Gotje Teofīls

Kapteinis Frakass

Teofīls Gotje

Kapteinis Frakass

Teofils gotjē

Kapteinis Frakass

.

PRIEKŠVĀRDS

Te nu Ir romāns, kura pieteikums jau pirms gadiem trīsdesmit — cik ātri skrien laiks! — bija lasāms uz toreiz populārā izdevēja Randiēla grāmatu vākiem. Tālaika vēl vientiesīgā reklāma izmantoja tādus primitīvus līdzekļus, lai pievērstu uzmanību nākamajiem izdevumiem, un uz klajā laižamo sējumu aizmugurējā vāka atbilstoši laikmeta gaumei drukāja skanīgus vai neparastus virsrakstus, kaut arī dažkārt autoram sižets bija vēl gaužām neskaidrs un viņš nespēja strikti izpildīt nenoteikto solījumu. Kādreiz sastādīs visai interesantu šo neuzrakstīto darbu katalogu, starp kuriem visslavenākais būs Viktora Igo «Kikamgroņs». Tagad no šī saraksta jāizsvītro «Kapteinis Frakass». Beidzot esam samaksājuši šo jaunībā izsniegto vekseli un ar tādām kā skumjām brieduma gados pabeidzam grāmatu, kuras iecere ir tik sena, ka, pūloties to atkal atrast, vajadzēja rakņāties atmiņā tā, kā mēdz rakņāties vecos papīros, meklējot pazudušu dokumentu. Ak, cik daudz putekļu klāj kādreiz svaigās atmiņas, cik daudz ir sadzeltējušu, savulaik smaržīgu vēstuļu, cik daudz zīmīšu, kuru rakstītāju vairs nav mūsu vidū; never, oh, never more[1] kā edgars po saka savā poēmā par Krauklil

Kāpēc jāvelk ārā no pagātnes dzīlēm šī senā, gandrīz aizmirstā iedoma un rūpīgi jādarina glezna pēc skices, kura sākotnēji bija tik tikko uzzīmēta uz audekla ar baltu zīrflull un kuru laiks tikpat kā nodzēsis? Kāpēc jānoņemas ar atmesto ieceri, ja būtu tik vienkārši rakstīt darbu, kaf vairāk atbilst mūsdienu dzīvei? Jau sen mums vairs riejautā, kad nāks klajā «Kapteinis Frakass». Daudzi pieņem, ka grāmata ir izdota, un pat kritizē to; taču reizēm starp neskaitāmām rūpēm, ceļojumos un nebeidzamas žurnālista pienākumos un citu darbu starplaikos mums uzmācas sirdsapziņas pārmetumi un, mazliet nokaunējušies, atceramies neizpildīto solījumu, kuru visi citi varbūt jau aizmirsuši. Austrumnieki tic, ka skulptūras un gleznu tēli pastarajā tiesā ieradīšoties pie māksliniekiem izlūgties dvēseles. Mēs baidāmies, ka varētu parādīties kapteinis Frakass un pieprasīt savējo. Virsrakstā dotais vārds ir šo tēlu apveltījis ar esību, ko vajadzētu izveidot līdz galam. Mēs nevaram noraidīt tā tiesības pārvērsties par romānu divos sējumos; vajadzēja vismaz uzcelt mājokli šai klīstošajai ēnai, ko reklāmā vairs nepieminēja, un tā ap 1857. gadu mēs to iemitinājām «Posta pilī». Kaut gan šī mājvieta bija pussabrukusi un gaužām neērta, mēs, redzēdami, ka mūsu varonis ir gandrīz paglābts no laika untumiem, devāmies uz Krieviju, kur vairākus mēnešus mūs valdzināja ziemas dzirkstošais krāšņums un sniega skurbinošā pārbagātība. Atgriezušies mēs vēl vairāk nokļuvām Parīzes dzīves varā — tās virpulis ir aizrāvis visstingrākos raksturus, un Frakasam draudēja briesmas nemūžam neizkļūt no sagruvušās pils. Tomēr kapteinis tika laukā un uzsāka savu ceļojumu «Revue nadonale» numuros. Tagad viņš ieguvis veidolu, kādu pats prasījis. Ceram, ka nu viņš liks mūs mierā.

Ilgajā darba gaitā mēs, cik vien spēdami, atrāvāmies no šodienas, dzīvojām pagātnē, atgriezāmies 1830. gadā — skaistajās romantisma dienās; šī grāmata īstenībā nepieder mūsu laikam, kaut arī tā sarakstīta un izdota nesen. Gluži ka arhitekti, kas, īstenojot senatnīgu plānu, pieskaņojas tam atbilstošam stilam, mēs sarakstījām «Kapteini Frakasu» tādā manierē, kāda valdīja toreiz, kad tam vajadzēja nākt klajā. Sajā darbā nevarēs atrast nevienu politikas, morāles vai reliģijas tēzi. Tur netiek risināta neviena liela problēma. Neviens tur netiek aizstāvēts. Tas ir tīri glezniecisks, objektīvs darbs, kā mēdz teikt vācieši. Lai arī darbība risinās Luija XIII valdīšanas laikā, tās vēsturiskums meklējams vienīgi stilā un kolorītā. Personas attēlotas kā dabā — savā ārējā veidolā, un to nepieciešamais fons ir ainava vai arhitektūra. Varoņu apģērbi ir aprakstīti, žesti — uzzīmēti; un viņi runā sava laika valodā. Iedomājieties, ka šķirstāt Kailo ofortus vai Ābrahama Bosa gravīras, kas vēsturiskā skatījumā rāda leģendas. Taču nesāksim rakstīt garu ievadu, ja pietiek dažu rindu paskaidrojumam.

1863. gada oktobris

T. G.

I. POSTA PILS

Uz kāda no kailajiem pakalniem, kas gluži kā kupri paceļas Landas līdzenumā, Luija XIII valdīšanas laikā slējās Gaskoņai tik parastais muižnieka miteklis, kuru laucinieki mēdz dēvēt par pili.

Divi apaļi torņi ar smailiem jumtiem rēgojās celtnes stūros, bet fasādē pāris dziji iecirstu rievu liecināja, ka senāk tur bijis paceļamais tilts, kas aizbērtā grāvja dēļ kļuvis gluži lieks, taču sargtornīši, kuru jumti atgādināja piparnīcas, un bezdelīgu astēm līdzīgie vējrāži piešķīra celtnei diezgan viduslaicīgu garu. Biezi saaugušās efejas, kas līdz pusei apvija vienu no torņiem, ar tumšo zaļumu skaisti izcēlās uz pelēkajiem, tolaik jau sadēdējušajiem akmeņiem.

Ceļinieks, pa gabalu ieraudzījis aiz irbulenēm un viršiem pret debesīm iezīmējamies jumtu smailos čukurus, domātu, ka tur ir provinces muižnieka cienīgs miteklis, bet, ēkai tuvojoties, viņa spriedums mainītos. Iebraucamais cejš, kas no lielceļa veda uz mājokli, bija sūnām un nezālēm aizaudzis un pārvērties par šauru, balseņu taku, kura atgādināja uz saburzīta apģērba uzšūtu izbalējušu tresi. Divas lietusūdens pilnas un varžu apdzīvotas grambas rādija, ka senāk tur braukuši pajūgi; taču abinieki tajās jutās tik droši, ka kļuva skaidrs — jau sen neviens tos nav traucējis. Uz nezālēs ievilktās, nesenajā lietū piemirkušās sliedes nebija redzami cilvēka pēdu nospiedumi, un mirdzošu pilienu pilnie krūmu zari, šķiet, jau sen nebija pašķirti.

Plati, dzelteni lepras plankumi izraibināja jumtu nobrūnējušos un izjukušos dakstiņus, un satrunējušās spāres vietumis bija iebrukušas; ierūsējušie vējrāži vairs nespēja griezties un katrs rādīja citā virzienā; jumta lodziņus sedza greizu un šķirbainu dēļu slēģi. Torņu šaujamlūkas bija akmeņu piebirušas; no divpadsmit fasādes logiem astoņos rēgojās dēji; divi vērās aizmiglotām rūtīm, kuras svina režģi drebināja vieglākā vēja pūsma. Starp logiem mūra apmetums lobījās plēksnēm kā slima āda, atsedzot izļodzījušos ķieģeļus un mēness ļaunajā ietekmē sabirzušos laukakmeņus; akmens aplodas noteiktā kārtībā izvietotie negludumi liecināja par laika un nevīžības pusizdzēstu senu rotājumu, virs tās varēja saskatīt apdrupušu ģerboni, kuru nespētu atšifrēt pat visveiklākais heraldikas lietpratējs un kura daudzviet pārrautās līnijas vijās sarežģītos lokos. Uz vārtu vērtņu augšmalām vēl varēja samanīt tumšsarkanas krāsojuma atliekas, un šķita, ka tās sarkst sava nožēlojamā stāvokļa dēļ. Vārtu spraugainos dēļus saturēja naglas šķautņainām galvām un vietumis veidoja pārtrauktu simetriju. Virināma bija tikai viena vārtu puse — ar to pietika pils gaužām retajiem viesiem —, un pie stenderes slējās satrupējis un gabalgabalos salūzis ritenis — pēdējā palieka no bojā gājušas karietes, kas taisīta iepriekšējā karaļa valdīšanas laikā. Bezdelīgu ligzdas aizsprostoja dumeņuš un logu stūrus, un mājoklis varētu likties neapdzīvots, taču no kāda ķieģeļu skursteņa stidza tieva dūmu strūkliņa un vijās likumos kā bērnu zīmētajām mājām uz skolas grāmatu lappušu malām; liesai gan vajadzēja būt maltītei, ko gatavoja uz tāda pavarda, jo vecs zaldāts pīpējot izpūstu kuplākus mutuļus. Tā bija vienīgā zīme, kas liecināja par dzīvību šajā namā, tāpat kā elpas svīdums vēl pierāda mirēja piederību šai pasaulei.

Atgrūžot vārtu virināmo pusi, kas sarūsējušajās un čīkstošajās eņģēs griezās nīgri un negribīgi, apmeklētājs nonāca tādā kā smailā velvē, vecākā par celtnes pārējo daļu; to sadalīja četri zilgana granīta spraišļi, savienojoties pie izciļņa akmens, uz kura, drusku mazāk sadrupis nekā ārpusē, viedās tas pats ģerbonis, kaut arī velves pustumsā grūti saskatāms, — trīs zelta svēteļi debeszilā laukā vai kas tamlīdzīgs. Sienā bija iemūrēti lāpu nokvēpināti uguns dzēšamie skārda vāki un dzelzs riņķi, pie kuriem savulaik zirgus sēja viesi, kas tagad, kā rādija biezā putekļu kārta, pili apmeklēja pavisam reti.

Portikam bija divas durvis — vienas vērās uz pirmā stāva apartamentiem, bet otrās — uz zāli, kas senāk droši vien bijusi sardzes telpa; no portika varēja ieiet bēdīgā, kailā un saltā pagalmā, kuru ieskāva ziemas lietavās garām, melnām svītrām notecējis augsts mūris. Pagalma stūros no karnīzēm bija sabirušas ķieģeļu un apmetuma kaudzes, uz tām auga nātres, smilgas un velnarutki, bet bruģakmeņu starpās zaļoja zāle.

uz dārzu nama aizmugurē veda kāpnes ar akmens margam, kuras rotāja lodes ar smailēm vidū. Sabrukušie griļigie pakapieni zem kājām ļodzījās, to akmeņus satinēji kopā vienīgi sūnas un vīteņaugi; uz terases apmales bija sadīguši cekuliņi, savvaļas redīsi un artišoki.

Pats dārzs pamazām atguva brikšņu un mūžameža veidolu. Tikai vienā vienīgā lauciņā apaļojās nedaudzas zilganzaļas kāpostgalvas stiegrainām lapām un mirdzēja saulgriezes melniem vidiem, liecinot par jelkādas civilizācijās tuvumu, bet citur pamestajā dārzā daba atguva savas tiesības un, šķiet, ar lielu patiku izdzēsa cilvēka darbības pēdas.

Neapgrieztie koki nerātni stiepa uz visām pusēm zarus. Uukši, kam vajadzēja iezīmēt zālāju un puķu dobju malas un alejas, gadiem ilgi dārznieka dzirkļu neskarti, bija pārvērtušies par kupliem krūmiem. Vēja nestas sēklas bija sadīgušas kur kurā un nezāļu varenajā dzīvīgumā zola tur, kur savulaik ziedēja skaistas puķes un zaļoja reti augi. Kazenāju dzelkšņainie staipekņi auga šķērsām pāri celiņam, ķērās drēbēs, liedzot iet tālāk un izpētīt skumju un posta noslēpumu. Vientulībai netīk, ja to pārsteidz un atkailina, un tā sēj sev apkārt visdažādākos šķēršļus.

Tomēr, ja cilvēks būtu neatlaidīgāks un, nebaidoties krūmu skrāpējienu un zaru sitienu, ietu vien tālāk pa seno aleju, kas bija vairāk aizsprostota un aizaugusi nekā meža taka, viņš nonāktu pie tādas kā klints nišas, kas izveidota par dabisku lapeni. Starp augiem, kas savulaik bija iesēti klints spraugās — īrisiem, gladiolām un melnajām efejām — tagad zaļoja vēl citi — sūrenes, skolopendras un mežvīns, tie nokarājās gluži kā bārdas, daļēji aizsedzot marmora statuju — mitoloģisku dievieti Floru vai Pomonu, kura senāk droši vien izskatījās ļoti piemīlīga un darīja godu skulptoram, bet tagad, nolauztu degunu, atgādināja Nāvi. Nabaga dieve nesa savā grozā nevis puķes, bet appelējušas sēnes, kas turklāt likās indīgas; ari pati tā šķita saindēta, jo statujas kādreiz tik balto augumu izraibināja brūnas sūnas plankumi. Dievei pie kājām akmens gliemežvākā glumēja brūns, ūdenslēcām klāts lietusūdens, jo no lauvas purna, ko, ja labi gribēja, vēl varēja saskatīt, vairs nešļācās ārā strūkla — pievadi acīmredzot bija aizsērējuši vai cauri.

Si grota, kā tolaik to dēvēja, lai cik izpostīta, tomēr liecināja par senāko pils īpašnieku zināmu turību un slieksmi uz mākslu. Ja statuju pienācīgi notīrītu un restaurētu, tajā atklātos renesanses laika florenciešu stils, kāds raksturīgs itāļu tēlniekiem, kas ieradās Francijā pēc meistara Lerū vai Primatičo, — acīmredzot tas bija tagad iznīkušās dzimtas ziedulaiks.

Lapene balstījās pret zaļganu, salpetra sarmas klātu sienu, pie kuras vēl spurojās salūzušu režģu paliekas — savulaik tie acīmredzot bija apaudzēti ar lapotiem vīteņaugiem kā ar priekškaru un aizsedza mūri. Caur pārlieku saaugušo koku juceklīgajām lapotnēm tikko saskatāmā siena šajā pusē norobežoja dārzu. Tālāk stiepās skumīgs, virsājicm nosēts līdzenums ar zemu apvārsni.

Atgriežoties pilī, varētu redzēt tās pretējo fasādi — vēl vairāk laika zoba sagrauztu un sabrukušu nekā iepriekš aprakstītā, kuru pēdējie saimnieki bija pūlējušies vismaz kaut cik pielabot, ziedojot tās sakopšanai visus savus trūcigos līdzekļus.

Stalli, kur ērti varētu mitināties divdesmit zirgu, viens vienīgs noliesējis kleperis, kura krusti atklāja visus kaulu izliekumus, gariem, dzelteniem zobiem vilka no tukšajām redelēm pa kādam salmam un lāgiem pavērsa uz durvju pusi aci tik dziļā dobulī, ka Monfukonas žurkas tur neatrastu ne krislīti tauku. Nolicis purnu uz plānā ķepu spilvena, uz suņu kūts sliekšņa snauda viens pats suns pārāk platā ādā, zem kuras ļengani iezīmējās atslābušie muskuļi; šķita, dzīvnieks bija tā pieradis pie mājokļa vientulības, ka nepavisam vairs nesargāja to un netrūkās augšā, kā mēdz darīt pat aizmiguši suņi, sadzirdot mazāko troksnīti.

Lai nonāktu iekštelpās, vajadzēja kāpt pa milzumplatāin kāpnēm ar grieztu, vēderainu kolonniņu margām. Trepes veidoja tikai divi posmi, jo namam nebija vairāk par trim stāviem. Līdz otrajam stāvam tās bija mūrētas no akmeņiem, bet tālāk darinātas no ķieģeļiem un koka. Sienas klāja mitruma saēsti pelēki gleznojumi, kas, šķiet, ar gaismēnām un perspektīvu pūlējās atdarināt bagātīgi izrotātas arhitektūras reljefu. Tajos vēl varēja nojaust Hērakla varoņdarbu virkni, to noslēdza apgāztai piramīdai līdzīgs un ar izciļņu ornamentu apvītas karnīzes balsts, virs kura liecās noapaļots, vīnogu ķekariem rotāts režģis, bet caur to vīdēja lietus izbalinātas nezināmu salu debesis un ainavas. Uzgleznotajās nišās starp

Hērakliem lepni slējās Romas imperatoru un citu slavenu vēsturisku personu krūšutēli; taču viss bija tik neskaidrs, tik izbalējis, nolupis un izdzisis, ka drīzāk atgādināja gleznojuma rēgu nekā īstu gleznojumu, un par to vajadzētu runāt vārdu ēnām — parasti vārdi tam ir pārāk vieliski. Tukšās kāpņu telpas atbalss, šķiet, gaužām brīnījās, ka atkārto soju troksni.

Sadzeltējušu saržu apvilktas zaļas durvis, pie kurām audumu turēja tikai dažas naglas ar apdilušu zeltījumu, vērās uz telpu, kas varēja būt ēdamistaba tajos teiksmainajos laikos, kad šajā iznīcības mājoklī vēl tika ēsts. Resna sija stiepās pa vidu griestiem, tai abās pusēs bija baļķi, kurus senāk šķīra zili nokrāsotas joslas, bet ziluiftu tagad vairs nevarēja saskatīt zem putekļiem un zirnekļu tīkliem — tādā augstumā tos vēl nekad nebija traucējusi tīrītāja roka. Virs antīka kamīna pletās desmitžuburains brieža ragu atveids un gar sienām uz nobrūnējušiem audekliem bija izvaikstījušies apkvēpuši portreti — bruņās tērpti karavīri ar blakus noliktu vai pāža turētu kasku, tie vērās pretī dziļi melnām acīm, kas vienīgās bija dzīvas mironīgi stingajās sejās; tur bija arī senjori samta mantijās ar tik cieti sastīvinātām augstām apaļām apkaklēm, ka to galvas atgādināja Jāņa Kristītāja galvu uz sudraba paplātes; drausmīgi bālas vecmodīgi tērpušās cienīgas atraitnes, kuras krāsu pārvērtības bija padarījušas līdzīgas vampīriem un fantastiskām briesmonēm. Sie provinces mālderu gleznojumi nemākulības dēļ radīja vienreizīgi dīvainu iespaidu. Daži portreti karājās bez ietvariem; citiem rāmju zeltījums bija nosūbējis un kļuvis sarkanīgs. Ikvienas ģīmetnes stūrī bija attēlots dzimtas ģerbonis un uzrakstīts portretējamā vecums; taču neatkarīgi no tā, cik lieli vai mazi bija šie skaitļi, nevarēja saskatīt kaut cik nozīmīgu atšķirību starp dzeltenām gaismām un ogļmelnām ēnām veidotajām sejām, pārklātām ar laku un putekļu kārtu; divas trīs no šīm gleznām, mitrumā savilgušas un pūkaina pelējuma plankumu izraibinātas, pēc krāsas atgādināja trūdošus līķus un pierādīja, ka pēdējam šo augstdzimušo karavīru dzimtas loceklim dižciltīgo senču portreti ir pilnīgi vienaldzīgi. Vakarā gaismekļu mainīgajā atblāzmā mēmā un nekustīgā galerija droši vien pārvērtās par reizē šaušalīgu un smieklīgu spoku rindu. Nav iedomājams nekas bēdīgāks par tukšās istabās aizmirstiem portretiem; tie ir pusizdzisuši jau sen satrūdējušu cilvēku attēli.

Sie uzgleznotie spoki, lai būtu kādi būdami, bija mitekļa bēdīgajai vientulībai piemēroti saimnieki. Iemītnieki no miesas un asinīm mirušajā namā liktos pārāk dzīvi.

Zāles vidū stāvēja nomelnējuša bumbierkoka galds spirāliskām kājām kā Zālamana pils kolonnas, kurās ķirmji, savā klusajā darbā neviena netraucēti, bija izgrauzuši simtiem alu. Galdu klāja plāna putekļu kārtiņa — uz tā varētu rakstīt burtus, tāpēc nebija šaubu, ka tas reti tiek klāts maltītei.

Divi vienādi no tāda paša koka darināti im vairākām skulptūrām rotāti trauku skapji jeb bufetes, kuri reizē ar galdu acīmredzot bija nopirkti labākos laikos, aizņēma veselu zāles sienu; fajansa krūkas nosistiem kakliņiem, nesaderīgi stikla trauki un divas trīs Bernāra Palisī darinātas vienkāršas figūriņas uz zaļumu fona — zuši, zivis, krabji un emaljēti gliemežvāki trūcīgi aizpildīja plauktu tukšumu.

Pieci seši senāk droši vien ar gaišsarkanu, bet tagad — netīri rūsganu samtu apvilkti krēsli, no kuru saplīsušajiem sēdekļiem līda ārā astru kušķi, kliboja ar nepārskaitļa kājām kā skazona pantmērā sarakstīti dzejoļi vai sakropļoti zaldāti, kas pēc kaujas velkas mājup. Nepakļaujot sevi briesmām, uz tiem varētu apsēsties vienīgi rēgi, un, bez šaubām, šos sēdekļus izmantoja tikai senči, kad garajās, spoku dzīrēm tik piemērotajās ziemas naktīs pulcējās apspriedēs, atstājuši audeklus un ieņēmuši vietas pie tukšā galda, lai iedomātas naktsmaltītes laikā pārrunātu ģimenes norietu. •

No šīs zāles varēja ieiet otrā, ne gluži tik lielā zālē. Tajā sienu greznoja Flandrijas paklājs, uz kura bija attēlota ainava. Lai vārds «paklājs» nerada jums ne mazāko priekšstatu par nepiedienīgu greznību. Sis bija nolietots, nodilis un izbalējis; izirušās malas skrandojās robu robiem, un viss turējās kopā tikai ar dažiem metiem un pieraduma spēku. Izbalējušie koki no vienas puses bija dzelteni, no otras — zili. Niedrēs uz vienas kājas stāvošā dzērve neapšaubāmi bija kožu saēsta. Flāmu fermu ar apīņiem apvītu aku pagalmā tik tikko varēja nojaust, un jaunpīļu mednieka bālajā sejā sākotnējo, acīmredzot Izturīgāko krāsu saglabājušas vienīgi sarkanās lūpas un melnās acis, it kā vaska bālam mironim būtu uzsārtināta mute un ietonētas uzacis. Vējš vilka starp sienu un audumu un apveltīja to ar aizdomīgu kustīgumu. Ja šajā istabā būtu tērzējis Dānijas princis Hamlets, viņš izrautu zobenu un durtu caur siensegu Polonijain, saukdams: «Žurkai» Neskaitāmi klusi trokšņi, ausij tikko uztverami čuksti satrauktu dzirdi un prātu apmeklētājam, kain pietiktu drosmes aiziet līdz šai istabai. Peles badīgi grauza dažus vilnas pavedienus gludās apakšmalas kreisajā pusē. Tārpi rīvēja sijas ar tikko jaušamu dobju vīles švīkstoņu, un uz koka paneļiem stundas sita nāves pulkstenis.

Reizēm kāda mēbele piepeši nokrakšķēja, it kā pati vientulība aiz garlaicības izstaipītu locekļus, un, to dzirdot, nevarēja bailīgi nenodrebēt. Gultu ar vidū paresninātām kolonnām, — tā aizņēma vienu istabas stūri, — aizsedza grezna, apdrukāta zīda aizkari, saplīsuši visās krokās, to raksta baltie un zaļie zari bija ieguvuši vienādu dzeltenīgu notoni, un neviens negribētu pacelt priekškara stūrus, jo baidītos ieraudzīt pustumsā tupam kādu spoku vai arī zem balta palaga izstiepušos ķermeni ar smailu degunu, asiem vaigu kauliem, saņemtām rokām un kopā saliktām kājām kā statujām uz kapakmeņiem; tik daudzas cilvēkam darinātas lietas tādā vietā, kur cilvēku nav, drīz vien sāk izskatīties pārdabiskas. Varētu arī likties, ka tur gadsimtu miegā atdusas kāda apburta princese gluži kā Erkšķrozīte, bet krokojums bija pārlieku drūmi stīvs un noslēpumains, lai kaut kas tāds ienāktu prātā, un pilnīgi izgaisināja katru vieglprātīgu domu.

Melnkoka galds ar atlupušām vara inkrustācijām, nespodrs greizs spogulis, izdzisis aiz apnikuma neatspoguļot nevienu cilvēka seju, gobelēna dūrienā izšūts atzveltnis — kādas senas paaudzes dāmas pacietīgā darbā pavadītu brīvo stundu darinājums, kurā starp krāsu zaudējušiem zīda diegiem un dzīpariem varēja pamanīt vairs tikai dažus sudraba pavedienus, — tādas bija mēbeles šajā istabā, kur iedrošinātos dzīvot vienīgi cilvēks, kas nebaidās nedz no gariem, nedz spokiem.

Sīs divas istabas atbilda diviem neaiznaglotajiem fasādes logiem. Nespodra, zaļgana gaisma spīdēja caur noskapstējušām rūtīm, kas pēdējoreiz bija tīrītas pirms krietniem simt gadiem un šķita no ārpuses noalvotas. Krēslaino gaismu vēl vairāk vājināja platie, ielocēs sadilušie aizkari, kas būtu saplīsuši lupatlēveros, ja kāds iedomātos tos paslidināt pa rūsas saēstajiem stieņiem.

Ja atvēra durvis šīs telpas gala sienā, preti raudzījās pilnīga tumsa, tur sākās tukšuma, nakts un nezināmā valstība. Taču mazpamazām acis pierada pie biezās krēslas, to vietumis pāršķēla dažas bālas gaismas strēles, kas ieplūda pa logiem priekšā aizsisto dēļu spraugām, un ienācējam pavērās vesela virkne izpostītu istabu ar ļodzīgām, stikla skambām nosētām grīdām, kailām vai dažām noskrandušām sicnsegātn klātām sienām, ar griestiem, pa kuriem caur vaļējām latām tecēja iekšā lietus ūdens, — lieliska vieta žurku sanāksmēm un sikspārņu kongresiem. Sur tur nebūtu prātīgi spert kāju, jo grīda zem soļiem līgotos un ieliektos, taču neviens nekad nemēģināja ielauzties šajā tumsas, putekļu un zirnekļu tīklu Tebaīdā. Jau uz sliekšņa degunā sitās sasmacis gaiss, kas oda pēc pelējuma un pamestības, mikls un drūms saltnns, kāds parasti valda tumšās vietās, it kā būtu pacelts pagraba ieejas akmens un ienācējs noliektos pār tā ledaino tumsību. Tik tiešām, šajās zālēs, kur tagadne vairs nespēra kāju, pagātnes līķis lēni sabirza putekļos, un iemigušie gadi šūpojās stūros saaustajos tīmekļos. Bēniņos pa dienu mita kovārņi un dažādas pūces pūkainām ausim, kaķu galvām un apaļām, tumsā spīdošām acīm. Pa neskaitāmās vietās iebrukušo jumtu šie piemīlīgie putni varēja brīvi lidot iekšā ui>ārā un justies tikpat labi kā Montierī vai Gejāra pils drupās. Ik vakaru viss putekļainais bars, pīkstot un vaidot tā, ka māņticīgs cilvēks šausmās sastingtu, laidās prom, lai ārpusē sameklētu barību, ko šajā bada tornī nebūtu iespējams atrast.

Pirmā stāva istabās bija tikai pusducis salmu ķīpu, izkultas kukurūzas vālītes un daži vienkārši dārznieka rīki. Vienā no telpām bija nolikts sausām kukurūzas lapām piebāzts maiss ar rupjas vadmalas segu — acīmredzot muižas vienīgā kalpotāja guļvieta.

Lasītāju droši vien ir nogurdinājusi pastaiga pa vientulības, trūkuma un pamestības valstību, tāpēc vedīsim viņu uz tukšās pils vienīgo kaut cik apdzīvoto vietu — uz virtuvi, kuras pavards raidīja debesīs muižas ārpuses aprakstā pieminēto tievo dūmu strūkliņu.

Vārga uguns dzeltenām mēlēm laizīja pavarda plāksni un lāgiem sasniedza arī āķī iekārtā čuguna katla dibenu, tās atspīdumi iemirdzināja pustumsā pie sienas piekārto kastroļu malas. Gaisma telpā iekļuva pa plato skursteni, kas taisni slējās līdz pat jumtam, lesnaudās zilganajos pelnos un vērta liesmas vēl bālākas, tā ka šajā aukstajā pavardā pat uguns šķita sasalusi. Ja nebūtu vāka, lietus lītu katlā iekšā un negaiss viru papildinātu.

Ūdens, lēnām sasilstot, sāka sīkt, un katls klusumā sēca kā astmatiķis: dažas kāpostu lapas pacēlās pāri trauka malai kopā ar putām un rādīja, ka no apstrādātā lauciņa dārzā ņemti mesli, lai izvārītu šo vairāk nekā spartisko virumu.

Vecs un kārns runcis, noplucis kā nolietots uzrocis — spalva dzīvniekam vietām bija nogājusi, atsedzot zilganu ādu, — tupēja tik tuvu pie uguns, cik vien iespējams, neapsvilinot ūsas, un zaļām acīm ar garām, šaurām «b veida zīlītēm cieši vērās katlā, it kā to uzraudzītu. Ausis runcim bija nogrieztas līdz adai un aste — līdz mugurkaulam, tāpēc dzīvnieks atgādināja japāņu himeras, ko glabā kabinetos kopā ar citām ērmībām, vai arī fantastisku zvēru, kādiem raganas, pošoties uz sabatu, uztic putu noņemšanu no vārīties atstātām burvju dzirām.

Šķita, ka vientuļais runcis virtuvē vāra viru pats sev un ka viņš pats nolicis uz ozola galda zaļiem un ziliem puķu pušķīšiem apgleznotu šķīvi, alvas kausiņu, ko tīrījis ar nagiem — tik saskrāpēts tas bija —, un māla podu, uz kura sāniem ar zilu krāsu bija nemākulīgi uztriepts tas pats ģerbonis, kas lepojās virs pils vārtiem, portika velvē un uz portretiem.

Kam gan vajadzēja sēsties pie šī pieticīgi klātā galda muižā bez iemītniekiem? Varbūt tas būs pils mājas gars, genius loci, ierastajam miteklim uzticīgais Kobolds, un melnais runcis, pārmetis dvieli pār ķepu, tik noslēpumainu skatienu gaida to, lai apkalpotu?

Katls joprojām vārījās, un runcis palika nekustīgs savā vietā kā sargkareivis, ko aizmirsuši nomainīt. Beidzot atskanēja soļi — smagi un gausi veca cilvēka soļi; vispirms bija dzirdama iekrekšķēšanās, tad nočīkstēja durvju rokturis, un virtuvē ienāca vīrs — pa pusei zemnieks, pa pusei kalpotājs.

Ieraugot ienācēju, melnais runcis, kuru ar to acīmredzot saistīja ilga draudzība, atstāja pavarda pelnus un, kūkumu uzmetis, sāka mīlīgi glausties gar kājām, izlaižot un ievelkot nagus un piesmakušā tonī murrājot tik omuligi, cik vien kaķu dzimtai piederīgie spēj.

— Labi, labi, Balcebul, — sirmgalvis teica, noliekdamies un ar sastrādāto roku pāris reižu noglaudīdams runča plušķaino muguru, lai neliktos mazāk pieklājīgs nekā dzīvnieks. — Es zinu, ka tu mani mīli, un mēs ar manu

nabaga kungu esam tik vientuļi, ka nevaram palikt nejūtīgi pret dzīvnieka draudzību — lai arī tam nav dvēseles, tomēr šķiet, ka tas mūs saprot.

Kad savstarpējie pieklājības apliecinājumi beidzās, runcis gāja vecajam vīram pa priekšu, vedinot uz katla pusi, — tajā viņš lūkojās bezgala aizkustinošā badīgā kārē, jo Balcebuls kļuva vecs, viņa dzirde un redze vairs nebija tik asa un ķepa tik veikla kā senāk, tāpēc putnu un peļu medībās izdevās iegūt stipri mazāk barības; un tā viņš neatlaidīgi skatījās uz viru un jau iepriekš aplaizījās cerībā dabūt no tās savu tiesu.

Pjērs — tā sauca veco kalpotāju — paņēma sauju žagaru, uzmeta tos pusizdzisušajai ugunij, zariņi krakšķēdami izlocījās un drīz vien dzīva un gaiša liesma, izgrūžot dūmu mutuli, sāka degt, dzirksteļu priecīgās šaudīšanās pavadīta. Šķiet, ka pavardā rotaļājas un dejo salamandras. Kāds nabaga dilonīgs circenis, sapriecājiespar tādu siltumu un gaismu, mēģināja uzskaņot savu čigu, taču tam izdevās izdvest tikai aizsmakušu čukstu.

Pjērs ar Balcebulu blakus apsēdās uz koka ķebļa zem pavarda velves, ko rotāja dūmos gluži nodzeltējis smaili robots vecs zaļa sarža augšaizkars.

Uguns atblāzma apgaismoja viņa seju, ko gadi, saule, āra gaiss un visu gadalaiku negaisi bija nobrūninājuši tumšāku nekā Kārību salu indiānim; dažas sirmas šķipsnas līda ārā no zilās šķībi uzliktās beretes apakšas, vēl vairāk izceļot vēja aprautās ādas ķieģeļbrūnos toņus; melnās uzacis stipri atšķīrās no sniegbaltajiem matiem. Kā jau basku cilts piederīgajam, viņam bija garena seja un ērgļa deguns. Pāri vaigiem stiepās dzi-ļas, stāvas grumbas, kas atgādināja zobena cirstu brūču rētas.

Izbalējušām tresēm apšūts livrejai līdzīgs apģērba gabals, kura krāsu nespētu noteikt pat profesionāls gleznotājs, pa pusei sedza ziemišķādas svārku, ko bruņas vietām bija noberzušas melnu un spīdīgu, un šie plankumi uz dzeltenās ādas fona atgādināja zaļganos raibumus uz nostāvējušās irbes vēdera, jo Pjērs kādreiz bijis karavīrs, un daži karotāja ietērpa piederumi tika lietoti ikdienas apģērbā. Viņa pusplato ūzu drānā varēja saskatīt audu velkus tikpat skaidri kā izšuvumu audumā, un nebūtu iespējams pateikt, vai tās bijušas šūtas no vadmalas, ratīna vai sarža. Bikšu augšdaļa bija zaudējusi pēdējo vilnas pūciņu, tā bija gludenāka par einuha zodu. Diezgan redzami lāpījumi, ar kuriem bija pūlējusies vairāk pie zobena nekā pie adatas pieradusi roka, nostiprināja visplānāk izdilušās vietas un liecināja par īpašnieka rūpēm paildzināt apģērba mūžu līdz pēdējai iespējamai robežai. Sīs simtgadīgās ūzas gluži kā Nestors bija nodzīvojušas trīs cilvēka mūžus. Radās stipras aizdomas, ka savulaik tās bijušas sarkanas, bet šis svarīgais jautājums nav pilnīgi noskaidrots.

Kājās Pjēram bija zilām auklām pie vilnas zeķēm piesietas virvju zoles, kas atgādināja spāniešu sandales. Bez šaubām, šīs rupjās koturnas, nevis kurpes ar lentēm vai zābaki platiem galiem bija izraudzītas taupības dēļ, jo lāga vīra ietērpā ik sīkums liecināja par bargu, saltu un tīrīgu nabadzību un drūmu nolemtību, kas viedās pal viņa stājā. Viņš sēdēja nekustīgs kā melnā runča līdzinieks, atspiedis muguru pret pavarda iekšējo sienu un sakrustojis uz ceļiem lielās, vēja aprautās rokas, violetīgas kā vīnogulāju lapas vēlā rudenī. Balcebuls tupēja viņam pretī pelnos un nožēlojami badīgu skatienu saspringtā uzmanībā klausījās katla astmatiskajā burbuļošanā.

— Jaunais saimnieks šovakar ilgi kavējas, — Pjērs murmināja, pa virtuves vienīgā loga aizkvēpušajām, nodzeltējušajām rūtīm raudzīdamies saulrieta pēdējās mirdzošās strēles lēnajā dziesnā smago, lietus pietūkušo mākoņu klāto debesu malā. — Kāda gan viņam patika vienam pašam klejot pa līdzenumu? Tiesa, šī pils ir tik skumīga, ka nekur citur nevarētu būt vēl garlaicīgāk.

Atskanēja priecīgas aizsmakušas rejas; zirgs stallī piesita ar kāju un nožļerkstināja gar siles malu ķēdi, kurā bija piesiets; melnais runcis, kas iepriekš ar aplaizītu ķepu mazgāja vaigus un pakausi aiz apcirptajām ausīm, pārtrauca tualeti un pagājās uz durvju pusi kā jau piemīlīgs un pieklājīgs dzīvnieks, kurš zina savus pienākumus un pilda tos.

Durvis atvērās; Pjērs piecēlās, goddevīgi noņēma bereti, un telpā ienāca vēl viens vīrs, kam pa priekšu gāja vecais suns — to jau pieminējām —, kurš mēģināja priecīgi slieties pakaļkājās, taču, gadu nastas nomākts, smagi atkrita atpakaļ. Balcebuls neizrādīja pret Miro naidīgumu, kādu viņam līdzīgie mēdz vērst pret suņu ģinti. Gluži pretēji — viņš, kupri uzcēlis, skatījās tajā draudzīgi, zaļās acis bolīdams. Varēja redzēt, ka abi dzīvnieki jau sen pazīst viens otru un pils vientulībā bieži turas kopā.

Barons ue bigoņaks — jo virtuve nupat ienākušais tiešām bija pussagruvušās pils senjors — bija divdesmit piecus vai divdesmit sešus gadus vecs vīrietis, kaut arī pirmajā mirklī varbūt likās vecāks, — tik drūms un nopietns izskatījās. Nabadzības pavadone — bezspēcības apziņa bija aizgainījusi no viņa vaibstiem prieku un iznīdējusi jaunām sejām parasto pavasarīgo piemīlību. Ap barona nespodrajām acīm jau varēja nomanīt tumšus lokus, un iekritušie vaigi diezgan stipri izcēla vaigu kaulus; ūsu gali nevis braši slējās uz augšu, bet kā raudot ieskāva skumjās lūpas; pavirši sasukātie mati melnās šķipsnās karājās gar bālajiem vaigiem, neliecinot pat par vismazāko glītam jaunam cilvēkam raksturīgu koķetēriju, un pierādīja, ka viņš pilnīgi atmetis domu kādam patikt. Ierasta klusa melanholija bija ievilkusi sāpīgus vaibstus sejā, ko nedaudz laimes vērstu valdzinošu, un viņa vecumam parastā apņēmība šķita padevusies nelabvēlīgajam liktenim, cīņa pret kuru, kā izrādīsies, bijusi veltīga.

No dabas izveicīgais un pēc miesas būves drīzāk spēcīgais nekā vārgais jaunais barons kustējās gausi un apātiski kā cilvēks, kas atsacījies no dzīves. Viņa žesti bija palēnināti un nedzīvi, stājā jaulās kūtrums, un nekļūdīgi varēja teikt, ka viņam ir pilnīgi vienalga, vai viņš atrodas te vai tur, ir aizgājis vai pārnācis.

Galvā de Sigonakam bija formu zaudējusi un galīgi novalkāta pelēcīga filca platmale, daudz par lielu, tāpēc krita uz acīm un, lai kaut ko redzētu, viņam nācās atliekt galvu. Cepurei atbilstošajai spalvai — tik izplūkātai, ka tā atgādināja asaku, — acīmredzot vajadzēja piešķirt galvassegai spožumu, taču tā ļengani nokarājās uz aizmuguri, it kā pati sevis dēļ kaunētos. Senlaicīgu mežģīņu apkakle, kuras rakstā dažs caurums nebija darinātajas veiklo pirkstu radīts un ne mazumu bija pievienojis laika zobs, greznoja kamzoli ar tik daudzām krokām, ka kļuva skaidrs — tas šūts lielākam un plecīgākam vīram nekā smuidrais barons. Kamzoļa piedurknes slēpa delnas gluži kā mūka tērpa piedurknes, un kājas līdz pat staklei pazuda zābakos ar platiem galiem un dzelzs piešiem. Šīs nesaderīgās skrandas bija valkājis pirms dažiem gadiem mirušais barona tēvs, un dēls joprojām nēsāja apģērbu, kas jau pirmā īpašnieka laikā bija atdodams lupatniekam. So varbūt iepriekšējā karaļa valdīšanas sākumā gluži moderno drānu izķēmots, jaunais barons izskatījās reizē smieklīgs un aizkustinošs; viņu varētu noturēt par paša senci. Kaut arī jaunais de Sigoņaks juta pret tēva piemiņu dziļu dēla cieņu un viņam acīs bieži sakāpa asaras, velkot mugurā šīs dārgās relikvijas, kas šķita krokās glabājam vecā nelaiķa muižnieka žestus un slāju, viņš netērpās tēva drānās pēc savas gribas. Cilu drēbju jauneklim nebija, un viņš jutās gluži laimīgs, kādas lādes dibenā atrodot šo mantojuma daļu. Barona pusaudža gadu apģērbs bija kļuvis par mazu, un tēva uzvalkā viņš vismaz varēja brīvi kustēties. Zemniekiem, kas bija pieraduši to cienīt vecā barona plecos, tas nelikās smieklīgs arī dēla mugurā, un viņi senjoru sveicināja tikpat goddevīgi; apmetņa caurumus un plaisas pils sienās viņi pamanīja vienlīdz maz. Lai cik nabadzīgs Sigoņaks bija, zemnieku acīs viņš palika senjors, un ģimenes noriets tos nepārsteidza tā, kā pārsteigtu svešiniekus; tomēr, kad jaunais barons savā vecajā apģērbā veca suņa pavadībā jāja ar veco zirgu kā Nāves kavalieris Albrehta Dīrera gleznā, tas bija diezgan smieklīgi skumīgs skals.

Barons ar laipnu mājienu atbildēja uz Pjēra godbijīgo sveicienu un klusēdams apsēdās pie mazā galdiņa.

Kalpotājs nocēla no āķa katlu un ielēja tā saturu vienkāršā māla bļodā, kur jau iepriekš bija iemesta rika salauzītas maizes, un nolika to baronam priekšā; tā ir parasta vira, ko, sauktu par grabīru, Gaskoņā ēd vēl tag; d; tad viņš izņēma no skapia uz kukurūzas miltiem apkaisīta dvieļa uzliktu recekligi drebošu plāceņa gabalu un uz paplātes cēla to galdā. No šī tajā novadā iecienītā ēdiena kopā ar kāpostu viru, kurā iemests gabaliņš speķa — tik mazs, ka droši vien paņemts no peļu slazda, — sastāvēja visa pieticīgā maltīte, ko barons izklaidīgi ēda, bet Balc^buls un Miro, katrs savā pusē krēslam, aizrautīgā uzmanībā purnus pacēluši, gaidīja nokrītam kādu drusku no mielasta galda. Laiku pa laikam barons pameta Miro maizes kumosu, ko bija paberzējis gar taukumu, lai tam būtu vismaz gaļas smarža, un suns to uzķēra gaisā. Speķādiņa tika melnajam runcim, kurš ņurrādams izteica gandarījumu un izstiepa uz priekšu ķepu izlaistiem nagiem, it kā guvumu aizsargājot.

Pabeidzis lieso maltīti, barons, šķiet, iegrima bēdīgās domās vai vismaz izklaidīgos sapņos, kuros nebija nekā patīkama. Miro uzlika purnu saimniekam uz ceļgala un raudzījās viņā vecuma zilganā blāvuma pārvilktām acīm, kurās tomēr varēja nojaust gandrīz cilvēciskas gudrības dzirksti. Šķita, ka dzīvnieks saprot barona domas un pūlas apliecināt viņam draudzību. Balcebuls mala savas dzirnaviņas, cik vien skaļi varēdams, un reizēm klusi un žēlabaini ieņaudējās, lai pievērstu sev barona izkliedēto uzmanību. Netraucēdams saimnieka sapņošanu un gaidīdams kādu pavēli, gabaliņu nostāk nekustīgi stāvēja Pjērs gluži kā garās un stīvās granīta statujas pie katedrāles portāla.

Pa to laiku bija satumsusi nakts, un melnas ēnas piepildīja virtuves kaktus kā sikspārņi, kas ar plēvaino spārnu nagiem ieķeras mūru stūros. Niecīgā liesmiņa, ko atdzīvināja pavardā ielauzusies vēja brāzma, meta dīvainus atspidumus uz cilvēkiem un dzīvniekiem pie galda un apveltīja tos ar skumju kopību, vēl vairāk uzsverot pils sērīgo vientulību. No savulaik varenas un bagātas dzimtas bija palicis viens vienīgs pēcnācējs, kas gluži kā ēna klīda pa senču apdzīvoto muižu; no daudzajiem nama kalpotājiem bija palicis viens pats sulainis, kurš kalpoja aiz pašaizliedzības un nebija aizstājams; no trīsdesmit medību suņiem dzīvs vēl bija tikai viens, gandrīz akls un aiz vecuma pilnīgi nosirmojis; un — melns runcis, tuksnesīgā mājokļa dvēsele.

Barons deva Pjēram zīmi, ka grib atstāt virtuvi. Pjērs noliecās pie pavarda, aizdedzināja sveķiem piesūcinātu priedes skalu, kādus svec-.s vietā aiz taupības lieto nabadzīgi zemnieki, un gāja pa priekšu jaunajam kungam; Miro un Balcebuls pievienojās procesijai; lāpas raustīgajā atblāzmā uz kāpņu telpas sienas salīgojās izbalējušās freskas un ēdamzālē a Izīvojās nokvēpušie portreti, kuru melno acu ciešais skatiens, vērojot pēdējo dzimtas locekli, šķiet, pauda sāpīgu līdzcietību.

Nonācis spokainajā guļamistabā, kuru jau aprakstījām, vecais kalpotājs iededza mazu vara gaismekli ar vienu dakti, kas locījās eļļā kā lentenis spirtā pie aptiekāra pulksteņa, un kopā ar Miro izgāja no istabas. Balcebuls, baudīdams lielas privilēģijas, saritinājās kādā atzveltnī. Vientulības, dīkdienības un garlaicības nomāktais barons atslīga otrā.

Ja jau dienā šī telpa līdzinājās spoku mājoklim, tad vakarā lampiņas drebelīgajā gaismā bija vēl daudz ļaunāk. Paklāja krāsas rādījās izbalējušas gluži palsas, un mednieks uz tumšā zaļumu fona šķita gandrīz dzīva būtne. Ar arkebūzu pie vaiga tas atgādināja slepkavu, kas uzglūn upurim, un sarkanās lūpas bālajā sejā izcēlās jo dīvaināk. Tās izskatījās pēc asiņainas vampīra mutes.

Miklajā gaisā lampiņas liesma sprēgāja un meta visapkārt raustīgus atspīdumus; gaiteņos vējš stenēja kā ērģeļu stabulēs, tukšajās istabās atbalsojās baismi un dīvaini trokšņi.

Arā laiks bija pasliktinājies, un lielas, brāzmu nestas lietus lāses cirtās pret svina ietvaros drebošajām rūtīm. Brīžiem šķita, ka logi tūlīt salieksies un atvērsies, it kā tos kāds no ārpuses grūstu. Pret vārgo šķērsli spiedās negaisa ceļgals. Reizēm, pievienojot harmonijai vēl vienu skāņu, kāda no jumta pūcēm izdvesa brēcienu, kas atgādināja aizžņaugta bērna vaidu, vai, gaismas iztraucēta, skaļi sitās ar spārniem pret rūti.

Pie tādām velnišķīgi drūmām simfonijām pieradušais skumjās pils kungs nepievērsa tām nekādu uzmanību. Vienīgi Balcebuls ar savai dzimtai dabisko modrību ik troksni uztvēra, smailēdams apcirpto ausu paliekas, un cieši vērās tumšajos kaktos, it kā ar savām naktsdzīvnieka acīm būtu pamanījis kaut ko cilvēkam neredzamu. Spocīgais runcis ar sātanisko vārdu un izskatu iedvestu bailes katram, kurš nebūtu tik drosmīgs kā barons, jo šķita, ka Balcebulam zināms daudz kas tāds, kas iepazīts naksnīgajos klejojumos pa pils bēniņiem un neapdzīvotajām istabām; droši vien gaiteņu galos viņš dažu labu reizi ir pieredzējis satikšanās, no kurām cilvēks nosirmotu.

Sigoņaks paņēma no galda mazu grāmatiņu, kuras nobružāto iesējumu rotāja ģimenes ģerboņa vairoga iespiedums, un sāka to nevērīgi šķirstīt. Ja arī acis varbūt sekoja rindām, domas klīda citur vai arī visai vienaldzīgi ļāvās Ronsāra odcletām un mīlestības sonetiem, par spīti to skaistajām atskaņām un gudrajiem grieķu dzejas mākslas jauninājumiem. Drīz viņš nometa grāmatiņu un sāka pogāt vaļā svārkus — lēni kā cilvēks, kam nenāk miegs, bet kas liekas gulēt aiz apnikuma, jo nezina, ko darīt, un grib pamēģināt, vai nevarēs paglābties no garlaicības miegā. Cik skumīgi birst graudiņi smilšu pulkstenī melnā, lietainā naktī pussagruvušā pilī, kam visapkārt plešas viršu okeāns un desmit ljē apkaimē nav nevienas dzivas dvēseles!

Jaunajam baronam, vienīgajai Sigoņaku dzimtas dzīvajai atvasei, tiešām bija pietiekami daudz iemeslu skumjām. Viņa senči bija izputinājuši savu mantu dažādā veidā — gan spēlēs, gan karos, gan tukšā greznības kārē, tā ka ik paaudze atstāja nākamajai aizvien mazāku īpašumu.

Pilij piederošie lēņi, pusgraudnieku mājas, fermas un zemes tika zaudēti cits pēc cita; un pēdējais Sigoņaks pēc nedzirdētiem pūliņiem atjaunot ģimenes bagātību — veltīgiem pūliņiem, jo ir par vēlu drīvēt ciet sūces, kad kuģis jau grimst, — atstāja dēlam vienīgi pili spraugainām sienām un dažus arpanus neauglīgas zemes; pārējo vajadzēja atdot kreditoriem un ebrejiem.

Tātad bērnu bija auklējušas nabadzības kaulainās rokas un viņa lūpas tvērušas pie izsīkušas krūts. Agri zaudējis māti, kas sagruvušajā pilī aiz skumjām nomirusi, domādama par postu, kas vēlāk nospiedīs dēlu un slēgs tam dzīvē visus ceļus, viņš nav baudījis mīļus glāstus un maigas rūpes, ko jaunībai neliedz pat visnelaimīgākajās ģimenēs. Vienīgās laipnības, ko viņš pieredzējis no tēva, kura nāvi tomēr nožēloja, bija daži spērieni pa sēžamvietu vai rīkojums sadot dēlam ar palagu. Šobrīd viņš garlaikojās tik ļoti, ka mīļuprāt saņemtu tādu pārmācību, ko atcerējās asarām acīs, jo tēva spēriens dēlam tomēr ir cilvēcisku attiecību veids, un četrus gadus, kopš barons atdusējās zem plāksnes Sigoņaku ģimenes kapličā, jauneklis dzīvoja visdziļākajā vientulībā. Lepnums viņam liedza ierasties provinces aristokrātu svētkos un medībās bez stāvoklim atbilstoša ietērpa.

Tiešām, ko gan ļaudis teiktu, redzot baronu de Sigoņaku ģērbušos kā Otjēras ubagu vai Peršas ābolu novācēju? Sī iemesla dēļ viņš nevarēja piedāvāt savus pakalpojumus kāda prinča namā. Turklāt daudzi domāja, ka Sigoņaki ir iznīkuši, un aizmirstība, kas sazeļ pār mirušajiem vēl ātrāk nekā zāle uz kapiem, izdzēsa no atmiņas senāk ievērojamo un bagāto dzimtu, un reti kāds zināja, ka viens panīkušās ģimenes pēcnācējs vēl ir dzīvajo vidū.

Kādā brīdī Balcebuls kļuva nemierīgs un pacēla galvu, It kā justu ko nelāgu; runcis paslējās pakaļkājās pie loga un piespieda ķepas pie rūtīm — šķita, viņš grib saplēst lietus sīpu šaustītās nakts melnumu; viņa purniņš drebēja un raustījās; klusumu pārtrauca garas Miro gaudas, kas apstiprināja kaķa nemierīgo rosīšanos; nebija šaubu, ka pils aizvien tik rāmajā apkaimē notiek kaut kas neparasts. Miro joprojām rēja tik skaļi, cik nu vien spēja, būdams pastāvīgi aizsmacis. Barons piecēlās un, lai katrā gadījumā netiktu pārsteigts nesagatavots, atkal pogāja ciet svārkus, kurus jau taisījās vilkt nost.

«Kas noticis Miro, ko cel tādu traci, parasti taču viņš tūlīt pēc saulrieta krāc būdas salmos kā septiņu gulētāju suns. Vai gar mūri ložņātu vilks?» jauneklis prātoja, noņēmis no sienas zobenu ar smagu dzelzs spalu; jozdams zobenu ap vidu, viņš siksnu savilka lidz pēdējam caurumiņam, jo vecā barona raženajam augumam piegrieztā ādas sloksne dēlam bija divkārt par garu.

Trīs spēcīgi klauvējieni ar noteiktām atstarpēm vaidoši atbalsojās tukšajās istabās.

Kas gan šādā stundā varēja nākt, lai traucētu muižas vientulību un nakts klusumu? Kāds neapdomīgs ceļinieks klauvēja pie vārtiem, kas tik sen nebija vērusies nevienam ciemiņam nevis saimnieka nelaipnības, bet viesu trūkuma dēļ? Kas meklēja pajumti šajā bada patvērumā, gavēņa galvenajā rezidencē, trūkuma un skopulības paspārnē?

ll. TESPIDA KULBA

Sigoņaks kāpa lejā pa trepēm, sargādams ar roku lampu, ko caurvējš draudēja nopūst. Liesma spīdēja cauri viņa tievajiem pirkstiem, iekrāsojot tos dzidrā sārtumā, tāpēc, kaut arī bija nakts un pa priekšu gāja nevis saule, bet melns runcis, viņš pelnīja apzīmējumu, ko lāga vīrs Homērs devis rožpirkstei Ausmai.

Viņš nolaida vārtu šķērsi, pavēra tos un nonāca aci pret aci ar cilvēku, kam lampa spīdēja tieši deguna augstumā. Tās stara apgaismota, uz tumšā fona izcēlās diezgan dīvaina seja: lampas atblāzmā un lietū laistījās pakausis savecējuša sviesta dzeltenumā. Pie deniņiem pielipušas sirmas matu šķipsnas, deguns, kas vīnsarkans kā kardināla apmetnis, pūtītēm nosēts, sīpolam līdzīgi apaļojās starp ačelēm atšķirīgā krāsā zem ļoti biezām un dīvaini melnām uzacīm, noļukuši, mēļiem plankumiem un sarkanām dzīsliņām izraibināti vaigi, dzērāja un satīra biezās lūpas, zods ar kārpu, no kuras slējās daži cieti mati kā drēbju sukas sari, — tas viss veidoja seju, pēc kuras būtu vērts darināt fantastisku masku Jaunā tilta karnīzes apakšas izrotāšanai. Zināma gudra labsirdība mīkstināja vaibstus, kas pirmajā mirklī varēja likties diezgan atbaidoši. Grumbiņas acu kaktiņos un augšup uz ausu pusi izliektās lūpas turklāt liecināja par vēlēšanos laipni uzsmaidīt. So groteskās marionetes galvu uz netīri baltas, apaļas apkakles nesa melnā paltrakā ievīstīts stāvs, kas bija saliecies pārspīlēti pieklājīgā sveicienā.

Kad sasveicināšanās bija galā, komēdijas varonim līdzīgais virs, aizsteidzoties priekšā jautājumam, ko barons jau gatavojās uzdot, sāka runāt mazliet patētiskas deklamācijas garā:

—   Esiet tik laipns, cēlo pilskung, un neliedziet savu piedošanu, jo es pats klauvēju pie jūsu cietokšņa vārtiem, turklāt tik vēlā stunda, nesūtījis pa priekšu pāžu vai punduri, kas brīdinātu ar raga pūtienu. Vajadzība nepakļaujas likumiem un liek pat vispieklājīgākiem cilvēkiem rīkoties kā barbariem.

—   Ko jūs vēlaties? — barons, vecā savādnieka vārdu plūdu nokaitināts, diezgan asi noprasīja.

—   Viesmīlību man un maniem biedriem — prinčiem un princesēm, Leandriem un Izabellām, doktoriem un kapteiņiem, kas klīst pa miestiem un pilsētām Tespīda kulbā, un šī kulba, kuru gluži kā senos laikos velk vērši, patlaban ir iestigusi dažu soļu attālumā no jūsu pils.

—  Ja es pareizi saprotu, jūs esat turnejā izbraukuši provinces komedianti, kas nomaldījušies no pareizā ceļa.

—   Nebūtu iespējams labāk izskaidrot manus vārdus,— aktieris atbildēja, — un jūs runājat kā no grāmatas. Vai es varu cerēt, ka jūsu godība izpildīs manu lūgumu?

—   Lai gan mans mājoklis ir papostīts un man nav nekā sevišķa, ko jums piedāvāt, jūs tur tomēr jutīsieties mazliet ērtāk nekā lietus gāzē klajā laukā.

Pedants — jo trupā tāds acīmredzot bija viņa ampluā, par piekrišanas zīmi palocījās.

Sīs sarunas laikā Pjērs, Miro riešanas pamodināts, bija piecēlies un pievienojies kungam pie vārtiem. Noskaidrojis notiekošo, viņš iededza lukturi, un visi trīs devās uz iestigušo ratu pusi.

Leandrs un Matamors grieza riteni, un karalis bakstīja vēršus ar savu traģēdiju dunci. Apmetņos ievīstījušās, sievietes ļāvās izmisumam, vaidēja un laikiem paklusām iekliedzās. Necerētā palīdzība un it īpaši Pjēra lietpratība drīz vien izpestīja smagos ratus no slīkšņas un, nonācis uz cietākas zemes, pajūgs sasniedza pili, izbrauca cauri spraišļotajai velvei un tika novietots pagalmā.

Izjūgtos vēršus piesēja stallī blakus baltajam kleperim; aktrises izlēca no ratiem, ieplezdamas saņurcītos svārkus, un Sigoņaks ieveda viņas ēdamzālē — visvairāk apdzīvotajā pils istabā. Pjērs sameklēja skaidienā vienu pagali un dažus klēpjus žagaru, iemeta kamīnā, un tas tūlīt iedegās gaišās liesmās. Kaut arī bija vēl tikai rudens sākums, uguni iekurt vajadzēja, lai izžāvētu dāmu salijušos apģērbus; turklāt nakts bija vēsa un neapdzīvotās istabas koka paneļu spraugās svilpoja vējš.

Aktrises, lai gan klejotāju dzīvē pieradušas pie visdažādākajām pajumtēm, izbrīnījušās aplūkoja dīvaino mājokli, ko cilvēki, šķiet, jau sen bija atstajuši gariem un kas neviļus atsauca atmiņā šausmu stāstus; taču, kā jau labi audzinātas dāmas, viņas neizrādīja nedz bailes, nedz pārsteigumu.

—   Es jums varu piedāvāt vienīgi naktsmājas, — jaunais barons teica, — manā pieliekamajā kambari neatrastos vakariņas pat pelei. Es šajā muižā dzīvoju viens, nekad neuzņemu viesus, un man nemaz nav jāsaka, ka laime šeitan nemīt — jūs paši to redzat.

—   Ja tik vien tās bēdas! — Pedants atbildēja. — Uz skatuves gan mums pasniedz papes vistas un dreijātas koka pudeles, bet ikdienas dzīvei mums ir krājumā pamatīgāki uzkožamie. Cepeši ar tukšu vidu un iedomātie dzērieni neiet labumā, tāpēc man, trupas mantas pārzinim, aizvien ir paglabāts kāds Beijonas šķiņķis, kāda medījumu pastēte, kāda Rivjēras vērša mēle un savs ducis Kahoras un Bordo vīna pudeļu.

—   Labi teikts, Pedanti — Leandrs izsaucās. — Ej pakaļ ēdmaņām, un, ja kungs atļauj un parāda godu, ieturēdams maltīti kopā ar mums, rīkosim dzīres tepat. Sajās bufetēs ir pietiekami trauku, un dāmas tos saliks uz galda.

Notiekošā apstulbinātais barons piekrītoši palocīja galvu, un Izabella un donna Serafīna, kuras abas sēdēja pie kamīna, piecēlās un lika traukus uz galda, ko Pjērs pirms tam bija noslaucījis un apklājis ar sadilušu, bet baltu galdautu.

Drīzumā atgriezās Pedants ar grozu katrā rokā un svinīgi nolika galda vidū pīrāga cietoksni ar gaiši zeltainām sienām, kura flangos bija novietojies vesels garnizons meža cīruļu un irbju. Gastronomiskā forta priekšpostenī viņš nostādīja sešas pudeles, ar kurām vajadzēja tikt galā, lai virzītos tālāk. Simetriju papildināja kūpināta vērša mēle un gabals šķiņķa.

Baiceouls, notupies uz bufetes augšas, ziņkārīgi vēroja neredzētos priekšdarbus un mēģināja kaut ar ožu izbaudīt visus uz galda bagātīgi saliktos labumus. Viņa degungals trifeļa krāsā dziji ieelpoja smaržīgos izgarojumus; zajās acis jūsmīgi mirdzēja, tieva kārīgu siekalu strūkliņa sudrabojās uz zoda. Viņš labprāt būtu tuvojies galdam un guvis savu dalu no šiem Gargantijas svētkiem, kas šķita gaužām neiederīgi nama vientulnieciskajā atturībā, bet daudzās svešās sejas viņu biedēja un mazdūšība cīnījās pret gardēdību.

Matamoram šķita, ka lampiņas blāvā liesma nedod pietiekami daudz gaismas, un viņš aizgāja paņemt no kulbas divus teātra svečturus, — tie bija ar zeltītu papīru aptīti koka lukturi, kuros iestiprinātas vairākas sveces, — šāds papildinājums radīja gandrīz vai spožu ilumināciju. Sie gaismekli, kas pēc formas atgādināja Svēto rakstu septiņžuburu svečturus, parasti tika likti uz laulību allāra, kad atrisinājās viltību lugas intriga, vai uz dzīru <?a!da Merē «Mariannā» vai Tristana «Herodiādā».

Mirusi telpa sveču un degošo žagaru uguns gaismā gandrīz atguva dzīvību. Vārgie atspīdumi sārtināja portretu bālos vaigus, un, kaut arī tikumīgās atraitnes, iesprengušās mežģīņu apkaklēs un sastingušas kuplajos krinolīnos, it kā uzmeta lūpu, redzot jaunas aktrises draiskojamies nopietnajā muižā, karavīri un Maltas ordeņa bruņinieki savos ietvaros tomēr šķita smaidām, laimīgi, ka var piedalīties tādos svētkos, vienīgi divi trīs sirmūsaini kungi zem dzeltenās lakas kārtas joprojām stūrgalvīgi īgņojās un, par spīti visam, rādīja nelaipnas sejas, ar kādām gleznotājs tos bija apveltījis.

Plašajā zālē, kur parasti dvesa tikai kapličas sasmakušais miklums, tagad plūsmoja siltāks un dzīvāks gaiss. Mēbeles un tapetes neizskatījās tik apskrandušas kā parasti, un bālais posta rēgs it kā bija pili uz brīdi atstājis.

Sigoņaks, kam pārsteigums sākumā likās nepatīkams, drīz ļāvās senāk nepazītai tīksmei. Izabella, donna Serafīna un pat Subrete tnalgi kairināja viņa iztēli un drīzāk šķita esam uz zemes nolaidušās dievietes nekā parastas mirstīgās. Tās tiešām bija skaistas sievietes un ieinteresētu arī vairāk pieredzējušus vīrus nekā mūsu jaunais barons. Viss kopā likās kā sapnis, un viņš baidījās, ka tūlīt pamodīsies.

Barons sniedza roku donnai Serafīnai un nosēdināja to sev pa labi. Izabella apsēdās pa kreisi, Subrete — pretī, un duenja novietojās blakus Pedantam. Leandrs un Matamors izraudzījās vietu pēc patikas. Nu jaunais pilskungs varēja, cik vien vēlējās, pētīt spilgti apgaismotās viesu sejas, kurās skaidri iezīmējās katrs vaibsts. Viņa uzmanība pirmām kārtām pievērsās sievietēm, kuras būtu te īstais laiks viegli uzskicēt, kamēr Pedants lauza robu pīrāga nocietinājumu mūrī.

Serafīna bija divdesmit četrus vai divdesmit piecus gadus veca un, pastāvīgi tēlojot ievērojamas koķetes, bija piesavinājusies īstas galma dāmas manieres un stāju. Garenā seja un palīkais deguns, pelēkās izvelbtās acis, ķiršiem līdzīgās sarkanās lūpas — apakšlūpai vidū bija tāda pati rieviņa kā Austrijas Annai — veidoja valdzinošu un cildenu tclu, ko vēl tīkami papildināja divi brūnu matu viļņi, kas slīga gar vaigiem, kurus satraukums un siltums iekrāsoja burvīgi sārtos toņos. Divas garas šķipsnas — tās dēvēja par ūsām un katra bija sasieta ar trim melnas lentes rozetēm — kaprīzi atšķīrās no sprogu mākoņa un uzsvēra to gaisīgo skaistumu kā pēdejie spēcīgie triepieni, kurus gleznotājs uzliek pabeigtam darbam. Filca platmale apaļu malu, izrotāta ar spalvām, — viena no tām liecās dāmai uz pleca, pārējās kupli slējās augšup, — vērta Serafīnu līdzīgu bruņiniekam; atlocīta, Alansonas izšuvuma rotāta vīriešu apkakle, sasieta ar tādu pašu gaisīgu lenti, kāda greznojās matu sastiprinājurna rozetēs, atdusējās uz zaļa samta tērpa ar iešķeltām, aukliņām un tresēm apšūtām piedurknēm, kuru izgriezumos vīdēja veļa; pār plecu sasietā baltā zīda šalle piešķīra jaunās sievietes veidolam eleganci un nosvērtību.

Tā saposusies, Serafīna izskatījās pēc Pantezilejas vai Marfisas — ļoti piemērota piedzīvojumiem un apmetņa un zobena komēdijām. Bez šaubām, tērpam pietrūka svaiguma, svārku samts šur tur bija izvalkāts spīdīgs, holandiešu audekls — mazliet saņurcīts un spožā dienas gaismā mežģīnes liktos nodzeltējušas; ja šalles izšuvumus papētītu tuvāk, tie kaunēdamies atklātu savu lētumu; vairākām aukliņām bija nokrituši dzelzs galiņi, un apšuvumu treses vietumis sāka irt; atslābušās spalvas ļengani gulēja uz cepures malām, mati bija paspūruši un dažs kulbā uzlasīts salmu krikums diezgan bēdīgi rēgojās to kuplumā.

Taču tādas sīkas kļūmes neliedza donnai Serafīnai izturēties kā karalienei bez karaļvalsts. Ja arī ģērbs bija pabalējis, seja palika svaiga, turklāt pie tādas greznības nepieradušajam jaunajam baronam de Sigoņakain tērps likās sevišķi žilbinošs, jo viņš bija redzējis tikai zemnieces rupjvilnas svārkos un stīva, spīdīga auduma apmetņos. Un jaunekli pārāk saistīja daiļavas acis, lai viņš pievērstu uzmanību drēbju nodilumam.

Izabella bija jaunāka par donnu Serafīnu, kā jau to prasīja viņas ampluā — nevainīgas jaunavas; viņa neatļāvās tērpties tik uzkrītoši krāšņi kā biedrene un apmierinājās ar elegantu un pilsonisku vienkāršību, kāda piedienas Kasandras meitai. Viņai bija maiga, gandrīz vēl bērnišķīga sejiņa, skaisti, zīdaini brūni mati, garu skropstu apēnotas acis, maza sirdsveida mutīte un drīzāk dabiska nekā uzsvērta jaunavīga kautrība. Pelēks, ar melnu un baltu samtu apdarīts ņieburs ar smaili piegrieztu apakšdaļu sniedzās pāri svārkiem tādā pašā tonī; viegli iestīvināta stāvapkakle slējās aiz glītā pakauša, kur sprogojās viegli, no sasukas atbrīvojušies matiņi, un kaklu apvija mākslīgu pērļu virkne; un, kaut pirmajā mirklī viņa saistīja skatienu mazāk nekā Serafīna, toties saistīja ilgāk. Viņa ncapžilbināja, bet apbūra, un tam ir savas priekšrocības.

Subrele pilnam atbilda apzīmējumam morēna», ar kādu spānieši apveltī tumšmates. Āda viņai dzeltenīgi zeltījās gluži kā čigānietei. Cietie, sprogainie mati bija piķa melnumā, un dzeltenbrūnajās acīs dzalkstīja sātaniska viltība. Lielā mute spilgti sarkanām lūpām reizēm spoži nozibināja zobus, kas darītu godu jaunam vilkam. Jāteic gan, ka viņa bija kalsna, it kā kvēles un asprātības izsausēta, taču jaunavīgi veselīgais kalsnums nebūt nebija netīkams. Varēja nešaubīties, ka viņa vienādi veikli prot saņemt un nodot mīlestības vēstulīti gan dzīvē, gan teātrī; bet dāmai, kas izmantotu šīs meičas pakalpojumus, gan vajadzētu rēķināties ar viņas burvību! Daža laba atzīšanās mīlestībā, nonākot viņas rokās, nesasniedza sirdsdāmu, un aizmāršīgais mīlētājs aizkavējās priekšistabā. Viņa piederēja pie sievietēm, Kuras biedrenes uzskata par neglītām, bet kuras vīriešus valdzināt valdzina un, šķiet, ir radītas no sāls, pipariem un spāniešu mušām, taču tas neliedz viņām būt saltām kā augļotājiem, ja runa ir par viņu interesēm. Subrete bija tērpusies fantastiskā zili dzeltenā ģērbā ar pelerīnei līdzīgu apaļu apkakli no neīstām mežģīnēm.

Dāma Leonarda, trupas cienījamā māte, bija ģērbusies viscaur melnās drānās kā spāniešu duenja. Etamīna aube ietvēra viņas tuklo seju ar vairākiem zodiem, bālu un četrdesmit gadu ilgās smiņķēšanās nogurdinātu. Pārspīlētais tuklums, kas bija drīzāk gadu nastas nekā veselības radīts, blāvojās nodzeltējuša ziloņkaula un veca vaska toņos. Pietūkušiem plakstiem pusaizsegtās acis — divi melni punkti bālajā sejā — raudzījās ļauni un viltīgi. Lupu kaktiņus jau apēnoja daži matiņi, kaut arī viņa tos rūpīgi rāva ārā ar pinceti. Sajā sejā gandrīz vairs nevarēja nojaust sievišķību, un grumbās, ja kāds papūlētos, izlasītu daždažādus piedzīvojumus. Dāma Leonarda, aktrise kopš bērnības, daudz zināja par komediantu dzīvi, viņa bija tēlojusi visos ampluā pēc kārtas, līdz kļuvusi par duenju — šo lomu viņas koķetērija, ko laika atstātām pēdām vienmēr ir tik grūti pievārēt, gan pieņema ļoti negribīgi. Leonardai netrūka talanta, un, par spīti vecumam, viņa prata gūt aplausus pat blakus jaunajām skaistulēm, kas nevarēja vien nobrīnīties, ka vecajai raganai sauc «bravo».

Tāds bija trupas sieviešu sastāvs. Tas pārstāvēja galvenos komēdiju amplua, un, ja kādas personas pietrūka, pa ceļam pieņēma klejojošu komediantu vai teātra cienītāju, kas bija laimīgs, ka iespējams uzņemties mazo lomiņu un tā tuvoties Andželikām un Izabellām. No vīriešiem trupā bija jau aprakstītais Pedants, pie kura nav vajadzības atgriezties, Leandrs, Skapēns, traģēdiju Tirāns un Tranšmontaņs.

Leandram pienācās padarīt visnegantākās Irsanijas tīģerienes maigas kā jērus, piemuļķot Trifaldēnus, pabīdīt pie malas Ergastus un visu izrādes laiku būt nepārspējamam un uzvarošam, viņš bija trīsdesmit gadus vecs vīrietis un tik ļoti par sevi rūpējās, ka izskatījās stipri jaunāks. Nav nekāds joks tēlot skatītājām mīlētāju — noslēpumaino būtni bez neviena trūkuma, ko ikviens iedomājas, pēc patikas par paraugu ņemot Amadisu vai Astreju. Un tā godājamais Leandrs iezieda ģīmi ar vaļa taukiem un ik vakaru pūderējās ar talku; viņa uzacis, no kurām tika izrautas visas nepaklausīgās spalviņas, šķita ar tušu uzvilktas līnijas, kas beidzās slaidā lokā. Zobus viņš tīrīja sevišķi centīgi, beržot ar pastu, un tie mirdzēja kā Austrumu pērles sarkanajās smaganās, ko viņš atsedza, cik bieži vien varēja, nezinādams grieķu parunu, ka nekas nav muļķīgāks par muļķīgiem smiekliem. Biedri apgalvoja — pat uz pilsētu ejot, Leandrs uzsārtinot vaigus, lai skatiens liktos dzīvāks. Melnie, rūpīgi sacirtotie mati nokarajas gar vaigiem spožās, lielus pastieptās sprogās — tādēļ viņš pulējās tas savest kārtībā, tinot ap pirkstu un tā izm<;;;lu, .l iespēju pievērst uzmanību ļoti baltajai rokai, kura mirdzināja dimantu — pārāk lielu, lai tas būtu isls. Atlocītā apkakle atsedza baltu, apaļu kaklu, tik rūpīgi noskūtu, ka uz tā nevarēja manīt ne pūciņu. Diezgan tīra veļa bija bagatīgi redzama starp svārkiem un īsajām biksēm, pēc modes sakrokotām apaļās ielocēs, kuru saglabāšana, šķiet, sagādāja viņam lielas rūpes. Likās — skatoties sienā, viņš vai inirst aiz mīlestības, un, palūdzot dzērienu, ik reizi jūsmā tikpat kā zaudē samaņu. Katru teikumu viņš beidza ar nopūtu, un, runājot par visparastākajām lietām, piemiedza aci, tēloja aizgrābtību un šķobījās tā, it kā plīstu aiz smiekliem; taču sievietēm tas likās neatvairāmi.

Skapēns izskatījās pēc lapsas — viltīgu, smailu un ironisku seju, uzrautām jumtiņveida uzacīm, kas uzsvēra mūžam možās un kustīgās acis, kuru dzeltenīgā zīlīte mirguļoja kā zelta gabals dzīvsudrabā; grumbu vārnkājas starojās pie plakstiem, pilniem melu, blēdību un blēņu domu; plānās, pastāvīgi kustīgās lūpas divdomīgos smaidos reizēm paradīja pēc izskata diezgan draudīgus ilkņus, un, kad Skapēns noņēma sarkanbaltsvītroto bereti, ezītī apcirptie mati atklāja dīvaini punainas galvas apveidu. Mati bija mežonīgi un vilnaini kā vilka spalva un pastiprināja sejai piemītošo nikna zvēra izteiksmi. Radās kārdinājums papētīt šī savādnieka plaukstas, lai redzētu, vai tajās nav airu atstātas tulznu pēdas, jo šķita, ka dažu labu gadu viņš pavadījis okeānā, rakstot atmiņas ar piecpadsmitpēdu garu spalvu. Viņa neīstā, brīžiem augstā, brīžiem zemā balss ar asām toņu pārejām un savādiem spalgiem ieķērcieniem pārsteidza un neviļus smīdināja; negaidītās kustības, kuru iemesls šķita piepeši salūzusi neredzama atspere, bija neloģiskas un satraucošas, šķita, ka to nolūks drīzāk ir aizkavēt sarunas biedru nekā izteikt kādu domu vai jūtas. Tā kustas veikla lapsa, metot lokus un cilpas ap koku, kurā sēž tītars un aizgrābti skatās, pirms krīt kūmiņam par upuri.

Zem pelēka paltraka viņš valkāja svītrainu apģērbu, kas reizēm pavīdēja kādā šķēlumā — vai nu viņam pēc pēdējās izrādes nebija pieticis laika pārģērbties, vai arī pieticība nedeva iespēju iegādāties pilnīgu ielas tērpu un teātra kostīmu.

Tirāns bija ļoti labsirdīgs virs, ko daba, droši vien zobodamās, apveltījusi ar visām nežēlības ārējām pazīmēm. Nekad vēl labestīgāka dvēsele nav tērpusies drūmākā čaulā. Virs deguna kopā saaugušas kuplas ogļmelnas uzacis divu pirkstu platumā, biezas, kā no kurmja ādas izgrieztas, sprogaini mati, kupla bārda, kas auga līdz pat acīm un nekad netika apcirpta, lai nevajadzētu neko līmēt klāt, tēlojot Erodus un Polifontus, tumša sejaskrāsa, kas atgādināja Kordovas ādu, — tas viss veidoja vienreizīgi dzīvu seju, ar kādu gleznotāji labprāt mēdz apveltīt bendes un to kalpus svētā Bartolomeja dīrāšanas ainās vai gleznās, kur attēlota galvas nociršana Jānim Kristītājam. Vēršu baurošanai līdzīgā balss, no kuras drebēja rūtis un džinkstēja glāzes uz galda, krietni palīdzēja pastiprināt bailes, ko iedvesa vecmodīgajā samta apmetni ietērptais bērnu biedēklis, un tāpat viņš guva panākumus, aurojot Garnjē vai Skiderī vārsmas. Turklāt viņš bija pietiekami drukns un varēja pienācīgi aizņemt katru troni.

Turpretī Tranšmontaņs bija kārns, slimīgs, melns un sausnējs kā pakārtais vasarā. Viņa āda atgādināja uz kauliem uzlīmētu pergamentu; liels, līkam ērgļa knābim līdzīgs deguns, kura šaurais kumpums spīdēja kā rags, gluži kā siena pacēlās starp abām sejas pusēm, turklāt to vēl pagarināja smailā ķīļbārdiņa. Siem diviem kopā salipušajiem profiliem bija ļoti grūti izveidot seju, un acis, lai tajā kaut kā ievietotos, tiecās slīpi augšup uz deniņiem. Daļēji noskūtās uzacis liecās virs šaudīgajām acīm kā komati, un nesamērīgi garās, rūpīgi iepomadētās un abās pusēs uz augšu uzvirpinātās ūsas, apmetot slaidu loku, dūrās debesīs, atļukušās ausis rēgojās gluži kā poda osas un bija visai piemērotas knipjiem un kniebieniem. Visas šīs ērmības, kas viņu vērta vairāk lidzīgu karikatūrai nekā cilvēkam, šķita pustraka dīvaiņa izgrieztas trīsstīgu vijoles grifā vai atdarinātas pēc pantagriēliskajām himērām un teiksmainajiem briesmoņiem, kādi vakaros griežas ap maiznieku lukturiem; Matamora grimases laika gaitā bija kļuvušas par viņa parastajiem vaibstiem, un, atstājis kulises, viņš staigāja sagriezies kā cirkulis, atpakaļ atmestu galvu, vienu roku uz gurna, otru — uz zobena spala uzlicis. Dzeltens, gluži kā bruņu Izvelvēts un zaļu drānu apdarīts kamzolis ar iešķēlumiem līdztekus ribām, spāniešu modei atbilstoša iestlvlnāta, dzelzs stieplēm un papi balstīta apaļa apkakle, tik liela kā galds, pie kura varētu ieturēt maltīti divpadsmit pēri, kuplas, ar dzelžotām aukliņām piesietas bikses, baltas Krievzemes ādas zābaki, kuros stilbi kūjājās kā lauku muzikanta flauta futrāli, milzumgarš rapieris, no kura viņš nekad nešķīrās un kura izmargotais dzelzs rokturis svēra savas piecpadsmit mārciņas, — tāds bija šī savādnieka ietērps, kam pāri viņš jo lielākas elegances labad valkāja segu, kuras malu zobens pacēla uz augšu. Lai pateikts būtu viss, vēl pieminēsim, ka stāvo, kāstuvei līdzīgo platmali jocīgi greznoja divas garas gaiļa spalvas, kas liecās katra uz savu pusi kā ragneša galvassegas vainagojums.

Rakstnieka amatam salīdzinājumā ar gleznošanu ir tas trūkums, ka viņš lietas var rādīt tikai citu pēc citas. Pietiktu viena acu uzmetiena, lai aptvertu gleznu, kurā mākslinieks būtu ap galdu sagrupējis nupat aprakstītās dažādās figūras; tās būtu redzamas ar visām ēnām un gaismām, atšķirīgajām pozām, ar katram raksturīgo kolorītu un bezgaldaudzām tērpu detaļām, kuru trūkst šajos aprakstos, kas jau tā ir pārāk gari, kaut arī pūlējāmies dot tos iespējami kodolīgus; taču mums vajadzēja jūs iepazīstināt ar komediantu trupu, kas tik negaidīti ielauzās de Sigoņaka muižas vientulībā.

Maltītes sākumā visi klusēja — liela ēstgriba ir tikpat mēma kā liela kaislībai — bet, kad pirmais izsalkums bija apmierināts, mēles atraisījās. Jaunais barons, kas varbūt nebija pilnam paēdis kopš dienas, kad tika atņemts no krūts, kaut ari vairāk par visu vēlējās tēlot Serafīnai un Izabellai iemīlējušos un romantisku jaunekli, kāri ēda vai, pareizāk sakot, rija, tādēļ nevienam neienāktu prātā, ka viņš jau nesen ir vakariņojis. Pedants, kuru mājastēva jauneklīgais izsalkums uzjautrināja, krāva sjēram de Sigoņakam uz šķīvja irbju spārnus un šķiņķa šķēles, kas acumirklī pazuda kā sniegs uz karstas pannas. Gardēdības kāres pievārētais Balcebuls bija saņēmies un, par spīti bailēm, atstājis drošo vietu uz bufetes augšas, varonīgi nospriežot, ka būtu grūti plūkt viņu aiz ausīm, jo to nemaz nav, un nav iespējams arī piesiet kastroli pie astes — tā taču nocirsta —, tātad atkrīt tādi rupji joki, kas drīzāk būtu blēņdaru puiku cienīgi, bet viesi, kuri sēdēja ap neredzēti sulīgo un smaržīgo labumu pārpilno galdu, šķita cilvēki no labas sabiedrības. Viņš tuvojās mērķim, turēdamies ēnā, tik cieši pieplacis pie grīdas, ka kāju locītavas slējās virs muguras gluži kā melnajai panterai, kas uzglūn gazelei, kaut arī neviens neveltīja runcim ne mazāko vērību. Nokļuvis

līdz barona de Sigoņaka krēslam, Balcebuls izslējās un, lai pievērstu sev saimnieka uzmanību, sāka ar visiem desmit nagiem spēlēt ģitāru uz viņa ceļgala. Sigoņaks, iecietīgs pret pazemigo draugu, kas viņa dienesta bija tik ilgi cietis badu, dalījās ar to negaidītajos labumos, mezdams zem galda kaulus un ēdienu paliekas, kuri tika pieņemti aizrautīgā pateicībā. Arī Miro, ielavījies dzīru telpā pa pēdām Pjēram, dabūja dažu gardu kumosu.

Šķita, ka mirušajā namā atgriezusies dzīvība; netrūka nedz gaismas, nedz siltuma, nedz trokšņa. Iedzērušas mazliet vīna, aktrises čivināja kā papagailīši uz laktas un uzteica viena otru par panākumiem. Pedants un Tirāns strīdējās par komiskās poēmas vai traģiskās poēmas pārākumu; viens apgalvoja, ka esot grūtāk lāga ļautiņus sasmīdināt nekā iešausmināt ar bērnišķīgiem briesmu stāstiem, kuru vienīgā priekšrocība ir to senums; otrs iebilda, ka komēdiju autori, izmantojot rupjus jokus un ākstības, paši sevi ļoti pazemojot. Leandrs izvilka no kabatas mazu spogulīti un vērās tajā tikpat pašapmierināts kā nelaiķis Narciss avotā. Pretēji paradumam, Leandrs nebija iemīlējies Izabellā, viņš sev sprauda augstākus mērķus. Viņš cerēja, ka ar glītumu un smalkajām manierēm pratīs iepatikties kādai cienījamai atraitnei, kuras kariete ar četriem zirgiem priekšā sagaidīs viņu pie teātra izejas"un aizvedīs uz kādu pili, kur viņš ieraudzīs maigu daiļavu elegantā mājas tērpā pie izsmalcināti klāta galda. Vai šāds sapnis jelkad ir īstenojies? Leandrs apgalvoja, ka esot… Skapēns tadu iespēju noliedza, un tas bija iemesls abu nebeidzamiem strīdiem. Sasodītais kalps, ļauni viltīgs kā pērtiķis, apgalvoja, ka nabaga mīlētājs var, cik vien vēlas, zibināt acis, mest ložās iznīcinošus skatienus, smieties, atiežot visus trīsdesmit divus zobus, izstiepties un izliekties, ķemmēt ar mazu suku savas parūkas krēpes un mainīt veļu pirms katras izrādes, var pat atsacīties no brokastīm, lai atlicinātu naudu lavandas ūdenim, viņam tomēr nekad vēl nav izdevies radīt kaut mazāko interesi par sevi nevienai baronesei, pat ne tādai, kam jau ir četrdesmit pieci gadi, sarkani vaigi un spalvainām dzimumzīmītēm nosēta seja.

Skapēns, pamanījis Leandra darbošanos, veikli uzsāka parasto strīdu, un satracinātais skaistulis piedāvājās atnest no kulbas veselu lādi, pilnu ar muskusu un benzosveķiem iesinaržinātu vēstulīšu, ko viņam sūtījušas visādas augstdzimušas dāmas — grāfienes, marķīzes un

baroneses, gluži vai prātu zaudējušas aiz mīlestības, un lielībniekam tur bija sava taisnība, jo tālaika vaļīgie tikumi pieļāva paradumu nodoties ģeķībām un ākstībām. Serafīna sacīja, — ja viņa būtu viena no šīm dāmām, viņa par tādu nekaunību un plātību liktu uzskaitīt Leandram ar pātagu, un Izabella jokojot zvērēja, ka izrādes beigās Leandru neprecēšot, ja viņš nekļūšot pieticīgāks. Sigoņaks jūsmot jūsmoja par Izabellu, lai arī vīrišķīga kautrība saistīja viņam mēli un viņš spēja izteikt vienīgi dažus nesakarīgus vārdus, taču acis pauda viņa jūtas tikpat skaidri kā valoda. Jaunava pamanīja, kādu iespaidu atstājusi uz jauno baronu, un atbildēja viņam ar dažiem sapņainiem skatieniem par lieliem sirdsēstiem Tranšmontaņam, kas skaistulē bija slepeni iemīlējies, kaut arī, ņemot vērā grotesko ampluā, — bezcerīgi. Par Sigoņaku izveicīgāks un drosmīgāks vīrietis būtu spēris soli tālāk, bet mūsu nabaga barons savā posta pilī nebija mācījies labās galma manieres un, kaut gan viņam netrūka nedz izglītības, nedz gudrības, tobrīd izskatījās diezgan neaptēsts.

Desmit pudeles bija iztukšotas cita pēc citas, un Pedants pēdējo apgāza, uzpilinot atlikušo lāsi uz naga; Matamors saprata, ko tas nozīmē, un devās pie kulbas pēc citām pudelēm. Barons, kaut arī jau iesilis, nevarēja neuzdzert uz princešu veselību kausu sarkanvīna, kas viņu piebeidza.

Pedants un Tirāns dzēra kā rūdīti žūpas, kuri, ja ari nekad nebija īsti skaidrā prātā, tomēr nekad neapskurba pilnīgi. Tranšmontaņs atturējās spāniešu garā un būtu varējis dzīvot gluži kā idalgo, kuri pusdienās apēd trīs nosmulētas olīvas un vakariņās iztiek ar mandolīnas trinkšķināšanu. Tādai atturībai bija savs iemesls: viņš baidījās, ka, pārāk daudz ēdot un dzerot, zaudēs vienreizējo kalsnumu — labāko komisma ieroci. Uzbarošanās nāktu par ļaunu Tranšmontaņa talantam, viņš varēja pastāvēt, vienīgi ciešot badu, tāpēc dzīvoja vienās bažās un bieži jo bieži pārbaudīja jostu, lai pārliecinātos, vai tikai kopš iepriekšējās dienas nav kļuvis resnāks. Brīvprātīgais Tantals, komediants atturībnieks, kārnuma moceklis, pats savs anatomētājs, viņš ēdienam tik tikko pieskārās, un, ja šai gavēšanai būtu svēti mērķi, viņš nonāktu paradīzē kā Antonijs un Makārijs. Duenja ēda un dzēra ar varenu kāri, noļukušie vaigi un pakakles drebēja vien, vēl robu pilnajiem žokļiem maļot barību. Bet Serafīna un Izabella, kurām nebija vēdekļa pa rokai, sirsnīgi žāvājās, aizsegušās ar skaisto pirkstu caurspīdīgo vairogu, Sigoņaks, kaut ari mazliet vīna apskurbis, to pamanija un sacīja:

—   Jaunkundzes, es redzu, ka pieklājība mudina jūs cīnīties ar miegu, jums briesmīgi gribas gulēt. Es būtu laimīgs, ja varētu piedāvāt katrai savu iztapsētu istabu ar gultu alkovā un tualeti, bet mana pils iet bojā tāpat kā mana dzimta, kuras pēdējā atvase es esmu… Es jums atdošu savu istabu, gandrīz vienīgo, kur netek iekšā lietus; jūs abas tur iekārtosieties kopā ar kundzi; gulta ir plata, un nakts drīz beigsies. Kungi paliks tepat un pārgulēs atzveltņos un uz soliem… Galvenais — nebaidieties no paklāja kustēšanās un vēja auriem kamīnā, nedz ari no peļu sarabandām; varu jums galvot: lai ari ši vieta ir diezgan drūma, spoku te nav.

—   Es tēloju Bradarnantas un neesmu bailīga. Es iedrošināšu biklo Izabellu, — Serafīna smiedamās sacīja. — Bet mūsu duenja ir tāda kā ragana, un, ja velns ieradīsies, tam būs ar ko parunāt.

Sigoņaks paņēma gaismekli un aizveda dāmas uz guļamistabu, kas viņām tiešām šķita gluži spokaina, jo mirguļojošā, vēja šūpotā lampas liesmiņa kustināja dīvainas ēnas zem griestu sijām, un neapgaismotajos kaktos, liekas, tupēja milzīgi drausmoņi.

—   Cik lieliskas dekorācijas traģēdijas piektajam cēlienam! — Serafiīia, apkārt skatīdamās, sacīja, bet Izabella nespēja apspiest saltuma un baiļu trīsas, manot visriņķī tumsu un drēgnumu. Visas trīs sievietes neizģērbušās palīda zem segas. Izabella apgūlās starp Serafīnu un duenju, lai spoka vai velna spalvainā roka, ja tā stieptos no pagultes, vispirms sagrābtu vienu no biedrenēm. Abas drosminieces drīz aizmiga, bet bailīgā jaunava ilgu laiku gulēja, vērdamās aizdarītajās durvīs, it kā nojaustu aiz tām rēgu un nakts biedu pasauli. Tomēr durvis neatvērās un pa tām neienāca neviens līķautā ietinies spoks, ķēdes žvadzinādams, kaut arī no tukšajiem apartamentiem brīžiem atlidoja dīvainas skaņas; taču galu galā miegs iekaisīja zelta putekļus starp biklās Izabellas plakstiņiem, un viņas vienmērīgā elpa drīz pievienojās biedreņu spēcīgajiem dvašas vilcieniem.

Pedants gulēja ciešā miegā, sakņupis pie galda pretī Tirānam, kas krāca kā ērģeļu stabule un pa sapņiem dārdināja saraustītas vārsmas aleksandrieša pantmērā. Matarnors, atslējis galvu pret krēsla atzveltni un uzlicis kājas uz kamīna malkas paliekamā, bija ietinies pelēkajā apmetni un izskatījās pēc papīrā ievīstītas siļķes. Leandrs, stīvi izstiepies, frizūru saudzēdams, turēja galvu taisni. Sigoņaks bija ieritinājies brīvā palikušā atzveltnī, taču pārlieku satraucošā vakara notikumu deļ nevarēja aizmigt.

Divas jaunas sievietes nevar tā ielauzties jaunekļa dzīvē, neradot saviļņojumu, it sevišķi, ja šis jauneklis visu laiku ir dzīvojis skumji, šķīsti un vientuļi, ja ļaunā pamāte, ko sauc par nabadzību, ir laupījusi viņam visus jaunības priekus.

Varētu sacīt — nav ticams, ka divdesmit gadu vecs puisis ir izticis bez mīlas sakariem, bet Sigoņaks bija lepns un, ja nevarēja rādīties sabiedrībā savam stāvoklim un vārdam atbilstošā ietērpā, viņš palika mājās. Tuvinieki, kam viņš nekaunēdamies varētu lūgt palīdzību, bija miruši. Jo dienas, jo dziļāk viņš grima atstātībā un aizmirstībā. Dažreiz vientuļajās pastaigās viņš satika Jolantu de Fuā, kas balta aidinieka mugurā kopā ar tēvu un jauniem senjoriem medija stirnas. Viņš bieži sapņoja par šo mirdzošo parādību; bet kāds gan sakars varēja būt starp skaisto un bagāto pilskundzi un viņu, nabaga izputējušu un Dieva nepieņemtu provinces muižnieku? Viņš nepavisam nepūlējās tikt pamanīts, satiekoties viņš slēpās, cik vien varēja, negribēdams kļūt par apsmieklu izvalkātās un nosmulētās platmales, žurku apgrauzto spalvu, nodilušā un pārāk lielā apģērba un drīzāk lauku mācītājam nekā jaunam muižniekam piemērotā vecā, rāmā klepera dēļ; krietnai sirdij nekas nav bēdīgāk kā būt smieklīgam iemīļotā acīs, un, lai apspiestu dzimstošo kaisli, viņš sev atkārtoja visus saltos prātuļojumus, kādus iedveš nabadzība. Vai viņam tas izdevās?… To mēs nevaram pateikt. Vismaz viņš tam ticēja un mīlas domas atgaiņāja ka himeras; viņš jau tāpat jutās pietiekami nelaimīgs, lai ciešanām pievienotu vēl neiespējamas mīlestības mokas.

Nakts pagāja mierīgi, vienīgi Izabellu nobiedēja Balcebuls, kas bija saritinājies viņai uz krūtīm gluži kā Smarra, un runci nekādi nevarēja aizdzīt, jo šis spilvens viņam šķila visai mīksts.

Sigoņaks nespēja ne acu aizvērt vai nu tāpēc, ka bija paradis gulēt tikai savā gultā, vai arī viņam nedeva mieru skaistu sieviešu tuvums. Mums visvairāk šķiet, ka viņa prātā brieda neskaidrs plāns, kas neļāva aizmigt un pašu pārsteidza. Aktieru ierašanās viņam šķita likteņa brīdinājums, laimes dieves aicinājums atstāt viduslaicīgās drupas, kur viņa jaunība pelēja neviena nemanīta un nonīka bez kāda labuma.

Diena sāka aust, un zilgana blāzma jau spiedās cauri rūtīm svina ietvaros, vēršot pusizdzisušo lampu blāvo gaismu slimīgi dzeltenīgu. Divējādais apgaismojums ērmīgi ietonēja gulētāju sejas, sašķeļot tās divās atšķirīgās krāsas daļas kā viduslaiku apmetņus, ko valkāja pār vienu plecu. Leandrs ieguva sadzeltējušas svecēs notoni un atgādināja no vaska veidotu un parūkas izgreznotu svēto Zanu, kuram, par spīti stikla kupolam, nobiris smiņķis. Tranšmontaņs cieši aizvērtām acīm, asiem vaigu kauliem, savilktiem žokļu muskuļiem un tik smalku degunu, it kā to būtu sakniebuši nāves kaulainie pirksti, izskatījās pats pēc sava līķa. Mēļi un tumšsarkani lāsumi izraibināja Pedanta seju; viņa deguna rubīni bija pārvērtušies par ametistiem, un biezajās lūpās uzplaucis vīna zilais zieds. Dažas sviedru lāses, ripojot pa pieres gravām un nokalnēm, aizķērās sirmojošo uzaču biežņā; slābie vaigi ļengani nokarājās. Smaga miega aptrulums vērta kroplīgi neglītu seju, kas, modra un gudrības apdvesta, šķita labsirdīga; lā noliecies pār galda malu, Pedants izskatījās pēc veca pāna, kurš kādā bakhanālijā aiz pārdzeršanās nobeidzies grāvmalē. Tirāns ar bālo seju un melniem astriem līdzīgo bārdu turējās tīri labi; viņa seja, kas atgādināja labsirdīgu Hēraklu un tēvišķīgu bendi, nemaz nevarēja mainīties. Arī Subrete tikpat veiksmīgi izturēja gaismas ncsrnalkjūtīgo pārbaudi; viņa nelikās pārlieku saņurcijusies. Par nepietiekamu nakts atpūtu liecināja vienīgi mazliet tumšāki loki zem acīm un daži zilsārti nospiedumi uz sejas. Neķītrs saules stars, lavoties cauri tukšām pudelēm, pusizdzertām glāzēm un pāri ēdienu paliekām, noglāstīja jaunās sievietes zodu un lūpas gluži kā fauns, kas ķircina iemigušu nimfu. Gar sienām tiklās atraitnes žultainām sejām pūlējās nosarkt zem lakas kārtas, redzot vientuļajā mājvietā iebrukušo klejotāju baru, un dzīru zālē pavērās reizē drūma un smieklīga aina.

Rīta skūpsts Subreti pamodināja pirmo; viņa nolaida uz grīdas mazās kājiņas, sapurināja svārkus kā putns spalvas, saglauda matus un, ieraudzījusi hs-mnn rle Sigoņaku 6ēžam krēslā skaidru skatienu kā baziiikam, devās pie viņa un sveicināja ar glītu komēdijas reveransu.

«•— Man žēl, — Sigoņaks teica, atņemdams Subretes sveicienu, — ka Šajā pussagruvušajā mājokli, kas vairāk

f

(Iemērots spokiem nekā dzīviem cilvēkiem, nebija iespēams jūs pienācīgi uzņemt; es priecātos, ja varētu jūs izguldināt holandiešu audekla palagos zem Indijas dafnasta segām, nevis ļaut mocīties uz šī pussatrunējušā eola.

*Nenožēlojiet neko, mans kungs, — Subrete atbildēja, — ja jūs mūs nepieņemtu, mēs būtu pavadījuši nakti iestigušajā kulbā, saluši lietus gāzē un no rīta justos gaužām bēdīgi. Turklāt šī pajumte, par kuru jūs tik nicīgi izsakāties, ir taisni lieliska salīdzinājumā ar visiem vējiem pavērtajiem šķūņiem, kur mēs — tirāni un upuri, prinči un princeses, Leandri un subretes — savā klejotāju dzīvē pa ceļam no ciema uz ciemu esam spiesti nakšņot salmos.

Kamēr barons un Subrete apmainījās ar laipnībām, Tirāns nogāzās uz grīdas ar tādu brikšķi, it kā lūstot kristu dēļi. Sēdeklis, noguris viņu turēt, bija izjucis, un resnais vīrs, kājas tirinādams, vāļājās kā uz muguras apgāzts bruņurupucis, izgrūzdams neskaidras skaņas. Krītot viņš neviļus pieķeras pie galdauta malas un uzrāva sev virsū visu gūzmu trauku. Tāds tracis vienā mirklī pamodināja sabiedrību. Pedants, izstaipījies un izberzējis acis, sniedza vecajam komiķim palīdzīgu roku un uzslēja viņu kājās.

—  Matamoram gan tāda nelaime nevarētu atgadīties, — Erods teica, dobji ierūkdamies (tādi bija viņa smiekli). — Viņš iekristu zirnekļa tiklā, to nesaplēšot.

—   Tas tiesa, — pieminētais aktieris atbildēja, izstiepdams garos, zirnekļa kājām līdzīgos locekļus. — Visiem jau nav lemts būt Polifēmiem, Kasiusiem — tādiem gaļas un kaulu blāķiem kā tu vai staigājošiem vīna maisiem un mucām kā Blāziuss.

Pēc lielā trokšņa uz sliekšņa parādījās Izabella, Serafīna un Duenja. Abas jaunās sievietes, kaut arī mazliet nogurušas un pabālas, arī dienas gaismā izskatījās burvīgas. Sigoņakam viņas rādījās gluži žilbinošas, kaut gan piekasīgākam vērotājam būtu sakāms arī dažs nopēlums par mazliet saņurcīto un ne visai svaigo eleganci; bet kādā gan nozīme pabalējušai lentei, apdilušiem un nospīdinātiem svārkiem, dažām tualetes nepilnībām un neatbilstībām, ja valkātājas ir jaunas un skaistas. Turklāt barons, paradis redzēt ap sevi vecas, putekļainas, nobālējušas un sagrabējušas lietas, nemaz nespēja tādus sīkumus saskatīt. Serafinas un Izabellas tērpi šajā pilī, kur viss aiz vecuma gruva kopā, viņam šķita tiešām krāšņi. Piemīlīgās būtnes viņa uztverē bija īsti sapņu tēli.

Turpretī Duenja, pateicoties vecumam, baudīja nemainīga neglītuma privilēģijas; nekas nespēja pārvērst šo it kā bukša kokā izgriezto seju, kur dzalkstīja pūces acis. Viņai bija vienalga, vai spīd saule vai deg sveces.

Tai brīdī ienāca Pjērs, lai sakārtotu telpu, iemestu malku kamīnā, kur zem pūkainas pelnu kārtas blāvoja daži nodeguli, un aizvāktu maltītes paliekas, kas pēc izsalkuma apmierināšanas rada tādu netīksmi.

Liesmas iemirdzējās kamīnā, laizot ar de Sigoņaku ģerboni greznoto čuguna plāksni, kura nebija radusi pie tādiem glāstiem, un sapulcināja lokā visu jocīgo baru, metot uz to spožus alspīduinus. Gaiša un dzīva uguns vienmēr ir tīkama pēc caurā miegā vai nemierīgi aizvadītas nakts, un sagurums, kas bija lasāms visu sejās — vairāk vai mazāk nīgros vaibstos un nogulētos lāsumos — tās labvēlīgajā ietekmē pilnīgi izzuda. Izabella turēja pret kamīnu izstieptas mazās plaukstas, ko iekrāsoja sārteni atspldumi, un šis vieglais tonējums apslēpa viņas bālumu. Donna Serafīna, augumā lielāka un spēcīgāka, stāvēja viņai aiz muguras kā vecākā māsa, kas, mazāk nogurusi, ļauj atpūsties jaunākajai. Bet Tranšmontaņs, apsēdies uz sava gārņa stilbam līdzīgā liela, pusnomodā sapņoja kā ūdensputns purva malā, knābi ieracis krūšu spalvās un kaju zem vēdera paslēpis. Blāziuss, pedants, laizīja lūpas, cilādams visas pudeles pēc kārtas, lai pārliecinātos, vai tajās nav palikusi vēl kāda lāse.

Jaunais barons paveda sānis Pjēru un lika noskaidrot, vai ciemā nevar dabūt dažus dučus olu, no kā pagatavot aktieriem brokastis, vai kādus nokaujamus cāļus, un vecais kalpotājs devās izpildīt uzdevumu, cik ātri vien iespējams, jo trupa izteica nodomu doties ceļā agri, lai nobrauktu krietnu ceļa gabalu* un nenonāktu galā pārāk vēlu.

— Jums nebūs nekādas sātīgās brokastis, — Sigoņaks teica viesiem, — vajadzēs apmierināties ar pitagorisku maltīti; taču labāk ir brokastot trūcīgi, nekā nebrokastot nemaz, jo sešu ljē apkaimē nav nevienas iebraucamās vietas vai kroga. Pils bēdīgais stāvoklis jums rāda, ka es neesmu bagāts, bet, tā kā nabadzības cēlonis ir manu senču izdevumi mūsu karaļa aizstāvēšanas karos, man nav iemesla kaunēties.

—  Protams, nav, cienītais kungs, — Erods savā zemajā balsī atbildēja, — un tiem, kas dižojas ar bagātībām, nebūtu viegli pierādīt, kur tās cēlušās. Kad nodokļu atpircējs tērpjas zelta drānās, dižciltīgo plecos ir caurumaini apmetņi, bet pa šiem caurumiem redzams gods.

—   Es tikai brīnos, — Blāziuss piemetināja, — ka tāds brašs muižnieks, kāds kungs šķiet esam, ļauj savai jaunībai tā izplēnēt vientulībā, kur laimes dieve to nevarētu atrast, lai kā meklētu; ja tā ietu garām šai pilij, kas pirms divsimt gadiem droši vien bijusi ļoti lepna, tā turpinātu ceļu pārliecībā, ka te neviens nedzīvo. Barona kungam vajadzētu doties uz Parīzi, pasaules aci un nabu, gudro tikšanās vietu, franču, spāniešu un kristīgo ebreju Eldorado un Kanaanu, galma saules staru apspīdēto svētīto zemi. Tur viņu noteikti pamanītu un pienācīgi novērtētu, un viņš varētu tikt uz priekšu, vai nu pievienojoties kādam ievērojamam dižciitim, vai arī izdarot kādu spožu darbu, kas noteikti nāktu priekšā.

Sai lāga vīra runai, par spīti pārspīlējumiem un dīvainajiem teikumiem — tāda bija viņa tēloto pedanta lomu ietekme — netrūka jēgas. Sigoņaks juta šo vārdu pareizību, un savās garajās pastaigās pa līdzenumu pats daudzkārt bija sev klusām sacījis to, ko Blāziuss pateica skaļa balsī.

Taču viņam nebija naudas tādam garam ceļam, un viņš nezināja, kur to ņemt. Būdams drošsirdīgs, viņš tomēr bija patmīlīgs un no smīna baidījās vairāk nekā no zobena cirtiena. Kaut Sigoņaks par modi nekā nezināja, viņš jutās smieklīgs novalkātajā apģērbā, kas bijis vecs jau iepriekšējā karaļa valdīšanas laikā. Kā jau cilvēks, ko trūkums padarījis biklu, viņš neturēja nekādā vērtē savas priekšrocības un savu stāvokli redzēja tikai visdrūmākajās krāsās. Varbūt viņš gūtu palīdzību no dažiem seniem tēva draugiem, mazliet papūloties iemantot to labvēlību, bet tāda piespiešanās neatbilda viņa dabai; viņš drīzāk nomirtu, sēžot uz savas lādes blakus dzimtas ģerbonim un košļājot zobu bakstāmo kā spāņu idalgo, nekā diedelētu kādu laipnību vai aizdevumu. Viņš bija no tiem, kuri, ielūgti lieliskā mielastā, tukšu vēderu atsakās no maltītes, izliekoties paēduši aiz bailēm, ka viņus noturēs par izsalkušiem.

—   Es par to dažu labu reizi esmu domājis, bet man nav draugu Parīzē, un to dzimtu pēcteči, kuras pazina manu ģimeni, kad tā bija bagāta un pildija galma uzdevumus, daudz vis nebēdātu par kādu pliku un nabagu Sigoņaku, kas, nokāpis no sava sagruvušā torņa, zobiem un nagiem ieķertos kopīgajā medījumā. Turklāt — un es nezinu, kāpēc lai kaunētos to sacīt, — man nav ietērpa, un es nevarētu tur ierasties tādā izskatā, kāds būtu mana vārda cienīgs; nezinu pat, vai, liekot lietā visus savus un Pjēra līdzekļus, izdotos aizkļūt līdz Parīzei.

—   Bet jums taču nevajag, — Blāziuss iebilda, — ierasties lielpilsētā kā triumfējošam Romas Cēzaram kaujas ratos ar četriem baltiem zirgiem priekšā. Ja mūsu pieticīgā vēršu vilktā kulba neaizskar jūsu godības pašlepnumu, brauciet mums līdzi uz Parīzi, jo tieši turp mēs dodamies. Iedomājieties, kas tā būs par spožu parādību — jūs ieradisieties kājām, sainīti rapiera galā pār plecu un kurpēm rokā, lai tās nenoplēstu.

Sigoņakam vaigos sakāpa viegls sārtums — daļēji aiz kauna, daļēji aiz prieka. No vienas puses, dižcilša lepnība sacēlās pret domu, ka viņš būs pateicību parādā nabaga klejojošam komediantam, bet, no otras —, viņa labo sirdi aizkustināja nesavtīgais piedāvājums, kas tik ļoti atbilda paša slepenajai vēlmei. Turklāt viņš baidījās, Blāziusu noraidot, ievainot aktiera pašcieņu un varbūt palaist garām izdevību, kas vairs neatkārtosies. Bez šaubām, iedomā, ka de Sigoņaku pēctecis varētu braukt vienā Tespīda kulbā ar klejojošiem kumēdiņu rādītājiem, paši par sevi bija kaut kas nepieņemams, un, to padzirdējuši, vapeņu vienradži droši vien zviegtu un lauvas rēktu emaljētām rīklēm; bet jaunais barons aiz feodāļu pils mūriem galu galā bija pietiekami ilgi spītējis savam vēderam.

Viņš neizlēmīgi svārstījās starp «jā» un «nē» un svēra īsos izšķirošos vārdiņus pārdomu svaros, kad piemīlīgā gaitā tuvojās Izabella un, piegājusi pie barona un Blāziusa, pateica vārdus, kas darīja galu jaunā cilvēka šaubām.

—   Mūsu dzejnieks saņēma mantojumu un atstāja mūs, un barona kungs varētu to aizstāt, jo, atverot Ronsār» sējumu, kas bija uz galda pie gultas, es nejauši atradu sonetu ar daudziem labojumiem, kurš droši vien ir viņ.i sacerēts; viņš pielāgotu mūsu lomas, izdarītu nepieciešamos īsinājumus un papildinājumus un vajadzības gadījumā sacerētu lugu pēc mūsu norādījumiem. Man taisni pašlaik ir kāds itāliešu uzmetums, kur es varētu tēlot jauku lomu, ja kāds to sagatavotu līdz galam.

To teikdama, Izabella uzmeta jaunajam baronam tik maigu un izteiksmīgu skatienu, ka Sigoņaks nespēja tam pretoties. Atnāca Pjērs un atnesa pamatīgu omleti ar speķi un krietnu šķiņķa klunci un saruna pārtrūka. Visa trupa sasēdās ap galdu un ar lielisku ēstgribu sāka mieloties. Turpretī Sigoņaks aiz tīras pieklājības tikko pieskārās priekšā noliktajiem ēdieniem, viņa ierastajai atturībai tik biežas maltītes nebija pieņemamas, turklāt prātu nodarbināja dažādas domas.

Pēc brokastīm, kamēr vēršu dzinējs tina iejūga siksnas ap vēršu ragiem, Izabellai un Serafīnai iegribējās ieiet dārzā, kas bija redzams no pagalma.

— Es baidos, — Sigoņaks sacīja, sniedzot viņām roku, lai palīdzētu nokāpt pa nosūnojušajiem pakāpieniem ar Jodzīgajiem akmeņiem, — ka jūs atstāsiet dažas tērpa strēmeles ērkšķainajos zaros, jo, ja mēdz sacīt, ka nav rožu bez ērkšķiem, ērkšķi bez rozēm turpretī ir.

Jaunais barons to teica ironiski melanholiskajā tonī, kādā runāja aizvien, kad pieminēja savu nabadzību; taču noniecinātais dārzs, it kā būtu aizvainots savā lepnumā, uz nokarena zara, kurš aizšķērsoja ceļu jaunajām sievietēm, piepeši iemirdzināja divas mazas mežrozītes, kas ap dzeltenajiem vidiņiem bija pavērušas piecas ziedlapiņas. Sigoņaks tās noplūca un galanti pasniedza Izabellai un Serafīnai, sacīdams: — Es nedomāju, ka manas dobes varētu būt tik bagātas puķēm; tajā3 dīgst tikai nezāles, un pušķus te varētu darināt vienīgi no nātrēm un velnarutkiem; jūs esat uzziedinājušas šīs divas rozītes kā smaidu uz posta vaiga, kā poēziju drupās.

Izabella saudzīgi piesprauda mežrozīti pie krūtīm un veltīja jaunajam cilvēkam ilgu pateicības pilnu skatienu, kas pierādīja, cik lielu vērtību viņa piešķir necilajai dāvanai. Serafīna košļāja rozes kātiņu, turot ziedu mutē, it kā aicinot tā bālo sārtumu sacensties ar lūpu košo sarkanumu.

Tā Sigoņaks, šķirdams lapotos zarus, lai tie neiecirstos viešņām sejā, aizveda viņas līdz mitoloģiskajai statujai, kuras rēgs vīdēja alejas galā. Nevainīgo meiteņu lomu tēlotāja aizkustinājuma pilnu skatienu vēroja aizaugušo dārzu, kas tik labi saskanēja ar sagruvušo pili. Viņa domāja par skumīgajām stundām, ko Sigoņaks droši vien vadīja šajā garlaicības, nabadzības un vientulības mājoklī, piespiedis pieri pie rūts, raugoties uz tukšo ceļu, viņa vienīgie biedri bija balts suns un melns runcis. Serafinas skarbākie vaibsti pauda vienīgi pieklājības maskētu nicinājumu. Viņasprāt, šis muižnieks, kaut arī viņa Juta zināmu cieņu pret titulētām personām, tiešām bija pārāk izputējis.

—   Te beidzas mani īpašumi, — barons teica, nonācis pie klints nišas, kur Pomona pārklājās ar pelējumu. — Savulaik kalns un līdzenums, lauki un virsāji, cik vien iālu varēja saredzēt no plaisu izvagotajiem sargtorņiem, piederēja maniem priekštečiem, taču man atlicis tieši tik, lai varētu sagaidīt stundu, kad pēdējais Sigoņaks pievienosies senčiem ģimenes kapličā, kas tagad ir to vienīgais īpašums.

—   Jūs gan esat pārlieku drūms tik agrā rīta stundā! — atbildēja Izabella, ko aizkustināja šī doma, kas sakrita ar viņas spriedumu, un viņa izlikās priecīga, lai aiztrauktu skumju mākoni no Sigoņaka pieres. — Laimes dieve ir sieviete, un, kaut pieņem, ka tā ir akla, reizēm tā rio sava riteņa augstumiem pamana pūlī kādu augstdzimušu un krietnu bruņinieku. Izšķirieties un nāciet mums līdzi, un iespējams, ka pēc dažiem gadiem Sigoņaku torņi, apjumti ar jauniem dakstiņiem, atjaunoti un nobalsināti, sliesies tikpat lepni, cik nožēlojami izskatās tagad; turklāt man tiešām būtu skumji atstāt jūs šajā pūču muižā, — viņa piebilda tik klusu, lai Serafīna nevarētu sadzirdēt.

Maigais mirdzums Izabellas acīs uzvarēja barona pretestību. Tīkama piedzīvojuma burvība slēpa viņa paša acīm to, kas tāda veida ceļojumā varētu likties apkaunojošs. Nebija pazemojoši aiz mīlestības sekot kādai aktrisei un pielūdzēja lomā būt saistītam pie komiķu kulbas; par to nekaunētos pat vissmalkākie kavalieri. Bultnesis dievs labprāt mēdz piespiest gan dievus, gan varoņus neskaitāmas reizes rīkoties un maskēties visai dīvaini: Jupiters, lai savaldzinātu Eiropu, pārvērtās par vērsi; Hērakls grieza vērpjamo vārpstiņu pie Ompalas kājām; prātīgais Aristotelis metās četrrāpus, nesdams uz muguras savu mīļāko, kura pūlējās piespiest filozofu (uzjautrinošs jāšanas sporta paveids!) darīt visu, kas ir pretrunā ar dievišķu un cilvēcisku cieņu. Tikai — vai Sigoņaks tiešām bija iemīlējies Izabellā? Viņš nepūlējās iedziļināties šajā jautājumā, bet nojauta, ka justu neremdināmas skumjas, ja paliktu pilī tagad, kad jaunas un piemīlīgas būtnes tuvums viņu ir mirkli atdzīvinājis.

Tā viņš nekavējoties pieņēma lēmumu, lūdza aktierus mazliet pagaidīt un, paaicinājis Pjēru sānis, uzticēja tam savu nodomu. Krietnais kalps, lai cik grūti viņam bija šķirties no kunga, skaidri apzinājās, cik slikti būtu, ja tas vēl ilgāk paliktu muižā. Pjērs ar skumjām vēroja, kā barona jaunība izplēn drūmā bezdarbībā un dīkā skumībā, un, lai arī klejojoša aktieru trupa šķita dīvaina pavadonība Sigoņakas senjoram, viņam šķita tomēr labāk kaut tādā veidā izmēģināt laimi nekā nīkuļot dziļā nomāktībā, kas it īpaši pēdējos divos trīs gados bija pārņēmusi jauno baronu. Pjērs ātri salika lādē nedaudzās mantas, kādas vēl piederēja viņa kungam, un savāca ādas makā dažus vecā nama atvilktnēs aizķērušos pistolus, kuriem, ne vārda nebilzdams, papūlējās pievienot savus niecigos ietaupījumus — tas bija kautrs padevības apliecinājums, ko barons varbūt nemaz nepamanīja, jo Pjērs līdztekus daudziem citiem pili veicamiem pienākumiem bija arī mantzinis — tā nu gan bija tīrā sinekūra.

Tika apseglots baltais zirgs, jo Sigoņaks, lai slēptu aizceļošanu, negribēja kāpt komediantu kulbā, pirms nebūs divu trīs ljē attālumā no pils. Tā izskatījās, ka viņš tikai pavada viesus; Pjēram vajadzēja sekot kājām un aizvest zirgu atpakaļ uz stalli.

Vērši bija iejūgti un, par spīti uz pieres uzliktajam smagajam iejūgam, pūlējās celt uz augšu melnos, miklos purnus, no kuriem stiepās sudrabaini slienu pavedieni; tādas kā sarkanu un dzeltenu spāniešu niedru tiāras un balta audekla pārsegi, kas dzīvniekus apņēma gluži kā krekli, lai pasargātu no mušu kodieniem, vērta tos ļoti piederīgus pie Mitras kulta un jo karaliskus. Vēršu priekšā, atspiedies uz smailās nūjas roktura, stāvēja vēršu dzinējs — vienkāršs un saulē iededzis puisis gluži kā romiešu gans, un tā poza, pašam, protams, nezinot, atgādināja grieķu varoņu pozas uz antīkiem zemciļņiem. Izabella un Serafīna iekārtojās uz priekšējā sēdekļa, lai varētu baudīt lauku ainavu; Duenja, Pedants un Leandrs ielīda kulbas dziļumā, jo viņiem vairāk gribējās gulšņāt nekā vērot landu tāles. Visi bija gatavi ceļam; dzinējs piebikstīja vēršiem, tie nolieca galvas, sasprindzināja līkās kājas, izlieca kumbrus un devās uz priekšu; kulba nodrebēja, dēļi iečīkstējās, ratu rumbas iekaucās, un smagais pajūgs nodārdēja vārtu velvē. Ceļojums sākās.

Kad visi sāka posties ceļam, Balcebuls un Miro saprata, ka notiek kaut kas neparasts, un skraidīja apkārt satraukti un norūpējušies, pūlēdamies ar tumšajiem dzīvnieku prātiņiem aptvert, kāpēc parasti tik pamestajā vietā saradies tāds daudzums ļaužu. Suns apjucis staigaja no Pjēra pie saimnieka, jautājoši vērdamies tajos zilganu plēvi apduļķotām acīm, un rūca uz svešiniekiem. Pretīgākais runcis aizdomīgi apostīja riteņus un pa gabaliņu pētīja vēršus, kuru lielums radīja viņā bijāšanu, un, ja tie piepeši sakratīja ragus, manīgi atlēca atpakaļ; tad viņš notupās pretī baltajam zirgam, ar kuru labi sapratās, un, šķiet, uzdeva tam jautājumus; lādzīgais lopiņš nolieca sirmo, izspūrušām spalvām apaugušo purnu pretī kaķa paceltajai galvai — droši vien tas gribēja pagrauzjāt kādu starp vecajiem zobiem iekļuvušu siena šķip snu, — bet izskatījās, it kā tiešām sarunatos ar savu kaķisko draugu. Ko zirgs viņam teica? To varētu pasacīt vienīgi Dēmokrits, kas apgalvoja, ka spēj tulkot dzīvnieku valodu; katrā ziņā Balcebuls pēc šīs sarunas, kuras sa turu darīja zināmu Miro, vairākkārt pamirkšķinot ar aci un pāris reižu žēli ieņaudoties, šķita saprotam lielās rosīšanās iemeslu. Kad barons sēdēja seglos un ņēma rokā pavadu, Miro nostājās labajā, bet Balcebuls — kreisajā pusē, un Sigoņaka kungs atstāja tēvu pili, sava suņa un kaķa pavadīts. Ja nu reiz prātīgais runcis bija izšķīries par tādu viņa ģintij neparastu pārdrošību, viņš acīmredzot bija nojautis kādu augstāku lēmumu.

Atstājot skumīgo mājokli, Sigoņaks juta sirdi sāpīgi sažņaudzamies. Viņš vēlreiz pārlaida skatienu aiz ve cuma nomelnējušajiem un zaļi nosūnojušajiem mūriem, kuros pazina katru akmeni; torņiem ar sarūsējušajiem vējrāžiem, ko viņš tik daudzas garlaicības stundas bija vērojis neko neredzošā izklaidībā; tukšo istabu logiem — pa šīm telpām viņš bija klīdis kā nolādētas pils spoks, pats gandrīz baidīdamies no savu soļu klaudzoņas; ne koptajam dārzam, kur pa mitro zemi rāpoja krupji vai starp ērkšķkrūmiem ritinājās zalkši; kapelai ar iegruvušu jumtu un sakritušu kolonādi, kas ar savām drupām pārklāja noskapstējušās plāksnes, zem kurām viens otram blakus atdusējās vecais tēvs un māte — piemīlīgs tēls, neskaidrs kā atmiņas par kādu sapni, ko viņš tikko spējis samanīt visagrākajā bērnībā. Viņš domāja arī par galerijas portretiem, kas bija kopā ar viņu vientulībā un divdesmit gadu stingi smaidīja; par jaunpīļu mednieku, par gultu ar kolonniņām, kuras spilvenu viņš tik bieži bija slacījis asarām; visi vecie, nožēlojamie, sagrabējušie, putekļainie un snaudulīgie priekšmeti, kas iedvesa tādu pretīgumu un garlaicību, tagad šķita toreiz nenovērtētas burvības apdvesti. Viņam likās, ka ir bijis nepateicīgs pret nabaga veco apdrupušo pili, kas tomēr viņu ir sargājusi, cik labi vien spēdama, un, par spīti vecuma nespēkam, stūrgalvīgi turējusies stāvus, lai sagrūstot viņu nenosistu, — gluži kā astoņdesmit gadu vecs kalpotājs, kurš turas uz drebošajām kājām, kamēr vien kungs ir tuvumā: atmiņā atausa neskaitāmi rūgtas saldmes mirkļi, neskaitāmi skumji prieki, neskaitāmi skaistas melanholijas brīži; ieraduma vara — gausā un bālā dzīvesbiedrene, kā parasti apsēdusies uz sliekšņa, raudzījās viņā skumja maiguma pilnu skatienu, neatvairāmi klusā balsi dungoja bērnības nemainīgo melodiju, aukles nemainīgo melodiju, un Sigoņakam, dodoties ārā pa vārtiem, šķita, ka neredzama roka satver viņu aiz apmetņa, lai piespiestu palūkoties atpakaļ. Izjājot no pils pa priekšu kulbai, viņš sajuta vējpūtas nestu lietus nomazgātu viršu svaigo aromātu — maigo un spēcīgo dzimtās zemes smaržu; tālumā dimdināja zvans, un uz tās pašas vējpūtas spārniem kopā ar landu smārdu atlidoja sudrabaina trīsuļošana. Tas bija par daudz, un Sigoņaks, vēl tikai dažus soļus no mājām attālinājies un jau dzimtenes ilgu pārņemts, grasījās griezt zirgu atpakaļ: vecais kleperis jau lieca kaklu uz norādīto pusi veiklāk, nekā no tik veca zirglopa varētu gaidīt; Miro un Balcebuls reizē pacēla galvu, it kā saprastu sava saimnieka izjūtas, un palēnināja gaitu, pievērsuši viņam jautājošus redzokļus. Taču šim atgriešanās mēģinājumam bija pilnīgi pretējas sekas gaidītajām, jo tā Sigoņaka skatiens sastapās ar Izabellas skatienu, un jaunavas acīs bija tik maigas ilgas un tik nepārprotams mēms lūgums, ka barons manīja vaigus nobālam un nosarkstam; viņš pilnīgi aizmirsa gan muižas saplaisājušos mūrus, gan viršu smaržu, gan zvana dunu, kas tomēr nemitējās raidīt sērīgu aicinājumu, strauji parāva zirga pavadu un mudināja kleperi uz priekšu, spēcīgi spiezdams zābakus tā sānos. Cīņa bija galā; uzvarēja Izabella.

Kulba izbrauca uz ceļa, kas pieminēts šī vēstījuma pirmajā lappusē, un padzina no ūdens pilnajām grambām pārbiedētās vardes. Kad pajūgs sasniedza lielceļu un vērši pa sausāku vietu varēja mazliet ātrāk pavilkt smagos ratus, Sigoņaks no avangarda pārgāja arjergardā, negribēdams pārāk uzkrītoši uzturēties Izabellas sabiedribā, un varbūt arī tāpēc, lai brīvāk varētu nodoties domām, kas saviļņoja dvēseli.

Piparnīcām līdzīgie Sigoņakas torņi jau daļēji bija pazuduši aiz koku skupsnām, barons piecēlās seglos kājās, lai vēlreiz uzmestu tiem acis, un, nolaižot skatienu, ieraudzīja Miro un Balcebulu, kuru žēlīgie ģīmji pauda tik lielas ciešanas, kādas vien spēj izteikt dzīvnieku fizionomijas. Miro, izmantodams brīdi, kad Sigoņakam, veroties muižas sargtorņos, vajadzēja apstāties, sasprindzināja vecos, atslābušos locekļus un mēģināja lēcienā sasniegt saimnieka seju, lai to pēdējoreiz nolaizītu. Sigoņaks, noprazdams nabaga dzīvnieka nolūku, sava zābaka augstumā satvēra to aiz kumbra pārlieku vaļigās ādas, uzcēla uz seglu loka un noskūpstīja Miro trifelim līdzīgo melno un negludo purnu, nemaz nemēģinot izvairīties no slapjā glāsta, ar ko pateicīgais dzīvnieks nospīdināja jaunekļa ūsas. Pa to laiku Balcebuls, būdams veiklāks un laizdams darbā vēl gana asos nagus, no otras puses uzrāpās pa Sigoņaka zābaku un kāju, un pie seglu loka parādījās tā melnā bezauss galva, skaļi murrājot un bolot lielās, dzeltenās acis; arī viņš izlūdzās kādu laipnību atvadām. Jaunais barons pāris reižu pārlaida delnu pār runča skaustu, kas slējās uz augšu un tiecās uz priekšu, lai labāk izbaudītu draudzīgo pieskārienu. Ceram, ka par mūsu varoni nesmiesies, ja teiksim — kautrie draudzības apliecinājumi, ko sniedza šie radījumi, kuriem gan nebija dvēseles, bet netrūka jūtu, viesa viņā dīvainu aizkustinājumu, un divas asaras, kuras līdz ar šņukstu izlauzās no pašiem sirds dziļumiem, uzkrita uz galvas Miro un Balcebulam un kristīja tos par saimnieka draugiem šī vārda cilvēciskā nozīmē.

Abi dzīvnieki bridi noskatījās pakaļ Sigoņakam, kas palaida zirgu rikšos, lai panāktu kulbu, un, kad tas pagriezienā pazuda no redzesloka, brālīgi tipināja atpakaļ uz muižu.

Nakts negaiss nebija atstājis landu smilšainajā augsnē pēdas, kādas bagātīgs lietus mēdz atstāt auglīgākās vietās; ainava bija tikai atsvaidzināta un priecēja skatienus ar zemniecisku skaistumu. Virši, no kuriem debesu ūdens bija noskalojis putekļu kārtu, mirdzināja nokaļņu malas violetos ziediņus. Zaļumu atguvušās savvaļas dzeloņplūmes šūpoja zaros zelta ziedus; pār atjaunotajiem dūkstājiem pletās ūdensaugi un pat priedes šūpoja tumšās galvas priecīgāk, izplatot visapkārt sveķu smaržu; no biezas kastaņu birzs tīksmigi pacēlās viegli zilganu dūmu virmulīši, rādot, ka tur mājokli ierīkojis kāds fermeris, un viļņotajā līdzenumā, kas pletās līdz pašam apvārsnim, varēja saskatīt raibumiem līdzīgas aitas, kas ganījās uz ķekatām uzkāpušu un sapņos iegrimušu ganu uzraudzībā. Pašā apvāršņa malā gluži kā debesu ziluma ietonētu baltu mākoņu arhipelāgs slējās Pireneju tālās virsotnes, rudens rīta vieglās miglas aizplīvurotas.

Dažkārt ceļš iegrauzās starp diviem pakalniem, kuru sānu nobrukumos rēgojās vienīgi smiltis — baltas kā smilšakmens pulveris; tie bija apauguši izspūrušiem krūmājiem, kuru mudžeklīgie zari zvetēja garāmbraucošās kulbas audeklu. Dažviet zeme bija tik irdena, ka bija nostiprinātā ar šķērseniski saliktiem priežu stumbriem, pa kuriem braucot rati kratījās tā, ka aktrises skaļi klaigāja. Citviet pa ļodzīgām laipām vajadzēja braukt cauri sasmakuša ūdens lāmām un strautiņiem, kas tecēja pāri ceļam. Ikvienā bīstamā vietā Sigoņaks palīdzēja izkāpt Izabellai, kas bija bailīgāka vai ari mazāk laiska nekā Serafīna un Duenja. Turpretī Tirāns un Blāziuss, starp lādēm mētāti, mierīgi gulēja — kā jau cilvēki, kas pieredzējuši daudz ko ļaunāku. Matamors gāja blakus kulbai, lai vingrinoties saglabātu neparasto kārnumu, par kuru pastāvīgi bija norūpējies, un, no tālienes redzot viņu cilājam garās kājas, varēja nodomāt, ka tas ir pļāvējs labības laukā. Matamora soļi bija tik milzīgi, ka viņam bieži vajadzēja apstāties un gaidīt trupas biedrus; uz skatuves pieradis staigāt šķībs kā cirkulis, viņš no šīs pozas nespēja tikt vaļā nedz pilsētās, nedz uz laukiem, un katrs viņa solis atgādināja ģeometrisku figūru.

Vēršu pajūgi nebrauc ātri, it sevišķi landos ne, kur riteņi reizēm iestieg smiltīs līdz pat rumbām un kur ceļu apkārtnē iezīmē tikai vienu vai divas pēdas dziļas grambas; kaut arī dūšīgie dzīvnieki, sasprindzinot jutīgos kjjmbrus, sīksti turējās pretī dzinēja asajai nūjai, saule spīdēja jau diezgan augstu pie debesīm, kad pajūgs bija nobraucis tikai divas Ijē, — liesa, tā novada Ijē, kas ir garas kā dienas bez maizes un atgādina Ijē, ko ik pēc piecpadsmit dienām vajadzēja iezīmēt mīlniekiem apmešanās vietās, kuriem Pantagriēls bija uzdevis uzcelt kilometru stabus savā skaistajā Mirebalē valstībā. Retāk gadījās sastapt zemniekus, kas, nesdami zāles ķīpu vai žagaru nastu, šķērsoja ceļu, un novads pletās savā kailumā tikpat mežonīgs kā Spānijas despoblado vai Amerikas pampas. Sigoņaks nosprieda, ka nav nekādas vajadzības vēl ilgāk nopūlēt nabaga veco zirgu, nolēca zemē un pasvieda pavadu kalpotajam, kura vēja aprautajos vaibstos cauri daudzām iedeguma kārtām varēja samanīt dziļa saviļņojuma bālumu. Bija pienācis kunga un kalpa šķiršanās brīdis, mokošs brīdis, jo Pjērs bija redzējis Sigoņaku piedzimstam un viņa attiecībās ar baronu izpaudās drīzāk pazemīga draudzība nekā kalpa padevība.

—   Lai Dievs vada jūsu gaitas, kungs, — Pjērs teica, noliecoties pār barona sniegto roku, — un palīdz jums atgūt Sigoņakas bagātību; man žēl, ka nav atļauts jūs pavadīt.

—   Ko gan es darītu ar tevi, manu nabaga Pjēr, šajā nezināmajā dzīvē, ko tūlīt uzsākšu? Ar tik pieticīgiem līdzekļiem es tiešām nevaru uzvelt laimīgam gadījumam gādību par diviem cilvēkiem. Pili tu kaut kā vēl vilksi dzīvību; mūsu senākie fermeri neļaus sava kunga uzticamajam kalpotājam nomirt badā. Turklāt neklājas aizslēgt Sigoņaku muižas vārtus un atstāt to pūcēm un zalkšiem kā nāves piemeklētus vecus mūrus, kur rādās spoki; šī senā majokļa dvēsele vēl manī ir dzīva, un, kamēr esmu šaisaulē, pie pils vārtiem jābūt sargam, lai bērni ar lingu mesliem akmeņiem nemērķē ģerbonī.

Kalpotājs piekrītoši pamāja, jo viņš, tāpat kā visi veci kalpi, kas pieķērušies dižciltīgām ģimenēm, dievināja kungu muižu, un Sigoņaka, par spīti plaisām, nolaistībai un postam, viņam joprojām šķita viena no skaistākajām pilīm pasaulē.

—   Turklāt, — barons smaidīdams piemetināja, — kas tad parūpētos par Bejāru, Miro un Balcebulu?

—  Tas tiesa, kungs, — Pjērs atbildēja; un viņš paņēma Bejāra pavadu, kamēr Sigoņaks plikšķināja zirgam kaklu, tā atvadoties to apmīļodams.

Šķiroties no saimnieka, krietnais zirgs vairākas reizes iezviedzās, un Sigoņaks vēl ilgi, tāluma pieklusinātus, dzirdēja pateicīgā dzīvnieka draudzīgos saucienus.

Palicis viens, Sigoņaks jutās tā, kā mēdz justies ceļotāji, uzkāpuši uz kuģa, kad draugi ostmalā viņus atstāj; varbūt tas ir visrūgtākais aizbraukšanas mirklis; pasaule, kurā esat dzīvojis, atkāpjas, un jūs steidzaties pie ceļabiedriem, jo dvēsele jūtas aplaupīta un skumja un acis alkst ieraudzīt cilvēka seju; un tā Sigoņaks sāka iet lielākiem soļiem, lai panāktu kulbu, kas smagi līgoja uz priekšu, čirkstinādama smiltis, kurās riteņi ieara grambas kā arkla lemesis tīrumā.

Ieraudzījusi, ka Sigoņaks iet blakus pajūgam, Izabella sāka sūdzēties par neērtu sēdēšanu un gribēja kāpt ārā no kulbas, lai, kā viņa teica, izlocītu kājas, bet īstenībā — žēlsirdīgā nolūkā neatstāt jauno senjoru skumju varā un izklaidēt viņu ar dažiem dzīvespriecīgiem vārdiem.

Skumju plīvurs, kas klāja Sigoņaka seju, pašķīrās kā saules stara pāršķelts mākonis, kad jaunava izteica vēlēšanos atbalstīties uz viņa rokas, lai paietu dažus soļus pa tajā vietā līdzeno ceļu.

Tā viņi gāja viens otram blakus, Izabella deklamēja Sigoņakam vārsmas no kādas savas lomas, ar kuru nebija apmierināta, un velējās, lai viņš tās pārveidotu, kad piepeši ceļa labajā pusē atskanēja taures skaņas, ar krūtīm smalci šķirdami, no tā izdrāzās zirgi, un ceļa vidū visā Diānas mednieces spožumā parādījās Jolanta de Fuā. Straujajā jājienā viņas vaigi bija koši pietvīkuši, sārtās nāsis drebēja un krūtis zem ņiebura samta un zelta cilājas augstāk nekā parasti. Uzplēsumi garajos svārkos un ieskrāpejumi zirga sānos iiecinaja, ka pārdrošā jātniece nevairās nedz biezokņa, nedz brikšņu: kaut ari nebija nekādas vajadzības kairināt tlrasiņu dzīvnieka degsmi, kaut arī uz baltu putu klātā kakla tam jau izspiedās pietūkušu vēnu mezgli, viņa uzšāva tam pa krustiem ar jājampātagu, kuras rokturis bija no ametista ar tajā iegravētu viņas ģerboni, un dzīvnieks lēkāja un dīžājās par lielu apbrīnu trim četriem greznos tērpos ģērbtiem jauniem muižniekiem, kuri, staltojoties krāšņi apsegloto zirgu mugurā, izteica sajūsmu par šīs jaunās Bradamantas drosmīgo grāciju. Drīz vien Jolanta, pievilkusi pavadu, izbeidza rumaka šķietamo savaldīšanu un ātrā riksi pajāja garām Sigoņakam, uzmetot viņam nicinājuma un aristokrātiskas augstprātības pilnu skatienu.

— Vai redzējāt? — viņa teica trim švītiem, kas auļoja blakus. — Barons de Sigoņaks kļuvis par čigānietes bruņinieku!

Un visi, skaļi smiedamies, aizdrāzās putekļu mākonī. Sigoņaku sagraba dusmas un kauns, viņš aši tvēra pēc zobena spala; bet viņš gāja kājām, un būtu neprāts tā dzīties pakaļ jātniekiem, turklāt viņš nevarētu izaicināt Jolantu uz divkauju. Tvlksmīgi padevīgs aktrises skatiens drīz mudināja aizmirst augstprātību pilskundzes acīs.

Diena aizritēja bez jauniem starpgadījumiem, un ap četriem viņi nonāca vielā, kur gatavojās paēst un pārgulēt.

Sigoņakā vakars bija bēdīgs; portreti izskatījās vēl drūmāki un īgnāki nekā parasti — tas gan varētu likties gandrīz neiespējami; kāpnēs soļi skanēja vēl skaļāk un tukšāk, zāles likās izpletušās un kļuvušas vēl kailākas. Gaiteņos dīvaini gaudoja vējš, un no griestiem savos pavedienos laidās lejup nemiera un ziņkāres pārņemti zirnekļi. Mūru spraugas plati žāvājās kā garlaicības pavērti žokļi; šķita, ka vecais, pussagruvušais nams jūt jaunā saimnieka prombūtni un bēdājas par to.

Zem pavarda velves kūpoša sveķu gaismekļa atspīdā Pjers dalījās liesajā maltītē ar Miro un Balcebulu, un stallī bija dzirdams, kā Bcjārs rausta ķēdi un grabina to gar redelēm.

III. VIESNĪCA «ZILĀ SAULE»

Apmierināti kratīdami garus slienu pavedienus, kas stīdza no miklajiem purniem, nogurušie vērši paši apstājās nožēlojamā būdu puduri, ko nevienā citā mazāk nomaļā nostūrī nesauktu par ciemu.

Ciemā bija piecas sešas mājeles, izkliedus uzceltas zem pakupliem kokiem, kuru augšanu veicinājusi strēmele kaut cik auglīgas, mēslu un dažādu atkritumu uzlabotas zemes. Būdas bija būvētas no mālu un sagrieztu salmu maisījuma, akmeņiem, slikti aptēstiem baļķiem un biezu dēļu galiem, būdu milzīgie, brūnganu sānu apaugušie salmu jumti sniedzās gandrīz līdz zemei, nojumēs mētājās daži dubļiem apķepuši šķībi greizi zemkopības rīki — tas viss likās vairāk piemērots netīru dzīvnieku turēšanai nekā pēc Dieva līdzības radītu būtņu patvērumam; un dažas melnas cūkas mitekļus dalīja ar saviem saimniekiem, neizrādot ne vismazāko riebumu, kas liecināja, ka šie mājdzīvnieki vis nav nekādi smalkie.

Durvju priekšā stāvēja daži bērneļi lieliem vēderiem, vārgiem locekļiem, drudža izmocītām sejiņām, ģērbti skrandainos kreklos, pārāk īsos priekšpusē vai mugurpusē, vai arī tikai ar auklu sasietās jaciņās, un šķila, ka kailums mulsina viņu bezvainību ne vairāk kā tad, ja viņi dzīvotu šīs pasaules paradīzē. Cauri nesukāto matu ērkuļiem spīdēja ziņkārīgas acis gluži kā naktsputnu redzokļi cauri zaru biežņai. Bērnos cīnījās bailes un ziņkāre: gribētos aizbēgt un paslēpties aiz kāda dzīvžoga, bet kulba un tās krava vilktin pievilka un nelaida prom.

Mazliet atstatāk uz salmiem apjumtas būdas sliekšņa stāvēja kārna sieva bālu seju un tumšiem lokiem ap acīm un šūpoja rokās nobadinātu zīdaini. Bērns ar jau iedegnšo rociņu mīcīja izsīkušo krūti, kas bija tikai mazliet baltāka par pārējo ādu un rādīja, ka šis trūkuma izmocītais radījums ir jauna sieviete. Viņa nolūkojās aktieros truluma drūmajā neatlaidībā, taču šķita, ka pati nesaprot, ko īsti redz. Vecmāmuļa, vēl vairāk salīkusi un vēl grumbaināka nekā Ilijas valdnieka Priama laulātā draudzene Hekabe, aizsapņojusies tupēja blakus meitai, sakrustojusi rokas uz kaulainajiem ceļgaliem gluži kā sena ēģiptiešu dievība. Pirkstu locītavas, kas atgādināja spēļu kauliņus, uztūkušu vēnu cilpas un cīpslas, uzstieptas kā ģitāras stīgas, vērta nabadzītes vējā un saulē nobrūnējušās plaukstas līdzīgas anatomijas preparātam, ko paviršs ķirurgs sensenis aizmirsis kādā skapī. Dilbi bija vairs tikai divas stibas, ap kurām čunčurojās pergamentam līdzīga āda, kas locītavās raucās šķērseniskās, it kā ar kapājamo nazi iecirstās krokās. Ap zodu spurojās Ј>aru spalvu kušķi; sirmas sūnas aizbāzīja ausis; uzacis gluži kā staipekņaugi pie alas ieejas nokarājās pāri acu dobuļiem, kuros snauduļoja gurdeni nošļukušu plakstiņu pusaizsegtas acis. Mutes vietā rēgojās tikai koncentrisku krunku zvaigzne — lūpas bija pazudušas bezzobu smaganās.

Ieraudzījis šo simtgadīgo ērmu, Pedants, kas gāja kājām, izsaucās:

— Ak, kāda šerminoša, izmisīga un nolādama vecenei Viņai blakus Parkas ir tīrās lellītes; viņa ir tik gatava nāvei, tik savecējusi, tik tālu jau viņpasaulē un apsūnojusi, ka viņu nespētu glābt neviena jaunības avota ūdens, īstena mūžības māte! Un laikam jau bijusi sirma bārda, kad viņa piedzimusi, ja viņa jelkad ir nākusi pasaulē, jo viņa noteikti ir dzimusi pirms pasaules radīšanas. Kāpēc gari viņu neieraudzīja metrs Alkofribuss Nasīrs, pirms radīja savu Panzustas sibillu vai veceni, kurai lauva ar lapsas asti dzenā nost mušas? Tad gan viņš zinātu, cik vienā cilvēka graustā var būt grumbu, spraugu, vagu, grāvju, uzkalnu, un tad būtu devis vispamatīgāko aprakstu. Si ragana savā ziedonī noteikti bija skaista, jo tieši visglītākās meičas kļūst par visšausmīgākajām vecenem. Tas ir mājiens jums, jaunkundzes, — Blāziuss turpināja, versdamies pie Izabeiias un Serafinas, kuras bija pienākušas paklausīties viņa runā. — Kad iedomājos, ka pietiks sešdesmit ziemu, ar ko pārklāt jūsu pavasari, lai padarītu jūs par tādām pašām derdzīgām, pretīgām un neiedomājamām vecenēm, kāda ir šī no šķirsta izmukusī mūmija, man tiešām uzmācas skumjas un rodas vēlēšanās mīlēt savu briesmīgo ģīmi, kas nevarēs pārvērsties par traģisku viepli, un tā neglītumu gadi turpretī tikai komiski pilnveidos.

Jaunām sievietēm nepatīk, ia tām rāda neizbēgamo — kaut vistālākajā un vismiglainākajā nākotnē kļūt vecām un neglītām, kas ir viens un tas pats. Arī abas aktrises pagrieza Pedantam muguru, nicīgi paraustījušas plecus, it kā būtu pie tādām muļķībām pieradušas, un, pieejot pie kulbas, no kuras krāva ārā lādes, izlikās uzmanām, lai nesabojā viņu mantas, jo nebija, ko Pedantam atbildēt. Jau iepriekš upurējot savu neglītumu, viņš bija atvairījis katru iespējamo uzbrukumu. Viņš bieži izmantoja šo viltību, lai citus apmētātu ar dzēlībām, bet pats tādas pretī nesaņemtu.

Māja, kuras priekšā pēc nojautas apstājās vērši, kas nekad neaizmirst vietu, kur kādreiz ir dabūjuši barību un paspārni, bija viena no ievērojamākām ciemā. Tā ar zināmu pašcieņu slējās pie ceļa, no kura citas būdas, kaunēdamās savas nolaistības, turējās tālāk, aizsegušas kailumu ar dažiem zaru pušķiem kā nabadzīgas neglītas meičas, kas pārsteigtas mazgājoties. Būdama pārliecināta, ka ir visskaistākā māja apkaimē, viesnīca, šķiet, tieši izaicināja skatienus, un tās izkārtne stiepa roku pāri ceļam, it kā gribētu apturēt «gan kājāmgājējus, gan jātniekus».

Izkārtne bija uzkabināta uz tādām kā dzelzs karātavam, pie kurām vajadzības gadījumā varētu pakārt arī cilvēku, un īstenībā bija sarūsējusi skārda plāksne, kas uz stieņa grabēja visos vējos.

Kāds klejojošs mālderis bija uz tās uzgleznojis dienas zvaigzni, taču nevis ar seju un zelta parūku, bet ar ripu un ziliem stariem — gluži kā «saules ēnu», ar kādām heraldikas māksla reizēm nosēj vapeņu laukus. Kāda iemesla dēļ par šis viesnīcas pazīšanās zīmi bija izraudzīta «zilā saule»? Uz lielceļiem ir tik daudz zelta sauļu, ka tās nevar atšķirt citu no citas, un sava dīvainība izkārtnei par ļaunu nenāk. Tas nebija īstais iemesls, kaut liekas pieņemams. Gleznotājam, kas šo attēlu darināja, paletē bija palicis vienīgi zilais, un, lai papildinātu krāsu krājumu, viņam vajadzētu ceļot līdz kādai lielai pilsētai. Tāpēc viņš sludināja debeszilā pārākumu par visiem toņiem un šajā dievišķajā notonī gleznoja zilas lauvas, zilus zirgus un zilus gaiļus uz dažādām iebraucamo vietu izkārtnēm, par ko būtu guvis atzinību no ķīniešiem, kuri jo augstāk cienī mākslinieku, jo vairāk tas attālinās no dabas.

Viesnīcai «Zilā saule» bija dakstiņu jumts — vietām nobrūnējis, vietām vēl sarkans, kas liecināja par neseniem labojumiem un radīja pāriiecibu, ka istabās vismaz nelīst iekšā lietus.

Pret ceļu pavērstais mūris bija apmests ar kaļķu javu, tā aizsedza plaisas un izdēdējumus un piešķīra, mājai tīrības iespaidu. Sienās iemūrētie baļķēni, kas veidoja slīpus krustus un rombus, pēc basku modes bija izcelti ar sarkanu krāsu. Citām sienām tādas greznības pietrūka, un tur nepārprotami atklājās mala kleķa zeinjainie toņi. Viesnīcnieks, ne tik aprobežots un bagātāks nekā citi ciema iedzīvotāji, bija piesa\inājies dažus civilizētas dzīves smalkumus. Lielistabas Ijgs lepojās ar stikla rūtīm — tajā laikā un taja vietā lielu retumu; citi bija aizvilkti ar kanvu vai eļļotu papīru vai arī aizdarīti ar aizvirtni tādā pašā vērša asiņu sarkanumā kā fasādes koka daļas.

Pie mājas piebūvētā nojumē pietika vietas gan ratiem, gan vilcējiem. Kuplas siena Iekšas nokarajās starp redeļu kokiem kā starp milzīgas ķemmes zariem, un uz mietiņiem uzceltās no veciem priedes baļķiem izdobtās garās silēs bija saliets vismazāk sasmakušais ūdens, kādu tuvējos duksnājos varēja dabūt.

Tātad metrs Sirigiri pilnīgi pamatoti domāja, ka desmit Ijē plašā apkaimē nav nevienas tik ērtas viesnīcas, kas būtu tik labi apgād.ita ar barību lopiem un ēdienu cilvēkiem, kur tik spoži kurtos uguns, būtu tik mīksta gulēšana, tik daudz segu un trauku kā «Zilajā saulē»; šai ziņā viņš nemaldījās un nevienu nemaldināja, jo līdz tuvākajai viesnīcai bija vismaz divu dienu gājiens.

Pats pret savu gribu barons de Sigoņaks tomēr mazliet kaunējās, ka ir kopā ar ceļojošu komediantu trupu, un vilcinājās pārkāpt pār slieksni, jo, parādot viņam godu, Blāziuss, Tirāns, Matamors un Leandrs laida viņu pa priekšu. Taču Izabella, nojauzdama barona godīgo biklumu, devās viņam klāt, savilkusi seju piemīlīgā apņēmībā un iecirlībā:

— Fui, barona kungs, jūs izturaties pret sievietēm vēl vienaldzīgāk nekā Jāzeps un Hipolits. Vai tad jūs nedosiet man roku, lai ievestu šajā viesnīcā?

Sigoņaks palocījās un steidzās pasniegt roku Izabellai, kas uzlika uz barona nodilušās piedurknes smalko pirkstu galus, ar vieglo pieskārienu viņu iedrošinot. Saņēmis tādu atbalstu, viņš atguva drosmi un iegāja viesnīcā lepns kā uzvarētājs; viņam bija vienalga, lai viņu redz kaut visa pasaule. Skaistajā Francijas karaļvalstī tas, kurš pavada daiļu sievieti, nevar būt smieklīgs un izraisa vienīgi greizsirdību.

Sirigiri izgāja pretī viesiem un nodeva mājvietu ceļotāju rīcībā ar svinīgumu, kurā jautās Spānijas tuvums. Ādas svārki, ap gurniem apjozti ar vara sprādzes saturētu siksnu, izcēla viņa krūšu kurvja raženumu; taču vienā stūrī uzsprausts priekšauts un plats koka maksti iebāzts nazis mīkstināja niknuma izteiksmi viņa ārienē un apveltīja veco kontrabandistu ar šo to no rāmu mieru izstarojoša pavāra, tāpat arī labsirdīgais smaids kliedēja bažas, ko radīja dziļa rēta, kura sākās pieres vidū un pazuda ezīti apcirptajos matos. Si rēta, ko Sirigiri, bereti noņēmis un sveicienā noliecies, neapšaubāmi atklāja visu skatieniem, atšķīrās no pārējās ādas ar zilgansārto nokrāsu un pamatīgu iegrimumu, kuru miesas audi nebija spējuši īsti piepildīt. Vajadzēja būt varenam tēvainim, lai neļautu dvēselei aizlidot pa tādu šķēlumu; un Sirigiri bija pamatīgs tēvainis, un viņa dvēsele, bez šaubām, nepavisam nesteidzās izpētīt, kas tai sagatavots viņsaulē. Sīkumainiem un bikliem ceļotājiem gan varbūt liktos, ka iebraucamās vietas turētāja arods ir pārlieku miermīlīgs tāda kaluma viesnīcniekam, bet, kā jau teicām, «Zilā saule» šajā tuksnesī bija vienīgā pajumte, kur varēja apmesties.

Telpa, kas pavērās Sigoņakam un aktieriem, nemaz nelikās tik lieliska, kā Sirigiri apgalvoja: grīdas vietā tai bija zemes klons un istabas vidū no lieliem akmeņiem mūrēts paaugstinājums veidoja pavardu. Griestos ierīkots caurums bija apsegts ar dzelzs trīsstūri, no kura nokarājās pie pavarda āķa piestiprināta ķēde un aizstāja gan kamīna velvi, gan skursteni, tā ka visa telpas augšdaļa gandrīz izgaisa dūmos, kuru mutuļi lēnām griezās uz atveres pusi, ja vien kāda vēja brāzma tos nedzina atpakaļ. Dūmi gluži kā vecās gleznās bija pārklājuši jumta sijas ar tādu kā glazūru darvas melnumā un asi kontrastēja ar sienu pavisam neseno balsinājumu.

Apkārt pavardam — tikai no trim pusēm, lai pavārs varētu brīvi piekļūt katlam, — uz klona, grumbuļaina kā milzu apelsīna miza, bija salikti koka soli un, lai tie nezvārotos, nostiprināti ar podu suķēm un ķieģeļu lauskām. Sur tur rēgojās daži ķebļi — koka gabali uz trim mietiņiem, pie viena — garākā — bija šķērsām piesists dēlītis, ko pieticīgi ļaudis, ja labi gribēja, uzskatīja par atzveltni, taču pie ērtībām pieradušam cilvēkam tāds sēdeklis liktos īsts moku rīks. Kaktā novietota tīne noslēdza istabas iekārtojumu, kura rupjā apdare varēja pielīdzināties vienīgi necilajam materiālam. Visu to apgaismoja dzelzs turekļos iespraustu platu priedes skalu uguns, no kuras pacēlās dumu vērpetes, zināmā augstumā savienojoties ar pavarda garaiņu mākoņiem. Pāris kastroļu, piekārti pie sienas kā vairogi pie antīka trīsrindu airu kuģa sāna, ja vien tāds salīdzinājums tik neciliem priekšmetiem nav pārāk cildens un pārāk heroisks, nespodri vizēja šajā gaismā un meta cauri biezajai krēslai asinssarkanus atspīdumus. Uz kāda dēļa gluži kā rumpis bez galvas sašļucis zvilnēja pustukšs vīna maiss. Pie griestiem āķī karājas garš taukuma gabals, kas no pavarda kūpošajos dūmu mutuļos izskatījās satraucoši līdzīgs pakārtā līķim.

Par spīti viesnīcnieka lielībai, šis ūķis tiešām rādījās visai drūms, un vientuļš ceļinieks, arī nebūdams nekāds gļēvulis, justu iztēlē rosāmies baismas vīzijas un baidītos, ka šī iestādījuma ēdienu kartē varētu būt cilvēka gaļas pastēte, kam par izejvielu ņemta vienatnē ceļojošu viru miesa; bet aktieru trupa bija pārāk liela, lai tādas šausmas ieperinātos brašajos komediantos, kas savā klejotāju dzīvē turklāt pieraduši pie visdīvainākajām mājvietām.

Aktieriem ieejot istabā, uz kāda sola stūra snauduļoja astoņus vai deviņus gadus veca meitenīte, tik sīka un sausnēja, ka neizskatījās vecāka. Plecus viņa bija atspiedusi pret sola atzveltni, galvu nokārusi uz krūtīm, garas, pinkainas šķipsnas krita pāri sejai, tā ka vaibstus izšķirt nebija iespējams. Cīpslas uz vājā kakla, kas atgādināja poplūkta putna kaklu, bija nostiepušās un, šķiet, tikai ar pūlēm noturēja smago matu ērkuli, lai tas nenoripotu uz grīdas. Atslābušās rokas atvērtām delnām karājās gar sāniem, un kājas, pārāk īsas, lai sasniegtu grīdu, sakrustotam pēdām kūļājās gaisā. Skalu tievuma stilbi aukstumā, saulē un lietavās bija ieguvuši ķieģeļsarkanu nokrāsu. Daudzās skrambas, gan sadzijušas, gan svaigas, liecināja par biežiem gājieniem caur krūmiem un brikšņiem. Mazās, smalki veidotās pēdas sedza pelēkas putekļu kurpes — bez šaubām, vienīgie apavi, kādus tās jelkad valkājušas.

Viņa bija ģērbusies pavisam vienkāršās drēbēs: tik rupja auduma kreklā, ka barku burām tiek izraudzīts smalkāks, un flaneļa brunčos aragoniešu iecienita dzeltenā krāsā — tie droši vien savulaik piegriezti no mātes svārku vismazāk izdilušās vietas. Dažādās krāsās izšūtais putns, kāds parasti rotā šādus lindrakus, sniedzās līdz pašai augšai — droši vien tāpēc, ka vilnas dzijas mazliet saturēja kopā pairušo drēbi. Tālab putns radīja dīvainu iespaidu, jo tā knābis skāra vidu, bet kājas — brunču malu, un saburzītais un kroku pārveidotais rumpis ieguva neiedomājamu uzbūvi un atgādināja pasaku grāmatu ilustrāciju vai senu bizantiešu mozaīku rēgainos spārnainus.

Izabella, Serafīna un Subrcte apsēdās uz tā paša sola, un viņu svars kopā ar visai niecīgo meitenītes augumu tikko spēja atsvērt Duenju, kas novietojās koka sola pretējā galā. Vīrieši ieņēma vielas uz citiem sēdekļiem piedienīgā atstatumā no barona Sigoņaka.

Dažas saujas žagaru atdzīvināja uguni, un sausie zari locīdamies sprakšķēja pavardā, iepriecinot ceļotājus, kas pa dienu bija stipri noguruši, turklāt, paši nezinot, cieta no malārijas, kura valdīja šajā stāvošo, necaurlaidīgas augsnes uzkrāto ūdeņu ielenktajā apvidū.

Sirigiri pieklājīgi tuvojās, savācis kopā visu laipnību, kādu spēja izrādīt ar savu pēc dabas nīgro izskatu.

—   Ko kungiem piedāvāt? Manā namā ir papilnam visa, kas muižniekiem piedienas. Cik žēl, ka jūs neieradāties, piemēram, vakar. Biju sagatavojis mežacūkas galvu ar pistācijām — tik debešķīgi smaržīgu, tik bagātīgi aizdarītu ar garšvielām un tik smalku pēc garšas, ka nelaimīgā kārtā nav palicis pāri ne tik, cik iebāzt caurā zobā.

—  Tas tiešām ir ļoti bēdīgi, — Pedants sacīja un aplaizīja lūpas, it kā baudītu iedomāto gardumu. — Mežacūkas galva ar pistācijām man garšo labāk par visiem ēdieniem; man nebūtu nekas pretī pat to pārēsties.

—  Un ko jūs teiktu par medījumu pastēti, ko senjori, kurus šorīt uzņēmu, notiesāja līdz pēdējai kripatai, kad bez žēlastības bija izēduši visu, kas vien man bija?

—   Es teiktu, ka pastēte ir lieliska, metr Sirigiri, un slavinātu pavāra vienreizējo mākslu. Bet kāda gan jēga nežēlīgi kairināt ēstgribu ar iedomātiem ēdieniem, kas tagad jau ir sagremoti, jo jūs neesat taupījis nedz melnos, nedz sarkanos piparus, nedz muskusu un citus slāpju kveldētājus. Labāk nerunājiet par šiem nelaiķa ēdieniem, kuru sulīgumu nav ko apšaubīt, bet kuri mūs vairs nemielos, un nosauciet, kas jums ir padomā šodien, jo pagātnes forma yirtuves lietās vienmēr ir tikai nepatīkama, un izsalkums pie galda dod priekšroku tagadnei. Pagātnes pārticība ir izmisums un gavēnis; nākotne sniedz vismaz kuņģim tīkamus sapņus. Apžēlojieties un neklāstiet vairs izbijušus vēderpriekus nabaga izsalkušiem velniem, kas pārguruši kā medību suņi.

—  Jums taisnība, metr, atmiņas tiešām nav barojošas, — Sirigiri teica, piekrītoši pamādams. — Taču es nožēloju, ka esmu tik pārsteidzīgi izlietojis pārtikas krājumus. Vakar pieliekamais bija stāvgrūdām piestūķēts, bet pirms nepilnām divām stundām es neapdomīgi aizsūtīju uz pili savas sešas pēdējās bļodas pīļu aknu — brīnišķīgas, satriecošas aknas! īsts karaļu ēdiens!

—   Ak, kas par kāzām Kānā un Gamašā iznāktu no visiem cienastiem, kuru jums vairs nav un kurus notiesājuši laimīgāki viesi! Taču mēs jau tvīkstam pārāk ilgi, un pasakiet bez liekām runām, kas jums ir, kad esat tik skaisti izklāstījis, kā jums nav!

—   Tas liesa. Man ir svaigu kāpostu vira, šķiņķis un kaltēta menca, — viesnīcnieks atbildēja, pūlēdamies kaunīgi nosarkt kā krietna mājasmāte, ko vīrs pārsteidzis nesagatavotu, atvedot pusdienās trīs četrus draugus.

—   Nu, tad dodiet mums kaltētu mencu, šķiņķi un kāpostu viru! — izbadējusies trupa korī iesaucās.

—   Bet kas par viru! — viesnīcnieks turpināja, atgūstot pašapziņu un paceļot balsi līdz taures pūtiena skaļumam. — Grauzdiņi ir čurkstināti vissmalkākajos zosu taukos, Briseles kāposti, kas garšo gluži kā ambrozijs, — Milānā nekad vēl nav izaudzēti labāki — un savārīti ar speķi, tik baltu kā sniegs Maladetas virsotnē; tādu virumu varētu celt galdā pat dieviem!

—       Man jau saskrien siekalas mutē. Bet dodiet labi ātri, es vai mirstu nost aiz bada! — Tirāns sacīja tādā balsī kā cilvēkēdājs, kas saodis svaigu miesu.

—   Zanzariga, labi veikli klāj galdu lielistabā! — Sirigiri uzsauca kalpam, kas varbūt bija tikai iedomāts, jo nedeva nekādas dzīvības zīmes, kaut ari saimnieka pavēles tonī bija saklausāma nepacietība.

—   Es ceru, ka ar šķiņķi kungi būs apmierināti; tas var sacensties ar vislabākajiem Lamanšas un Beijonas šķiņķiem; tas sālīts ar raktuvju sāli, un cauraugušais balti sārtais mīkstums ir visapetītlīgākais, kādu vien var iedomāties.

—   Mēs tam ticam kā Svētajiem rakstiem, — izmisušais Pedants teica. — Bet dodiet jel šurp to brīnumšķiņķi, citādi tepat uz vietas piedzīvosim kanibālisma ainas, kādas mēdz norisināties uz avarējušiem galioniein un karavellām. Mēs neesam pastrādājuši tādu noziegumu kā Tantala kungs, lai mūs mocītu ar bēgošu gardumu tēliem!

—   Jūs runājat kā no grāmatas, — Sirigiri atsāka mierīgākā tonī. — Hollā, ho! Lai visi ķēķa kalpi kuslas, rosās un pasteidzas! Sie godājamie ceļinieki ir izsalkuši un negrib gaidīt!

Ķēķa kalpi rosījās tikpat maz kā minētais Zanzariga tā paša sevišķā un vērā ņemamā iemesla dēļ, ka to nebija un nekad nebija bijis. Visā saimē tik vien bija kā bāla, izspūrusi liela auguma meiča, ko sauca par Mionetu. Bet priekšzīmīgo kalpotāju bars, ko metrs Sirigiri bez mitas piesauca, viņaprāt, vairoja viesnīcas cieņu, to atdzīvināja, piepildīja un arī attaisnoja augsto tēriņa maksu. Pastāvīgi saucot vārdā rēgainos kalpotājus, «Zilās saules» saimnieks galu galā pats noticēja to esamībai un gandrīz vai brīnījās, kāpēc tie neprasa algu, — taču tādu smalkjūtību viņš gan prata novērtēt.

Pēc paklusas trauku grabēšanas blakus telpā noprazdams, ka galds vēl nav uzklāts, viesnīcnieks, lai iegūtu laiku, sāka slavināt kaltēto mencu — tas bija diezgan neauglīgs temats, kas prasīja zināmas pūles daiļrunībā. Laimīgā kārtā Sirigiri bija pieradis uzlabot sājos ēdienus ar vārdu garšvielām.

—  Jūsu godības droši vien domā, ka kaltēta menca ir prasts ēdiens, un viņām ir taisnība; taču kaltētas mencas var būt dažādas. So te izzvejojis Gaskoņas līča drosmīgākais jūrnieks pašā Ņūfaundlendas sēklī. Tā ir izmeklēta menca, balta, ar smalku garšu, nepavisam ne sīksta, lieliski aizdarīta ar Provansas eļļu, labāka par lasi, tunci un zobenzivi. Mūsu svētais tēvs pāvests — lai viņš piešķir mums indulgencesl — lielā gavēņa laikā tās vien ēd; viņš tās lieto arī piektdienās un sestdienās un citās atturības dienās, ja apnikušas prīkšķes un mandarīnpīles. Pjērs Letorbā, kas pieved proviantu man, apgādā arī viņa svētību. Pie visiem praviešiem, svētā tēva kaltētā menca nav smādējama, un jūsu godības nerauks par to degunus, citādi jūs nebūtu krietni katoļi!

—   Neviens no mums neturas ķeceru pusē, — Pedants atbildēja, — un mēs jutīsimies glaimoti, ēzdami šo pāvesta mencu, bet, pie joda, lai jel šī brīnumainā zivs lec ārā no marinādes un gulstas šķīvī, citādi mēs izgaisīsim dūmos kā spoki un lemuri, kad iedziedas gailis un atgriežas saule.

—   Nebūtu smalki ēst ceptu zivi pirms zupas, no kulinārijas viedokļa tas būtu tikpat kā jūgt arklu vērsim priekšā, — metrs Sirigiri teica visaugstākajā mērā nicīgi, — un jūsu godības ir pārāk labi audzinātas, lai atjautos tādas nepiedienības. Pacietieties, virai vēl jāuzmet pāris burbuļu.

—   Pie velna ragiem un pāvesta nabas! — Tirāns ieaurojās. — Es apmierināšos ar lakedemoniešu strebekli, ja tas liks pasniegts uzreiz!

Barons de Sigoņaks neteica ne vārda un neizrādīja ne mazāko nepacietību. Viņš taču bija ēdis iepriekšējā dienā! Savas bada pils ilgajā trūcībā viņš jau sen bija pieradinājies pie vientuļnieka atturības, un tik biežas maltītes pārsteidza viņa kuņģi. Izabella un Serafīna nesūdzējās, jo jaunām dāmām, kurām vajag pārtikt no rīta rasas un ziedu nektāra kā taurenīšiem, nepieklājas izrādīt rijību. Matamors, lolojot savu kārnumu, taisni sajūsminājās, jo tikko bija savilcis siksnu par vienu mēru ciešāk, un sprādzes mēlīte brīvi kustējās sprādzes caurumā. Leandrs žāvājās un rādīja zobus. Duenja snauduļoja, un zem viņas noliektā zoda gluži kā asinsdesas vēlās ārā trīs slābanas miesas krokas.

Meitenīte, kas gulēja otrā sola galā, pamodās un izslējās. Kļuva redzama seja, no kuras viņa bija atbīdījusi matus — virs pieres tie bija tik rudi, ka šķita balināti. Zem iedeguma jautās vaska bālums — nespodrs, mironīgs bālums. Vaigiem ar paplatiem kauliem nekāda krāsa nepiešķīra dzīvību. Zilganās lūpas, kas vārgā smaidā atsedza perlamutra baltuma zobus, bija visnota) sasprēgājušas. Šķita, ka visa dzīvība ir sakopojusies acīs.

Vājajā sejiņā acis izskatījās milzīgas, un platās, tumšās ēnas, kas tās ietvēra kā oreols, piešķīra tām drudžainu un savādu izteiksmi. Zīlīšu brūnums bija tik tumšs, ka baltumi izskatījās zilgani un skropstas bija biezas un kuplas. Tajā bridi dīvainās acis pauda bērnišķīgu apbrīnu un negantu kāri un nenovērsdainās raudzījās uz Izabellas un Serafinas rotām, kuru niecīgo vērtību mazā dumiķite, bez šaubām, nenojauta. Neīsta zelta izšuvumu mirdzums un Venēcijas pērļu virknes mānīgais lāsmojums mazo apžilbināja un noveda tādā kā ekstāzē. Tiešām, viņa savā mūžā neko tik skaistu vēl nebija redzējusi. Nāsis meitenītei iepletās, vaigos sakāpa viegls sārtums, bālajās lūpās vidēja kārīgs smaids, ko laikiem pārtrauca drudžaina, ātra un aprauta zobu ieklabēšanās.

Par laimi, neviens no trupas neskatījās uz mazo, nožēlojamo skrandu saišķīti, ko kratīja nervozas trīsas, jo bālās maskas vaibstu skarbā un drūmā izteiksme tos būtu nobiedējusi.

Nespēdams apvaldīt ziņkāri, bērns pastiepa brūno, smalko un vēso rociņu, kas atgādināja portiķēna plaukstu, un pieskārās Izabellas ģērbam, taustot to ar acīm redzamu patiku un glāsmainu baudu. Apnēsātais, visās krokās nodilušais samts viņai šķita visjaukākais, viskrāšņākais un vismīkstākais pasaulē.

Kaut arī pieskāriens bija viegls, Izabella pagriezās, ieraudzīja, ko mazā dara, un mātišķi viņai uzsmaidīja. Pamanījusi skatienu, meitene uzreiz savilka seju bērnišķīgi dumjā grimasē, kas liecināja vien īgi par plānprātīgu trulumu, — viņas iedzimtā mīmikas māksla darītu godu gudrai un pieredzējušai aktrisei — un žēlabainā balsī teica vietējā izloksnē:

— Sitais ir kā svētās jaunavas mantelis uz altāra!

Tad, nolaidusi skropstas, kas sniedzās līdz pat vaigiem, viņa atspieda plecus pret sola atzveltni, salika rokas, sakrustoja īkšķus un izlikās, ka aiz liela noguruma iemieg.

Mioneta, garā, bālā meiča, paziņoja, ka ēdiens gatavs, uri.visi iegāja blakus telpā.

Aktieri izrādīja lielisku atzinību metra Sirigiri izraudzītajiem ēdieniem un kaut arī neatrada lajos solīto smalko garšu, remdēja izsalkumu un jo sevišķi slāpes ilgos apkampienos ar ādas maisu, kas bija sašļucis gluži kā dūdas, no kurām izplūdis gaiss.

Viņi jau taisījās celties no galda, kad viesnīcas priekšā atskanēja suņu rejas un zirgu pakavu dipoņa. Trīs valdonīgi un nepacietīgi klauvējieni pie durvīm vēstīja, ka Ieradies ceļotājs, kas nav radis ilgi gaidīt. Mioneta metās pie durvīm, atvilka bultu, un jātnieks, gandrīz iemezdams vērtni kalponei sejā, ienāca kopā ar veselu baru suņu, kuri tik tikko neapgāza meiču un lēkādami skraidelēja pa istabu, meklējot ēdienu paliekas uz novāktiem šķīvjiem un vienā mirklī ar mēlēm padarot triju trauku mazgātāju darbu.

Daži pamatīgi pātagas cirtieni pa muguru, nešķirojot vainīgos un nevainīgos, gluži kā pēc burvju mājiena pārtrauca trakulības; suņi, elsdami izkārtām mēlēm, paglābās zem soliem, nolika purnus uz ķepām vai saritinājās kamolā, un kavalieris, skaļi šķindinādams piešu ritentiņus, iegāja telpā, kur pusdienoja aktieri, pašapzinīgi kā cilvēks, kas jūtas kā mājās, lai kur atrastos. Sirigiri gāja nopakaļ ar bereti rokā, pārspīlēti svinīgs un gandrīz nobijies, kaut gan nebija no biklajiem.

Uz lielistabas sliekšņa kavalieris piemeta roku pie cepures malas un pārlaida mierīgu skatienu aktieriem, kuri savukārt sveicināja viņu.

Viņam varēja būt trīsdesmit līdz trīsdesmit pieci gadi; gaiši, spirālēs sacirtoti mati ieskāva pilnasinlgu un bezbēdīgu seju, kuras sārtie toņi svaiga gaisa un spēcīgu kustību ietekmē sliecās uz sarkanumu. Spoži zilās izvelbtās acis mirdzēja; mazliet uzrautais deguns beidzās ar skaidri iezīmētu rievu. Mazas, rudas ūsiņas, galos iepomadētas un smaili uzgrieztas uz augšu, padegunē izlocījās gluži kā komati, radot pretsvaru ķīļbārdiņai, kas atgādināja artišoka lapu. Starp ūsām un ķīļbārdiņu vērās mute, kuras paplānā augšlūpa atsvēra biezās, sarkanās un stāvām rieviņām izvagotās apakšlūpas varbūt pārliecīgo jutekliskumu. Zods spēji izliecās uz priekšu, un tā galā slējās bārdas pušķis. Piere, ko viņš atsedza, nometot platmali uz ķebļa, ar cepures ēnu pasargāta no saules svelmes, vizēja kā balts atlass un rādija, ka šim muižniekam, pirms viņš atstāja galmu, lai dotos uz laukiem, droši vien bijusi ļoti smalka sejas āda. Kopumā seja atstāja tīkamu iespaidu, un krietna biedra jautrība tajā slāpēja aristokrāta lepnību.

Atnācēja apģērbs ar savu eleganci pierādīja, ka marķīzs — tāds bija viņa tituls— ari tālā provincē nebija sarāvis saites ar prasmīgiem drēbniekmākslas meistariem un meistarēm.

Izmazgāta apkakle atsedza kaklu un labi izskatījās uz Joti īsiem citrondzelteniem svārkiem, starp kuriem un īsajām biksēm bagātīgi varēja redzēt smalku veļu. So svārku vai, pareizāk sakot, kamzoļa piedurknes atsedza kreklu līdz pat elkoņiem; zilās bikses, ko rotāja tāds kā cauruļveidīgi sašūtu salmu dzeltenu lenšu priekšauts, sniedzās mazliet pāri ceļiem, kur sastapās ar mīkstas ādas zābakiem, pie kuru papēžiem bija piestiprināti sudraba pieši. Sudraba tresēm apšūts zils apmetnis, kas, lentes saturēts, karājās uz viena pleca, papildināja apģērbu, kurš tam gadalaikam un tam novadam varbūt bija par daudz grezns, bet mēs to attaisnosim pāris vārdos; marķīzs nupat bija piedalījies daiļās Jolantas rīkotajās medībās un uzposies, cik labi vien varējis, gribēdams saglabāt sa\u eleganta cilvēka slavu, jo karalienes galmā viņu apbrīnoja starp visvairāk izsmalcinātajiem un skaistākajiem vīriešiem.

— Viru maniem suņiem, mēru auzu manam zirgam, gabalu maizes ar šķiņķi man pašam un kaut ko ēdamu manam piķierim! — marķīzs braši uzsauca un apsēdās galda galā blakus Subretei, kura, ieraudzījusi tik smalki ģērbušos skaistu senjoru, raidīja tam kairu skatienu un uzvarošu smaidu.

Metrs Sirigiri nolika marķīzam priekšā alvas šķīvi un kausu; Subrete ar Hēbes grāciju ielēja viņam pamatīgu šļuku vīna, ko viņš izdzēra vienā ņēmienā. Pirmie mirkļi pagāja, apklusinot mednieka izsalkuma kaucienus — las ir visnegantākais izsalkums, skaudrumā pielīdzināms tam, ko grieķi sauc par boulimia-, tad marķīzs pārlaida skatienu pie galda sēdošajiem un starp komediantiem blakus Izabellai pamanīja baronu de Sigoņaku, kuru pēc izskata pazina un bija ievērojis, kad kopā ar citiem medniekiem pajāja garām vēršu vilktajai kulbai.

Izabella smaidīja, kamēr barons klusām ar viņu sarunājās, un šis vieglais smaids, dvēseles glāsts, drīzāk sirsnības nekā jautrības apliecinājums, runāja skaidru valodu katram, kurš kaut cik pazina sievietes, urt marķīzam šai ziņā pieredzes netrūka. Sigoņaka klātbūtne klejotāju trupā viņu vairs nepārsteidza, un nicinājums, ko iedvesa nabaga barona noskrandušais apģērbs, stipri mazinājās. Apņēmība sekot savai iemīļotajai Tespīda kulbā pa komisku vai traģisku piedzīvojumu līkločiem viņam šķita galanta cilvēka iztēles un no aizspriedumiem brīva prāta iedvesta. Viņš saprotoši pamāja Sigoņakam, lai pierādītu, ka ir to pazinis un nojauš tā nolūkus, bet, kā jau īsts galminieks, cienīja barona vēlēšanos palikt nepazītam un izlikās, ka visu uzmanību pievērš tikai Subretei, kurai bārstīja pārspīlētus komplimentus — daļēji īstus, daļēji zobgalīgus, taču viņa visus pieņēma ar skaļiem smiekliem, izmantojot iespēju atsegt trīsdesmit divus lieliskos zobus.

Marķīzs, vēlēdamies mesties dēkās, kas tik jauki pavērās, pieņēma, ka būs īsti vietā piepeši izlikties ļoti ieinteresētam par teātri un lielam komēdijas lietpratējam. Viņš sūdzējās, ka provincē neesot šīs izpriecas, kas tā palīdz vingrināt prātu, izkopt valodu, noslīpēt pieklājību un uzlabot paražas, un, vēršoties pie Tirāna, — viņš to uzskatīja par trupas vadītāju, — jautāja, vai viņam nav norunu, kuras liegtu izrādīt dažas labākās repertuāra lugas Brijēras pilī, kur viegli varētu ierīkot skatuvi vai nu lielajā zālē, vai oranžērijā.

Tirāns, labsirdīgi smaidīdams platajā, sarainajā bārdā, atbildēja, ka to izdarīt ir vienkāršāk par vienkāršu un ka viņa trupa, viena no labākajām, kas ceļo pa provinci, ir cienījamā kunga rīcībā, sākot ar karali un beidzot ar subreti, viņš šķietamā vientiesībā piemetināja.

— Re, cik lieliski iznāk, — marķīzs atbildēja, — un par noteikumiem mēs viegli vienosimies; summu jūs nosauksiet paši, nemēdz taču kaulēties ar Taliju, Apolona tik godāto mūzu, kuru vienādi labvēlīgi uzņem gan galmā, gan provinces pilsētās, kur cilvēki nemaz nav tādi aunapieres, kā mēdz domāt Parīzē.

To pateicis, marķīzs zīmīgi piegrūda ceļgalu pie Subretes kājas, viņu nemaz nesabiedējot, piecelās no galda, uzmauca platmali līdz pat uzacīm, atvadījās no sabiedrības un, suņu bara vaukšķēšanas pavadīts, aizgāja: viņš steidzās mājās, lai sagatavotu pili aktieru uzņemšanai.

Bija jau vels, un no rīta vajadzēja doties ceļā ļoli agri, jo Brijēras pils bija diezgan tālu, un, ja berberu zirgs pa taisnākiem celiņiem viegli var veikt trīs četru ljē attālumu, smagi pierautai kulbai, ko pa smilšainu lielceļu velk jau noguruši vērši, vajag daudz vairāk laika.

Sievietes devās pie miera tādā kā patrepes kambarī, kur jau bija ienesti salmu klēpji; vīrieši palika lielistabā un, cik nu labi varēja, iekārtojās uz soliem un ķebļiem.

IV.LAUPĪTĀJI UN PUTNU BIEDĒKĻI

Tagad atgriezīsimies pie meitenes, kuru atstājām uz sola iemigušu tik ciešā miegā, ka tas varēja būt tikai tēlots. Viņas izturēšanās mums pilnīgi pamatoti šķiet aizdomīga, un negantā kāre, ar kādu viņas alkatīgās acis lūkojās uz Izabellas pērļu virkni, mudina mūs uzmanīt viņas rīcību.

Tiešām, līdzko durvis aiz aktieriem aizvērās, viņa lēnām pacēla garos brūnos plakstus, vērīgi jo vērīgi ielūko jās istabas kaktos un, droši pārliecinājusies, ka telpā neviena vairs nav, nošļūca no sola malas, izslējās, ar ierastu kustību atmeta atpakaļ matus un devās uz durvīm, kuras atvēra tik klusu, it kā būtu ēna. Viņa tās ļoti uzmanīgi aizdarīja, lai krampis nea'izkristu pārāk strauji, tad lēnām aizslīdēja līdz kāda dzīvžoga stūrim un pa zuda aiz tā.

Pārliecinājusies, ka no viesnīcas neviens viņu neredz, meitene metās skriet, lēkdama pāri sasmakuša ūdens pilnam bedrēm, pārvarēdama nocirstu egļu stumbrus un auļodama pa viršiem kā stirna, kam uz pēdām ir medību suņu bars. Garās matu šķipsnas pātagoja viņas vaigus kā melnas čūskas un reizēm, krītot par pieri, aizsedza acis; tad, nepalēninādama gaitu, viņa ar delnu tās niknā nepacietībā aizstūma aiz auss, taču šķita, ka veiklajām kājām acu palīdzība nebija vajadzīga — tās pašas zināja ceļu.

Cik varēja izšķirt palsajā mēness gaismā, jo mēnesi pa pusei sedza dūmaka un tam deguna strupuļa vielā bija samta melna mākoņu driska, apkārtne likās visai vientulīga un baisma. Dažas egles, ko atsveķotāju iešņāpumi vērta līdzīgas noslepkavotu koku rēgiem, vaļējām, sarkanīgām brūcēm slējās gar smilšainu ceļu, kura baltumu nespēja izdzēst pat nakts tumsa. Abpus ceļam stiepās tumši violetu viršu klajumi, pāri tiem vēlās pelēcīgi miglas vāli, kas nakts spīdekļa staros izskatījās pēc spoku procesijām un spēja iedvest šausmas gan māņticīgajiem, gan tiem, kuri nebija pieraduši pie šī tuksnesīgā novada dabas parādībām.

Meitenītei rēgainā ainava acīmredzot bija sen pazīstama, un, nepievēršot tai nekādu uzmanību, viņa turpināja skrējienu. Beidzot viņa sasniedza pakalnu, uz kura

auga divdesmit trīsdesmit egles, veidojot tādu kā mežiņu. Neparasti veiklām kustībām, kurās nejautās ne mazākais nogurums, viņa uzrāpās pa diezgan stāvo krauju un sasniedza paugura virsotni. Stāvēdama kalna galā, viņa bridi skatījās apnārt — šķita, ka tumsa meitenes acīm nav nekāds traucēklis — un, neredzēdama nekur nevienu dz'vu dvēseli, ielika mutē divus pirkstus un tris reizes laid? vaļā svilpienu, kādā klausoties ceļotājs, kurš nakti iei caur mežu, nevar nejust slepenas baismas, kaut arī pieņem, ka tas ir iikai tramīgas pūces vai cita nekaitīga zvēriņa brēciens

Katram svilpienam sekoja pauze, citādi tos varētu sajaukt ar ēigļu. pūču vai ūpju brecienu — tik lielisks bija atdarinājums.

Drīz tuvējā iapu kaudze sakustcjas un uzmeta kūkumu, tad nopurinājās kā zvērs, kas pamostas no miega, un meitenes priekšā gausi izslējās cilvēka stāvs.

— Ā, lā esi tu, Čikita, — vīrietis sacīja. — Kādi jaunumi? Es tevi vairs negaidīju un aizsnaudos.

Čikitas svilpienu uzmodinātajam vīram varēja dot divdesmit piecus iidz trīsdesmit gadus, viņš bija vidēja auguma, spēcīgs, !ai ari kalsns, un šķita kā radīts visiem jaunajiem darbiem; viņš varēja būt malu mednieks, kontrabandists, sāls viltotājs, zaglis un slepkava — visus šos cienījamos amatus viņš piekopa citu pēc cita vai visus reizē atkarībā no apstākļiem.

Pa mākoņu spraugu uz viņu krita mēness stars kā nespodra «uktura gaisma, izceļot viru uz egļu tumšā fona, un, ja būtu kāds skatītājs, tas varētu izpētīt šādiem ļaudīm parasto bramanīgo stāju un apģērbu. Vēja aprautajā sejā, kas bija vara sarkanumā kā Kārību indiānim, spīdēja plēsīga puina acis un spoži balti zobi ar ļoti smailiem ilkņiem kā jaunam vilkam. Ap pieri kā ievainojuma apsējs bija aptīts lakats, kas saturēja asu, sprogainu un nepakļāvigu matu šķipsnas, kuras uz pakauša slējās cekula; krūtis apņēma ilgā valkāšanā izbalējuša zila samta veste ar pogām no monētām, kam piemetinātas metāla kājiņas; audekla ūzas plandījās ap viņa gurniem un sandaļu siksnas krustojās ap stilbiem, tikpat muskuļotiem un sausnējiem kā stirnai. So ietērpu papildināja sarkana vilnas josta, kas sniedzās no vidukļa iīdz padusēm un vairākas reizes apņēma augumu. Uz vēdera gluži kā puns izspiedās pārtikas un naudas krājums, un, ja viņš būtu pagriezies, uz muguras zem jostas galiem varētu ierau

dzīt milzīgu Valensijas dunci, vienu no tiem zivveidīgajiem dunčiem, kurā asmeni griežoties satur vara gredzens un kura tēraudā ieskrāpētas tik daudzas sarkanas svītras, cik slepkavību brašais ieroča īpašnieks ir izdarījis. Mēs nezinām, cik purpura svītru bija uz Agostēna dunča, bet, spriežot pēc puiša sejas, varēja pieņemt, ka daudz.

Tāds izskatījās cilvēks, ar kuru Čikitai bija noslēpumainas attiecības.

—   Nu, Čikita, — Agostēns uzrunāja meitenīti, ar raupjo plaukstu draudzīgi noglaudīdams viņai galvu,

—  ko tu pamanīji metra Sirigiri viesnīcā?

—  Atbrauca vesela kulba ceļinieku, — mazā atbildēja,

—   nojumē ienesa piecas lielas lādes, kas likās diezgan smagas, jo katru tikko varēja pastiept divi vīri.

—   Hm … — Agostēns norūca. — Reizēm ceļotāji saliek lādēs akmeņus, lai viesnīcnieks pret viņiem izturētos ar lielāku cieņu; tādas lietas ir pieredzētas.

—   Bet trim jaunajam dāmām, kas ari tur ieradās, uz kleitām uzšūtas zelta treses, — Čikita iebilda. — Vienai, smukākajai, ap kaklu ir vesela virtene lielu, baltu graudu, kuri gaismā sudrabaini spīd. Ak, cik tic ir skaistil Burvīgi!

—   Pērles! Tas ir labi, ja vien tas nav viltotas, — bandīts caur zobiem novilka. — Murano tādas taisa tik brīnumveikli, un mūsdienu kungiem ir tik pagrimuši tikumi!

—   Mīļo Agostēn, — Čikita pieglaimīgi turpināja, — ja tu smukajai dāmai nocirtīsi galvu, pērles tu atdosi man, vai ne?

—   Tās tev tiešām piestāvēs un brīnišķīgi saderēsies ar taviem pinkainajiem matiem, tavu buraudekla kreklu un ķivuļdzeltenajiem brunčiem!

—   Es tik bieži esmu tev stāvējusi sardzē, tik bieži skrējusi tevi brīdināt, kad migla pacēlās no zemes un rasa mērcēja manas nabaga basās kājas. Vai gan tev kaut reizi ir vajadzējis gaidīt ēdienu slēptuvēs, pat tad, kad drudzī man klabēja zobi kā vardei purva malā un es tikko spēju pavilkties cauri krūmiem un brikšņiem?

—  Jā, — laupītājs atbildēja, — tu esi dūšīga un uzticama, bet rota vēl nav mūsu rokās. Cik vīru tu saskaitīji?

—   Ak, daudz! Viens ir resns un stiprs ar platu Vārdu pār visu ģīmi, viens vecs, divi kārni, viens, kas izskatās pēc lapsas, un vēl viens — pēc muižnieka, kaut gan drēbes viņam ir noplukušas.

—   Seši vīri, — uz pirkstiem saskaitījis, Agostēns noteica un kļuva nopietns. — Ak vai, senāk tāds skaits mani nebaiditu, bet nu esmu palicis viens no visas bandas. Vai viņiem ir ieroči, Čikita?

—   Muižniekam ir zobens un garajam mirlām — rapieris.

—  Vai pistoļu un arkebūzu nav?

—   Tādas es neredzēju, — Čikita teica, — ja vien viņi tās nebija atstājuši kulbā; bet tad Sirigiri un Mioneta būtu man devuši zīmi.

—   Nu labi, mēģināsim un ierīkosim slēpni, — Agostēns izlēmis sacīja. — Piecas lādes, zelta izšuvumi un pērļu virkne. Esmu strādājis arī par mazāku algu.

Laupītājs un meitene iegāja egļu mežiņā; nonākuši visslēptākajā vietā, viņi saka veikli pārvietot akmeņus un žagaru klēpjus, līdz parādījās pieci seši ar zemēm apbārstīti dēļi. Agostēns tos paņēma un pameta sānis, tad līdz jostas vietai iekāpa melnajā bedre, ko tic atsedza. Vai tā bija ieeja pazemē vai alā, laupītāja parastais patvērums? Vai varbūt zagto mantu slēptuve? Kaulu bedre, kur viņš nobēdzinājis savu upuru līķus?

Pēdējais pieņēmums liktos visticamākais, bet šai ainai nebija citu liecinieku kā vien egiājā tupošie kovārņi.

Agostēns noliecās, šķita kaut ko mekiējam bedres dibenā, tad izslējās, turot rokās kaut ko līdzīgu mironīgi stingam cilvēkam, ko viņš pa roku galam nometa uz bedres malas. Šķita, ka Čikitai kapa dīvainā atrakšana neiedveš nekādas bailes, viņa paņēma mironi aiz kājām un pavilka gabaliņu nostāk ar spēku, kāds trauslajam augumam šķita neticams. Agostēns turpināja baismo darbu, izvilka no miroņu bedres piecus līķus, kurus meitene nolika blakus pirmajam, smaidīdama kā jauns vampīrs, kas gatavojas dzīrēm kapsētā. Atvērtais kaps, bandīts, kas traucē savu upuru mirstīgo atlieku mieru, meitenīte, kura palīdz šajā baigajā darbā, — ši aina, kas norisinājās egļu tumšajā ēnā, varētu iedvest šaušalas pat vislielākajiem drosminiekiem.

Bandīts paņēma vienu no līķiem, aiznesa to kraujas malā, uzs'ēja stāvus, piesēja pie mieta un tad iedzina mietu zemē. Tā atbalstīts, mironis krēslainajā apgaismojumā pietiekami atgādināja dzīvu cilvēku.

—   Ak vai, cik tālu mani novedis mūsdienu posts! — Agostēns teica, nopūzdamies kā svētais Jāzeps. — Spēcīgu un brašu puišu vietā — tie rīkojās ar dunci un ar-

r<kcbūzu kā krietni zaldāti — man vairs ir tikai skrandās ievīstīti izbāzeņi, ceļinieku biedēkļi, manu vientuļo darbu mēmie liecinieki. Sis te bija Marasjerps, drosmīgais spānietis, mans sirdsdraugs, brīnišķīgs cilvēks, kas ar savu dunci iecirta krustus svešzemnieku sejās tik veikli, it kā darītu to ar sarkanā krāsā iemērktu otu, turklāt īsts muižnieks, tik augstprātīgs, it kā būtu piedzimis no paša Jupitera gurna, viņš pasniedza dāmām elkoni, kad tās kāpa ārā no ratiem, bet pilsoņus aptīrīja lieliskā un karaliskā veidā! Lūk, te ir viņa apmetnis ar kapuci, apaļā stāvapkakle un sombrero ar gaišsarkano spalvu, drēbes, kuras es goddevīgi nočiepu bendcm kā relikvijas un kurās ietērpu salmu lelli, kas aizstāj jauno varoni, kaut gan tas bija pelnījis labāku likteni. Nabaga Alarasjerps! Viņam ļoti negribējās tikt pakārtam — ne jau tāpēc, ka viņš baidītos no nāves; bet viņš bija augstdzimis un pārliecināts, ka viņam pienākas galvas nociršana. Nelaimīga kārtā viņš nenēsāja savu ciltskoku kabatā, un tā viņam nācās izlaist garu stāveniski.

Atgriezies pie bedres, Agostēns paņēma otru izbāzeni, kam bija galvā zila berete.

—   Sis ir Iskibaivals, slavens drosulis, kas strādāja no visas sirds, tikai reizēm pārāk aizrāvās un ņēmās slepkavot visus pēc kārtas; bet, pie joda, nevar taču tā postīt savus medību laukus! Tomēr pēc iegūtā viņš daudz nekaroja, vienmēr bija mierā ar savu daļu; viņš nicināja naudu un mīlēja vienīgi asinis; drosmīgs gars! Un cik cildeni viņš izturējās uz moku rata, kad Ortēza laukumā viņam salauzīja locekļus! Reguluss un svētais Bartolomejs mokas nepārcieta cildenāk. Tas bija tavs tēvs, Čikita, godini viņa piemiņu un noskaiti lūgšanu viņa dvēseles mieram!

Mazā pārmeta krustu, un viņas lūpas sāka kustēties, it kā viņa murminātu svētus vārdus.

Trešajam biedēklim galvā bija pods, un Agostēna rokās viņš žvadzēja kā dzelžu saišķis. Dzelzs krūšu bruņas nespodri vizēja uz skrandainajiem bifeļādas svārkiem un virs ciskām trinkšķēja metāla gabaliņi. Bandīts ar piedurkni noberzēja bruņas, lai tās labāk spīdētu.

—   Metāla mirdzums tumsā reizēm iedveš svētīgas bailes. Tad ceļotājiem šķiet, ka viņi sastapušies ar karavīriem atvaļinājumā. Sis te ir vecs karotājs! Viņš uz lielceļa strādāja kā kara laukā — aukstasinīgi un mērķtiecīgi, ievērojot disciplīnu. Man viņu laupīja pistoles šāviens tieši sejā. Kāds neaizstājams zaudējums! Bet es vēl atriebšu viņa nāvi!

Ceturtais spoks, ietīts apmetni ar robainu malu, tika pagodināts ar piemiņas sprediķi, tāpat kā citi. Viņš bija izlaidis garu pratināšanā, aiz kautrības negribēdams atzīties savos dižajos darbos un varonīgi atsacīdamies nosaukt pārlieku ziņkārīgajiem tiesas vīriem līdzdalībnieku vārdus.

Piektajam, kas pārstāvēja Florizelu no Bordo, netika dziedāta Agostēna raudu dziesma, viņš to tikai pieminēja ar nožēlu un cerībām. Florizels, kam bija visveiklākā roka visā provincē, zogot uz tiltiem zīdu un vilnu, nešūpojas kā pārējie, mazāk veiksmīgie, karātavu ķēdēs, viņu nernērcēia lietus un neknābāja kraukļi. Viņš par valsis līdzekļiem uz karaļa galerām ceļoja pa okeānu un Vidusjūru. Viņš bija tikai zaglis starp laupītājiem, lapsa vilku barā; taču viņam bija dotības un, pamācījies katorgas skolā, viņš varēja kļūt par varenu laupītāju; cilvēks jau uzreiz nesasniedz pilnību. Agostēns nepacietīgi gaidīja, kad patīkamais biedrs izbēgs no katorgas un atgriezīsies pie viņa.

Sestais biedēklis, resns un īss, ieģērbts ar platu ādas siksnu apjoztos rupja auduma svārkos, platmaļu cepuri galvā, iika nostādīts mazliet priekšā pārējiem kā vienības vadonis.

— Tu esi pelnījis šo goda vietu, — Agostēns vērsās pie biedēkļa, — tu, lielceļa patriarhs, šaušanas Nestors, stangu un āķa Uliss, o, dižais Lavidalot, mans vadoni un mans skolotāj, tu, kas mani pieņēmi pusnakts zvaigznes bruņinieku pulkā un no slikta skolnieka, kāds es biju, pataisīji par lietpratīgu bandītu! Tu man iemācīji runāt laupītāju valodā, maskēties visvisādos veidos, kā to darīja nelaiķis Protejs, kad ļaudis sāka to spaidīt; iemācīji ietriekt dunci dēļa zara vietā no trīsdesmit soļu attāluma, nodzēst sveci ar pistoles šāvienu, kā ziemeļvējam pievārēt atslēgu caurumus, staigāt pa cilvēku mājokļiem neredzamam, it kā man būtu burvju ziede; atklāt visviltīgāk ierīkotās slēptuves, turklāt bez burvju nūjiņas! Cik daudz labu mācību esmu guvis no tevis, dižais cilvēki Un kā tu man ar daiļrunīgiem un pārliecinošiem pamatojumiem pierādīji, ka darbs ir domāts muļķiem! Kāpēc gan ļaunais liktenis bija tev lēmis nomirt badā šajā alā, kuras izejas apsargāja seržanti, neiedrošinoties tajā ieiet, jo neviens pats, lai cik drosmīgs būtu, negrib uzbrukt lauvam pašā tā midzenī; mirstot zvērs ar nagiem vai zobiem vēl var nogalināt piecus sešus ienaidniekus. Tu, kura mantinieks esmu es, necienīgais, nāc un prātīgi komandē šo mazo iedomāto un bēdīgo grupiņu, šos izbāzeņus — brašo zaudēto biedru rēgus, un tie, viņsaulē aizgājuši, tāpat kā mirušais Sids, vēl kalpo drosmīgo rindās. Pietiks ar šīm ēnām, slavenie laupītāji, lai aptīrītu nelgas.

Darbu padarījis, bandīts izgāja uz ceļa, lai novērtētu maskerādes radīto iespaidu. Laupītāji — salmu izbāzeņi — izskatījās pietiekami briesmīgi un nežēlīgi, un bailes varēja maldināt acis nakts tumsā vai rīta krēslā — nedrošajā stundā, kad vecs rēpuļains vītols grāvmalā, pārvērzdainics par cilvēkveidīgu tēlu, rāda mums dūri vai krata zobenu.

—  Agostēn, — Čikita ierunājās, — tu esi aizmirsis apbruņot savus izbāzeņus.

—  Tas tiesa, — laupītājs atbildēja. — Par ko gan es domāju? Visi izcilie ģēniji reizēm kļūst izklaidīgi; bet aizmāršību var izlabot.

Un viņš ielika nekustīgajās rokās vecas salauztas arkebūzas, sarūsējušus zobenus, pat pielika izbāzeņiem pie vaiga parastas nūjas; tā apbruņota, trupa kraujas malā izskatījās pietiekami iespaidīga.

—   Tā kā ceļš no ciema līdz vietai, kur var pusdienot, ir tāls, viņi, bez šaubām, izbrauks trijos no rīta; kad viņi brauks garām slēpnim, sāks aust gaisma, un tas ir izdevīgs brīdis, jo mūsu ļaudīm neder nedz pārāk liela tumsa, nedz pārāk liela gaisma. Diena tos nodotu, nakts — paslēptu. Gaidot nosnaudīsimies. Kulbas nesmērēto riteņu kaukšana, no kuras pārbijušies mūk vilki, ir dzirdama no tālienes un mūs pamodinās. Mēs vienmēr guļam tikai ar vienu aci un kā kaķis uzreiz būsim kājās.

To pateicis, Agostēns izstiepās uz viršu klēpja. Čikita apgūlās viņam blakus, lai izmantotu Valensijas capa de muestra, ko viņš bija pārmetis sev pāri kā segu, un kaut mazliet sasildītu drudzī drebošos loceklīšus. Drīz meiteni apņēma siltums, zobi pārstāja klabēt, un viņa ieslīdēja sapņu valstībā. Mums jāatzīst, ka viņas bērnišķīgajos sapņos nelidinājās skaisti, sārti ķerubiņi baltiem spārniņiem, neblēja tīri izmazgātas, lentēm izrotātas aitiņas, neslējās karameļu pilis ar koreandra kolonnām. Nē — Čikita redzēja Izabellas nocirsto galvu, kas turēja zobos pērļu virkni un spējiem, negaidītiem lēcieniem mēģināja izvairīties no bērna izstieptajām rokām. Sapnis mazo satrauca, un Agostēns, viņas dīdīšanās iztraucēts, starp diviem krācieniem norūca:

— Ja negulēsi mierīgi, es tevi speršus aizsperšu nost no kraujas, tad varēsi tirināt kājas kopā ar vardēm.

Čikita, zinādama, ka Agostēns vienmēr tur vārdu, paklausīja un vairs nekustējās. Drīz abu vienmērīgā elpa bija vienīgā skaņa, kas drūmajā pamestībā liecināja par dzīvām būtnēm.

Laupītājs un viņa mazā līdzzinātāja landu plašumos pilniem malkiem dzēra no miega melnā kausa, kad «Zilās saules» viesnīcā vēršu dzinējs, sizdams ar nūju pret grīdu, brīdināja komediantus, ka laiks doties ceļa.

Vīri ka varēdami iekārtojās kulbā uz lādēm, kuru stūri līda ara visās malās, un Tirāns sevi pielīdzināja uz kalna grēdas gulošam Polifēmam, taču tas netraucēja viņu, un drīz vien viņš krāca kā jura; sievietes saspiedās kulbas dziļumā zem brezenta uz salocītiem dekorāciju audekliem, no kuriem iznāca samērā mīksta guļvieta. Par spīti riteņu drausmīgajai kaukoņai, — tie šņukstēja, ņaudēja, ķērca un krāca —, visi ieslīga smagā miegā, pilnā nesakarīgu liii dīvainu sapņu, kuros šie trokšņi pārvērtās par mežonīgu zvēru kaucieniem vai aizžņaugtu bērnu brēcieniem.

Sigoņaks gāja blakus pajūgam, jo viņam prātus satrauca piedzīvojuma neparastība un klejotāju dzīves nemiers, — tik krass pretstats viņa pils dziļās noslēgtības klusumam. Viņš domāja par Izabellas dievišķīgo piemīlību, par viņas skaistumu un kautrību, kas vairāk šķita piederamies augstdzimušai jaunavai nekā klejojošai komediantei, un bažīgi gudroja, ko darīt, lai iedvestu viņai mīlestību, nemaz nenojauzdams, ka tas jau ir noticis un ka maigā būtne, aizkustināta līdz dvēseles dzīlēm, gaidīt gaida iespēju atdot viņam savu sirdi. Biklais barons iztēlojās visvisādus šaušalīgus vai romantiskus notikumus, padevības apliecinājumus, par kādiem rakstīts bruņinieku romānos, lai nonāktu līdz briesmīgajam atzīšanās brīdim, ko iedomājoties vien viņam aizžņaudzās rīkle; taču acu kvēle, balss trīcēšana un pusapslāpētas nopūtas, izklaidīgās atbildes aktieriem šo atzīšanos, kas viņam tik dārgi maksāja, jau bija izteikušas skaidrāk par skaidru. Kaut arī jaunā sieviete nebija dzirdējusi no barona lūpām ne vārdu par mīlestību, viņa nemaldījās.

Sāka svīst rīts. Šaura bālas gaismas svītra stiepās gar līdzenuma apvārsni, tālumā melni iezīmējot salīgi trīcošos viršus un pat zāļu stiebru galus. Dažas stara uztaustītas ūdens peļķes šur tur iemirdzējās kā ledus lauskas. Pamodās klusi trokšņi, un rēnajā gaisā kāpjošās dūmu strūklas tāltālu liecināja par rīta rosību plašaja tuksnesīgajā novadā. Gaišajā svēdrā, kas lēnām iekrāsojās sārta, tālumā izcēlās dīvains apveids — gluži kā cirkulis neredzama zemes mērnieka rokās. Tas bija uz ķekatām uzkāpis gans, kas līdzīgi garkājainam zirneklim gāja pa purvājiem un smiltīm.

Sigoņakam tāds skats nebija nekas jauns, un viņš tam neveltīja sevišķu uzmanību; taču, lai arī cik dziļi barons bija iegrimis sapņos, viņš pamanīja spožu punktiņu mirguļojam vēl nielnum melnajā eglāja ēnā, kur mēs atstājām Agostēnu un Čikitu. Jāņtārpiņš tas nevarēja būt, mīlas laiks, kad kāpuri iemirdzas fosforiscējošā gaismā, bija beidzies pirms vairākiem mēnešiem. Vai tur spīd vienacaina naktsputna redzoklis? Mirdzošais punkts taču ir tikai viens. Tāds pieņēmums Sigoņaku neapmierināja; viņam drīzāk likās, ka tur gruzd arkebūzas deglis.

Pa to laiku pajūgs joprojām virzījās uz priekšu, un, tuvojoties eglājam, Sigoņakam šķita, ka kraujas malā dīvainas būtnes nostājušās kā slēpnī un to apveidus neskaidri ieskicē pirmie uzlecošās saules stari; taču būtnes bija pilnīgi nekustīgas, tāpēc viņš tās noturēja par nokaltušiem zariem un klusībā nosmējās par savām bažām un nemodināja aktierus, kā pirmajā brīdi gribēja darīt.

Kulbas riteņi apgriezās vēl dažas reizes. Mirdzošais punkts, no kura Sigoņaks joprojām nenolaida acis, pavirzījās sānis. Garu liesmu pavadīja baltu dūmu mākonītis, atskanēja spēcigs grāviens, viena lode ieurbās smiltis vēršiem zem vēdera, dzīvnieki spēji pasitās sāņus, aizraujot līdzi kulbu, kura, smiltīs iestiegot, laimīgā kārtā palika grāvja malā.

No šāviena sprauksta un kulbas grūdiena visa trupa acumirklī pamodās; jaunās sievietes sāka spalgi kliegt. Tikai vecā, kurai tādi piedzīvojumi nebija nekas neparasts, klusēja un apdomīgi ieslidināja starp zeķi un kurpes zoli divus trīs jostā paslēptus dublonus.

Pagriezies pret kulbu, no kuras ar pūlēm rausās ārā aktieri, stāvēja Agostēns, vienu roku aptinis ar Valensijas apmetni, otrā turēdams spāniešu dunci, un pērkondimdošā balsī sauca:

— Maku vai dzīvību! Pretoties ir bezcerīgi! Ja izrādīsiet kaut mazāko pretestību, mani vīri jūs apšaus ar arkebūzām!

Kamēr bandīts izkliedza savu lielceļa laupītāja pavēli, barons, kura godīgā sirds nespēja paciest tāda rupja tēvaiņa nekaunību, mierīgi izvilka zobenu no maksts un metās viņam virsū. Agostēns mērķēja uz barona zābakiem ar apmetni un gaidīja izdevību mest viņam ar dunci; atspiedis dunča spalu pret elkoņa locītavu, vi-ņš spēji izstiepa roku un raidīja asmeni Sigoņakam vēderā, kas nerādījās esam visai resns. Barons, veikli pasitoties sānis, izvairījās no nāvīgā ieroča, kas nokrita dažus soļus tālāk. Agostēns nobāla, jo bija atbruņots un zināja, ka putnu biedēkļu komanda nekādi nevar viņam palīdzēt. Tomēr cerēdams, ka ceļotāji nobīsies, viņš uzsauca: «Jūs tur, uguni!» Aktieri, baidīdamies no arkebūzu lodēm, pakāpās atpakaļ un paslēpās aiz kulbas, bet sievietes spiedza kā sīļi, kam dzīviem plūc ārā spalvas. Pat drosmīgais Sigoņaks pielieca galvu.

Čikita, kas notiekošo vēroja no krūma, pašķīrusi tā zarus, redzēja, cik bīstamā stāvoklī nonācis viņas draugs, un gluži kā zalktis aizlīda pie tā pa ceļa putekļiem, nepamanīta pievāca dunci un, straujā lēcienā izslējusies, atdeva ieroci bandītam. Grūti iedomāties lielāku lepnību un mežonību par to, kas blāzmoja skuķēna bālajā sejā; tumšās acis meta zibeņus, nāsis drebēja kā vanaga spārni, starp pavērtajām lūpām vīdēja divas rindas spēcīgu zobu, kādi mirdz strupceļā iedzīta zvēra atiezienā. Viss augumiņš izstaroja nevaldāmu naidu un pretestību.

Agostēns grasījās mest dunci vēlreiz, un varbūt barons de Sigoņaks būtu apturēts pašā piedzīvojumu ceļa sā kumā, ja dzelzs roka īstajā brīdī nesatvertu bandīta plaukstu. Sī roka žņaudza muskuļus, ņurcīja kaulus, tās kampienā piepatnpa vēnas un asinis saplūda nagos. Agostēns izmisīgi raustījās, pūlēdamies atbrīvoties; viņš neiedrošinājās pagriezties, jo tad barons varētu iedurt viņam mugurā, un ar kreiso roku vēl atvairīja cirtienus, tomēr juzdams, ka satvertā plauksta izraus roku ar visām cīpslām, ja viņš vēl mēģinās to atbrīvot. Sāpes kļuva tik skaudras, ka sastingušie pirksti atvērās un izmeta Ieroci.

Tas bija Tirāns, kas, piegājis Agostēnam no mugur-

f

)uses, tik lieliski palīdzēja Sigoņakam. Piepeši viņš ekliedzās:

—  Velns parаvisl Vai man iedzēla čūska? Es sajutu divus asus zobus iecērtamies stilbāl

Tiešām, Čikita koda viņam lielā kā suns, lai piespiestu lirānu pagriezties atpakaj; Tirāns, neatslābinot tvērienu nokratīja meiteni un aizripināja pa ceļu desmit soļus tā lak. Matamors, salocīdams garos, sienāža kājām līdzīgos locekļus, noliecās, pievāca nazi, aizvāza to un iebāza ka batā.

Pa to laiku saule pamazām iznira debesu pamalē; daļa sarkandzeltenās ripas parādījās virs landu apvāršņa un tās patiesīgajos staros izbāzeņi aizvien vairāk zaudēja līdzību cilvēkiem.

—   Redz, kā, — Pedants teica, — rādās, ka šo kungu arkebūzas nakts mitrumā būs zaudējušas spēju trāpīt. Katrā ziņā tie nav nekādi drosminieki, ja, redzot vadoni briesmās, paliek nekustīgi kā mitoloģiskie robežu dievi.

—   Tiem ir pietiekams iemesls tā izturēties, — Matamors sacīja, kāpdams augšā pa nogāzi, — tie ir salmu kūļi, ieģērbti skrandās, apbruņoti ar dzelzs gabaliem uri lieliski piemēroti putnu baidīšanai ķiršos un vīna dārzos.

Un ar sešiem spērieniem viņš aizlidināj?. uz ceļa vidu sešas groteskās lelles, kas vissmieklīgākajā veidā noplājās ceļa putekļos kā marionetes, kurām palaiž vaļā auklas. Tā izjukuši un saplakuši, biedēkļi tikpat drastiski, cik drūmi parodēja kaujas laukā gulošus līķus.

—  Jūs varat kāpt ārā cienījamās dāmas, — barons teica aktrisēm, — jums nekas vairs nedraud; tie bija tikai tēloti draudi.

Nobēdājies par neveiksmi viltībā, kas parasii viņam tik labi izdevās, jo cilvēku gļēvulība ir milzīga un bailēm ir lielas acis, Agostēns padevīgi nolieca galvu. Viņam blakus stāvēja Čikita — pārbijusies, dreboša un nikna kā naktsputns, ko pārsteigusi diena. Bandīts baidījās, ka aktieri, būdami skaitliskā pārākumā, varētu viņu bargi pārmācīt vai nodot tiesai, taču triks ar izbāzeņiem bija komediantus uzjautrinājis, un viņi sāka smieties, vēderus turēdami. Smiekli pēc dabas nav nežēlīgi; tie atšķir cilvēku no dzīvnieka un, kā apgalvo Homērs, ir nemirstīgo un svētlaimīgo dievu daļa, kuri no visas sirds smejas savus olimpiskos smieklus, cik vien mūžībā tiem atliek brīva laika.

Un tā Tirāns, kas pēc dabas bija labsirdīgs, atslābināja pirkstus, tomēr bandītu vaļā nelaižot, un zemaja traģiķa balsī, kuras intonācijas reizēm saglabāja ari ikdienā, teica:

—   Blēdi, tu nobiedēji dāmas un tāpēc esi pelnījis, lai tevi parauj labi augstu pie karātavām; bet, tā kā viņas droši vien tevi apžēlos, jo viņām ir laba sirds, es tevi nevedīšu pie prevo. Kārtībnieka amats mani nekārdina, un man nav nekādas vēlēšanās gādāt upurus karātavām. Turklāt tava viltība ir diezgan veikla un jocīga. Tas ir labs paņēmiens, kā atbrīvot gjēvos pilsoņus no pistoliem. Esmu aktieris, kas šo to saprot no blēdībām un maskēšanās un māk tās novērtēt, tāpēc tava izdoma mudina mani būt žēlsirdīgam. Tu neesi nekāds parasts un lopisks zaglis, un būtu žēl izbeigt tik skaistu karjeru.

—   Ak vai, — Agostēns atbildēja, — man nav iespējams izvēlēties citu, un es esmu vairāk pelnījis līdzjūtību, nekā domājat; no trupas, kas savulaik bija tikpat pilnīga kā jūsējā, esmu palicis tikai es; bende ir atņēmis pirmo, otro un trešo lomu tēlotājus; man atliek vienam pašam spēlēt izrādes uz lielceļa skatuves, visādi mainot balsi, apģērbjot izbāzeņus, lai radītu iespaidu, ka mani atbalsta daudzi vīri. Ak, cik bēdīgs ir tāds liktenis! Turklāt neviens neizvēlas manu ccļu, tam ir tik slikta slava, tik daudz gravu, tas ir tik grūti veicams gājējiem, jātniekiem un pajūgiem; tas nekur nesākas un nekur neved; taču man nav līdzekļu, par ko nopirkt labāku. Katram kaut cik dzīvākam ceļam ir sava trupa. Niekkalbji, kas strādā, dornā, ka zagļa dzīves ceļā zied tikai rozes; tajā ir daudz dzelkšņu. Es tiešām gribētu būt godīgs; bet kā lai es pieeju pie kādas pilsētas vārtiem tik negantā izskatā un tik briesmīgi noskrandušā apģērbā! Suņi man kristu lielos un seržanti ķertu aiz apkakles, ja man tāda būtu. Raugiet, un šoreiz uzbrukums neizdevās, kaut bija labi izdomāts un rūpīgi sagatavots, no tā man vajadzēja pārtikt divus mēnešus un nopirkt kādu pelerīni nabaga Čikitai. Man nav laimes, un estnu dzimis zem ļaunas zvaigznes. Vakar pusdienu vietā sajozu siksnu par vienu caurumu ciešāk. Jūsu neparedzētā drosme laupīja man dienišķo maizi, un, tā kā nevaru jūs vairs aplaupīt, dodiet man vismaz žēlastības dāvanu.

—   Tas tiesa, — Tirāns atbildēja, — mēs liedzām tev piekopt tavu amatu, un mums jāmaksā sāpju nauda. Še, ņem šos divus pistolus un iedzer uz mūsu veselību!

Izabella paņēma no kulbas lielu drānas gabalu un gribēja to uzdāvināt Čikitai.

—   Ai nē, es labāk gribētu baltās krelles, — meitenīte leica, raudzīdamās uz rotu dedzīgas kāres pilnu skatienu. Aktrise to noņēma un aplika ap kaklu mazajai apstulbinātajai un sajūsminātajai zaglītei. Čikita klusēdama ripināja baltās krelles starp nobrūnējušajiem pirkstiem, noliekusi galvu, pūlējās saskatīt pērles uz šaurajām, vājajām krūtīm, tad spēji pacēla galvu, atmeta atpakaļ matus, cieši pavērās Izabellā dzirkstošām acīm un dobjā, dīvainā balsī sacīja:

—   Jūs esat laba, es jūs nekad nenogalēšu!

Vienā lēcienā viņa bija pāri grāvim, aizskrēja līdz mazam pauguriņam un tur apsēdās tīksmināties ap savu dārgumu.

Agostēns atsveicinājās, savāca izbāzeņus, aiznesa tos atpakaļ uz egļu puduri un atkal noglabāja bedrē izdevīgākai reizei. Pajūgs smagi atsāka ceļu, kad bija atgriezies vēršu dzinējs, kas, izdzirdis šāvienu, braši laidies lapās, lai ceļotāji tiek galā, kā māk.

Duenja izvilka dublonus no kurpēm un slepus iebāza atpakaļ kabatā.

—   Jūs rīkojāties kā romāna varonis, — Izabella teica Sigoņakam, — un jūsu aizsardzībā var ceļot bez bailēm. Cik drosmīgi jūs metāties virsū bandītam, kaut nevarējāt zināt, ka viņam nenāks palīgā labi apbruņota bandai

—   Sls briesmas nebija nekādas lielās, tikai tāds nekaunīgs izlēciens, — barons kautrīgi atbildēja. — Lai aizstāvētu jūs, es varētu pāršķelt milžus no galvas līdz viduklim, es padzītu veselu baru saracēņu, es liesmu un dūmu mutuļos cīnītos ar nezvēriem un pūķiem, es ietu cauri burvestibu apsēstiem mežiem, es nokāptu ellē kā Enejs, turklāt bez zelta zara. Jūsu skaisto acu mirdzumā man viss būtu viegli paveicams, jo jūsu tuvums vai pat tikai doma par jums manī iedveš kaut ko pārcilvēcisku.

Sī runa varbūt bija mazliet pārspīlēta un, kā teiktu Lonžēns, aziātiski hiperboliz i, bet tā nāca no sirds. Izabella ne mirkli nešaubījas, ka Sigoņaks viņai par godu veiktu visus šos Gallijas Amadisa, Esplandiona un Hersanijas Florimarta cienīgos teiksmainos varoņdarbus. Viņai bija taisniba; baronam šī aizrautība dzima no dziļi patiesām jūtām, un viņš iemīlējās aizvien vairāk. Taču mīlestība nekad nespēj atrast pietiekami izteiksmīgus vārdus.

Serafīna, kas dzirdēja Sigoņaka teikto, nespēja apspiest smaidu, jo katra jauna sieviete labprāt uzskata par smieklīgiem citai veltītus mīlestības apliecinājumus, kuri liktos gluži dabiski, ja attiektos uz viņu pašu. Brīdi viņai ienāca prātā izmēģināt savus valdzināšanas līdzekļus un papūlēties Sigoņaku atņemt draudzenei; bet viņa atmeta mirklīgo iedomu. Nejūtot pret baronu īpašu interesi, Se rafīna nosprieda, ka skaistums ir dimants, kam vajadzīgs zelta ietvars. Dimants viņai bija, bet zelta pietrūka, un barons bija tik bezcerīgi noplucis, ka nevarēja piedāvāt nedz ietvaru, nedz kaut vai lādīti. Lielā koķete apdzēsa sagatavotu valdzinošo smaidu, nospriežot, ka tādas mīlas rotaļas piederas vienīgi nevainīgajām, nevis primadonnām, un atkal savilka vienaldzīgu un rāmu seju.

Kulbā no jauna iestājās klusums, un miegs jau sāka kaisīt smiltis ceļotājiem acīs, kad vēršu dzinējs paziņoja:

— Brijēras pils ir klāt!

V. PIE MARĶĪZA KUNGA

Rīta saules staros Brijēras pils pavērās skatieniem visā krāšņumā. Marķīza īpašumi, kas pletās landu līdzenuma malā, aizņēma tikai auglīgas zemes, un liesās smiltis cēla savus pēdējos viļņus pret parka mūra žogu. Parkā ieejot, acis priecēja pārticība, kas izcēlās pilnīgā pretstatā apkārtnes nabadzībai; tā bija gluži kā Svētlaimīgo sala posta okeānā.

Plats, akmeņiem skaisti apmūrēts aizsarggrāvis norobežoja pili, bet to neslēpa. Kanālā, liecinot par rūpīgu kopšanu, zaļos četrstūros mirdzēja dzidrs, tekošs ūdens, ko nepiesārņoja neviens ūdensaugs. Tam pari veda no ķieģeļiem un akmeņiem būvēts tilts ar mazu kolonniņu margām, tik plats, ka pa to blakus varēja braukt divas karietes. Tilta galā slējās lieliski kaltas dzelzs vārti — īsts kalvju meistarības piemineklis, kas varētu būt paša Vulkāna vesera darināts. Vērtnes bija iestiprinātas divos četrstūrainos metāla stabos, izmargotos kā mežģīnes, kuri atdarināja arhitektūras stila vienotību un turēja galveno siju; virs tās bagātīgi kuploja iekonturēti ornamenti, kuru lapas un ziedi kārtojās pretišķīgās simetrijās. Rotājumu jūkļa vidū mirdzēja marķīza ģerbonis, tā sarkano emalju vidū šķērsoja izrobota zelta josla, ko balstīja divu mežoņu attēli. Abpus režģim spurojās tādas kā figūriekavas un spirāliski vijumi, kas atgādināja kaligrāfu līnijas uz vissmalkākā pergamenta, un smaillapaini dzelzs artišoki, to uzdevums bija aizšķērsot ceļu veikliem laupītājiem, kas iedomātos no tilta ierāpties pagalmā pa režģa stūriem. Daži zeltīti ziedi un rotājumi, smalki iekļaujoties metāla skarbumā, laupīja kalumam aizsargšķēršļa raksturu un vērta to eleganti bagātīgu. Tā bija gandrīz karaliska ieeja, un, kad kalps marķiza livrejā atvēra vārtus, vērši, kas vilka kulbu, vilcinājās iet pa tiem iekšā, it kā tāda greznība būtu dzīvniekus samulsinājusi un tie kaunētos par savu lauciniecisko vienkāršību. Vajadzēja tos pamudināt ar aso nūju, lai tie kustētos uz priekšu. Sie krietnie un pārāk pieticīgie lopi nezināja, ka aristokrātus baro apstrādāti tīrumi.

Tiešām, pa tādiem kaldinātiem vārtiem vajadzētu iebraukt vienīgi karietēm ar zeltītiem riteņiem, samta tapsējumu, ar Venēcijas stikla rūtīm vai Kordovas ādas aizkariņiem durvju lodziņā; bet komēdijai ir savas priekšrocības, un Tespīda kulba tiek iekšā visur.

Smiltīm nokaisītā aleja tilta platumā veda uz pili cauri dārzam, kas bija izkopts pēc pēdējās modes. Rūpīgi apcirptas bukšu apmales norobežoja laukumus, kuros augi kārtojās kā uz damasta. Dārznieka dzirkles neļāva nevienai lapai izspraukties ārā no pārējām, un, lai ka daba dumpojās, tai vajadzēja kļūt par mākslas padevīgu kalponi. Katra laukuma vidū pacēlās itāļu ietekmētā flāmu stilā darinātas dieves vai nimfas statuja mitoloģiskā un galantā pozā. Dažādas krāsas smiltis veidoja fonu šiem augu rakstiem, kas bija izzīmēti akurāti kā uz papīra.

Otra tikpat plata aleja dārza vidū krustojās ar pirmo, taču ne taisnā leņķi, un beidzās pie apļa, kura vidū bija baseins ar klints bluķi un uz tā — mazs tritoniņš, kas no gliemežnīcas šļāca kristāldzidra ūdens strūklu.

Gar tepiķdobju malām auga pamatīgi apcirpti skābaržu dzīvžogi, ko rudens jau sāka zeltīt. Lietpratēja roka no šiem kokiem, kurus būtu grūti pazīt, bija izveidojusi portiku ar arkādēm, turklāt tā, lai, priecējot aci, pa to starpām pavērtos apkārtējo lauku ainavas un tāles.

Gar galveno aleju īves, pārveidotas par piramīdām, lodēm un podiem, ik pa gabaliņu secīgi mainoties, izcēlās ar mūžzaļo lapu tumšo zaļumu un stāvēja rindā kā kalpotāji, kas sagaida viesus.

Nabaga komedianti, kas reti tika ielaisti tādos mājokļos, nevarēja vien nobrīnīties par lielisko greznību. Serafīna paslepšus nolūkojās neredzētajā spožumā un nolēma pārspēt Subreti, neļaujot marķīza mīlestībai tā pazemoties; viņai šķita, ka lielajai koķetei ir visas tiesības uz šo Alkandru. Kur gan redzēts, ka mazākas lomas tēlotāja gūst pārsvaru pār Dāmu? Subrete, pārliecināta par savu valdzinājumu, ko sievietes noliedza, bet vīrieši atzina bez ierunām, jau jutās gandrīz kā savās mājās, un tam bija pamats; viņa sprieda, ka marķīzs ir viņu sevišķi ievērojis un ka iekārigais, pašā sirdī mērķētais skatiens tikai nupat iekvēlinājis tā mīlestību uz teātri. Izabella, kuru nenodarbināja nekādi pašlepni nolūki, pievērsās Sigoņakam, kas sēdēja kulbā viņai aiz muguras, tādas kā kautrības dēļ meklējot tur patvērumu, un mēģināja ar savu vieglo, burvīgo smaidu izkliedēt neviļus uznākušās barona skumjas. Viņa juta, ka pretstats starp Brijēru bagāto pili un Sigoņaku nožēlojamo mitekli nevar neatstat sāpīgu iespaidu uz nabaga muižnieku, ko nelaimīgs liktenis piespiedis dalīties piedzīvojumos ar kulbā ceļojošiem komediantiem, un ar sievietes maigo nojautu viņa piemīlīgi valdzināja krietno ievainoto sirdi, kas visādā ziņā bija pelnījusi lielāku veiksmi.

Tirāns savā prātā grozīja kā bumbiņas maisā pistoļu summu, ko pieprasīs par trupas izrādēm, pievienodams tai pa nullei ik pēc kulbas riteņu apgrieziena. Blāziuss, Pedants, ar Silēna mēli laizīdams neremdināmās slāpēs izkaltušās lūpas, saldkaisli sapņoja par dažāda lieluma vislabākā vīna mucām, kādas droši vien glabājas pils pagrabos. Leandrs, ar mazu bruņurupuča bruņu ķemmīti atjaunodams paspūrušās parūkas glītumu, sirdij strauji pukstot, gudroja, vai šajā satriecošajā muižā ir arī pilskundze. Tas bija svarīgs jautājums! Taču marķīza stāja pauda augstprātību un drošsirdību, kaut arī viņš izskatījās dzīvespriecīgs un labsirdīgs, un tas mazliet apvaldīja pārdrošības, ko Leandrs jau atļāvās iztēloties.

Pilnīgi pārbūvēta iepriekšējā karaļa valdīšanas laikā, Brijēras pils slējās patālāk dārzā, aizņemot gandrīz visu tā platumu. Tās arhitektūras stils atgādināja namus Karaļa laukumā, Parīzē. Staltais nams ar diviem taisnā leņķī uz priekšu izvērstiem spārniem, kas ietvēra goda pagalmu, veidoja līdzsvarotu un majestātisku ansambli, kurā nejautās vienmuļība. Sarkanu ķieģeļu sienas, stūros savienotas ar akmeņu mūrējumu, izcēla logu četrstūrus, kas tāpat bija izcirsti skaistā, baltā akmenī. Tāda paša materiāla palodzes uzsvēra nama sadalījumu trīs slāvos.

Logu augšmalas velvējumu rotāja priecīgi un viesmīlīgi smaidošas sieviešu galvas apaļiem vaigiem un koķeti sakārtotiem matiem. īsas, vēderainas kolonnas balstīj-a balkonu pamatus. Dzidrās, mirdzošās rūtis atspoguļoja uzlecošās saules mirdzumu, un caur tām varēja iekšienē nojaust kuplus grezna auduma aizkarus.

Pārtraucot ēkas centrālās daļas taisnās līnijas, arhitekts, veikls Andrueta de Serso māceklis, bija ieprojektējis tādu kā piebūvētu paviljonu, krāšņāk izrotātu nekā pārējā celtne, tas ietvēra ieejas durvis, pie kurām varēja nokļūt no terases. Četri dubultpīlāri laucinieciskā stilā uz pārmaiņus novietotām apaļām un četrstūrainām pamatnēm — tādas kolonnas redzamas sjēra Pētera Paula Rubensa gleznās un tādas bieži izraudzījās karaliene Marija de Mediči — balstīja dzegu, kas, tāpat kā vārtu režģis, bija izgreznota ar marķīza ģerboni un veidoja pamatu lielam balkonam ar akmens balustrādi, uz kuru vērās lielā salona vislielākais logs. Durvju ailes malas un arku rotāja izcilni, savienojumu līnijām atdalīti akmeņi, abas ozolkoka vērtnes klāja neparasti griezumi un laka, bet metāla daļas mirdzēja tērauda vai sudraba spožumā.

Prasmīgi apjumtie augstie dakstiņu jumti iezīmēja dzidrajās debesīs tīkami skaidras līnijas, ko simetriski pārtrauca lielie dūmeņi, kurus no visām pusēm sedza trofeju un citu muižnieku dzīves atribūtu veidojumi. Visos mēļi zilgano, vietām saules atspīdumos priecīgi mirdzošo jumtu stūros pacēlās lieli bagātīgu svina rotājumu pušķi. Kaut ari bija vēl agrs rīts un gadalaika dēļ uguns nebija īsti nepieciešama, no skursteņiem vijās vieglu dūmu strūklas, liecinot par laimīgu, pārticīgu un rosīgu dzīvi. Sajā Telema abatijā virtuves ļaudis jau bija kājās. Medību uzraugi spēcīgos zirgos atgādāja medījumus dienas maltītēm; nomnieki veda pārtiku, ko saņēma ēdienu pārziņi; pa pagalmu šurpu turpu steidzās sulaiņi, nododot vai izpildot pavēles.

Nelielā attālumā no pils abās pusēs tās spārniem vīdēja simtgadīgu koku izvelvētās lapotnes, kuru gali iekrāsojās safrāndzeltenos notoņos, bet zemāk lapojums vēl bija sulīgi zaļš. Tas bija parks, kas stiepās tālu, plašs, ēnains, senjorāls, tas liecināja par senču tālredzību un bagātību. Jo zelts var ātri uzburt ēkas, bet nevar pasteidzināt koku augšanu, to zari kuplojas pamazītēm, tāpat kā dzimtas ciltskokam, kuras namu tie sedz un sargā ar savu ēnu.

Tiesa, krietnais Sigoņaks nekad vel nebija sajutis skaudības indīgos zobus iekožamies viņa godīgajā sirdi un ielaižam zaļo indi, kas tik ātri ieplūst dzīslās un, asiņu aiznesta līdz vissīkākajām cīpsliņām, galu galā samaitā pat vislabākos raksturus. Tomēr viņš nespēja apspiest nopūtu, domājot, ka savulaik Sigoņaki bija pārāki par Brijēriem, jo bija senāka aristokrātu dzimta un slavena jau pirmajā krusta karā. Sī nesen celtā, gluži jaunā, spožā pils, Dahsārta kā jaunavas vaigs, nevilšā nežēlībā izsmēja nabadzīgo, noplukušo un izpostīto, klusumā un pamestībā grūstošo muižu, žurku midzeni, pūču mājvietu, zirnekļu patvērumu, kas teju teju draudēja sagāzties pār nelaimīga likteņa vajāto īpašnieku, kurš pēdējā brīdī aizbēga, lai neietu bojā zem tās drupām. Visi tur pavadītie garlaicības un trūkuma gadi aizslīdēja gar Sigoņaka acīm kā rēgi pelniem piekaisītiem matiem, tērpušies pelēkās livrejās, nokārtām rokām, dziļas bezcerības nomākti un krampjainās žāvās pavērtu muti. Nejuzdams skaudību, viņš tomēr nosprieda, ka marķīza dzīve ir svētlai miga.

Apstājoties pils ieejas priekšā, pajūgs iztraucēja Sigoņaku no sapņiem, kuros nebija nekā priecīga. Cik labi vien varēdams, viņš aizgainīja nelaikā uznākušās skumjas, ar vīrišķigu piepūli norija acu kaktiņā iezagušos asaru un braši izlēca no kulbas, lai pasniegtu roku Izabellai un pārējām aktrisēm, kuras nopūlējās ap rīta vēja piepūstajiem svārkiem.

Marķīzs de Brijērs, kas no tālienes bija ieraudzījis tuvojamies dīvaino gājienu, stāvēja uz pils terases, ģērbies ģērētas zamšādas svārkos un tādās pašās isajās biksēs, pelēkās zīda zeķēs un baltām strupām kurpēm kājās; viss apģērbs bija apšūts ar piedienīgām lentēm. Viņš nokāpa dažus pakāpienus pa pakavveidīgajām kāpnēm kā jau pieklājīgs mājastēvs, kas pārāk neievēro viesu sabiedrisko stāvokli; turklāt barona de Sigoņaka ierašanās kopā ar trupu varēja zināmā mērā attaisnot tādu pieļāvību. Viņš apstājās uz trešā pakāpiena, pieņemdams, ka nebūtu viņa cienīgi iet vēl tālāk, un no turienes sveicināja aktierus, draudzīgi un aizbildnieciski paceļot roku.

Tai brīdī Subrele pabāza pa brezenta spraugu savu viltīgi šķelmīgo sejiņu, kas uz tumšā fona mirdzēja gaismā, asprātībā un degsmē. Viņas acis un mute šķīla zibeņus. Atspiedusies ar roku pret koka šķērsi, pa pusei izliekušies no kulbas, tā ka zem vaļīgi sasietā lakatiņa mazliet varēja redzēt krūtis, viņa likās gaidām palīdzību. Sigoņaks, aizņemts ar Izabellu, nepievērsa viltīgās draiskules šķietamajam apmulsumam nekādu uzmanību, un tā viņa raudzijas marķīzā mirdzošu un lūdzošu skatienu.

Brijēras pils kungs sadzirdēja aicinājumu. Viņš žigli noskrēja pa atlikušajiem pakāpieniem un, roku izstiepis un kāju izspēris kā dejas solī, tuvojās kulbai, lai izpildītu pakalpīga kavaliera pienākumu. Veikli un piemīlīgi kā jauna kaķe Subrete uzlēca uz ratu malas, brīdi vilcinājās, izlikdamās, ka zaudē līdzsvaru, apvija rokas marķīzam ap kaklu un nolidoja zemē viegla kā pūciņa, tik tikko atstājot nogrābtajās smiltīs mazo putniņa pēdu nospiedumus.

—   Piedodiet, lūdzu, — viņa teica marķīzam, tēlojot mulsumu, ko nepavisam nejuta, — man šķita, ka tūlīt kritīšu, un es pieturējos pie jūsu kakla; slīkstot vai krītot cilvēks ķeras, pie kā vien var. Turklāt kritiens nav nekāds joks, un aktrisei tā ir ļauna zīme.

—   Atļaujiet uzskatīt šo mazo starpgadījumu par laipnību, — Brijēras senjors atbildēja gaužam aizkustināts, jo sajuta jaunās sievietes krūtis, ko tā prasmīgi drebināja.

Serafina, stāvēdama ar muguru pret Subreli, pār plecu iešķībi vēroja šo ainu sāncenses greizsirdīgajā asredzibā, kam nekas nepaliek nepamanīts un kas ir Argusa simt acu vērta. Viņa neviļus iekoda lūpā. Zerbīna (tāds bija Subretes vārds) ar ierasti pārdrošu rīcību bija vienā mirkli piesavinājusies marķīza sirsnību un piespiedusi viņai pilī parādīt īpašu viesmīlību par ļaunu lielo lomu tēlotājām un primadonnai. Tā bija peļama nekaunība un sadumpošanās pret visu teātra hierarhiju! «Paskat vien uz šilo melnūksni, šai ievajadzējies, lai marķīzs palīdz tikt ārā no kulbas!» Serafina klusībā noteica tādā stilā, kurš nemaz nesaskanēja ar manierīgo un izsmalcināto runas veidu, ko viņa mēdza uzsvērt; bet aizvainojumā sievietes savā starpā labprāt lieto tirgū un pilsētas laukumā parastas metaforas, pat ja viņas ir hercogienes vai koķetas skaistules.

—   Zan, — marķīzs teica kalpam, kas, paklausot kunga mājienam, pienāca klāt, — liec novietot šo kulbu saimniecības pagalmā un dekorācijas un citus teātra piederumus — kādā nojumē; pasaki, lai kungu un dāmu lādes aiznes uz pārziņa norādītajām istabām un lai viņiem pagādā visu, kas var but vajadzīgs. Es včlos, lai pret viņiem izturas ar cieņu un laipnību. Ejiet!

Izteicis šīs pavēles, Brijēras senjors svinīgi devās augšā pa kāpnēm, taču, pirms pazuda durvīs, uzmeta izteiksmīgu skatienu Zerbinai, kura viņam uzsmaidīja daudz mīlīgāk, nekā būtu pieļaujams, pēc donnas Serafīnas domam, — viņa Subretes nekaunības dēļ jutās aizskarta.

Vēršu pajūgs Tirāna, Pedanta un Skapēna pavadībā virzījās uz saimniecības pagalmu, un ar pils kalpu palīdzību no ratiem drīz vien izcēla pilsētas laukumu, pili un mežu trīs garu veca audekla ruļļu izskatā; no turienes izņēma arī senlaicīgus svečturus laulību altārim, apzeltītu koka kausu, skārda dunci, kura asmenis viegli ieslīdēja spalā, vairākus kamolus sarkanu diegu, ar kuriem mēdza atdarināt brūces, indes flakonu, urnu pelniem un citus traģēdijas atrisinājumiem nepieciešamus piederumus.

Komediantu kulbā ietilpa visa pasaule. Tiešām, vai tad teātris nav dzīve parnazinājumā, īstais mikrokosms, ko filozofi meklē savos hermētiķu sapņos? Vai tas neietver savā lokā lietu kopumu un dažādus cilvēku likteņus, kurus ieskicē atbilstoši izdomājumi? Vai veco, putekļaino, ar eļļu notraipīto un neīstu, nosūbējušu zeltu apšūto skrandu kaudze, bruņniecības emblēmas no spīguļiem un Reinas oļiem, antīko zobenu atdarinājumi truliem dzelzs asmeņiem vara makstis, grieķiskās vai romiskās kaskas un diadēmas nav gluži kā cilvēces veclietu pārdotava, kur iegriežas ietērpties aizgājušo laiku varoņi, lai sveču gaismā uz brīdi atdzīvotos? Banāls un pilsoniski prozaisks prāts visai zemu novērtētu šīs noplukušās bagātības. šos nožēlojamos dārgumus, ar kuriem dzejniekam pietiek, lai ietērptu savu fantāziju, un, apvienojot tos ar gaismas ilūziju un dievu valodas cieņu, viņš spēj apburt pat visgrūtāk aizkustināmos skatitājus.

Marķīza de Brijēra kalpi kā jau bagāta nama sulaiņi bija tikpat augstpiātlgi kā viņu kungi un nicīgi, tikai ar pirkstu galiem pieskārās dramatiskajām skrandām, palīdzot tās nolikt nojumē pēc Tirāna — trupas vadītāja norādījumiem; viņiem šķita mazliet pazemojoši apkalpot kumēdiņu rādītājus, bet marķīzs bija pavēlējis; vajadzēja paklausīt, jo pret nepakļāvīgajiem viņš nepavisam nebija iecietīgs un siksnu lietošanā pierādīja gluži aziātisku dāsnumu.

Goddevīgi, it lcā būtu darīšana ar īstiem karaļiem un princesēm, ieradas pārzinis, bereti rokā turēdams, lai aizvestu aktierus uz katram ierādītajām telpām. Pils kreisajā spārnā bija Brijēras viesiem paredzētie apartamenti un istabas. Lai tur nonāktu, vajadzēja kāpt augšā pa skaistām kāpnēm ar balta pulēta akmens pakāpieniem un glīti iekārtotiem laukumiņiem un atpūtas vietām; tad bija jāiet pa gariem, melnām un baltām plāksnēm izliktiem gaiteņiem, kurus apgaismoja logi katrā galā un uz kuriem vērās durvis, kas atšķīrās pēc tapsējuma un ārējo aizkaru krāsas, lai ik viesis varētu viegli atrast savu mājokli. Tur bija dzeltenā istaba, sarkanā istaba, zaļā istaba, zilā istaba, pelēkā istaba, istaba miecētas ādas krāsā, gobelēnu istaba, Bohēmijas ādas istaba, koka paneļu istaba un citas ar līdzīgiem nosaukumiem, kādus vien jums tīk iedomāties, jo tālāks uzskaitījums vairāk piedienētos tapsētājam nekā rakstniekam.

Sis istabas bija visai pieklājīgi mēbelētas un apgādātas ne tikai ar visu nepieciešamo, bet arī ar greznumlietām. Subretei Zerbīnai iika gobelēnu istaba, viena no viselegantākajām, ar šķērsvelku paklājiem, kuros bija attēlotas mīlas ainas un saldkairi mitoloģiski sižeti; Izabella apmetās zilajā istabā, jo ši krāsa piestāv gaišmatēm, sarkanajā iemitinājās Serafīna un Duenja — miecētas ādas krāsas istabā, kuras īgni skarbā nokrāsa šķita saderamies ar pavadones gadiem. Sigoņakam ierādīja istabu ar Bohēmijas ādu apvilktām sienām netālu no Izabellas durvīm — tas bija smalkjūtīgs marķīza uzmanības pierādījums; šo diezgan grezno telpu mēdza atvēlēt tikai ievērojamiem viesiem, un Brijēras pilskungs vēlējās augstdzimušu cilvēku izcelt klaidoņu vidū, parādot viņam cieņu, tomēr paturot prātā viņa inkognito noslēpumu. Pārējie trupas aktieri — Tirāns, Pedants, Skapēns, Matamors un Leandrs arī nepalika bez mājokļiem.

Iegājis telpā, kur bija nolikta viņa niecīgā bagāža, Sigoņaks, joprojām domādams par neparastajiem apstākļiem, kādos nonācis, pārsteigts aplūkoja apartamentus, kuros dzīvos, kamēr uzturēsies pilī, — viņš nekad vēl nebija pieredzējis tādu greznību. Kā jau varēja spriest pēc istabas nosaukuma, sienas sedza Bohēmijas āda, kurā bija iespiestas fantastiskas puķes un neparasti zaru raksti, kas uz spoži zeltītā fona gluži kā tauriņi mirdzināja ziedkausus, zarus un lapas metāliski spīdošās krāsās. Tā veidoja tikpat bagātīgas, cik glītas tapetes no griestu dzegas līdz melnam ozola panelim, kas ar padziļinājumu joslām bija skaisti sadalīts panno un rombos.

Logiem priekšā bija grezna dzeltensarkana apdrukāta zīda aizkari, krāsās saskaņoti ar sienas fonu un ziedu raksta galvenajiem toņiem; tāds pats zīds greznoja gultu ar galvgali pie sienas un alkova spraugām abās pusēs. Portjērām un mēbeļu pārvalkiem bija izmantots līdzīgs audums piemērotās krāsās.

Krēslus ar četrstūrainām atzveltnēm un liektām kājām rotāja greznas bārkstis un zvaigznēm līdzīgas zeltītas naglas; gar sienu paneļiem rindojās atzveltņi, pavēruši savus mīkstos apkampienus viesu gaidās, kamīna tuvumā norādot uz sirsnīgām sarunām piemērotu vietu. Sarkandzīslotā baltā marmora kamīns bija augsts, apjomīgs un dziļš. Tas kurējās, un vēsajā rītā jo tīkamāka šķita liesma, kuras priecīgais atspīdums apgaismoja plāksni ar marķīza de Brijēra ģerboni. Uz kamīna malas neliels pulkstenis, kas bija izveidots kā paviljons ar kupolu pāri zvanam, rādīja laiku uz oksidēta sudraba ciparnīcas ar tukšu vidu, kurš atsedza sarežģīto ritentiņu mehānismu.

Istabas vidū stāvēja ar turku paklāju apsegts gaids liektām kājām kā Zālamana tempļa kolonnas. Pie loga Venēcijas spogulis slīpētām malām liecās pāri mežģīņu galdautam, uz kura bija salikti visi galantam vīrietim nepieciešamie tualetes piederumi.

Vērojot sevi šajā dīvainajā alvas zvīņu rāmī ietvertajā dzidrajā spogulī, mūsu nabaga baronam atlika vienīgi secināt, ka viņš izskatās ļoti slikti un ir nožēlojami noskrandis. Istabas elegantais iekārtojums un jaunie, nenobružātie priekšmeti vēl vairāk uzsvēra apģērba skrandainibu, turklāt tas bija izgājis no modes jau pirms nelaiķa karaļa nāves. Kaut ari barons bija viens, viņa kalsnajos vaigos sakāpa bāls sārtums. Viņam bija licies, ka trukuins pelna vienīgi līdzcietību, bet tagad tas šķita grotesks, un pirmo reizi viņš tā dēļ kaunējās. Tādas izjūtas nav filozofa cienīgas, bet jaunam cilvēkam piedodamas.

Gribēdams apģērbties mazliet labāk, Sigoņaks atraisīja saini, kurā Pjērs bija salicis sava kunga trūcīgo mantību. Viņš atlocīja dažādus apģērba gabalus, bet neatrada neko sev pa prātam. Vai nu kamzolis bija par garu, vai bikses par īsu. Elkoņos un ceļgalos, kur drēbes ātrāk izvalkājas, rēgojās līdz velkiem izdiluši laukumi. Atirušās šuves skali smējās, rādīdamas diegu zobus. Sa* vulaik slēpti, bet jau sen redzami kļuvuši lāpījumi aizpildīja caurumus ar sarežģītiem režģiem kā cietumnieku novērošanas lodziņus vai spāniešu durvis. Saulē, gaisā un lietū izbalējušo skrandu krāsas bija kļuvušas tik nenoteiktas, ka pat gleznotājs nespētu tās īsti nosaukt vārdā. Arī veļa nepavisam nebija labāka. Neskaitāmas reizes mazgāta, tā bija saglabājusi tikai vispārīgu apveidu. Varētu teikt, ka no krekliem bija palikušas tikai ēnas. Šķita, ka tie piegriezti no muižas zirnekļu tīkliem. Un, lai posts butu pilnīgs, žurkas, nevarēdamas neko atrast pieliekamajā kambarī, dažus no labākajiem bija sagrauzušas, ar priekšzobiem atstājot tajos tikpat daudz caurumu kā mežģīņu apkaklē, — nabaga barona garderobe gan būtu lieliski iztikusi bez tādiem nevajadzīgiem rotājumiem.

Sigoņaks bija tik dziļi iegrimis bezcerīgajā vērošanā, ka nedzirdēja klusu klauvējienu pie durvīm, kuras tūlīt pēc tam atvērās un kuru spraugā parādījās vispirms mcsera Blāziusa spilgti krāsainā seja un pēc tam — tuklais augums, kas ieslīdēja istabā, pārspīlēti un pakalpīgi komiski vai arī komiski pakalpīgi klanīdamies, apliecinot daļēji patiesu, daļēji pārspīlētu cieņu.

Kad Pedants piegāja pie Sigoņaka, tas turēja aiz piedurknēm un apskatīja pret gaismu kreklu, kas bija tik caurumains kā katedrales ldga rozete, un bezcerīgā mazdūšībā purināja galvu.

—   Deviņi pērkoni! — Pedants iesaucās, un pārsteigtais barons nodrebēja. — Sis krekls izskatās drosmīgs un uzvarošs. Tā vien šķiet, ka tas paša dieva Marsa mugurā ir devies uzbrukumā kādam cietoksnim, tik ļoti tas ir muskešu, arbaletu, šķēpu, bultu un citu metamu ieroču slaveni saskrambāts, sacaurumots un saplosīts. Nevajag sarkt, baron! Sie caurumi ir mutes, kas sludina godīgumu, un frīzu vai holandiešu audekls, gluži jauns un pēc pēdējās galma modes sakrokots un sastīvināts, bieži slēpj bezkaunīga nelgas, kukuļņēmēja vai savtīga garīgu mantu pārdevēja nekrietnību; daudzi ievērojami varoņi, kuru darbus glabā vēsture, nav bijuši sevišķi labi apgādāti ar veļu, kā liecina Uliss, nopietns, prātīgs un jūtīgs vīrs, kas stājās skaistās princeses Nausikajas priekšā, aizsedzies tikai ar kādu sauju jūraszaļu, kā «Odisejā» vēsti sjērs Homērs.

—   Par nelaimi, dārgo Blāzius, — Sigoņaks atbildēja Pedantam, — es līdzinos šim brašajam grieķim, Itakas karalim, vienīgi ar to, ka mums abiem nav kreklu. Mani paveiktie darbi nekādi nevar atsvērt tagadējo postu. Manai drosmei nav radusies izdevība izpausties, un es šaubos, vai dzejnieki jelkad mani apdziedās lieksametra vārsmās. Atzīstos, ka man ir ļoti nepatīkami rādīties šajā sabiedrībā tādā izskatā, kaut arī godīgas nabadzības dēļ nevajadzētu kaunēties. Marķīzs de Brijērs mani pazīst, lai gan to neizrāda, un var atklāt manu noslēpumu.

—    Tas tiešām ir tik nepatīkami, cik vien var būt, — Pedants atbildēja, — bet visam var atrast zāles, vienīgi nāvei ne, ka māca paruna. Mēs, nabaga komedianti, cilvēku dzīves ēnas un visāda sabiedriska stāvokļa ļaužu rēgi, nebūdami mēs paši, esam vismaz parādības, kas līdzinās viņiem tāpat, kā atspulgs līdzinās priekšmetam. Ja mums patīk, mēs, izmantojot savu garderobi, kur atrodamas visas karajvalstis, dzimtmuižas un senjorijas, pārtopam par prinčiem, augstdzimušiem baroniem un lauku muižniekiem ar lepnu stāju un smalkām manierēm. Dažas stundas mēs tērpu elegancē esam līdzīgi ļaudīm, kuri par to visvairāk domā, un glīti jaunekļi un sīkie ļaudis atdarina mūsu aizgūto lepnību, viltoto pārvēršot īstā, aizstājot saržu ar smalku vadmalu, vizuļus ar zeltu, markazitu ar dimantiem, jo teātris ir tikumu skola un modes akadēmija. Esmu trupas kostīmu pārzinis un protu sīkaļu padarīt par Aleksandru, pliku nabagu par bagātu senjoru, mazu palaistuvi — par augstdzimušu dāmu, un, ja jūs to nenosodāt, es ar savu māku palīdzēšu arī jums. Ja jau bijāt ar mieru dalīties ar mums klejotāju liktenī, vismaz izmantojiet mūsu iespējas. Atmetiet skumju un posta livreju, kas apēno jūsu dabiskās dotības un iedveš nepamatotu neuzticēšanos pašam sev. Man vienā lādē tieši ir krājumā ļoti glīts tērps no melna samta ar ugunssarkanām lentēm, kas nemaz neož pēc teātra un ko varētu valkāt galminieks, jo mūsdienās autoriem un dzejniekiem bieži iegribas parādīt uz skatuves mūsu laikmeta piedzīvojumus, tikai mainot personu vārdus, tāpēc vajadzīgi tērpi, kādos ģērbjas godīgi ļaudis, nevis klejoņi, kas ākstīgi maskējas antīkos vai romantiskos kostīmos. Man ir krekls, zīda zeķes, kurpes ar pušķiem, apmetnis, visi apģērba piederumi, kas šķiet darināti tieši pēc jūsu mēra, it kā būtu paredzēts jūsu piedzīvojums. Netrūkst nekā, pat zobena ne.

—   Nu, tas gan nav vajadzīgs, — Sigoņaks teica, augstprātīgi izslejoties, un šajā kustībā izpaudās viss dižcilša

8f lepnums, ko nevar iznīdēt nekāds posts. — Man ir tēva zobens.

—   Glabājiet to rūpīgi, — Blāziuss atbildēja, — zobens ir uzticams draugs, sava saimnieka dzīvības un goda sargs. Tas nepamet nelaimē un briesmās un aci pret aci ar ienaidnieku, kā pamet glaimotāji — pārticības parazītu nelietīgais dzimums. Mūsu teātra ieročiem asmeņi ir truli un strupi, jo ar tiem jāievaino tikai šķietami, lai izrādes beigās brūces uzreiz sadzitu, turklāt bez šarpijas un visādām ziedēm. Sis zobens varēs vajadzības gadījumā aizstāvēt, kā jau aizstāvēja, kad lielceļa laupītājs ar biedēkļiem sarīkoja briesmīgo un smieklīgo uzbrukumu. Bet pacietieties, līdz aiziešu un sameklēšu apģērbu lādes dibenā; nevaru vien sagaidīt brīdi, kad redzēšu kāpuru pārvēršamies par tauriņu.

Teicis šo runu parastajā groteskajā pacēlumā, kādā mēdza izteikties ne tikai uz skatuves, bet arī ikdienā, Pedants izgāja no istabas un drīz atgriezās ar diezgan lielu dvielī ietītu saini, ko goddevīgi nolika uz galda.

—   Ja esat ar mieru pieņemt vecu komēdijas pedantu par kambarsulaini, — Blāziuss teica, apmierināts berzēdams rokas, — es jus skaisti saposīšu un sacirlošu. Visas dāmas kritīs uz jums kā mušas uz medu; jo, nepeļot Sigoņaku virtuvi, tomēr jāteic, ka esat pietiekami gavējis savā bada tornī, lai izskatītos pēc tāda, kas mirst mīlestības dēļ. Sievietes tic vienīgi kalsnu vīriešu kaislībām, vēderainie viņas nespētu pārliecināt, pat ja viņiem mutē būtu apzeltītas ķēdes, daiļrunības simbols, kuras dēļ gan aristokrāti, gan pilsoņi, gan neaptēsti laucinieki, mutes iepletuši, klausījās Ogmiosā, gailu Hēraklā. Tieši šī iemesla dēļ man nav bijusi sevišķa piekrišana daiļā dzimuma acīs un es jau agri pievērsos dievišķajai pudelei, kura nav tik izvēlīga un labprāt pieņem resnus vīrus kā jau apjomīgākus traukus.

Tādā veidā krietnais Blāziuss pūlējās uzjautrināt baronu Sigoņaku, viņu ģērbdams, jo mēles veiklā kulstīšana nepavisam nemazināja roku izveicību; viņš drīzāk bija ar mieru apdullināt jauno muižnieku ar vārdu plūdiem, kaut viņu tāpēc uzskatītu par pļāpu vai uzmākoņu, nekā ļaut viņam gremdēties drūmās domās.

Barona tualete drīz bija pabeigta, jo teātrī vajag ātri mainīt kostīmus, tāpēc aktieri veicīgi panāk šādas pārvērtības. Ar savu darbu apmierinātais Blāziuss, turēdams baronu de Sigoņaku pie mazā pirkstiņa, veda viņu pie galda ar Venēcijas spoguli kā līgavu pie altāra un teica:

—   Tagad esiet tik laipns un paskatieties uz sevi, godība!

Sigoņaks ieraudzīja spogulī attēlu, ko sākumā noturēja par cita cilvēka atspulgu, tik ļoti tas atšķīrās no viņa. Barons nevijus pagrieza galvu un paskatījās pār plecu, lai redzētu, vai kāds nestāv aiz muguras. Attēls darīja tāpat. Nepalika nekādu šaubu — tas ir viņš: nevis vairs bālais, skumjais, nožēlojamais, savā nabadzībā gandrīz smieklīgais Sigoņaks, bet jauns, elegants, izcili izskatīgs Sigoņaks, kura vecās, uz grīdas nomestās drēbes atgādināja pelēko un nespodro ādu, ko atstāj kāpuri, kad tauriņi zelta, cinobra un debesziliem spārniem izlido pretī saulei. Nepazīstamā būtne, vēl nesen ieslodzīta trūkuma čaulā, piepeši bija atbrīvojusies un mirdzēja pa logu plūstošajā dzidrajā gaismā kā statuja, kam publiskas atklāšanas brīdī tikko noņemts pārsegs. Sigoņaks ieraudzīja sevi tādu, kādu reizēm bija redzējis sapnī, kad viņš, iedomāta notikuma tēlotājs un skatītājs, gaja pa savu sapņa arhitektu prasmīgi pārbūvēto un izrotāto pili, lai sagaidītu dievinātu infantu, kas ierodas jāšus uz balta aidinieka. Slavas un uzvaras smaids kā sarkana blāzma pavīdēja viņa bālajās lūpās, un skaistumu atguvušajos vaibstos parādījās tik ilgi nabadzības gūstā turētā jaunība.

Blāziuss stāvēja pie tualetes galda un vēroja savu veikumu, atkāpdamies, lai labāk redzētu, kā gleznotājs, kas tikko uzlicis pēdējo triepienu gleznai, ar kuru pats ir apmierināts.

—  Ja jūs, kā es ceru, iekļūsiet galmā un atgūsiet savu mantu, piešķiriet man pensijas vietā jūsu garderobes pārzināšanu, — viņš teica, klanīdamies pārveidotā barona priekšā zemu kā lūdzējs.

—   Es lūgumu ņemu vērā, — Sigoņaks, skumji pasmaidīdams, atbildēja. — Jūs, meser Blāziuss, esat pirmā cilvēciskā būtne, kas man kaut ko lūdz.

—   Pēc pusdienām, kas mums tiks pasniegtas atsevišķi, vajadzēs ierasties pie marķīza de Brijēra kunga, lai parādītu to lugu sarakstu, kuras mēs varam spēlēt, un uzzinātu, kurā pils daļā varēsim ierīkot skatuvi. Jūs stādīsim priekšā kā trupas dzejnieku, jo provincēs netrūkst literatūras cienītāju, kas reizēm dodas pa pēdām Talijai cerībā aizkustināt kādas aktrises sirdi; tāda rīcība tiek uzskatīta par ļoti galantu un tiek cienīta. Izabella ir lielisks iegansts, jo vairāk tāpēc, ka viņa ir gudra, skaista un tikumīga. Nevainīgās bieži tēlo pašas sevi, kam vieglprātīgā publika veiti netic.

To teicis, Pedants devās prom, lai pievērstos pats savai tualetei, kaut arī par izskatu daudz nebēdāja.

Skaistais Leandrs, joprojām domājot par pilskundzi, posās, cik labi vien varēdams, cerībā uz neiespējamo veiksmi, pēc kuras viņš nemitīgi tiecās un kuras vietā, ja ticam Skapēna apgalvojumiem, viņš vienmēr piedzīvoja tikai vilšanos un dabūja sukas. Aktrises, kurām de Brijēra kungs bija galanti aizsūtījis dažus gabalus zīda drānas, lai vajadzības gadījumā viņas varētu pagatavot skatuves kostīmus, kā jau varam iedomāties, lika lietā visas iespējas, ko māksla izmanto, lai izrotātu dabu, cik vien ļāva klejojošo komediantu nabadzīgā garderobe. Pēc šiem pūliņiem visi devās uz zāli, kur bija klāts pusdienu galds.

Pēc dabas nepacietīgais marķīzs ieradās pirms maltītes beigām, lai sastaptu aktierus pie galda, un, kad bija pasniegts roku skalojamais ūdens, pajautāja Tirānam, kādas lugas viņš zina.

—   Visas tās pašas, ko nelaiķis Hārdijs, — Tirāns atbildēja savā dobjajā balsī. — Tcofila «Piramu», «Silviju», «Hrizeīdu» un «Silvanīru», «Kardēnio neprātības», «Vajsirdīgo uzticīgo», «Filiju no Skiras», «Ligdamonu», «Pārmācīto krāpnieku», «Atraitni», «Aizmirstības gredzenu» un visu labāko, ko radījuši mūsdienu talantīgākie rakstnieki.

—   Pirms dažiem gadiem es atstāju galmu un nezinu jaunāko teātra mākslā, — izlikdamies pieticīgs, marķīzs sacīja. — Būtu grūti spriest par tik daudzām lieliskām lugām, no kurām daļa man ir svešas; manuprāt, visgudrāk būtu paļauties uz jūsu izvēli, kam, uz teoriju un praksi balstoties, vajadzētu būt prātīgai.

—   Mēs bieži izrādām lugu, — Tirāns atbildēja, — kura varbūt neatstāj sevišķu iespaidu, bet kuras raitajai darbībai, trikiem un jokiem vienmēr ir bijusi tā priekšrocība, ka tie sasmīdina visprātīgākos ļaudis.

—   Tad neko citu nemeklējiet, — marķīzs de Brijērs teica. — Un kā šis svētlaimīgais šedevrs saucas?

—   «Kapteiņa Matamora plātības».

—   Tik tiešām trāpīgs nosaukums! Vai subretei tur ir skaista loma? — marķīzs jautāja, palūkodamies uz Zerbīnu.

—   Cik vien koķeta un lapsīga var būt, un Zerbīna to tēlo lieliski. Tas ir viņas triumfs. Tajā viņai vienmēr aplaudē, turklāt bez krāpšanās un sarunātiem aplaudētājiem.

Izdzirdusi tādu trupas vadītāja komplimentu, Zerbīna uzskatīja par savu pienākumu kaut mazliet nosarkt, bet viņai nebija viegli iesārtināt brūnos vaigus. Viņai nebija ne drusciņas kautrības, šī iekšējā smiņķa. Starp viņas tualetes piederumiem tādas krāsas podiņu nevarētu atrast. Subrete nolaida plakstus, tā parādīdama garās, melnās skropstas, un pacēla roku, it kā gribētu apturēt viņai pārāk glaimojošos vārdus, šādā kustībā pievēršot uzmanību glīti veidotajai, kaut arī tumsnējai plaukstai ar koķeti atliektu mazo pirkstiņu un sārtiem nagiem, mirdzošiem kā ahāts, jo nagi bija pulēti ar koraļļu pulveri un kamieļa ādu.

Zerbīna bija savā veidā burvīga. Viņas tēlotais kautrīgums vērta īsto samaitību jo pikantāku; tādas sievietes siržu lauzējiem patīk pretstata dēļ, kaut arī viņi nav piemuļķojami. Marķīzs lūkojās subretē dedzīgu pazinēja skatienu un citām sievietēm veltīja vienīgi nepieciešamo pieklājību kā jau labi audzināts cilvēks, kuram izvēle ir skaidra.

«Viņš pat neapjautājās par lielās koķetes lomu,» Scrafīna nokaitināta un vīlusies nodomāja. «Tā nepieklājās darīl, un šis ar mantu tik bagālais cilvēks man šķiet gluži nabags prāta, pieklājības un gaumes ziņā. Viņam neapšaubāmi ir zemas tieksmes. Dzīve provincē viņu samaitājusi, un paradums lakstoties ap visādām sušķēm un ganēm pilnīgi laupījis smalkjūtību.»

Tādas domas nevērta Serafinas vaigu piemīlīgāku. Viņas pareizie, bet paskarbie sejas panti šķita patīkami vienīgi tad, ja tos mīkstināja labi ievingrināti koķeti smaidi un skatieni, bet, tā saspringstot, tie kļuva drūmi un cieti. Viņa, bez šaubām, bija » .istāka par Zerbīnu, taču viņas daiļumā vīdēja tāda ka augstprātība, varaskāre un ļaunums. Mīlestība varbūt sadūšotos un uzbruktu šim cietoksnim. Izbiedēts untums sakļava spārnus.

Arī marķīzs atkāpās, ne mirkli nemēģinādams lakstoties ap donnu Serafīnu vai Izabellu, kuru turklāt uzskatīja par barona de Sigoņaka iemīļoto. Iedams ārā pa durvīm, viņš sacīja Tirānam:

—       Es pavēlēju atbrīvot oranžēriju, pils vislielāko zāli, lai tur varētu ierīkot skatuvi; uz turieni jāaiznes dēļi, steķi, paklāji, soli un viss, kas nepieciešams, lai sarīkotu izrādi. Ņemiet savā ziņā strādniekus, kas šādos darbos ir neprašas; rīkojieties ar tiem kā galeru uzraugs ar airētājiem. Viņi jums klausīs gluži tāpat kā man.

Kalps aizveda Tirānu, Blāziusu un Skapēnu uz oranžēriju. Tieši viņi parasti uzņēmās iekārtošanas rūpes. Ovālā zāle bija lieliski piemērota teātra uzvedumiem — vienā tās galā varēja uzcelt skatuvi un pārējā telpā sarindot atzveltņus, krēslus, taburetes un solus atkarībā no skatītāju sabiedriskā stāvokļa un goda, kādu viņiem gribēja parādīt. Sienas bija apgleznotas ar zaļiem režģiem uz debeszila fona, ar kolonnām, arkādēm, nišām, kupoliem un pusvelvēm, radot laucinieciskas arhitektūras ilūziju; tas viss veidoja lielisku perspektīvu un bija apvīts ar vieglām lapu un ziedu vijām, lai pārtrauktu rombu un taisno līniju vienmuļību. Pusizliektie griesti radīja gaisa bezgalības iespaidu, tajos bija iegleznoti daži balti mākonīši un spilgtkrāsaini lidojoši putni; tāda dekorācija brīnišķīgi atbilda telpas jaunajiem uzdevumiem.

Kamēr tiek iekārtota teātra zāle, pievērsīsimies pils iemītniekiem, par kuriem ir vērts pastastīt sīkāk. Esam aizmirsuši pieminēt, ka marķīzs de Brijērs ir precējies; viņš pats to atcerējās tik reti, ka mums tāda aizmāršība ir piedodama. Kā jau varam iedomāties, šī savienība nebija radusies mīlestības paspārnē. To izšķīra vienādi dižciltīgā izcelsme un lieliski saderīgs zemes īpašumu izvietojums. Pēc ļoti īsa medusmēneša, nejūtot simpātijas viens pret otru, marķīzs un marķīze, cilvēki ar labām manierēm, nepūlējās iegūt eiespējamu laimi, kā būtu darījuši pilsoņi. Klusēdami par to vienojušies, viņi atsacījās no tuvākām attiecībām un dzīvoja kopa šķirti, viens pret otru izturoties iespējami laipni un pieklājības robežās dodot viens otram pilnīgu brīvību. Tikai pēc teiktā neiedomājieties, ka marķīze de Brijēra būtu neglīta vai nepatīkama sieviete. To, kas netik vīram, vēl var iekārot mīļākais. Amoram ir apsējs uz acīm, bet Himēnam ne. Taču mēs stādīsim jūs viņai priekšā, lai jūs spriestu paši.

Marķīze dzīvoja atsevišķā apartamentā, kur marķīzs iegāja, tikai iepriekš pieteikts. Mēs pieļausim nepieklājību, kuru izmantojuši visu laiku autori, un, ne vārda nebilduši mazajam sulainim, kas būtu brīdinājis istabeni, iesim iekšā guļamistabā, pilnīgi pārliecināti, ka nevienu netraucēsim. Rakstniekam, kas sacer romānu, pirkstā, bez šaubām, ir burvju gredzens, kurš padara viņu neredzamu.

Tā bija plaša, grezni iekārtota istaba augstiem griestiem. Sienas sedza Flandrijas paklāji, uz kuriem siltos, bsgālos un samtainos toņos bija attēloti Apoliona piedzīvojumi. Gar logiem platās krokās karājās tumšsarkani Indijas damasta aizkari, kas priecīgas gaismas staros ieguva caurspīdīgi purpuroto rubīna toni. Gultas rotājumam bija izmantota tāda pati drāna, kuras ar lenti apšūtās malas veidoja vienmērīgas, atspīdumos dzirkstošas ieloces. Baldahīna griestus gluži kā altāri rotāja kokgriezuma malas ar lieliem gaišsārtu spalvu pušķiem visos stūros. Kamīns bija diezgan dziļš un sniedzās līdz pat griestiem, ko sedza šķērsvelku gobelēns. Liels Venēcijas spogulis, ietverts kristālā, kura slīpējuma šķautnes dzirkstīja visādās krāsās, slīpi karājās pie ģipša rotājumiem klātās sienas, it kā steigtos pretī skatītājiem. Uz gropainajiem malkas paliekamajiem ar milzīgu pulēta metāla lodi galā dega trīs pagales, kas varētu noderēt par Ziemassvētku pagalēm. No tām plūstošais siltums tajā gadalaikā un tik milzīgā istabā nebija pārmērīgs.

Divi neparasti darināti skapji ar lazurīta kolonniņām, pusdārgakmeņu inkrustācijām un slepenām atvilktnēm, kurās marķīzs neiedomātos bāzt degunu pat tad, ja zinātu, kā tās atvērt, bija nolikti simetriski abās pusēs tualetes galdam, pie kura de Brijēra kundze sēdēja krēslā, kādi bija modē Luija XIII laikā, — ar polsterētu un bārkstīm apšūtu atzveltni plecu augstumā.

Marķīzei aiz muguras stāvēja divas istabenes, kas palīdzēja ģērbties, — vienai rokā bija adatu spilventiņš, otrai — kārbiņa ar tafta dzimumzīmītēm.

Lai arī marķīze apgalvoja, ka viņai ir tikai divdesmit astoņi gadi, iespējams, ka viņa jau bija pārkāpusi trīsdesmit gadu robežu, no kuras sievietes savā lētticībā baidās tā, it kā tā būtu bīstamāka par Vētru ragu, kas šausmina jūrniekus un ločus. Cik gadu viņai īsti bija? To nepateiktu neviens, arī pati marķīze ne — tik smalki viņa bija samudžinājusi laika skaitīšanu. Pat visveiklākie vēsturnieki, kas prot pārbaudīt datus, šai gadījumā pūlētos veltīgi.

De Brijēra kundze bija tumšmate, kurai tuklums, nomainot pirmās jaunības svaigumu, padarījis ādas krāsu gaišāku; ollvzajganos kalsnuma toņus, kas tika apkaroti ar pērļu pulveri un talka pūderi, nomainīja matēts bāļums, kurš dienā izskatījās mazliet slimīgs, bet sveču gaismā — mirdzošs. Sejas ovālu bojāja vaigu apaļums, taču tas nezaudēja dižciltīgumu. Zodu ar kaklu savienoja tumīga, bet joprojām gracioza līnija. Sievietei varbūt pārak līkajam degunam netrūka lepnības, un izliektās, augstu uzrautās uzacis virs izvelbtām acīm Spānijas tabakas brunumā apveltīja seju ar izbrīna izteiksmi.

Marķīzes biezos, melnos matus friziere tikko bija beigusi kārtot, un, spriežot pēc daudzajiem saburzīta papīra rullīšiem, kas mētājās uz paklāja ap tualetes galdu, darbs viņai bija grūts. Vieglu, pusmēness veidā sagrieztu cirtu līnija ieskāva pieri, no kuras mati bija atsukāti atpakaļ, bet divas biezas, uzbužinātas un īsiem, ātriem sukas vilcieniem uzkasītas šķipsnas graciozi glaudās gar vaigiem. Ar melnām, garenām stikla pērlītēm apšūtu lenšu kokarde apņēma smago mezglu pakausī. Mati bija viens no lielākajiem marķīzes daiļumiem, to pietika jebkurai frizūrai, neizmantojot liekos matus un parūkas, tāpēc viņa labprāt pieņēma dāmas un kavalierus laikā, kad istabenes darbojās ap viņas frizūru.

No pakauša skatiens gar pilnīgo un piebriedušo kakla līniju slīdēja uz ļoti baltajiem, apaļīgajiem pleciem, tos lokveidīgais tērpa izgriezums atstāja neapsegtus un miesas spilventiņos vidēja divas kārdinošas bedrītes. Vaļa kaulu korsete tuvināja vienu otram abus puslodēm līdzīgos izciļņus, ko glaimīgie dzejnieki, madrigālu un sonetu sacerētāji, stūrgalvīgi dēvē par brāļiem ienaidniekiem, kaut arī tie, nebūdami šai ziņā tik nikni kā brāļi «Tebaīdā», pārāk bieži samierinās.

Rubīna sirsniņai cauri izvērtā melnā zīda lentīte, kurā bija piekārts mazs dārgakmeņu krustiņš, aptvēra marķīzes kaklu, it kā atvairot pagānisku jutekliskumu, ko varētu pamodināt atsegtie daiļumi, un liedzot laicīgai iekārei ielauzties šajā ar trauslu, caurspīdīgu mežģīņu valni vāji nocietinātajā aizā.

Virs balta atlasa svārkiem de Brijēra kundze bija uzvilkusi tumši granātsarkanu tērpu, kas apakšmalā uzkrokots uz augšu ar melnām lentēm un stikla kreļļu virknēm, bet piedurkņu gali slīdēja virsū plaukstām kā karavīru bruņu cimdi.

Zanna, viena no marķīzes istabenēm, pasniedza viņai kārbu ar melniem tafta krikumiņiem, pēdējo tualetes smalkumu, bez kura tolaik sieviete, kas vēlējās būt eleganta, nemaz nevarēja iztikt. Vienu tādu dzimumzīmīti de Brijēra kundze uzlika netālu no lūpu kaktiņa un ilgi meklēja vietu otrai, ko dēvēja par slepkavnieci, jo tā neatvairāmi trāpīja pat vislepnāko vīrišķību. Istabenes, it kā saprastu mirkļa nopietnību, stāvēja nekustīgi un aizturētu elpu, lai netraucētu kundzi valšķīgajās pārdomās. Beidzot svārstīgais pirksts apstājās, un tafta punktiņš — melna zvaigzne baltās debesīs — iezibējās gluži kā dabiska dzimumzīme tieši virs kreisās krūts. Galantā valodā tas bija jāsaprot tā: pie lūpām var piekļūt tikai caur sirdi.

Pati ar sevi apmierināta, marķīze pameta pēdējo skatienu slīpajā Venēcijas spogulī virs tualetes galda, tad piecēlās un pagāja dažus soļus pa istabu; taču tūlīt viņa attapās, ka vēl kaut kā trūkst, tāpēc atgriezās un paņēma no lādītes paiielu pulksteni-Nirnbergas olu, kā tolaik to sauca, dīvaini izrotātu ar dažādas krāsas emalju un briljantiem nozvaigžņotu un pakāra to ķēdē ar āķi galā, ko piestiprināja pie jostas blakus apzeltītā sudrabā ietvertam rokas spogulītim.

—   Šodien kundze ir pats skaistuma iemiesojums, — Zanna glaimīgi teica. — Frizūra izceļ daiļumu, un kleita piestāv, cik vien labi var piestāvēt.

—   Vai tev tā liekas? — marķīze atbildēja, izklaidīgā nevērībā stiepjot vārdus. — Man turpretī šķiet, ka esmu neglīta kā biedeklis. Acis man iekritušas, un šī krāsa pataisa resnu. Ja nu es ieģerbtos melnā? Kā tev šķiet, Zanna? Melnas drēbes padara tievāku.

—   Ja kundze vēlas, es viņu ieģērbšu strazdu melnuma vai gatavu plūmju violetajā tērpā, to varētu izdarīt vienā mirkli, bet baidos, ka tā kundze varētu sabojāt labi izdevušos tualeti.

—   Ja amori no manis begs un es šovakar neievākšu siržu ražu, vainīga būsi tu, Zanna. Vai marķīzs ielūdzis daudz viesu uz komēdijas izrādi?

—   Vairāki ziņneši aizsūtīti dažādos virzienos. Sabiedrība droši vien būs plaša: ieradīsies kungi no visām apkārtējām pilīm. Šai novadā tik reti rodas izdevība izklaidēties!

—   Tas tiesa, — marķīze nopūzdamās atbildēja, — te jādzīvo galigā izpriecu badā. Un vai komediantus, tu, Zanna, esi redzējusi? Vai starp viņiem ir jauni, glīti, galanti un iznesīgi?

—   To es kundzei lāgā nevaru pateikt; tiem ļaudīm drīzāk ir maskas nekā sejas: baltas ziedes, krāšļi un parū

kas sveču gaismā padara viņus skaistākus un pilnīgi pārvērš. Tomēr man šķiet, ka viens tur ir tāds, kas neizskatās pārāk noplucis un izturas kā kavalieris, viņam ir skaisti zobi un diezgan slaidas kājas.

—   Tas droši vien ir mīlētājs, Zanna, — marķīze sa cīja. — Sīm lomām izraugās trupas glītāko puisi, jo ne pēc kā neizskatītos, ja glaimus teiktu cilvēks ar uzrautu degunu vai ja viņš, atklājot mīlestību, locītu kaulainus ceļgalus.

—  Tas tiešām izskatītos briesmīgi, — kalpone smiedamās atbildēja. — Vīri var būt, kādi nu ir, bet mīļākajiem jābūt bez vainas.

—   Man patīk siržu lauzēji komēdijās, kuri vienmēr runā gleznainā valodā, prot izteikt skaistas jūtas, kuri tvīkst pie nežēlīgas dāmas kājām, piesaucot debesis, nolādot likteni, raujot ārā no maksts zobenu, lai pāršķeltu sev krūtis, met uguņu ugunis kā mīlestības vulkāni, un visus šos burvīgos vārdus saka jūsmā par vissaltāko tiklību; viņu runas man tīkami kutina sirdi un reizēm šķiet, ka viņi ar tām vēršas pie manis. Dāmas stingrība mani bieži pat kaitina, un klusībā es tām pārmetu, ka viņas moka tik lielisku mīlētāju, liekot tam slāpt ilgās kā tuksnesī.

—   Tas tāpēc, ka kundzei ir laba sirds, — Zanna atbildēja, — un nepatīk redzēt cilvēkus ciešam. Es pēc dabas esmu nežēlīga un labprāt noskatītos, ja kāds tiešām mirtu riost aiz mīlestības. Skaistas runas mani nemaz nepārliecina.

—   Tev vajadzīga tikai īstenība, Zanna, tavs prāts iestidzis praktiskajā dzīvē. Tu nelasi, kā es to daru, romānus un lugas. Vai tu nupat neteici, ka trupas mīlētājs ir glīts puisis?

—   Par to marķīzes kundze var spriest pati, — istabene teica, stāvēdama pie loga. — Re, tieši tagad viņš iet pāri pagalmam, noteikti dodas uz oranžēriju, kur būvē skatuvi.

Marķīze piegāja pie loga un ieraudzīja Leandru ejam maziem solīšiem, it kā viņš būtu aizsapņoiies un dziļas kaislības aizrauts. Katram gadījumam viņš izlikās noskumis, jo tāds dvēseles stāvoklis ieinteresē sievietes^ kuras tajā nojauš pēc mierinājuma alkstošas sirdssāpes. Nonācis iepretī balkonam, viņš pacēla galvu tā, ka acis ieguva īpašu mirdzumu, un pievērsa logam ilgu, skumju, neiespējamas mīlestības apēnotu skatienu, kas tomēr

pauda ari ļoti lielu apbrīnu un visdziļāko cieņu. Ieraudzījis marķīzi, kas bija piespiedusi pieri pie rūts, viņš noņēma platmali, slaukot ar tās spalvu zemi, un palocījās tā, kā mēdz godināt karalienes vai dievības, — šāds sveiciens rādija attālumu no visaugstākajām dievišķajām sfērām līdz nebūtībai. Pēc tam viņš ar graciozu kustību uzlika cepuri galvā, lieliskā žestā atgūstot pie daiļavas kājām uz mirkli atmesto kavaliera augstprātību. Tas tika izdarīts labi un nekļūdīgi. īsts sabiedrību apnicis un ilgus gadus galmā pavadījis senjors nebūtu spējis labāk uztvert šo niansi.

Reizē smalkjūtīgā un pazemīgā sveiciena glaimota — tajā viņas augstajam stāvoklim tika atdots pienacīgais gods —, de Brijēra kundze nevarēja neatbildēt ar vieglu galvas mājienu un tikko pamanāmu smaidu.

Leandrs uzreiz ievēroja šīs laipnības zīmes un savā iedzimtajā iedomībā, protams, pārspīlēja to nozīmi. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka marķīze viņā ir iemīlējusies, un, uz to pamatojoties, viņa aizrautīgā fantāzija sāka sacerēt veselu neiespējamu romānu. Beidzot piepildīsies viņa mūža sapnis — galants piedzīvojums ar īstu augstdzi.mušu dāmu prinča cienīgā pilī. un to būs sasniedzis viņš — nabaga provinces komediants, protams, ļoti talantīgs, bet vēl nespēlējis uz galma skatuves. Tādu blēņu pilnu galvu viņš nezināja, kur dēties, viņa sirds. strauji pukstēja, krūtis cilājās, ur tūlīt pēc mēģinājuma viņš atgriezās savā istabā. )si sevišķi augstā stilā uzrakstītu vēstulīti, kuru cereja nodot marķīzei.

Tā kā visi savas lomas p.ata, «Kapteiņa Matamora platības» varēja izrādīt, līdzko ieradās marķīza ielūgtie viesi.

Par teātra zāli pārveidotā oranžērija izskatījās burvīga. Svečturos vai uz plāksnēm gar sienu noliktās sveču grupas izplatīja maigu, sieviešu tualetēm labvēlīgu gaismu, kas nemazināja skatuves radīto iespaidu. Skatītājiem aiz muguras uz pakāpienos novietotiem dēļiem bija nostatīti apelsīnu koki, kuru lapas un augļi siltajā gaisā raidīja telpā debešķīgu aromātu, kas sajaucās ar muskusa, vīraka, ambras un īrisu smaržu.

Pirmajā rindā pavisam tuvu pie skatuves staroja Jolanta dc Fuā, hercogiene de Montalbāna, baronese de Agemo, marķīze de Brijēra un citas augstdzimušas dāmas, kuru tērpu greznība un elegance šķita nepārspējama. Tur varēja redzēt vienīgi samtu, atlasu, zelta vai sud

raba brokātu, dažādas mežģīnes, zelta un sudraba izšuvumus, aukliņas ar dimanta uzgaļiem, pērļu virknes, auskarus, dārgakmeņiem rotātus pušķus, kuri mirdzēja visas varavīksnes krāsās; nemaz jau nerunājam par daudz žilbākajām dzirkstelēm, ko meta acu briljanti. Spožāku sabiedrību nevarētu atrast pat galmā.

Ja tur nebūtu Jolantas de Fuā, vairāku mirstīgu dieviešu dēļ svārstītos Parfds, kad tam vajadzētu piešķirt zelta ābolu, bet viņas klātbūtne sacensību vērta neiespējamu. Tomēr viņa vairāk atgādināja mežonīgo Diānu nekā iecietīgo Veneru. Jaunā pilskundze bija apveltīta ar nežēlīgu skaistumu, neatvairāmu grāciju un pilnību, kas dzina izmisumā. Viņas smalkā garenā seja šķita nevis radīta no miesas, bet izgrebta no ahāta vai oniksa — tik tīri, nemateriāli un cildeni bija vaibsti. Tievo kaklu, lokanu ka gulbim, meitenīga līnija savienoja ar vēl diezgan trausliem pleciem un sniegbaltām jaunavīgam krūtīm, ko nesaviļņoja sirdspuksti. Viņas lūpas, izliektas kā mednieces loks, raidīja zobgalības pat tad, kad nerunāja, un zilās acis šķīla saltus zibeņus, apvaldot katru pārdrošību. Visa viņas veidola augstprātig; 's mirdzums mela vēlmēm neiespējamības izaicinājumu. Katrs vīrietis, Jolantu ieraudzījis, iemīlējās viņā, taču tikai retais uzdrīkstējās cerēt uz viņas mīlestību.

Kā viņa bija ģerbusies? Lai to aprakstītu, vajadzētu vairāk aukstasinības, nekā mums ir. Tērps lidinājās ap Jolantas augumu kā mirdzošs mākonis, kurā varēja pamanīt vienīgi viņu pašu. Tomēr mums šķiet, ka pērļu ķekari vizēja viņas gaišo matu cirtās, kas mirdzēja kā oreola stari.

Uz taburetēm un soliņiem sievietēm aiz muguras sēdēja senjori un lauku muižnieki — skaistuļu tēvi, viri vai brāļi. Vieni graciozi atspiedās pret krēsla atzveltni, čukstot madrigālu iecietīgā ausī, citi apvēdinājās ar platmales spalvu pušķi vai stāvēja, vienu roku sānos iespieduši, lai izceltu skaisto stāju, un apmierināti lūkojās apkārt. Virs galvām kā viegla migla lidinājās sarunu murdoņa, un gaidīšana sāka kļūt nepacietīga, kad nodunēja trīs svinīgi sitieni un acumirklī iestājās klusums.

Priekškars lēnām atvērās, atklājot dekorāciju — pilsētas laukumu, gaužām neraksturīgu, bet vienkāršas komēdijas intrigām un satikšanās iespējām ērtu vietu. Tur bija ielu krustojums un nami smailiem jumtiem un uz augšu aizvien platākiem stāviem, maziem lodziņiem ar rūtīm

svina ietvaros un skursteņiem, no kuriem griezās naivi uzzīmēti dūmu virmuļi, kas savienojās ar mākoņiem debesīs — ari noslaucītas tās neatgūtu sākotnējo mirdzumu. Vienam no namiem, pie kura satikās divas ielas, kas izmisīgos perspektīvas pūliņos centās ietiekties audeklā, bija vienas veramas durvis un viens verams logs. Divas kulises, kas augšmalā savienojās ar vietumis eļļas izraibinātu debesu strēmeli, tāpat bija praktiski lietojamas, vienai turklāt bija balkons, kurā varēja uzkāpt pa skatītājiem neredzamām trepēm, — tas lieliski nodereja sarunām, uzbrukumiem un nolaupīšanām spāniešu garā. Kā redzat, mūsu mazās trupas skatuve bija tiem laikiem diezgan labi iekārtota, liesa, lietpratējiem dekorāciju gleznojums šķistu bērnišķīgs un nemākulīgs. Jumtu dakstiņi saistīja skatienus ar spilgti sarkanajiem toņiem, māju priekšā augošo koku lapotnes bija visskaistākajā zaļganpelēkajā krāsā, un tur, kur debesis bija zilas, tās bija neticami debeszilas; taču labvēlīgi noskaņotiem skatītājiem kopumā radās pietiekams priekšstats par pilsētas laukumu.

Divdesmit četras rindā noliktas sveces ar rūpīgi apgrieztām daktīm meta spožu gaismu uz godīgajām, pie tādas greznības nepieradušajām dekorācijām. Ieraugot lielisko ainu, skatītāju rindās atskanēja apmierināta murdoņa.

Izrāde sākās ar krietnā pilsoņa Pandolfa un viņa meitas Izabellas strīdu — tā, aizbildinoties, ka ir iemīlējusies gaišmatainā jauneklī, neiedomājami stūrgalvīgi atsacījās precēties ar kapteini Matamoru, kas gluži nepamatoti bija iepaticies tēvam, un šajā pretestībā zobiem un nagiem Izabellu atbalstīja viņas istabene, Leandra labi uzpirktā Zerbīna. Uz Pandolfa lāstiem ietiepīgā subrete, kam vārdi nebija tālu jāmeklē, atbildēja ar visādām ēverģēlībām, iesakot viņam pašam precēt Matamoru, ja viņš to tā mīlot. Turpretī viņa nemūžam necietīšot, ka viņas kundze kļūst par sievu tādam lubrakam, kas pelnījis knipjus pa degunu, biedēklim, kuru tikai vajadzētu uzstādīt vīna dārzā. Pārskaities tēvs gribēja runāt ar Izabellu divatā un stūma Zerbīnu prom, bet tā tikai salieca plecus zem veča dunkām un palika uz vietas, grozīdama vidukli tik lokani, līgodamās gurnos tik valšķīgi, ka īsta balerīna nevarētu viņu pārspēt, un, atbildot uz visām Pandolfa veltīgajām pūlēm, viņa smējās skaļā balsi, nemaz nebēdādama par lielo muti un zibinādama savas trisdesmit divas Austrumu pērles spožāk par visām gaismām, tā ka pat Hēraklits savās skumjās būtu pasmaidījis. Zem apakšējā plaksta uzlikta krāšļu kārta vērta viņas acis spožākas par briljantiem. Karmīns atdzīvināja lūpu sārtumu, un gluži jaunie, no marķīza dotā tafta šūdinātie svārki, viņai strauji kustoties, ielocēs mirdzēja un meta dzirksteles.

Viņas spēlei aplaudēja visa zāle, un Brijēras scnjors nomurmināja, ka viņam bijusi laba gaume, ieskatot šo pērli subrešu vidū.

Tad uz skatuves parādijās jauna persona, lūkojoties pa labi un pa kreisi, it kā baidītos, ka viņu varētu pārsteigt. Tas bija Leandrs — tēvu, viru un aizbildņu briesmas, meitu un aizbildināmo mīlestība, vārdu sakot, tas bija mīļotais, kuru gaida un meklē, kuram jāizpilda ideāla solījumi, jāīsteno poēmu, komēdiju un romānu ilūzijas, jābūt jaunībai, kaislei un laimei, viņu nedrīkst piemeklē! nekāds cilvēku posts, viņš nedrikst pazīt badu, slāpes, karstumu, aukstumu, bailes, nogurumu un slimības, bet viņam vienmēr — gan dienu, gan nakti — jābūt gatavam izdvest nopūtas, dūdot atzīšanās mīlestībā, savaldzināt duenjas, uzpirkt istabenes, rāpties pa trepēm, raut ārā zobenu no maksts sāncensības vai pārsteiguma brīdī, turklāt tas viss jādara labi skūtam, labi frizētam, apģērbušam izmeklētu veļu, pusnolaistiem plakstiem un sirsniņā savilktām lūpām — gluži kā no vaska taisītam varonim! Tas ir briesmīgs amats, kuru visu sieviešu mīlestība nevar pārāk dārgi samaksāt.

Ieraudzījis Pandolfu tur, kur domāja sastapt vienīgi Izabellu, Leandrs ieņēma spoguļa priekšā iestudētu pozu, kura, kā viņš zināja, uzsvēra viņa ārienes priekšrocības: augums balstījās uz kreisās kājas, labā bija mazliet saliekta, viena roka uzlikta uz zobena spala, otra glaudīja zodu, mirdzinot slaveno briljantu, skatienā jautās kvēle un ilgas, starp vieglā smaidā pavērtajām lūpām vizēja zobi. Leandrs tiešām izskatījās ļoti labi: ar jaunām lentēm atsvaidzinātais kostīms, žilbinoši baltais krekls starp kamzoli un biksēm, šauras augstpapēžu kurpes lieliem pušķiem vērta viņu par īstu kavalieri. Tāpēc viņš guva visu dāmu piekrišanu; pat zobgalīgajai Jolantai viņš nelikās pārāk smieklīgs. Izmantojot mēmo spēli, Leandrs raidīja pāri skatuves malai pavedinošu skatienu, kas, kvēles un lūguma pilns, sasniedza marķīzi, kura neviļus nosarka; tad viņš to apdzisušu un izklaidīgu pievērsa

Izabellai, it kā gribētu uzsvērt atšķirību starp īstu un tēlotu mīlestību.

Ieraugot Leandru, Pandolfa dusmas izvērtās izmisumā. Viņš lika meitai un subretei iet iekšā, taču ne tik ātri, lai Zerbīna nepaspētu ieslidināt kabatā Izabellai rakstītu vēstulīti, kurā bija lūgta satikšanās naktī. Jauneklis, palicis divatā ar iemīļotās tēvu, apgalvoja, cik vien pieklājīgi vispār iespējams, ka viņa nodomi ir godīgi un ka viņš ilgojas pēc vissvētākajām saitēm, ka viņš cēlies no labas ģimenes, ka ir iemantojis dižcilšu cieņu un zināmas izredzes galmā un ka nekas, pat nāve, nevarētu novērst viņu no Izabellas, ka viņš to mii vairāk par savu dzīvību; tie bija skaisti vārdi, ko jaunava noklausījās, pārliekusies pār balkona margām, un deva Leandram burvīgas piekrišanas zīmes. Par spīti medainajai daiļrunībai, Pandolfs stūrgalvīga veča pašapmierinātībā zvērēja pie visiem dieviem, ka vai nu senjors Matamors kļūs par viņa znotu, vai arī viņa meita iestāsies klosteri. To teicis, viņš gāja meklēt skrīveri, lai noslēgtu darījumu.

Līdzko Pandolfs aizsteidzās, Leandrs sāka lūgties joprojām pie loga stāvošo Izabellu, — vecais bija aizslēdzis durvis, divreiz apgriežot atslēgu, — lai viņa piekrīt nolaupīšanai, tā paglābjoties no draudošajām galējībām, un solījās aizvest iemīļoto pie pazīstama vientuļnieka, kurš labprāt salaulā jaunus pārus, kam vecāku patvaļa liedz mīlestību. Uz to jaunkundze, atzīstot, ka nav vienaldzīga pret Leandra jūtām, kautrīgi atbildēja: tomēr ir jāgodā tie, kas devuši dzīvību, turklāt diezin vai vientuļnieks ir gluži piemērots īstai salaulāšanai, taču viņa apsolījās pretoties, cik vien būs viņas spēkos, un drīzāk kļūs par mūķeni, nekā ieliks roku Matamora ķetnā.

Mīlētājs devās prom, lai kaldinātu plānus kopā ar zināmu kalpu, veiklu zelli, kas lieliski prata izdomāt visādas blēdības, stiķus un niķus un kara viltības gluži kā sjērs Poliēns. Vakarā Leandram atkal vajadzēja ierasties zem balkona un pastāstīt iemīļotajai par paveikto.

Izabella aizvēra logu, un uz skatuves sev parastajā dūšībā iznāca Matamors. Viņa parādīšanās bija gaidīta un atstāja lielu iespaidu. Sim iemīļotajam tipam piemita spējas sasmīdināt pat visdrūmākos skatītājus.

Kaut arī tik negantam uznācienam nebija nekāda iemesla, Matamors, ieplešot kājas kā cirkuļa galus un sperot sešas pēdas garus soļus kā vārdus, ko piemin Horācijs, aizgāja līdz svecēm un apstājās, izslējis audumu aizvainojoši izaicinošā pozā, il kā gribētu izsaukt uz divkauju visu zāli. Viņš virpināja ūsas, bolīja lielās acis, drebināja nāsis un briesmīgi elsa, it kā smaktu nost aiz dusmām par kādu apvainojumu, kura dēļ būtu iznīdējams viss cilvēku dzimums.

Sajā svinīgajā gadījumā Matamors bija izvilcis no lā des gandrīz jaunu tērpu, kuru mēdza valkāt tikai sevišķās dienās un kura smieklīgo dīvainību un ērmīgo spā nisko svinīgumu jo stiprāk uzsvēra viņa ķirzaciskais kār nmns. Kostīms sastāvēja no izvelvēta, vieglām bruņām līdzīga vamža ar dzelteni melnām, slīpām svītrām, kas savienojās pie pogu rindas kā otrādi apgāztas jumta spā res. Vamža smaile sniedzās gandrīz pāri visam vēderam. Tā malas un rokriņķi bija apšuti ar apaļiem rullīšiem ļīdzīgās krāsās; tādas pašas krāsainas joslas kā uz kamzoļa vijās dīvainās spirālēs ap piedurknēm un īsajām biksēm, vēršot delmus un ciskas smieklīgi līdzīgus niedru stabulēm. Ja kāds iedomātos uzvilkt gailim sarkanas zeķes, putnam būtu tadi paši stilbi kā Matamoram. Uz kurpēm ar sarkaniem iešķēlumiem kuploja milzīgi, kāpostiem līdzīgi lenšu pušķi. Zeķu lentes ar plīvojošiem galiem ap ņēma virs ceļiem lielus, kam bija tikpat maz ikru kā dzērves stilbiem. Uz-papes uzstiprināta iestīvināta apaļa ap kakle, kuras ieloces veidoja veselu rindu astoņnieku. ap žmiedza kaklu lā, ka zodu visu laiku vajadzēja turēt uz augšu, un tāda poza labi saderējās ar lomas ēvergdi bāin. Galvā Matamoram bija platmale pēc Anrī IV laika modes, vienā pusē uzlocītu malu un izrotāta sarkanām un baltām spalvām. Kā vēža ļipa izrobots apmetnis tādās pašās krāsās kā viss kostīms kuplojās aiz pleciem, no tā ērmīgi līda laukā milzīgs rapieris ar smagu rokturi, kas cēla uz augšu smailo galu. Pie garā stieņa, ko desmit saracēņi varētu lietot par cepamlesmu, karājās smalki izstrādāta stingri nostieptu misiņa stieplīšu rozete — zirnekļa tīkls, pārliecinošs pierādījums tam, ka Matamors šo baismo kara rīku lieto gaužām reti. Skatītāji ar labu redzi varētu pat pamanīt mazu pavedienā pakārtu metāla kukainīti, kas jutās rāms un drošs, ka netiks traucēts savā darbā.

Kalpa Skapēna pavadīts, Matamors, teju teju izdurdams viņam aci ar rapieri, pāris reižu pārgāja pāri skatuvei, rībinādams papēžus,"uzvilkdams cepuri līdz uzacīm un visādā veidā ķēmodamies, tā ka skatītāji vai mira no smiekliem; beidzot viņš apstājās pie rampas un sāka lielību, pārspīlējumu un platību piebārstītu monologu, ko tūlīt varēsiet izlasīt gandrīz pilnībā un kas lietpratējiem pierādītu, ka autoram nav svešs <rMiles gloriosus», kuru sarakstījis Pļauts, Matamoru līnijas sencis.

—   Šodien, Skapēn, man gribētos uz brīdi atstāt savu nāves sējēju makstī un pamest ārstu ziņā kapsētu piepildīšanu, kuru lielais apgādnieks esmu es. Kad esmu gāzis no troņa Persijas valdnieku, izrāvis aiz bārdas sultānu no viņa nometnes, ar otru roku nogalējot desmittūkstoš neticīgo turku, ar kājas spērieniem sagrāvis simt cietokšņu mūrus, izaicinājis likteni, novilcis ādu nejaušībai, sadedzinājis nelaimi, noplūcis kā zoslēnu Jupitera ērgli, kas atsacījās cīnīties divkaujā, jo baidījās no manis vairāk nekā no titāniem, ar zibeņu šautrām satriecis šautenes, ar ūsas galu uzšķērdis debesis, — tad nu tiešām varu atļauties mazu atpūtu un izklaidēšanos. Turklāt pakļautais Visums vairs nepretojas manai drosmei, un parka Atroposa atsūtījusi ziņu, ka viņas šķēres kļuvušas robainas, griežot pušu likteņa pavedienus, kurus pļautin pļauj mans zobens, un viņai atlicis vienīgi aizsūtīt tās uztrīt. Tātad, Skapēn, man visiem spēkiem jāiegrožo sava bezbailība, jāpārtrauc divkaujas, kari, slepkavošanas, postīšanas, pilsētu demolēšanas, tuvcīņas ar milžiem, briesmoņu nonāvēšanas par kaunu Tēsējam un Hēraklam, kuru nežēlību es parasti uzjundu ar savu nevaldāmo drosmi. Es atpūšos. Lai nāve atvelk elpu! Bet kādām izpriecām brīvdienas un atvaļinājumos nododas dievs Marss, kas salīdzinājumā ar mani ir tikai mazs puika un sīks palīgs? Viņš atdusas Veneras kundzes baltajās lelles rokas, un viņai, saprātīgajai dievietei, vislabāk patīk karotāji, un viņa dziļi nicina savu klibo ragnesi vīru. Tieši tāpēc labprāt esmu ar mieru kļūt cilvēciskāks, un, redzēdams, ka Kupidons neiedrošinās raidīt savu bultu ar zelta galu uz tādu drosminieku kā mani, es viņam devu uzmundrinošu zīmi. Lai viņa šķēps varētu ieurbties šajā cildenajā lauvas sirdī, es kreisajā pusē pat esmu noņēmis bruņu gredzenus, ko man dāvājušas dievietes, ķeizarienes, karalienes, infantas, princeses un augstdzimušas dāmas no visām zemēm — manas slavenās mīļākās, kuru burvju rūdījums pasargājis mani visneprātīgākajās pārdrošībās.

—   Tas nozīmē, — kalps teica, šķietami milzīgā garīgo spēku sasprindzinājumā noklausījies žilbinošo tirādi, — cik nu mans muļķa prātiņš spēj aptvert no tik retoriskai daiļrunības, izrotātas ar vārdiem, teicieniem un metaforām aziātiskā stilā, jūsu pārdrošsirdīgā augstība iekvēlojusies pret kādu jaunu dūjiņu. Alias — ka esat iemīlējies kā vienkāršs mirstīgais.

— Tiešām, — Matamors atbildēja nevērīgā un lieliskā labsirdībā, — tu esi trāpījis naglai uz galvas, un priekš kalpa esi diezgan gudrs. Jā, mani piemeklējusi iemīlēšanās kaite; taču nebaidies, ka tādēļ mana drosme varētu saplakt. Lai Sarnsons ļauj sevi apcirpt un Alkīds griež vārpstiņu! Dalila nav iedrošinājusies man aizskart ne matiņa. Omfala būtu man novilkusi zābakus. Līdzko viņa izrādītu kaut mazāko nepakļāvību, es viņai liktu sēsties pie galda un tīrīt Nemenas lauvas ādu kā spāniešu apmetni. Brīvos brīžos man ir ienākusi prātā tāda augstsirdīgam cilvēkam pazemojoša doma. Tiesa, esmu uzvarējis cilvēku dzimumu, bet pakļāvis tikai pusi no tā. Sievietes to vājuma dēļ ir brīvas no manas kundzības. Nebūtu pieklājīgi cirst tām nost galvas, rokas un kājas vai pāršķelt pušu līdz viducim, kā es parasti daru ar vīriešu kārtas ienaidniekiem. Tās ir karotāju rupjības, ko pieklājība nepieļauj. Man pietiek ar to, ka es iekaroju viņu sirdis, pakļauju savai gribai viņu dvēseles, ielencu viņu tikumu. Tiesa, esmu pakļāvis vairāk sieviešu nekā smilšu graudu jūrmalā un zvaigžņu pie debesim, es vadāju līdzi četras lādes, pilnas slepenu maigu zīmīšu un mīlestības vēstulīšu, un guļu uz matrača, kas piebāzts ar melnām, brūnām, gaišām un rudām cirtām, ko man ziedojušas viskautrākās no viņām. Pat Jūnona man ir parādījusi laipnības, no kurām esmu izvairījies, jo viņas nemirstība man šķita mazliet par daudz nobriedusi, kaut ari viņa ik gadus atgūst nevainību Kanatosas avotā; taču visas šīs uzvaras es uzskatu par zaudējumiem un nevēlos lauru vainagu, kam trūkst vienas vienīgas lapas; tāds apkaunotu manu pieri. Burvīgā Izabella iedrošinās man pretoties, un, lai arī es apsveicu visas pārdrošības, šo nekaunību nespēšu paciest, un es gribu, lai viņa pati atnes man uz sudraba paplātes savas sirds zelta atslēgas, es gribu, lai viņa krīt manā priekšā ceļos un vaļā matiem izlūdzas žēlastību. Ej un brīdini, lai šis cietoksnis padodas! Es dodu trīs minūtes pārdomām. So gaidu brīdī smilšu pulkstenis drebēs pārbiedētā Laika rokā.

To teicis, Matamors nostājās ērmīgi stūrainā pozā, kas viņa ārkārtējā kalsnuma dēļ izskatījās vēl smieklīgāka.

Kalpa zobgalīgie brīdinājumi palika bez atbildes — logs neatvērās. Izabella un Zerbīna — viss garnizons, pārliecināts par sienu stiprību, nebaidījās, ka tajās varētu izgraut robu, un nedeva ne dzīvības zmii. Matamors, kas nebrīnījās ne par ko, par tādu klusumu tomēr brīnījās.

—   Sangre y fuego! Zeme un debesis! Zibeņi un per koni! — viņš izsaucās, uzspurinādams ūsas kā nokaitināts runcis. — Tās palaistuves kustas tikpat maz kā beigtas kazas! Lai izkar karogu un pūš padošanās tauri, vai es apgāzīšu māju ar knipja sitienu! Labi vien būs, ja cielsirde paliks zem drupām. Kā tu, Skapēn, izskaidro tādu kareivīgu un mežonīgu pretošanos manai burvībai, ai kuru, kā zināms, neviens nevar sacensties nedz uz ze meslodes, nedz pat dievu mājoklī Olimpā?

—   Es to izskaidroju ļoti vienkārši. Kāds Leandrs, kas, bez šaubām, nav tik skaists kā jūs, bet visiem jau nav laba gaume, ir panācis cietoksni vienošanos; jūsu vīrišķība uzbrūk ieņemtiem nocietinājumiem. Jūs esat savai dzinājis tēvu, Leandrs — meitu. Tas ir viss.

—   Ko tu teici? Leandrs? Vairs neatkārto šo derdzīgo un nolādēto vārdu, citādi es briesmīgā niknumā noraušu sauli no debesīm, izduršu mēnesim acis un, paņēmis zemi aiz ass galiem, sapurināšu tā, ka sāksies tādi paši plūdi kā Noasa laikā. Man degungalā lakstoties ar Izabellu, manu domu valdnieci! Nolādētais švīts, karātavu putns, maisa un virves kavalieris, kur tu esi, nāc šurp, lai es tev izrauju tavas platās nāsis, lai iecērtu krustus lavā ģīmī, lai uzduru tevi uz iesma, lai tevi iespeķoju, noskrāpēju, nogāžu gar zemi, lai izlaižu tavas iekšas, lai saminu tevi kājām, lai iemetu tevi sārtā un izkaisu pelnus vējā! Ja tu parādīsies, kamēr mans niknums nav aprimis, pietiks ar manas dvašas pērkonu, lai aizraidītu tevi ārpus visām pasaulēm, kur deg elementu ugunis, es tevi uzmetīšu tik augstu, ka tu vairs nekad nenokritīsi zemē. Medīt manos medību laukos — man pašam jānodreb, iedomājoties, kādas nelaimes un posts tādas pārdrošības dēļ var nākt pār ī.abaga cilvēci! Es nevarēšu piespriest pienācīgu sodu par tādu noziegumu, nesagraujot visu planētu. Leandrs — Matamora sāncensis! Pie Mohoma un Tevaganta! Vārdi izbijušies atkāpjas, negribēdami izteikt tādu neģēlību. Tos nevar savienot; tie gaudo, kad tos paņem aiz apkakles un grib tuvināt citu citam, jo tie zina, ka būs darīšana ar mani, ja tie pieļaus tādu vaļību. Un tagad un turpmāk Leandrs — ak, mana mēle, piedod, ka lieku tev izrunāt šo nekrietno vārdu! — var uzskatīt sevi par mirušu un pats iet pie akmeņkaļa pasūtīt sev pieminekli, ja vien es biišu tik augstsirdīgs un piešķiršu viņam apbedīšanas godu.

—   Pie Diānas asinīm! — kalps teica. — Re, kā vilku piemin, tā vilks klāt — senjors Leandrs taisni iet pāri laukumam, kā soļus skaitīdams. Jūs varēsiet skaidri un gaiši pateikt savu sakāmo, un kas tas būs par varenu skatu — divu tik lepnu drošsiržu sastapšanās: jo es jums neslēpšu, ka pilsētas paukošanas skolotāju un viņu pa līgu vidū šis muižnieks tiek uzskatits par diezgan labu cīnītāju. Sāciet! Es stāvēšu sardzē, kad sāksies tuvcīņa lai karavīri jūs neiztraucē.

—   Mūsu zobenu dzirkstis viņus aizgainīs, un viņi, sī kaļas, neiedrošināsies ienākt uguns un asins lokā. Paliec man blakus, labo Skapēn; ja mani no priekšpuses ķers kāds nejauks cirtiens, tu uztversi mani savās rokās, — atbildēja Malamors, kuram ļoti patika, ja viņš divkaujā tika iztraucēts.

—   Stājieties braši viņam priekšā, — kalps teica, stum dams savu kungu, — un aizšķērsojiet ceļu!

Redzēdams, ka atkāpšanās nav iespējama, Matamors uzmauca cepuri līdz uzacīm, uzskrullēja ūsas, uzlika roku uz milzīgā rapiera roktura un gāja pretī Leandram, kuru apskatīja no galvas līdz kājām tik bezkaunīgi, cik vien varēja; taču tā bija tīrā izlikšanās, jo varēja dzirdēt, kā viņam klab zobi, un redzēt, kā tievās kājas grīļojas un dreb gluži kā niedres ziemeļu vējā. Viņam atlika viena vienīga cerība — iebiedēt Leandru ar skaļu balsi, drau diem un dižošanos; lauvas ādā bieži slēpjas zaķis.

—  Vai jūs, cienītais kungs, zināt, ka esmu kapteinis Matamors, kas pieder pie slavenā Kuerne de Kornažāna nama un ir saistīts ar tikpat slaveno Eskambardona de la Papirontoda dzimtu? Pa sieviešu līniju esmu cēlies no Anteja.

—   Ei, kāpiet zemē no mēness, ja jums tīk! — Leandrs atbildēja, nicīgi paraustīdams piecus. — Kāda man daļa gar šīm blēņām?

—   Pie galvas un vēdera! Tas tūlīt jums liksies sva rīgi, cienītais, vēl ir laiks, lasieties, ka tiekat, un es jūs saudzēšu. Man žēl jūsu jaunības. Paskatieties uz mani labi vērīgi. Es esmu Visuma bieds, Nāves draugs un kap raču providence; kur es eju, dīgst krusti. Pat mana ēna tikko uzdrošinās man sekot, pa tik bīstamām vietām es to vedu. Es ieeju vienīgi pa izgrautiem mūriem un izeju tikai caur triumfa arku; es eju uz priekšu, lai cirstu, atkāpjos, lai lauztu; ja es guļu, tad gaidu savu ienaidnieku divkaujas vietā; ja šķērsoju upi, tajā plūst asinis, un tiltu arkas ir celtas no manu pretinieku ribām. Es laimīgs slīdu cauri cīniņiem, nogalinādams, cirzdams, slepkavodams ar zobena smaili un asmeni, durdams ar piķi. Es uzmetu gaisā zirgus ar visiem jātniekiem, es salaužu ziloņu kaulus kā salmiņus. Uzbrukumos es pārrāpjos pari vaļņiem, ar diviem dzelkšņiem izsitis tajos caurumus, un bāžu roku lielgabalu rīklēs, lai izvilktu no tām lodes. Mana zobena vēziena vējš vien izkliedē bataljonus kā salmu kūļus. Kad Marss mani sastop savā kaujas laukā, viņš bēg aiz bailēm, ka es viņu nomaitāšu, kaut arī ir kara dievs; vārdu sakot, mana drosme ir tik liela un šausmas, ko iedvešu, tik baismas, ka līdz šim es, Nāves aptiekārs, brašuļus esmu redzējis vienīgi no mugurpuses.

—   Nu labi, tagad jūs vienu redzēsiet no priekšas, — Leandrs teica, iecirzdams pa Matamora plāno vaigu pamatīgu pļauku, kura smieklīgi atbalsojās visā zālē. Nabaga zellis sagrīļojās un gandrīz nogāzās. Vēl viens pliķis, tikpat spēcīgs, bet pa otru vaigu, viņu tūlīt sadūšināja.

Sīs ainas laikā Izabella un Zerbīna atkal parādījās uz balkona. Šķelmīgā subrete smējās, vēderu turēdama, bet viņas kundze draudzīgi pamāja Leandram. No laukuma attālākās malas nāca Pandolfs skrīvera pavadībā, un tas, pirkstus iepletis, aiz pārsteiguma apaļām acīm blenza, kā Leandrs apstrādā Matamoru.

—   Pie krokodila bruņām un degunradža ragal — lie lībnieks klaigāja. — Tavs kaps ir izrakts, un es tevi tur iegrūdīšu, klaidonis tāds, lubraks un ķēmrausisl Tad jau labāk tu būtu raustījis tīģeri aiz ūsām vai čūsku aiz as tes Indijas mežos. Kaitināt Matamoru! Pat Plutons ar savu dakšu to neiedrošinātos! Es viņam atņemtu elli un iegūtu Prozerpīnu. Nāc, mans nāves ieroci, parādi sevi, mirdzi saulē, un lai tavam asmenim par maksti kļūst šī pārdrošnieka vēders. Es slāpstu viņa asiņu, viņa kaulu smadzeņu, viņa iekšu, un es izraušu viņa dvēseli caur zobiem!

To teikdams, Matamors, sasprindzinādams muskuļus, bolīdams acis, klakšķinādams mēli, šķiet, visiem spēkiem pūlējās izdabūt zobenu no maksts. Viņš aiz centības svīda, bet prātīgais ierocis tajā dienā gribēja palikt savā mājoklī — droši vien tāpēc, lai slīpētais tērauds mitrajā gaisā nezaudētu spožumu.

Smieklīgā danča nogurdināts, mīlētājs ar vienu spērienu aizlidināja lielībnieku uz skatuves otru malu, nevainojami graciozi sveicināja Izabellu un aizgāja.

Uz muguras nokritušais Matamors kustināja vārgos locekļus kā otrādi apgāzis sienāzis. Kalpam un Pandolfam palīdzot, viņš tika uz kājām un, rūpīgi pārliecinājies, ka Leandrs ir prom, drebošā balsī izsaucās:

—   Dieva dēļ, Skapēn, apliec man apkārt dzelzs stipas, vai ari es aiz dusmām pārsprāgšu kā bumba! Un tu, nodevīgais asmeni, kas pamet savu kungu vissvarīgākajā brīdī, vai tā tu atmaksā par to, ka vienmēr esmu tevi dzirdījis ar vislepnāko karavadoņu un visdūšīgāko duelantu asinīm! Pats nesaprotu, kāpēc nesalaužu tevi tūkstoš gabalos pret savu celi kā gļēvuli, nodevēju un zvēresta lauzēju; bet tu gribēji man atgādināt, ka īstam karotājam vienmēr jābūt pie cietokšņa sienas un nav jāaizmirstas mīlestības Kapujā. Tiešām, šonedēļ es neesmu sakāvis nevienu armiju, neesmu cīnījies nedz ar kādu dzelmju briesmoni, nedz pūķi, un nāve nav saņēmusi savu tiesu miroņu, un uz mana asmens parādījusies rūsa: kauna rūsa, dīkdienības līdziniece! Manas daiļavas acu priekšā šis pienapuika mani apsmej, lamā un izaicina! Kāda gudra māciba! Filozofisks pierādījums! Līdzība ar morāli! Turpmāk es pirms brokastīm nogalināšu divus trīs vīrus, lai būtu pārliecināts, ka mans rapieris brīvi slidinās makstī. Atgādini man to!

—   Leandram vajadzētu vienīgi atgriezties, — Skapēns teica. — Kā būtu, ja mēs pa visiem izvilktu no maksts šo vareno ieroci?

Matamors atspērās pret bruģakmeni, Skapēns pieķērās pie spala, Pandolfs — pie kalpa, skrīveris — pie Pandolfa, un pēc vairākiem atspērieniem asmens padevās triju ķiparu pūliņiem, un tie nogāzās kājām gaisā vienā pusē, bet lielībnieks, abām rokām sakampis zobena maksti, stilbus tirinādams, novēlās otrā pusē.

Tūlīt piecēlies, viņš satvēra rapieri un svinīgi paziņoja:

—   Tagad Leandra dienas ir skaitītas; no nāves viņš izbēgtu vienīgi tad, ja pārceltos uz kādu tālu planētu. Ja viņš ieraktos pašā zemes serdē, es viņu izceltu virspusē, lai caurdurtu ar savu zobenu, ja vien mans baismais un neatvairāmais skatiens nebūtu viņu pārvērtis akmenī.

Par spīti šai neveiksmei, vecajam stūrgalvīgajam Pandolfam neradās nekādas šaubas par Matamora varonību, un viņš joprojām loloja nejēdzīgo nodomu dot lielisko senjoru savai meitai par vīru. Izabella apraudājās un sacīja, ka viņa labāk izvēlas klosteri nekā tādas laulības; Zerbīna visiem spēkiem aizstāvēja skaisto Leandru un zvērēja pie savas tikumības — ak, kāds brīnišķīgs zvērests! — ka tādas laulības nenotiks. Matamors šo viņam izrādīto ledaino saltumu piedēvēja pārliecīgai kautrībai, jo labi audzinātas jaunavas nemēdz izrādīt kaisli. Turklāt viņš vēl nebija pūlējies apliecināt savu mīlestību, nebija atklājies visā spožumā, šai ziņā atdarinot Jupitera izturēšanos pret Semclu, kura tāpēc vien, ka gribēja ieraudzīt dievišķo mīļāko visā tā varenībā, sadega un sakrita mazā pelnu čupiņā.

Abas sievietes ilgāk viņā neklausījās un iegāja mājā. Matamors, gribēdams būt galants, lika kalpam atnest ģitāru, atspieda kāju pret akmens stabiņu un sāka kutināt instrumenta vēderu, lai izvilinātu tam smieklus. Tad viņš ņēmās dziedāt andalūziešu valodā segidiljas kupletu, tik dīvaini izlocīdams balsi, tā ķērkdams un spiegdams, ka viņa dziedāšana atgādināja runča serenādi baltai kaķei zem noteku renes.

Matamora dziedāšanas trakumu neatvēsināja arī Zerbīnas uzgāztais ūdens — viņa viltīgi izlikās aplaistām puķes.

— Tās bija aizkustinājuma asaras no Izabellas skaistajām acīm, — Matamors teica. — Esmu tāds pats varonis kā muzikants un ar liru rīkojos tikpat veikli kā ar zobenu.

Nelaimīgā kārtā Leandrs, kas klīda turpat apkārt, serenādes skaņu brīdināts, parādījās atkal un, nevarēdams ciest, ka stulbais nekauņa muzicē zem viņa iemīļotās balkona, izrāva ģitāru no šausmās apstulbušā Matamora rokām. Tad viņš ar to tik pamatīgi iebelza sāncensim pa pakausi, ka instruments saplīsa un lielībnieka galva izmaucās tam cauri, kaklam iežņaudzoties kā ķiniešu siekstā. Leandrs nelaida vaļā ģitāras grifu un straujām kustībām raustīja nabaga Matamoru, te atsizdams pret kulisēm, te pievilkdams tik tuvu svecēm, ka tas gandrīz aizsvilās, un šis teatrālais dancis bija vienlīdz smieklīgs un amizants. Pēc patikas uzjautrinājies, Leandrs pēkšņi palaida lielībnieku vaļā, un tas nokrita uz vēdera. ledoi ii A j ieties, kāds tada neizdevīga poza izsKatijas Matamors, kam galvā, šķiet, bija uzmaukta cepešpanna.

Taču ar to viņa nelaimes nebeidzās. Ar izdomas spēju slavenais Leandra kalps bija izgudrojis kara viltības, kas padarītu neiespējamu Izabellas un Matamora laulību. Viņa sūtīta, parādījās kāda visai koķeta un galanta Doralisa kopā ar savu brāli — izveicīgu duelantu — to tēloja Tirāns, savilcis visbriesmīgāko ģīmi, viņš nesa padusē divus garus rapierus, kas veidoja šerminošu svētā Andreja krustu. Jaunkundze sūdzējās, ka sjērs Matamors laupījis viņai godu un pametis Izabellas — Pandolfa mei las dēj; tāds apvainojums brēca pēc asinīm.

— Pasteidzieties un dodiet viņam triecienu! — Pan dolfs teica savam iecerētajam znotam. — Jūsu nepārspe jarnai drosmei tas būs tīrais joks, kas neizbiedētu veselu sarācēņu nometni.

Matamors, kaut joti negribīgi, pēc ilgas smieklīgas kli rēšanās nostājās kaujas pozīcijā, taču drebēja kā apšu lapa, un Doralisas brālis duelants ar pirmo cirtienu iz sita viņam ieroci no rokas un zvetēja ar rapieri tikmēr, kamēr viņš sāka lūgt žēlastību.

Lai smieklīgums sasniegtu apogeju, dāma Leonarda, saģērbusies kā spāniešu duenja, uznāca uz skatuves, slaucīdama savas pūces acis kuplā kabatlakatā un nopūzda mās tik sāpīgi, ka pat akmens par viņu iežēlotos, un kratīdama Pandolfam pie deguna precību solījumu ar pa kaļdarinātu Matamora parakstu. Jauna sitienu krusa no bira pār tik daudzās viltīgās nelietībās pieķerto nelai migo, un viņam vienprātīgi piesprieda precēt Leonardu, tā sodot par plātīšanos, dižošanos un gļēvulību. Pandolfam Matamors bija apriebies, un viņš vairs neliedza sa vas meitas roku Leandram — priekšzīmīgam muižnie kam.

Aktieru spēles iedzīvinātajai bufonādei dedzīgi aplau dēja. Vīriešiem burvīga šķita subrete, sievietes pienācīgi novērtēja Izabellas cieņas pilno grāciju, un Matamors baudīja visu piekrišanu; grūti būtu iedomāties šim ampluā vairāk piemērotus fiziskos dotumus, komiskāku svinīgumu, fantastiskākas un negaidītākas kustības. Daiļās dāmas apbrīnoja Leandru, kaut arī kavalieri domāja, ka viņš ir mazliet uzpūtīgs. Tādu iespaidu viņš atstāja vienmēr un, patiesību sakot, neko citu nevēlējās, jo vairāk rūpējās par sevi pašu nekā par savu talantu. Serafīnas skaistumam netrūka apbrīnotāju, un dažs labs jauns muižnieks, kaut ari varēja izraisīt daiļās kaimiņienes nepatiku, klusībā nosprieda, ka tā ir dievišķīga meiča.

Sigoņaks, aiz kulises paslēpies, laimīgs baudīja Izabellas spēli, kaut arī reizēm juta greizsirdību, dzirdot maigo balsi, kādā viņa atbildēja Leandram, jo viņš vēl nebija pieradis pie teātra tēlotās mīlestības, kas bieži slēpa gan dziļu riebumu, gan īstu naidu. Tādēļ pēc izrādes viņš slavēja jauno aktrisi, pūlēdamies slēpt sarūgtinājumu, kuru viņa pamanīja un kura iemeslu viegli varēja iedomāties.

—  Jūs, Izabella, tik lieliski tēlojat iemīlējušās jaunavas, ka jūsu spēli viegli varētu pārprast.

—   Vai tad tas nav mans arods? — aktrise smaidīdama atbildēja. — Un vai trupas vadītājs tieši tāpēc nav mani angažējis?

—   Bez šaubām, — Sigoņaks teica. — Bet jūs izskatījāties tik patiesi pārņemta no šī plātīzera, kas tik vien prot kā atņirgt zobus gluži kā sakaitināts suns, nostiept pēdu un izrādīt savas glītās kājas!

—   To prasa loma; vai tad viņam vajadzēja tupēt kā vecam sakārnim, lempīgam un īgnam? Bet vai es nesaglabāju labdzimušas jaunavas kautrību? Ja šai ziņā esmu kļūdījusies, sakiet, es labošos.

—  Ak nē! Jūs izskatījāties pēc kaunīgas jaunkundzes, kas stingri audzināta labo tikumu garā, un nav nekā, ko pārmest jūsu pareizajam, patiesīgajam tēlojumam, kuru var noturēt par jūsu īsto dabu.

—   Dārgo baron, sveces tiek izdzēstas. Visi ir prom, un mēs vēl paliksim tumsā. Aplieciet, lūdzu, man apmetni, un esiet tik laipns — pavadiet mani uz manu istabu.

Lai arī Sigoņakam mazliet drebēja rokas, viņš bez sevišķas neveiklības izpildīja sev neparasto aktrises pavadoņa pienākumu, un viņi kopā izgāja no zāles, kur neviena vairs nebija.

Oranžērija bija uzcelta atstatu no pils kreisajā pusē lielā koku puduri. No turienes redzamā fasāde bija tikpat lieliska kā otra. Tā kā parks pletās zemākā vietā nekā puķu dārzs, oranžērija izvērsās terasē ar vēderainām kolonniņām; to rindu vietumis pārtrauca postamenti ar balta un zila fajansa vāzēm, kurās auga vēlie rudens krūmi un puķes.

No terases pamata, kas bija mūrēts no lieliem, akmeņu ieskautiem ķieģeļu panno, parkā veda dubultas kāpnes. Ansamblis kopumā atstāja visai majestātisku iespaidu.

Pulkstenis varēja būt gandrīz deviņi. Mēness jau biji uzlēcis. Viegla sudrabaina migla mīkstināja priekšmeta aprises, bet neslēpa tos. Varēja skaidri saskatīt pils fasādi, kur daži logi ieblāzmojās sarkani, turpretī citas rūtis, uz kurām krita mēness stars, piepeši iezalgojās kā zvīņas. Sādā apgaismojumā ķieģeļu sārtie toņi ieguva ārkārtīgi maigu, mēļu nokrāsu un akmeņu joslas kļuva pērļaini pelēkas. Pa jaunajiem jumta dakstiņiem kā pa slīpētu tēraudu slīdēja balti atspīdumi, un čukura melnā mežģīne ierakstījās pienaini blāvajās debesīs. Gaismas lāses krita krūmu lapotnēs, spulgoja vāžu emaljā un mirguļoja kā briljanti maurā pie terases. Raugoties tālumā, pavērās tikpat burvīgs skats — parka alejas gaisa kā Brcigela paradīzes ainavās, un zilās tālēs un miglā vietumis iemirdzējās sudrabaina alspīda, ko meta kāda marmora statuja vai strūklaka.

Izabella un Sigoņaks uzkāpa pa kāpnēm un, nakts skaistuma savaldzināti, apgāja dažus lokus pa terasi, pirms devās uz savām istabām. Tā kā šī vieta no pils bija skaidri pārredzama, tāda nakts pastaiga nepavisam nesatrauca jaunās aktrises kautrību. Turklāt viņu nomierināja barona biklums, un, kaut gan pēc amplua Izabella bija vientiesīga, viņa par mīlestību zināja pietiekami, lai saprastu, ka īstai kaislei piemīt cieņa. Sigoņaks viņai nebija vārdos atklājis savu sirdi, bet viņa juta, ka tiek mīlēta, un nebaidījās ne no kādas tikumību aizskarošas rīcības.

Dzimstošas mīlestības burvīgajā mulsā jaunie cilvēki pastaigājās tukšajā parkā viens otram blakus, rokās sadevušies, un runāja tikai par pavisam nenozīmīgiem niekiem. Ja kāds gribētu viņus izspiegot, tas tikai brīnītos par netiešajiem vārdiem, tukšajiem spriedelējumiem, banālajiem jautājumiem un tādām pašām atbildēm. Taču, ja arī vārdi neatklāja nekādus noslēpumus, balsu drebēšana, aizkustinājums, pauzes, nopūlas, sarunas klusais un uzticības pilnais tonis liecināja par dvēseles saviļņojumu.

Jolantas apartamentam, kas atradās blakus marķīzes istabām, logi bija parka pusē, un, kad jaunā skaistule pēc noģērbšanās atlaida istabeni un izklaidīgi pavērās pa logu uz mēness mirdzumu virs lielo koku galotnēm viņa ieraudzīja pa terasi pastaigājamies Izabellu un Sigoņaku, kuru vienīgās pavadones bija viņu ēnas.

Tiesa, augstprātīgā Jolanta, lepna kā dieviete, kas viņa arī bija, juta vienigi nicinājumu pret nabaga baronu Sigoņaku, kuram garām medībās viņa reizēm aizdrāzās kā žilbinoša šautra gaismas un trokšņa virpulī un kuru, pēdējoreiz satiekot, gandrīz bija klaji apvainojusi; taču viņai nepatika redzēt to zem sava loga blakus jaunai sievietei, ar kuru tas, bez šaubām, runāja par mīlestību. Viņa nespēja iedomāties, ka ir kāds, kas tik viegli nokrata viņas jūgu. Viņas dēļ vajadzēja klusējot mirt.

Jolanta aizgāja gulēt diezgan sliktā omā un lāgā nevarēja aizmigt; mīlētāju pāris vajāja viņas iztēli.

Sigoņaks aizveda Izabellu uz viņas istabu un atgrie žoties ieraudzīja gaiteņa galā noslēpumainu stāvu, ietinušos melnbaltā apmetnī, kura mala bija pārmesta pār plecu un slēpa seju līdz pat acīm; dziļi uzmauktā platmale aizsedza pieri, tā ka seja bija tikpat kā zem maskas. Ieraugot Izabellu un baronu, tels, cik vien spēdams, piespiedās pie sienas; tas nebija neviens no aktieriem — tie jau atpūtās katrs savā istabā. Tirāns bija lielāks, Pedants — resnāks, Leandrs — smuidrāks; tā stāja nelīdzinājās nedz Skapēna, nedz Matamora stājai, un Matamora ārkārtīgo kalsnumu nevaretu noslēpt pat visplatākais apmetnis.

Negribēdams likties ziņkārīgs un traucēt nepazīstamo, Sigoņaks steidrīgi iegāja savā mājoklī, taču paspēja pamanīt, ka gobelēnu istabai, kur mita Zerbina, durvis bija pavērtas mazā spraudzinā, it kā gaidot ciemiņu, kas vēlētos ieiet pa tām nepamanīts.

Aizslēdzis savas durvis, Sigoņaks sadzirdēja klusu kurpju švīkstoņu un uzmanīgi aizbīdītas bultas nograbēšanu, kas liecināja, ka apmetnī tik rūpīgi ievistījies klejonis ir laimīgi nonācis galā.

Apmēram stundu vēlāk Leandrs klusītiņām atvēra savas durvis, pārliecinājās, ka gaitenī neviena nav, un, cilādams kājas kā čigāniete olu dejā, aizlavījās līdz kāpnēm, devās pa tām lejup tik viegliem un klusiem soļiem kā klīstošs rēgs spoku apsēstā pilī, zagās uz priekšu gar sienu, slēpjoties tās ēnā, pagriezās uz parka pusi un steidzās uz koku skupsnu jeb lapotņu zāli, kuras vidū pacēlās klusējošā Amora skulptūra ar pirkstu pie lūpām. Tur, acīmredzot iepriekš norunātā vietā, Leandrs apstājās un šķita kādu gaidām.

Mēs jau teicām, ka Leandrs, iztulkodams sev par labu smaidu, ar kādu marķīze atņēma viņa sveicienu, sadūšojās uzrakstīt Brijēras kundzenci vēstuli, ko ar dažiem pisloliem uzpirktajai Zannai vajadzēja slepeni nolikt uz kundzes tualetes galda.

Tā šī vēstule bija iecerēta, un mēs to pārrakstīsim, lai dotu priekšstatu par stilu, kādā Leandrs valdzināja augstdzimušas dāmas, turklāt, kā pats apgalvoja, ar lieliskiem panākumiem.

«Kundze vai, pareizāk sakot, skaistuma dieviete, pārmetiet vienīgi savai nesalīdzināmajai burvībai nelaimes, kuras tā Jums sagādā. Ar savu spožumu tā piespiež mani atstāt ēnu, kurā slēpjos, un tuvoties tās mirdzumam, tāpat kā delfīni atstāj okeāna dzelmes un tiecas pretī zvejnieku lukturu gaismai, kaut ari tur tos gaida pazušana un nežēliga nāve no harpūnu dzelkšņiem. Es pārāk labi zinu, ka krāsošu viļņus savām asinīm, bet. tā ka dzīvot tikpat vairs nespēju, esmu ar mieru mirt. Ta tiešām ir dīvaina pārdrošība, ko varētu atļauties nevis es, bet pusdievi, — gribēt, lai liktenīgo triecienu dod Justi roka. Taču es iedrošinos, jo, jau iepriekš izsamisušam, man nekas ļaunāks vairs nevar notikt, un es labāk izvēlos Jūsu dusmas nekā nicinājumu vai nievas, l.ai dotu žēlastības triecienu, upuris ir jāredz, un, mirstot Jūsu nežēlības deļ, es piedzīvošu augstako svētlaimi — Jūs mani pamanīsiet. Jā, kundze, es Jūs mīlu un nenožēloju šīs jūtas kā grēku. Dievs pacieš sevis dievināšanu; zvaigznes ļauj sevi apbrīnot vispazemīgākajiem ganiem; tādām augstām pilnībām, kāda esat Jūs, liktenis ir lēmis vienīgi zemāku būtņu mīlestību, jo tām līdzīgu pasaulē nav: līdzinieki diezin vai atrastos pat debesīs. Ak vai, es esmu tikai nabags provinces komediants, bet ari tad, ja es būtu ar visām likteņa balvām apveltīts hercogs vai princis, mana galva nesniegtos līdz Jūsu kājām un starp Jūsu spožumu un manu niecību tik un tā būtu tikpat liels attālums kā no kalna virsotnes līdz bezdibenim. Lai paceltu šo sirdi, Jums vienmēr vajadzētu noliekties. Un es iedrošinos sacīt, kundze, ka manējā ir tikpat lepna, cik maiga, un, kas to neatstums, atradis tajā viskvēlāko mīlestību, visdziļāko smalkjūtību, vispilnīgāko cieņu un bezgalīgu padevību. Ja es piedzīvotu tādu svētlaimi. Jusu iecietībai varbūt nemaz nevajadzētu nolaisties tik zemu, kā Jūs domājat Kaut arī ļauns liktenis un kāda dižcilša greizsirdīgā atriebības kāre ir mani noveduši tādā galējībā, ka esmu spiests slēpties teātrī zem lomu maskām, man nav jāsarkst savas izcelsmes dēļ. Ja es iedrošinātos atklāt noslēpumu, ko glabāt liek valsts intereses, kļūtu zināms, ka manas dzīslas rit gana slavenas asinis. Kas mani milēs, nepazemosies. Bet esmu jau pateicis pārāk daudz. Es nekad nebūšu nekas vairāk kā Jūsu vispazemīgākais un padevīgākais kalps, pat tad, ja pēc atpazīšanas, kas atrisina traģēdiju samezglojumus, visi mani sveiktu kā karaļa dēlu. Ja kaut visniecīgākā zīme ļautu nojaust, ka mana pārdrošība nav izraisījusi Jūsu nicinājuma pilnās dusmas, es izlaistu garu bez nozēlām, Jūsu skatienu sadedzināts savas mīlestības sārtā.»

Ko marķīze būtu atbildējusi uz šo kvēlo vēstījumu, kas, iespējams, bija izmantots vairākkārt? Lai to zinātu, labi jāpazīst sievietes sirds. Nelaimīgā kārtā vēstule nesasniedza adresātu. Augstdzimušo dāmu apžilbinātais Leandrs nepievērsa nekādu uzmanību istabenēm un nepavisam nebija pret tām galants. Tā bija viņa kļūda, jo tām ir liela vara pār kundzes gribu. Ja pistolus papildinātu daži skūpsti un draiskulības, Zanna, apmierināta savā patmīlībā, kas ir tikpat liela kā karalienes patmīlība, uzdevumu būtu pildījusi ar lielāku centību un uzticību.

Zanna nevērīgi turēja Leandra vēstuli rokā, kad viņu sastapa marķīzs un, pēc dabas nebūdams ziņkārīgs vīrs, tāpat vien pajautāja, kas tas par papīru, ko viņa tā nes.

—   Ak, nekas sevišķs, — viņa atbildēja, — vēstule, ko Leandra kungs sūta marķīzes kundzei.

—   Leandrs, trupas mīlētājs, tas, kurš tēlo galanto kavalieri «Kapteiņa Matarnora platībās»! Ko viņš varētu rakstīt manai sievai? Laikam jau lūdz kādu atalgojumu.

—   Es gan tā nedomāju, — atriebīga istabene atbildēja. — Nododot šo slepeno vēstījumu, viņš grūši puta un bolīja acis kā apstulbis mīlētājs.

—   Dod šurp vēstuli, es uz to atbildēšu. Marķīzei neko nesaki. Sie klaidoņi reizēm kļūst nekaunīgi, un, iecietības izlutināti, aizmirst savu īsto vietu.

Tiešām, marķīzs, kam tīri labi patika izspēlēt kādu joku, atbildēja Leandrarn līdzīgā stilā un plašā kundziskā rokrakstā, papīrs smaržoja pēc muskusa un bija aizlīmēts ar aromātisku Spānijas vasku, aizzīmogots ar izdomātu ģerboni, lai jo vairāk iekvēlinātu nabaga zelli viņa mīlas fantāzijās.

Pēc izrādes atgriežoties istabā, Leandrs atrada uz galda labi redzamā vietā nezināmas rokas noliktu sūtījumu ar uzrakstu: «Leandra kungam.» Laimē drebēdams, viņš to atvēra un izlasīja šādus vārdus:

«Kā Jūs ļoti pareizi par mani sakāt, dieves var mīlēt vienīgi mirstīgos. Pulksten vienpadsmitos, kad viss virs zemes dusēs, vairs nebaidoties no cilvēku nekautrajiem skatieniem, dieve Diana nokāps no debesu augstumiem un dosies pie gana Endimiona. Un nevis Latmusa kalnā, bet parkā pie klusējošā Amora statujas daiļais gans snaudīs, lai saudzētu nemirstīgās kautrību, un viņa ieradīsies bez nimfu svītas, ietinusies mākonī un nometusi savus sudraba starus.»

Ļauju jums iztēloties, kāds neprātīgs prieks ieplūda l.eandra sirdī, lasot šo zīmīti, kas pārspēja viņa visiedomīgākās cerības. Viņš izlēja uz rokām un matos veselu flakonu smaržu, sakošļāja gabaliņu muskatrieksta mizas, lai elpa būtu svaiga, iztīrīja zobus, uztina cirtu galus, lai tās būtu vijīgākas, un devās uz norādīto vietu parkā, kur, lai jums to izstāstītu, atstājām viņu pacietīgi gaidām.

Gaidu drudža un arī nakts vēsuma dēļ viņam uznāca nervozi drebuļi. Viņš notrīsēja, pamanot lapu nokrītam, un ar sufliera murmināšanu uztvert pieradušu ausi ieklausījās ik troksnītī. Smilšu čirkstoņa zem kājām viņam šķita tik skaļa, ka to var sadzirdēt pat pilī. Neviļus viņu pārņēma meža svētās šausmas, un lielie melnie koki satrauca iztēli. Nevarētu sacīt, ka Leandrs tieši baidītos, bet domas pamazām kļuva drūmākas. Marķize arī kavējās, un Diāna lika Endimionam pārāk ilgi stāvēt saltajā rasā. Piepeši viņam šķita, ka lūstot noknikst sauss zars zem diezgan smagiem soļiem. Tā nevarēja būt dieviete. Dievietes slīd pa staru, un ne zāles stiebriņš nenolīkst, kad viņas pieskaras zemei.

«Ja marķīze nepasteigsies ierasties,» Leandrs domāja, «viņa atradis nevis kvēlu kavalieri, bet pārsalušu mīlētāju. Tāda veltīga gaidīšana saltumā neveicina Mīlas salas varoņdarbus.» Tiktāl viņš bija ticis savos prātojumos, kad četras druknas ēnas atrāvās no koku stumbriem un statujas pakājes aizmugures un no visām pusēm tuvojās viņam. Divas no ēnām — pamatīgi puisieši, sulaiņi marķīza de Brijēra dienestā, satvēra komedianta rokas, turēja tās kā gūsteknim, ko grasās sasiet, bet otras divas ņēmās viņu slānīt. Sitieni skanēja uz Leandra muguras kā veseri uz laktas. Negribēdams ar kliedzieniem sasaukt ļaudis un tā atklāt savu neveiksmi, nabaga peramais varonīgi pacieta sāpes, Mutiuss Scevola, turot roku liesmās, nebija savaldīgāks kā Leandrs zem nūjas sitieniem.

Pārmācību beiguši, četri soda izpildītāji palaida upuri vaļā, dziļi paklanījās un nozuda, ne skaņu neizdvesuši.

Kāds kaunpilns kritiens! Ikars, gāžoties no debesīm, nekrita zemāk. Pavisam stīvs, gluži kā salauztiem un samaltiem kauliem, Leandrs kiuīnburu klumburiem atgriezās pilī uz priekšu sagubis un ribas glaudīdams; taču milzīgās patmīlības dēļ aktierim ne prātā neienāca, ka viņš būtu iekritis lamatās. Viņa patmīlībai bija izdevīgāk piešķirt piedzīvojumam traģisku nokrāsu. Viņš nosprieda, ka greizsirdīgais vīrs marķīzi, bez šaubām, ir izsekojis, notvēris, pirms viņa ieradusies satikšanās vietā, un, turot dunci pie rīkles, piespiedis visā atzīties. Viņš iztēlojās to ceļos nometušos un vaļā matiem lūdzam žēlastību satracinātajam marķīzam, lejam asaru straumes un solāmies nākotnē labāk valdīt pār savas sirds negaidītajām tieksmēm. Kaut Leandrs no sitieniem bija stīvs un liks, viņš žēloja marķīzi, kas viņa dēļ devusies tādās briesmās, pat neiedomādamies, ka marķīzei par notikušo nav ne jausmas un viņa gluži mierīgi guļ pēc sandalkoka un kanēļa smaržojošos Holandes audekla palagos.

Ejot pa gaiteni, Leandrs, sev par lielu nepatiku, ierau dzija durvju spraugā Skapēna blēdīgi smīnošo seju. Viņš izslējās, cik braši vien spēja, bet ļaunais viltnieks nebija piemānāms.

Nākamajā dienā trupa posās ceļā. Vēršu pajūgs tika atstāts kā pārlieku gauss, un Tirāns, saņēmis no marķīza bagātīgu samaksu, noīrēja lielus ratus ar četriem zir giem, kuros ietilpa gan cilvēki, gan mantas. Leandrs un Zerbīna piecēlās vēlu — iemesli nav sīkāk jāizskaidro —, tikai viņš izskatījās rāms un bēdīgs, kaut arī pūlējās turēties braši savā nelaimē; turpretī viņa staroja apmierinātā patmīlībā. Viņa pret biedriem izturējās kā laba princese, un Duenja — tā bija vērā ņemama zīme — Subretci lišķīgi pieglaimojās, ko vēl nekad nebija darījusi. Skapēns, kas pamanīja visu, ievēroja, ka Zerbīnas lāde kādas noslēpumainas burvestības dēļ kļuvusi divtik smaga. Serafīna kodīja lūpas un nomurmināja: «Palaistuve tāda!», bet Subrete izlikās šos vārdus nedzirdam, jo tobrīd juta gandarījumu par lielās koķetes pazemojumu.

Beidzot rati sakustējās un trupa atstāja viesmīlīgo Brijēras pili, ko visi nožēloja, tikai Leandrs ne. Tirāns domāja par saņemtajiem pistoliem, Pedants — par lieliskajiem vīniem, ar kuriem bija bagātīgi veldzējies, Matamors — par gūtajiem aplausiem: Zerbīna — par tafta gabaliem, zelta kaklarotām un citām dāvanām; Sigoņaks un Izabella domāja vienīgi par savu mīlestību un, apmierināti, ka ir kopā, pat neatskatījās, lai vēlreiz ieraudzītu pie apvāršņa pils zilos jumtus un gaišsarkanās sienas.

VI. SNIEGPUTEŅA SEKAS

Kā jau varam iedomāties, komedianti bija apmierināti ar viesošanos Brijēras pilī. Viņu klejotāju gaitas tāda negaidīta laime gadījās reti; Tirāns bija sadalījis peļņu, un katrs priecīgs apmīļoja pirkstos vairākus pistolus, kas glabājās kabatās, kur parasti svilpoja vējš. Noslēpumainā, aizturēta priekā starojošā Zerbina labsirdīgi uzņēma biedru dzēlibas par sava valdzinājuma spēku. Viņa triumfēja, un tas, šķiet, satracināja Serafīnu. Vienīgi Leandrs, vēl kā salauzts pēc nakti dabūtā pēriena, šķiet, nedalījās kopīgajā līksmībā, kaut ari izlikās smaidam, bet, kā mēdz teikt, gariem zobiem un smaids vairāk atgādināja grimasi. Kad Leandram šķila, ka neviens neredz, viņš braucīja plecus un rokas; tāda slēpšanās varēja piemānīt citus aktierus, bet ne viņa ironisko mocītāju Ska pēnu, kas vienmēr uzglūnēja Leandra neveiksmēm, jo pagalam necieta tā platību.

Ritenis atsitās pret paprāvu akmeni, ko ormanis nebija pamanījis, un galantais kavalieris bailēs un sāpēs iekliedzās: «Ai!» — un tā Skapēns, izlikdamies viņu žēlojam, uzsāka sarunu.

—   Nabaga Leandr, kāpēc tu tā vaidi un žēlojies? Liekas, tu esi sadauzīts no vienas vietas gluži kā Bēdīga Izskata Bruņinieks, kad viņš, aiz mīlestības sevi sodīdams, pavisam kails ripoja lejā no Sjerramorenas, atdarinot Amadisu Povras klintī. Izskatās tā, it kā tev gulta būtu klāta no krustiski saliktām nūjām, nevis no_ mīkstiem pēļiem, vatētām segām, spilveniem un sildītājiem, vārdu sakot, tāda, ka tajā locekļus drīzāk var salauzt nekā atpūtināt, — tik skābs ir tavs ģīmis, tik slikta sejaskrāsa un zili maisiņi zem acīm. Pēc visa tā spriežot, Morfeja kungs pagājušonakt nemaz nav tevi apmeklējis.

—   Morfejs var palikt savā alā, bet mazais dievs Ku pidons ir klejotājs, kam nevajag luktura, lai gaiteni atrastu durvis, — Leandrs atbildēja, cerēdams novērst sava ienaidnieka Skapēna aizdomas.

—   Esmu tikai komēdijas kalps, un man nav nekādas pieredzes galantos piedzīvojumos. Nekad neesmu milējis daiļas dāmas; taču esmu pietiekami izglītots, lai, spriežot pēc dzejnieku un romānu sacerētāju vārdiem, zinātu, ka Kupidons pret tiem, ko grib iekvēlināt, vērš savas bul tas, nevis stopa loku.

—   Ko jiīs gribat teikt ar šiem mitoloģiskiem smalkumiem un secinājumiem? — Leandrs viņu steidzīgi pārtrauca, nobijies par sarunas pavērsienu.

—   Neko sevišķu, vienīgi to, ka tev uz kakla mazliet virs atslēgas kaula, kaut tu pūlies slēpt to ar lakatiņu, ir melna svītra, kas rit kļūs zila, parīt — zaļa un pēc tam — dzeltena, līdz izgaisīs dabiskā miesas krāsā, svītra, kas velnišķīgi atgādina neviltotu nūjas sitiena parakstu uz teļādas vai pergamenta, ja tāds vārds tev tik labāk.

—   Bez šaubām, — atbildēja Leandrs, kura sejā bālumu nomainīja košs pietvīkums, — to droši vien izdarījusi kāda mirusi daiļava, kas, dzīva esot, mani mīlējusi, un pa sapņiem viņa būs mani aizmigušu skūpstījusi. Katram zināms, ka mirušo skūpsti atstāj uz miesas it kā koduma pēdas, par ko cilvēks pamodies brīnās.

—   Sī neprātīgā nelaiķe nākusi īstajā reizē, — Skapēns atbildēja, — bet es varētu zvērēt, ka šo skūpstu sniegušas lobīta koka lūpas.

—   Jūs, sāju joku plēsējs un zobgalis, — Leandrs teica, — esat pārpildījis manas kautrības mēru. Es kaunīgi piedēvēju mirušajām to, ko ar pilnām tiesībām varētu uzņemties dzīvās. Kaut arī jums patīk izlikties par nemācītu un neaptēstu puisieti, jūs noteikti esat dzirdējis runājam par skaistajām zīmēm, zilumiem un kodumiem, kas paliek pēc neprātīgajām mīļāko divciņām?

—  Memorem dente notām, — Pedants viņu pārtrauca, priecīgs, ka var citēt Horāciju.

—   Tāds skaidrojums man šķiet saprātīgs, — Skapēns atbildēja, — un tas balstās uz pienācīgām autoritātēm. Taču zīme tik gara, ka šai nakts daiļavai, lai tā būtu mirusi vai dzīva, mutē acīmredzot bijis vienīgais zobs, kuru Gorgonas mēdz cita citai aizdot.

Saniknotais Leandrs gribēja mesties Skapēnam virsū un to iedunkāt, bet sāpošās ribas un mugura, svītraina kā zebrai, vēl tik dzīvi atcerējās pērienu, ka viņš atkal apsēdās, atliekot atriebību uz izdevīgāku reizi. Tirāns un Pedants, kas pie tādiem strīdiem bija pieraduši un izklaidējās, tajos klausoties, lika abiem samierināties. Skapēns apsolīja nekad tādas lietas vairs nepieminēt.

—   Es iznīdēšu, — viņš teica, — no savas valodas visāda veida kokus — nelobītus kokus, vecus kokus, koka gultas un pat kokiem līdzīgos brieža ragus.

Ķildīgās sarunas laikā rati brauca vien uz priekšu un drīz nonāca krustcelēs. Rupji tēsts, saulē un lietū saplaisājis krusts ar Kristu, kuram viena roka bija atlūzusi un bēdīgi karājās sarūsējušā naglā, slējās uz zāli apau guša pakalniņa un iezīmēja četru ceļu sākumu.

Krustojumā bija divi vīri ar trim mūļiem; šķiet, tie gaidīja kādu, kam vajadzēja te ierasties. Viens no mūļiem, it kā nevarētu nostāvēt uz vietas, nepacietīgi kratīja visādu krāsu pušķiem un bumbuļiem izrotātu galvu, šķin dinot sudraba zvārgulīšus. Kaut ari izšūtie acu aizsegi liedza tam skatu pa labi un pa kreisi, dzīvnieks manīja pajūga tuvošanos; garās ausis smailējoties liecināja par bažīgu interesi un atšieptās lūpas atsedza zobus.

—   Vidējais mūlis kustina raģeļus un rāda smaganas, tagad pajūgs vairs nevar būt tālu, — viens no vīriem sacīja.

Tiešām, komediantu kulba tuvojās krustcelēm. Sēdēdama ratu priekšā, Zcrbīna pameta zibenīgu skatienu uz dzīvnieku un cilvēku grupu, kuras atrašanās šajā vietā, šķiet, viņu nepārsteidza.

—   Deviņi pērkoni! Kas par smalku kompāniju! — Tirāns teica. — Un skaisti Spānijas mūļi, kas dienā var veikt piecpadsmit vai divdesmit ljē! Ja mums tādi būtu, mēs drīz nonāktu Parīzē. Bet kādu velnu viņi te gaida? Droši vien senjoru, kam atvests atpūties jājarnlops.

—   Nē, mūlim ir acu aizsegi un segas, tas domāts sievietei, — Ducnja iebilda.

—   Nu, tad tiek gatavota nolaupīšana, jo šie divi staļļa puiši pelēkās livrejās izskatās visai noslēpumaini.

—  Var jau būt, — Zcrbīna atbildēja, mīklaini smaidīdama.

—   Vai šī dāma būtu mūsu vidū? — Skapēns ierunājas. — Viens no staļļa puišiem nāk pie mums, it kā gribētu uzsākt pārrunas pirms uzbrukuma.

—   Ak, tas nebūs vajadzīgs, — Serafīna noteica, uzmezdama Subretei nicīgu skatienu, ko tā uzņēma ramā nekaunībā. — Ir jau gribīgās, kas pašas skrien laupītaju apkampienos.

—   Nolaupa tikai tās, kas vēlas, — Subrete atcirta. — Bet ar vēlēšanos vien nepietiek, vajadzīga arī pievilcība.

Tajā brīdī staļļa puisis deva ormanim zīmi apstādināt zirgus un, bereti noņēmis, jautāja, vai ratos nav Zerbīnasjaunkundze.

Zerbīna, veikla un lokana kā glodene, pati izbāza tumšo galviņu no brezenta apakšas un pati atbildēja uz jautājumu; tad viņa izlēca no ratiem.

—  Jaunkundz, esmu jūsu rīcībā, — staļļa puisis ga lanti un goddevīgi sacīja.

Subrete sabužināja svārkus, pārlaida delnu pār kor sāžu, it kā atbrīvojot krūtis, un, pagriezusies pret komediantiem, tekoši teica šādu runu:

—   Mani dārgie biedri, piedodiet, ka es jūs tā pametu. Reizēm gadījums prasīt prasās, lai to tver, sagādājot izdevību tik patīkamā veidā, ka būtu tīrā muļķība palaist to garām, jo tad tā vairs neatgrieztos. Fortūna, kas līdz šim man rādīja drūmu un skarbu seju, nu laipni uz smaida. Es izmantošu tās labo gribu, kas, protams, nebūs mūžīga. Es, necila subrete, varēju cerēt vienīgi uz kādu Meskarillu vai Skapēnu. Ap mani lakstojās vienīgi kalpi, bet kungi iemīlējās Lisindās, Leonorās vai Izabellās; labi vēl, ja senjors garāmejot mani pagodināja, paņemot pie zoda un nobučojot uz vaiga vai ieslidinot priekšauta kabatā sudraba pusluidoru. Ir atradies mirstīgais ar labu gaumi, kurš domā, ka ārpus teātra subrete ir vairāk vērta nekā kundze, un, tā kā Zerbīnas ampluā nav vajadzīga pārlieku stingra tikumība, nospriedu, ka nav ko dzīt izmisumā galanto kungu, ko mana aizbraukšana ļoti sarūgtinātu. Tāpēc ļaujiet izkraut manas lādes no ratiem un pieņemiet manas ardievas. Gan jau kādu dienu jūs atkal sameklēšu Parīzē, jo sirdī esmu aktrise un nekad neesmu bijusi ilgi neuzticīga teātrim.

Vīrieši paņēma Zerbīnas lādes un uzlika abās pusēs nesējmūlim; staļļa puisim piepalīdzot, — viņš pieturēja kāju, — Subrete uzlēca mugurā vidējam mūlim tik viegli, it kā būtu mācījusies voltižēšanu kādā jātnieku akadēmijā, tad iesita ar papēdi pa sānu savam jājamlopam un devās prom, pamājot biedriem ar roku.

—   Laimīgu ceļu, Zerbīnal — komedianti sauca, tikai Serafīna klusēja, jo vēl aizvien juta naidu.

—   Viņas aiziešana mums par labu nenāk, — Tirāns teica, — un man ļoti gribētos paturēt šo brīnišķīgo subreti, taču viņas vienīgais līgums ir fantāzija. Lugās istabenes būs jāpārtaisa par duenjām vai aizbildnēm, un tās acīm ir mazāk tīkamas nekā blēdīgs glīts ģīmītis; taču dāma Leonarda ir apveltīta ar komisma izjūtu un lieliski pārvalda skatuvi. Tātad iztikt varēsim.

Rati devās ceļā mazliet ātrākā gaitā nekā vēršu pajūgs. Tie šķērsoja apvidu, kura ainava ļoti atšķīrās no landiein. Baltās smiltis nomainīja sarkanīga augsne, kas augiem deva vairāk barojošu sulu. šur tur, liecinot par turību, bija redzamas mūra mājas ar dārziem, ko ieskāva jau rudenīgi kaili dzīvžogi, kur sārtojās mežrožu paauglīši un spīdēja dzeltenas smilšērkšķu ogas. Ceļa malā slējās staltu koku varenie stumbri, turot spēcīgus zarus, no kuriem nobirušās zeltainās lapas vizēja visapkārt vai, untumaina vēja nestas, virpuļoja pa priekšu Izabellai un Sigoņakam, kas, neērtās sēdēšanas nogurdināti, kādu gabaliņu gāja kājām. Matamors bija aizsteidzies visiem priekšā, un sarkanajā vakarblāzmā pakalna galā tumši iezīmējās viņa trauslais skelets, kas pa gabalu izskatījās ka uz paša rapiera uzdurts.

—   Kā tas var būt, — Sigoņaks iedams jautāja Izabellai, — ka jus, kas gan pēc kautrās uzvedības, gan gudrās valodas, gan prasmīgās vārdu izvēles esat augstdzimusi jaunava, tik cieši saistāties ar klejojošiem komediantiem, kuri, bez šaubām, ir labi cilvēki, taču nav no tām pašām āprindām un nav arī apveltīti ar tādām īpašībām.

—   Tikai nevajag, — lai cik labi jūs par mani spriežat, iedomāties, ka esmu nelaimīga likteņa piemeklēta princese vai no savas valsts padzīta karaliene, kam tik vien atlicis kā pelnīt maizi uz skatuves dēļiem, — Izabella atbildēja. — Mans dzīvesstāsts ir pavisam vienkāršs, un, ja nu tas jūs kaut cik interesē, es jums to atklāšu. Par komedianti esmu kļuvusi nepavisam ne tāpēc, ka būtu piedzīvojusi briesmīgu likteņa triecienu, pilnīgu izputēšanu vai kaut ko romantisku, bet tāpēc, ka esmu, kā mēdz teikt, teātra bērns. Tespida kulba bija mans šūpulis un ceļojošā tēvzeme. Mana māte, kas tēloja traģiskas princeses, bija ļoti skaista sieviete. Viņa savas lomas ņēma par pilnu un pat ārpus teātra negribēja dzirdēt citas valodas kā vien par karaļiem, prinčiem, hercogiem un citiem dižcilšiem, uzskatot par īstiem to lētos vizuļu kroņus un apzeltīta koka scepterus. Atgriežoties kulisēs, viņa tik karaliski nesa savu kostīmu mākslīgo samtu, it kā tas būtu plūstošs purpurs vai karaļa apmetņa trēns. Sādā majestātiskā augstprātībā ieslēgusies, vitra stūrgalvīgi neuzklausīja atzīšanās, prasības un solījumus, kādus mēdz bārstīt kavalieri, kas vienmēr lidinās ap aktrisēm kā tauriņi ap sveci. Kādu vakaru, kad viņas ģērbtuvē gaišmatains jauneklis gribēja atļauties vaļību, viņa piecēlās kājās un izsaucas gluži kā īsta Tomirisa, skitu valdniece: «Sargi, ņemiet viņu ciet!» tik pavēloši, nicīgā un svinīgā tonī, ka gaužām apjukušais kavalieris aiz bailēm nozuda, neiedrošinādamies lakstošanos turpināt. Tad par šo lepnību un bardzību, tik neparastu aktrisēm, kuras vienmēr tur aizdomās par vieglprātību, uzzināja kāds ļoti augsts un varens princis, un viņam šķita, ka tas liecina par labu gaumi, un viņš nosprieda, ka tāds nicinājums pret rupjo un zemisko var rasties tikai cildenā dvēselē. Tā kā viņa stāvoklis sabiedrībā atbilda karalienes stāvoklim teātrī, viņu pieņēma mīlīgāk un laipnāk. Viņš bija jauns, skaists, daiļrunīgs, un viņam piederēja milzīga priekšrocība — dižciltība. Ko vēl lai jums saku? Šoreiz karaliene nesauca sargus, un es esmu šīs skaistās mīlestības auglis.

—   Tas brīnišķīgi izkaidro ne ar ko nesalīdzināmo pievilcību, ar ko esat apveltīta, — Sigoņaks galanti teica. — Jūsu dzīslās rit prinča asinis. Es to gandrīz nojautu!

—   Sis sakars, — Izabella turpināja, — bija ilgāks nekā parastās teātra intrigas. Princis atklāja manā mātē uzticību, kas dibinājās gan uz lepnumu, gan mīlestību, bet kas nekad nebeidzās. Diemžēl šīs jūtas bija pretrunā ar valsts interesēm: viņam vajadzēja doties karā vai tālās vēstnieka gaitās. Slavenas laulības, ko viņš novilcināja, cik spēja, viņa vārdā noslēdza ģimene. Vajadzēja padoties, jo viņam nebija tiesību mīlas untuma dēļ pārtraukt garo senču rindu, kuras sākums ir Kārļa Lielā laikā, un izbeigt slavenu dzimtu. Lai mazinātu ciešanas par attiecību pārtraukšanu, kas bija kļuvusi nepieciešama, manai mātei piedāvāja diezgan lielas naudas summas, tā ka viņa būtu apgādāta un būtu arī samaksāts par manu uzturu un audzināšanu. Taču viņa par to negribēja ne dzirdēt, sacīdama, ka nepieņems maku, ja tam līdzi nedod sirdi, ka labāk lai princis paliek paradā viņai, nekā viņa kļūst par prinča parādnieci, jo viņa savā ārkārtējā augstsirdībā bija devusi viņam to, ko viņš nevarēja aldol. «Nekā pirms tam, nekā pēc tam» — tāda bija viņas devīze. Tā viņa turpināja tēlot traģiskas princeses, taču ciešanu pilnu sirdi, un līdz pat nāvei, kas ilgi nekavējās, tikko vilka dzīvību sakostiem zobiem. Toreiz biju septiņus vai astoņus gadus veca meitene; tēloju bērnus un amorus un citas mazas lomiņas, kuras atbilda manam augumam un saprašanai. Mātes nāve man sagādaja tādam vecumam pārāk smagas ciešanas, un atceros, ka tajā dienā vajadzēja mani nopērt, lai piespiestu tēlot vienu no Mēdejas bērniem. Pēc tam lielas sāpes norima, aktieri un aktrises mani mīļoja un lutināja, cik vien varēja, it kā sacenšoties savā starpā, un aizvien ielika kādu kārumu manā mazajā groziņā. Pedants, kas spēlēja mūsu trupa un toreiz man šķita tikpat vecs un grumbains kā tagad, mācīja man deklamāciju, dzejas harmoniju un pantmēru, runas un klausīšanās mākslu, runai atbilstošas pozas, kustības un sejas izteiksmes, kā arī visus skatuves mākslas smalkumus, ko lieliski pārvaldīja, kaut arī bija tikai provinces komediants, bet savulaik vadījis koledžu, no kuras viņš bija padzīts nelabojamas žūpības dēļ. Klejotāju dzīves šķietamajā nekārtībā es augu nevainīga un tikla, jo biedri, kas mani bija redzējuši šūpuli, izturējās kā pret māsu vai meitu, bet pret brunču medniekiem vērsu saltumu, atturību un noslēgtību, kā jau pieklājas vientiesīgajai, kuras lomu bez liekulības un klīrības turpināju tēlot arī tad, kad nebiju uz skatuves.

Tā Izabella pastaigas laikā izstāstīja savaldzinātajam Sigoņakam savu dzīvi un piedzīvojumus.

—   Un kā to dižcilti sauc? — Sigoņaks jautāja. — Vai zināt viņa vārdu vai arī esat to aizmirsusi?

—   Mana miera labad būtu bīstami to sacīt, — Izabella atbildēja, — bet tas ir iegravēts manā atmiņā.

—  Vai ir kāds viņa un jūsu mātes sakara pierādījums?

—   Man ir zīmoggredzens ar ģerboni, — Izabella teica, — vienīgais nieciņš, ko māte paglabājusi par piemiņu no viņa tā dižciltības un heraldiskās nozīmes dēļ, kas pilnīgi noliedz domu par materiālu vērtību, un, ja jums tik, es to kādreiz jums parādīšu.

Būtu pārāk apnicīgi soli pa solim sekot komediantu kulbai, jo vairāk tāpēc, ka viņi ceļoja īsiem posmiem un nepiedzīvoja neko atminēšanās vērtu. Tāpēc dažas dienas izlaidīsim un nonāksim Puatjē apkaimē. Ienākumi nebija nekādi bagātīgie, un trupai sākās grūtas dienas. Marķīza de Brijēra dotā nauda galu galā bija izsīkusi, tāpat kā Sigoņaka pistoli — viņa smalkjūtība būtu cietusi, ja viņš savu iespēju robežās nebūtu palīdzējis biedriem postā. Kulbai, ko izbraucot vilka četri spēcīgi zirgi, iiija atlicis viens vienīgs — un kāds tas bija! Nožēlojams kleperis, kas, šķiet, bija barots nevis ar sienu un auzām, bet gan ar mucu stīpām — tik izspiedušās bija tā ribas. Krustos kauli dūrās cauri ādai, un cisku atslābušie muskuļi karājās lielās, ļenganās krokās; sacietējuši izaugumi klāja dzīvnieka spalvainās kājas. Sakas, kuru polsterējums bija izzudis, noberza kaklu asiņainu, un pātagas cirtienu švīkas klaja nabaga dzīvnieka sadauzītos sānus. Zirga galva bija īsta melanholijas un ciešanu poēma. Virs acīm melnēja divi dziļi, kā ar grebli izgrebti iedobtiļi. Zilganas acis raudzījās drūmi, padevīgi un domīgi kā jau pārpūlētam dzīvniekam. Tajās skumji atspoguļojas vienaldzība pret sitieniem, kuru radīja pūliņu veltīgums, un pātagas pliukšķi nespēja iedegt tajas ne dzirkstīti. Slābanās ausis, no kurām vienai bija iešķelts gals, bēdīgi nokarājās abpus pierei un kratījās nevienmērīgās gaitas ritina.

Senāk baltu, bet tagad nodzeltējušu krēpju šķipsnas sari pinās gar iemauktu siksnām, kuru āda bija nodeldējusi izģindušo vaigu kaulainos izciļņus. Smagā elpa pa nāsīm stīdzināja mitruma strūkliņas, un nogurušie žokļi šķiebās kā drumas lūpas.

Rudi lāsumainajā baltajā spalvā sviedri bija notecējuši urdziņām kā lietus gar sienas apmetumu, saķepuši pavēderes vilnā un gar kājām un kopā ar mēsliem salipuši biezā kārtā kā pretīgas bruņas. Uz nabaga dzīvnieku bija žēl skatīties, un zirgs, uz kura pastarajā tiesā jāj nāve, liktos straujš kumeļš, ar ko dižoties parādē, salīdzinājumā ar šo nožēlojamo un neglābjami panīkušo ādaini, kuram, šķiet, ik uz soļa varēja sadrupt kāju locītavas un kuru ciešanu pilnās acis it kā izlūdzās dīriķim žēlastību — nāvējošu sitienu. Laiks kļuva aizvien aukstāks, un ap kleperi kūpēja tvaiki, kas garoja no sāniem un nāsīm.

Kulbā sēdēja tikai trīs sievietes. Vīrieši gāja kājām, lai nepārinocītu nabaga zirgu, ki am viņi viegli tika līdzi un pat priekšā. Tā kā nevienai.! nebija nekā patīkama, ko teikt, visi klusēja un gāja pa vienam, ietinušies apmetņos, cik vien cieši varēdami.

Gandrīz drosmi zaudējušais Sigoņaks prātoja, vai nebūtu bijis labāk palikt klusumā un vientulībā savā pussagruvušajā tēvu muižā, ja vien nevajadzētu nomirt badā blakus nodilušajam ģerbonim, nekā uz labu laimi klīst pa ceļiem kopā ar komediantiem.

Viņš atcerējās krietno Pjēru, Bejāru, Miro un Balcebulu — garlaicības dienu uzticīgos biedrus. Lai kā viņš dūšojās, sirds sažņaudzās un no krūtīm kaklā kāpa kamols, kas parasti atraisās asarās; taču viņš pameta skatienu uz Izabellu, kura, apmetni ietinusies, sēdēja ratu priekšā, un vīrišķība atgriezās. Jaunā sieviete viņam uzsmaidīja, nelikās, ka posts to apbēdinātu. Ja dvēsele bija apmierināta, ko gan nozīmēja miesas ciešanas un nogurums?

Apvidus, ko viņi šķērsoja, nevarēja aizgainīt skumjas. Priekšplānā krampjaini izlocījās daži veci, izlauzīti kaili vītoli bez galotnēm, to melno zaru tievās piekās zīmēja untumainus rakstus ļoti zemajās, dzeltenīgi pelēkajās debesis, pilnās sniega mākoņu, kuri tik tikko laida cauri bālu gaismu; tālāk stiepās tukši lauki, tos pie apvāršņa ieskāva kaili pakalni vai rūsganu mežu svītras. Vietumis kā krita plankums vidēja tievu kāršu žoga apņemta būda, kas raidīja debesis vieglu dūmu virmuli. Strauta gultne vagoja zemi kā gara rēta. Pavasari šie zaļumā tērptie lauki varētu likties jauki, bet, ziemas pelēkajos autos tinušies, tie skatieniem pavēra tikai vienmuļību, nabadzību un skumjas. Laiku pa laikam pajūgs sastapa kādu skrandainu, izdēdējušu zemnieku vai zem žagaru nastas salīkušu veceni, kas nepavisam neatdzīvināja tuksnesīgo apkārtni, bet, tieši pretēji, vēl uzsvēra tās pamestību. Žagatas, kam astes atgādināja salocītus vēdekļus, lēkāja pa brūno zemi un šķita tās īstās iemītnieces. Tās žadzināja kulbas tuvumā, it kā apmainītos domām par komediantiem, un smieklīgi lakstija viņu priekšā kā jau ļauni un bezsirdīgi putni, ko nabagu posts nespēj aizkustināt.

Pūta skaudrs ziemelis, kļaujot plānos apmetņus pie komediantu augumiem un ar sarkanajiem pirkstiem pliķējot viņu sejas. Vēja pūtieniem drīz pievienojās sniegpārslas, kas lidoja augšup un lejup, šur un tur, nevarot sasniegt zemi vai kaut kur pieķerties, — tik spēcīgas bija brāzmas. Sniegs virpuļoja tik blīvi, ka apkārtne pazuda tā baltajos vālos un pusakli kļuvušie gājēji neredzēja tālāk par dažiem soļiem. Sudrabainajā ņirboņā pat vistuvākie priekšmeti zaudēja skaidrus apveidus un vairs nebija izšķirami.

— Rādās, ka tur augšā debesu saimniece plūc zosis un purina mums virsū dūnas no sava priekšauta, — teica Pedants, kas gāja kulbai nopakaļ, lai mazliet patvertos no vēja. — Gaļa man sagādātu lielāku prieku, un es būtu ar mieru to ēst bez citrona un garšvielām.

—   Un pat otz sāls, — Tirāns atbildēja. — Jo mans kuņģis vairs neatceras omleti, kuras olas čiepstēja, kad tās sasita pret pannas malu, un kuru es apriju, melīgi un sarkastiski nosaucot par brokastīm, kaut arī no tās rēgojās ārā knābji.

Arī Sigoņaks bija patvēries aiz ratiem, un Pedants viņam teica:

—   Redziet, kāds šausmīgs laiks, barona kungs, un man žēl, ka jums jādalās mūsu ļaunajā liktenī; taču tās ir pārejošas likstas, un, kaut netiekam uz priekšu ātri, mēs tomēr tuvojamies Parīzei.

—   Es neesmu pēļos audzināts, — Sigoņaks atbildēja, — un neesmu no tiem, kurus var nobiedēt dažas sniegpārslas. Man tikai žēl nabaga sieviešu, kurām, par spīti viņu dzimuma vārgumam, jāpanes grūtības un nogurums kā zaldātiem karagājienā.

•— Pie tā viņas jau sen ir pieradušas, un tas, kas būtu grūti izturams sabiedrības dāmām vai pilsonēm, viņām tik lielas mokas nemaz nesagādā.

Putenis pieņēmās. Vēja dzītais sniegs kā balta migla slīdēja gar zemi, aizķeroties tikai pie šķēršļiem — pauguru nogāzēs, pie akmens mūriem, dzīvžoga krūmiem, grāvju malās. Tur tas brīnum ātri krājās, veļoties kupenās aiz īsam laikam uzceltā dambja. Reizumis sniegs sagriezās virpulī un cēlās debesīs, lai kristu zemē bieziem vāliem, ko negaiss tūlit izkliedēja. Dažās minūtēs tas zem kulbas drebošā jumta pārklāja Izabellu, Serafīnu un Leonardu, lai arī tās bija iebēgušas pašā dziļumā un sakrāvušas sev priekšā visādas paunas.

Sniega un vēja sīpu apstulbinātais zirgs klumburoja uz priekšu tikai ar lielām mokām. Tas elsa, sāni tam cilājās un kājas slīdēja ik uz soļa. Tirāns paņēma pavadu un, blakus iedams, ar savu spēcīgo roku nabadziņam piepalīdzēja. Pedants, Sigoņaks un Skapēns stūma riteņus. Leandrs šmiukstināja pātagu, lai zirgu uzmundrinātu, jo sist tam būtu tīrā nežēlība. Bet Matamors bija palicis dažus soļus iepakaļ, jo vienreizējā kalsnuma dēļ bija tik viegls, ka vējā netika uz priekšu, kaut arī bija paņēmis katrā rokā pa akmenim un smaguma labad piebēris kabatas ar oļiem.

Sniega vētra nepavisam nemitējās, tā satrakojās aizvien niknāk, aklās dusmās brāzās balto sniegpārslu virmā, kuras kulstīja kā bangu putas. Tā kļuva tik mežonīga, ka komedianti, kaut ļoti steidzās nonākt ciemā, bija spiesti

apstādināt ratus un pagriezt tos pret vēju. Nabaga kleperis nespēja vairs pavilkt; kājas tam stinga; kūpošā, sviedriem slapjā āda drebēja; vēl vairāk sasprindzinoties, tas nobeigtos; smagās elpas plati ieplestajās nāsīs jau mirdzēja asins lāse un acu āboli stiklaini spīdēja.

Nakts šaušalas ir viegli izprotamas. Tumsā ērti var slēpties biedi, bet baltās šausmas aptvert grūtāk. Diezin vai iespējams drūmāks stāvoklis par to, kādā nonākuši mūsu nabaga komedianti — bāli aiz izsalkuma, sniegā kļuvuši tikpat kā akli, pamesti lielceļa vidū reibinošajos, saltajos sniegpārslu virpuļos, kas viņus apņēma no visām pusēm. Aktieri salīda zem kulbas brezenta, gaidot, kad aprims vētra, un spiedās cieši kopā, lai cits citu sasildītu. Beidzot putenis noklusa, un gaisā virmojošais sniegs varēja mierīgi lidināties iejā. Cik tālu vien skatiens sniedza, laukus klāja sudrabots līķauts.

—   Bet kur ir Matamors? — Blāziuss ierunājās. — Varbūt vējš viņu aiznesis uz Mēnesi?

—   Tiešām, — Tirāns piebilda, — es viņu nekur neredzu. Varbūt viņš saritinājies zem kādas dekorācijas kulbas dibenā. Ehei, Matamor! Sapurini ausis, ja esi aizmidzis, un atsaucies!

Matamors neizdvesa ne skaņu. Zem veco audeklu kaudzes itin nekas nesakustējās.

—   Ei, Matamor! — Tirāns vairākkārt notaurēja savā viszemākajā traģika balsi un tik skaļi, ka varētu uzmodināt septiņus gulētājus alā un viņu suni ari.

—   Mēs neesam Matamoru redzējušas, — aktrises teica, — un, tā kā sniega virpuļos neko nevarēja saskatīt, nepavisam neuztraucāmies par viņa prombūtni, jo domājām, ka viņš ir dažu soļu attālumā no kulbas!

—   Pie joda! — Blāziuss iesaucās. — Tie nu gan ir joki, ja vien nav notikusi nelaime.

—   Esmu pārliecināts, — Sigoņaks sacīja, — kad griezās vislielākais putenis, viņš būs patvēries aiz kāda koka stumbra un drīz atnāks.

Tika nolemts brīdi pagaidīt un pēc tam doties Matamoru meklēt. Uz ceļa neviens neparādījās, kaut gan uz tāda balta fona pat jau biezējošajā krēslā cilvēka stāvs būtu skaidri saskatāms arī diezgan lielā attālumā. Bija pienākusi nakts, kas tik drīz seko decembra īsajām dienām, taču pilnīgi nesatumsa. Sniega atspīdums cīnījās pret nakls melnumu, un šķita, ka dīvainas ačgārnības dēļ gaisma plūst no zemes. Apvārsnis iezīmējās baltām līni-

jām un neizgaisa tālē. Apsnigušie koki vīdēja kā ledus raksti uz aizsalušām rūtīm, un reizumis no sakustinātiem zariem sniega pikas nokrita uz tumsas drapērijām kā sudraba asc;as uz miroņa autiem. Tas bija sērīgs skats; kaut kur izmisīgi gaudoja suns, it kā dodot balsi ainavas pamestībai un izsakot to baismā melodijā. Reizēm šķiet, ka daba, klusēšanas nogurusi, uztic savas slepenās ciešanas vēja auriem vai kāda dzīvnieka žēlajām gaudām.

Ir zināms, cik baigi nakts klusumā skan žēlabainā kaukšana, kas pāriet gārdzienā un liekas izsaucam cilvēka acij nesaredzamus rēgus. Dzīvnieka instinkts saistībā ar lietu dvēseli nojauš nelaimi un raud par to, pirms tā atklājusies. Tādās ar šņukstiem sajauktās gaudas noviedamas bailes no nākot'es, nāves baismas un šaušalas saskarsmē ar pārdabisko. Pat visvīrišķīgākais cilvēks nevar vienaldzīgi tajās noklausīties, un no tādiem kaucieniem, tāpat kā no Ijaba pieminētās dvašas, uzmetas zosāda.

Kaukšana, kas sākumā skanēja tālu, tuvojās, un aktieri ieraudzīja klajumā sēžam lielu, melnu suni pret debesīm paceltu purnu un it kā tīksmināmies par savām žēlabainajām gaudām.

—   Mūsu nabaga biedram būs notikusi kāda nelaime! — Tirāns iesaucās. — Tas nelietīgais suņa lops gaudo kā pie miroņa.

Drumu nojautu pārņemtās sievietes dievbijīgi meta krustus. Labsirdīgā Izabella sāka murmināt lūgšanu.

—  Jāiet meklēt, nav vairs ko gaidīt, — Blāziuss teica, — un jāņem līdzi lukturis, kura gaisma viņam būs tikpat kā vadone un Polārzvaigzne, ja viņš ir noklīdis no taisnā ceļa un brien pāri laukiem, jo tādā sniegā, kas visus ceļus aizklajis baltiem līķautiem, viegli var nomaldīties.

Tika iešķilta uguns, un drīz vien lukturi ieliktais sveces gals raidīja cauri plānajām raga rūtīm pietiekami spožu gaismu, lai to pamanītu jau iztālēm.

Tirār.s, Blāziuss un Sigoņaks devās meklējumos. Skapēns un Leandrs palika sargāt kulbu un mierināt sievietes, kuras notiekošais saka uztraukt. Lai aina būtu jo šaušalīgāka, melnais suns nemitējās izmisīgi kaukt, un vējš ar dobju šalkoņu dzina pāri klajumam savus gaisa ratus, it kā nestu ceļojošus garus.

Negaiss bija sapūtis sniegu tā, ka tas izdzēsa visas pēdas vai vismaz vērta tās grūti saskatāmas. Ari tumsa apgrūtināja meklējumus, un, kad Blāziuss nolaida lukturi

pie pašas zemes, viņš reizēm ieraudzīja Tirāna lielās kājas nospiedumu baltajos putekļos, nevis Matamora pēdas — līdz šejienei atnākot, tas sniegā būtu atstājis tikpat vieglas zīmes kā putns.

Tā viņi nogāja apmēram ccturtdaļljē, cilājot lukturi, lai pievērstu noklīdušā komedianta uzmanību, un no visa spēka sauca: Matamor, Matamor, Matamorl

Sim saucienam, kas atgādināja senlaiku bērinieku kliedzienus pirms apbedījuma vietas atstāšanas, atbildēja vienīgi klusums vai arī kāds bailīgs putns, kurš ķērkdams aizlaidās un, ātri vicinādams spārnus, pazuda naktī. Reizēm žēli iebrēcās kāda gaismas iztraucēta pūce. Beidzot Sigoņaks, kuram bija ļoli asa redze, saviedēja pie kāda koka dīvainu, neparasti stīvu un baigi nekustīgu apveidu. Viņš brīdināja biedrus, kuri steidzās baronam līdzi uz koka pusi.

Tas tiešām bija nabaga Matamors. Viņa mugura balstījās pret stumbru, izstieptās kājas bija apputinājis sniegs. Milzīgais rapieris, no kura viņš nekad nešķirās, veidoja dīvainu leņķi ar kruškurvi un jebkuros citos apstākļos izskatītos smieklīgs. Biedriem tuvojoties, viņš palika tikpat nekustīgs kā nokaltis zars. Tādas stingas pozas satraukts, Blāziuss pievērsa luktura gaismu Matamora sejai, bet ieraudzītais iedvesa tādas šausmas, ka viņš lukturi tūlīt pat nolaida.

Apgaismotajā maska nebija nevienas dzīvas krāsas. Tā izskatījās kā no balta vaska darināta. Nāves mezglaino pirkstu sakniebtais deguns spīdēja gluži kā gliemežvāks, uz deniņiem āda šķita cieši uzstiepta. Sniegpārslas bija ieķērušās uzacīs un skropstās, un ieplestie redzokļi raudzijas kā stikla acis. Osu galos, noliekušas tos lejup, spidēja lāstekās. Mūžīgas klusēšanas zīmogs slēdza lūpas, kas bija izteikušas tik daudz jautru ērmību, un miroņgalva jau vīdēja cauri bālajai, kalsnajai sejai, kurā pieradums vaikstīties bija ievilcis bezgala jocīgas rievas, ko saglabāja pat līķis, jo, komediantam par nelaimi, pat viņa nāve nespēj būt nopietna.

Vēl nezaudējis pēdējo cerību, Tirāns mēģināja sapurināt Matamora roku, bet tā jau bija pilnīgi sastingusi un nesalickusies nokrita noklikšķot kā marionetes koka roka, kam palaists vaļā pavediens. Nabaga zellis bija atstājis dzīves skatuvi un devies uz viņsaules teātri. Tomēr, nespēdams atzīt biedra nāvi, Tirāns pajautāja Blāziusam, vai tam nav līdzi blašķe. Pedants nekad nešķīrās no šī

dārgā trauka. Tajā bija vēl mazumiņš vīna, un viņš pielika blašķes kakliņu pie Matamora violetajām lūpām; taču zobi palika stūrgalvīgi sakosti, un stiprinošais dzēriens sarkanām lāsēm tecēja ārā pa mutes kaktiņiem. Dzīvības dvaša bija pametusi šo trauslo mājvietu, jo pat visvājākā elpa garaiņu veidā būtu saskatāma saltajā gaisā.

—   Nemokiet viņa nabaga miesas, — Sigoņaks teica.

—  Vai tad neredzat, ka viņš ir miris?

—   Ak vai, jums taisnība, — Blāziuss atbildēja, — tikpat miris kā Heopss zem milzu piramīdas. Sniega vērpešu apdullināts, nespēdams cīnīties pret vētras niknumu, viņš droši vien apstājās pie šī koka, un, tā kā uz kauliem viņam nebija ne pāris unču miesas, viņš drīz vien sasala ragā. Ar katru dienu viņš ēda aizvien mazāk, lai Parīzē radītu lielāku iespaidu, un, tā gavēdams, bija izkāmējis vairāk nekā dzinējsuns pēc medībām. Nabaga Matamor, nu tu esi pasargāts no knipjiem, pļaukām, spērieniem un pērieniem, ko tev lēma lomas! Nu tevi neviens vairs neapsmies.

—   Ko iesāksim ar līķi? — Tirāns viņu pārtrauca.

—   Mēs nevaram to atstāt grāvmalā vilkiem, suņiem un putniem saplosīšanai, kaut ari tā būtu nožēlojama barība, pat tārpiem nepietiktu brokastīm.

—   Protams, neatstāsim, — Blāziuss sacīja. — Viņš bija labs un krietns biedrs, un, tā kā viņš nav smags, tu viņu ņemsi pie galvas un es — pie kājām un tā aiznesīsim līdz kulbai. Rīt atausis diena un mēs apbedīsim Matamoru kādā iespējami pieklājīgā stūrītī, jo mums, komediantiem, pamāte baznīca ir slēgusi kapsētu vārtus un liedz maigu dusu svētītā zemē. Mums jāsatrūd apgānītās vietās kā sprāgušiem suņiem vai beigtiem zirgiem, kaut visu mūžu esam uzjautrinājuši labdzimušus ļaudis. Jūs, barona kungs, iesiet mums pa priekšu un nesīsiet lukturi.

Sigoņaks piekrītoši palocīja galvu. Abi komedianti noliecās, notrauca sniegu, kas jau priekšlaikus klāja Matarnoru kā līķauts, pacēla vieglo mironi un devās ceļā, bet barons soļoja pa priekšu un rādīja gaismu.

Laimīgā kārtā tobrīd neviens negāja pa ceļu, jo šis skats — luktura sarkanīgās vizmas dīvaini apgaismotā bērinieku grupa, kas meta garas, bezveidīgas ēnas baltajā sniegā, — katram šķistu diezgan noslēpumains un baismīgs. Ceļinieks, bez šaubām, iedomātos noziegumu vai burvestības

Melnais suns mitējās kaukt, it kā būtu izpildījis savu brīdinātāja pienākumu. Plašajos laukos valdija kapa klusums, jo sniegs slāpē skaņas.

Jau pirms laba brīža Skapēns, Leandrs un aktrises bija pamanījuši mazo, sarkano uguntiņu šūpojamies Sigoņaka rokā un metam negaidītus zibšņus uz priekšmetiem, izraujot tos no tumsas savādā vai biedīgā izskatā, līdz tie atkal izgaisa tumsā. Trīceligās liesmiņas te izgaismota, te noslēpta, Tirāna un Blāziusa veidotā grupa, sasaistīta ar Matamora gulenisko līķi kā divi vārdi ar savienojuma zīmi, ieguva mīklainu un drūmu veidolu. Bažīgas intereses mudināti, Skapēns un Leandrs devās gājienam pretī.

—   Hei, kas viņam noticis? — komēdijas kalps jautāja, kad bija pievienojies kolēģiem. — Vai Matamors saslimis, ja jūs viņu nesat tik stivu, it kā viņš būtu norijis savu rapieri?

—   Viņš nav slims, — Blāziuss atbildēja. — Viņš pat bauda nesatricināmu veselību. Viņu vairs neapdraud nedz ģikts, nedz drudzis, nedz katars, nedz nierakmeņi. Viņš uz visiem laikiem ir izdziedinājies ar slimību, pret kuru vēl neviens ārsts, lai tie būtu kaut Ilipokrats, Galēns vai Avicenna, nav atraduši zāles, es gribu teikt — dzīvi, kas vienmēr beidzas ar nāvi.

—   Tātad viņš ir miris! -4Skapēns izsaucās sāpīga pārsteigumā un noliecās pie nelaiķa sejas.

—   Gluži miris, vairāk miris nemaz nevar būt, ja šajā stāvoklī iespējamas pakāpes, jo dabiskajam nāves saltumam pievienojies ledus aukstums, — Blāziuss atbildēja piesmakušā balsī, kas atklāja dziļāku aizkustinājumu nekā izrunātie vārdi.

—   «Viņš ir dzīvojis!» kā mēdz teikt prinča sirdsdraugs traģēdiju pēdējā monologā, — Tirāns piemetināja. — Bet, lūdzu, nomainiet mūs uz bridi! Tagad ir jūsu kārta nest. Mēs jau labu laiku stiepjam savu dārgo biedru, necerot nedz uz palīdzīgu roku, nedz atalgojumu.

Skapēns aizstāja Tirānu un Leandrs — Blāziusu, kaut arī tāds apbedītāja pienākums nemaz nebija viņam pa prātam, un gājiens atsāka kustēties. Pēc dažām minūtēm tas sasniedza kulbu, kas stāvēja ceļa vidū. Par spīti aukstumam, Izabella un Serafīna bija izlēkušas no ratiem, kur tagad tupēja vienīgi Duenja ieplestām pūces acīm. Ieraudzījušas bālo, sastingušo un ledaino Matamoru nekustīgu, maskai līdzīgu seju, kurā vairs neatspoguļojās dvēsele, aktrises šausmās un bēdās iekliedzās. No Izabellas skaidrajām acīm noritēja pat divas asaras, ko skaudrais nakts ziemeļvējš acumirklī sasaldēja. Salā apsārtušās skaistās rokas svētbijīgi sakļāvās, un dedzīga lūgšana par to, kuru nupat tik pēkšņi bija aprijusi mūžības bedre, uz ticības spārniem aizlidoja tumšo debesu tālēs.

Ko nu varēja darīt? Stāvoklis joprojām palika sarežģīts. Līdz miestam, kur bija paredzēts pārnakšņot, vēl vajadzēja braukt vienu vai divas ljē, un, kad komedianti tur nonāks, visas mājas jau sen būs slēgtas un zemnieki — aizmiguši, taču nevarēja arī palikt ceļa vidū sniegā bez malkas ugunskuram un bez ēdiena, kas spēcinātu, un pārlieku bēdīgajā un drūmajā miroņa sabiedrībā gaidīt dienu, kura šajā gadalaikā aust ļoti vēlu.

Tika nolemts braukt tālāk. Stunda atpūtas un Skapēna iedotais maišelis auzu bija mazliet spēcinājis nabaga veco, novārgušo zirgu. Šķita, ka tas ir atspirdzis un spēs paiet atlikušo ceļa gabalu. Matamoru noguldīja kulbā zem kāda audekla. Aktrises, tomēr mazliet bailēs drebēdamas, apsēdās ratu priekšā, jo mironis bija par spoku pārvērtis draugu, ar kuru viņas vēl nesen sarunājās, un ias, kas prata uzjautrināt, nu šermināja kā rēgs vai lemurs.

Vīrieši gāja kājām. Skapēns apgaismoja ceļu ar lukturi, kurā bija nomainīta svece, bet Tirāns turēja pavadu, lai zirgs nekluptu. Pajūgs kūņojās lēni, jo ceļš bija grūts; tomēr pēc divām stundām diezgan stāvas nogāzes pakājē varēja ieraudzīt ciema pirmās mājas. Sniegs bija uzvilcis baltus kreklus jumtiem, tāpēc arī naktī tie bija saskatāmi :>ret tumšajām debesīm. Iztālēm sadzirdējuši kulbas dzelžu žļerkstoņu, modrie suņi sacēla troksni, to rejas pamodināja citus suņus laukos izkaisītajās attālākajās fermas. Tas bija īsts koncerts — vieni rēja dobji, citi — spalgi, biļa solisti, atbildētāji un kori, kuros piedalījās visa apkaimes suņu cilts. Un tā, kad kulba iebrauca ciemā, visi tā iemītnieki bija pamodinati. Daža laba naktsmicē ietuntuļota galva pavīdēja kādā lūkā vai pavērtās durvīs, tāpēc Pedantam nebija grūti uzsākt sarunas par naktsmāju trupai. Viņam parādīja tādu kā viesnīcu vai māju, kur ceļotāji mēdza apmesties, jo ciemā reti meklēja pajumti naktij — parasti visi devās tālāk. Iebraucama vieta bija ciema otrā malā, un nabaga kleperim vajadzēja vēl pastīvēties; bet tas sajuta staļļa tuvumu un pēdējā piepūlē tā pakavi cauri sniegam šķila dzirkstis uz ojiem. Šaubu nebija: virs durvīm karājās aslapainās palmas zars, kas stipri atgādināja zaru, kādus mērc kristāmūdenī, un Skapēns, paceļot lukturi, ieraudzīja šo viesmīlības simbolu. Tirāns ar lielajām dūrēm bungoja pa durvīm, un drīz vien varēja dzirdēt čībās ieautas kājas nama iekšienē kāpjam lejā pa trepēm. Pa dēļu spraugām spīdēja sarkanīga gaisma. Durvis atvērās, un visai nepievilcīga naktstērpa krāšņumā parādījās vecene, sargādama izkusušos laukos raustīgu liesmu ar izkaltušu plaukstu, kas šķita aizdegusies. Abas rokas viņai bija aizņemtas, tāpēc viņa turēja zobos vai, pareizāk sakot, smaganās rupjaudekla krekla izgriezuma malas, lai kaunīgi slēptu no kārīgiem skatieniem daiļumus, kurus ieraugot šausmās aizbēgtu pat sabata āži. Viņa ieveda komediantus virtuvē, nolika sveci uz galda, paurķēja pavarda pelnus, atmodinot dažus snaudošus nodeguļus, kas drīz vien aizdedzināja sauju žagaru; tad viņa kāpa augšā savā istabā, lai uzģērbtu svārkus un vesti. Resns puisietis, ar netirām rokām berzēdams acis, gāja atvērt pagalma vārtus, lai ielaistu pa tiem kulbu, nojūdza zirgu un ieveda to stallī.

— Mēs tomēr nevaram atstāt Matamoru ratos kā nomedītu briedi, — Blāziuss teica. — šīs mājas suņi to vēl apkrimtīs. Galu galā viņš ir kristīts cilvēks, un viņu vajag vāķēt kā īstu kristieti, kas viņš arī bija.

Nelaiķa komedianta līķi godbijīgi nolika uz galda un apsedza ar apmetni. Zem drānas lielās krokās iezīmējās inironigais stīvums un sejas smailais profils, kas izskatījās varbūt vēl šausminošāks nekā atsegts. Tāpēc, kad viesnīcniece atgriezās, viņa gandrīz vai apkrita atmuguriski aiz izbīļa, ieraudzījusi mironi, ko noturēja par nomaitātu cilvēku un komediantus — par slepkavām. Izstiepusi vecās, drebošās rokas, viņa jau lūdzās Tirānu, ko turēja par trupas vadoni, saudzēt dzīvību un apsolījās klusēt kā kaps, pat ja tiktu pratināta. Izabella veco nomierināja un dažos vārdos pastāstīja, kas noticis. Tad viesnīcniece atnesa vēl divas sveces, nolika vienu otrai pretī mirušajam blakus un piedāvājās vāķēt kopā ar dāmu Leonardu, jo ciemā bieži apkopa līķus un zināja, kas tādās bēdīgās reizēs darāms.

To paveikuši, komedianti iegāja otrā istabā, kur, drūmo ainu nomākti un nobēdājušies par brašā Matamora zaudējumu, paēda vakariņas gariem zobiem. Kaut arī vīns bija labs, Blāziuss varbūt pirmoreiz mūžā atstāja to glāzē, aizmirsis izdzert. Acīmredzot viņš sirds dziļumos bija ļoti apbēdināts, jo piederēja taču pie žūpām, kas gribētu, lai viņus apbedī zem mučeles un lai no tās krāniņa tek vīns, tad viņi celtos augšā no zārka un uzgavilētu pilnajai sarkanvīna glāzei.

Izabella un Serafina iekārtojās nabadzīgā gultā blakusistabā. Vīrieši izstiepās uz salmu ķīpām, ko viņiem atnesa staļļa puisis. Visi gulēja slikti, mocījās ar murgiem un agri piecēlās, jo vajadzēja gādāt par Matamora apglabāšanu.

Tā kā palaga nebija, Leonarda un viesnīcniece ietina mironi vecā dekorāciju gabalā, uz kura bija attēlots mežs — tāds līķauts bija komedianta cienīgs, tāpat kā kapteiņa cienīgs būtu karavīra apmetnis. Zaļas gleznojuma paliekas uz nodiluša pamata attēloja vijas un lapotnes, radot iespaidu, ka ēģiptiešu mūmijai līdzīgais ietītais un iešūtais līķis būtu godināts, apkaisot to ar zālēm.

No divām kārtīm, ko nesa Tirāns, Blāziuss, Skapēns un Leandrs, un uz tām uzlikta dēļa uztaisīja nestuves. Plats, vizuļu zvaigznēm un pusmēnešiem nosēts melna samta apmetnis, ko valkāja antīko priesteru vai burvju lomu tēlotāji, labi noderēja par piedienīgu līķautu.

Tā sakārtojies, gājiens atstāja viesnīcu pa sētas durvīm, kas veda uz lauku, jo vajadzēja izvairīties no ziņkārīgo skatieniem un valodām, un devās uz viesnīcnieces norādīto necilo vietu, kur varētu Matamoru apbedīt, neradot nekādus iebildumus, jo tur parasti izmeta nobeigušos dzīvniekus, — vietu, kas gan nebija piemērota un cienīga uzņemt cilvēka mirstīgās atliekas — pēc Dieva līdzības veidotā pīšļus; taču baznīcas noteikumi bija stingri, un no baznīcas izslēgts komediants nedrīkstēja atdusēties svētītā zemē, ja vien nebija atsacījies no teātra, saviem darbiem un slavas, un Matamors to nebija darījis.

Rīts pelēkām acīm sāka mosties un brida pa sniegu lejup gar pakalnu nogāzēm. Salta blāzma pletās pār ieleju, kuras baltums vērta bālās debesis pavisam blāvas. Izbrīnījušies par dīvaino gājienu, kam priekšgalā nebija nedz krusta, nedz priestera un kas pat nevirzījās uz baznīcas pusi, daži zemnieki, kuri devās lasīt žagarus, apstājās un greizi nolūkojās komediantos, domājot, ka tie ir ķeceri, burvji vai bezdievji, tomēr neiedrošinoties neko teikt

Beidzot aktieri nonāca diezgan nomaļā vietā, un staļļa puisis, kuram bija lidzi lāpsta, sacīja, ka vajadzētu tur apstāties. Visapkārt no sniega ārā rēgojās dzīvnieku skeleti. Maitu ērgļu un kraukļu nolupinātiem zirgu ģindeņiem mugurkaula skriemeļu virknes galā bija gari galvaskausi ar dziļiem acu dobuļiem, beztniesīgās ribas slējās kā vēdekļi, kam noplēsts papīrs. Ermigi sniega sanesumi vērta šo miroņkaulu kaudzi jo baismāku, uzsverot kaulu apaļumus un locītavas. Skeleti atgādināja spokainus dzīvniekus, ar kādiem Aspiolu un Goli auļoja uz raganu saietiem.

Komedianti nolika mironi zemē, un viesnīcas puisis sāka dušigi rakt zemi, metot melnās zemes kukuržņus sniegā, — tas atstāj sevišķi drūmu iespaidu, jo palicējiem šķiet, ka nabaga nelaiķim, kaut arī tas neko nejūt, pirmajā nakti kapā būs pārlieku salti.

Tirāns nomainīja puisi, un kaps ātri padziļinājās. Tas jau bija pietiekami plati atplētis žokļus, lai vienā paņēmienā aprītu tievo līķi, kad sapulcējušies lauki sāka klaigāt par hugenotiem un grasījās it kā uzbrukt komediantiem. Daži akmeņi pat tika mesti, kaut arī laimīgā kārtā nevienu netrāpīja. Pārskaities uz neliešiem, Sigoņaks izrāva zobenu no maksts un metās pie salašņām, sizdams plakaniski ar asmeni un draudēdams ar zobena galu. Izdzirdis cīniņa troksni, Tirāns izlēca no bedres, sakampa vienu no nestuvju kārtīm un ņēmās slānīt muguras tiem, kurus barona straujais trieciens bija nogāzis gar zemi. Pūlis izklīda klaigadams un lādēdamies, un Matamora apbedīšanu varēja pabeigt. Bedres dibenā noguldītais meža gabalā iešūtais ķermenis vairāk izskatījās pēc zaļā saržā ietītas arkebūzas, ko slēpjot aprok zemē, nekā pēc apglabājama cilvēka līķa. Kad pirmās lāpstas smilšu nobira per aktiera vārgajām mirstīgajām atliekām, aizkustinātais Pedants nespēja apvaldīt asaru, kas no sarkanā deguna gala iekrita kapā kā dvēseles pērle, žēlīgi nopūtās un kapa runas vietā izteica vārdus, kuri ietvēra visas nelaiķim veltītās raudu dziesmas un žēlabas: «Ak vai, nabaga Matamor!»

Krietnais Pedants, šos vārdus teikdams, bija cieši pārliecināts, ka atkārto Hamleta — dāņu prinča slavenos vārdus, ko tas izrunāja, svārstīdams rokā vecā galma āksta Jorika galvaskausu, kā viņš bija izlasījis sjēra Šekspīra — Anglijā plaši pazīstama un karalienes Elizabetes lolota dzejnieka traģēdijā.

Dažās minūtēs kaps bija aizbērts. Tirāns to apkaisīja ar sniegu, lai noslēptu tā atrašanās vietu, jo baidījās, ka varētu kapu apgānīt, un, šo darbu pabeidzis, sacīja:

— Nu, un tagad steigsimies prom, jo mums te nekas vairs nav darāms; atgriezīsimies viesnīcā. Iejūgsim zirgu kulbā un laidīsimies lapās, jo šie neģēļi, ja atgriezisies lielā skaitā, var mums uzbrukt. Tad ar jūsu zobenu un manām dūrēm nepietiks. Pigmeju armija pieveic milzi. Pat uzvara nenestu mums slavu un nedotu nekādu labumu. Ja jūs izlaistu iekšas pieciem sešiem stulbeņiem, jūs laimīgāki nekļūtu un nogalināto dēļ mums rastos nepatikšanas. Tad sāktos atraitņu vaimanas un bāriņu raudas, tas ir nelāgi un nožēlojami, un no tā advokāti gūtu labumu, ietekmējot tiesnešus.

Padoms bija labs un tika uzklausīts. Pēc stundas komedianti samaksāja rēķinu, un pajūgs devās ceļā.

VII. KA ATTAISNOJAS ROMANA NOSAUKUMS

Sākumā pajūgs brauca tik ātri, cik vien spēja zirgs, kas stallī bija pavadījis mierīgu nakti, un ļāva iepriekšējā vakarā apsnigušais ceļš. Sigoņaka un Tirāna pārmācītie zemnieki varēja atgriezties lielākā skaitā un uzbrukt, tāpēc vajadzēja tikt pietiekami tālu no ciema, lai vajāšana nebūtu iespējama. Divas krietnas ljē komedianti nobrauca klusēdami, jo Matamora bēdīgais gals neapskaužamo stāvokli vērta jo drūmāku. Ikviens domāja par to, ka var pienākt diena, kad viņu tāpat apglabās ceļmalā starp dzīvnieku maitām un kapu pametis fanātiķiem apgānīšanai. Kulba turpināja ceļu gluži kā dzīve, kas vienmēr rit uz priekšu, nebēdājot par tiem, kuri nevar tikt līdzi un paliek grāvjos mirstoši vai miruši. Sis simbols — kulba — tikai vērta slēpto jēgu skaidrāku. Blāziuss, kam niezēja mēle, sāka moralizēt par šo tematu, izmantojot citātus, parunas un aforismus, kuri viņam bija iespiedušies atmiņā no pedantu lomām.

Tirāns īgni klausījās, nesakot ne vārda. Viņa domu gaita bija pavisam citāda, tā ka Blāziuss, pamanījis biedra izklaidību, apjautājās, par ko viņš prāto.

— Es domāju, — Tirāns atbildēja, — par Milo Krotoniātu, kas ar dūres sitienu nogalināja vērsi un apēda to vienā dienā. Man tāds varoņdarbs patīk, un es jūtu, ka

spētu to atkārtot.

—   Par nelaimi, trūkst vērša, — Skapēns iejaucās sarunā.

—   Jā, — Tirāns sacīja, —man ir tikai dūre… un kuņģis. Ak, laimīgie strausi, kas pārtiek no oļiem, lauskām, getru pogām, nažu spaliem, jostas sprādzēm un citām cilvēkam nesagremojamām lietām. Sajā brīdī es labprāt apritu visus teātra rekvizītus. Man šķiet, ka, rokot kapu nabaga Matamoram, es pats sevī esmu izracis tik platu, garu un dziļu bedri, ka nekas to nevarētu piepildīt. Senlaiku ļaudis darīja ļoti gudri, pēc apbedīšanas rīkojot ar gaļu un vīniem bagātas maltītes par jo lielāku slavu mirušajiem un jo labāku veselību dzīvajiem. Man patiktu šobrīd izpildīt šo filozofisko rituālu, kas tik labi nožāvē asaras.

—   Citiem vārdiem, — Blāziuss teica, — tu gribi ēst. Polifēin, rima, Gargantija, Goliāt — tu man riebies!

—   Un tu — tu gribētu gan dzert, — Tirāns atcirta.

—   Smilts sūklis, ādas maiss, muca, vīna vāts, šļūtene — tevi var tikai nožēloti

—   Cik vērtīga un tīkama būtu abu šo principu saplūšana pie galda! — Skapēns samierinoši teica. — Rau, tur ceļmalā ir jaunaudzite — gluži kā radīta atpūtai. Tur varētu iegriezt kulbu un, ja vēl kas ēdams palicis, ieturēties, kā nu iespējams, patveroties no ziemeļvēja aiz dabiska aizsega. Tāda apstāšanās zirgam dotu laiku atpūsties un mēs, grauzdami palieciņas, varētu apspriesties, ko lemt par mūsu trupas nākotni, pār kuru, manuprāt, ir savilkušies velnišķīgi tumši mākoņi.

—   Zelta vārdi, draugs Skapēn, — Pedants sacīja,

—   un mēs izraksim no somas, kas diemžēl ir kļuvusi plānāka par izšķērdnieka naudas zutni, senākā spožuma paliekas un druskas: pīrāgu garozas, šķiņķa kaulu, desu ādas un maizes drupačas. Lādē vēl ir divas trīs pudeles vīna — pēdējās no krietna pulka. No visa tā paēst gan nevarēs, bet kaut vai piemānīsim izsalkumu un slāpes. Cik žēl, ka šī neviesmīlīgā kantona zeme nav tāda kā māls, ar ko dažas Amerikas mežoņu ciltis piepilda vēderu, ja nav veicies medībās un zvejā!

Pajūgs nogriezās no ceļa, kulbu novietoja biezoknī, un izjūgtais zirgs sāka meklēt zem sniega pa retam stiebram, ko noplūca ar gariem, dzelteniem zobiem. Klajā laukumiņā paklāja tepiķi. Komedianti sasēdās pa turku modei ap improvizēto galdautu, un Blāziuss uz tā rūpīgi sakārtoja no kulbas paņemtās ēdiena paliekas tā, it kā rikotos bagātīgai maltītei.

—  Ak, cik skaistil — Tirāns iesaucās, šī skata iepriecināts. — Prinča namzinis nevarētu to izdarīt labāk. Kaut arī tu, Blāziuss, esi brīnišķīgs pedants, tavs īstais aicinājums būtu — pils ēdienu pārzinis.

—   Es tiešām to gribēju, bet naidīgais liktenis man to liedza, — Pedants kautrīgi atbildēja. — Galvenais, mīļie puncīši, nemetieties ēdienam virsū rijīgi. Košļājiet lēni un prātīgi. Turklāt es došu jums katram savu daļu, kā mēdz darīt uz avarējušu kuģinieku plostiem. Tev, Tirān, tiks šis šķiņķa kauls, pie kura vēl karājas gaļas skranda. Ar saviem stiprajiem zobiem tu kaulu dabūsi pušu un filozofiski izsūksi tā smadzenes. Jums, cienītās dāmas, būs ši dobuļainā pastētes apakša, kur sakrājušies gaļas krikumi un ļoti barojoša lauku kārta. Tas ir smalks, sulīgs un sātīgs ēdiens, labāku nemaz nevar vēlēties. Jums, baron de Sigoņak, šis desas gals, tikai pielūkojiet, ka ncnorijat auklu, ar ko āda sasieta kā maks. Tā jāpietaupa vakariņām, jo pusdienas ir slikti sagremojama, pārmērīga un nevajadzīga maltīte, un to mēs atcelsim. Mēs, — Leandrs, Skapēns un es — apmierināsimies ar šo godājamo siera gabalu, cietu un bārdainu kā vientuļnieks savā alā. Kas attiecas uz maizi, tie, kam tā šķiet pārāk sakaltusi, var iemērkt to ūdenī un pēc tam vilkt ārā, lai nodrāztu zobu bakstāmos. Katram ir tiesības uz kausiņu vīna, un, kā jau dzērienu devējs, es jūs lūdzu izliet pudeles līdz pēdējam pilienam, lai šķidrums neietu zudumā.

Sigoņaks jau sen bija pieradis pie tādas vairāk nekā spāniskas pieticības un sava Posta pilī viņš dažu labu reizi bija ieturējis maltītes, kuru paliekas peles nezinātu, kā skrubināt, jo viņš pats bija tikpat kā pele. Tomēr viņš nevarēja neapbrīnot Pedanta labo omu un asprātīgo, veiklo valodu, — tas prata saskatīt smieklīgo tur, kur citi būtu īdējuši kā teļi un dīkuši kā govis. Rūpes viņam darīja vienīgi Izabella. Viņas vaigus klāja marmora bālums, un starp diviem kumosiem zobi drudžaini klabēja kā kastaņetes, lai kā viņa pūlējās drebuļus apspiest. Plānais apģērbs nevarēja viņu pasargāt no skaudrā aukstuma, un Sigoņaks, blakus sēdēdams, pret viņas gribu uzsedza Izabellai pusi sava apmetņa, pievilkdams jauno sievieti tuvāk, lai ietītu un dotu viņai daļu sava dzīvības siltuma.

Pie šī mīlestības pavarda viņa sasildījās, un viņas kaunīgajā sejā atkal parādījās viegls sārtums.

Komediantu maltītes laikā atskanēja diezgan savāds troksnis, kam sākumā viņi nepievērsa nekādu uzmanību, domājot, ka to saceļ vējš, svilpojot kailajā jaunaudzē. Drīz vien troksnis kļuva skaidrāks. Tas atgādināja aizsmakušu un griezīgu, reizē dumju un dusmīgu šņācienu, kura izcelsmi bija grūti noteikt.

Sievietes izskatījās diezgan izbijušās. — Ja nu tā ir čūska! — Serafīna iesaucās. — Sie drausmīgie rāpuļi man riebjas tā, ka es nomiršu!

—   Sādā aukstumā čūskas ir sastingušas un guļ savos midzeņos stīvākas par koka gabaliem, — Leandrs teica.

—   Leandram taisnība, — Pedants piekrita, — tam vajag būt kam citam; tas būs kāds meža zvērs, ko mūsu ierašanās nobiedējusi vai iztraucējusi. Ēdīsim vien mierīgi tālāk.

Izdzirdis šņākoņu, Skapēns sasmailēja savas lapsas ausis, kas, salā sasarkušas, tālab nezaudēja dzirdes asumu, un modri raudzījās uz to pusi, no kuras nāca skaņa. Zāles stiebri knakšķēja, it kā pa tiem bristu kāds dzīvnieks. Skapēns pamāja, lai komedianti nekustas, un drīz vien no biezokņa iznāca lielisks zostēviņš izstieptu kaklu un paceltu galvu un karaliskā trulumā dīžājās uz platajām pleznām. Tam sekoja divas dzīvesbiedres — uzticīgas un lētticīgas zosis.

—   Re, kur cepetis, kas pats nāk uz iesma un ko mūsu bada briesmu aizkustinātās debesis sūta īstajā laikā, — Skapēns klusām teica.

Viltīgais zellis piecēlās un attālinājās no trupas, apmetot pusloku tik klusu, ka zem kājām neiekrakšķējās ne zariņš. Zostēviņa uzmanību saistīja komediantu grupa, kurā viņš noraudzījās ar neuzticību un ziņkāri un kuras atrašanos šajā parasti vientulīgajā vietā putna dumjā galviņa nespēja aptvert. Redzēdams to iegrimušu vērošanā, aktieris, kas, šķiet, bija pieradis pie tādām laupīšanām, tuvojās zostēviņam no mugurpuses un uzmeta tam virsū apmetni tik trāpīgi, izveicīgi un ātri, ka viņa rīcība aizņēma mazāk laika nekā tās aprakstīšana.

Kad putna galva bija zem drēbes, viņš metās tam virsū, sakampa tā kaklu zem apmetņa, ko nabaga smokošais dzīvnieks plivināja uz spārniem un teju teju taisījās aiznest pa gaisu. Sādā pozā Skapēns atgādināja tik ļoti apbrīnoto antīko skulptūru grupu, kas saucas «Bērns ar zosi». Driz vien nožņaugtais zostēviņš beidza pretoties. Tā galva ļengani nokarājās pār Skapēna savilkto dūri. Oranžā marokēnā ieautās kājas izstiepās pēdējās trisās. Putns bija beigts. Tā atraitnes zosis, bīdamās līdzīga likteņa, kā apbērēdamas to, sāka žēlabaini gāgināt un iebēga atpakaļ mežā.

— Bravo, Skapēn, tas bija labi nospēlēts numurs! — Tirāns izsaucās. — Tas ir vērts visa, ko tu dari uz skatuves. Zosis ir grūtāk pārsteidzamas nekā Geronti un Trufaldīnes, jo pēc dabas tās ir ļoti modras un piesardzīgas — tā māca vēsture: Kapitola zosis nakti esot pamanījušas gailu tuvošanos un izglābušas Romu. Sis varenais putns mūs gan izglābj citā veidā, tas tiesa, bet tas nav mazāk laimīgi.

Vecā Leonarda putnam nolaida asinis un noplūca to. Kamēr viņa, cik vien labi spēdama, plūca dūnas, Blāziuss, Tirāns un Leandrs jaunaudzē savāca sausus zarus, nokratīja no tiem sniegu un sakrāva sausā vietā. Skapēns ar nazi apdarināja nūju — nolobīja mizu un nodrāza par iesmu. Divi žuburaini zari, nocirsti virs žākļa, noderēja par iesma balstiem un tauku tecināmā trauka turētājiem. No ratiem paņemto salmu vīšķi aizdedzināja ar šķiltavām, uguns ātri iekūrās un drīz cēlās priecigas liesmas, brūninot iesmā uzdurto putnu un ar savu siltumu atdzīvinot aktierus, kas sēdēja lokā ap ugunskuru.

Skapēns pieticīgi, kā jau pieklājas notikuma varonim, sēdēja savā vietā nolaistu skatienu un saldenu seju, laiku pa laikam apgrozīdams medījumu, kas ogļu karstumā vērtās skaisti zeltains, pēc izskata ļoti gards, un izplatīja tādu suliguma smaržu, kas būtu no sirds iejūsminājis katalonieti, kurš lielpilsētā Parīzē visvairāk apbrīnoja Zosu ielas putnu ceptuves.

Tirāns bija piecēlies un staigāja lieliem soļiem, lai, kā pats teica, būtu vieglāk savaldīties un nemesties virsū pusjēlam cepetim, ko viņš būtu gatavs aprīt ar visu iesmu. Blāziuss aizgāja pie kulbas paņemt lielu alvas paplāti, ko lietoja teātra mielastos. Zosi svinīgi uzguldīja uz tās, un, gabalos sadalot, tai tecēja dievišķīgi smaržīga, ar asinīm sajaukta sula.

Putnu sagrieza vienādās daļās, un brokastis sākās no jauna. Šoreiz tā nebija iedomāta un neīsta barība. Izsalkums apklusināja sirdsapziņu, un neviens nenosodīja Skapēna rīcību. Pedants, kas stingri ievēroja virtuves mākslas likumus, atvainojās, ka zem cepeša nav skābo apelsīnu šķēlīšu — tas ir nepieciešams un vienmēr ievērots noteikums, taču šo kulinārijas kļūdu vigam augstsirdīgi piedeva.

—   Tagad, kad nu esam ieturējušies, — Tirāns teica, ar roku slaucīdams bārdu, — būtu īstais laiks padomāt, ko darīsim turpmāk. Maka dibenā man atlikuši vairs tikai trīs vai četri pistoli, un no mantziņa amata drīz būs palicis vienīgi nosaukums. Mūsu trupa ir zaudējusi divus vērtīgus biedrus — Zerbīnu un Matamoru, turklāt mēs nevaram rādīt komēdijas lauka vidū par prieku kraukļiem, vārnām un žagatām. Tie nemaksās par savām vietām, jo tiem nav naudas, varbūt vienīgi žagatām ir, jo stāsta, ka tās zogot monētas, dārglietas, karotes un kausus. Taču uz tādiem ienākumiem cerēt nebūtu prātīgi. Ar šo pastardienas zirgu, kas tikko turas uz kājām mūsu kulbas ilksīs, nav iespējams nonākt Puatjē agrāk kā pēc divām dienām. Tas ir ļoti bēdīgi, jo pa to laiku mēs varam nomirt aiz bada vai aukstuma kādā grāvmalā. Ceptas zosis nenāk katru dienu ārā no krūmiem.

—   Tu ļoti labi izklāsti kaiti, — Pedants teica, — bet neko nesaki par zālēm.

—   Manuprāt, vajadzētu apstāties pirmajā ciemā, kas būs pa ceļam; lauku darbi ir beigušies. Tas ir garu, tumšu vakaru laiks. Mums labprāt ierādīs kādu šķūni vai kūti. Skapēns sitīs bungas pie vārtiem, apsolot apstulbušajiem lempjiem ārkārtēju un brīnumainu izrādi, dodot patīkamo Iespēju samaksāt graudā. Vista, šķiņķa vai gaļas gabals dos tiesības sēdēt pirmajā rindā. Otrajā pietiks ar pāri sīku putnu, duci olu, saišķi dārzeņu, maizes klaipu vai citu ko ēdamu. Naudas ziņā sikstuiīgie zemnieki nav tik skopi, ja runa ir par pārtiku, kas glabājas tīnēs un viņiem neko nemaksā, ko viņiem devusi labā dabas māte. Tāds ieguvums maku mums nepiepildīs, bet vēderu gan, un tas ir svarīgi, jo no Gastera ir atkarīga visa ķermeņa labsajūta un veselība, kā gudri norādījis Menenieuss. Pēc tain mums nebūs grūti tikt līdz Puatjē, kur pazīstu viesnīcnieku, kas uzņems mūs uz parāda.

—   Bet kādu lugu mēs spēlēsim, ja ceļā pagadīsies piemērots ciems? — Skapēns jautāja. — Mūsu repertuārs ir gaužām sašķobījies. Traģēdijas un traģikomēdijas būtu īstā ķīniešu ābece lauciniekiem, kas neko nezina nedz no vēstures, nedz mitoloģijas un pat nedzird franču valodas daiļskaņu. Būtu vajadzīgs kāds uzjautrinošs farss ar rupjiem, nevis smalkiem jokiem, ar pamatīgu pēršanu, spērieniem pa sēžamvietu, smieklīgiem kritieniem un bufonādem itāliešu gaumē. Brīnišķīgi noderētu «Kapteiņa Matamora plātības». Par nelaimi, Matamora dzīve ir galā, un viņš varētu deklamēt, runāt savus monologus vienīgi tārpiem.

Skapēna runas laikā Sigoņaks pacēla roku par zīmi, ka grib kaut ko sacīt. Viegls pietvīkums, pēdējais, ko dižcilša patmīlība raidīja no sirds uz vaigiem, sārtoja viņa parasti bālo seju pat zem ziemeļvēja asajiem kodieniem. Komedianti klusēdami gaidīja, ko viņš teiks.

—   Ja arī man nav nabaga Matamora talanta, man ir gandrīz viņa kalsnums. Es uzņemšos viņa ampluā un aizstāšu viņu, cik vien labi varēšu. Es esmu jūsu biedrs un gribu tāds būt no visas tiesas. Man jau tāpat ir kauns, ka esmu izmantojis jūsu veiksmi, bet neesmu bijis noderīgs grūtā brīdī. Turklāt — kam gan pasaulē ir kāda daļa gar Sigoņakiem? Mana muiža grūst drupās, pār senču kapenēm Aizmirstība klāj manu senāk slaveno vārdu, un efejas izdzēš manu ģerboni virs tukšajiem vārtiem. Varbūt kādu dienu trīs svēteļi sapurinās sudrabainos spārnus un dzīve kopā ar laimi atgriezīsies skumīgajā graustā, kur mana jaunība nonīka bezcerībā. Pagaidām jūs, kas man sniedzāt roku, lai izvestu no ši pagraba, pieņemiet mani par savējo no tīras sirds. Es vairs nesaucos par Sigoņaku.

Izabella uzlika plaukstu uz Sigoņaka rokas, it kā gribētu viņu pārtraukt; taču Sigoņaks neievēroja jaunavas lūdzošo skatienu un turpināja:

—   Es saloku savu barona titulu un nolieku to drēbju lādes dibenā kā apģērbu, ko vairs nevalkā. Nesauciet mani vairs tā. Redzēsim, vai nelaime mani pazīs arī maskētu. Tātad esmu Matamora mantinieks un pieņemu jaunu vārdu: esmu kapteinis Frakass!

—   Lai dzīvo kapteinis Frakass! — visa trupa sauca par piekrišanas zīmi. — Lai visur viņam seko aplausi!

Sis lēmums, kas komediantus sākumā pārsteidza, nebija tik pēkšņs, kā varētu likties. Sigoņaks jau sen par to domāja. Viņš kaunējās dzīvot uz brašo kumēdiņu rādītāju rēķina, kas tik augstsirdīgi dalījās ar viņu savos līdzekļos, nekad neliekot manīt, ka viņš ir nevēlams, un, viņaprāt, muižniekam mazāk apkaunojoši bija kāpt uz skatuves, lai godīgi nopelnītu savu daļu, nekā dīki to pieņemt kā ubagdāvanu vai žēlsirdības apliecinājumu. Viņam bija nākusi prātā doma atgriezties Sigoņaku pilī, bet viņš to aizmainīja kā gļēvu un apkaunojošu. Sakāves reize nav tas bridis, kad karavīrs pamet biedrus. Turklāt, ja arī viņš varētu iet, viņu atturētu mīlestība uz Izabellu, un, kaut arī viņš nebija gaisa piļu cēlājs, tomēr nezināmā nākotnē redzēja visvisādus pārsteidzošus piedzīvojumus, pavērsienus un liktenīgus notikumus, no kuriem vajadzētu atteikties, atkal noslēdzoties muižā.

Tā visu norunājuši, aktieri iejūdza zirgu kulbā un no jauna devās ceļā. Krietnā maltīte bija atdevusi trupai enerģiju, un viņi sekoja ratiem, lai iespējami atvieglotu nabaga kleperi, tikai Duenja un Serafīna palika ratos, jo viņām nepatika iet kājām. Izabella balstījās uz Sigoņaka rokas un reizēm pameta uz viņu slēpu aizkustinājuma pilnu mirkli, nenojaušot, ka ne tikai aiz mīlestības uz viņu barons nolēmis kļūt par komediantu, kaut ari tāds lēmums nesaskan ar augstdzimuša cilvēka lepnumu. Viņa gribēja Sigoņakam to pārmest, taču viņai pietrūka spēka rāt par tādu padevības pierādījumu, ko viņa aizliegtu, ja būtu varējusi nojaust, jo Izabella piederēja pie tām sievietēm, kuras mīlestībā aizmirst sevi un domā vienīgi par iemīļotā labumu. Pēc brīža, mazliet nogurusi, viņa atkal iekāpa kulbā un ietinās segā blakus Duenjai.

Abpus ceļam, cik vien tālu skatiens sniedza, pletās tuksnesīgs, balti apsnidzis līdzenums; nebija ne miņas no kāda ciema, miesta vai cilvēku mitekļa.

—   Re, mūsu izrāde šķiet stipri apdraudēta, — Pedants teica, pārlaidis skatienu apvārsnim, — nerādās, ka skatītāji steigtos pie mums bariem, un ieņēmumi sālīta speķa, putnu un sīpolu saišķu veidā man šķiet stipri apšaubāmi. Neredzu nevienu kūpošu skursteni. Nekur nevaru ieraudzīt nevienu zvanu torni, kas rādītu savu gaili.

—   Drusciņ jāpaciešas, Blāzius, — Tirāns atbildēja. — Vienkopus saspiesti mājokļi maitā gaisu, un ir veselīgi ciemus izkaisīt tālu citu no cita.

—  Ja spriežam tā, Sī apvidus ļaudīm nav ko baidīties no epidēmijām, melnā mēra, asinssērgas, holeras un ļaunā drudža, kas, pēc dakteru domām, ceļoties no cilvēku pārliecīgas saspiestības. Ja tā turpināsies, tad diezin vai kapteinim Frakasam tik drīz iznāks pirmoreiz kāpt uz skatuves dēļiem.

Pa sarunas laiku ātri sakrēsloja, un aiz biezu, svina smagu mākoņu aizkara tik tikko varēja nojaust sārtenu plankumu, kur saule rietēja, apnikusi apgaismot kraukļu izraibināto, bālo un drūmo ainavu.

Ledains vējš bija sasaldējis un nopulējis sniega virskārtu. Nabaga vecais zirgs tikai ar milzīgām pūlēm klamzāja uz priekšu; pat vislēzenākajās nogāzēs tam pakavi slīdēja, un, lai kā dzīvnieks sasprindzināja ceļgalos ievainotās kājas, ieliecot kārnos krustus, ratu svars to grūda uz priekšu, kaut arī Skapēns gāja blakus un pieturēja aiz pavadas. Par spīti aukstumam, pār vārgajiem locekļiem un plikajām ribām plūda sviedri, un iejūga siksnas berzējoties sakūla tos baltās putās. Dzīvnieka plaušas sēca kā kalēja plēšas. Zilganās acis neizprotamās šausmās blenza plati, it kā redzētu spokus, un reizēm zirgs grasījās griezties atpakaļ kāda neredzama šķēršļa priekšā. Grīļīgais stāvs streipulīgiem soļiem sitās te pret vienu, te otru ilksi Kleperis pacēla galvu un atieza zobus, tad nolieca to, it kā gribētu kampt sniegu. Adinieka pēdējā stundiņa bija klāt, tas cīnījās ar nāvi, kājās stāvot, kā krietns zirgs, kāds tas arī bija. Beidzot tas saļima un, klusi iczviedzies, it kā aizstāvoties pret nāvi, nogulās uz sana, lai vairs neceltos.

Spēja satricinājuma pārbiedētas — tas viņas izmeta no ratiem —, sievietes saka izmisīgi kliegt. Komedianti piesteidzas palīga, un driz viņas atkal bija kājās. Lconardai un Serafinai nebija nekādu ievainojumu, bet Izabella no stiprā trieciena un izbailēm zaudēja samaņu, un Sigoņaks viņu pacēla, nekustīgu un slabanu, kamēr Skapens noliecies aptaustīja zirga ausis, kuras plājās uz zemes kā no papīra izgrieztas.

—   Lopiņš tiešām ir beigts, — Skapēns izslējies raizigi teica, — ausis ir aukstas un auss vēnā pulss nav samanāms.

—   Tātad mums vajadzēs pašiem jūgties virvēs kā jūga lopiem vai jūrniekiem, kas velk liellaivas krastā, un pašiem stiept uz priekšu savu kulbu. Ak, nolādētā iedoma kļūt par komediantu! — Lcandrs žēlabaini iesaucās.

—   Nu gan tu esi atradis īsto laiku, kad smilkstēt un vaimanāt! — Tirāns ieaurojas, gaužām neiederīgo žēlabu sakaitināts. — Padomāsim vīrišķīgāk, kā cilvēki, ko liktenis ne ar ko nevar pārsteigt, kas būtu darāms, un vispirms palūkosimies, vai labā Izabella ir nopietni cietusi; taču nē — re, viņa, Sigoņaka un Leonardas kundzes aprūpēta, atver acis un atgūst samaņu. Tātad trupai jāsadalās divās daļās. Vieni paliks pie kulbas un sievietēm, otri izklīdīs pa laukiem un meklēs palīdzību. Mēs neesam pie skitu zemes aukstuma pieraduši krievi, lai ziemotu te līdz rītam ar sēžamvietu sniegā. Tam mums trūkst kažokādu, un rītausma mūs atrastu sastingušus, sasalušus ragā un balti apsarmojušus kā iecukurotus augļus. Nu tad, kapteini Frakas, Leandr un tu, Skapēn, kuri esat vieglāki un žiglām kājām kā Ahillejs, Pēlēja dēls, ņemiet kājas pār pleciem, skrieniet kā izkāmējuši vilki un drīz atvediet papildinājumul Mēs ar Blāziusu stāvēsim sardzē pie bagāžas.

Trīs nosauktie vīri taisījās ceļā, kaut ari necerēja uz veiksmīgiem atradumiem, jo nakts bija melna kā piķis un ceļu varēja nojaust tikai pēc sniega vizmas; taču tumsa gan izdzēš priekšmetus, toties izceļ gaismas, un diezgan tālu no ceļa piekalnē mirguļoja sarkanīga uguntiņa.

—   Lūk, — Pedants teica, — tur ir glābēja zvaigzne, zemes spīdeklis, tikpat tīkams ceļu pazaudējušiem ceļiniekiem kā Polārzvaigzne jūrniekiem in periculo maris. Sī maigi starojošā zvaigzne ir svece vai lampa aiz loga rūts; tātad ir arī labi noslēgta un brangi silta istaba — daļa no mājas, ko apdzīvo cilvēciskas būtnes — drīzāk labi ļaudis nekā mežonīgi Sicīlijas cilvēkēdāji, ciklopu kaimiņi. Bez šaubām, tur gaiši kuras pavards un uz tā uguns katlā vārās trekna vira; ak, brīnumainā aina, ko iztēlojoties man tek siekalas un ko domās apslacinu no divām trim pudelēm, kas izvilktas no malkas grēdas aizmugures un ietītas zirnekļu tiklos kā antīkā tunikā!

—   Tu murgo, veco Blāzius, — Tirāns teica, — un aukstums, sasaldējot smadzenes kailajā galvaskausā, dancina mirāžas lavu acu priekšā. Taču lavā drudzī tik daudz taisnības ir, ka šī gaisma liecina par apdzīvotu māju. Tas maina mūsu kaujas plānu. Mēs visi dosimies uz šīs glābjošās bākas pusi. Nav ticams, ka šonakt pa šo tukšo ceļu atnāks zagļi, lai nolaupītu mūsu mežu, pilsētas iaukumu un salonu. Savas mantas ņemsim līdzi. Saiņi nebūs pārlieku smagi. No rīta atgriezīsimies un savāksim kulbu. Turklāt es sāku sasalt un vairs nesajūtu degungalu.

Komedianti devās ceļā. Izabella atspiedās uz Sigoņaka rokas, Leandrs balstīja Serafīnu, Skapēns vilka Duenju, bet Blāziuss un Tirāns veidoja avangardu. Viņi gāja pāri laukam tieši uz gaismu, reizēm pārvarot krūmus un grāvjus un stiegot sniegā līdz pat lieliem. Beidzot, piedzīvojusi dažu labu kritienu, trupa nonāca pie lielas ēkas ar garu mūra žogu apkārt un platiem vārtiem — cik tumsā varēja spriest, tā bija ferma.

Lampa izlauza melnajā sienā gaišu četrstūri un parādīja loga rūtis, kas vēl nebija aizslēģotas.

Pamanījuši svešinieku tuvošanos, sargsuņi sarosījās un sāka riet. Nakts klusumā varēja dzirdēt, kā tie aiz mūra skraida, lēkā un plosās. Vaukšķēšanai pievienojās cilvēku balsis un klaudzēja soli.

—   Palieciet tur, gabaliņu tālāk, — Pedants teica. — Mūsu skaits varētu izbiedēt lāga ļaudis, viņi mūs noturētu par laupītājiem, kas taisās ielauzties viņu laucinieciskajā mājokli. Tā kā esmu vecs un izskatos tēvišķīgi labsirdīgs, es viens pats klauvēšu pie vārtiem un uzsākšu sarunas.

Padoms bija prātīgs un lika uzklausīts. Blāziuss ar saliektu rādītājpirkstu pieklauvēja pie vārtiem, kas pavērās spraugā un tad atdarījās līdz galam. Pēc tam aktieri, sniegā iebriduši, noraudzījās gandrīz neticamā un pārsteidzošā skatā Pedants un fermeris, kurš bija pacēlis lampu, lai apgaismotu cilvēku, kas viņu tā iztraucējis, pārmija dažus aktieriem nedzirdamus vārdus, sāka dīvaini mētāties ar rokām un metās viens otra apkampienos, kā uz skatuves mēdz darīt pēc ilga laika satikušies cilvēki.

Šādas, viņiem pilnīgi nesaprotamas, bet, pēc pantomīmas spriežot, sirsnīgas uzņemšanas iedrošināti, komedianti bikli tuvojās, savilkuši žēlīgas un kaunīgas sejas, ka pieklājas nelaimē nonākušiem ceļiniekiem, kas izlūdzas viesmīlību.

—   Hei, jūs! — Pedants priecīgi sauca. — Nāciet šurp bez baiļu! Mēs esam pie dzimuša aktiera, pie Tespida mīluļa un komiķu mūzas Talijas izredzētā, vārdu sakot, pie slavenā Bellombra, kam savulaik aplaudēja gan galmā, gan pilsētā, nemaz jau nerunājot par provinci. Jums visiem zināma viņa slava. Svētiet laimīgo gadījumu, kas mūs atvedis tieši filozofiskajā vientulībā, kur šis teātra varonis atdusas uz lauriem!

—   Nāciet iekšā, dāmas un kungi, — Bellombrs leica, iedams pretī komediantiem graciozā laipnībā, kura liecināja, ka šis zemnieka drēbēs ģērbtais cilvēks nav aizmirsis labās manieres. — Saltais vējš var kaitēt jūsu dārgajām balsīm, un, lai cik pieticīgs ir mans mājoklis, jūs tajā jutīsieties labāk nekā klajā laukā.

Kā jau varam iedomāties, Blāziusa biedri nelika sevi lūgt un gāja iekšā fermā, Joti priecādamies par piedzīvojumu, kurā gan ārkārtēja bija vienīgi pati satikšanās.

Blāziuss savulaik bija vienā trupā ar Bellombru, un, tā kā viņu ampluā savā starpā nesacentās, viņi prata viens otru novērtēt un cieši sadraudzējās, jo abi bija pieķērušies dievišķajai pudelei. Bcllombrs, ko notikumiem pārbagātā dzīve bija iemetusi teātrī, pēc tēva nāves mantoja šo fermu un visu, kas pie tās piederas, un sāka tur vientulīgu dzīvi. Viņa tēlotajām lomām bija vajadzīga jaunība, un viņš priecājās, ka var pazust, pirms grumbas ieraksta atkāpšanos pierē. Tika pieņemts, ka Bellombrs ir miris, un vecie teātra cienītāji ar savām atmiņām biedēja jaunos komediantus.

Telpa, kur aktieri iegāja, bija diezgan plaša un, kā fermās parasts, noderēja reizē par guļamistabu un virtuvi. Vienu no šķērssienām aizņēma kamīns ar piramīdai līdzīgu platu augšdaļu, kuras malu rotāja nodzeltējuša zaļa sarža strēmele. Apaļa ķieģeļu arka iezīmēja nobrūnējušajā spīdīgajā mūrī krāsns muti, kas tobrīd bija aizklāta ar skārda gabalu. Uz milzīgiem dzelzs paliktņiem, kuru dobajās puslodēs varēja ielikt bļodas, tīkami sprakšķēdamas, kurējās četras piecas pagales, ko drīzāk varētu saukt par baļķiem. Brīnišķīgās uguns atblāzma apgaismoja istabu tik spoži, ka lampa būtu gluži lieka; sārti uzplaiksnījumi atklāja ēnā milzīgu gotiskās formās veidotu gultu, kas rāmi snauda aiz priekškariem, kā mirdzoši pavedieni stīdza pa griestu nokvēpušajām sijām, meta no plānvidū noliktā gaida kājām garas, ērmīgas ēnas un iedzirkstināja plauktos salikto vai pie sienas pakārto trauku un virtuves piederumu izciļņos spožus plankumus.

Kaktā pie loga uz apaļa, griezta koka galdiņa noliktie divi trīs sējumi rādīja, ka mājas saimnieks nav kļuvis par īstu zemnieku un garos ziemas vakarus pavada, lasot un atceroties senāko amatu.

Mājīgās gaisotnes un viesmīlīgās uzņemšanas sasildītā trupa tīksmigi uzelpoja. Bālās sejas un aukstumā sasprēgājušās lūpas atguva dzīvības sārtumu. Prieks iededza pirms tam nespodrās acis, un cerība atdeva stājai brašumu. Neveiklais, klibais un kauslīgais nelaimes dievs bija apnicis vajāt klejotāju trupu un, acīmredzot Matamora nāves noremdināts, apmierinājās ar šo lieso laupījumu.

Bellombrs pasauca kalpus, kas salika uz galda šķīvjus un vēderainus podus par lielu prieku Blāziusam, kas bija izslāpis kopš dzimšanas un kam gribējās dzert vienmēr, pat naktī.

—   Redzi nu, — viņš teica Tirānam, — cik loģiski bija izsecināti mani paredzējumi par sarkano uguntiņu. Tie nebija nedz rēgi, nedz mirāžas. Biezi garaiņi, vīdamies ceļas no viras ar bagātīgām kāpostu, biešu un citu dārzeņu piedevām. Nupat no mucas ielaists sarkans un dzidrs vīns dzirkst sārtu putu vainagotās krūkās. Uguns liesmo jo gaišāk, jo ārā ir aukstāk. Un pie visa tā mūsu mājastēvs ir lielais un slavenais Bellombrs, ko nekad nevarēs pietiekami godināt, senāko, tagadējo un nākamo komediantu brālības zieds un krējums — to es saku, negribēdams noniecināt neviena talantu.

—   Mūsu laime butu pilnīga, ja nabaga Matamors būtu starp mums, — Izabella nopūtās.

—   Kāda nelaime viņu piemeklējusi? — jautāja Bellombrs, kas par Matamoru bija dzirdējis.

Tirāns viņam izstāstīja sniegā palikušā kapteiņa traģisko galu.

—   Ja mums nebūtu palaimējies atrast brašu vecu biedru, ar mums varētu notikt tas pats, — Blāziuss sacīja. — Mūs uzietu sasalušus kā matrožus sarmainā tumsas miglā.

—   Tas būtu ļoti nepatīkami, — Bellombrs teica, raidīdams izteiksmīgu skatienu Izabellai un Serafīnai. — Taču šīs jaunās dievietes ar savu acu kvēli katrā ziņā būtu izkausējušas sniegu un sasildījušas nabadziņus.

—   Jus pārspīlējat mūsu acu varu, — Serafīna atbildēja. — Šajā drūmaja un ledainajā tumsā tās nespētu iesildīt pat sirdi. Saltuma asaras apdzēstu mīlas liesmas.

Vakariņas ēdot, Blāziuss izstāstīja Bellombram, kāds ir trupas stāvoklis. Mājastēvs nepavisam nelikās pārsteigts.

—   Teātra Fortūna ir vēl lielākā mērā sieviete un vēl untumaināka nekā augstākās sabiedrības Fortūna, — viņš teica. — Tās rats griežas tik ātri, ka tā tikai ar lielām pūlēm var uz tā kādu brīdi noturēties. Bet, ja tā ari bieži krīt, tā uzkāpj atpakaļ viegli un veikli un ātri atgūst līdzsvaru. Rīt es ņemšu darba zirgus un atvedīšu jusu kulbu, un šķūnī mēs ierīkosim skatuvi. Netālu no fermas ir diezgan liels miests, kas mums dos pietiekami daudz skatītāju. Ja ar izrādi nepietiks, mana vecā maka dibenā snauž daži pistoli ar labāku raudzi nekā komēdijas monētām, un, pie Apollona, es neatstāšu nelaimē savu veco Blāziusu un viņa draugus!

—      Es redzu. — Pedants teica, — ka tu joprojām esi augstsirdīgais Bellombrs un neesi iesīkstējis savās laucinieciskajās nodarbībās.

—   Nē, — Lellombrs atbildēja, — kopjot zemi, es neatstāju smadzenes atmatā; es pārlasu senos autorus pie šī kamīna, uzcēlis kājas uz malkas paliekamā, pārlapoju arī mūsdienu literātu lugas, ko šai trimdā varu sadabūt. Laiku īsinot, mācos sev piemērotas lomas un redzu, ka senāk biju tikai liels plātībnieks un man aplaudēja vienīgi tāpēc, ka man bija skanīga balss, galanta stāja un slaidas kājas. Toreiz es nešaubījos par savu mākslu un steidzos visam pāri nedomādams, gluži kā vārna, kas ar knābi sit zemē riekstus. Manu panākumu ķīla bija publikas muļķība.

—   Tā par sevi var runāt vienīgi dižais Bellombrs, — Tirāns sirsnīgi sacīja.

—   Māksla ir gara, bet dzīve — īsa, — vecais aktieris turpināja, — it sevišķi komediantiem, kam domas jāizsaka pašiem ar sevi. Tikko mans talants sāka atraisīties, radās vēderiņš, bet manā ampluā, tēlojot noslēpumainus skaistuļus un traģiskus mīlētājus, tas ir smieklīgi. Es negribēju gaidīt brīdi, kad divi teātra zēni nāktu mani celt augšā aiz padusēm, kad lugas darbība piespiestu mesties ceļos princeses priekšā, lai atzītos mīlas kvēlē, astmātiski žagojoties un bolot asarainas acis. Liku lietā šī mantojuma doto iespēju un atstāju skatuvi pašā slavas spožumā, negribot atdarināt stūrgalvjus, kuri jānodzen no skatuves dēļiem, pamatīgi piepalīdzot ar ābolu serdēm, apelsīnu mizām un vecām olām.

—  Tu rīkojies prātīgi, Bellombr, — Blāziuss piekrita, — kaut arī tava aiziešana bija priekšlaicīga un tu varētu palikt teātrī vēl desmit gadu.

Tiešām, lauku vēju appūstais Bellombrs joprojām izskatījās lieliski; viņa acis, pieradušas paust kaislības, sarunas gaitā atdzivojās un sāka mirdzēt. Platās, labi veidotās nāsis drebēja. Lūpām paveroties, mirdzēja zobi, ar kādiem varētu lepoties koķete. Zods ar bedrīti vidū slējās lepni uz augšu; biezie mati. kuros mirdzēja tikai dažs rets sudraba pavediens, kuplās cirtās vijās līdz pleciem. Tas joprojām bija ļoti skaists vīrietis.

Blāziuss un Tirāns turpināja dzert Bellombra sabiedrībā. Aktrises iegāja istabā, kur kalpi bija iekūruši lielu uguni. Sigoņaks, Leandrs un Skapens apgūlās kūts stūrī uz dažiem svaigu salmu klēpjiem, droši pasargāti no saltuma ar lopu elpu un zirgu segu vilnu.

Kamēr vieni dzer un citi guļ, atgriezīsimies pie pamestās kulbas un palūkosimies, kas ar to notiek.

Zirgs joprojām gulēja starp ilksīm. Tikai tā kājas bija kļuvušas stīvas kā mieti un plakaniski zemē noliktā galva starp sviedros salipušajām krēpju šķipsnām bija nakts saltajā vējā sasalusi ledus kristālos. Stiklainās acis grima dobuļos aizvien dziļāk, un noliesējušais vaigs šķita jau izpreparēts.

Sāka svīst gaisma; starp divām garām mākoņu strēlēm ziemas saule rādīja pusi sava svina baltā diska un meta blāvu gaismu uz palso ainavu, kur koku skeleti rēgojās kā nāves melnās zinies. Baltajā sniegā lēkāja daži kraukļi, kas, ožas vadīti, piesardzīgi tuvojās beigtajam dzīvniekam, baidīdamies no nezināmām briesmām vai lamatam, jo kulbas nekustīgais tumšais blāķis šķita bīstams, un sava ķērkstošajā valodā tie sprieda, ka šajā gubā varētu uzglūnēt mednieks, jo kraukļa buljons ir tiri gards. Kāres iekvēlināti, tie lēkādami tuvojās; bailes tos dzina atpakaļ, un La putni dejoja dīvainu pavanu. Visdrosmīgākie atrāvās no bara, divas trīs reizes savicināja smagos spārnus, pacēlās gaisā un nolaidās uz zirga galvas. Krauklis jau nolieca galvu, lai izknābtu un iztukšotu spragoņa acis, bet tad piepeši apstājās, uzboza spalvas un it kā ieklausījās.

Tālumā uz ceļa zem smagiem soļiem gurkstēja sniegs, un šo skaņu, ko cilvēka auss varbūt neuztvertu, kraukļa asā dzirde saklausīja jo skaidri. Briesmas vēl bija tālu, un melnais putns nevis laidās projām, bet modri vēroja. Soļi tuvojās, un drīz vien rīta miglā iznira neskaidrs cilvēka stāvs ar nesamo. Krauklis nosprieda, ka prātīgāk ir pazust, un pacēlās gaisā, ar garu ķērcienu brīdinot biedrus no briesmām.

Viss bars, aizsmakušas, spalgās balsis kraucot, aizlidoja uz tuvējo koku pusi. Cilvēks, piegājis pie ratiem, pārsteigts apstājās — ceļa vidū stāv kulba bez saimnieka un laja iejūgts zirgs, kura lielākais trūkums, tāpat kā Rolanda ķēvei, ir tas, ka lops nobeidzies, — un viņš paslepšus pārlaida apkārtnei piesardzīgu skatienu.

Lai visu labāk izpētītu, viņš nolika nesamo zemē. Nešļava turējās slāvus un sāka pat kustēties, jo tā bija apmēram divpadsmit gadu veca meitene, kuru, no galvas līdz kājām ietītu apmetnī un pārmestu pār ceļabiedra plecu, varēja noturēt par mugursomu vai maisu. Starp drēbes krokām, kas čunčurojas ap galvu, tumši spīdēja

melnas, drudžainas acis — pilnīgi tādas pašas kā Čikitai. Rūsganajā ēnā pie kakla vietumis iespīdējās kreļļu zīlītes un pretstatā to greznībai ap kailajiem lieliem bija aptītas virvē savītas lupatas.

Tā tiešām bija Čikita, un viņas biedrs nebija neviens cits kā Agostēns, bandīts ar izbāzņiem: piekusis piekopt cildeno amatu uz tuksnesīgiem ceļiem, viņš, pa nakti ejot un pa dienu slēpjoties, kā dara visi plēsoņas un laupītāji, devās uz Parīzi, kur katrs talants atrod vietu. Pārgurusī un sala sastindzinātā meitenīte, lai cik dūšīga, nespēja vairs paiet, un Agostēns, meklēdams kādu patvērumu, nesa to kā Homērs vai Belizārs savu pavadoni, tikai Agostēns nepavisam nebija akls, viņam redze bija kā lūsim, kurš, kā apgalvo Plīnijs Vecākais, redzot cauri sienām.

—   Ko tas varētu nozīmēt? — Agostēns jautāja Čikita i.

—   Parasti mēs apturam pajūgus, bet tagad kādi rati aptur mūs; uzmanīsimies — varbūt tie ir pilni ceļinieku, kas pieprasīs mums naudu vai dzīvību.

—   Tur neviena nav, — atbildēja Čikita, pabāzusi galvu zem kulbas jumta.

—   Varbūt ir kas paņemams, — laupītājs turpināja.

—  Tūlīt pameklēsim. — Un, parakņājies savas jostas krokās, viņš izvilka šķiltavas, kramu un posu; iešķīlis uguni, Agostēns aizdedza nespodru lukturi, ko vienmēr nēsāja līdzi nakts darbiem, jo dienas gaisma vēl neiespīdēja kulbas tumšajā iekšienē. Čikita, kas cerībā uz laupījumu aizmirsa nogurumu, iekāpa kulbā un virzīja gaismas staru uz kaudzē sakrautām paunām; taču viņa redzēja vienīgi vecus, apgleznotus audeklus, papes aksesuārus un dažas gluži nevertigas skrandas.

—   Meklē rūpīgi, mīļā Čikita, — laupītājs teica, stāvē, dams sardzē. — Paokšķerē kabatās un pie stīpām piekārtajās somās.

—   Nav nekā, itin nekā, ko būtu vērts nest. Ak jā, te ir maiss, kurā šķind metāls.

—   Dod mudīgi šurp! — Agostēns pieprasīja un luktura gaismā pārlūkoja atradumu. — Pie Lucifera ragiem un astes, mēs esam piesaukuši nelaimi!, Es cerēju uz monētām ar labu raudzi, bet te ir tikai vara un apzeltīta svina ripiņas. Taču izmantosim šo satikšanos kaut vai mazai atpūtai; jo kulbas brezents mūs pasargās no ziemeļvēja. Ceļš ir tik grūts un tāls, ka tavas nabaga asiņainās

kājiņas nespēj tevi nest tālāk. Palīdusi zem audekliem, tu kādu stundiņu pagulēsi. Es pa to laiku būšu nomodā, un, ja kas gadīsies, mēs ātri metīsimies prom.

Čikita ieritinājās kulbas dibenā, cik vien labi varēja, apsedzās ar vecām dekorācijām, lai kaut cik sasildītos, un drīz iemiga. Agostēns palika ratu priekšā ar atvāztu spāniešu dunci blakus pa ķērienam un vēroja apkārtni ar pētīgo laupītāja skatienu, kam nekas aizdomīgs nepaliek apslēpts. Tukšajos laukos valdija visdziļākais klusums. Attālo pauguru nogāzēs sniegs vietumis mirdzēja blāvajos rītausmas staros kā balti spoki vai marmora plāksnes kapsētā. Taču viss palika nomierinoši nekustīgs. Par spīti Agostēna gribasspēkam un dzelzs izturībai, viņu sāka pārmākt miegs. Jau vairākas reizes viņa plaksti bija nolaidušies, tomēr viņš, spēji saņēmies, atvēra acis; bet priekšmeti sāka izplūst, apkārtne pagaisa, līdz cauri nesakarīgiem sapņu tēliem viņš it kā sajuta mitru elpu sejā. Viņš pamodās un, acis atdarījis, sastapa divus lāsmojošus redzokļus.

—  Vilki nesaplosa cits citu, mīļais, — bandīts nomurmināja, — tev nav tik asi zobi, lai man iekostu.

Viņš zibenīgi ar kreiso roku sakampa zvēru pie rīkles, ar labo paķēra dunci un iegrūda tam sirdī līdz pat spalam.

Tomēr, kaut uzvara bija gūta, Agostēnam šī vieta vairs nelikās laba, un viņš pamodināja Čikitu, kas nemaz neizskatījās nobijusies, ieraugot uz ceļa izstiepušos beigtu vilku.

—   Labāk iesim prom, — laupītājs teica. — Sī maita pievelk vilkus, kas sniega laikā, kad nevar atrast neko ēdamu, ir sevišķi neganti. Es varētu nogalināt vēl dažu labu, tāpat kā nožmiedzu šo; bet tie var ierasties dučiem, un, ja es aizmigtu, man nepatiktu pamosties plēsiga zvēra vēderā. Mani apēduši, viņi vienā kampienā aprītu tevi, tādu cīrulīti ar tik trausliem kauliņiem. Tad nu laidīsimies lapās labi ātri. Vilki noņemsies ar šo sprāgoņu. Tagad tu vari paiet, vai ne?

—   Jā, — atbildēja Čikita, kas nebija nekāda lolotā luteklīte, — brītiņš miega man atdeva spēkus. Nabaga Agostēn, tev vairs nevajadzēs mani stiept kā tādu neparocīgu nešļavu. Jā, kad kājas man vairs neklausīs, — viņa mežonīgā dedzībā piemetināja, — pārgriez man rīkli ar savu lielo nazi un iemet mani grāvī, es tev pateikšu paldies!

Laupītājs ar izbāzņiem un meitenīte devās prom un pēc dažām minūtēm bija pagaisuši krēslā. Viņu aiziešanas nomierināti, kraukli pacēlās no tuvējiem kokiem, nolaidās uz nosprāgušā zirga un uzsāka mieloties ar maitu. Drīz ieradās divi trīs vilki, lai gūtu savu daļu no maltītes, nelikdamies zinis par melno galdabiedru spārnu sitieniem, ķērcieniem un knābju cirtieniem. Visi — gan četrkāji, gan spārnaini — strādāja tik dūšīgi, ka īsā laikā noskrubinātais zirgs parādījās rīta gaismā gluži kā lopu ārsta preparēts skelets. Pāri palikuši bija tikai aste un nagi.

Kad diena bija pilnīgi uzaususi, pēc kulbas ieradās Tirāns un fermas puisis. Komediants paklupa pret pusapgrauzto vilku un ieraudzīja starp ilksīm iejūgā, ko nebija aiztikuši ne ilkņi, ne knābji, nabaga dzīvnieka kaulus. No žetonu maisa sniegā bija izbārstītas neīstās monētas, un blakus bija redzami skaidri vienu lielu un vienu mazu pēdu nospiedumi, kas veda uz kulbu un pēc tam prom no tās.

— Liekas, — Tirāns sacīja, — Tespīda kulba šonakt ir pieredzējusi visādus apciemojumus. Ak, laimīgais nelaimes gadījums, kas piespieda mūs pārtraukt komisko odiseju, es nezinu, kā tevi svētīti Pateicoties tev, mēs esam izglābušies gan no divkājainiem, gan četrkājainiem vilkiem, kas nav mazāk bīstami un varbūt ir vēl briesmīgāki. Kāda lepna maltīte tiem būtu mūsu cālēnu — Izabellas un Serafinas maigā miesa, ja arī nemaz nerēķinām mūsu sīksto ādul

Kamēr Tirāns tā prātuļoja, Bellombra kalps atbrīvoja kulbu un iejūdza tajā atvesto zirgu, kaut ari tas dlžājās aiz bailēm no briesmīgā skata un no baismās smakas, ko izplatīja sniegā izlijušās vilka asinis.

Kulbu nolika fermas pagalma nojumē. Ratos nekā netrūka, tur pat bija kāds jauns priekšmets: mazs duncītis, kādus kaļ Albasetā, — tas īsās atpūtas laikā bija izkritis no Čikitas kabatas, un uz tā asmeņa bija drausmīgs uzraksts spāņu valodā:

Cuando esta vivora pica, No hay remedia en la bolica.

Tirānu ļoti ieintriģēja mīklainais atradums, un ari Izabella iegrima pārdomās — viņa bija mazliet māņticīga un citu nepamanītos vai nevērīgi garām palaistos sīkumos mēdza saskatīt labus vai ļaunus pareģojumus. Jaunā sieviete prata runāt kastiiiešu valodā, tāpat kā tolaik visi kaut cik izglītoti cilvēki, un saprata uzraksta draudīgo nozīmi.

Skapēns bija aizgājis uz miestu, ģērbies skaistajā baltsārti svītrotajā tērpā ar pienācīgi sakrokotu un sastīvinātu apaļo apkakli, pār vienu plecu pārmestu apmetni, uz pieres uzvilktu bereti, brašs un uzvarošs. Viņš soļoja, pasizdams ar celi uz priekšu bungas automātiski un ritmiski, it kā būtu karavīrs; Skapēns tas tiešām bija, pirms kļuva par komediantu. Kad viņš sasniedza baznīcas laukumu, viņam jau sekoja vairāki dīkdieņi, kas apbrīnoja viņa ērmīgo ietērpu; tur viņš aptaustīja savu bereti, stingri nostājās uz kājām, un, sitot ar bungu vālītēm pa ēzeļādu, tās rībināja tik strauji, tik meistarīgi un pavēloši, ka varētu uzmodināt miroņus tikpat labi kā pastardienas bazūne. Tad nu iedomājieties, kādu iespaidu tas atstāja uz dzīvajiem. Visi logi un durvis atvērās kā vienas atsperes atrauti. Tajos parādījās mičainas galvas, kas uztrauktas un ziņkārīgas vērās uz laukuma pusi. Vēl viens rībinājiens — sprakstošs kā muskešu šāviens un nopietns kā pērkons — iztukšoja mājas, kurās palika tikai slimie, paralizētie un nedēļnieces. Dažās minūtēs viss ciems bija sastājies plašā lokā ap Skapēnu. Lai labāk savaldzinātu publiku, viltīgais zellis sita pa bungām vairākas kārtas un pretkārtas tik dzīvi, pareizi un veikli, ka vālītes zibinoties kļuva neredzamas, kaut ari šķila, ka bundzinieka rokas nemaz nekustas. Līdzko viņš ieraudzīja, ka lāga cieminieku vaļējās mutes atveras tik platas, ka veido burtu «o», kas pēc glezniecības meistaru apgalvojumiem un viņu mācības par raksturiem izsaka izbrīna visaugstāko pakāpi, viņš dārdināšanu spēji pārtrauca; tad, mirkli klusējis, sāka svinīgu un jocīgu uzrunu, neiedomājami izlocīdams spalgo balsi:

— Šovakar jūs gaida vienreizēja iespēja! Liela izrāde! Ārkārtējs uzvedums! Slaveni aktieri no ceļojošas trupas, ko vada sjērs Hērods, kam bijis tas gods spēlēt kronētām personām un karaļnama prinčiem, patlaban ir nonākusi šajā novadā un vienīgi šoreiz, jo to gaida Parīzē, kur to grib redzēt galms, uzvedis brīnumjocīgu un ērmīgu lugu, kura saucas «Kapteiņa Frakasa platības»! Jaunos kostimosl Ainas tādā veidā tēlos pirmoreiz, būs kārtīgi kautiņi, tik jautri, cik vien var būt. Izrādes beigās Serafīnas jaunkundze dejos mauru deju, ko papildinās bretaņiešu deja, senfranču deja un lēciendejas pēc visjaunākās modes, sitot tamburīnu, to viņa dara labāk par katru Spānijas čigānieti. Tas sagādās lielu prieku. Izrāde notiks metra Bellornbra šķūnī, kas ir šim nolūkam iekārtots un bagatigi apgādāts ar sēdekļiem un gaismekļiem. Tā kā mēs strādājam drīzāk slavas nekā peļņas dēļ, pieņemam ne tikai naudu, bet ari produktus un ēdienus, lai izrādi varētu noskatīties arī tie, kam nav naudas. Lai tiek par to domāts!

Pēc runas Skapēns nobeigumā sita bungas tik neganti, ka baznīcas rūtis drebēja svina ietvaros un daži suņi kaukdami aizmuka, pārbijušies vairāk nekā tad, ja tiem būtu piesieti pie astes vara kastroļi.

Fermā komedianti, kuriem palidzēja Bellombrs un viņa kalpi, jau bija priekšdarbus paveikuši. Šķūņa tālākajā galā uz mucām uzlikti dēļi veidoja skatuvi. Trīs četri krodziņā patapināti soli bija paredzēti skatītājiem; taču par tik zemu maksu nevarēja prasīt, lai tie būtu polsterēti un pārklāti ar samtu. Čaklie vērpēji zirnekļi bija parūpējušies par griestu dekorējumu, un platas to tiklu rozeies stiepās no sijas līdz sijai. Vai gan kāds audējs, lai tas strādātu kaut galmam, varētu izgatavot smalkākas, plānākās un gaisīgākas drapērijas, pat ja darinātu tās no Ķīnas atlasa? Sie nokarenie tīkli atgādināja ģerboņiem rotātos bruņinieku un karaļa karapulku karogus. Tas bija ļoti cildens skats tiem, kuri iztēlē spēja baudīt tauu salīdzinājumu.

Vērši un govis, kuriem bija aizvākti pakaišu salmi, iz brīnījušies nolūkojās neparastajā rosībā, bieži griežot galvas prom no siena redelēm un raidot ilgus skatienus uz skatuvi, pa kuru kustējās aktieri, mēģinot lugu, lai parādītu Sigoņakam uznācienus un nogājienus.

—   Pirmoreiz kāpjot uz skatuves dēļiem, mani skatītāji ir teļi un ragaiņi, — barons smiedamies teica. — Te nu rastos izdevība ievainot patmīlību, ja man tāda būtu.

—   Un tā nebūs pēdējā reize, kad spēlējat tādai publikai, — Bellombrs atbildēja. — Zālē aizvien ir ari muļķi un precēti vīri.

Iesākumam Sigoņaks tēloja tīri labi, un varēja nojaust, ka viņš drīz izveidosies par aktieri. Viņam bija iaba balss, teicama atmiņa un pietiekami attīstīta iztēle, lai pievienotu lomas tekstam replikas, kuras rodas negaidītās situācijās un piešķir spēlei dzīvīgumu. Pantomīma sagādāja lielākas grūtības, jo vajadzēja saņemt daudz nūjas sitienu, kas tracināja viņa vīrišķību, lai ari nūjas bija pagatavotas no pakulām piebāzta krāsota audekla; biedri, apzinādamies viņa izcelsmi, cik varēdami saudzēja viņu, tomēr barons pats pret savu gribu niknojās, neganti šķobīja seju, rauca uzacis un šķīla draudīgus skatienus.

Tad, piepeši atcerējies lomas jēgu, viņš sataisīja gļēvu, bailīgu un zaķpastalīgu grimasi.

Bellombrs, kas noskatījās Sigoņaka spēlē veca, pieredzējuša un meistarīga aktiera vērīgajā uzmanībā, no savas vietas sauca:

— Sargieties apspiest dabiskās atbildes kustības; tās ir ļoti labas un rada jaunu Matamora paveidu. Kad vairs nejutīsiet dusmu izvirdumus un nikna aizvainojuma lēkmes, tēlojiet tās: Frakass ir jusu radīts skatuves tēls, bet tas, kurš atdarina citus, nekad nav nekas vairāk kā otrais; Frakass apbrīno drosmi, viņam patīk vīrišķīgie un viņš pats kaunas no sava gļēvuma. Ja briesmu nav, viņš sapņo vienīgi par varoņdarbiem, pārcilvēciskiem un diženiem veikumiem; taču briesmu brīdi pārlieku dzīvā fantāzija tēlo viņam ievainojumu sāpes, nāves kaulaino seju un dūša saskrien papēžos; sākumā viņš saceļas pret domu, ka dabūs pērienu, un žults aiz niknuma vārās, bet pirmais sitiens pilnīgi laupa drosmi. Tāds tēlojums ir vairāk vērts nekā kāju tricināšana, acu bolīšana un citas drīzāk mērkaķiskas nekā cilvēciskas grimases, ar kurām slikti komedianti izvilina publikas smieklus un zaudē mākslu.

Sigoņaks klausīja Bcllombra padomiem un veidoja tēlu saskaņā ar šo domu, tā ka aktieri viņam aplaudēja un pareģoja panākumus.

Izrādei vajadzēja sākties četros pēcpusdienā. Stundu agrāk Sigoņaks uzģērba Matamora kostīmu, to Leonarda bija palaidusi platāku, atārdot viles, ko nelaiķis, kļūstot aizvien tievāks, bija iešuvis.

Velkot mugurā šis skrandas, barons domāja, ka, bez šaubām, būtu cildenāk ietērpties bifeļādās un dzelzs bruņās, kā to darijuši viņa senči, nevis tēlot gļēvu lielībnieku, lai arī tas īstenībā ir drosminieks, kas spēj dūšīgi cīnīties un veikt varoņdarbus; taču ļaunais liktenis viņu novedis tādā bezizejā, ka vairs nav citas iespējas paslavēt.

Ļaudis jau nāca un drūzmējās šķūnī. Daži pie jumta sijām pakārti lukturi meta sarkanīgu gaismu uz tumšajām, blondajām un sirmajām galvām, starp kurām izcēlās dažas baltas sieviešu aubes.

Citi lukturi bija nolikti sveču vietā uz skatuves malas, jo vajadzēja piesargāties, lai neaizdedzinātu salmus un sienu.

Izrāde sākās, un Jaudis skatījās uzmanīgi. Skatuves aizmugure nebija apgaismota, tāpēc uz tās krita lielas aktieru ēnas, kas šķita izzobojam tēlojumu, raustīgi un ķēmīgi atdarinot aktieru kustības; taču vientiesīgie skatītāji nepamanīja šo ērmību — visu viņu uzmanību saistīja komēdijas darbība un varoņu spēle — tos viņi noturēja par īstiem.

Dažas govis, kas jezgas dēļ nevarēja aizmigt, raudzījās uz skatuvi lielām acīm, kuras sengrieķu dzejnieks Homērs, aprakstot Junonas skaistumu, ir pieminējis kā slavinājumu, un pat kāds te(š sevišķi aizraujošā brīdi žēli ieīdējās, taču tas viss nemazināja lādzīgo lempju ilūzijas, turpretī komedianti uz skatuves tikko spēja novaldīt skaļus smieklus.

Kapteinis Frakass vairākkārt guva aplausus, jo savu lomu tēloja pavisam labi, vienkāršās publikas priekšā nejūtot uztraukumu, ko būtu jutis, tēlojot prasīgākiem un izglītotākiem skatītājiem. Turklāt viņš bija pārliecināts, ka neviens no šiem lauku ļaudim viņu nepazīst. Citiem komediantiem aplaudēja vētraini, nesaudzējot cieti sastrādātās rokas, turklāt pierādot labu saprašanu, kā apgalvoja Bellombrs.

Serafina dejoja mauru deju graciozi un lepnīgi, izaicinoši locīdama augumu, atsperīgi palēkdamās, strauji piesizdama kājas un likdama lietā vēl citas prasmes, ko vērojot aiz prieka vai kustu ari augstdzimušas personas un galminieki. Sevišķi burvīga viņa izskatījās, kad, rokas virs galvas pacēlusi, sita tamburīnu, žvadzinādama vara riņķīšus, vai arī, vilkdama ar īkšķi pa gludo ādu, izvilināja no tās dobju skaņu tikpat veikli kā īsta panderera.

Pa to laiku Sigoņaku grūstošajā pilī gar sienām sakārtie vecie senču portreti kļuva vēl noslēgtāki un nīgrāki nekā parasti. Karavīri nopūtās tā, ka cilājās dzelzs krūšu bruņas, un skumīgi klanīja galvas; cienījamās atraitnes savilka nicīgu seju virs gofrētajām apkaklēm un sastinga savās korsetēs un platajos svārkos. Klusa, lēna, neskanīga balss — ēnas balss — kā dvaša izplūda no gleznotajām lūpām, murminot: «Ak vai! Pēdējais no Sigoņakiem ir zudis!»

Virtuvē Pjērs domīgs sēdēja starp Balcebulu un Miro, kuri jautājoši raudzījās viņā. Viņš sev vaicāja: «Kur tagad ir mans nabaga kungs? …» Un pa vecā kalpa brūno vaigu ritēja asara, ko nolaizīja vecais suns.

VIII. STĀVOKLIS SAREŽĢAS

Nākamajā dienā pēc izrādes Bellombrs pasauca Blāziusu sānis un, atraisījis garu ādas zutni, gluži kā no pārpilnības raga iebēra saujā simt skaistu pistoļu, ko salika kaudzītē, par lieliem brīnumiem Pedantam, kurš to vēroja, bolīdams zelta kāras acis.

Bellombrs ar cēlu žestu paņēma pistolus un ielika tos sava vecā drauga plaukstā.

— Tu gan vari iedomāties, — viņš teica, — ka es te nebārstu šīs monētas, lai tevi kaitinātu un kārdinātu kā Tantalu. Ņem šo naudu mierīgu prātu. Es tev to dodu vai aizdodu, ja tavs lepnums liedz pieņemt dāvanu no veca biedra. Nauda ir kara, mīlestības un teātra nervs. Turklāt šīs monētas ir kaldinātas apaļas, grib ripot un garlaikojas, gulēdamas ādas maka tumsā, kur pamazām pārklātos ar sūnu, rūsu un pelējumu. Te es netērēju neko, jo dzīvoju kā īsts laucinieks un dzeru no zemes — cilvēku barotājas krūts. Tātad man šis naudas nepietrūks.

Nezinādams, ko uz šo runu atbildēt, Blaziuss iebāza pistolus kabatā un sirsnīgi apkampa Bellombru. Pedanta nevienādas krāsas acis starp mirkšķinošiem plakstiņiem mirdzēja spožāk nekā parasti. To gaismu apskaloja asara, un piepūlē, ar kādu vecais kumēdiņu taisītājs gribēja apturēt šo pateicības pērli, spurainās uzacis raustījas jo sevišķi ērmīgi. Te tās uzraucās turpat līdz dziļajām grumbām pieres vidū, te saraucās virs acīm, gandrīz tās aizsedzot. Tomēr tas viss nespēja liegt asarai noritēt gar iepriekšējās dienas dzirošanā ķiršsarkani iekrāsoto degunu, pie kura nāss tā izgaroja.

Nebija šaubu, ka trupas nelaimes ir no tās atstājušās. Beliombra pistoli kopā ar izrādes ienākumiem veidoja diezgan apaļu summiņu, jo skatītāji bija maksājuši ne tikai graudā, bet arī ar zināmu daudzumu monētu, un tā vēl nesen tik trūcīgā Tespīda kulba bija brangi apgadāta. Lai būtu palīdzīgs līdz galam, augstsirdīgais Bellombrs

aizdeva komediantiem divus spēcīgus darba zirgus ar lieliskiem iejūgiem un izrakstītām sakām, pie kurām bija piestiprināti zvārgulīši, kas brīnumjauki skanēja dūšīgo dzīvnieku stingro soļu noteiktajā ritmā.

Alputušies un drosmi atguvuši, mūsu komedianti iebrauca Puatjē ja arī ne gluži tik lepni kā Aleksandrs Babilonā, tad tomēr pietiekami karaliski. Puisis, kam bija jāaizved zirgi atpakaļ uz fermu, turēja tos pie apaušiem, lai pagausinātu gaitu, jo tie steidzināja soli, manīdami tālumā staļļa slitu smaržu. Pilsētas līkumainajās ieliņās uz nelīdzenā bruģa rati jautri rībēja un pakavi priecīgi klaudzēja, tā ka ļaudis skatījās pa logiem un pulcējās pie viesnīcas vārtiem. Aicinot tos atvērt, braucējs braši pliukšķināja pātagu, un, šīs skaņas dzirdot, zirgi raustījās, tā kratīdami un šķindinādami zvārgulīšus.

Tas nemaz nelīdzinājās padevīgajam, nožēlojamajam un biklajam veidam, kādā komedianti pirms tam tuvojās vislētākajām iebraucamajām vietām. Tā «Francijas ieroču» viesnīcnieks no pārgalvīgā trokšņa saprata, ka atbraucējiem ir nauda, un pats steidzās atvērt abas vārtu puses.

Viesnīca «Francijas ieroči» bija Puatjē lepnākā viesu mājvieta, kur labprāt apmetās augstdzimuši un bagāti ceļinieki. Pagalms, kurā kulba iebrauca, izskatījās visai patīkams. To ieskāva labi uzturētas ēkas, gar visām četrām fasādēm 6tiepās apjumts balkons gluži kā gaitenis uz dzelzs balstiem — no tā ērti varēja iekļūt istabās, kuru logi bija ēkas ārsienā, un tas viss atviegloja kalpotājiem darbu. Pagalma pretējā sienā pavērās arkāde ar ieeju kalpotāju telpās, virtuvēs, staļļos un nojumēs.

Viss liecināja par turību. Nesen balsinātās sienas priecēja acis; uz koka kāpņu reliņiem un galeriju margām neredzēja ne puteklīti. Spilgti sarkanie jaunie kārniņi, kuru rievās vēl slēpās daži tievi sniega pavedieni, priecīgi mirdzēja ziemas saulē. No skursteņiem, labu vēstīdami, kāpa dūmu gredzeni. Uzbrauktuves lejasgalā, cepuri rokā turēdams, stāvēja viesnīcnieks — plecīgs, tukls brašulis, kas slavināja savu virtuvi ar trim tauku krokām pazodē un vjna pagrabu — ar skaisti sarkano seju — tā šķita ieberzēta ar kazeņogu sulu gluži kā Silēnam, krietnajam žūpām un Bakha sekotājam. Plats jo plats smaids piepūta viņa tuklos vaigus un vērta jo šaurākas izsmējīgās ačeles, kuru ārējie kaktiņi pazuda jocīgu grumbiņu vārnkājām līdzīgajā tiklā. Viņš izskatījās tik svaigs, tik

brangs, tik sārts, tik garšīgs un nogatavojies, ka radās vēlēšanās uzmaukt viņu uz iesma un apēst, paša sulas aprasinātu.

Ieraugot Tirānu, kuru viesnīcnieks pazina jau sen un par kura labo samaksu bija pārliecinājies, viņš kļuva vēl priecīgāks, jo komedianti mēdz saistīt ļaužu uzmanību, bet pilsētas jaunekļi šķiež naudu launagiem, dzīrēm, vakariņām un citām maltītēm, lai lakstotos ap aktrisēm un iegūtu šo koķešu laipnības, cienājot viņas ar saldumiem, smalkiem vīniem, cukurotām mandelēm, ievārījumiem un citiem izmeklētiem kārumiem.

—   Kāds labs vējš jūs te atpūtis, senjor Hērod? — viesnīcnieks teica. — Sen neesat redzets «Francijas ieročos».

—   Tas tiesa, — Tirāns atbildēj«, — bet nevajag ilgi mērkaķoties vienā vietā. Galu galā skatītāji atklāj visus mūsu trikus un paši sāk tos atdarināt. Zināma prombūtne ir nepieciešama. Aizmirsts ir tikpat kā jauns. Vai šobrīd Puatjē ir daudz dižcilšu?

—   Daudz gan, senjor Hērod, medības ir beigušās, un viņi nezina, ko darīt. Nevar taču nemitīgi ēst un dzert. Jums skatītāju netrūks.

—   Nu, tādā gadījumā, — Tirāns sacīja, — lieciet atnest septiņu vai astoņu istabu atslēgas, noņemt no iesmiem trīs četrus kapaunus, izvilkt no malkas grēdu aizmugures duci vieglā vīniņa — jūs jau zināt, kāda, — un palaidiet pilsētā ziņu, ka senjora Hēroda slavenā trupa ir apmetusies «Francijas ieročos» un piedāvā izrādīt vairākas lugas no jauna repertuāra.

Kamēr Tirāns un viesnīcnieks tā sarunājās, komedianti izkāpa no kulbas. Kalpi paņēma viņu bagāžu un aiznesa uz paredzētajām telpām. Izabellas istaba atradās nostāk no citām, jo tuvākās jau bija aizņemtas. Tāda savrupība tīri labi patika kaunīgajai jaunavai, kuru reizēm apgrūtināja komediantu klejotāju dzīves uzspiestā ciešā tuvība.

Metrs Bilo bija valodīgs cilvēks, un drīz vien visa pilsēta zināja, ka ieradušies aktieri, kas tēlos visslavenāko jaunlaiku literātu lugas tikpat labi kā Parīzē vai vēl labāk. Elegantie un izsmalcinātie jaunekļi, bezgala smieklīgā plātībā un brašulībā stnailēdami ūsas, apjautājās par aktrišu skaistumu. Bilo, zīmīgi šķobīdams seju, atbildēja izvairīgi un noslēpumaini, tā vēl jo vairāk apstulbinot jauno provinciāļu prātus un iekvēlinot viņu ziņkāri.

Izabella lika sakārtot savas mantas skapja plauktos; skapis, gulta ar baldahīnu, galds izliektām kājām, divi krēsli un koka lāde veidoja visu telpas iekārtojumu; pēc tam viņa sakopās tualetei, kas tādai jaunai jūtīgai un tīrīgai sievietei kā viņa bija sevišķi nepieciešami pēc ilga ceļojuma vīriešu sabiedrībā. Viņa palaida vaļā savus par zīdu smalkākos matus, atpiņķēja un izsukāja tos, iepilināja tajos dažas lāses bergamotu esences, sasēja ar šauršaurām zilām lentēm, kas labi piestāvēja bālsārtajai sejai. Tad viņa apmainīja veļu. Ja kāds tajā brīdī būtu viņu redzējis, tam liktos, ka acu priekšā ir Diānas nimfa, kas. apģērbu krastmalā nolikusi, grasās iebrist ūdeni kādā mežainā Grieķijas ielejā. Taču tas bija tikai acumirklis. Balto kailumu uzreiz apklāja skaudīgs audekla mākonis, jo Izabella pat vienatnē bija šķīsta un kaunīga. Pēc tam viņa uzvilka pelēku tērpu ar ziliem rotājumiem un, ska toties spoguli, uzsmaidīja sev tā, kā uzsmaida pat vismazāk koķetā sieviete, redzot, ka izskatās glīta.

Laiks kļuva siltāks, un sniegs nokusa, paliekot vienīgi pret ziemeļiem pavērstās vietās. Mirdzēja saule. Izabella nespēja pārvarēt kārdinājumu atdarīt logu un mazliet pabāzt ārā skaisto galviņu, lai palūkotos, kas redzams no viņas istabas, — šī iedoma bija jo nevainigāka tāpēc, ka logs vērās uz mazu ieliņu, kam vienā pusē bija viesnīca, bet otrā — garš dārza mūris, aiz kura slējās kailu koku galotnes. Skatienam atklājas dārzs ar tepiķdobēm ko norobežoja bukšu krūmi; tālāk bija savrupnams, kura nomelnējušās sienas liecināja par lielu vecumu.

Pa skābaržu aleju pastaigājās divi kavalieri — abi jauni un glīti, taču pēc stāvokļa nevienlīdzīgi, kā varēja spriest pēc viena jaunekļa godbijīgās izturēšanās pret otru — viņš turējās mazliet atstatu un palaida biedru pa priekšu ik reizi, kad vajadzēja griezties atpakaļ. Sajā draugu pārī pirmais bija Orests un otrais — Pilāds. Orestam — sauksim viņu šajā vārdā, jo īstais mums vēl nav zināms, — varēja būt divdesmit līdz divdesmit divi gadi. Viņam bija bāla seja un melni mati un acis. Tumšbrūna samta kamzolis izcēla viņa lokano un smuidro augumu; īss apmetnis no tāda paša auduma tādā pašā krāsā, apmalots ar trīskāršu zelta tresi, karājās pār plecu, uz kura to saturēja zīda aukla, kam pušķi krita uz krūtīm; kājas bija ieautas mīkstos Krievzemes ādas zābakos, — šo kāju dēļ dažai labai sievietei varētu rasties skaudība, tik mazas tās bija un ar tik skaistu pēdas izliekumu, ko vēl

izcēla apavu augstie papēži. Pēc pašpaļāvības pilnajām kustībām, augstprātīgās un lepnās stājas varēja nojaust, ka tas ir ievērojams dižciltis, drošs, ka visur tiks uzņemts ar cieņu un ka dzīves ceļš viņam paveras bez šķēršļiem. Pilāds, rudiem matiem un rudu bardu, no galvas līdz kājām melnā apģērbā, izskatījās gluži glīts, bet ne tuvu nebija tik uzvaroši pašpārliecināts.

—   Es tev saku, mans dārgais, ka Korisanda mani beidz nost, — Orests teica, pagriezdamies alejas galā un turpinādams sarunu, ko bija uzsācis, pirms Izabella atvēra logu. — Es pavēlēju nelaist viņu iekšā un aizsūtīšu atpakaļ viņas portretu, kas ir tikpat apnicīgs kā viņa pati, un arī vēstules — vēl garlaicīgākas nekā sarunas ar viņu.

—  Tomēr Korisanda jūs mīl, — Pilāds nedroši atgādināja.

—   Kāda tam nozīme, ja es viņu nemaz nemīlu? — Orests gandrīz iekarsigi atbildēja. — Taisni par to jau ir runa! Vai man jādod mīlestības ubagdāvanas visām stulbenēm un palaistuvēm, kam ienāk prātā manī iemīlēties? Es esmu pārāk labsirdīgs. Es ļauju sevi aizkustināt šīm raudulīgajām acīm, činkstēšanai, noputam un žēlabām, un galu galā tieku piemuļķots, kaut kurnu pret savu mīkstsirdību un gļēvulību. Turpmāk es būšu nežēlīgs kā barbars, salts kā Hipolits un vairīšos no sievietēm kā Jāzeps. Veiklai vajadzēs būt tai Potifara sievai, kas ieķersies ar nagiem mana apmetņa malā! Es pasludinu, ka tagad un turpmāk būšu sieviešu nīdējs, tātad ienaidnieks katriem brunčiem, lai tie būtu no rupjas vadmalas vai tafta! Lai nicinātas ir hercogienes un kurtizānes, pilsones un ganes! Kas piemin sievietes, piemin nepatikšanas, vilšanās un apnicīgas dēkas. Es ienīstu viņas no cepures līdz kurpju zolēm, un es ietīšos šķīstībā kā jauns mūks savā kapucē. Sī nolādētā Korisanda ir iedvesusi man riebumu pret savu dzimumu uz visiem laikiem. Es atsakos no tā …

Tiktāl Orests bija ticis, kad, paceļot galvu, it kā piesauktu debesis par savas apņēmības lieciniecēm, viņš nejauši ieraudzīja pie loga piegājušo Izabellu. Viņš piebakstīja ar elkoni biedram un teica:

—  Vai nav tiesa — tur pie loga svaiga kā Aurora uz sava Austrumu balkona tā dievišķīgā un smalkā būtne drīzāk šķiet dieviete nekā sieviete — viņai ir tādi pclēkblondi mati, tik gaiša seja un maigas acis! Cik gracioza viņa izskatās, atbalstījusies ar elkoņiem pret palodzi un paliekusies uz priekšu, tā izceļot zem caurspīdīgā lakatiņa ziloņkaulam līdzīgo krūšu apaļumus! Varu derēt, ka viņa pēc dabas ir piemīlīgāka un nemaz nelīdzinās citiem sievišķiem. Viņas prātam vajag būt kautram, tīkamam un smalkam, sarunām ar viņu — interesantām un burvīgām!

—   Pie joda! — Pilāds smiedamies atbildēja. — Cik asai redzei jābūt, lai to visu no šejienes saskatītu! Es neredzu neko vairāk kā vien sievieti pie loga — tiesa gan, diezgan jauku, bet tā nekādā ziņā nav apveltīta ar nesalīdzināmajiem tikumiem, kādus jūs viņai tik labprāt pie dēvējat.

—   Ak, es jau esmu pagalam iemīlējies! Sai ziņā esmu lietpratējs; man viņa jāiegūst, kaut tādēļ vajadzētu iz gudrot vissmalkākās viltības, iztukšot savas lādes un līdz jostasvietai pārcirst simt sāncenšu.

—   Ejiet nu, ejiet, neuzkuriniet sevi tik kvēli, — Pilāds teica, — citādi vēl saķersiet plaušu plēves iekaisumu. Be! kur palika versmīgais naids pret sieviešu dzimumu? Nupat to tik lielīgi sludinājāt! Tas izčūkstēja, līdzko parādījās pirmais glītais ģīmītis.

—   Kad es tā runāju un saucu, tad vēl nezināju, ka pasaulē dzīvo šis skaistuma eņģelis, un viss teiktais ir tikai nosodāma zaimošana, tīrā ķecerība un briesmonība, ko lūdzu mīlas dievei Venerai mani laipni piedot.

—   Varat nešaubīties, viņa jums piedos, jo ir žēlīga prel neprātīgiem mīlētājiem, kuru cienīgs karognesējs jūs varētu būt.

—   Es sākšu cīņu, — Orests teica, — un laipni pieteikšu karu savai daiļajai pretiniecei.

To pasacījis, viņš apstājās, pievērsa ciešu skatienu Izabellai, tikpat galanti, cik godbijīgi noņēma cepuri, kuras garā spalva slaucīja zemi, un ar pirkstu galiem sūtīja gaisa skūpstu uz loga pusi.

To redzēdama, jaunā aktrise savilka saltu un nepie ejamu seju, it kā liekot nekaunam saprast, ka viņš kļūdās, aizvēra logu un nolaida aizkaru.

—   Lūk, Auroru aizsedz mākonis, — Pilāds sacīja, — tas nevēsta neko labu dienas turpinājumam.

—   Es turpretī domāju, ka daiļavas atkāpšanās ir laba zīme. Ja karavīrs paslēpjas aiz torņa uzrobja, tas nozīmē, ka aplencēja bulta ir sasniegusi mērķi. Es tev saku. tā viņai trāpījusi spārnā, un gaisa skūpsts piespiedis viņu domāt par mani visu nakti kaut vai tāpēc, lai nolādētu un nopeltu manu pārdrošību — netikumu, kas sievietēm tīri labi patīk. Tagad mani un šo nepazīstamo kaut kas saista. Tas ir stipri saspringts pavediens, bet es papūlēšos no tS novīt virvi, pa kuru nokļūt infantas balkonā.

—  Jums ir brinumlabas mīlas teorijas un kara viltības, — Pilāds godbijīgi sacīja.

—   Reizēm es ar to lepojos, — Orests atbildēja, — bet tagad iesim prom, pārbiedētā skaistule tik drīz vairs neparādīsies. Šonakt laidīšu darbā savas viltībai.

Abi draugi lēnām kāpa augšā pa vecā nama kāpnēm un nozuda skatienam. Tagad atgriezīsimies pie mūsu aktieriem.

Netālu no viesnīcas bija laptas spēles ēka — lieliski piemērota izrāžu zāles ierīkošanai. Komedianti to noīrēja un kāds pilsētas .galdnieknieistars Tirāna vadībā ātri piemēroja jaunajam vajadzībām. Kāds krāsotājs .un -stiklinieks, kas parasti izgatavoja izkārtnes un gleznoja ģerboņus uz karietēm, atsvaidzināja noplukušās un izbalējušās dekorācijas un pat diezgan veiksmīgi uzgleznoja vienu jaunu. Telpā, kur mēdza izģērbties laptas spēlētāji, iekārtoja aktieru istabu ar aizslietņiem, .kas norobežoja aktrišu tualetes un veidoja tādas kā ^ģērbtuves. Visas numurētās vietas bija rezervētas iepriekš un bija gaidāmi prāvi ienākumi.

—   Kāda nelaime, — Tirāns teica Blāziusam, izraudzīdamies lugas, ko varētu spēlēt, — kāda nelaime, ka mums trūkst Zerblnas! Patiesību sakot, subrete ir komēdijas sālsgraudiņš, mica salis, un pipars. Viņas dzirkstošā jautrība apgaismo skatuvi; viņa atdzīvina stieptās vietas un izraisa smieklus, kad tie negrib sākties, rādot savas trīsdesmit divas pērles starp koši sarkanām apmalēm. Ar savu tarkšķēšanu, nekaunību un baudkāri viņa izceļ mīlētājas kaunīgo klīrību, valodas maigumu un dūdošanu. Vienkāršo brunču spilgtās krāsas ielīksmo acis, un viņa var lidz pat prievītei atsegt smalki veidotu kāju, iespīlētu sarkanā zeķē ar zelta stūrīšiem — tas ir tīkams skats kā jauniem, tā veciem, it īpaši veciem, kam pamodina iesnaudušos miesaskārību.

—   Tiešām, — Blāziuss atbildēja, — subrete ir dārga piedeva, vesela garšvielu kārba, kas īstajos brīžos piešķir asumu mūsdienu komēdijām. Tomēr mums jāiztiek bez tās. So lomu nevar tēlot nedz Izabella, nedz Serafīna. Turklāt mums vajadzīga arī mīlētāja un lielā koķete. Lai jode parauj marķīzu de Brijēru, kas ne ar ko nesalīdziiiāmās Zerbīnas personā mums nolaupīja visu subrešu pērli, feniksu un paraugul

Abiem aktieriem tā sarunājoties, pie viesnīcas v&rtiem sudrabaini iešķindējās zvārgulīši; drīz uz pagalma bruģa atskanēja ātri, ritmiski soļi, un tērzētāji, atbalstoties uz galerijas margām, kur tikko pastaigājās, ieraudzija spāniešu iejūgos trīs mūļus ar spalvu pušķiem uz galvas, dzīparu bumbuļiem, zvaniņu virtenēm un svītrotām segām. Viss bija tīrs un grezns, varēja manīt, ka mūļi nav īrēti.

Pirmā jājamlopa mugurā sēdēja brašs sulainis pelēkā livrejā ar medību dunci pie jostas un pāri seglu lokam pārliktu arkebūzu, vīzdegunīgs kā augsts kungs — citādā apģērbā viņu varētu noturēt par īpašnieku. Garā, ap roku aptītā pavadā viņš veda otru mūli, kam pie kravas segliem katrā pusē bija piesiets milzīgs ar valensiešu apmetni apklāts sainis.

Trešais mūlis bija vēl skaistāks un staltāks nekā abi pārējie, tā mugurā sēdēja jauna sieviete, silti ietinusies ar kažokādām apdarinatā apmetnī un zemu uz pieres uzmaukusi ar sarkanu spalvu rotātu filca platmali.

—   Ei, — Blāziuss uzrunāja Tirānu, — vai šis kortežs tev kaut ko neatgādina? Manuprāt, es šo zvārgulīšu šķindu jau esmu dzirdējis.

—   Pie svētā Alipetēna! — Tirāns atbildēja. — Tie ir tie paši mūļi, ar kuriem Krusta krustcelēs nolaupīja Zerbīnu. Kad vilku piemin …

—   Rau, tur ir spalva! — Blāziuss viņu pārtrauca. — Ak, trīskārt un četrkārt laimīgā diena, ar baltu krītu iezīmējamā! Tā tiešām ir pati senjora Zerbīna; viņa nolec no mūļa, valšķīgi pagrozot gurnus, kā vienīgi viņa mēdz darīt, un uzmet savu manto sulainim uz rokas. Lūk, viņa noņem platmali un sapurina matus kā putns spalvas. Iesim viņai pretī — drāzīsimies lejā pa trepēm, pārlecot trīs pakāpienus!

Blāziuss un Tirāns nokāpa pagalmā un satika Zcrbīnu uzbrauktuves sākumā. Priecīgā meiča metās Pedantam ap kaklu un saņēma viņa galvu plaukstās.

—   Man vajag, — viņa iesaucās, apvienojot vārdus un darbus, — tevi apkampt un bučot tavu veco ģīmi tikpat sirsnīgi, it kā tu būtu skaists puisis, — tik priecīga esmu, tevi redzot! Neesi greizsirdīgs, Hērod, un nerauc savas biezās, melnās uzacis tā, It kā grasītos pavēlēt, lai apkauj nevainīgus bērnus! Es noskūpstīšu tevi arī. Es sāku ar Blāziusu tāpēc, ka viņš ir neglītāks.

Zerbīna godprātīgi izpildīja solījumu, jo mēdza turēt vārdu un bija savā ziņā krietna. Paņēmusi abus aktierus katru pie savas rokas, viņa uzkāpa galerijā, kur metrs Bilo lika sagatavot viņai istabu. Tikko tur iegājusi, viņa atslīga atzveltnī un skaļi uzelpoja kā cilvēks, kas atbrīvojies no smagas nastas.

—   Jūs nevarat iedomāties, — viņa teica abiem komediantiem, — cik laimīga jūtos, kad atkal esmu kopā ar jums; tikai neiedomājieties, ka esmu iemīlējusies jūsu vecajos, balto un sarkano smiņķu saēstajos ģīmjos. Paldies Dievam, es nemīlu nevienu! Prieku man sagādā atgriešanās savā elementā, jo ārpus tā cilvēks vienmēr jūtas slikti. Odens tapat neder putniem kā gaiss zivīm. Vieni tajā noslīkst, otri — noslāpst. Esmu aktrise pēc dabas, un mana vide ir teātris. Tikai tur es elpoju ar pilnu krūti. Kūpošu sveču smarža man ir mīļāka nekā puravu, loku, benzosveķu, pelekas ambras, muskusa un Spānijas ādas aromāts. Kulišu pelējuma smaka kutina man degunu kā vīraks. Saule mani garlaiko, un īstā dzīve šķiet sāja. Man ir vajadzīga iedomāta mīlestība, kam kalpot, un manai rosībai — romantisku piedzīvojumu pasaule, kura izvēršas komēdijās. Līdzko dzejnieki pārstāj aizdot man savas balsis, es kļūstu tikpat kā mēma. Tāpēc esmu atgriezusies savā ampluā. Ceru, ka neesat nevienu pieņēmuši manā vietā. Turklāt mani nemaz nevar aizstāt. Ja tāda rastos, es tai slampai saskrāpētu seju un izdauzītu četrus priekšzobus pret skatuves dēļiem. Ja kāds apdraud manas privilēģijas, es esmu neganta kā pats sātans.

—   Tev nevajadzēs rīkot nekādu slaktiņu, — Tirāns teica. — Mums nav subretes. Tavas lomas — padarītas vecas un pārvērstas par duenjas lomām — tēloja Leonarda, un tā bija bēdīga un drūma pārvērtība, uz ko mūs mudināja vienīgi nepieciešamība. Ja tev būtu kāda no burvju ziedēm, ko piemin Apulejs, un tu nupat būtu pārvērtusies par putnu un, uz jumta malas tupēdama, noklausījusies, ko mēs ar Blāziusu runājam, tad būtu piedzīvojusi prombūtnē esošajiem neparastu gadījumu — tevis slavināšanu liriskā, pindariskā un ditirambiskā garā.

—   Paldies Dievam, — Zerbīna atbildēja, — es redzu, ka jūs joprojām esat senākie krietnie biedri un ka jums pietrūcis mazās Zerbīnas.

Viesnīcas kalpotāji ienāca istabā un ienesa saiņus, kārtoas un lādes, ko aktrise parlukoja un biedru acu priekša atvēra ar vairākām mazām sudraba riņķi savērtām atslēdziņām.

Tur bija skaisti tērpi, smalka veļa, visādas mežģīnes, rotas, samta un Ķīnas atlasa gabali — elegants un bagāts pūrs. Un vēl bija garš, plats, ar naudu piebāzts ādas maiss, kura saites Zerbīna atraisīja un saturu izbēra uz galda. Tā bija īsta bagatibu straume. Subrete iegremdēja mazās, brūnas rokas zelta kaudzē kā labības vētītāja graudos, pacēla, cik varēja saņemt riekšavās, tad atvēra plaukstas, ļaujot luidoriem līt kā mirdzošam lietum — stiprākām par to, kas savaldzinaja Danaju, Akrisija meitu, bronzas torni. Zerbinas acis mirdzēja tikpat spoži kā zelta gabali, nāsis iepletās un nervozos smieklos pavērās balti zobi.

—   Serafīna aiz niknuma pārplīstu, ja ieraudzītu, ka man ir tik daudz naudas, — Subrete teica Hērodam un Blaziusam. — Es jums to rādu, lai jūs saprastu, ka esmu atgriezusies teātri nevis nabadzības dēļ, bet aiz mākslas mīlestības. Bet jūs, vecie biedri, ja kabatas tukšas, bāziet ķepas šai kaudzē un ņemiet, cik vien varat saujā saturēt, un vēl mazdrusciņ, kā mēdz darit vācieši.

Komedianti pateicās par devību, apgalvojot, ka viņiem nekas nav vajadzīgs.

—   Labi, dabūsiet citreiz, es jums paglabāšu naudu savā šķirstiņā kā uzticama mantzine.

—   Tu esi pametusi nabaga marķīzu, — Blāziuss nožēlodams teica, — jo neesi no tām, kuras liek pamestas. Ariadnes loma tev nepiestāv, drīzāk tu varētu būt Kirke. Tas tomēr bija lielisks senjors, iznesīgs, izskalījas pēc galminieka, gudrs un katrā ziņā ilgākas mīlestības cienīgs.

—   Mans nodoms, — Zerbīna atbildēja, — tiešam ir paturēt viņu kā gredzenu pirkstā un kā skaistāko dārglietu manā šķirstiņā. Es marķīzu nepavisam neesmu pametusi, un atstāju viņu tikai tāpēc, lai viņš man sekotu.

—   Fugax seqax, sequax fugax, — Pedants atsāka. — Siem četriem latīņu vārdiem ir kabalistiska skaņa, kas atgādina abinieku kvakšķēšanu, aizgūtu no Atēnu dzejnieka sjēra Aristofāna komēdijas «Vardes», kura satur mīlas teorijas kodolu un var noderēt par uzvedības paraugu gan vīriešu, gan sieviešu dzimumam.

—   Un ko tu saki savā latiņu valodā, veco Pedant? — Zerbīna jautāja. — Tu nevīžāji to pārtulkot franciski, aizmirstot, ka visi jau nav izbijuši koledžu pārziņi un lineālu sitienu izdalītāji.

—   To var pārtulkot, — Blāziuss teica, — divās rindiņās vai kuplejā ar šādu saturu:

Bēdziet, un jums sekos, Sekojiet, un no jums bēgs.

—   Redziet, — Zerbīna smiedamās teica, — tā ir īstā dzeja sīpolloku flautai un saldās mīklas radziņam, ko iesprauž cepumos. To varētu dziedāt pēc Robiņa un Robēnas melodijas.

Un valšķīgā meiča sāka skaļi dziedāt Pedanta rīmes tik dzidrā, tik sudrabainā un tik pērļainā balsī, ka prieks bija klausīties. Dziedājumu viņa pavadīja ar tādām izteiksmīgām grimasēm — te jautrām, te dusmīgām, ka skatītājiem šķita — viņi redz divu mīlētāju — viena kvēla un otra nicīga — vajāšanu un atkāpšanos.

Krietni ļāvusi vaļu savām neprātibām, Zerbīna nomierinājās un atkal kļuva nopietna.

—   Paklausieties, ko es piedzīvoju. Marķīzs lika kalpam un mūļu dzinējam, kuri ieradās man pretī pie Krucifiksa krustcelēm, aizvest mani uz muižiņu vai medību māju, kas viņam pieder vienā no mežiem ļoti nomaļā vietā, grūti atklājamu, pat ja zina, ka tā pastāv, jo to slēpj divas rindas melnu egļu. Tur šis krietnais senjors mēdz rīkot uzdzīves ar dažiem tuviem draugiem. Tur var kliegt un brēkt, cik tik uziet, dzird tikai viens vecs sulainis, kas apmaina pudeles. Tur viņš slēpj ari savas mīlestības un galantās iedomas. Namā ir glīts apartaments ar Flandrijas ainavu tepiķiem pie sienām. Tur ir senlaicīga, bet plata un mīksta gulta ar daudziem spilveniem un bagātīgiem aizkariem: ir arī tualetes galds, uz kura atrodams viss, kas nepieciešams sievietei, pat ja viņa būtu hercogiene, — sukas, sūkļi, esenču flakoni, opiāti, atlasa dzimumzīmīšu kārbas, lūpu pomādes, mandeļu krēmi; ir atzveltņi, krēsli un saliekamie sēdekļi — visi lieliski polsterēti, un tik bieza turku grīdsega, ka var krist zemē kurā katrā vietā un nesasisties. Sis patvērums slepeni ierīkots paviljona trešajā stāvā. Es saku — slepeni, jo, no ārpuses skatoties, ne prātā nevar ienākt, ka tur valda tāda greznība. Laika gaitā mūri ir nomelnējuši, un šķiet, ka tie sagrūtu, ja nebūtu apauguši ar efejām, ka3 tos satur un balsta. Garāmgājējam muiža liktos neapdzīvojama; logu slēģi un aizkari vakaros pilnīgi aiztur sveču un uguns gaismu lauku pusē.

—   Tā būtu, — Tirāns viņu pārtrauca, — lieliska dekorācija kādas traģikomēdijas piektajam cēlienam. Tādā mājā varētu cits citu galēt nost pēc sirds patikas.

—   Pieradums pie traģiskām lomām tev aptumšo iztēli, — Zerbīna sacīja. — Tieši pretēji — tas ir loti omulīgs mājoklis, jo marķīzs nepavisam nav nežēlīgs.

—   Turpini stāstu, Zerbīna, — Blāziuss, nepacietīgi sakustējies, aicināja.

—   Nonākusi pie šīs pamestās muižas, — Zerbīna turpināja, — es nespēju atbrīvoties no zināmām bailēm. Man nebija ko uztraukties tikumības dēj, bet kādu brīdi bažījos, vai tikai marķīzs negrib mani ieslodzīt visu aizmirstā vietā, no kuras reizēm izvilktu, kad ienāktu prātā. Pils torņi ar restotiem lodziņiem nebūt nav manā gaumē, un es nevarētu paciest gūstu, pat ja būtu viņa augstības senjora mīļākā odaliska; taču nodomāju — pēc aroda esmu subrete un esmu savā mūžā palīdzējusi izbēgt tik daudzām Izabellām, Leonorām un Doralisām, ka noteikti izgudrošu kādu viltību, lai izglābtos pati, ja mani tomēr gribētu paturēt ar varu. Cik skaisti būtu, ja greizsirdis padarītu Zerbīnu par gūstekni! Tā drosmīgi gāju iekšā un jutos ārkārtīgi patīkami pārsteigta, redzot, ka šis drūmais mājoklis, kas nīgri šķobījās garāmgājējiem, uzsmaida viesiem. Ārpusē — postaža, iekšpusē — grezniba. Kamīnā kurējās tīkama uguns. Sārtas sveces atspīdēja sienas spoguļos, un uz galda, kur zibsnīgi mirdzēja un laistījās kristāls, sudrablietas un karafes, gaidīja bagātīga un izsmalcināta maltīte. Uz gultas malas pavirši nomestu drānas gabalu krokās vizēja gaismas atspulgi. Uz tualetes galda noliktas rotas — rokassprādzes, krelles un auskari — mirguļoja zilganās dzirkstelēs un spējos zelta uzliesmojumos. Biju pilnīgi nomierinājusies. Drapēriju pacēlusi, ienāca jauna zemniece, kas piedāvāja savus pakalpojumus un atbrīvoja mani no ceja drēbēm, lai to vietā uzvilktu piemērotāku tērpu, kurš, pilnīgi sagatavots, karājās drēbju skapi; drīz ieradās marķīzs. Viņaprāt, es izskatījos burvīga savā balti un ķiršsarkani lāsinojošajā tafta mājas tērpā, un viņš zvērēja, ka ir neprātīgi iemīlējies. Mēs ieturējām vakariņas, un, kaut tādi vārdi ir pretrunā ar manu pieticību, jāatzīst, ka biju žilbinoša.

Jutos velnišķīgi asprātīga; atjautības dzirkstīt dzirkstīja, pērļainu smieklu šaltis nāca prātā satikšanās; tas bija pacēlums, asprātīga daiļrunība, neiedomājami mežonīgs prieks un jautrība. Ar to varēja iekustināt miroņus dejai un uzpūst liesmās vecā karaļa Priama pelnus. Apžilbinātais, savaldzinātais un satrauktais marķīzs mani sauca te par eņģeli, te par dēmonu; viņš piedāvājās nogalināt savu sievu un apprecēt mani. Ak, dārgumiņš! Viņš izdarītu, ko sacīja, bet es nebūt to nevēlējos un teicu, ka tā das slepkavības ir pliekanas, pilsoniskas un maziskas. Nedomāju, ka Laīsa, daiļā hnpērja un Vannoza kundze, kas bija pāvesta mīļākā, būtu kādreiz galantāk jautrinājušas pusnakts maltīti. Tādā garā turpinājās vairākas dienas. Tomēr pamazītēm marķīzs kļuva domīgs, šķita, viņš kaut ko meklē, pats nezinādams, ko īsti, bet viņam tā pietrūka. Viņš vairākkārt devās izjādēs un pat ielūdza divus vai tris draugus, it kā gribētu izklaidēties. Glaimodama viņa patmīlībai, es uzposos, cik vien labi varēju, un ne skopodamās dāļāju laipnības, smaidus un gražības šiem lauku muižniekiem, kas nemūžam nebija piedzīvojuši tā dus svētkus: deserta laikā, izmantojot par kastaņetēm saplēsta smalka Ķīnas porcelāna šķīvja lauskas, es dejoju tik traku, tik saldkaislu un neprātīgu sarabandu, ka tā būtu pazudinājusi pat svēto. Rokas pacēlu virs galvas, kājas svārku vērpetēs mirdzinājās kā zibeņi, gurni drebēja vairāk nekā dzīvsudrabs, krusti bija atliekti gandrīz līdz grīdai, pleci un krūtis sauca cīņā, un visu vēl iekvēlināja skatieni un smaidi, kas būtu aizdedzinājuši zāli, ja es jelkad varētu tā dejot uz skatuves. Marķīzs starot staroja, lepns kā karalis, ka viņam ir tāda mīļākā; bet nākamajā dienā viņš atkal bija sadrūmis, savārdzis un dīks. Es izmēģināju savus visstiprākos mīlas līdzekļus, bet, ak vai, tiem vairs nebija varas pār viņu. Šķita, ka marķīzs pats par to brīnās. Reizēm viņš ļoti uzmanīgi skatījās uz mani, it kā pētītu manos vaibstos līdzību ar kādu citu. Es prātoju — vai viņš būtu mani izvēlējies, lai es kļūtu par kādu atmiņu iemiesojumu un atgādinātu zudušu mīlestību? Nē, es pati sev atbildēju, lādas sērīgas iedomas nav viņa dabā. Tāda sapņošana piestāv žultainiem hipohondriķiem, nevis tādiem jautriem brašuļiem ar sarkaniem vaigiem un asinīm pieplūdušām acīm.

— Vai nebija vainīga pārsātināšanās? — Blāziuss ierunājās. — Pat ambrozijs apriebjas dieviem, un tie nokāpj uz zemes ēst rupjmaizi.

—   Ņemiet vērā, muļķa kungs, — Zerbina atbildēja, viegli iesizdama Pedantam pa pirkstiem, — ka no manis nekad nenogurst, jūs pats tikko to teicāt.

—    Piedod man, Zerbina, un pastāsti, kas jauca prātus marķīza kungam; es degu nepacietībā to uzzināt.

—    Beidzot, — subrete atsāka, — galvu lauzot, es sapratu, kas skumdina marķīzu viņa laimē, un atklāju, pēc kādas darvas karotes šis sibarīts ilgojas savā baudu gultā. Viņam piederēja sieviete, bet viņš tvika pēc aktrises. Spožums, ko piešķir gaismas, krāšļi, kostīmi, lomu un darbības pavērsieni, bija apdzisis, kā apdziest skatuves mākslīgais mirdzums, kad gaismas dzēsējs nopūš sveces. Atgriežoties kulisēs, es viņa acīs biju zaudējusi daļu valdzinājuma. Viņam palika tikai Zerbina, bet viņš manī mīlēja Lizetu, Martonu un Marinētu, smaidu un skatienu zibeņus, veiklās atbildes, spītīgo ģimlti, neparastos tērpus un alkas pēc publikas apbrīna. Manā ikdienas sejā viņš meklēja teātra seju, jo mums, aktrisēm, ja neesam neglītas, ir divi skaistumi: viens — radīts, otrs — dabisks; maska un seja. Bieži vien priekšroku dod maskai, lai arī seja ir glīta. Marķīzs vēlējās iegūt subreti, ko redzēja «Kapteiņa Matamora plātībās» un ko es viņam atklāju tikai daļēji. Untumā, kura dēļ dažs labs senjors ilgojas pēc akrisēm, ir daudz mazāk juteklības, nekā mēdz domāt. Tā drīzāk ir prāta nekā miesas kaislība. Viņi cer sasniegt ideālu, apkampjot reālo, bet tēls, kuram viņi dzenas pakaļ, nedodas rokā: aktrise ir tikpat kā glezna, ko vajag aplūkot no zināma attāluma un piemērotā apgaismojumā. Ja pieejat pārāk tuvu, skaistums gaist. Es pati sāku garlaikoties. Es bieži esmu vēlējusies, lai mani iemīlas augsts kungs, lai man būtu bagātīgi tērpi un bezrūpīga dzīve izsmalcinātā un izmeklētā greznībā, un bieži esmu nolādējusi skarbo likteni, kas spiež mani klejot pa ciemiem un pilsētām kulbā, kur vasaru jāsvīst un ziemu jāsalst, strādājot klejojošas komediantes darbu. Es gaidīju izdevību izbeigt šo nožēlojamo dzīvi, nenojaušot, ka tā ir mana īstā dzīve, manas esības jēga, mans talar^s, mana poēzija, mans neatkārtojamais valdzinājums un spožums. Bez šī mākslas stara, kas mani mazliet apzeltī, es nebūtu nekas cits kā parasta meiča, kādu ir tik daudz. Tiklā dieviete Talija mani sargā ar savu tērpu, un dzejnieku vārsmas, ugunīgas ogles, pieskaroties manām lūpām, šķīsta tās no daža laba saldkaisla un mākslota skūpsta. Dzīve marķīza medību mājā mani apskaidroja.

Es sapratu, ka brašais muižnieks ir iemilējies ne tikai manās acīs, manos zobos, manā ādā, bet arī sīkajā dzirkstelītē, kas mani kvēlo un gūst aplausus. Kādā jaukā rītā es viņam skaidri un gaiši pateicu, ka gribu atsākt savas gaitas un ka man nemaz nepiedien pastāvīgi palikt par kāda senjora mīļāko: to spēj kura katra cita, tāpēc lai viņš laipni atdod man brīvību, turklāt es apgalvoju, ka viņš man ir tīkams un ka esmu no sirds pateicīga par viņa labestību. Sākumā marķīzs likās pārsteigts, bet ne dusmīgs, un, brīdi padomājis, jautāja: «Ko jūs, mīļumiņ, darīsiet?» Es atbildēju: «Panākšu ceļā Hēroda trupu vai pievienošos tai Parīzē, ja tā tur jau nonākusi. Es gribu atgriezties savā subretes ampluā, ir pagājis tik ilgs laiks, kopš neesmu piemuļķojusi Gerontu.» Par to marķīzam nāca smiekli. «Labi,» viņš teica, «dodieties prom ar mūļiem, ko nododu jūsu rīcībā. Mazliet vēlāk es jums sekošu. Esmu atstājis novārtā dažas darīšanas, kuru dēļ man jābūt galmā, turklāt ilgi nīkstu provincē. Jūs taču atļausiet jums aplaudēt un, ja skrabināšos pie ģērbistabas durvīm, jūs mani, domājams, ielaidīsiet?» Es izlikos nokaunējusies, bet ne bezcerīgi šķīsta: «Ak, marķīza kungs, ko jūs no manis prasāt!» Vārdu sakot, pēc jo maigām atvadām es kāpu mūlim mugurā un nu esmu «Francijas ieročos».

—   Bet, — Hērods šaubīdamies ieteicās, — ja marķīzs neieradīsies, tev tas būs liels trieciens.

Tāda doma Zerbīnai šķita tik ērmīga, ka viņa apvēlās savā atzveltnī un sāka pilnā kaklā smieties, vēderu turēdama.

—   Marķīzs varētu neierasties! — viņa atguvusies iesaucās. — Tu jau iepriekš vari pasūtīt viņam apartamentus. Es baidījos vienīgi par to, ka viņš savā dedzībā varētu aizsteigties man priekšā. Ak, tu šaubies par manu pievilcību, dumjais un nežēlīgais Tirān! Tik tiešām, traģēdijas tevi notrulina. Senāk tev bija vairāk prāta.

Leonards un Skapēns, uzzinājuši no kalpiem par Zerbīnas ierašanos, ienāca istabā un izteica viņai komplimentus. Drīz parādījās dāma Leonarda, kuras pūces acis iegailējās, ieraugot uz galda izbērto zeltu un rotas. Viņa izrādīja Zerbīnai viszemāko lišķību. Atnāca arī Izabella, un Zerbīna viņai mīļi uzdāvināja tafta gabalu. Vienīgi Serafīna palika ieslēgusies savā istabā. Viņas patmīlība nebija varējusi piedot marķīza neizskaidrojamo izvēli.

Zerbīnai pastāstīja, ka Matamors ceļā nosalis un ka viņu aizstājis barons de Sigoņaks, kas par teātra vārdu pieņēmis ampluā labi piemēroto kapteiņa Frakasa titulu.

—   Man tas būs liels gods — spēlēt kopā ar muižnieku, kura senči piedalījušies krusta karos, — Zerbīna teica, — un es pūlēšos, lai godbijība nenoslāpē manī asprātību Laimīgā kārtā tagad esmu pieradusi pie augstdzimušām personām.

Tai brīdī istabā ienāca Sigoņaks.

Zerbīna pietupās, tā ka svārki piepūtās jo kupli, un sveica viņu ar dziļu, meistarīgu un ceremoniālu galma reveransu.

—   Tas, — viņa teica, — ir baronam de Sigoņaka kungam, un tas — manam biedram kapteinim Frakasam, — viņa piemetināja, ātri noskūpstīdama baronu uz abiem vaigiem, tā apmulsinādama pie teātra vājībām nepieradušo Sigoņaku, kuru turklāt uztrauca Izabellas klātiene.

Zerbīnas atgriešanās Jāva tīkami daudzveidot reper tuāru, un visa trupa bija ārkārtīgi apmierināta, viņu at kal ieraugot, vienīgi Serafīna ne.

Tagad, kad Zerbīna iekārtojusies savā istabā priecīgo biedru vidu, palūkosimies, ko dara Orests un Pilāds, kurus atstājām, kad viņi pēc pastaigas dārzā atgriezās mājā.

Orests jeb jaunais hercogs dc Valombrēzs, jo tāds bija viņa tituls, ēda gariem zobiem un dažu labu reizi aizmirsa uz galda sulaiņa pielieto glāzi, — tik ļoti viņa iztēli nodarbināja pie loga ieraudzītā skaistā sieviete. Viņa uzticības persona — ševaljē de Vidalenks veltīgi pūlējās hercogu izklaidēt; Valombrēzs uz sava Pilāda draudzīgajiem jokiem tikpat kā neatbildēja.

Kad deserts bija nokopts, ševaljē teica hercogam:

—  Visīsākās trakulības ir vislabākās; lai jums par šo daiļavu nevajadzētu vairs domāt, atliek tikai gādāt par tās iegūšanu. Tad viņa drīz būs tādā pašā stāvokli kā Korisanda. Jūs pēc dabas piederat pie tiem medniekiem, kam patīk vienīgi pati vajāšana un kas nogalināto zvēru pat nepievāc. Es iešu izlūkos, lai iedzītu medījumu jūsu tīklos.

—   Nē, — Valombrēzs atbildēja, — es iešu pats. Kā jau tu teici, man tīk vienīgi vajāšana, un es sekošu līdz pasaules galam visbiklākajam zvēram vai putnam no krūma uz krūmu, līdz nobeigšos aiz noguruma. Nelaupi man šo prieku. Ak, ja man uzsmaidītu laime un es atrastu nepieejamo, es gan laikam viņu dievinātu, bet tādas uz zemeslodes nemaz nav.

—   Ja nebūtu zināmas jūsu uzvaras, — Vidalenks teica, — šos vārdus varētu uzskatīt par plātibu, bet jūsu kārbas ir pilnas mīlestības vēstuļu, portretu, pušķu un lenšu, kaltētu ziedu, melnu, blondu un rudu matu cirtu un vēl citu mīlestības ķīlu, kas skaidri pierāda, ka tādas jūsu runas ir tīrā pieticība. Iespējams, ka jūsu vēlēšanās piepildīsies, jo dāma pie loga man likās prātīga, kautra un brīnumsalta.

—   To mēs vēl redzēsim. Metrs Bilo labprāt tērzē; viņš arī klausās un zina daudz par tiem, kas apmetas viņa viesnīcā. Iesim pie viņa izdzert pudeli kanarī vīna. Es pamudināšu viņu runāt, un viņš mums kaut ko pastāstīs par šo ceļojošo infanti.

Pēc dažām minūtēm abi jaunie cilvēki iegāja «Francijas ieročos» un lika pasaukt metru Bilo. Cienījamais viesnīcnieks, zinādams, kas par kungiem ir viņa viesi, pats ieveda tos glīti iztapsētā telpā ar zemiem griestiem, kuras kamīnā ar platu jumolu, gaiši dzirksteļodama, kurējās uguns. Viņš paņēma no dzērienu pārziņa rokām pelēki noputējušu, zirnekļu tīkliem klātu pudeli, bezgala pie sardzīgi nolupināja tai vaska cepurīti, nesakratot izvilka no kakliņa stingro korķi un tik drošu roku, it kā tā būtu no bronzas, ielēja šķidrumu, zeltainu kā topāzs, Venēcijas stikla glāzēs ar spirālveidīgu kājiņu, kuras sniedza hercogs un ševaljē. Izpildot šo vīna devēja pienākumu, Bilo ievēroja vissvinīgāko nopietnību, viņš izskatījās pēc Bakha priestera, kas vada dievišķā dzēriena mistēriju, trūka vienīgi efeju un vīnogulāju lapu vainaga galvā. Ceremonija cēla vīna vērtību, un tas tiešām bija tik ļoti labs, ka drīzāk piederētos karaļa galdam nekā krogam.

Viesnīcnieks grasījās iet prom, kad Valombrēzs, noslēpumaini pamirkšķinājis, apturēja viņu uz sliekšņa.

—   Melr Bilo, paņemiet no plaukta glāzi un iedzeriet uz manu veselību kādu malku šī vīna!

Hercoga lonis nepieļāva iebildumus, turklāt Bilo nebija lūdzams; kad viesis vēlējās, lai viņš palīdz tukšot pagraba dārgumus. Viņš sveicot pacēla glāzi un izdzēra to līdz pēdējai lāsei.

—   Labs vīns, — viņš teica, tiksmīgi noklakšķinot mēli, tad palika stāvam, atbalstījies ar roku pret galda malu, raudzījās hercogā un gaidīja, ko no viņa prasīs.

—  Vai tev viesnīcā ir daudz laužu? — Valombrēzs jautāja. — Un kas tie tādi?

Bilo gribēja atbildēt, bet jaunais hercogs pamāja, lai viņš klusē, un turpināja: — Kāpēc jārunā aplinkiem ar tādu vecu blēdi kā tu? Kas tā par sievieti, kas dzīvo istabā, kuras logs veras uz ieliņu pretī Valombrēzu savrupnamam — trešais logs no mūra stūra puses. Atbildi ātri, par katru zilbi dabūsi zelta monētu.

—   Par tādu maksu vajadzētu būt varen tikumīgam,— Bilo, gardi smiedamies, teica, — lai runātu seno autoru iecienītajā lakoniskajā stilā. Tomēr es, būdams kungam dziļi padevīgs, sacīšu tikai vienu vienīgu vārdu — Izabellai

—   Izabellai Kāds burvīgs un romantisks vārds! — Valombrēzs iesaucās. — Taču atmet lakedaimoniešu skarbumu! Esi daudzvārdīgs un sīki izstāsti man visu, ko zini par šo infanti!

—   Es paklausīšu kunga pavēlēm, — metrs Bilo palocīdamies teica. — Mans vīna pagrabs, mana virtuve un mana mēle ir viņa rīcībā. Izabella ir aktrise, kas pieder pie senjora Hēroda trupas, kura patlaban ir apmetusies «Francijas ieročos».

—   Aktrise… — jaunais hercogs vīlies sacīja. — Taču es pēc smalkjūtības un atturības drīzāk būtu šo sievieti noturējis par augstdzimušu dāmu vai bagātu pilsoni nekā par ceļojošu komedianti.

—   Te viegli var kļūdīties, — Bilo turpināja, — jaunkundzei ir ļoti cēlas manieres. Teātrī viņa tēlo nevainīgas jaunavas un dzīvē uzvedas tāpat. Kaut arī glītuma dēļ viņas tikumība ir ļoti apdraudēta, tā joprojām nav iedragāta, un tai būtu tiesības valkāt nevainības aubi. Neviens neprot labāk par viņu ar nevainojamu un iedussaitu pieklājību aizraidīt galantu kavalieri, neatstājot tam nekādas cerības.

—   Tas man patīk, — Valombrēzs teica, — nekas man tā neriebjas kā pārlieku klaja vieglprātība un cietokšņi, kas padodas un to vien grib kā kapitulēt, pirms uzbrukums sācies.

—   Lai ieņemtu šo citadeli, ar vienu uz'., ukumu nepietiks, — Bilo teica, — lai arī jūs esat drosmīgs un spožs karotājs, kas nav pieradis pie pretošanās, turklāt viņai ir varonīgs sargs — kautra mīlestība.

—   Tātad viņai, šai prātīgajai Izabellai, ir mīļākais! — jaunais hercogs iesaucās, reizē uzvaru izlutināts un vīlies, jo, no vienas puses, viņš nepavisam neticēja sieviešu tikumībai, bet, no otras puses, viņu sadusmoja atklājums, ka viņam ir sāncensis.

—   Es teicu — mīlestība, nevis mīļākais, — viesnīcnieks goddevīgā neatlaidībā turpināja. — Kungs ir pārāk pieredzējis mīlas lietās, lai nenovērtētu šo atšķirību, kaut arī tā ir ļoti smalka. Sievietei, kam ir viens mīļākais, var būt arī divi, bet sievieti, kurā iemājojusi mīlestība, ir neiespējami vai vismaz ļoti grūti uzvarēt. Tas, ko jūs piedāvājat, viņai jau pieder.

—  Tu par to spried tā, it kā būtu studējis mīlas mākslu un Petrarkas sonetus, — Valombrēzs teica. — Man šķita, ka tu esi lietpratējs tikai mērču un vīnu jautājumos; un kam veltīts šis platoniskais maigums?

—  Vienam no trupas komediantiem, — Bilo atbildēja,

—   es labprāt pieņemu, ka viņš kļuvis par aktieri mīlestības dēļ, jo pēc izturēšanās nemaz neizskatās pēc parasta kumēdiņu rādītāja.

—   Redziet nu, — ševaljē Vidalenks teica draugam,

—   jums vajag justies apmierinātam. Te nu ir radušies neparedzēti šķēršļi. Tikumīgu aktrisi vis nevar sastapt katru dienu, tas ir jums piemērots gadījums. Tas ļaus jums atpūsties no augstdzimušām dāmām un kurtizānēm.

—   Vai esat pārliecināts, — jaunais hercogs turpināja savu domu, — ka šķistā Izabella nav devusi kādas tiesības šim plātīzerim, kuru es jau ienīstu no visas sirds?

—   Var redzēt, ka jūs viņu nemaz nepazīstat, — metrs Bilo atsāka. — Tā ir sermulīte, kas drīzāk mirtu, nekā paciestu kaut vienu traipu uz baltā kažociņa. Kad komēdijas darbība prasa skūpstīšanos, var redzēt, ka viņa zem smiņķu kārtas sarkst un reizēm noslaukās ar delnas virspusi.

—   Lai dzīvo augstprātīgas, mežonīgas un pret savaldītājiem dumpīgas skaistulest — hercogs iesaucās. — Es viņas tā piemiegšu, ka viņām vajadzēs vien iet soļiem, dīžāties kā aidiniekiem, rikšot, aujot un dancot, kā tikai es vēlēšos!

—   Tā jūs nepanāksiet neko, — metrs Bilo iebilda, dziļā padevībā palocīdamies, kā jau pienākas zemākas kārtas cilvēkam, kad tas runā pretī kādam, kas sabiedrībā stāv vairākus pakāpienus augstāk par viņu.

—  Ja nu es viņai aizsūtīšu skaistu šagrenādas etviju ar lielām pērlēm rotātiem piekariem, vairākām kārtām saliktu zelta kaklarotu ar dārgakmeņu aizdarēm, rokassprādzi — čūsku ar violetigiem rubīniem acu vietā!

—   Visas šīs bagātības viņa jums aizsūtīs atpakaļ, atbildot, ka jūs, bez šaubām, esat viņu sajaucis ar kādu citu. Viņa par rotām nemaz tā neinteresējas kā lielākā daļa viņas biedreņu, un — sieviešu vidū tas ir liels retums — viņas acis neiedegas no dārglietu mirdzuma. Uz briljantiem visskaistākajā ietvarā viņa skatās kā uz ceļmalas oļiem.

—   Ir gan dīvaina un neparasta sieviešu dzimuma pārstāve! — hercogs de Valombrēzs mazliet izbrīnījies sacīja. — Bez šaubām, ar tādu šķietamu prātigumu viņa grib panākt, lai viņu apprec tas blēdis, kuram droši vien bagātības ir atliku likām. Šādiem sievišķiem reizēm uznāk niķis izlikties godīgiem un sēdēt starp tiklām sievietēm, kautri nodurot acis un tēlojot svēto nevainību.

—   Nu labi, tad appreciet viņu, — Vidalenks smiedamies teica, — ja citas iespējas nav. Hercogienes tituls atmaidzina pat visdumpīgākās.

—   Kā tad, kā tad, — Valombrēzs atsāka, — tik ātri vis nedosimies jūgā; vispirms jāuzsāk sarunas. Liksim lietā kādu kara viltību, lai daiļavai tuvotos, viņu pārāk nenobiedējot.

—   To izdarīt ir vieglāk, nekā panākt, lai viņa iemīlas, — metrs Bilo teica. — Šovakar laptas zālē tiks mēģināta luga, ko rīt izrādīs; dažiem pilsētas teātra cienītājiem ir atļauts noskatīties mēģinājumu, un jums vajag tikai nosaukt savu vārdu, lai durvis jo plaši atvērtos. Turklāt es parunāšu ar senjoru Hērodu, kas man ir labs draugs un vienmēr izpilda manus lūgumus. Bet, pēc manas necilās saprašanas, būtu labāk, ja jūs vērstu savas vēlmes uz Serafīnas jaunkundzi, kura ir tikpat glīta kā Izabella un kuras patmīlība kustin kustu, ja jūs parādītu viņai uzmanību.

—   Es esmu iemīlējies Izabellā, — hercogs atcirta skarbā tonī, kas viņam apbrīnojami izdevās un noraidīja katru iebildumu. — Izabellā un nevienā citā, metr Bilol — Un, iebāzis roku kabatā, viņš nevērigi nobēra uz galda krietnu skaitu zelta monētu. — Te ir maksa par jūsu pudeli, atlikumu paturiet!

Viesnīcnieks dziļā nopietnībā savāca luidorus un citu pēc cita ieslidināja lielajā, pie jostas piekārtajā makā. Abi muižnieki piecēlās, uzmauca platmales dziļi uz pieres, pārsvieda apmetņus pār plecu un izgāja no zāles.

Valornbrēzs vairākas reizes pagājās pa ieliņu šurpu turpu, atliekdams galvu ik reizi, kad nonāca pie ilgotā loga, ber tās bija veltas pūles. Izabella bija kļuvusi piesardzīga un vairs nerādījās. Aizkari palika nolaisti, un likās, ka istabā neviena nav. Noguris klejot pa tukšo ieliņu, kur pūla auksts ziemelis, un nepieradis pie tāda stāvokļa, hercogs de Valornbrēzs drīz izbeidza veltīgo gaidīšanu un devās atpakaļ uz mājām, pukodamies par šīs dumjās nelgas nekaunīgo un klīrīgo tikumību — viņa taču jutās pietiekami pašpārliecināta, ja ļāva, lai veltīgi tvīkst alkās tāds jauns un stalts kungs! Viņš pat ar zināmu sirsnību iedomājās par lādzīgo Korisandu, ko nupat vēl bija tā nicinājis, bet patmīlība driz iečukstēja ausī, ka viņam vajadzēs tikai parādīties, lai gūtu uzvaru kā Cēzars. Un, ja pārāk traucēs sāncensis, viņš to novāks ar dažu bruņotu kalpu vai algotu slepkavnieku palīdzību; ciena liedza pašam ar tādu zelli ielaisties.

Tiesa, Valornbrēzs vairs neredzēja Izabellu, kas bija atgājusi tālāk no loga, bet, kamēr viņš gluži kā sargkareivis soļoja pa ieliņu, viņu pa citu logu novēroja greizsirdīgas acis — Sigoņakain šī cilvēka stāja un rīcība gaužām nepalika. Daudzkārt baronam uzmācās kārdinājums nokāpt lejā un mesties kavalierim virsū ar paceltu zobenu, bet viņš savaldījās. Staigāšanā gar mūra žogu nebija nekā tik nepārprotami apvainojoša, kas attaisnotu tādu uzbrukumu, kurš tiktu uzskatīts par neprātīgu un smieklīgu. Skandāls kaitētu Izabellas labajai slavai, un aktrise nepavisam nebija vainīga, ja kāds nemitīgi pievērsa skatienus vienai un tai pašai vietai.

Nākamās dienas izrādei Hērods bija izvēlējies «Ligdamonu un Lidiasu jeb līdzību», traģikomēdiju, ko sarakstījis kāds Zoržs de Skiderī, muižnieks, kurš pēc dienesta Francijas gvardē bija apmainījis zobenu pret spalvu un ar abiem rīkojās vienlīdz labi, kā arī «Kapteiņa Frakasa plātības», kur Sigoņakam pirmo reizi vajadzēs stāties īstas publikas priekšā, jo viņš bija tēlojis vienigi Bellombra šķūnī teļiem, ragulopiem un zemniekiem. Visi komedianti bija ļoti nodarbināti, mācoties lomas; sjēra Skiderī luga tika izrādīta pirmo reizi, un viņi to nemaz neprata. Domās iegrimuši, kustinādami lūpas kā mērkaķi, kas skaita tēvreizi, viņi staigāja pa galeriju, te murminādami, te skaļi iesaukdamies. Nejaušs vērotājs viņus noturētu par trakiem vai plānprātīgiem. Viņi spēji apstājās, tad sāka iet lieliem soļiem un vicināja rokas kā vaļā palaistus vēj« dzirnavu spārnus. Leandrs, kam vajadzēja tēlot Ligdamonu, sevišķi rūpīgi izmēģināja pozas un meklēja efektus, rosīdamies kā velns kristāmtraukā. Viņš cerēja, ka ar šo lomu īstenos savu sapni — iedvesīs mīlestību kādai augstdzimušai dāmai un atspēlēsies par Brijēras pili saņemtajiem nūjas sitieniem, — to pēdas ilgi neizzuda ne uz muguras, ne sirdī. Sī loma — alku un kvēles pārņemts mīlētājs, kas diezgan veiklās vārsmās noliek savas skaistās jūtas pie cietsirdīgas dāmas kājām, deva iespēju mirkšķināt acis, nopūsties, nobālēt, likt lietā visvisādus aizkustinošus pārspīlējumus, kas vislabāk padevās Leandram, kurš, par spīti nepamatotām un smieklīgām pretenzijām, bija viens no labākajiem mīlētāju lomu tēlotājiem provincē.

Sigoņaks, kam par skolotāju bija kļuvis Blāziuss, mācījās savā istabā kopā ar veco komediantu un piemērojās grūtajai teātra mākslai. Ērmīgi pārspīlētā rakstura dēj viņa tēlotais tips bija tāls dabiskumam, tomēr vajadzēja panākt, lai cauri pārspīlējumam būtu nojaušama patiesība un lielībniekā varētu saskatīt cilvēku. Blāziuss deva padomus, kā to izdarīt, un mācīja sākt ar vienkāršu un patiesīgu toni, lai pārietu uz dīvainām intonācijām, vai arī pēc ķērcieniem, kas atgādina dzīva plucināta pāva kliedzienus, atgriezties pie ikdienišķas runas, jo nav neviena tik sakāpināta cilvēka, kas nekad nebūtu dabisks. Turklāt tāda nenoturība ir raksturīga mēnessērdzīgajiem un prātā jukušajiem; tā izpaužas arī viņu nesakarīgajās kustībās, kas lāgā nesaskan ar izrunāto vārdu jēgu, un veikls aktieris ar šādu nesaderību var panākt komiskus efektus. Blāziuss piekrita Sigoņaka nodomam uzlikt pusmasku, kas aizsedz pieri un degunu, jo tā tika ievērota lomas tradīcija un sejā apvienojās izdoma ar īstenību — šādās daļēji nedabiskās, daļēji patiesās lomās tā ir liela priekšrocība, jo rada vispārinātas cilvēces karikatūras, par kurām nedusmojas tā, kā dusmotos par portretiem. Vulgārs komediants šo lomu varētu pārvērst par pliekanu bufonādi, kas izklaidētu vienīgi stulbeņus, bet godīgi ļaudis par to tikai paraustītu plecus, taču talantīgs aktieris spēj tajā ieskicēt dabiskus vaibstus un atklāt dzīvi skaidrak nekā patiesu īpašību sakopojumā.

Sigoņakam doma par pusmasku patika tīri labi. Maska piešķīra viņam inkognito un drosmi stāties pūļa priekšā. Plānais kartons bija tikpat kā ķivere ar nolaistu sejsegu, caur kuru viņš runās rēga balsī. Jo seja ir pats cilvēks, turpretī ķermenim nav vārda, un cilvēks ar aizsegtu vaigu nav pazīstams: tas lieliski savienoja cieņu pret senčiem un stāvokļa uzspiesto nepieciešamību. Viņš sveču gaismā vairs neatklājās materiāli un tieši. Tā viņš bija vairs tikai nepazīstama dvēsele, kas atdzīvina lielu marioneti, ncrvis alienis mobile lignum, viņš vienīgi dzīvoja šīs marionetes iekšienē, nevis no ārpuses raustīja to aiz aukliņām. Saja spēlē pašcieņa necieta nemaz.

Blāziuss, kas juta pret Sigoņaku dziļu draudzību, pats izveidoja masku tādu, lai teātra vieplis pilnīgi atšķirtos no ikdienas sejas. Uzrauts, kārpu izraibināts deguns ar ķiršsarkanu galu, jumtiņveidigi uzrauktas uzacis, kuru spalviņas spurojās kā komati, ūsas ar tieviem, uzsmailētiem galiem kā mēness ragiem vērta jaunā barona parei zos vaibstus pilnīgi nepazīstamus; šis veidojums, kas atgādināja zirga galvas bruņas, sedza vienīgi pieri un de gunu, taču pārvērta visu seju.

Mēģinājums notika skatuves kostīmos, lai varētu spriest par panākto kopiespaidu. Komedianti negribēja iet cauri pilsētai kā putnubiedēkļi, tāpēc lika aiznest apģērbus uz taptas spēles zāli, un aktrises iekārtojās telpā, kuru esam jau aprakstījuši. Augstdzimuši kungi, galanti kavalieri un vietējie literatūras cienītāji līda vai no ādas ārā, lai iekļūtu Talijas templī vai, pareizāk sakot, ģērbkambarī, kur mūzas priesterienes uzvilka tērpus mistēriju svinēšanai. Visi drūzmējās ap aktrisēm. Vieni turēja spoguļus, otri tuvināja sveces, lai viņas sevi labāk redzētu. Kāds izteica savas domas par lenšu pušķiem piemērotāko vietu, cits sniedza pūdera kārbu; vēl kāds biklāks palika sēžam uz lādes un pieklājības pēc skrullēja ūsas.

Katrai aktrisei bija savs cienītāju pulks, kas kārām acīm meklēja kādu izdevību tualetes kļūmēs un nejaušībās. Te īstajā brīdī paslīdējis peņuārs atsedza marmorspožu muguru, te snieghalta vai ziloņkaula krāsas puslode nejutās labi korsāžas žņaugos un to vajadzēja ieguldīt ērtāk mežģīņu ligzdiņā, vai arī skaista roka, paceļoties, lai sakārtotu matu sasuku, atkailinājās līdz pat plecam. Ļausim jums pašiem iztēloties, kādus madrigālus, komplimentus un mitoloģiskas pliekanības provinciāļiem izvilināja tādi dārgumi; šajās muļķībās klausoties, Zerbīna smējās kā neprātīga, Serafina, vairāk iedomīga nekā asprātīga, tīksmē kusa, bet Izabella tajās nemaz neklausījās un visu vīriešu acu priekšā kautrīgi ietērpās, pieklājīgi, bet salti noraidot kungu palīdzības piedāvājumus.

Valombrēzam, ko pavadīja Vidalenks, nenāca ne prātā atsacīties no iespējas redzēt Izabellu. Tuvumā viņa tam šķila vēl skaistāka nekā no attāluma, un kaislība uzliesmoja jo karstāk. Jaunais hercogs šim gadījumam bija sevišķi uzposies un tiešām izskatījās brīnumskaists. Viņš bija uzģērbis lielisku balta atlasa kostīmu ar ķiršsarkanu lenšu apmalojumiem un pušķiem, ko saturēja aukliņas ar dimanta uzgaļiem. No kamzoļa piedurkņu galiem un šķēlumiem spraucās laukā bagātīgas smalkas veļas krokas un mežģīnes; greznā sudraba brokāta jostā karājās zobens; sasmaržotā cimdā ietērpta roka turēja baltu filca platmali ar bāli sārtu spalvu.

Garie, melnie, sīki sasprogotie mati ieskāva nevainojamu sejas ovālu, uzsverot tā silti bālo toni. Zem šaurajām ūsiņām lūpas kvēloja sarkanas kā granāti, un acis dzirkstīja starp biezajām skropstām. Galvu lepni turēja balts un apaļš marmora kolonnai līdzīgs kakls, ko ietvēra atlocīta visdārgāko Venēcijas mežģīņu apkakle.

Taču šajā pilnībā bija kaut kas nepatīkams. Smalkos, tīros un dižciltīgos vaibstus izkropļoja necilvēciskuma izteiksme, ja tā var teikt. Nebija šaubu, ka jaunekli ar salti skaisto seju tikpat kā neskar cilvēciskas ciešanas un laime. Acīmredzot viņš sevi uzskatīja — un tiesa kas tiesa — par īpašu būtni.

Valombrēzs klusēdams stāvēja pie Izabellas tualetes galda, atspiedies ar roku pret spoguļa ietvaru tā, ka aktrisei, kurai ik pa brīdim vajadzēja paskatīties spogulī, bieži bija jāpaveras ari hercogā. Tas bija gudrs mīlas mākslas paņēmiens, kas attiecībā uz kuru katru citu izdotos, taču mūsu nevainīgo neaizkustināja. Pirms Valombrēzs sāka runāt, viņš gribēja radit iespaidu ar skaistumu, cildeno stāju un krāšņumu.

Izabella pazina ieliņā redzēto jauno pārdrošnieku, viņu kaitināja tā valdonīgi kvēlais skatiens, un viņa ievēroja vislielāko atturību, nenovēršoties no spoguļa. Viņa izlikās, ka nemaz nav pamanījusi stāvam savā priekšā vienu no Francijas skaistākajiem senjoriem, bet Izabella jau bija savāda jaunava.

Apnicis tā dirnēt, Valombrēzs piepeši izšķīrās un jautāja atkrisei:

—  Vai tā esat jūs, jaunkundz, kas de Skiderī kunga lugā «Ligdamons un Lidiass» tēlo Silviju?

—       Jā, cienītais kungs, — Izabella teica, nevarēdama izvairīties no atbildes uz tik veikli uzdotu parastu jautājumu.

—  Esmu pārliecināts, ka vēl nekad loma nav tik labi tēlota, — Valombrēzs turpināja. — Ja tā ir slikta, jūs to vērtisiet labu, ja tā ir laba, jūs to padarīsiet lielisku. Laimīgi ir dzejnieki, kas uztic savas vārsmas tik skaistām lūpāml

Tādi nenoteikti komplimenti neatšķīrās no laipnībām, ko pieklājīgi cilvēki mēdza teikt aktrisēm, un Izabellai vajadzēja tos pieņemt, pateicoties hercogam ar vieglu galvas mājienu.

Sigoņaks, kas ar Blāziusa palīdzību bija beidzis ģērbties aktieriem ierādītajā taptas zāles istabiņā, iegāja aktrišu telpā gaidīt mēģinājuma sākumu. Viņam jau bija pusmaska uz sejas un ap vidu — josta ar nabaga Malamora mantojumu — lielo rapieri smagā makstī ar zirnekļa tīklu galā. Viņa purpursarkanais apmetnis, izrobots kā vēža aste, ērmīgi nokarājās no pleciem, un rapiera gals to bija uzrāvis uz augšu. Lai piemērotos lomas garam, viņš soļoja, šķībi sagriezies un iepleties kā cirkulis, izlikdamies nikns un izaicinošs, kā jau kapteinim Frakasam piedienas.

—  Jūs tiešām esat lielisks, — teica Izabella, kuru viņš sveicināja. — Nekad vēl spāniešu kapteinis nav izskatījies spožāks un nekaunīgāks.

Hercogs de Valombrēzs nomērīja jaunatnācēju ar visaugstprātīgāko nicinājumu skatienā: acīmredzot šis ir tas nekauņa, kurā viņa it kā esot iemīlējusies, — viņš nosprieda, gluži žultains aiz vilšanās un aizvainojuma, jo nedrīkst būt, ka sieviete kaut mirkli šaubās, ja jāizšķiras starp jauno un spožo hercogu de Valombrēzu un šo smieklīgo kumēdiņu rādītāju.

Turklāt viņš nelikās manām Sigoņaka klātbūtni. Tas viņam nozīmēja tikpat maz kā mēbele. Viņam tas bija nevis cilvēks, bet priekšmets, un, baronam klātesot, viņš uzvedās tā, it kā būtu viens, — raidīja Izabellai ugunīgus skatienus, kuri kavējās pie kakla izgriezuma, ko lakatiņš bija atstājis neapsegtu.

Samulsusi Izabella juta, ka neviļus nosarkst, manot nekaunīgi tiešo skatienu, karstu kā kausēta svina strūkla, un steidzās pabeigt tualeti, lai varētu iet prom, — jo vairāk tāpēc, ka redzēja saniknotā Sigoņaka plaukstu krampjaini sažņaudzamies ap rapiera rokturi.

Viņa pielīmēja tafta dzimumzīmīti pie mutes kaktiņa un grasījās celties, lai ietu uz skatuvi, jo Tirāns savā vērša balsī jau vairākas reizes bija taurējis: «Jaunkundzes, vai esat gatavas?»

—  Piedodiet, jaunkundz, — hercogs teica, — jūs aizmirsāt vienu slcpkavnieci.

Un Valombrēzs iebāza pirkstu dzimumzīmīšu kārbā uz tualetes galda un izvilka no tās mazu, melnu tafta zvaigznīti.

—  Atļaujiet man to uzlikt, — viņš turpināja, — te, pavisam blakus krūtij; tā izcels ādas baltumu un izskatīsies pēc dabiskas dzirnumzīmites.

Rīciba sekoja vārdiem tik ātri, ka Izabella, tādas nekaunīgas pašapzinibas pārbiedētā, tikko paspēja atmesties pret krēsla atzveltni, lai izvairītos no nekautrā pieskārienā; taču hercogs nebija tik viegli iebiedējams, un viņa pirksts ar tafta zvaigznīti gandrīz jau pieskārās jaunās aktrises kaklam, kad viņa dilbu satvēra dzelžaina roka un turēja kā spīlēs.

Niknuma pārņemtais hercogs de Valombrēzs pagrieza galvu un ieraudzīja kapteini Frakasu saslējušos pozā, kas nemaz neatgādināja komēdijas lielībnieku.

—  Herc; a kungs, — Frakass teica, joprojām turēdams Valombrēza roku, — jaunkundze pati uzliek savas dzimumzīrnītes. Viņai palīdzība nav vajadzīga.

To pasacījis, viņš palaida vaļā jaunā senjora roku, kurš uzreiz neviļus grasījās tvert pēc zobena. Tai brīdī Valombrēza seja, par spīti skaistumam, izskatījās baismāka un draudīgāka par Medūzas seju. Vaigus klāja drausmīgs bālums, un melnās uzacis savilkās virs asinīm pieplūdušajātn acitn. Viņa lūpu purpura sarkanums vērtās violets, uz tām parādījās baltas putas; nāsis drebēja, it kā saostu slaktiņu. Viņš metās virsū Sigoņakam, kas neatkāpās ne par sprīdi, gaidīdams uzbrukumu; taču hercogs piepeši apstājās. Kāda pēkšņa doma gluži kā auksta ūdens šalts apdzēsa viņa drudžaino niknumu. Seja atguva parasto izskatu; tajā atgriezās agrākās krāsas, viņš pilnīgi atguva savaldību, un vaibsti pauda vissaltāko augstprātību, visdziļāko nicinājumu, kādu viena cilvēciska būtne var izrādīt otrai. Viņam tikko bija ienācis prātā, ka pretinieks nav augstdzimis un ka viņš gandrīz vai ir ielaidies cīņā ar komediantu. Pret tādu domu sacēlās viss viņa dižcilša lepnums. Tik zema radījuma apvainojums nevarēja viņu skart; vai tad kāds cīnās ar dubļiem, kas to apšļāc? Tomēr nebija viņa dabā atstāt apvainojumu neatriebtu, lai kas būtu vainīgais, un, piegājis pie Sigoņaka, hercogs sacīja:

—   Nelieti, es likšu saviem sulainiem salauzt tev kaulus!

—   Piesargieties, cienītais kungs, — Sigoņaks pilnīgi mierīgi un aukstasinīgi atbildēja, — piesargieties, man ir cieti kauli, un nūjas pret tiem salūzis kā skali. Pērienu es paciešu tikai uz skatuves.

—   Lai kāds nekauņa tu, blēdi, arī esi, es tev neparādīšu godu un pats ar tevi necīnīšos. Tava iedomība pārspēj tavus tikumus, — Valombrēzs teica.

—   To mēs vēl redzēsim, hercoga kungs, — Sigoņaks atbildēja. — Iespējams, es jūs pievārētu pats savām rokām, ja man būtu mazāk lepnuma.

—   Es neatbildu maskai, — hercogs atcirta, paņemdams pie rokas Vidalenku, kas bija pienācis klāt.

—   Es jums, hercog, parādīšu savu seju piemērotā vietā un laikā, — Sigoņaks turpināja, — un domāju, ka tā jums patiks vēl mazāk nekā mans liekais deguns. Bet beigsim sarunu. Es jau dzirdu zvanu, un, ja vēl ilgāk kavēšos, nepaspēšu laikā uziet uz skatuves.

Komedianti apbrīnoja viņa drosmi, bet, zinādami, ka viņš ir barons, nejutās pārsteigti par pārdrošību kā citi vērotāji, kurus scēna galīgi apmulsināja.

Izabella bija tā satraukta, ka viņai nobira krāšļi, un Zerbīnai, kas redzēja nāves bālumu viņas vaigos, vajadzēja tos atkal iesārtināt. Izabella tikko turējās kājās, un, ja subrete nebūtu viņu pieturējusi aiz elkoņa, viņa, uzejot uz skatuves, nokristu uz deguna. Maigajai, labsirdīgajai un kautrīgajai Izabellai, kura visvairāk baidījās no jezgas, kāda saceļas ap sievieti, aizvien laupot labo slavu, bija ārkārtīgi nepatīkami kļūt par strīda cēloni, turklāt viņa no sirds mīlēja Sigoņaku, kaut arī bija cieši nolēmusi ne soli viņam nepiekāpties, un viņu neizsakāmi mocīja doma par lamatām vai vismaz divkauju, kam barons tika pakļauts.

Par spīti notikušajam, mēģinājums ritēja savu gaitu, jo dzīves saviļņojumi nevarēja aktieriem aizēnot šķietamās kaislības. Izabella pat tēloja ļoti labi, kaut arī sirds bija raižu pilna. Taču strīda iekarsētais Frakass bija dzirkstoši asprātīgs. Zerbīna pārspēja pati sevi. Ikviens viņas vārds izraisīja smieklus un ilgus aplausus. No stūra vietas skatuves priekšā kāds aizvien sāka aplaudēt pirmais un beidza tikai kopā ar pēdējiem, un šo jūsmīgo aplausu neatlaidība galu galā pievērsa Zerbīnas uzmanību.

Subrete, izlikdamās tēlojam lomu, aizgāja līdz pat svecēm, pastiepa kaklu kā ziņkārīgs putns, kas pabāž galvu pa divu lapu starpu, ielūkojās zālē un ieraudzīja marķīzu de Brijēru gluži piesarkušu aiz gandarījuma, viņa iekārē degošās acis mirdzēja kā karbunkuli. Viņš atkal bija atradis savu sapņu Lizeti, Martonu un Smeraldīnul Viņš jutās kā septītajās debesīs.

— Marķīza kungs ir ieradies, — starp jautājumu un atbildi Zerbīna pavisam klusu teica Blāziusain aizvērtām lūpām tajā bezskaņas balsī, kādā aktieri prot sarunāties izrādes laikā, lai publika tos nedzirdētu. — Palūkojies, kā viņš gavilē, kā viņš staro, kā aizraujas. Viņš nezina, kur dēties, un, ja nebūtu kauns, lēktu pāri rampai un noskūpstītu mani visu acu priekšā. Ak, de Brijēra kungs, kā jums patīk subretes! Nu labi, jūs dabūsiet sāli, piparus un muskusu!

No tā brīža Zerbīna tēloja lomu kā aizdegusies, bārstīdama visnegaidītākās asprātības. Šķita, ka viņa visa mirdz no jautrības, asprātības un aizrautības. Marķīzs saprata, ka turpmāk viņš vairs nevarēs iztikt bez šīm asajām izjūtām. Visas citas sievietes, kuru laipnību viņš bija baudījis un kuras domās salīdzināja ar Zerbīnu, likās blāvas, garlaicīgas un sājas.

De SkiderI kunga luga, kuru mēģināja pēc tam, publikai patika, kaut arī tā nebija tik uzjautrinoša, un Leandrs Ligdamona lomā šķita burvīgs; bet, ja jau esam nonākuši pie komediantu talantiem, ļausim viņiem darboties un sekosim hercogam de Valombrēzam un viņa draugam Vidalenkam.

Pēc notikuma, kurā nebija guvis virsroku, jaunais hercogs pārskaities atgriezās Valombrēzu savrupnamā, kopā ar uzticības personu gudrodams neskaitāmus atriebības plānus; vismazāk nežēlīgajos no tiem bija paredzēts likt nekaunīgo kapteini sist ar nūjām, līdz viņš paliek guļam beigts.

Vidalenks veltīgi pūlējās viņu nomierināt; hercogs lauzīja rokas un skraidīja pa istabu kā prātu zaudējis, buknīdams atzveltņus, kuri ērmīgi krita kājām gaisā, apgāzdams galdus un postīdams visu, kas gadījās pa rokai, lai tikai izgāztu dusmas; beigās viņš pakampa Japānas vāzi un trieca pret grīdu tik neganti, ka tā saplīsa sīkās druskās.

—   Ak! — viņš iesaucas. — Man gribētos šo ķēmu sadauzil kā vāzi, sabradāt kājām un aizslaucit mēslainē! Tas nožēlojamais iedrošinās nostāties starp mani un manis iekāroto! Ja vien viņš būtu muižnieks, es ar viņu cīnitos — ķertos pie rapiera, zobena un pistoles, kautos, kājās stāvot un jāšus, līdz uzliktu kāju uz viņa krūtīm un iespļautu sejā viņa līķim!

—   Iespējams, ka viņš ari ir muitnieks, — Vidalenks iestarpināja, — es tā spriežu pēc viņa drošās uzstāšanās; metrs Bilo pieminēja kādu komediantu, kas iestājies trupā mīlestības dēļ un ko Izabella uzlūko labvēlīgi. Tam vajadzētu būt šim te, ja ņem vērā viņa greizsirdību un infantes uztraukumu.

—   Vai tiešām tu domā, — Valombrēzs alsāka, — ka sabiedrības cilvēks dzīvotu kopā ar klejotājiem, kāptu uz skatuves dēļiem, smiņķētos ar sarkanu krāsu, saņemtu pļaukas un spērienus pa sēžamvietu! Nē, tas ir pārāk neiespējami.

—   Taču Jupiters pārtapa par dzīvnieku un pat par vīru, lai valdzinātu mirstīgās, — Vidalenks atbildēja, — un Olimpa dievam tas ir zemāks kritiens nekā dižcilša cieņai — komēdijas spēlēšana.

—   Tam nav nozīmes, — hercogs teica, ar īkšķi piespiezdams zvana pogu, — vispirms es pārmācīšu komediantu, un tas neliegs man vēlāk sodīt cilvēku, ja atklāsies, ka tāds ir aiz šīs smieklīgās maskas.

—  Ja tāds ir! Par to varat nešaubīties, — Valombrēza draugs atsāka. — Viņa acis zem lieko uzacu krēpēm dega kā lampas, un, par spīti smieklīgajam sarkani krāsotajam papes degunam, viņam bija majestātiska un draudīga stāja, kas tādā ietērpā nav viegli panākama.

—  Jo labāk, — Valombrēzs sacīja, — tad mana atriebība necirtis ar zobenu tukšumā un atradīs par mērķi krūtis.

Ienāca sulainis, dziļi paklanījās un pilnīgā nekustībā gaidīja saimnieka pavēles.

—   Pamodini Basku, Azolānu, Merindolu un Labišu, ja viņi guļ, lai apbruņojas ar pamatīgām rungām un iet uz laptas spēles zāli, kur ir Hēroda komedianti, un pie izejas gaida kapteini Frakasu! Lai viņi to kārībnieku piekauj un atstāj guļam, tomēr nenogalinot; citādi vēl nodomās, ka es no tā baidos! Par sekām atbildu es. Sitot jākliedz: «No hercoga de Valombrēza.» — lai nelietis saprot.

5i diezgan nežēligā un rupjā pavēle sulaini, šķiet, nepārsteidza, viņš devās prom, solīdams, ka hercoga kunga pavēle tūlīt pat tiks izpildīta.

—   Man nepatīk, — Vidalenks teica, kad sulainis bija izgājis, — ka jūs tā izturaties pret komediantu, kas galu galā ir pierādījis savam stāvoklim neparastu drosmi. Varbūt jūs gribētu, lai es kaut kāda iemesla dēļ ar viņu sastrīdos un nogalinu viņu? Asinis, ko izlej, vienmēr ir sarkanas, lai arī mēdz teikt, ka dižcilšiern tās ir zilas. Esmu cēlies no senas un cienījamas dzimtas, taču man nav tik augsts tituls kā jums, un mans lepnums nebaidās no pazemošanās. Sakiet, un es iešu. Sis kapteinis man liekas vairak zobena nekā nūjas cienīgs.

—   Es tev pateicos par piedāvājumu, kas pierāda tavu lielo uzticību manām interesēm, taču pieņemt to es nevaretu, — .hercogs atbildēja. — Viņam noziegums jāizpērk apkaunojošā veidā. Sis nekauņa iedrošinājies man pieskarties! Ja viņš ir muižnieks, viņš atradīs, ar ko runāt. Es vienmēr atbildu, kad mani uzrunā ar zobenu.

—   Kā jums tīk, hercoga kungs! — Vidalenks teica, izstiepdams kājas uz taburetes ka cilvēks, kam atliek vienīgi ļaut notikumiem iet savu gaitu. — Starp citu, ziniet, tā Serafīna ir burvīga! Es viņai pateicu dažus maigus vārdus un jau norunāju satikšanos. Metram Bilo bija taisnība.

Hercogs un viņa draugs klusēdami gaidīja bruņotos kaipus atgriežamies.

IX. RAPIERU CIRTIENI, NŪJU SITIENI UN CITI PIEDZĪVOJUMI

Mēģinājums bija beidzies. Atgriezušies ģērbtuvēs, komedianti novilka skatuves kostīmus un ietērpās ikdienas drēbēs. Sigoņaks darīja tāpat, bet, paredzēdams uzbrukumu, paturēja Matamora rapieri. Tas bija vecs, labs spāņu asmens, garš kā diena bez maizes, ar gravējumiem rotātu dzelzs rokturi, kas labi iegūla plaukstā un, krietna vīra vadīts, varēja gan atvairīt cirtienus, gan dot pamatīgus triecienus, taču ne nāvīgus, jo pēc teātra (aužu paražas tam bija noapaļots gals un notrulināts asmens, bet ar to pilnīgi pietika, lai atsistu sulaiņus, kuriem hercogs bija uzticējis atriebību.

Stiprais un plecīgais biedrs Hērods paņēma līdzi nūju — tā parasti noderēja, lai piebakstītu aizkara pacēlājiem, — un ar šo mietam līdzīgo rīku, kuru cilāja gluži kā salmiņu, viņš solījās sadot laupītājiem, kas uzbruks Sigaņokam, jo viņš nemēdza pamest biedrus briesmās.

—   Kaptein, — viņš teica baronam, kad viņi izgāja uz ielas, — Jausim sievietēm iet prom Leandra un Blāziusa pavadībā, jo dāmu spiedzieni mūs apdullinātu, bet Leandrs ir tikai lielibnieks un zaķpastala, un Blāziuss — pārāk vecs, viņa spēks nebūs tik liels kā drosme; Skapēns paliks kopā ar mums, viņš prot aizlikt kāju priekšā labāk nekā daudzi citi, un nepaies ne minūte, kad viņš būs noguldījis garšļaukus gluži kā cūkas pāris bruņotu kalpu, ja tādi mums uzbruks; katrā ziņā mana runga būs jūsu rapiera palīgs.

—   Paldies, drosmīgo Ilērod, — Sigoņaks atbildēja, — tāds piedāvājums nav noraidāms; taču sagatavosimies apdomīgi, lai mums neuzbrūk pēkšņi. Iesim pa gabaliņu cits aiz cita un pa pašu ielas vidu; vajag, lai blēži, kas mums tumsā uzglūn, piespiedušies pie mūra, atraujas no tā un skrien mums virsū, un lai mēs paspējam tos ieraudzīt. Tad ķersimies pie ieročiem, jūs vicināsiet mietu, bet Skapēns lai vingrina kājas, tad tās kļūs jo lokanākas.

Sigoņaks stājās mazās kolonnas priekšgalā un piesardzīgi veda to pa ieliņu uz «Francijas ieroču» pusi. Ieliņa b;ja lieliski piemērota uzbrukumiem: tumša, līkumaina un nelīdzenu bruģi. To sedza arī nojumes, kas tumsu vērta vēl aklāku un bija īsti noderīgas slēpņiem. Aizmigušajos namos nemanīja ne gaismas stariņa, un mēness tonakt nespīdēja.

Jaunā hercoga bruņotie kalpi — Basks, Azolāns, Labrišs un Merindols — jau vairāk nekā pusstundu gaidīja kapteini Frakasu, kam nebija iespējams nokļūt viesnīcā pa citu ceļu. Azolāns un Basks bija noslēpušies kādās durvīs vienā ielas pusē; Labišs un Merindols — piespiedušies pie sienas viņiem tieši pretī, lai visi reizē varētu ar nūjām uzklupt Sigoņakam un sist gluži kā ciklopi pa laktu. Ieraudzījuši, ka sievietes aiziet Blāziusa un Leandra pavadībā, viņi saprata, ka Frakass vairs ilgi nekavēsies, tāpēc satvēra rungas ciešāk, gatavojoties padarīt uzdoto darbu, taču nedomādami, ka sastaps stingru

E

retestību, jo dzejnieki, komedianti un pilsoņi, ko aristorāti pagodināja ar nūjas sitieniem, parasti pieņēma pērienu lēnprātīgi un apmierinājās ar to, ka salieca muguru.

Sigoņaks ar savu ļoti aso redzi jau pirms brīža bija pamanījis dziļajā nakts tumsā četrus uzbrucējus, kas viņam uzglūnēja. Viņš apstājās un izlikās, ka grib iet atpakaļ. Viltība izdevās — -siepkavnieki, kas domāja upuri bēgam, metās kapteinim virsū. Azolāns skrēja pa priekšu, un visi sauca: «Sit! Sit! Kapteinim Frakasam no hercoga kunga!» Sigoņaks bija vairākām kārtām aptinis kreiso dilbu ar apmetni, kas veidoja tādu kā nccaurduramu uzroci; ar šo uzroci viņš uztvēra Azolāna rungas sitienu un ar rapieri deva tam tik spēcīgu triecienu krūtīs, ka nelaimīgais iekrita notekā ar ieliektu krūšukaulu, kājām gaisā un cepuri dubļos. Ja rapierim nebūtu uzgaļa, asmenis būtu izdūries uzbrucējam cauri starp lāpstiņām. Kaut arī biedru bija piemeklējusi neveiksme, Basks dūšīgi metās uz priekšu, bet briesmīgs plakanisks sitiens ar rapieri pa galvu atvairīja viņa uzbrukumu un uzšķīla tintes melnajā tumsā trīsdesmit sešu sveču gaismu. Hēroda miets salauza gabalgabalos Merindola nūju, un tas, bez ieroča palicis, laidās lapās, taču mugura dabūja pamatīgi manīt lielo rungu, lai cik ātri viņš skrēja. Skapēns rīkojās tā: apķērās Labišam apkārt tik spēji un negaidīti, ka tas, pa pusei noslāpis, nūju nemaz nevarēja pakustināt, tad, spiežot to pret savu kreiso roku, grtržot ar labo, nokrakšķinot tā mugurkaula skriemeļus, viņš atrāva uzbrucēju no zemes ar asu, trāpīgu un neatvairāmu kustību, kas atgādināja arbaleta stiegras palaišanu, un nometa uz bruģa desmit soļus tālāk. Labriša pakausis atsitās pret akmeni, trieciens bija tik pamatīgs, ka Valombrēza atriebības plāna izpildītājs palika kaujas laukā bez samaņas un pilnīgi izskatījās pēc līķa.

No tā brīža iela bija brīva un uzvara — komediantu pusē. Azolāns un Basks četrrāpus mēģināja atrast kādu patvērumu, kur atgūties. Labrišs kā piedzēries gulēja šķērsām pāri notekai. Merindols bija mazāk cietis un laida ļekas vaļā — acīmredzot tāpēc, lai kāds paliktu dzīvs un varētu ziņot par neveiksmi. Taču, tuvojoties Valombrēza namam, viņa gaita kļuva aizvien gausāka, jo nebija šaubu, ka pār viņu nāks jaunā hercoga dusmas, kas nebija mazāk briesmīgas par Hēroda nūju. To iedomājoties, viņam norasoja piere un pārstāja sāpēt sadauzītais plecs, kurā roka karājās nekustīga un ļengana kā tukša piedurkne.

Līdzko Merindols atgriezās savrupnamā, hercogs, nepacietīgi gaidīdams stāstu par veiksmīgu pārmācīšanu, lika viņu pasaukt. Kalps parādījās gaužām apjucis un neveikls, jo viņam ļoti sāpēja roka. Cauri iedegumam bija jaušams zaļgans bālums, un pieri klāja sīkas sviedru lāsītes. Viņš stāvēja uz sliekšņa nekustīgs un mēms un gaidīja no hercoga kādu uzmundrinājuma vārdu vai jautājumu, taču tas klusēja.

—   Nu, — ševaljē de Vidalenks teica, redzēdams, ka Valombrēzs lūkojas Merindolā negantu skatienu, — kādus jaunumus esat atnesis? Acīmredzot sliktus, jo pēc uzvarētāja vis neizskatāties.

—   Hercoga kungs var nešaubīties par mūsu centību viņa pavēļu pildīšanā, — Merindols atbildēja, — bet šoreiz mūsu drosmei nepiebiedrojās laime.

—   Kā tad tā? — hercogs, nikni saslējies, noprasīja. — Vai tiešām jums par četriem neizdevās noslānīt vienu kumēdiņu rādītāju?

—   Sis kumēdiņu rādītājs spēkā un drosmē pārspēj teiksmaino Hēraklu, — Merindols teica. — Viņš tik nikni metās mums pretī, ka, no vajājamā kļuvis par vajātāju, vienā mirklī nolika gar zemi Azolānu un Basku. Viņa sitienu ķerti, viņi sabruka gluži kā kāršu namiņi, kaut gan ir spēcīgi vīri. Labrišu notrieca cits komediants ar veiklu cirka paņēmienu, un tagad viņa pakausis zina, cik ciets ir Puatjē bruģis. Manu nūju salauza sjēra Hēroda runga, un plecs ir sadauzīts tā, ka divas nedēļas nevarēšu pakustināt roku.

—   Jūs neesat nekas vairāk kā teļi, salašņas un paklīdeņil — dusmās aizsvilies, iesaucās hercogs de Valombrēzs. — Jūs varētu padzīt vecene ar vārpstiņu! Es muļķīgi darīju, glābdams jūs no karātavām un galerāml Tad jau varēju pieņemt savā dienestā godīgus ļaudis — tie nebūtu nedz neveiklāki, nedz gļēvāki! Ja nepietika ar nūjām, vajadzēja ķerties pie zobeniem!

—   Cienītais kungs, — Merindols atbildēja, — lika kapteini nevis nogalināt, bet piekaut. Mēs neiedrošinātos pārkāpt pavēles.

—   Lūk, — Vidalenks smiedamies teica, — kur kārtīgs un godprātīgs blēdis, kas burts burtā Izpilda rīkojumus. Man patīk tāda vientiesīga viltība. Sī mazā dēka sākas diezgan romantiski un tai vajadzētu būt jums tīkamai, Valombrēz, jo vieglas uzvaras jums riebjas un šķēršļi jūs ielīksmo. Izabella, kaut arī komediante, man šķiet grūti pieejama; viņa dzīvo torni bez paceļamiem tiltiem un gluži kā bruņinieku romānos viņu sargā pūķi ugunīgām rīklēm. Bet, rau, tur jau nāk mūsu padzītā armija.

Tiešām, Azolāns, Basks un Labrišs, atguvuši samaņu, parādījās salona durvis, lūdzoši stiepjot pret hercogu rokas. Viņi bija bāli, dreboši, asinīm un dubļiem notašķīti, kaut arī tikai sadauzīti, taču tik stipri, ka pa degunu bija plūdušas asinis un brūnsarkanas svītras baismi izraibināja viņu dzeltenos ādas vamžus.

— Vācieties atpakaļ uz savām suņubūdām, neliešil — iekliedzās hercogs, ko nemaz neaizkustināja sakautās vienības nožēlojamais izskats. — Pats nesaprotu, kāpēc nelieku jūs noslānīt jūsu muļķības un gļēvulības dēļ; tūlīt jūs apskatīs mans ķirurgs, viņš pateiks, vai sitieni, kuri, kā jūs apgalvojat, jūs tā satriekuši, tiešām bijuši tik stipri, un, ja tā nebūs, likšu jums dzīviem novilkt ādu kā Melunas zušiem. EjietI

Sakautā vienība nelika to divreiz sacīt un pazuda gaužām veikli, it kā būtu pie vislabākās veselības, — tik briesmīgas bailes jaunais hercogs iedvesa uzpirktajiem slepkavām, tumšo darbu strādātājiem, kas pēc dabas tomēr nepavisam nebija bailīgi.

Kad nabaga zeļļi bija prom, Valombrēzs atlaidās uz spilvenu kaudzes un klusēja, bet Vidalenks aiz cieņas darīja tāpat. Hercoga galvā joņoja satrauktas domas kā melni mākoņi, ko nevaldāms vējš dzenā negaisa debesīs. Viņam gribējās aizdedzināt viesnīcu, nolaupīt Izabellu, nogalināt kapteini Frakasu, noslīcināt visus trupas komediantus. Pirmo reizi mūžā viņš sastapa pretestību! Viņš bija devis pavēli, un tā netika izpildītai Viņu bija izaicinājis ceļojošs kumēdiņu rādītājs! Viņa ļaudis bija bēguši, komēdijas kapteiņa noslānīti! Viņa pašlepnums sacēlās pret šo domu, un viņš jutās vai apstulbis aiz brīnumiem. Vai tiešām kāds varēja turēties viņam pretī? Tad viņš iedomājās, ka, ieģērbies lieliskā, briljantiem rotātā tērpā, licis lietā visu savu pievilcību, visā augstā stāvokļa un skaistuma valdzimijumā, tomēr nelfTja spējis iegūt laipnu skatienu no galīgi nenozīmīgas meičas — ceļojošas aktrises, lelles, kas ik vakaru ir pakļauta kura katra zemnieka svilpieniem, — viņš, kuru princeses pieņēma ar smaidu, kura priekšā hercogienes kusa aiz mīlestības un kurš vēl nekad nav sastapis nevienu nepieejamo. Viņš niknumā grieza zobus, un drudžaini savilktā roka burzīja spožo balta atlasa kamzoli, it kā gribētu sodīt apģērbu, ka tas par maz palīdzējis savaldzināšanā.

Beidzot viņš strauji piecēlās, ar mājienu atvadījās no Vidalenka un izgāja no istabas, pat nepieskāries tikko pasniegtajām vakariņām, un devās uz guļamistabu, kur miega dievs nenāca aizvērt viņa gultas damasta aizkarus.

Vidalenks, kuru ielīksmoja doma par satikšanos ar Sera finu, nemaz nepamanīja, ka vakariņo viens, un ieturējās ar labu ēstgribu. Lielglaimīgu sapņu aijāts — un tajos visu laiku rādījās jaunā aktrise — viņš nepamozdamies nogulēja līdz pat rītam.

Kad Sigoņaks, Hērods un Skapēns atgriezās viesnīcā, citi komedianti bija ļoti uztraukušies. Kliedzieni — «Sit, sit!» — un kautiņa troksnis nakts klusumā bija sasnieguši Izabellas un viņas biedru ausis. Jaunā aktrise gandrīz zaudēja samaņu, un, ja Blāziuss nebūtu viņu pieturējis aiz elkoņa, viņa saļimtu uz ceļa. Vaska bālumā, drebēdama no galvas līdz kājām, viņa gaidīja uz savas istabas sliekšņa, lai uzzinātu cīniņa iznākumu. Ieraudzījusi Sigoņaku neievainotu, viņa klusi iekliedzās, pacēla rokas pret debesim un apvija tās jaunajam cilvēkam ap kaklu, ar burvīgi kautru kustību paslēpjot seju tam uz pleca, taču, drīz apvaldījusi jūtas, atraisījās no skavām, dažus soļus atkāpās un atguva parasto atturību.

—   Vai jūs vismaz neesat ievainots? — viņa vismaigākajā balsī jautāja. — Kā man sāpētu sirds, ja manis dēļ jums būtu nodarīts kaut mazākais ļaunums! Cik nepiesardzīgs jūs esat! Manis, nabaga meičas, dēļ izaicinājāt (ik skaistu un tik ļaunu hercogu, kuram ir Lucifera skatiens un lepnība! Jūs, Sigoņak, neesat prātīgs; ja jau tagad esat komediants, tāpat kā mēs, jums jāprot paciest zināmu nekaunību.

—   Es nekad neļaušu savā klātienē apvainot dievišķo Izabellu, — Sigoņaks atbildēja, — arī tad ne, kad man uz sejas būs kapteiņa maska.

—   Pareizi vārdi, ka-ptein, — Hērods sacīja. — Pareizi vārdi un pareiza rīcība. Dievs tēvs! Kas par varenu uzbrukumu! Tie zeļļi var pateikties liktenim, ka nelaiķa Matamora rapierim nav ass gals, citādi jūs viņiem to būtu izdūris cauri no pakauša līdz papēžiem, kā klejojošie bruņinieki dūra saracēņus un burvjus.

—  Jūs ar savu nūju strādājāt tikpat labi kā es ar rapieri, — Sigoņaks atbildēja, atmaksādams Hērodam uzslavu ar uzslavu. — un jūsu sirdsapziņa var būt mieriga, jo lie nebija nekādi nevainīgie jēri, ko šoreiz noslānījāt.

—  Nē, nē, — Tirāns atbildēja, smiedamies kvadrātpēdu platu muti kuplajā, melnajā bārdā, — tas bija īsts katorgas zieds, vistīrākie karātavu putni!

—  Tādus darbus jau nevar strādāt godīgi cilvēki, — Sigoņaks teica, — taču neaizmirsīsim pienācīgi pieminēt slavenā Skapēna varonīgo drosmi, vir.iš taču cīnijās un uzvarēja vienīgi ar dabas dotiem ieročiem.

Skapēns, dzimis jokdaris, uzmeta kūkumu, it kā no uzslavas būtu piepūties, nodūra acis un saliecās ērmīgā, pieticības pilnā reveransā.

—  Es labprāt būtu jums piebiedrojies, — Blāziuss ierunājās, — bet šefs mani padzina vecuma dēļ, un es vairs deru tikai pudeļu strīdos un podu karos ar glāzi rokā.

Bija jau vēls, un, sarunu beiguši, komedianti devās katrs uz savu istabu, vienīgi Sigoņaks vēl brīdi staigāja pa galeriju, it kā pārdomādams kādu plānu: komediants bija atriebts, bet muižnieks ne. Vai lai viņš noņem masku, kas glabā viņa noslēpumu, nosauc īsto vārdu, saceļ traci un varbūt izsauc jaunā hercoga dusmas pār saviem biedriem? Parasta piesardzība noliedza tādu rīcību, bet gods to pieprasīja. Barons nespēja pretoties tā valdonīgajai balsij un devās uz Zerbīnas istabu.

Viņš pagrabināja pie durvīm, tās mazliet pavērās un, kad viņš nosauca savu vārdu, tika atdarītas līdz galam. Istabu apspīdēja gaiša uguns. Daudzžuburaini svečturi ar sārtām svecēm bija nolikti uz galda ar simetriski sakrokotu damasta galdautu, un tiem blakus kūpēja sudraba traukos pasniegtas smalkas vakariņas. Divas zeltaini apceptā speķī ietītas irbes gulēja apelsīnu šķēlīšu vidū; tās papildināja vistas galerts un pildīta zivs — metra Bilo meistardarbs. Kristāla karafē ar zelta ziediņu aizbāzni dzirkstīja rubīnsarkans vīns, otrā tādā pašā traukā 1āsmoja topāzdzcltens dzēriens. Galds bija klāts divām personām, un, kad istabā iegāja Sigoņaks, Zerbīna piedāvāja marķīzam de Brijēram pilnu glāzi sarkanvīna — viņa acis mirdzēja divkāršā skurbumā, jo viltīgās subretes valdzinājums bija uzplaucis vislielākajā košumā, turklāt marķīzs bija pārliecināts, ka bez Cereras un Bakha Venera tikko velk dzīvību.

Ieraudzījusi Sigoņaku, Zerbīna graciozi palocīja galvu, un šajā sveicienā apvienojās aktrises familiaritāte pret biedru un sievietes godbijība pret muižnieku.

—  Cik laipni no jusu puses, ka esat pārsteidzis mūs mīlas ligzdiņā. Ceru, ka nebaidīsieties pārtraukt mūsu divtulību un paēdīsiet vakariņas kopā ar mums. Zak, nolieciet šķīvi kungam.

—  Es pieņemu jūsu laipno ielūgumu, — Sigoņaks atbildēja, — nevis tāpēc, ka būtu izsalcis, bet tālab, ka negribu traucēt jūsu maltīti, jo nekas tā nemaitā ēstgribu kā liecinieks, kas neēd.

Barons apsēdās uz krēsla, ko viņam pabīdīja Zaks, — pretī marķīzam un blakus Zerbīnai. De Brijēra kungs nogrieza irbes spārnu un piepildīja glāzi, neuzdodot nevienu jautājumu kā jau īsts sabiedrības cilvēks, jo viņš skaidri juta, ka parasti tik atturīgais un biklais barons ieradies kādas spiedīgas vajadzības dēļ.

—  Vai jums šis vīns garšo, vai arī jūs dodat priekšroku baltvīnam? — marķīzs jautāja. — Es dzeru abus, lai neviens nekļūtu greizsirdīgs.

—   Pēc dabas un paradumiem esmu loti pieticīgs, — Sigoņaks atbildēja, — un es savaldu Bakhu ar nimfām, kā teica senie grieķi. Man pietiks ar sarkanvīnu; taču es neesmu tik nekautri un nepiemērotā stundā ielauzies jūsu mīlas patvērumā tādēļ, lai piedalītos dzīrēs. Marķīz, esmu nācis lūgt jums pakalpojumu, ko muižnieks muižniekam nekad neliedz. Zcrbīnas jaunkundze noteikti ir jums izstāstījusi, ka aktrišu ģērbistabā hercogs de Valombrēza kungs gribēja pieskarties pie Izabellas kakla, it kā vēlēdamies piestiprināt tafta dzimumzīmīti; tā bija necienīga, neķītra un rupja rīcība, kuru neattaisno nekāda koķetērija no jaunās aktrises puses, — viņa ir vienlīdz prātīga un kautra, un es pret viņu jūtu vislielāko cieņu.

—  Viņa to ir pelnījusi, — Zerbīna iestarpināja, — un, kaut esmu sieviete un Izabellas biedrene, man nebūtu nekā slikta, ko par viņu teikt, pat ja gribētos.

—   Es apturēju hercoga roku, — Sigoņaks turpināja, — viņa dusmas Izgāzās pār mani draudos un lāstos, bet es atbildēju ar zobgalīgu aukstasinību, jo biju paslēpies zem Matamora maskas. Viņš draudēja, ka liks saviem sulaiņiem noslānīt mani ar nūjām; un tiešām, nupat, kad pa tumšu ieliņu nācu uz viesnīcu «Francijas ieroči», man metās virsū četri nelieši. Ar dažiem plakaniskiem rāplera sitieniem es divus no šiem zeļļiem taisnīgi pārmācīju; Hērods un Skapēns pienācīgi tika galā ar diviem pārējiem. Kaut gan hercogs bija pSrHecināts, ka viņarņ darīšana ar nožēlojamu komediantu, viņš komedianta ādā tomēr ir sastapis muižnieku, un tāds smags apvainojums nevar palikt nesodīts. Jūs, marķīz, mani pazīstat; kaut arī jūs līdz šim esat cienījis manu inkognito, jūs zināt, kas ir mani senči, un jūs varat apliecināt, ka Sigoņaku asinis ir dižciltīgas kopš gadu simtiem, tīras no katrām necienīgām laulībām un ka visi, kas saukušies šajā vārdā, nekad nav cietuši nevienu traipu uz sava ģerboņa.

—   Baron de Sigoņak, — marķīzs de Brijērs teica, pirmo reizi nosaukdams viesi viņa īstajā vārdā, — es apliecināšu pie sava goda, kam vien vēlēsieties, jūsu dzimtas senumu un dižciltību. Palamēds de Sigoņaks pierādīja brīnumainu varonību pirmajā krusta karā, kur viņš vadīja simt ar šķēpiem apbruņotu vīru par saviem līdzekļiem izrīkotā airu kuģi. Tas bija laikmets, kad daudzi, kas tagad ieņem visaugstāko stāvokli, vēl nebija pat staļļa pārziņi. Viņam bija cieša draudzība ar Higu de Brijēru, manu senci, un viņi abi gulēja vienā teltī kā ieroču brāļi.

Klausoties slavenajās atmiņās, Sigoņaks pacēla galvu; viņš juta iedrebamies sevī senču dvēseli, un Zerbīnu, kura viņu vēroja, pārsteidza neparastais un it kā iekšējais skaistums, kas gluži kā liesma apgaismoja barona parasti skumjo seju. «Sie dižcilši,» subrete nodomāja, «laikam iztēlojas, ka cēlušies tieši no Jupitera gurna; pieliek kaut ar vārdu pieminēt viņu cilmi, kad viņi jau izslien seksti, un viņi nespēj norīt apvainojumu kā parasti cilvēki. Tas nekas, ja barons mani uzlūko tādām acīm, es labprāt viņam par prieku atļautos mazu neuzticību pret marķīzu. Šis jaunais Sigoņaks vai kvēlo aiz varoņgaral»

—   Nu, ja tādas ir jūsu domas par manu dzimtu, — barons teica marķīzam, — vai jūs izaicināsiet manā vārdā hercogu de Valombrēza kungu un aiznesīsiet viņam noteikumus?

—   Es to darīšu, — marķīzs atbildēja nopietnā un nosvērtā tonī, kas stipri atšķīrās no viņa parasti jautrā runas veida, — un es nododu savu zobenu jūsu rīcībā kā sekundants. Rīt iešu uz Valombrēza savrupnamu. Ja arī jaunajam hercogam piemīt nekaunības netikums, gļēvulis viņš nav un neslēpsies aiz savas cieņas, līdzko uzzinās jūsu īsto stāvokli sabiedrībā. Bet nu pietiks par to runāt. Negarlaikosim Zerbīnu vēl ilgāk ar saviem vīru strīdiem. Es redzu, ka, par spīti pieklājībai, viņas sārtās lūpas saviebjas, un vajag, lai smiekli, nevis žāvas rāda mums pērles, kuru etvija ir mute. Nu, Zerbina, atgūstiet jautrību un ielejiet baronam ko dzeramu …

Subrete paklausot rīkojās graciozi un izveicīgi. Hēbe, kas sniedz nektāru, nebūtu varējusi to liet labāk. Visu, ko ZerbTna darīja, viņa darīja lieliski.

Atlikušajā vakariņu laikā nekādi nopietni jautājumi vairs netika pieminēti. Runa bija par Zerbīnas spēli, ko vērtējot marķīzs neskopojās ar cildinājumiem, kuriem Sigoņaks, nedz glaimodams, nedz pūlēdamies būt galants, varēja pievienot savas uzslavas, jo subrete uz skatuves bija vienreizīgi asprātīga, atjautīga un talantīga. Tika runāts arī par de Skiderī kunga vārsmām — viņš bija viens no labākajiem tālaika autoriem —, kuras marķīzs uzskatīja par nevainojamām, bet mazliet iemidzinošām, viņš deva priekšroku nevis «Ligdamonam un Lidiasam», bet gan «Kapteiņa Frakasa plātibām». Marķīzs bija cilvēks ar smalku gaumi!

Līdzko radās iespēja, Sigoņaks atvadījās, devās uz savu istabu un aizbultēja durvis. Tad viņš izvilka no sarža futrāļa — tam vajadzēja pasargāt ieroci no rūsas — senlaicīgu rapieri, kas bija piederējis viņa tēvam un ko viņš bija paņēmis līdzi kā uzticamu draugu. Sigoņaks to lēnām izvilka no maksts un goddevīgi noskūpstīja rokturi. Tas bija skaists ierocis, grezns, bet bez liekiem rotājumiem, cīņas, nevis parādes ierocis. Uz zilganā tērauda asmens ar dažām tievām zelta dzīsliņām bija iegravēts sevišķi slavens Toledas ieroču darbnīcas zīmogs. Sigoņaks paņēma vilnas lupatu un vairākas reizes pārvilka ar (o pār metālu, lai tas atgūtu pilnu spožumu. Viņš aptaustīja ar pirkstu asmeni un smaili un, atspiedis pret durvīm, salieca to gandrīz līdz rokturim, pārliecinoties par tā lokanību. Cildenais tērauds godam izturēja pārbaudi un pierādīja, ka cīņā savu īpašnieku nenodos. Pulētā tērauda spožuma saviļņots, Sigoņaks sāka uzbrukumu sienai un saprata, ka neko nav aizmirsis no Pjēra — kādreizējā paukošanās skolotāja — padomiem. Posta pilī tas viņam bija mācījis šo mākslu ilgajās brīvajās stundās.

Vingrinājumi, ko viņš veica kopā ar veco kalpotāju, jo nevarēja apmeklēt akadēmiju, kā pieklātos jaunam muižniekam, bija attīstījuši viņa spēku, nostiprinājuši muskuļus un palielinājuši dabisko lokanību. Tā kā Sigoņakam nebija nefcā cita, ko darīt, viņš dedzīgi nodevās paukošanai un bija dziļi Izstudējis šo cēlo zinātni; kaut ari viņš vēl uzskatīja sevi tikai par skolnieku, īstenībā viņš jau sen bija meistars un kopīgajos cīniņos viņam diezgan bfcži izdeva« uzlikt zilu punktu uz bifeļādas bruņām, kas

sedza Pjēra krūtis. Tiesa, savā pieticībā viņš pieņēma, ka Pjērs tīšam ļāvis trāpīt, lai ar neuzvaramibu nelaupītu baronam drosmi. Sai ziņā viņš alojās: vecais paukošanas skolotājs bija atklājis iemīļotajam audzēknim visus savas mākslas noslēpumus. Gadiem ilgi viņš bija atkārtojis paukošanas pamatus, kaut arī Sigoņaku reizēm garlaikoja pastāvīgi atkārtotie vingrinājumi, tāpēc jaunajam baronam bija tikpat pamatīga meistarība kā skolotājam, bet jaunība viņu apveltīja ar lielāku ātrumu un veiklību; arī redze viņam bija labāka, tāpēc Pjērs, kas zināja, kā atvairīt jebkuru cirtienu, vairs nespēja tik noteikti kā senāk atsist barona rapieri. Sie zaudējumi, kas parastu paukošanas skolotāju būtu sarūgtinājuši, jo gladiatori, kam cīņa ir arods, nelabprāt ļauj sevi uzvarēt pat vismīļākajiem mācekļiem, iepriecināja un pildīja ar lepnumu krietno kalpotāju, tomēr viņš slēpa savu prieku, baidoties, ka barons varētu kļūt paviršs, ja iedomātos, ka ir sasniedzis mērķi un ieguvis visaugstāko pilnību.

Un tā šajā izsmalcināto paukotāju, ķildīgo kaušļu, lielībnielai, duelantu un algotu slepkavu laikmetā, kad tie apmeklēja spāņu un neapoliešu skolotāju paukošanas zāles, lai iemācītos slepenus paņēmienus un Zarnaka cirtienus, jaunais barons, kas savas pils torni bija atstājis vienīgi tādēļ, lai viršu laukos kopā ar Miro nomedītu kādu vāju zaķi, pats to nezinādams, bija viens no spēcīgākajiem sava laika cīnītajiem un spēja mēroties ar visslavenākajiem paukotājiem. Varbūt viņam trūka tādas, nekaunīgas elegances, vaļīgas pozas un izaicinošas platības, ar kādu bija apveltīts dažs divkaujās slavens kļuvis muižnieks, bet varen veiklam vajadzētu būt asmenim, kas spētu sasniegt laukumiņu, kuru viņš apsargāja.

Apmierināts ar sevi un rapieri, ko nolika gultas galvgalī, Sigoņaks aizmiga pilnīgā drošībā, it kā nemaz nebūtu lūdzis marķīzu de Brijēru izaicināt vareno hercogu de Valombrēzu.

Izabella nespēja ne acu aizvērt: viņa saprata, ka Sigoņaks neapmierināsies tikai ar kalpu pārmācīšanu, un baidījās par sekām, kādas draugam varētu rasties ķildas dēļ, taču viņai ne prātā nenāca iejaukties pretinieku darīšanās. Goda jautājumi tajos laikos bija svēti, un sievietes pat nedomāja ar savām žēlabām strīdus pārtraukt vai aizkavēt.

Deviņos no rīta marķīzs, jau pilnīgi apģērbies, ieradās pie Sigoņaka viņa istabā pārrunāt divkājis noteikumus,

un Sigoņaks gribēja, lai gadījumam, ja hercogs neticēs viņa dižciltībai vai noraidīs to, marķīzs paņem līdzi senas hartas, senlaicīgus pergamentus, pie ķUjriem zīda lentēs karājas plati vaska zīmogi, visās locījumu vietās salūzušus diplomus ar karaļu parakstiem, ciltskoku ar līgumu pilniem zariem, vārdu sakot, visus dokumentus, kas apliecināja Sigoņaku dižciltību. Sie slavenie papīri, kuru gotiskajam nesalasāmajam rakstam būtu vajadzīgas benediktīniešu mūka brilles un zināšanas, bija godbijīgi ietīti purpursarkana, bet izbalējušā un noplukušā tafta gabalā. Gandrīz vai šķita, ka tā ir strēmele no karoga, kas savulaik vedis barona Palamēda de Sigoņaka simt šķēpnešus pret saracēņu karapulkiem.

—   Es nedomāju, — marķīzs teica, — ka šai gadījumā vajadzētu jūsu dižciltību pierādīt hercogam kā armijas heroldam. Pietiks ar manu vārdu, ko neviens nekad nav apšaubījis. Tomēr ir iespējams, ka hercogs de Valombrēzs savā ārkārtējā augstprātībā un trakajā pašpārliecinātībā izliekas, ka jūs viņam esat tikai kapteinis Frakass, sjēra Hēroda algots komediants, tāpēc šos dokumentus paņemšu, lai mans sulainis vajadzības gadījumā tos aiznestu hercogam.

Jūs rīkosieties tā, kā uzskatīsiet par vajadzīgu, — Sigoņaks atbildēja. — Es uzticos jūsu gudrībai un nododu savu godu jūsu rokās.

—   Tur tas postā neaizies, — de Brijēra kungs teica, — par to varat būt drošs, un mēs gūsim virsroku pār šo uzpūtīgo hercogu, kura augstprātīgā izturēšanās mani vairāk nekā sanikno. Pērļu virkne ap barona kroni un marķīza pētersīļlapas un pērles ir tikpat vērtas kā hercoga kroņa smailes, ja dzimta ir sena un asinis — bez nevēlama piejaukuma. Bet pietiek runāt, vajag rīkoties. Runas ir sievišķas, darbi — vīrišķi, un godu var nomazgāt tikai ar asinīm, kā mēdz teikt spānieši.

To sacījis, hercogs pasauca sulaini, iedeva tam dokumentu saini un atstāja viesnīcu, lai dotos savā misijā uz Valombrēza savrupnamu.

Hercoga mājā diena vēl nebija sākusies, jo, iepriekšējā vakara notikumu saniknots, viņš iemiga ļoti vēlu. Un, kad marķīzs de Brijērs lika de Valombrēza kambarsulainim pieteikt viņu kungam, zellis acis vien iepleta, izdzirdīs tik nekaunīgu prasību. Modināt hercogul Ieiet viņa istabā, pirms kungs nav zvanījis! Tikpat labi varētu ieiet Barkas lauvas vai Indijas tīģera krātiņā. Hercogs, tikko

pamodies, nebija laipns pat tad, kad bija aizmidzis labā omā.

—   Kungs labāk darītu, ja pagaidītu vai atnāktu vēlāk, — sulainis teica, aiz bailēm drebēdams, tādu pārdrošību Iedomājoties vien. — Cienītais kungs vēl nav saucis, un es nevaru uzņemties …

—   Piesaki marķīzu de Brijērul — Zerbīnas aizstāvis uzbrēca, un balss viņam dusmās iedrebējās. — Vai arī es ielauzīšu durvis un ieiešu patsl Man jārunā ar tavu saimnieku tūlīt un par svarīgiem jautājumiem, kas skar godul

—   Ak kungs ieradies divkaujas dēļ? — pēkšņi atmaigušais kambarsulainis teica. — Kāpēc jūs uzreiz to nepasacljāt? Es iešu un paziņošu jūsu vārdu cienīgajam kungam; vakar viņš aizgāja gulēt tik negants, ka būs gluži laimīgs, ja to pamodinās strīds un radīsies iegansts divkaujai.

Un sulainis apņēmīgi iegāja apartamentos, iepriekš palūdzis marķīzu dažas minūtes paciesties.

Izdzirdis durvis atveramies un aizveramies, Valombrēzs, kas gulēja tikai pusmiegā, pamodās pa īstam, uzra* vās sēdus tik strauji, ka gulta nobrakšķēja, un meklēja kādu priekšmetu, ar ko mest pa galvu kambarsulainim.

—   Lai sātans uzdur uz raga tevi, nelietis tāds! Ko nu, dini mani no miega? — viņš nikni kliedza. — Vai neesmu tev pavēlējis nenākt iekšā, ja nesaucu? Likšu namzinim uzskaitit tev simt cirtienu par nepaklausību. Kā lai es tagad atkal aizmiegu? Man pat uznāca bailes, ka tā varētu būt pārlieku maigā Korisanda.

—   Cienītais kungs var likt man nomirt zem sitieniem, — sulainis atbildēja visdziļākajā pazemībā, — bet, ja esmu pārkāpis pavēli, tam ir svarīgi iemesli. Ieradies marķīzs de Brijēra kungs, kas grib runāt ar hercoga kungu par kādu goda lietu, kā es sapratu. Hercoga kungs tādos gadījumos nekad neizvairās un tādus apmeklētājus vienmēr pieņem.

—   Marķīzs de Brijērs! — hercogs izsaucās. — Vai tad man ar viņu ir kāds strīds? Es neko tādu neatceros; turklāt es jau sen neesmu ar viņu sarunājies. Varbūt viņš iedomājas, ka gribu atņemt Zerbīnu, jo mīlētājiem mūždien šķiet, ka citi vēlas dabūt viņu sirdspuķīti. Labi, Pikār, padod man ritasvārku un aizvelc gultas aizkarus, lai viņš neredz savandito guļvietu. Krietnajam marķīzam nevar likt ilgi gaidīt.

Pikars pasniedza hercogam lielisku garu rltasvārku pēc Venēcijas modes, kuru bija izņēmis no drēbju skapja un kura zelta fonu rotāja lielas, melnas, samtainas puķes; Valombrēzs sasēja jostu ap gurniem tā, lai augums izskatītos vēl slaidāks, apsēdās atzveltnī, savilka bezrūpīgu seju un teica sulainim:

—   Tagad aicini viņu iekšāļ

—  Marķīzs de Brijēra kungsl — Pikārs paziņoja, atvērdams abas durvju puses.

—   Labdien, marķīzi — jaunais hercogs de Valombrēzs teica, pasliedamies uz augšu sēdekli. — Laipni lūdzu, lai kāds iemesls jūs pie manis atvedis. Pikār, pasniedziet kungam krēslu! Piedodiet, ka pieņemu jūs šajā nekārtīgajā istabā un rīta apģērbā; uzskatiet to nevis par pieklājības trūkumu, bet par steigas pierādījumu.

—   Piedodiet, — marķīzs atbildēja, — pārliecīgo neatlaidību, ar kādu Iztraucēju jūsu miegu, kad varbūt redzējāt jauku sapni, bet man uzticēts ierasties pie jums uzdevumā, kura izpildē muižnieku vidū nav pieļaujama kavēšanās.

—  Jūs kairināt manu ziņkārību, — Valombrēzs atbildēja. — Es nepavisam nevaru iedomāties, kāda varētu būt šī steidzamā darīšana.

—   Jūs, hercoga kungs, bez šaubām, esat aizmirsis dažus vakarvakara apstākļus. Tādi sīkumi nevar iespiesties jūsu atmiņā. Tāpēc es, ja atļausiet, palīdzēšu atcerēties. Aktrišu ģērbistabā jūs pagodinājāt ar sevišķu uzmanību kādu jaunu meiču, kas tēlo nevainīgas jaunavas, — Izabellu, tā laikam viņu sauc. Un jokojot, kas, manuprāt, bija gluži piedienīgi, jūs viņai gribējāt uzlikt uz krūtīm melna tafta zvaigznīti. Sī rīcība, par kuru es neizsakos, iesvēla dziļā sašutumā kādu komediantu — kapteini Frakasu, kuram pietika pārdrošības satvert jūsu roku.

—   Marķiz, jūs esat vispatiesīgākais un godprātīgākais hronists, — Valombrēzs viņu pārtrauca. — Viss atbilst patiesībai vārds vārdā, un, lai izstāstītu anekdoti līdz galam, pateikšu, ka es šim zellim, nekaunīgam kā dižciltim, apsolīju pērienu ar zaļām milnām, pārmācību, kas tādam nelietim īsti piederas.

—   Nav liela nelaime, ja kāds liek noslānīt ceļojošu kumēdiņu rādītāju vai skribentu, kad nav ar tiem apmierināts, — marķīzs gluži bezrūpīgi atbildēja, — tādi radījumi nav nūju vērti, ko salauž uz to mugurām; taču šis ir citāds gadījums. Zem kapteiņa Frakasa maskas — starp citu, viņš lieliski pārmācīja jūsu bruņotos kalpus — slēpjas barons de Sigoņaks, muižnieks no senas dzimtas un vistīrākais dižciltis, kādi vien Gaskoņā dzīvo. Nevienam nav iemesla teikt par viņu ko sliktu.

—   Kāda joda pēc tad viņš iekūlies starp šiem kumēdiņu rādītājiem? — jaunais hercogs de Valornbrēzs atbildēja, rotaļādamies ar rītasvārku jostu. — Vai gan es varēju iedomāties, ka tādā smieklīgā ietērpā un zem karmīnsarkani notriepta deguna manā priekšā ir kāds Sigoņaks?

—   Ua jūsu pirmo jautājumu es atbildēšu pavisam īsi. Starp mums runājot, es domāju, ka barons ir iemīlējies Izabellā; nevarēdams to paturēt savā pilī, viņš iestājās trupā, lai sekotu savai mīlestībai. Jūs nepiederēsiet pie tiem, kas tādu mīlas objekta vajāšanu uzskata par sliktu gaumi, jo viņa ilgotā dāma kairina arī jūsu iztēli.

—   Nē, manuprāt, tas viss ir iespējams. Bet jūs piekritīsiet, ka es nevarēju nojaust šo romānu un kapteiņa Frakasa rīcība bija nekaunīga.

—   Nekaunīga, ja to atļaujas komediants, — de Brijēra kungs atsāka, — bet dabiska savas mīļākās dēļ greizsirdīgam muižniekam. Un tā kapteinis Frakass nomet masku un ierodas kā barons de Sigoņaks izaicināt jūs uz divkauju un pieprasīt paskaidrojumu par apvainojumu, ko esat viņam nodarījis.

—   Bet vai kāds var man apgalvot, — Valornbrēzs iebilda, — ka šis cilvēks, kas izliekas par Sigoņaku un tēlo Matamorus vienā sabiedrībā ar ākstiem, nav tikai intrigants no padibenēm, kurš uzdodas par cienījamas dzimtas pēcnācēju, lai iegūtu godu krustot savu komedianta zobenu ar manējo?

—   Hercog, — marķīzs de Brijērs atbildēja cieņas pilnā tonī, — es nekad nekļūtu par sekundantu kādam, kas nav augstas izcelsmes. Baronu Sigoņaku es pazīstu personiski, viņa muiža ir dažu Ijē attālumā no maniem īpašumiem. Es galvoju par viņu. Turklāt, ja jūs joprojām apšaubāt viņa cilmi, man ir visi dokumenti, kas vajadzīgi, lai izkliedētu jūsu šaubas. Vai atļausiet pasaukt manu sulaini, kas gaida priekšistabā un nodos jums vajadzīgos pergamentus?

—   Tas būtu lieki, — Valornbrēzs atbildēja. — Ar jūsu vārdu man pietiek. Es pieņemu izaicinājumu uz divkauju. Sevaljē de Vidalenka kungs vienosies par to. Es piekritu jebkuriem ieročiem un jebkuriem noteikumiem. Tāpat arī es labprāt palūkošos, vai barons de Sigoņaks prot tikpat labi atvairīt rapiera cirtienus kā kapteinis Frakass — nūjas sitienus. Burvīgā Izabella vainagos turnīra uzvarētāju gluži kā skaistajos bruņinieku laikos. Taču piedodiet, ka eju prom. De Vidalenka kungs, kas dzīvo šajā pašā namā, ieradīsies, un jūs abi vienojieties par vietu, ieroci un stundu. Tātad — beso a vuestra merced la mano, caballero.

To teicis, hercogs de Valombrēzs mākslotā laipnībā sveicināja marķīzu de Brijēru, pacēla smagu tepiķa portjeru un nozuda.

Pēc neilga laika pie marķīza ieradās ševaljē de Vidalenks; abi tūlīt vienojās par noteikumiem. Viņi izraudzījās rapieri, muižniekiem visparastāko ieroci, un tikšanos norunāja nākamajā dienā, jo Sigoņaks negribēja izjaukt visā pilsētā jau izsludināto izrādi — varēja taču gadīties, ka viņu ievaino vai nonāvē. Satikšanos paredzēja kādā vietā ārpus pilsētas mūriem, pļavā, ko Puatjē duelanti bija sevišķi iecienījuši, jo tā bija vientulīga, cieti noblietētu zemi un ari visādi citādi ērta.

Marķīzs de Brijērs atgriezās viesnīcā «Francijas ieroči», pastāstīja Sigoņakam, kā veicis savu misiju, un barons viņam pateicās par tik labi nokārtotu jautājumu, jo viņam sirdi nomāca jaunā hercoga nekaunīgie skatieni un lakstošanās ap Izabellu.

Izrādei vajadzēja sākties trijos, un kopš rīta izsaucējs staigāja pa ielām, sizdams bungas un pieteikdams izrādi, līdzko ap viņu izveidojās ziņkārīgo loks. Zellim plaušas bija kā Stentoram un balss pieradusi izkliegt ediktus, tāpēc lugu nosaukumus un aktieru vārdus viņš izrunāja svinīgi un pacilāti, un tie dārdēja kā pērkona grāvieni. Logu rūtis drebēja, un mājokļos uz galdiem unisonā džinkstēja glāzes. Turklāt viņam bija paradums, teikumus izrunājot, uzkrītoši kustināt apakšžokli, tāpēc viņš atgādināja Nirnbergas riekstkodi un uzjautrināja visus dīkdieņus. Pie acīm vērsās tāpat kā pie ausīm, un tie, kas paziņojumu nebija dzirdējuši, varēja to izlasīt dzīvākajos ielu krustojumos, uz laptas spēles zāles sienām un pretī «Francijas ieroču» durvīm, kur karājās lielas afišas, kuras Skapēna — trupas kaligrāfa otas rakstīti sarkani un melni atjautīgā kārtībā salikti burti veidoja uzrakstus -«Ligdamons un Lidiass» un «Kapteiņa Frakasa platības». Sīs afišas bija zīmētas lapidārā stilā pēc romiešu parauga, un smalkjūtīgiem cilvēkiem tajās nebūtu nekā, ko nopelt.

Kāds viesnīcas kalpotājs, pārģērbies par komēdijas portjē — pa pusei zaļā, pa pusei dzeltenā paltrakā, pār plecu pārliktu platu siksnu ar makstī ietvertu zobenu, cepuri platām malām un tik garu spalvu, ka tā slaucīja zirnekļu tīklus no griestiem, — aizturēja pūli pie durvīm, kam priekšā bija aizlikts kaut kas līdzīgs šķēpam, un laida iekšā vienīgi tos, kuri «iespļāva» uz galda noliktā sudraba traukā, tas ir, samaksāja par savu vietu vai vismaz parādīja atbilstošu ieejas bi eti. Daži sīki ierēdņi, pāži vai studenti veltīgi pūlējās ieblēdīties zālē nemanot, spēcīgais cerbers ar spērieniem aizmeta tos līdz ielas vidum, kur dažs labs iekrita notekā kājām gaisā par lielu jautrību pārējiem, kas smējās, vēderus turēdami, redzot tos pieceļamies gauži smirdīgus un dubļiem notašķītus.

Dāmas ieradās nesamkrēslos, kuru rokturus turēja spēcīgi laucinieki, kas zem vieglās nastas skrietin skrēja. Daži vīrieši, kas bija atjājuši ar zirgiem vai mūļiem, pameta savu jājamlopu pavadas šim nolūkam norīkotiem kalpiem. Divas trīs karietes apskapstējušu zeltījumu un izbalējušu krāsojumu, svinīgā gadījuma dēļ izbrauktas no ratnīcām, spēcīgu zirgu vilktas, tuvojās vārtiem, un no tām gluži kā no Noasa šķirsta kāpa ārā visvisādi ērmīgi provinciāļi, iesprengušies nelaiķa karaļa laiku modes apģērbos. Tomēr, lai cik sagrabējušas šīs karietes bija, tās atstāja iespaidu uz pūli, kas bija sanācis noskatīties, kā ļaudis ies iekšā teātrī, un, cita citai blakus laukumā novietotas, tās izskatījās visai iespaidīgas.

Beidzot zāle bija tik pilna, ka tur vairs nebūtu vietas, kur adatai nokrist. Abās pusēs skatuvei bija novietoti atzveltņi sevišķi cienījamām personām; tiesa, tas mazināja teātra ilūziju un apgrūtināja aktieru spēli, bet tāds bija paradums, un tāpēc tas nelikās smieklīgi. Jaunais hercogs de Valombrēzs melnā samta tērpā, bagātīgi izrotātā ar ahātiem un veselām straumēm mežģīņu, bija ieradies kopā ar savu draugu de Vidalenku, kam mugurā bija jaukā skabiozu mēļumā atlasa uzvalks ar zelta greznojumiem. Bet marķīzs de Brijērs, lai varētu brīvāk aplaudēt Zerbīnai, nekļūstot pārāk uzkrītošs, sēdēja orķestrī aiz vijolniekiem.

Gar zāles malām no egļu dēļiem bija ierīkotas ložas, izklātas ar saržu vai veciem Flandrijas ainavu tepiķiem, bet telpas vidus veidoja parteru, kur stāvēja kājās sīkpilsoņi, bodīšu resnuļi, prokurora rakstveži, mācekļi, studenti, sulaiņi un citi ļautiņi.

Ložās, izplājot kuplos svārkus un ar pirkstu novelkot gar ņiebura lokveidīgo kakla izgriezumu, lai labāk izceltu balto krūšu daiļumus, iekārtojās sievietes, izrotājušās tik lieliski, cik vien ļāva viņu provinces garderobe, kas bija mazliet atpalikusi no galma modes. Bet varat ticēt, ka vairākām bagātība izdevīgi aizstāja eleganci, vismaz Puatjē visai nepieredzējušās publikas acīs. Tur varēja apbrīnot milzīgus ģimenes briljantus, kuri, kaut arī ietverti noskapstējušos ietvaros, tāpēc nezaudēja vērtību; senas, gan padzeltējušas, taču ļoti vērtīgas mežģīnes; garas divdesmit četru karātu zelta ķēdes, ļoti smagas un dārgas, lai gan sen kaldinātas; no senčiem mantotus brokātus un zīdus, kādus vairs neauž nedz Venēcijā, nedz Lionā. Bija arī burvīgas svaigas, sārtas un možas sejiņas, ko augstu vērtētu Senžermēna priekšpilsētā Parīzē, par spīti to mazliet pārlieku nevainīgajai un lētticīgajai izteiksmei.

Dažas dāmas, acīmredzot negribēdamas, lai viņas pazīst, bija uzlikušas uz acīm melna samta masku, taču tas neliedza partera zobgaļiem saukt viņas vārdā un stāstīt viņu vairāk vai mazāk skandalozos piedzīvojumus. Tomēr kāda dāma pievīla aprunātāju ziņkāri — ložā viņa sēdēja kopā ar vienu vienīgu sievieti, acīmredzot istabeni, bija maskējusies rūpīgāk nekā citas un turējās mazliet nost no malas, lai gaisma viņu nesasniegtu. Zem zoda sasiets melns mežģīņu plīvurs sedza galvu un neļāva noteikt malu krāsu. Pārējais apģērbs no dārga, bet atturīgi tonēta auduma saplūda ar pustumsu, kurā viņa slēpās, gluži pretēji citām sievietēm, kuras tiecās pēc sveču mirgas, lai tiktu ieraudzītas. Reizēm viņa pat pacēla acu augstumā melnu spalvu vēdekli, it kā sargājot redzi no pārlieku spožas gaismas, bet ne reizi nepaskatījās spogulītī, kas bija iestrādāts vēdekļa vidū.

Vijoles spēlēja riturnellu, saistot uzmanību skatuvei, un neviens vairs neievēroja noslēpumaino skaistuli, ko varētu noturēt par Kalderona Dama tapada.

Pirmo izrādīja «Ligdatnonu un Lidiasu». Dekorācija attēloja mežainu apvidu, pilnu zaļojošu koku, sūnām klātu un skaidriem avotiem slacītu, ar tālumā gaistošu zilganu kalnu grēdu — tāda tīkama ainava noskaņoja skatītājus labvēlīgi. Leandrs, kas tēloja Ligdamonu, bija ietērpies sārti violetā apģērbā ar dažiem zaļiem pastorāliem izšuvumiem. Iecirtotie spožie mati vijīgi krita uz kakla, kur tos sevišķi eleganti saturēja lente. Nedaudz iestīvinātā apkakle atstāja brīvu kaklu, kas bija balts kā sievietei. Rūpīgi noskūtā bārda piešķīra vaigiem un zodam tik tikko samanāmu zilganu nokrāsu un vērta tos samtainus kā firziķa ziedus — šāds salīdzinājums jo vairāk ir vietā tāpēc, ka sevišķi izceļ ar gaišsarkaniem krāšļiem ietonētos vaigu galus. Viņa zobi, jo balti starp karmīnsarkanām lūpām, mirdzēja kā no gliemežnīcām tikko izņemtas pērles. Tušas līnija izlaboja uzacu izliekumu, un otra, sevišķi smalka līnija ietvēra plakstus, piešķirot acim neparastu spožumu.

Zālē atskanēja piekrītoša murdoņa: sievietes sačukstēdamās pieliecās cita pie citas, un kāda no klostera nesen iznākusi jaunava vientiesībā, par ko saņēma mātes rājienu, nespēja nepateikt: «Viņš ir apburošs!»

Sī meitene savā nevainībā izteica to, ko slepenībā domāja vairāk pieredzējušās sievietes un varbūt ari viņas māte. Nopelta mazā tumši pietvīka, vairs nebilda ne vārdiņa un cieši raudzījās uz savu buksusa zariņu, tomēr reizēm, kad netika uzmanīta, paslepšus uzmeta ātru mirkli skatuvei.

Taču nav šaubu, ka visvairāk aizgrābta bija maskotā dāma. Viņas krūtis zem mežģīnēm strauji cilājās, vēdeklis rokā viegli drebēja, viņa bija noliekusies pie ložas malas, lai nekas no izrādes neietu zudumā, — un tas viss atklātu viņas lielo interesi par Leandru, ja vien kādam būtu laiks viņu novērot. Laimīgā kārtā visu skatieni bija pievērsti skatuvei, un tā viņai pietika laika atgūties.

Nav taču neviena, kas nebūtu lasījis slavenā Zorža de Skiderī darbus, tāpēc katrs zina, ka Ligdamons ainu atklāj ar bezgala aizkustinošu un patētisku monologu, kurā Silvijas noraidītais mīlētājs apcer svarīgu jautājumu — kā darīt galu dzīvei, kuru daiļavas cietsirdība pārvērtusi par nepanesamu nastu. Vai izbeigt savas skumjās dienas ar pavadu vai ar zobenu? Varbūt nolēkt no augstas klints? Varbūt mesties upē un nodzēst mīlas liesmas ūdeņos? Viņš vilcinājās uz pašnāvības sliekšņa un nezināja, ko izlemt. Neskaidrā cerība, kas mīlētājus atstāj tikai aiz pēdējās robežas, turēja viņu pie dzīves. Varbūt cietsirde vēl atmaigs un ļaus tik apmātai dievināšanai locīt savu prātu? Jāatzīst, ka Leandrs runāja šo tirādi kā īsts aktieris, pauzdams te visaizkustinošākās ilgas, te — sirdi plosošu izmisumu. Viņa balss drebēja kā cilvēkam, ko sāpes žņaudz nost un kas runājot tikai ar lielām pūlēm valda šņukstus un asaras. Kad viņš nopūtās, šķita, ka vaids nāk no pašiem dvēseles dziļumiem, un par savas iemīļotās cietsirdību viņš sūdzējās tik liegi, maigi un padevīgi, tik sirsnīgi, ka visas sievietes zālē sašuta par ļauno un barbarisko Silviju, domādamas, ka viņas vis nebūtu tik briesmīgi nežēlīgas, ka novestu izmisumā un varbūt pat nāvē tādu brīnišķīgu ganu.

Pēc šī monologa, kad tika nodārdināti aplausi, Leandrs vēroja sievietes zālē, sevišķu uzmanību veltot tām, kuras šķita augstdzimušas, jo, par spīti daudzajām neveiksmēm, viņš nebija atsacījies no sava sapņa — cerības, ka viņā iemīlēsies kāda augstas kārtas dāma viņa aktiera talanta dēļ. Viņš redzēja daiļas acis, kurās mirdzēja asaras, un saviļņojumā drebošas baltas krūtis. Viņa iedomība bija apmierināta, taču nepavisam ne pārsteigta. Aktieris nekad nebrīnās par veiksmi; taču viņa ziņkāri ļoti iekairināja Dama tapada, kas sēdēja savas ložas dziļumā. Sajā noslēpumā varēja noprast dēku. Leandrs acumirklī aptvēra, ka maska slēpj pieklājības žņaugos savaldītu kaisli, un viņš raidīja nepazīstamajai ilgu, kvēlošu skatienu, lai pierādītu, ka ir viņu sapratis.

Bulta trāpīja mērķī, un dāma viegliņām pamāja Leandram ar galvu, it kā pateicoties par gaišredzību. Sakari bija uzņemti, un kopš tā brīža, kad vien lugas darbība ļāva, skatieni starp skatuvi un ložu tika pārmīti. Leandrs tādās reizēs bija izcils lietpratējs, viņš mācēja vadīt savu balsi, norunāt mīlētāja monologu tā, ka nevienam zālē nevarētu ne prātā ienākt, ka viņš to runā vienīgi viņai.

Kad parādījās Silvija, kuru tēloja Serafīna, ševaljē de Vidalenks neskopojās ar aplausiem, un hercogs de Valombrēzs, vēlēdams labu drauga mīlestībai, nosliecās trīs četras reizes sasist savas baltās plaukstas, kuru pirksti bija pilni dārgakmeņos mirdzošu gredzenu. Serafīna ar pusreveransu sveicināja ševaljē un hercogu un gatavojās uzsākt skaisto dialogu ar Ligdamonu, ko lietpratēji uzskata par vienu no visveiksmīgākajām lugas vietām.

Kā jau Silvijas loma prasīja, viņa paspēra dažus soļus pa skatuvi, izlikdamās noraizējusies un domīga, jo vajadzēja attaisnot Ligdarnona vārdus:

Es pārsteidzu jūs sapņojumos liegos.

Viņa izskatījās ļoti gracioza: stāja bija šķietami nevērīga, galva mazliet pieliekta, viena roka nolaista gar sāniem, otra — pie jostas. Viņas svārciņi bija ūdenszaļi ar sudraba vizulīšiem, malas uzlocījumus saturēja melni samta pušķi. Matos Silvijai bija dažas lauku puķes, it kā tās būtu izklaidīgi noplūktas un iespraustas, pašai nemanot. Starp citu, tāds matu sakārtojums viņai lieliski piestāvēja — labāk nekā dimanti, kaut arī Serafīna tā nedomāja, taču trūcīgais rotu krājums piespieda viņu rīkoties pēc labas gaumes likumiem un neizrotāt gani kā tādu princesi. Viņa ļoti piemīlīgi izrunāja visus poētiskos un puķainos teikumus par rozēm, zefīru, par augstiem kokiem un putnu dziesmām, ar visu to Silvija viltīgi liedza Ligdamonam izteikt savu kaislību, kaut arī mīlētājs katrā tēlā, ko skaistule pieminēja, atrada mīlas simbolu un pāreju uz domu, kura viņu turēja savā varā.

Kamēr Silvija runāja, Leandrs šīs ainas laikā pamanījās raidīt dažas nopūtas uz noslēpumainās ložas pusi, un tā viņš darīja visu izrādi, kas beidzās ar skaļiem aplausiem. Nav nozīmes vairāk runāt par lugu, kura tagad ir katram izlasāma. Leandra panākumi bija pilnīgi, un visi brīnījās, kā tik izcils aktieris vēl nav tēlojis galmā. Arī Serafinai bija savi piekritēji, un viņas ievainoto patmīlību veldzēja ševaljē de Vidalenka uzmanība, kurš gan nebija tik bagāts kā marķīzs de Brijērs, taču jauns, populārs sabiedrībā un ceļā uz karjeru.

Pēc «Ligdamona un Lidiasa» spēlēja «Kapteiņa Frakasa platības», kurām bija parastā piekrišana un kuras sacēla skaļus smieklus. Blāziiisa labi apmācītais Sigoņaks, likdams lietā arī pats savu gudrību, kapteiņa lomu tēloja ar visaizrautīgāko pārmēru. Zerbīna šķita kā gaismas caurstarota, jo dzirkstīt dzirkstīja, un galvu zaudējušais marķīzs aplaudēja bez jebkāda apvalda. Viņa trokšņainība pievērsa pat maskotās dāmas uzmanību. Viņa mazliet paraustīja plecus, un zem samta maskas lūpu kaktiņos pavīdēja ironisks smaids. Hercoga de Valombrēza klātbūtne — viņš sēdēja skatuves labajā pusē — Izabellai radīja zināmu neērtības sajūtu, ko publika pamanītu, ja viņa nebūtu tik pieredzējusi aktrise. Viņa baidījās, ka hercogs varētu atļauties kādu nekaunīgu izlēcienu, kādu apvainojošu nepatikas apliecinājumu, bet bailes bija veltīgas. Hercogs nemēģināja mulsināt viņu ar pārāk ciešu vai nepiedienīgu skatienu; viņš pat aplaudēja cienīgi un atturīgi, ja viņa bija pelnījusi. Vienīgi tad, kad lugas darbības gaitā kapteinim Frakasam vajadzēja paciest pļaukas, knipjus un nūju sitienus, jaunā hercoga sejā atspoguļojās dīvaina aizturēta nicinājuma izteiksme. Viņa lūpas uzpūtīgi atšiepās, it kā viņš pavisam klusām teiktu «fuil», taču neizpauda nekādas jūtas, kas varbūt viņu slepeni saviļņojušas, un visu izrādes laiku viņš saglabāja savu vienaldzīgo un lepnīgo stāju. Lai cik nesavaldīgas dabas bija hercogs de Valombrēzs, kad niknuma lēkine bija pāri, viņš pārāk lielā mērā bija muižnieks, lai atjautos kaut ko pretēju pieklājības likumiem pret sāncensi, ar kuru gatavojās nākamajā dienā cīnīties: līdz tam brīdim ienaids bija apturēts, iestājās tāds kā Dieva pamiers.

Maskotā dāma bija aizgājusi mazliet pirms otrās izrādes beigām, lai nenonāktu pūlī un nepamanīta iesēstos nesamkrēslā, kas viņu gaidīja dažu soju attālumā no laptas zāles. Viņas nozušana ļoti ieintriģēja Leandru, kurš no kulises stūra vēroja zāli un sekoja katrai noslēpumainās sievietes kustībai.

Steigā uzmetis uz Liņonas gana kostīma apmetni, Leandrs drāzās uz aktieru izeju, lai sekotu svešiniecei. Ja viņš nebūs pietiekami veikls, viņus vienojošais smalkais pavediens pārtrūks. Mirkli iznākusi no ēnas, dāma tur atgriezīsies, un tikko aizsāktā intriga izjuks. Kaut arī Leandrs steidzās tā, ka aizrāvās elpa, ārpusē viņš ieraudzīja vairs tikai melnus namus un šauras ieliņas, kur trīsuļoja daži lukturi, ko nesa sulaiņi, pavadot savus kungus. Spēcīgo kalpotāju paceltais krēsls jau bija pagriezies gar ielas stūri, kurš to paslēpa Leandra kvēlajiem skatieniem.

«Es esmu stulbenis,» viņš sodījās vaļsirdībā, ko gluži bezcerīgos mirkļos cilvēks reizēm atļaujas pret sevi. «Man vajadzēja iziet pēc pirmās lugas, apģērbt pilsētas drebēs un gaidīt nepazīstamo pie teātra durvīm — vienalga, vai viņa paliktu vai nepaliktu noskatīties «Kapteiņa Prakasa plātības». Ak, es dumjais vīzdegunis, augstdziinusi dāma — jo viņa noteikti tāda ir — raida man maigus skatienus un svētlaimē kūst zem maskas, noskatoties manā spēlē, un man nepietiek prāta skriet viņai pakaļ! Es esmu pelnījis, lai visu mūžu man par mīļākajām būtu tenku vāceles, palaistuves, lauku meičas un istabu mēzējas tulznainām rokām.»

Tiktāl Leandrs bija ticis savā svinīgajā iekšējā monologā, kad tāds kā mazs pāžs, ģērbies brūnā livrejā bez tresēm un pār seju pārvilktu platmali galvā piepeši apstājās viņa priekšā kā parādība un bērna balsī, cenzdamies to pārvērst un runāt basā, teica:

— Vai jūs esat Leandra kungs, kas nupat tēloja ganu Lipdamonn de Skiderī kunga lugā?

—   Tas es esmu, — Leandrs atbildēja. — Ko jūs no manis gribat un kā varu jums pakalpot?

—   Pateicos, — pāžs sacīja, — es neko no jums nevēlos; man vienīgi uzdots atkārtot jums kādu teikumu, ja vien esat noskaņots klausīties, — to man lika norunāt maskotā dāma.

—   Maskotā dāma? — Leandrs iesaucās. — Ak, atkārtojiet tūlīt! Es vai mirstu aiz nepacietības!

—  Tas ir tāds: «Ja Ligdamons ir tikpat drosmīgs, cik galants, tad viņam pusnaktī jāaiziet pie baznīcas: tur gaidīs kariete; lai viņš kāpj iekšā un ļauj sevi vest.»

Pirms pārsteigtais Leandrs paspēja atbildēt, pāžs bija nozudis, atstājot viņu galīgā neziņā, kā vajadzētu rīkoties. Kaut arī sirds vai lēca aiz laimes par lielo veiksmi, pleci tirpa, atceroties nūju sitienus zināmajā parkā pie klusējošā Amora kājām. Vai arī šoreiz kāds nīgrelis, kam skauž viņa pievilcība, būtu izlicis slazdus viņa iedomībai? Vai, dodoties uz satikšanos, viņš neuzdursies satracinātam vīram ar zobenu rokā, kurš gatavs viņu nonāvēt, pārgriežot rīkli? Tādas pārdomas stipri atvēsināja viņa jūsmu, jo Leandrs, gluži kā Panurgs, nebaidījās ne no kā, vienīgi no kāviena un nāves. Taču, ja viņš neizmantos šo iespēju, kas šķita tik labvēlīga un romantiska, varbūt tāda nekad vairs neatgadīsies un izgaisīs arī viņa dzīves sapnis — tas taču maksājis tik daudz pomādes, kosmētikas, veļas un bravūras. Turklāt, ja viņš neieradīsies, daiļā svešiniece noturēs viņu par gļēvuli, un to apzināties ir pārāk briesmīgi, tāda doma piešķir drosmi pat vislielākajiem zaķpastalām. Neciešamā doma palīdzēja Leandram izšķirties. «Bet,» viņš prātoja, «ja nu šī skaistule, kuras dēj man var salauzt kaulus un ieslodzīt mani kādā slepenā ūķl, ir cienījama atraitne biezu balta un sarkana smiņķa kārtu, liekiem zobiem un liekiem matiem? Tādu karstasinīgu veceņu ir, cik uziet, mīlestības vampīru, kas atšķirībā no kapsētu vampīriem labprāt mielojas ar svaigu miesu. Nē, nēl Viņa ir jauna un valdzinoša, esmu par to pārliecināts. Cik varēju redzēt viņas kaklu un krūtis, tie bija balti, apaļi un kārdinoši, tie solīja vēl visādus citādus jaukumus! Jā, es noteikti iešu! Es kāpšu karietē. Kariete! Nav nekas cēlāks un skaistāks!

Pieņēmis tādu lēmumu, Leandrs atgriezās «Francijas ieročos», gariem zobiem paēda komediantu vakariņas un iegāja savā istabā, kur uzposās, cik labi vien varēja, netaupīdams nedz smalkveļu ar mežģīņotiem izšuvumiem, nedz īrisa pūderi, nedz muskusu. Viņš paņēma arī zobenu un rapieri, kaut gan vajadzības gadijumā nespētu ar tiem rīkoties, bet apbruņots mīļākais vienmēr iedveš lielāku cieņu saniknotam greizsirdim. Tad viņš uzvilka platmali uz acīm, pēc spāniešu modes ietinās tumšā apmetnī un klusām atstāja viesnīcu, turklāt viņu laimīgā kārtā nepamanīja viltīgais Skapēns, kas krāca ciešā miegā savā istabiņā galerijas pretējā galā.

Ielas jau sen bija tukšas, jo Puatjē iedzīvotāji agri devās pie miera. Leandrs nesatika nevienu dzīvu dvēseli, tikai daži kārni kaķi klīda skumji kā rēgi un, viņa soļus padzirdējuši, līdzīgi ēnām nozuda kādā pavērtu durvju spraugā vai pagraba lodziņā. Mūsu kavalieris izgāja baznīcas laukumā mirklī, kad pulkstenis nozvanīja pēdējo pusnakts sitienu, ar drūmo dimdināšanu iztraucēdams vecā torņa pūces. Zvana baismā balss nakts klusumā viesa Leandra bažīgajā dvēselē reliģiskas un slepenas šausmas. Viņam šķita, ka dzird sitam savu likteņstundu. Mirkli viņam gribējās griezties atpakaļ un prātīgi likties gultā vienam pašam, nevis meklēt naktī piedzīvojumu; taču viņš ieraudzīja karieti gaidām noteiktajā vietā, un mazais pāžs, maskotās dāmas sūtnis, stāvēja uz kāpšļa un turēja durtiņas atvērtas. Atkāpties vairs nebija iespējams, jo reti kādam pietiek drosmes būt gļēvam liecinieku klātbūtnē. Leandru redzēja bērns un kučieris; tāpēc viņš gāja tālāk drošā solī, klusībā pūlēdamies nomierināt strauji pukstošo sirdi, un iekāpa pajūgā braši kā Galaors.

Līdzko Leandrs bija apsēdies, kučieris viegli uzšāva zirgiem, kas uzsāka līganu riksi. Karietē valdīja dziļa tumsa; kaut arī bija nakts, logiem priekšā bija aizvilkti aizkari, kas liedza jelko samanīt ārpusē. Pāžs palika stāvam uz kāpšļa, tā ka nebija iespējams uzsākt ar to sarunu un kaut ko noskaidrot. Turklāt tas šķita vārdos skops un nelikās noskaņots izpaust, ko zina, ja vispār kaut ko zināja. Mūsu komediants aptaustīja spilvenus — tie bija samta un apšūti ar kupliem pušķiem; zem kājām viņš sajuta biezu paklāju un Ieelpoja vieglu ambras aromātu, kas plūda no karietes tapsējuma un liecināja par izmeklētu eleganci. Nebija šaubu, ka šī kariete viņu tik noslēpumaini veda pie kādas augstas kārtas dāmasl Leandrs mēģināja orientēties, bet slikti pazina Puatjēj tomēr pēc brīža viņam likās, ka riteņu rīboņa vairs neatbalsojas pret namu sienām un pajūgs vairs nebrauc pāri notekām. Rati ripoja ārpus pilsētas, laukos, uz kādu vientuļu, mīlestībai un sepkavībām piemērotu namiņu, Leandrs nodomāja, sīku drebuļu kratīts, un ķēra ar roku pie zobena spala, it kā tumsā viņam pretī sēdētu asinskārs vīrs vai nežēlīgs brālis.

Beidzot pajūgs apstājās. Mazais pāžs atvēra durtiņas; Leandrs izkāpa un ieraudzīja, ka stāv pie augsta, nomelnējuša mūra žoga, kas, viņaprāt, iejoza parku vai dārzu. Drīz viņš pamanīja vārtiņus, kuru saplaisājušais, nobrūnējušais un sūnām klātais koks saplūda ar mūra akmeņiem. Pāžs stipri piespieda vienu no sarūsējušajām naglām, kas saturēja dēļus, un vārti atvērās.

— Dodiet man roku, — pāžs teica Leandram, — es jūs vedīšu; ir pārāk tumšs, lai jūs varētu man sekot šajā koku labirintā.

Leandrs paklausīja, un tā viņi abi dažas minūtes gāja pa vēl diezgan biezo, kaut arī jau ziemas atkailināto mežu, kur zem kājām čabēja kritušās lapas. Mežam sekoja bukšu iezīmētas tepiķdobes, izrotātas ar piramīdveidīgi apcirptām īvēm, kas tumsā vīdēja kā rēgi vai sargkareivji — tie bailīgo komediantu biedēja jo vairāk. Šķērsojuši dārzu ar tepiķdobēm, Leandrs un tā pavadonis uzkāpa terasē, uz kuras pacēlās lauciniecisks paviljons ar kupolu un lielām puķu vāzēm stūros. To visu mūsu kavalieris vēroja vājajā blāzmā, kas vienmēr plūst no nakts debesīm klajā vietā. Nams liktos neapdzīvots, ja vienā no logiem neblāvotos nespodrs, smagu damasta aizkaru apslāpēts sārtums, iezīmējot tumšajā blāķī tā ambrazūru.

Nebija šaubu, ka aiz šī aizkara gaidīja maskotā dāma, kas arī bija saviļņota, jo šādās mīlas dēkās sieviete liek uz spēles savu labo slavu un reizēm pat dzīvību, gluži tāpat kā kavalieri, ja vien vīri par tām uzzina un ir pēc dabas brutāli. Taču tajā brīdī Leandrs vairs nebaidījās; apmierinātā patmīlība pārmāca briesmas. Kariete, pāžs, dārzs, nams — tas viss vedināja domāt par augstdzimušu dāmu, intriga sākās veidā, kam nepiemita nekas pilsonisks. Viņš jutās kā septītajās debesīs, viņa kājas gandrīz neskāra zemi. Viņam gribētos, lai šajā slavas un uzvaras mirklī viņu redzētu ļaunais ņirga Skapēns.

Pāžs atvēra lielas, stiklotas durvis un atkāpās, atstājot Leandru vienu paviljonā, kas bija iekārtots ļoti gaumīgi un grezni. Kupola veidotais griestu jumols atgādināja gaišas tirkīzzilas debesis, kurās peldēja sārti mākonīši un lidinājās amoriņi dažādās piemīlīgās pozās. Starpsienas tīkami sedza paklaji, uz kurieni bija attēlotas ainas no «Astrē» — Onorē d'Ifrē kunga romāna, Florences pusdārgakmeņiem inkrustēti sekretāri, bārkstoti sarkana samta atzveltņi, ar turku tepiķi apklāts galds, Ķīnas vāzes, pilnas puķu, kaut bija ziema, pietiekami skaidri liecināja, ka šī nama saimniece ir bagāta un augstdzimusi. Kandelabros — no melna marmora veidotās nēģeru rokās, ko ieskāva zelta piedurknes, mirdzēja sveces, un to liesmas meta gaismu uz visu šo lieliskumu. Tāda spožuma apžilbināts, Leandrs sākumā pat nepamanīja, ka salons ir tukšs; viņš noņēma apmetni un kopā ar platmali nolika uz saliekamā krēsla, pie viena no Venēcijas spoguļiem sakārtoja pajukušu matu cirtu, izvēlējās sava repertuāra visgraciozāko pozu un, apkārt skatīdamies, domās teica runu:

«Bet kur tad ir šīs vietas dieviete? Es redzu templi, bet elku ne. Kad viņa atstās savu mākoni un īstas dieves gaitā, kā teicis Vergilijs, te ienāks?»

Tiktāl Leandrs bija ticis savā galantajā iekšējā monologā, kad sakustējās gaišsarkana Indijas damasta portjeras krokas, paverot ceļu maskotajai dāmai — Ligdamona apbrīnotājai. Viņas seju vēl sedza melna samta maska, kas mūsu komediantā viesa bažas.

«Vai viņa būtu neglīta?» viņš prātoja. «Sī mīlestība uz maskām mani uztrauc.» Taču bailes nebija ilgas, jo dāma, aizgājusi līdz salona vidum, kur godbijīgi stāvēja Leandrs, noņēma masku un nometa to uz galda, atsedzot diezgan glītu seju pareiziem vaibstiem, kurā kaisli mirdzēja acis Spānijas tabakas krāsā un smaidīja mute ar skaistiem zobiem, lūpas bija ķiršsarkanas un apakšlūpu šķēla maza rieviņa. Ap seju vijās biezu matu cirtas, kas sniedzās līdz baltajiem, apaļīgajiem pleciem un pat iedrošinājās skūpstīt pusložu kontūras, kuras slēpjošās mežģīnes liecināja par trīsām.

—   Marķīze de Brijēra kundzei — Leandrs iesaucās bezgala pārsteigts un mazliet uztraukts, jo atcerējās saņemtos sitienus. — Vai tas ir iespējams? Vai ar mani rotaļājas sapnis? Vai lai uzdrīkstos noticēt tik necerētai laimei?

—   Jūs nekļūdātles, mīļais draugs, — marķīze teica, — es tiešām esmu de Brijēra kundze un ceru, ka jūsu sirds mani atceras tāpat kā acis.

—   Ak, jūsu tēls manī ierakstīts ar uguns zīmēm, — Leandrs izjustā tonī atbildēja, — man tikai vajag ielūkoties sevi, lai to ieraudzītu, visu daiļumu un visu tikumu izrotātu.

—   Es pateicos, ka esat saglabājis labas atminas par mani, — marķīze sacīja. — Tas liecina par skaistu un augstsirdīgu dvēseli. Jūs varējāt mani noturēt par nežēlīgu, nepateicīgu un divkosīgu. Ak vai, mana vājā sirds ir vienīgi pārāk maiga, un es nepavisam nepaliku vienaldzīga pret mīlestību, ko man apliecinājāt. Jūsu zīmīte, nodota neuzticamai istabenei, nonāca marķīza rokās. Viņš uzrakstīja vēstuli, kas tika nosūtīta jums, un izturējās pret jums ļauni. Vēlāk marķīzs, uzjautrinādamies par to, ko pats nosauca par labu joku, deva man izlasīt šo mīlestības vēstījumu, kurā plūsmoja viskvēlākās un tīrākās jūtas, it kā tas būtu kaut kas sevišķi smieklīgs. Taču viņš neradīja iespaidu, kādu bija cerējis. Manas jūtas pret jums tikai pieņēmās spēkā, un es nolēmu jūs atalgot par mokām, ko esat cietis manis dēļ. Zinot, ka manu vīru nodarbina viņa jaunā uzvara, es atbraucu uz Puatjē; paslēpusies zem šīs maskas, es dzirdēju jūs paužam šķietamu mīlestību un vēlos redzēt, vai būsiet tikpat daiļrunīgs, izsakot pats savas jūtas.

—   Kundze, — Leandrs iesāka, nometies ceļos uz spilvena pie marķīzes kājām, kura bija ieslīgusi atzveltņa klēpī, it kā būtu izsmēlusi spēkus atzīšanās vārdos, kas tika izteikti par kautrības cenu, — kundze, vai pareizak sakot — karaliene un dievība, kas gan var būt smiņķēti vārdi, tikko gruzdoša liesma, asprātības, kuras dzejnieki izdomā aukstu prātu, nagiis grauzdami, veltīgas nopūtas, kādas, ceļos stāvot, raida izkrāsotai komediantei, kuras skatieni izklaidīgi maldās publikā, ja tos salīdzina ar vārdiem, kas izverd no dvēseles dzīlēm, ar uguni, kas sadedzina kaulu smadzenes, ar kaisles hiperbolām, kurām viss universs nespētu dot pietiekami spožus tēlus, ar ko izrotāt savu elku, un sirds degsmi, kura tiecas izlauzties no krūšu sprosta, lai kļūtu par spilvenu dievinātās kājām? Jūs savā laipnībā atļaujaties sacīt, ka es dedzīgi paužu mīlestību teātra uzvedumos, bet tas ir tāpēc, ka nekad neesmu uzlūkojis nevienu aktrisi, manas ilgas vienmēr tiecas augstāk par tām uz pilnības ideālu — tādu skaistu, dižciltīgu un gudru dāmu, kāda esat jūs, un vienīgi to es mīlu, izrunājot Silvijas, Doralisas un Izabellas vārdu — tie man ir tikai rēgi.

Tā runādams, Leandrs, pārāk labs aktieris, lai aizmirstu, ka vārdi jāpavada ar kustībām, noliecās nār roku, ko marķīze nodeva viņa varā, un pārklāja to kvēliem skūpstiem. Marķīze ļāva saviem baltajiem, garajiem, gredzenotajiem pirkstiem maldīties komedianta zīdainajos un sasmaržotajos matos un, pusguļus atlaidusies, neredzošu skatienu vērās mazajos spārnotajos amoriņos, kas lidinājās tirkīzzilajos griestos.

Piepeši marķīze atgrūda Leandru un grīļodamās piecēlās.

— Ak, beidziet, — viņa izrunāja aizžņaugtā, drebošā balsī, — beidziet, Leandr, jūsu skūpsti mani dedzina un padara neprātīgu!

Pie sienas turēdamas, viņa aizgāja līdz durvīm, pa kurām bija ienākusi, un pacēla portjeru; tās krokas sakļāvās ap viņu un Leandru, kas bija piesteidzies, lai marķīzi atbalstītu.

Ziemīgā Aurora pūta uz saviem sārtajiem pirkstiem, kad Leandrs, cieši ietinies apmetnī, snauzdams karietes stūrī, tika aizvests pie Puatjē vārtiem. Pacēlis karietes aizkara stūri, viņš gribēja paskatīties, pa kādu ceļu brauc, un tālumā pamanīja marķīzu de Brijēru, kas gāja blakus Sigoņakam un devās uz duelim paredzēto vietu. Leandrs nolaida ādas aizkaru, lai viņu pārāk skaidri neredzētu marķīzs, ko kariete gandrīz aizskāra. Viņa lūpās vīdēja apmierinātas atriebības smaids. Par nūju sitieniem bija samaksāts!

Izraudzīto vietu no vēja pasargāja garš mūris, kuram bija vēl tā priekšrocība, ka tas slēpa duelantus no ceļinieku acīm. Zeme bija cieta, labi nomīdīta, bez akmeņiem, kukuržņiem un zāles skupsnām, pret kurām iespējams paklupt, un bija sevišķi labvēlīga goda aizstāvjiem, lai tie pēc visiem noteikumiem varētu viens otru nogalināt.

Nekavējoties ieradās ari hercogs de Valombrēzs un ševaljē de Vidalenks, kuriem sekoja bārddzinis ķirurgs. Četri muižnieki sasveicinājās augstprātīgā laipnībā un saltā pieklājībā kā jau labi audzināti cilvēki, kas gatavojas cīnīties uz dzīvību un nāvi. Jaunā hercoga seja pauda pilnīgu bezrūpību un lielisku drosmi, turklāt viņš nemaz nešaubījās par savu izveicību. Sigoņaks turējās tikpat dūšīgi, kaut arī šī bija viņa pirmā divkauja. Marķīzs de Brijērs šķita ļoti apmierināts ar tādu aukstasinību un uzskatīja to par labu zīmi.

Valombrēzs nometa apmetni un platmali un atraisīja kamzoli — visu to atdarināja ari Sigoņaks. Marķīzs un ševaljē samēroja cīnītāju rapierus. Tie bija vienādā garumā.

Katrs nostājās savā vietā, paņēma savu rapieri un sagatavojās uzbrukumam.

—   Sāciet, kungi, un cīnieties kā krietni vīri! — marķīzs teica.

—  Uzmudinājums Ir gluži lieks, — ševaljē de Vidalenks sacīja. — Viņi cīnīsies kā lauvas. Tā būs varena divkauja.

Valombrēzs, kas sirds dziļumos nevarēja mazliet nenicināt Sigoņaku un bija pārliecināts, ka sastaps vāju pretinieku, izbrīnījās, kad, nevērīgi pieskaroties barona rapiera asmenim, samanīja lokanu un stingru ieroci, kas ar apbrīnojamu izveicību atsita viņa rapieri. Valombrēzs kļuva uzmanīgāks, tad izmēģināja dažas viltības, kas acumirklī tika atminētas. Pat pie vismazākās atsegšanās pret to vērsās Sigoņaka ieroča smaile, tā ka bija nepieciešama nemitīga aizsardzība. Viņš mēģināja uzbruktj viņa rapieris, meistarīga cirtiena atvairīts, atstāja hercogu pilnīgi atsegtu un, ja viņš nebūtu spēji atliecies atpakaļ, saņemtu dūrienu krūtīs. Viņam cīņas raksturs pilnīgi mainījās. Viņš bija domājis vadīt to pēc savas patikas un pēc dažiem Izklupieniem Sigoņaku Ievainot, liekot lietā paņēmienu, kas līdz šim viņam vienmēr bija izdevies. Taču viņš ne vien nevarēja vadīt divkauju pēc sava prāta, bet bija spiests izmantot visu veiklību, lai aizstāvētos. Hercogs, cik vien spēja, pūlējās palikt aukstasinīgs, tomēr viņu pārņēma niknums; viņš juta, ka kļūst nervozs, drudžains, turpretī nelokāmais Sigoņaks, šķiet, ar savu nevainojamo stāju tīksminājās par viņa dusmām.

—   Ko darīsim, kamēr mūsu draugi cīnās? — Sevaljē de Vidalenks jautāja marķīzam de Brijēram. — Šorīt ir auksts, paspēkosimies mazliet, varbūt tā sasildīsimies.

—  Labprāt, — marķīzs atbildēja, — vismaz izkustināsim locekļus.

Paukošanas mākslā Vidalenks bija pārāks par marķīzu de Brijēru un pēc dažiem rapiera cirtieniem ar strauju un asu trāpījumu izsita tam ieroci no rokām. Tā kā starp viņiem nebija nekāda naida, viņi vienojās cīņu izbeigt, un abu uzmanība pievērsās Sigoņakam un Valombrēzam.

Barona neatlaidīgā uzbrukuma spiests, hercogs jau bija dažas pēdas atkāpies. Viņš sāka pagurt, viņa elpa kļuva aizvien nevienmērīgāka. Laikiem rapieri sasitoties izšķīla zilganu dzirksti, bet prettriecieni nemitīgajam uzbrukumam kļuva vājāki un vājāki, līdz izbeidzās. Sigoņaks, pretinieku iepriekš nokausējis, deva triecienu pēc trieciena un spieda hercogu nemitīgi atkāpties.

Sevaljē de Vidalenks bija gluži nobālis un sāka baidīties par draugu. Katram paukošanas lietpratējam bija skaidrs, ka Sigoņaka pusē ir pilnīgs pārsvars.

«Kāda velna pēc,» Vidalenks murmināja, «Valombrēzs ncizmēģina rapiera cirtienu, ko viņam iemācīja Džirolamo no Neapoles un ko šis gaskonis nevarētu zināt?»

Jaunais hercogs, it kā lasītu drauga domas, mēģināja izdarīt slaveno cirtienu, bet brīdī, kad viņš tam gatavojās, Sigoņaks aizsteidzās priekšā un ar taisnu un dziļu cirtienu ievainoja hercogu, izdurot asmeni cauri labajai rokai. Brūces radīto sāpju dēj hercogs palaida vaļā pirkstus, un rapieris nokrita zemē.

Sigoņaks, ievērojot nevainojamu pieklājību, acumirklī pārtrauca cīņu, kaut gan drīkstēja cirtienu atkārtot, nepārkāpjot divkaujas noteikumus, kas neprasīja dueļa izbeigšanu, līdzko parādās pirmās asinis. Viņš atspieda rapiera galu pret zemi, uzlika kreiso roku uz gurna un, šķiet, gaidīja pretinieka vēlēšanos. Taču Valombrēzs, kam, pamanot Sigoņaka samierināšanās žestu, Vidalenks atkal ielika rapieri rokā, nespēja to noturēt un devi zīmi, ka divkauja beigusies.

Pēc tam Sigoņaks un marķīzs de Brijērs ļoti pieklājīgi sveicināja hercogu de Valombrēzu un ševaljē de Vidalenku un devās atpakaļ uz pilsētu.

X . Seja lodziŅa

Hercogu de Valombrēzu, kam ķirurgs bija pārsējis un iekāris šallē roku, uzmanīgi iesēdināja nesamkrēslā. Lai arī brūce liedza vairākas nedēļas lietot rapieri, tā nebija bīstama; asmenis nebija skāris nedz artēriju, nedz nervu, tikai izdūries cauri audiem. Ievainojums droši vien sāpēja, bet lepnums asiņoja vēl vairāk. Tāpēc jaunā hercoga melnās uzacis saraucās ne tikai aiz sāpēm, viņa seju šķobīja neprātīgs niknums, un veselās rokas pirksti krampjaini skrāpēja sēdekļa samtu. Ceļā uz mājām viņš bieži pabāza bālo seju nesamkrēsla aizkaru spraugā, lai norātu nesējus, kuri taču gāja, cik vien līganā solī spēja, meklējot līdzenākās ceļa vietas un '"zvairoties no vismazākā satricinājuma, tomēr tas neliedza ievainotajam viņus nosaukt par stulbeņiem un piesolīt pātagu, jo, kā viņš apgalvoja, nesēji viņu kratot kā pupu kūli.

Atgriezies mājās, viņš nepavisam negribēja likties gultā, bet atlaidās ērtā atzveltni, atbalstījies spilvenos un apsedzis kājas ar izšūtu zīda segu, ko atnesa kambarsulainis Pikārs, ļoti pārsteigts un izbrīnījies, ka kungs pārradies ievainots — tas bija visai neparasts gadījums, jo jaunais hercogs bija ļoti veikls paukotājs.

Sēdēdams uz saliekamā krēsla blakus draugam, ševaljē de Vidalenks ik pēc stundas ceturkšņa pasniedza viņam karoti ķirurga parakstīta spēcinoša līdzekļa. Valombrēzs klusēja, taču varēja manīt, ka, par spīti šķietamajam mieram, viņā mutuļo apslāpētas dusmas.

Beidzot viņa naids izpaudās šādos niknos vārdos:

—   Vai tu vari iedomāties, Vidalenk, ka šis kārnais, noplukušais stārķis, nolidojis no savas muiželes sabrukušā torņa, lai nenomirtu badā, ar garo knābi ir mani tā sadūris? Mani, kas mērojies ar mūslaiku smalkākajiem paukotājiem un vienmēr bez nevienas skrambiņas atgriezies no divkaujas vietas, atstājot tur dažu galantu kavalieri saļimušu un izlaižot garu liecinieku rokās!

—   Arī vislaimīgākajiem un visveiklākajiem ir savas neveiksmju dienas, — Vidalenks prātvēderīgi atbildēja. — Fortūnas kundzes seja nav nemainīga; te tā smaida, te uzmet lūpu. Līdz šim jums nepavisam nebija iemesla par to sūdzēties, tā auklēja jūs savā klēpī kā vismīļāko bērnu.

—   Vai nav apkaunojoši, — Valombrēzs turpināja, aizvien vairāk iekaisdams, — ka šis smieklīgais lielībnieks, groteskais provinces muižnieķelis, kas neķītros farsos uz skatuves dēļiem sariem sitienus un lamas, ir pārspējis līdz šim nepievārēto hercogu de Valombrēzu? Acīmredzot tas ir kāds burvju mākslinieka ādā paslēpies cīkstonis, kam cīnīšanās ir amats.

—  Jūs zināt, kas viņš īstenībā ir, par to galvo marķīzs de Brijērs, — Vidalenks atbildēja. — Katrā ziņā viņa neparastais paukotāja spēks mani pārsteidz, tas pārspēj pazīstamo paukotāju veiklību. Nedz Džirolamo, nedz Paragāns, slavenie paukošanas skolotāji, necīnās neatlaidīgāk un spīvāk. Es uzmanīgi vēroju jūsu tikšanos un varu sacīt, ka mūsu visslavenākie duelanti tikai nobālētu viņa priekšā. Bija vajadzīga visa jūsu izveicība un neapolieša mācības, lai viņš jūs nopietni neievainotu. Mārsili un

Diportāls, kuri taču lepojas ar paukošanas prasmi un tiek uzskatīti par vieniem no pilsētas veiklākajiem rapiera cilātājiem, bez šaubām, pēc cīņas ar tādu pretinieku paliktu guļam.

—   Es tikai pagaidīšu, līdz sadzīs brūce, — hercogs pēc brīža atsāka, — un izaicināšu viņu atkal, lai varētu atmaksāt.

—   Tā būtu pārdroša rīcība, un es jums to nepavisam neieteiktu, — ševaljē atbildēja. — Jūsu roka varbūt tomēr vēl nebūtu gluži tik spēcīga, un tas mazinātu uzvaras izredzes. Sigoņaks ir bīstams pretinieks, ko nevajag neapdomīgi aizskart. Tagad viņš zina, kā jūs paukojat, un pārliecība, ko dod pirmā uzvara, dubultotu viņa spēkus. Bet gods ir glābts, tikšanās bija nopietna. Ar to vajadzētu apmierināties.

Valombrēzs sirds dziļumos saprata, ka šie apsvērumi ir pamatoti. Viņš pietiekami pārzināja paukošanas mākslu, kurā, kā pats domāja, guvis spožus panākumus, lai sajēgtu, ka viņa rapieris, lai cik veikls būtu, nemūžam nesasniegs Sigoņaka krūtis, ko sedza nepārvarama aizsardzība, pret kuru bija sašķīduši visi viņa pūliņi. Viņš, kaut dziļi aizskarts, atzina šo apbrīnojamo pārākumu. Viņani arī netikās pasacīt kaut pašam sev, ka barons, negribēdams viņu nonāvēt, ir ievainojis tieši tik daudz, lai viņš nevarētu turpināt cīņu. Tāda augstsirdība, kas mazāk pašlepnu raksturu būtu aizkustinājusi, kaitināja viņa augstprātību un vērta nepatiku jo indīgāku. Viņš bija uzvarēts! Tāda doma viņu darīja traku. Viņš šķietami piekrita drauga padomiem, bet pēc drūmās un niknās sejas varēja nojaust, ka viņa galvā perinās kāds ļauns atriebības plāns, ko rosinās dusmas un kas tiks izpildīts lidz galam.

—   Tagad nu gan es Izabellas acīs būšu varen brašs — ar viņas pielūdzēja sadurtu roku, — viņš teica, piespiesti iesmiedamies, bet smiekli skanēja nīgri. — Ievainots Kupidons negūst panākumus pie grācijām.

—   Aizmirstiet šo nepateicīgo, — teica Vidalenks. — Galu galā viņa nevarēja iedomāties, ka hercogam uznāks untums viņā iemīlēties. Ņemiet atpakaļ labsirdīgo Korisandu, kas, bez šaubām, jūs mīl no visas sirds un augām dienām raud pie jūsu durvīm kā padzīts suns.

—   Nepiemini šo vārdu, Vidalenk, ja gribi, lai paliekam draugi! — hercogs iesaucās. — Gļēvais maigums, kas nesaceļas ne pret kādiem apvainojumiem, man Ir pretīgs un dzen mani izmisumā. Man ir vajadzīgs augstprātīgs saltums, dumpīgs lepnums, neiegūstāma tikumība! Cik dievināma un burvīga man liekas nicīgā Izabellai Cik pateicīgs viņai esmu par to, ka viņa noniecina manu mīlestību, kas, bez šaubām, jau būtu izgaisusi, ja būtu pieņemtai Protams, šai sievietei nevar būt parasta un zemiska dvēsele, ja viņa, aktrise, spēj noraidīt senjora laipnības, kad tas parāda uzmanību un izskatās tīri glīts, ja varu ticēt pilsētas dāmām. Manai kaislei pievienojas tāda kā cieņa, ko parasti pret sievietēm nejūtu. Bet kā lai dabū prom no ceļa nolādēto mīlētāju, šo nelaimīgo, velna apsēsto Sigoņakul

—  Tagad, kad viņš būs piesardzīgs, — Vidalenks teica,

—   tas nenāksies viegli. Bet, ja pat izdotos viņu novākt, joprojām paliktu Izabellas mīlestība uz viņu, un jūs, kas pats esat cietis no sieviešu jūtām, vislabāk zināt, cik stūrgalvīgas viņas ir.

—   Ak, ja vien es varētu nogalināt baronul — Valombrēzs teica, jo ševaljē iebildumi viņu nepārliecināja.

—   Tad es drīz tiktu klāt dāmiņai, lai cik kautra un tikumīga viņa izliekas. Neko neaizmirst tik drīz kā mirušu pielūdzēju.

Sevaljē de Vidalenks gan tā nedomāja, taču viņam šķita, ka nebūtu prātīgi runāt pretī, jo saniknotais Valombrēzs varētu noskaisties vēl vairāk.

—   Vispirms izveseļojieties, tad padomāsim; tādas sarunas jūs nogurdina. Papūlieties kaut cik atpūsties un sevi tā nemocīt; ķirurgs mani rās un uzskatīs par sliktu slimniekkopēju, ja es neieteikšu mieru gan jūsu miesai, gan garam.

Paklausot padomam, ievainotais apklusa, aizvēra acis un drīz vien iemiga.

Sigoņaks un marķīzs de Brijērs mierīgi atgriezās viesnīcā «Francijas ieroči», kur nebilda ne pušplēsta vārda par notikušo divkauju, kā jau smalkjūtīgiem muižniekiem pieklājas; taču sienām, par kurām mēdz teikt, ka tām ir ausis, ir arī acis: tās redz vismaz tikpat labi kā dzird. Sajā šķietami klusajā vietā ne viens vien vērīgs skatiens uzmanīja cīņas atšķirīgās veiksmes. Provinces dīkdienībā rodas daudz neredzamu vai grūti pamanāmu mušu, kas lidinās tur, kur gaidāmi kādi notikumi, un, spārniem zumzinādamas, pēc tam iznēsā ziņas plašā apkārtnē. Brokastlaikā visa Puatjē jau zināja, ka hercogu de Valombrēzu divkaujā ievainojis nepazīstams pretinieks. Slgoņaks dzīvoja viesnīcā ļoti noslēgti un bija rādījis sabiedrībai tikai masku, nevis seju. Sis noslēpums ļoti kairināja ziņkāri, un iztēle darbojās jo rosīgi, lai atklātu uzvarētāja vārdu. Nav vērts pieminēt visus dīvainos pieņēmumus, kas tika izteikti. Ikviens rūpīgi izstrādāja savējo, pamatojot visvieglprātīgākos un smieklīgākos minējumus, bet nevienam neienāca prātā neticamā doma, ka īstais uzvarētājs ir kapteinis Frakass, par kuru visi iepriekšējā dienā bija smējušies. Divkauja starp tik augstu kungu un ceļojošu komediantu būtu likusies pārāk briesmīga un neiespējama, lai rastos pat aizdomas par to. Vairāki cilvēki no augstākās sabiedrības sūtīja kalpotājus uz hercoga namu, lai apjautātos par viņa veselību, cerot, ka jelko uzzinās no sulaiņu parastajām melšām; taču kalpi klusēja kā harēma mēmie gluži vienkārši tāpēc, ka paši neko nezināja.

Valombrēzs ar savu bagātību, augstprātību, skaistumu un panākumiem sieviešu vidū bija izraisījis daudz skaudīga naida, kas neiedrošinājās klaji izpausties, taču viņa zaudējums glaimoja slēptajai ļaunvēlībai. Tā bija Valombrēza pirmā neveiksme, un visi, ko viņa nicīgā nekaunība bija aizskārusi, tagad priecājās par pamatīgo triecienu hercoga lepnumam. Viņi aizgūtnēm slavināja pretinieka brašumu, veiklību un staltumu, kaut arī nebija to nemaz redzējuši. Visas dāmas, kas vairāk vai mazāk pamatoti jutās neapmierinātas ar jaunā hercoga izturēšanos pret viņām, jo viņš bija no tiem ziedotājiem, kuru ļaunie untumi aptraipa altāri, uz kura kvēpināts vīraks, bija gaužām sajūsminātas par viņu slepeno apvainojumu atriebēju. Viņas svešinieku labprāt kronētu ar lauriem un mirtēm; turpretī maigā Korisanda vai prātā sajuka, uzzinājusi šo jaunumu, raudāja visu acu priekšā un, apzinoties, ka var sagaidīt visbargāko sodu, panāca aizlieguma atcelšanu un satikās gan ne ar hercogu, — tas bija pārāk labi apsargāts, — bet ar ševaljē de Vidalenku — viņš bija maigāks un žēlsirdīgāks un tikai ar lielām pūlēm nomierināja mīlētāju, kura pārāk ņēma pie sirds nepateicīgā mīļākā nelaimes.

Tomēr nekas uz šīs zemes nevar palikt noslēpts, un no metra Bilo, kas to bija uzzinājis no Zaķa, marķīza kalpotāja, Sigoņaka un viņa kunga sarunas liecinieka vakariņās pie Zerbīnas, kļuva zināms, ka nepazīstamais varonis, jaunā hercoga de Valombrēza uzvarētājs, pilnīgi neapšaubāmi ir kapteinis Frakass jeb, pareizāk sakot, kāds barons, kas mīlestības dēļ iestājies Hēroda ceļojošajā trupā. Vārdu Zaks bija aizmirsis. Tas bija vārds, kas beidzās ar «-ņaks», kā mēdz beigties gaskoniešu uzvārdi, bet par muižnieka titulu viņš bija pārliecināts.

Sim patiesajam, kaut arī romantiskajam stāstam Puatjē bija liela piekrišana. Ļaudis interesējās par drosmīgo muižnieku, tik lielisku paukotāju, un, parādījies uz skatuves, kapteinis Frakass nepaspēja ne muti atvērt, kad atskanēja ilgi aplausi, liecinot par apbrīnu. Dāmas, pat no vislepnākajām un bagātākajām, nebaidijas vicināt mutautiņus. Ari Izabellai aplaudēja skaļāk nekā parasti, un tas acīmredzot mulsināja jauno aktrisi, kurai zem krāšļu kārtas vaigos sakāpa sārtums — dabiskais kautrības liecinieks. Nepārtraucot tēlot lomu, viņa atbildēja uz simpātiju apliecinājumiem ar kautru reveransu un graciozu galvas pieliekšanu.

llerods aiz prieka berzēja rokas, un viņa platā, bālā seja atplauka priekā kā pilnmēness, jo ienākumi bija lieliski un kase vai plīsa pušu no naudas bagātības — visi gribēja redzēt slaveno kapteini Frakasu, aktieri un muižnieku, kas nebaidījās nedz no nūjām, nedz rapieriem un kas, varenais skaistuma aizstāvis, nevairījās mēroties spēkiem ar hercogu, no kura bijās pat visdrosmīgākie. Blāziuss no šī triumfa negaidīja neko labu; viņš gluži pamatoti baidījās no Valombrēza atriebīgā gara un domāja, ka tas vēlāk atradis iespēju atspēlēties un nodarīt trupai kādu ļaunumu. Viņš teica, ka māla podiem, ja tie vēl nav saplīsuši no pirmā sitiena, jāvairās saskarties ar dzelzs podiem, jo metāls ir cietāks par mālu. Hērods, uzticēdamies Sigoņaka un marķīza atbalstam, viņu tādēļ saukāja par gļēvuli, jēraļipu un zaķpastalu.

Ja Sigoņaks nebūtu nopietni iemīlējies Izabellā, viņam būtu izdevība viegli kļūt viņai neuzticīgam vienu vai pat divas reizes, jo daža laba daiļava viņam jo maigi uzsmaidīja, par spīti ērmīgajam kostīmam, sarkani nokrāsotajam papes degunam un smieklīgajai lomai, kas nekādi neveicināja romantiskas iedomas. Tas pat mazināja Leandra panākumus. Viņš veltīgi nostājās skaistās pozās, izslējās kā spalvkāju balodis, skrullēja ap pirkstu parūkas cirtas, rādīja lielo briljanta gredzenu un atieza zobus līdz smaganām; viņš vairs neradīja iespaidu un aiz vilšanās droši vien būtu vai prātā sajucis, ja Dama tapada nepaliktu savā postenī, ietverot viņu maigos skatienos, atbildot uz viņa raidītajām zīmēm ar vedekla sitinnšanu pa ložas malu un citām mīlas valodas zimēm. Nesenā lielā veiksme veldzēja mazo patmīlības ievainojumu, un prieki, ko solīja nakts, mierināja aizvainojumā, ka viņš vairs nav vakara zvaigzne.

Komedianti atgriezās viesnīcā, Sigoņaks pavadīja Izabellu līdz viņas istabas durvīm, un jaunā aktrise pretēji saviem paradumiem ļāva viņam ienākt. Istabene iededza sveci, pielika malku ugunī un smalkjūtīgi atstāja viņus vienus. Kad portjeras aizvērās, Izabella saņēma Sigoņaka roku un saspieda to stiprāk, nekā varētu gaidīt no trauslajiem, smalkajiem pirkstiem, un saviļņojuma pilnā balsī teica:

—   Zvēriet, ka nekad vairs necīnīsieties manis dēļi Zvēriet, ja mīlat mani, kā apgalvojat!

—   Tādu zvērestu es nevaru dot, — barons atbildēja. — Ja kāds pārdrošnieks uzdrīkstēsies izturēties pret jums necienīgi, es, protams, to pienācīgi sodīšu, lai tas būtu kaut hercogs vai princis.

—   Neaizmirstiet, — Izabella atsāka, — ka es neesmu nekas vairāk kā nabaga komediante, kas pakļauta kura katra tīkojumiem. Sabiedrība spriež, turklāt teātra paražas tādus uzskatus diemžēl vērš pilnīgi pamatotus —, ka ikviena aktrise ir arī kurtizāne. Ja sieviete ir uzkāpusi uz skatuves, viņa pieder publikai; kārīgi skatieni pētī viņas burvību un aplūko daiļumus un iztēlē iegūst to kā mīļāko. Ikviens iedomājas, ka ir pazīstams, jo pazīst viņu, un, ja iekļūst aiz kulisēm, pārsteidz viņas kautrību ar pēkšņiem mīlestības apliecinājumiem, ko viņa nemaz nav izaicinājusi. Bet, ja nu viņa ir prātīga, viņas tikumību uzskata tikai par tīru liekulību vai savtīgu aprēķinu. Tas viss ir jāpacieš, jo to nevar mainīt. Turpmāk uzticieties man pašai, ļaujiet ar atturību, skarbu vārdu un saltu skatienu atvairīt nekaunības, ko atļaujas visvisādi senjori, ierēdņi un lielībnieki, kuri noliecas pār manu tualetes galdu vai skrabinās pie ģērbistabas durvīm starpbrīdi. Sitiens ar kaltētu buksusa zariņu pa pārdrošiem pirkstiem ir jūsu rapiera cirtiena vērts.

—   Atļaujiet man domāt, burvīgā Izabella, ka galanta vīrieša rapieris var būt atbalsts tiklas sievietes buksusa zariņam, un neliedziet būt man par jūsu aizstāvi un bruņinieku.

Izabella joprojām turēja Sigoņaka roku un zilās acis raudzījās viņā maiguma un mēma lūguma pilnu skatienu, lai iegūtu ilgoto zvērestu; taču barons šai ziņā ne

gribēja viņu uzklausīt, goda jautājumos viņš bija nelokāms kā idalgo un drīzāk būtu tūkstoškārt devies nāves briesmās, nekā noraudzītos, kā pret viņa mīļoto izturas necienīgi; viņš vēlējās, lai Izabella uz skatuves tiktu go dāta tāpat kā hercogiene salonā.

—   Apsoliet jel man, — turpināja jaunā komediante, — vairs nepakļaut sevi tādām briesmām nenopietnu iemeslu dēļ. Ak, ar kādām bažām un bailēm es gaidīju jūsu atgriešanosl Es zināju, ka jūs ejat cīnīties ar šo hercogu, ko visi piemin tikai ar bailēm. Zerbīna man visu izstāstīja. Cik ļauns jūs esat, mani tā mocīdams! Ak, šie vīrieši, kas nekad nedomā par nabaga sievietēm, ja runa ir par viņu lepnumu, viņi aiziet, nedzirdot šņukstus, neredzot asaras, kurli, akli un nikni. Vai zināt — ja jūs būtu nogalināts, es nomirtu!

Asaras iemirdzējās Izabellas acīs, kad viņa tikai iedomājās par briesmām, kādās Sigoņaks bija devies, un balss baiļpilnā drebēšana liecināja, ka maigā būtne runā patiesību.

Sirsnīgo jūtu neizsakāmi aizkustināts, barons de Sigoņaks ar brīvo roku apvija Izabellas vidukli un pievilka viņu, pilnīgi padevīgu, sev klāt, viņa lūpas aizskāra viņas noliekto pieri, un viņš juta pie sirds jaunās sievietes drebošo elpu.

Dažas minūtes viņi klusēja sajūsmībā, ko mazāk godbijīgs mīlētājs nekā Sigoņaks, bez šaubām, būtu izmantojis sev par labu, taču viņam riebās ļaunprātīgi izlietot ciešanu radīto šķīsto atdevību.

—   Nomierinieties, dārgā Izabella, — viņš teica maigi zobgalīgā balsī, — es neesmu miris, esmu pat ievainojis pretinieku, kaut arī tas tiek uzskatīts par diezgan labu duelantu.

—   Es zinu, ka jums ir drosmīga sirds un stingra roka, — Izabella atsāka, — tāpēc ari jūs mīlu un nebaidos to sacīt, jo esmu pārliecināta, ka jūs pratīsiet novērtēt manu tiešumu un nemēģināsiet gūt no tā sev kādu labumu. Kad redzēju jūs tik skumju un pamestu drūmajā pilī, kur novīta jūsu jaunība, jutu pret jums sērīgu un maigu līdzcietību. Bagātība mani nevaldzina, tās spožums mani biedē. Ja jūs būtu bagāts, es no jums baidītos. Pastaigājoties dārzā, kur manā priekšā pašķīrāt ērkšķus, jūs noplūcāt mežrozītes ziediņu — vienīgo dāvanu, kādu varējāt pasniegt; man nobira asara, pirms es to

piespraudu pie krūtīm, un klusībā es jums dāvināju savu dvēseli.

Izdzirdis tik mīļus vārdus, Sigoņaks gribēja noskūpstīt skaistās lūpas, kas tos izrunāja, bet Izabella atbrīvojās no viņa skavām nevis klīrīgās dusmās, bet kautrā noteiktībā, kurai galants vīrietis nespēj pretoties.

—   Jā, es jūs mīlu, — viņa turpināja, — bet ne tā kā citas sievietes; mans mērķis ir jusu slava, nevis mana bauda. Esmu ar mieru pieļaut, lai cilvēki domā, ka esmu jūsu mīļākā, jo tas ir vienīgais iemesls, kas attaisno jūsu atrašanos šajā ceļojošo komediantu trupā. Kāda gan nozīme ļauniem vārdiem, ja es saglabāju cieņu pati pret sevi un zinu, ka esmu tikumīga? Ja es būtu aptraipīta, es nomirtu. Acīmredzot dižciltīgās asinis, kas rit manas dzīslās, iedveš man tādu lepnumu, kas īstenībā taču ir smieklīgs, ja jau esmu komediante, bet tāda nu reiz es esmu.

Kaut gan Sigoņaks bija bikls, viņš bija arī jauns. Brīnišķīgā atzīšanās, kas lielībniekam nenozīmētu neko, pildīja viņa sirdi ar debešķīgu skurbumu un pagalam saviļņoja. Parasti tik bālajos vaigos sakāpa spilgls sārtums; viņam šķita, ka acu priekšā plīvo liesmas; ausis džinkstēja, un sirds pukstus viņš sajuta kaklā. Tiesa, viņš nepavisam neapšaubīja Izabellas tikumību, bet domāja, ka maza pārdrošība uzvarēs viņas šaubas; viņš bija dzirdējis, ka mīlas stunda, kas reiz situsi, vairs neatgriežas. Jaunava bija viņam blakus visā skaistuma spožumā, gaiša, mirdzoša, varētu teikt —acīm skatāma dvēsele, eņģelis, kas stāv uz mīlas paradīzes sliekšņa; viņš paspēra dažus soļus uz jaunavas pusi un apskāva viņu drudžainā degsmē.

Izabella nemēģināja cīnīties; taču, atliecoties atpakaļ, lai izvairītos no jaunā cilvēka skūpstiem, viņa raudzījās tajā pārmetošu un ciešanu aizēnotu skatienu. No viņas skaistajām zilajām acīm ritēja dzidras asaras, īstas šķīstības pērles, kas slīdēja pa piepeši nobālušajiem vaigiem līdz pat Sigoņaka lūpām; aizturēts šņuksts sadrebinaja krūtis, un viss augums atslāba, it kā Izabella grasītos zaudēt samaņu.

Samulsušais barons nosēdināja viņu atzveltnī un, nometies jaunavas priekšā ceļos, saņēma Izabellas rokas, ko tā ļāva darīt, lūgdams piedošanu, atvainojoties minēdams jaunības degsmi un skurbuma brīdi, kuru rūgti nožēlo un izpirks ar vispilnīgāko padevību.

—       Jūs mani dziļi sarūgtinājāt, — Izabella nopūzda

mās beidzot teica. — Es tā uzticējos jūsu smalkjūlībail Jums vajadzēja apmierināties ar manu atzīšanos mīlestībā un jau pēc tās tiešuma vien saprast, ka esmu apņēmusies jums nepadoties. Es ticēju, ka jūs ļausiet man mīlēt pēc pašas prāta, nesatraucot manu maigumu ar neapvaldītiem jūtu izpaudumiem. Jūs esat laupījis šo drošību; es neapšaubu jūsu vārdus, bet vairs neuzdrošinos uzklausīt savu sirdi. Taču bija tik lieglaimīgi jūs redzēt, dzirdēt jūs runājam, sekot domu gaitai jūsu acīs! Es vēlējos dalit ar jums ciešanas, priekus atstājot citiem. Starp visiem šiem rupjajiem cilvēkiem, brunču medniekiem un izvirtuļiem, es domāju, ir viens, kas tic kautrīgumam un prot cienīt to, ko mīl. Es, teātrī dzimusī, pretīgas lakstošanās mūžīgi vajātā, sapņoju par tīrām jūtām. Es vēlējos vienīgi aizvadīt jūs līdz laimes slieksnim un tad atkal atkāpties ēnā. Jūs redzat, ka manas prasības nebija augstas.

—   Dievinātā Izabella, katrs vārds, ko man sakāt, liek man aizvien dziļāk izjust savu nekrietnumu! — Sigoņaks iesaucās. — Es neieraudzīju eņģeļa sirdi; man vajadzētu skūpstīt zemi, pa kuru staigājat. Taču vairs nebaidieties! Laulātais draugs pratīs savaldīt mīlētāja aizrautību. Man ir vienīgi mans vārds; tas ir tīrs, bez neviena traipa tāpat kā jūs. Es jums to piedāvāju, ja pagodināsiet mani un pieņemsiet to.

Sigoņaks joprojām stāvēja ceļos Izabellas priekšā; izdzirdusi šos vārdus, jaunava noliecās pie viņa, saņēma viņa galvu saviļņojuma pilnā aizrautībā un uzspieda barona lūpām ātru skūpstu; tad viņa piecēlās un pagājas dažus soļus pa istabu.

—   Jūs būsiet mana sieva, — Sigoņaks teica, zieda svaigumam un uguns kvēlei līdzīgā skūpsta satraukts.

—   Nekad, nekad! — Izabella atbildēja ārkārtējā jūsmā. — Atsakoties no tāda goda, es pierādīšu, ka esmu tā cienīga. Ak, mīļais draugs, kādos debešķīgos sapņos lidinās mana dvēsele! Tātad jūs mani cienāt? Tātad jūs iedrošinātos paceltu galvu ievest mani zālē, kur karājas jusu senču portreti, kapelā, kur ir jūsu mātes kaps? Es bez bailēm izturētu mirušo skatienus, jo viņi zina visu, un jaunavas vainags uz manas pieres nemelotu!

—   Kā tad tā! — barons iesaucās. — Jūs sakāt, ka mani mīlat, bet neesat ar mieru pieņemt mani ne kā mīļāko, ne kā vīru?

8»

227

—       Jūs man piedāvājāt savu vārdu, un ar to pietiek. Es

jums to atdodu, brītiņu palolojusi savā sirdī. Vienu mirkli esmu bijusi jūsu sieva un nekad nepiederēšu nevienam citam. Kamēr jūs skūpstīju, es klusībā teicu jāvārdu. Man nav iiesību uz tik lielu laimi zemes virsū. Jūs, dārgais draugs, pieļautu lielu kļūdu, ja sagandētu savu nākotni ar tādu nabaga komedianti, kāda esmu es, kurai sabiedrība vienmēr pārmetīs viņas dzīvi teātrī, lai cik godīga un tīra tā būtu. Saltums un stīvums, ko pret mani vērstu dižciltīgās dāmas, sagādātu jums ciešanas, bet jūs nevarētu izaicināt uz divkauju šīs ļaunās sievietes. Jūs esat pēdējais dižas dzimtas loceklis, un jūsu pienākums ir atkal pacelt godā savu namu, ko sagrāvis ļauns liktenis. Toreiz, kad ar maigu skatienu palīdzēju jums izšķirties un atstāt muižu, jūs domājāt par vieglu mīlas sakaru, un tas bija gluži dabiski; es, aizsteidzoties priekšā nākotnei, domāju par pavisam ko citu. Es redzu jūs pārnākam no galma lieliskā tērpā, ieguvušu kādu augstu amatu. Sigoņaka atgūst seno spožumu; domās es noplēšu efejas no mūriem, uzlieku vecajiem jumtiem jaunus dakstiņus, iestikloju izsistos logus, no jauna apzeltīju nobružātos stārķus jūsu ģerbonī un, aizvedusi jūs līdz jūsu īpašuma robežām, nozūdu, apspiežot nopūtu.

—  Jūsu sapnis piepildīsies, cēlā Izabella, bet ne tā, kā jūs tēlojat, tāds atrisinājums būtu pārāk bēdīgs. Tā būsiet jūs, kas, turot manu roku, pārkāpsiet pār slieksni, no kura būs novākti pamestības un ļauna likteņa ērkšķi.

—   Nē, nē, tā būs kāda skaista, dižciltīga un bagāta mantiniece, visādā ziņā jūsu cienīga, tāda, kuru lepni varēsiet rādīt saviem draugiem un par kuru neviens ar ļaunu smīnu nevarēs teikt: «Esmu viņu kaut kur izsvilpis vai viņai aplaudējis.»

—   Ir cietsirdīgi parādīties tik dievišķīgai un pilnīgai, dzenot izmisumā, — Sigoņaks teica. — Nekas nav barbariskāk kā debesis atvērt un tūlīt aizvērt. Bet es spēšu locīt jūsu pārliecību.

—   Nemaz nemēģiniet, — Izabella maigā neatlaidībā atsāka, — tā ir negrozāma. Atsakoties no tās, es sevi nicinātu. Tāpēc apmierinieties ar vistīrāko, visīstāko un vispadevīgāko mīlestību, kāda jebkad mājojusi sievietes sirdī, bet neprasiet neko citu. Vai tad ir tik nepatīkami, — viņa smaidīdama turpināja, — ja jūs dievina nevainīgo jaunavu tēlotāja, kuru dažs vīrietis ar sliktu gaumi uzskata par burvīgu? Ar to lepotos pat Valombrēzsl

—       Vienīgi jūs spējat apvienot tādus pretstatus — sevi atdot un sevi tik pilnīgi liegt, vienā sitienā ielikt tik daudz maiguma un rūgtuma, medus un vērmeļu.

—   Jā, ģs esmu dīvaina meiča, — Izabella piekrita, — tas man iedzimts no mātes; bet mani vajag pieņemt tādu, kāda esmu. Ja jūs neatlaidīsieties un mani vēl mocīsiet, es zināšu atrast mājvietu, kur mani nekad neatradīsiet. Tātad esam vienojušies; un, tā kā ir jau vēls, ejiet uz savu istabu un lugā, kuru drīz spēlēsim, pārveidojiet šis vārsmas, kas nepiestāv nedz manam izskatam, nedz raksturam. Es esmu jūsu mazā draudzenīte, esiet mans lielais dzejnieks.

To teikdama, Izabella sameklēja atvilktnē ar sārtu lentīti apsietu vīstokli, ko pasniedza baronam Sigoņakam.

—   Un tagad noskūpstiet mani un ejiet, — viņa teica, pagriezdama vaigu. — Jūs esat strādājis manā labā, un katrs darbs ir pelnījis algu.

Atgriezies savā istabā, Sigoņaks ilgi lasīja, lai atgūtos no sarunas radītā saviļņojuma. Viņš jutās reizē vīlies un sajūsmināts, līksms un drūms, reizē viņam pavērās debesis un elle. Vispretišķīgāko un vētraināko jūtu varā viņš gan smējās, gan raudāja; viņš gavilēja aiz laimes, ka viņu mīl tik skaista jaunava ar tik cildenu sirdi, bet pārliecība, ka viņš neko nesasniegs, grūda viņu dziļā izmisumā. Beidzot trakās bangas norima un atgriezās miers. Viņš domās atkārtoja ikvienu Izabellas teikumu, un viņas pieminētā atjaunotās Sigoņaku pils aina tēlojās viņa sakaitētajā iztēlē visspilgtākajās un visdzīvākajās krāsās. Viņš visu atmodināja kā sapni.

Muižas fasāde balti staroja saulē, un no jauna apzeltītie vējrāži mirdzēja zilo debesu fonā. Bagātīgā livrejā tērpies, Pjērs stāvēja starp Miro un Balcebulu zem ģerboņiem rotātas vārtu velves un gaidīja savu kungu. No sen apdzisušajiem skursteņiem kāpa priecīgi dūmu stabi, rādot, ka pilī dzīvo kupla kalpotāju saime un atgriezusies pārticība.

Viņš redzēja sevi pašu, ģērbušos elegantā un greznā tērpā, tā izšuvumi mirdzēja un vizēja, vedot uz senču pili Izabellu princeses drānās ar ģerboņiem, kuru emalja un krāsas, šķiet, piederēja vienam no dižākajiem Francijas namiem. Taču nelikās, ka jaunā sieviete ar to lepotos. Viņa joprojām izskatījās maiga un kautra un turēja rokā mazu rozi, Sigoņaka dāvanu, kas laika gaitā nemaz nebija zaudējusi svaigumu, un ejot ieelpoja tās smaržu.

Jaunajam pārim tuvojoties pilij, kāds visai cienījama un majestātiska izskata sirmgalvis, pie kura krūtun mirdzēja vairāki ordeņi un kura seja Sigoņakam bija pilnīgi nepazīstama, iznāca no portika un paspēra da/us soļus viņiem pretī, it kā gribētu jaunlaulātos laipni sveicināt. Taču baronu visvairāk pārsteidza tas, ka blakus sirmgalvim gāja jauneklis ļoti lepnu stāju, kura vaibstus viņš sākumā lāgā nevarēja saskatīt, bet drīz sāka likt ies, ka tas ir hercogs de Valombrēzs. Jaunais cilvēks laipni smaidīja un vairs nešķita augstprātīgs.

Rentnieki līksmi jo līksmi sauca: «Lai dzīvo Izabella, ! ai dzīvo Sigoņaks!» Cauri prieka saucienu jūklim ieskanējās medību taures pūtiens; drīz vien no brikšņiem klajumā, pātagojot nepakļāvīgo aidinieku, izdrāzās jātniece, kuras seja stipri atgādināja Jolantas vaibstus. Viņa noglāstīja zirga kaklu, palēninot tā gaitu, un gausā soli pajāja garām muižai: Sigoņaks ar skatienu neviļus sekoja lieliskajai medniecei, kuras svārki plīvoja kā spārns, bet, jo ilgāk viņš skatījās, jo bālāka un bezkrāsaināka kļuva parādība. Tā ieguva caurspīdību kā ēna, un cauri tās gandrīz izdzisušajiem apveidiem varēja redzēt ainavu. Izabellas īstuma priekšā Jolanta gaisa kā neskaidras atmiņas. īstā mīlestība aizgainīja pirmos jaunības sapņus.

Tiešām, pussagruvušajā pilī, kur skatienam pavērās vienīgi postaža un trūkums, barons — drūms un snaudulīgs, nedzīvs, drīzāk ēnai nekā cilvēkam līdzīgs, dzīvoja līdz dienai, kad pirmo reizi satika Jolantu de Fuā, kura medīja tuksnesīgajā līdzenumā. Pirms tam viņš bija redzējis vienīgi saulē un vējā nobrūnējušas zemnieces, nosušķējušas ganes — sievišķus, nevis sievietes; Jolanta viņu apžilbināja gluži kā cilvēku, kas skatās saulē. Vienmēr, pat aizvērtām acīm viņš redzēja starojošo tēlu, kas šķita piederam citai pasaulei. Tiesa, Jolanta bija neparasti skaista un pilnā mērā varēja valdzināt arī daudz vairāk pieredzējušus vīriešus nekā nabaga provinces muižnieku, kas, ģērbies pārāk platās tēva drēbēs, jādelē ar izkāmējušu kleperi. Taču, pamanījis viņas smīnu par smieklīgo ietērpu, Sigoņaks nojauta, kāda ģeķība būtu lolot kaut mazāko cerību uz šīs augstprātīgās daiļavas mīlestību. Viņš vai nu vairījās no Jolantas, vai arī rīkojās tā, lai redzētu viņu, pats paliekot nemanīts, slēpās aiz kāda dzīvžoga vai koka stumbra pie ceļiem, pa kuriem viņa mēdza jāt kopā ar pielūdzēju svītu, un tie viņam, pašam sevi nicinot, šķita nežēlīgi skaisti, brīnumaini ģērbušies un lepnīgi laipni. Tādās dienās viņš

rūgtu skumju pihiu sirdi atgriezās pili bals, sakauts wii nomākts kā cilvēks, kas tikko piecēlies no slimības tas, un augām stundām klusēdams sēdēja pie pavarda, zodu plaukstās atspiedis.

Izabellas parādīšanās pilī deva mērķi neskaidrajai mīlas dziņai, kas moka jaunus cilvēkus un dīkdienībā pieķeras maldu tēliem. Jaunās aktrises skaistums, maigums un kautrība Sigoņaku aizkustināja līdz sirds dziļumiem, un viņš jaunavu tiešām ļoti mīlēja. Viņa bija izdziedinājusi Jolantas nicinājuma cirsto brūci.

Sigoņaks ļāvās fantastiskajiem sapņiem, tad nokratīja laiskumu un ar pūlēm pievērsās lugai, kurā Izabella viņam bija uzticējusi pārveidot vairākas vietas. Viņš izsvītroja dažas vārsmas, kas nesaderējās ar jaunās komediantes veidolu, un sacerēja citas; viņš pārveidoja mīlēta;a atzīšanos, kura viņam šķita salta, pašapzinīga, samākslota un pārāk puķaina. Tā, ko sadzejoja viņš, tiešām likās dabiskāka, kvēlāka un sirsnīgāka; īstenībā viņš ar to vērsās pie pašas Izabellas.

Sis darbs ievilkās līdz vēlai naktij, taču viņš no tā guva savu labumu un gandarījumu un nākamajā diena tika atalgots ar mīļu Izabellas smaidu, un viņa tūlīt sāka mācīties vārsmas, ko bija sacerējis viņas dzejnieks, kā aktrise dēvēja Sigoņaku. Ne Ardi, ne Tristans to neizdarītu labāk.

Vakara izrādē bija vēl lielāks skatītāju pūlis nekā iepriekšējā dienā, un durvju sargu gandrīz vai nospic:!a skatītāji, kas visi reizē gribēja iekļūt teātra zālē, jo baidījās, ka, par spīti samaksai, neatradīs tur vairs vielu. Kapteiņa Frakasa — Valombrēza uzvarētāja slava augtin auga un ieguva neticamus, pasakainus apmērus; viņam labprāt piedēvētu Hērakla varoņdarbus un divpadsmit apaļā galda bruņinieku veikumus. Daži jauni muižnieki, hercoga ienaidnieki, sprieda, ka vajadzētu meklēt šī varenā cīnītāja draudzību un uzaicināt uz dzīrēm krodziņā, kur katrs maksātu sešus pistolus. Daža dāma prātoja par viņam veltītu slepenu mīlestības vēstulīti vai galantu teikumu un sadedzināja piecus sešus neizdevušos melnrakstus. Vārdu sakot, viņš bija modē. Lādoties piesauca vienīgi viņa vārdu. Sigoņaks sevišķi nepriecājās par šiem panākumiem, kas viņu izrāva no neziņas tumsas, kur viņš vēlētos palikt, bet no tā viņam nebija iespējams izvairīties; atlika vienīgi padoties; vienu brīdi viņam iešāvās prata doma pazust un nemaz neiet uz skatuves. To liedza darīt doma par izmjsumu, kādā nonāktu Tirāns, kas nevarēja vien nobrīnīties par milzīgajiem ienākumiem. Vai gan krietnajiem komediantiem, kuri palīdzēja Sigoņakam postā, nevajadzēja gūt labumu no viņa negaidītās slavas? Tā, padevies lomai, viņš pielāgoja masku, sajoza siksnu, sakārtoja apmetni uz pleca un gaidīja, kad izpalīgs nāks pateikt, ka jāiet uz skatuves.

Ienākumi bija lepni un sabiedrība kupla, Hērods, galvenais direktors, varēja dubultot apgaismojumu, tā ka zāle mirdzēja tādās pašās ugunīs kā galma izrādē. Ceribā savaldzināt kapteini Frakasu pilsētas sievietes bija likušas lietā visus līdzekļus un, kā mēdz teikt Romā, in fiocchi. Neviens briljants nepalika etvijā, un visa šī greznība mirdzēja un vizēja uz vairāk vai mazāk baltām krūtīm, glītākām un mazāk glītām galviņām, kuras tomēr daiļākas vērta lielā vēlēšanās patikt.

Tukša bija vairs tikai viena loža, vislabāk novietotā un vislabāk no zāles redzamā, un visu skatieni ziņkāri vērsās uz tās pusi. Puatjē muižnieki un pilsoņi brīnījās par tās īrētāju nesteidzību, jo paši bija ieņēmuši vietas jau vairāk nekā pirms stundas. Hērods, kas skatījās pa priekškara spraugu, šķiet, kavējās dot trīs tradicionālos sitienus vienīgi tāpēc, ka gaidīja šo augstprātīgo viesu ierašanos, jo teātrī visnepatīkamākie ir aizkavējušies un ļoti traucējošie apmeklētāji, kuri dārdina sēdekļus, trokšņaini Iekārtojas un novērš uzmanību no skatuves.

Kad priekškars pacēlās, ložā apsēdās jauna sieviete un viņai blakus ar pūlēm sēdeklī iezvēlās senjors, kas izskatījās pēc cienījama patriarha. Gari, sirmi mati, kuru gali griezās sudrabainās cirtās, kuploja ap vecā muižnieka deniņiem, bet pakausis bija kails un lāsmoja ziloņkaula notoņos. Matu šķipsnas glaudās ap koši krāsainajiem vaigiem, kas liecināja par paradumu dzīvot lauku plašumos un varbūt arī par dievišķās pudeles kultu Rablē garā. Joprojām melnās un ļoti biezās uzacis apēnoja acis, kuru dzīvo spožumu gadi nebija izdzēsuši un kuras reizēm iedzalkstījās grumbu gredzenos. Osas un ķīļbārdiņa, kam varētu piemērot epitetu grifaigne, ar ko senos romānos vienmēr apzīmēja Kārļa Lielā bārdu, līki spurojās ap juteklisko biezlūpu muti; dubultzods saistīja seju ar tuklo kaklu, un kopumā viņš liktos diezgan parasts, ja skatiens vecā vīra veidolu nevērstu cildenāku un neizkliedētu šaubas par viņa dižciltību. Venēcijas mežģīņu apkakle bija atliekta uz zelta brokāta svārkiem, un žilbinoši baltais krekls, kas sedza diezgan manainu vēderiņu, bagatigi kārās pāri brūngano īsbikšu jostai; zelta tresēm apšūts apmetnis tādā pašā krāsā krokojās uz sēdekļa atzveltnes. Sajā sirmgalvī viegli varēja nojaust aizbildniecisku tēvoci, ko dievināta, kaut arī untumaina brāļameita padarījusi gandrīz par duenju; redzot viņus abus — smuidro un trauslo jaunavu un smagnējo, īgno sirmgalvi, varēja ienākt prātā Diāna, kas ved saitē vecu, puspieradinātu lauvu, kuram labāk patiktu gulēt savā alā nekā tā staigāt pa pasauli, bet kurš tomēr ir padevies dieves untumam.

Jaunavas tērpa elegance un greznība liecināja par valkātājas bagātību un augsto stāvokli. Ģērba jūraszaļums, turklāt tāds tonis, kādu drīkst atļauties vienīgi gaišmates, kas ir sevišķi pārliecinātas par sejas svaigumu, izcēla kautri atsegto krūšu sniega baltumu, un no mežģīņoti izšūtās iestīvinātās apkakles dzidram alabastram līdzīgs kakls pacēlās kā drīksna no ziedkausa. Sudraba brokāta svārki spīdēja gaismā kā ledus, un mirdzoši punkti iezīmēja pērļu vizmu gar svārku un ņiebura malām. Starojoši spožie mati, sacirtoti sīkās sprogās uz pieres un deniņiem, atgādināja dzīvu zeltu; to slavināšanai nebūtu par daudz savi divi desmiti sonetu kopā ar visām itāliešu končeti un spāņu agudezām. Sis skaistums apžilbināja visu zāli pirms viņa noņēma masku, bet redzamais galvoja par pārējo; skaidrām līnijām smalki veidots zods, nevainojams lūpu izliekums — to aveņsārtais tonis jo daiļāks šķita blakus melnajam samtam, sejas garenais, piemīlīgais un smalkais ovāls, ideāli veidota maza austiņa, ko, šķiet, ahātā būtu varējis iegravēt Benvenuto Cellīni, pietiekami liecināja par burvību, ko varētu apskaust pat dievietes.

Drīzumā droši vien zāles karstuma apgrūtināta vai arī gribēdama parādīt mirstīgajiem laipnību, kuras cienīgi viņi nepavisam nav, jaunā dievība noņēma nejauko papes gabalu, kas sedza pusi tās lieliskuma. Tad atklājās brīnišķīgas acis, kuru caurspīdīgās zīlītes mirdzēja kā lazurīti starp nobrūnējuša zelta skropstām, pusgrieķiskais pakumpais deguns, vaigi tikko jaušamos karmīna notoņos, kuriem blakus vissvaigākās rozes šķistu blāvas un panīkušas. Tā bija Jolanta de Fuā. Sievietes, kas juta, ka ir apdraudētas savos panākumos un padarītas par neglitenēm vai nevērtīgām senlietām, savā skaudībā pazina viņu, jau pirms Jolanta noņēma masku.

Pārlaižot rāmu skatienu sajūsminātajai zālei, Jolanta atspiedās ar elkoni pret ložas malu, atbalstot vaigu pret plaukstu — pozā, kas varētu padarīt slavenu tēlnieku, ja kāds no tiem, grieķis vai romietis, spētu izdomāt tādas izklaidīgas grācijas un dabiskas elegances pilnu kustību.

—   Galvenais, tēvoci, neaizmiedziet, — viņa pusbalsī teica vecajam kungam, kas tūlīt iepleta acis un saslējās krēslā, — tas nebūtu laipni pret tnani un būtu pretrunā ar senās pieklājības likumiem, ar kuriem jūs vienmēr tā lepojaties.

—   Esiet mierīga, meit, kad mani pārāk sāks garlaikot pliekanības un muļķības, ar kādām bārstās klejojošie komedianti, kuru darišanas mani sevišķi neinteresē, es tikai paskatīšos uz jums, un manas acis kļūs gaišas kā rasā izmazgātas.

Sīs Jolantas un viņas tēvoča sarunas laikā kapteinis Frakass, soļodams kā ieplestas šķēres, piegāja pavisam tuvu pie svecēm, bolīdams acis un briesmīgi apvainojoši un pašpārliecināti šķobīdams seju.

Iecienītajam aktierim parādoties, no visām pusēm atskanēja dedzīgi aplausi, un uzmanība uz mirkli novērsās no Jolantas. Protams, Sigoņaks nepavisam nebija iedomīgs, un viņa muižnieka lepnums nicināja komedianla arodu, kam viņš aiz nepieciešamības bija pievērsies. Tomēr mēs nevarētu apgalvot, ka viņa patmīlībai nemaz neglaimoja tāda sirsnīga un dedzīga piekrišana. Aktieru, gladiatoru, mīmu slavu reizēm ir apskauduši augstmaņi, Romas imperatori un cēzari, pasaules valdnieki, kuri nav kaunējušies cirkā vai uz skatuves sacensties par dziedātāju, mīmu, cīkstoņu vai kara ratu vadītāju lauriem, kad jau guvuši tik daudzus citus, — par to liecina Enobarbuss Nerons, ja pieminam tikai visslavenāko.

Aplausiem norimstot, kapteinis Frakass pārlaida zālei acis kā ikviens aktieris, kas vēlas pārliecināties, vai skatītāju ir daudz, un uztvert publikas jautro vai nīgro noskaņojumu, pēc kura veido savu spēli, atļaujoties vai liedzot vaļības.

Piepeši barons apžilba; gaismas izplūda kā saules, pēc tam šķita vēršamies melnos caurumos uz mirdzoša fona. Skatītāju sejas, ko viņš neskaidri nojauta sev pie kājām, sakusa tādā kā bezveidīgā miglā. Acumirklī viņš no matu galiem līdz papēžiem nosvīda karstiem un tūlīt pēc tam — aukstiem sviedriem. Kājas kļuva mīkstākas par vati un sāka ļodzīties, un viņam likās, ka skatuves dēļi paceļas līdz viduklim. Mute izkalta, siekalas izsīka; dzelzs spīles sažņaudza kaklu kā spāniešu garote noziedzniekam, un vārdi, ko vajadzēja izrunāt, izlidoja no smadzenēm — pārbiedēti, juceklīgi, cits citam uzgrūzdamies un sajaukdamies vienā gūzmā kā putni, kas bēg no atvērta būra. Acumirklī viņš zaudēja savaldīšanos, aukstasinību un atmiņu. Varētu sacīt, ka viņu ķēra neredzams zibens, un vēl jābrīnās, ka viņš nav nokritis ar degunu svecēs. Viņš bija ieraudzījis Jolantu de Fuā — mierīgu un starojošu ložā, raugoties viņā savām dzidri zilajām acīm!

Kāds kaunsl Kāds negods! Kāds ļauns liktenis! Kāds baisms mirklis cildenai dvēselei! Tādā smieklīgā izskatā un necienīgā, nožēlojamā darbībā — ar grimasēm uzjautrināt pūli — parādīties tik augstprātīgai, tik uzpūtīgai, tik nicīgai dāmai, kuru pazemot un kuras pārākuma apziņu sagraut viņš gribētu vienīgi ar dižiem, varonīgiem un pārcilvēciskiem darbiem! Un nav iespējams pazust, izgaist, iegrimt zemē! Mirkli Sigoņakam ienāca prātā, ka vajadzētu drāzties cauri aizmugures dekorācijas audeklam, izplēšot tam caurumu ar galvu kā ar taranu; bet viņam kājās bija kurpes svina zolēm, tādās, kā stāsta, daži skrējēji vingrinoties, lai vēlāk skrietu jo vieglāk; viņš nespēja atrauties no dēļiem un stāvēja apmulsis, vaļā muti, apstulbis — par lieliem brīnumiem Skapēnam, kas iedomājās, ka kapteinis Frakass zaudējis atmiņu, un klusām teica priekšā pirmos monologa vārdus.

Publika pieņēma, ka aktieris pirms tēlošanas gaida vēl vienu aplausu zalvi, un sāka aplaudēt, sist ar kājām un sacēla tādu atzinības troksni, kāds nekad vēl teātrī nebija dzirdēts. Pa to laiku Sigoņaks atguvās. Viņš ar pārcilvēciskām pūlēm sasprindzināja gribu un piespieda sevi rīkoties: «Tad vismaz gūsim slavu no sava negoda,» viņš nodomāja, jūtot kājās atgriežamies spēku. «Tā tikai vēl trūka, lai viņas acu priekšā mani izsvilptu un apmētātu ar zaļiem āboliem un cietām olām! Varbūt viņa mani zem šīs pretīgās maskas nemaz nepazīst. Kurš gan iedomāsies Sigoņaku tādā mācīta mērkaķa sarkandzelteni svitrotā apģērbā. Drosmi! Atgūsim drosmi! Spēlēsim tā, lai dzirksteles lec! Ja tēlošu labi, viņa man aplaudēs. Tik tiešām, tā ir skaista uzvara, jo tā ir stipri vien apvainojoša.»

To visu Sigoņaks izdomāja ātrāk, nekā mēs varam uzrakstīt, jo spalva nevar tikt līdzi domas ātrumam, un tajā pašā laikā viņš teica savu garo monologu ar tik dīvainiern iekliedzieniem, tik negaidītām intonācijām, tik velnišķīgi komisku negantību, ka publika izplūda gavilēs, un pat Jolanta, kas ar savu stāju rādīja, ka viņai tādi farsi nav pa prātam, nespēja nepasmaidīt. Viņas tēvocis, resnais komandors, jutās gluži mundrs un aiz tīksmes sita ģikts savilktās plaukstas. Šķita, ka nelaimīgais Sigoņaks, nonācis izmisumā, ar spēles pārspīlētību, uz svērto ākstīšanos, trako platību pats sevi apsmej un ta noved smieklīgumu līdz tā pēdējai iespējamai robežai; viņš nometa sev pie kājām cieņu, dižciltību, pašlepnumu, senču piemiņu un drudžaini, nežēlīgā priekā mīdīja tos «Tev, ļaunais likteni, vajag būt apmierinātam, esmu pietiekami pazemots, pietiekami dziļi kritis negodā!» viņš domāja, saņemot pļaukas, knipjus un spērienus. «Tu esi mani padarījis nožēlojamu! Tu mani padari smieklīgu! Tu esi sarīkojis man gļēvas lamatas, apkaunojot šīs lepnas dāmas priekšā! Ko vēl tev vajag?»

Reizēm viņam uznāca dusmas, un viņš zem Leandra nūjas izslējās tik varens un draudīgs, ka tas aiz bailēm atkāpās; bet, strauji atgriežoties lomā, viņš drebēja pie visām miesām, klabināja zobus, grīļojās, stostījās un, skatītājiem par lielu prieku, tēloja zaķpastalu pēc visiem likumiem.

Tādas pārmērības būtu šķitušas smieklīgas lomā, kas mazāk piesātināta ar grotesku nekā Matamora loma, un publika tās piedēvēja aktiera asprātībai, viņa spējai pilnīgi iejusties tēlojamā personā, un tas atstāja tikai labu iespaidu. Vienīgi Izabella nojauta barona saviļņojuma cēloni: nekaunīgās mednieces klātbūtni zālē, jo tās vaibsti viņai pārlieku labi bija iespiedušies atmiņā. Turpinot tēlot savu lomu, viņa paslepšus meta skatienus uz ložu, kur uicīgā lepnībā, mierīga un pārliecināta par savu pilnību, sēdēja augstprātīgā skaistule, kuru viņa savā pazemībā neiedrošinājās nosaukt par sāncensi. Viņa izjuta rūgtu gandarījumu, atzīstot šo nesasniedzamo pārākumu, un nosprieda, ka neviena sieviete nevarētu valdzinājumā sacensties ar tādu dievieti. Majestātiskā burvība palīdzēja viņai saprast neprātīgo mīlestību, ko reizēm vienkāršos ļaudīs iedveš jauna karaliene, parādoties triumfā vai publiskas ceremonijas laikā, mīlestību, kas beidzas ar ārprātu, cietumu un spīdzināšanu.

Turpretī Sigoņaks bija apņēmies neskatīties uz Jolantu, jo baidījās, ka pēkšņā jūtu uzplūdā izdarīs publikas priekšā kaut ko dīvainu un apkaunojošu. Tieši pretēji, viņš pūlējās nomierināties, raugoties, kad vien loma ļāva, uz maigo un labsirdīgo Izabellu. Burvīgā, vieglu skumju apdvestā seja — skumjas radīja tēva ļaunā tirānija, tas taču komēdijā gribēja meitu apprecināt pret viņas gribu, — deva dvēselei mazliet veldzes; vienas mīlestība dziedēja brūces, ko cirta otras nicinājums. Viņš atguva pašcieņu un spēku turpināt spēli.

Beidzot mokas bija galā. Pēc izrādes atgriezies kulisēs, Sigoņaks slāpdams noņēma masku, un biedrus pārsteidza viņa dīvaini pārvērstie vaibsti. Viņš bija bāls un kā nedzīvs atslīga uz kāda sola. Redzot viņu tuvu nesamaņai, Blāziuss atnesa vīna pudeli, apgalvodams, ka šādās reizēs nekas nav iedarbīgāks par vienu vai vēl labāk — diviem malkiem. Sigoņaks pamāja, ka vēlas tikai ūdeni.

—   Peļams paradums, — Pedants teica, — nopietna diētas kļūda; ūdens der tikai vardēm, zivīm un pīlēm, bet nepavisam ne cilvēkiem; kārtīgā aptiekā uz karafēm vajadzētu rakstīt: «Līdzeklis ārīgai lietošanai.» Es uz vietas būtu pagalam, ja norītu kaut pilienu šī sājā šķidruma.

Blāziusa prātuļojumi neliedza Sigoņakam izdzert veselu krūzi ūdens. Tā vēsums viņu krietni atspirdzināja, un viņš vairs neskatījās apkārt tik izbiedētām acīm.

—  Jūs tēlojāt apbrīnojami un fantastiski, — Hērods teica, piegājis pie kapteiņa, — bet nevajag sevi tā izsmelt. Tāda liesma jūs drīz aprīs. Aktierim jāprot sevi saudzēt un rādīt tikai lietu šķietamību. Jāpaliek saltam, izrādot dedzību, un mierīgam pat vislielākā niknuma brīžos. Nekad vēl aktieris nav tik dzīvi attēlojis Matamora tēloto svinīgumu, nekaunību un muļķību, un, ja jums izdosies atkārtot tādu improvizāciju, jūs komiķa mākslā paliksiet nepārspēts.

—   Vai ne, — barons rūgti atbildēja, — es labi iejutos savā varonī? Es pats jutos visai smieklīgs āksts ainā, kad man galva izmaucās cauri ģitārai, ko Leandrs salauza uz mana pakauša.

—   Tik tiešām, — Tirāns atbildēja, — jūs šķobījāt seju visdažādākajās niknās un smieklīgās grimasēs, kādas vien var iedomāties. Pat Jolanta de Fuā jaunkundze, tik skaista, tik lepna, tik dižciltīga un nopietna, pagodināja jūs ar smaidu. Es to redzēju.

—   So daiļavu izklaidēt man ir liels gods, — Sigoņaks pietvīkdams atbildēja.

—   Piedodiet, — Tirāns teica, pamanījis pietvīkumu. — Panākumi, kas sajūsmina mūs, nabaga aktierus, kuri uz skatuves pelna maizi, droši vien ir vienaldzīgi cilvēkam ar tādu izcelsmi kā jums, jūs stāvat augstu pāri aplausiem, pat slavenu personu aplausiem.

—   Jūs nepavisam neesat mani sadusmojis, krietno Hērod, — Sigoņaks sacīja, sniegdams Tirānam roku. — Viss, ko dara, jādara labi. Bet es nevaru nedomāt, ka jaunībā esmu cerējis uz citādām uzvarām.

Izabella, pārģērbusies, lai piedalītos citā izrādē, pa ceļam uz skatuvi paejot Sigoņakam garām, uzmeta viņam mierinātāja eņģeja skatienu — tik maigu, tik draudzīgu un kvēlu, ka viņš tiešām aizmirsa Jolantu un vairs nejutās nelaimīgs. Tas bija dievišķs balzams, kas sadziedēja patmīlībai cirstās brūces, — vismaz uz mirkli, jo šis brūces atveras un asiņo vienmēr.

Marķīzs de Brijērs bija savā vietā un, kaut arī izrādes laikā visu uzmanību veltīja aplausiem Zerbīnai, nepalaida garām izdevību sasveicināties ar Jolantu, ko pazina un reizēm bija pavadījis medībās. Viņš, nenosaukdams barona vārdu, pastāstīja viņai par kapteiņa Frakasa divkauju ar bercogu de Valombrēzu, par kuru zināja vairāk nekā visi citi, jo bija viena pretinieka liecinieks.

—   Jūs veltīgi izliekaties smalkjūtīgs, — Jolanta atbildēja, — es uzreiz nopratu, ka šis kapteinis Frakass nav neviens cits kā barons de Sigoņaks. Vai tad es neredzēju viņu aizejam no pūču torņa kopā ar to muļķa zosi, to čigānieti, kas tik maigi tēlo nevainīgas jaunavas, — viņa piemetināja, mazliet māksloti iesmiedamās. — Un vai tad viņš nebija jūsu pilī kopā ar komediantiem? Spriežot pēc viņa dumjā izskata, es nebūtu domājusi, ka viņš var būt tik lielisks komediants un tik varens paukotājs.

Sarunādamies ar Jolantu, marķīzs raudzījās zālē, kas no ložas bija pārredzama labāk nekā no parastās vietas pavisam tuvu vijolniekam, kur viņš ērtāk varēja sekot Zerbīnas spēlei. Viņa uzmanību saistīja maskotā dāma, kuru viņš pirms tam nebija pamanījis, jo pats sēdēja pirmajā rindā un gandrīz pastāvīgi grieza skatītājiem muguru, lai viņu pašu mazāk ievērotu. Kaut arī dāma bija ietinusies melnās mežģīnēs, viņam šķita, ka noslēpumainās daiļavas veidolā un kustībās kaut kas neskaidri atgādina marķīzi — viņa sievu. «Kā,» marķīzs nodomāja, «viņai taču vajadzētu būt Brijēras pilī, kur es viņu atstājul» Tai brīdi dāma pakustināja uz ložas malas koķeti uzlikto roku, it kā atspēlēdamās par to, ka nevar rādīt seju, pamirdzinot paprāvu zeltnesi uzmauktu briljantu, ko marķīze mēdza valkāt, un, ši pierādījuma samulsināts, marķīzs pastrupā pieklājībā atsveicinājās no Jolantas un vecā kunga, lai pārbaudītu radušās aizdomas, taču nerīkojās pietiekami ātri un, pie mērķa nonācis, atrada ligzdiņu tukšu. Nojaušot briesmas, dāma bija aizgājusi. Tas marķīzu stipri pārsteidza un samulsināja, kaut ari viņš bija filozofiski domājošs vīrs. «Vai viņa būtu iemīlējusies l.eandrā?» viņš murmināja. «Laimīgā kārtā es to lielībnieku liku noslānīt jau iepriekš, un šai ziņā rēķini ir nokārtoti.» Sis domas nomierināts, viņš iegāja aiz priekškara pie subretes, kas jau brīnījās, kāpēc viņš vēl nav atsteidzies, un uzņēma pielūdzēju šķietami īgni, kā jau šādas sievietes mēdz kaitināt vīriešus.

Pēc izrādes Leandrs, nobažījies par marķīzes piepešo nozušanu izrādes vidū, devās uz baznīcas laukumu, kur parasti pāžs ieradās viņam pakaļ ar karieti. Tur viņš satika pāžu vienu pašu, un tas pasniedza vēstuli kopā ar mazu, visai smagu kārbiņu, bet pēc tam nozuda tumsā tik pēkšņi, ka komediants varētu šaubīties, vai tas tiešām ir bijis, ja rokās nebūtu palicis sainītis un vēstule. Pasaucis sulaini, kas ar lukturi gāja pakaj savam saimniekam kādā tuvējā namā, Leandrs drebošiem pirkstiem salauza zīmogu, atlocīja papīru luktura tuvumā — sulainis to turēja viņa deguna augstumā — un izlasīja šādas rindas:

«Dārgo Leandr, es baidos, ka, par spīti maskai, vīrs mani ir teātrī pazinis; viņš raudzījās uz manu ložu tik neatlaidīgi, ka es steidzīgi devos prom, lai netiktu pieķerta. Mīlestībai tik pretišķīgā piesardzība liedz mums šonakt satikties namiņā. Jūs var izspiegot, izsekot un varbūt arī nogalināt, nemaz jau nerunājot par briesmām, kas draudētu man pašai. Gaidot laimīgākas un ērtākas izdevības, esiet tik laipns un pieņemiet šo trīskāršo zelta ķēdi, ko pāžs Jums nodos. Lai ik reizi, kad liksiet ap kaklu, tā jums atgādina to, kura Jūs nekad neaizmirsīs un vienmēr mīlēs.

Tā, kura Jums ir tikai Marija.»

«Ak vai, tā nu mans skaistais romāns ir beidzies,» Leandrs nodomāja, iedodams dažas monētas sulainim, kura lukturi bija izmantojis. «Zēl gani Ak, burvīgā marķīze, kā es jūs būtu mīlējis ilgi jo ilgi!» viņš turpināja, kad sulainis bija aizgājis. «Bet uz manu laimi skaudīgais liktenis nav to lēmis; esiet mierīga, kundze, es necelšu jums neslavu ar nekautru kaisli. Jūsu rupjais vīrs mani ievainotu bez žēlastības un iedurtu dunci jūsu baltajās krūtis. Nē, nē, nav vajadzīgas tādas mežonīgas slepkavības, kas labāk iederas traģēdijā nekā parastajā dzīvē. Lai kā mana sirds asiņotu, es nemēģināšu jūs atkal satikt un apmierināšos ar to, ka skūpstīšu šo ķēdi, kas ir stiprāka un smagāka par saitēm, kuras mirkli mūs vienoja. Cik tā varētu maksāt? Spriežot pēc svara, vismaz tūkstoš dukātu! Cik prātīgi es darīju, mīlēdams augstdzimušas dāmas! Viņas nesagādā nekādas neērtības, var dabūt vienīgi nūju sitienus un rapieru cirtienus. Visā visumā dēka beidzās īstajā reizē, un mēs nesūdzamies.» Un, vēlēdamies aptaustīt zelta ķēdi un apskatīt to mirdzam gaismā, viņš devās uz «Francijas ieročiem» diezgan mundrā soli, ja ņemam vērā, ka Leandrs bija tikko atstādināts mīļākais.

Atgriezusies savā istabā, Izabella ieraudzīja uz galda lādīti — noliktu tā, ka to nevarētu nepamanīt pat visizklaidīgākais skatiens. Zem viena lādītes stūra bija pabāzts salocīts papīriņš, un šķirstiņā vajadzēja būt kaut kam ļoti dārgam, jo tas pats jau bija tikpat kā dārglieta. Papīriņš nebija aizzīmogots, un uz tā drebelīgiem, it kā ar mokām, it kā ar ievainotu roku uzvilktiem burtiem bija rakstīts: «Izabellai.»

Aktrise aizvainojumā piesarka, ieraudzījusi dāvanas, kuras varētu pievārēt dažu labu tikumu. Pat aiz sievišķīgas ziņkāres neatvērusi etviju, viņa pasauca metru Bilo, kas vēl nebija aizgājis gulēt, gatavojot vakariņas dažiem senjoriem, un lika viņam paņemt kārbiņu un aiznest tam, kam tā pieder, jo viņa vairs ne mirkli ilgāk negribot to paturēt.

Viesnīcnieks izlikās izbrīnījies un zvērēja tikpat svinīgi, cik svinīgi olimpieši zvērēja pie Stiksas, ka viņam nav zināms, kas kārbiņu tur nolicis, kaut gan nojauta, no kurienes tā radusies. Tiešām, hercogs bija meklējis palīdzību pie dāmas Leonardas, domādams, ka vecai sievai paveiksies tur, kur neizdodas pašam sātanam, un viņa bija viltīgi nolikusi dārglietas uz galda, kad Izabellas nebija istabā. Taču šoreiz nelietīgā matrona bija pārdevusi to, ko pati nevarēja dabūt, viņa pārāk augstu novērtēja dārgakmeņu un zelta samaitājošo spēku, kas iedarbojas tikai uz zemiskām dvēselēm.

— Aizvāciet šo pretīgo kastīti! — Izabella teica metram Bilo. — Atdodiet to tam, kurš atsūtījis, un, galvenais, nebilstiet ne vārda kapteinim! Kaut arī manā uzvedibā nav nekā nosodāma, viņš varētu saniknoties un rīkoties tā, ka ciestu mana labā slava.

Metrs Bilo apbrīnoja jaunās koniediantes nesavtību — viņa pat nepaskatījās uz rotām, kas būtu apmulsinājušas hercogieni, — un nicīgi nosūtīja tās dāvinātājam atpakaļ kā ģipša konfektes vai tukšus riekstus, un promiedams viņš sveicināja aktrisi tik godbijīgi, kā būtu sveicinājis karalieni, — tik ļoti viņu pārsteidza tās tikumība.

Satraukuma drudža pārņemtā Izabella pēc metra Bilo aiziešanas atvēra logu, lai nakts vēsumā atveldzētu kaistošos vaigus un pieri. Cauri koku zariem Valombrēzu melnajā savrupnama spīdēja gaisma — tā, bez šaubām, dega jaunā ievainotā hercoga apartamentos. Ieliņa šķita tukša. Tomēr Izabella ar aktrises smalko dzirdi, kas paradusi uztvert sufliera čukstus, it kā saklausīja ļoti klusu balsi, kas teica: «Viņa vēl nav aizgājusi gulēt.»

So vārdu ļoti ieintriģēta, viņa mazliet paliecās ārā pa logu, un viņai šķita, ka tumsā mūra pakājē saskata divus apmetņos ietinušos cilvēku stāvus, sastingušus un nekustīgus kā akmens statujas pie baznīcas fasādes; par spīti tumsai, ieliņas pretējā galā viņas bailēs ieplestie redzokļi atklāja trešo rēgu, kas, šķiet, stāvēja slēpnī.

Manot, ka tiek novērotas, mīklainās būtnes nozuda vai arī noslēpās vēl labāk, jo Izabella vairs nespēja nedz ko saskatīt, nedz sadzirdēt. Nogurusi stāvēt pie loga un pieņēmusi, ka redzētais un dzirdētais ir tikai iztēles auglis, viņa klusām aizvēra logu, nolika gaismu pie gultas un likās gulēt, joprojām jūtot neskaidras bailes, ko nekādi prāta slēdzieni nespēja izkliedēt. Tiešām, no kā gan viņai jābaidās ļaužu pilnā viesnīcā pāris soļu attālumā no draugiem, savā labajā, trīskāršu bultu pamatīgi aizslēgtajā istabā? Kāds viņai varētu būt sakars ar ēnām, kas slēpās pie mūra un droši vien bija zagļi, kuri gaida upuri un kurus iztraucējusi gaisma viņas logā.

Tas viss bija loģiski, bet viņu nenomierināja: bažīgas priekšnojautas nospieda sirdi. Ja Izabella nebaidītos izsmiekla, viņa būtu piecēlusies un meklējusi patvērumu pie kādas biedrenes, taču Zerbīna nebija viena, Serafina viņu nemaz nemīlēja, bet Duenja viņai pret pašas gribu riebās.

Paneļu ieknikstēšanās, visklusākā neapgrieztās un melnu galu apaugušās sveces dakts iesprakšķēšanās lika sarauties un dziļāk ieritināties zem segām aiz bailēm ieraudzīt kādā kaktā briesmoņa ēnu; tad viņa saņēmās un rūpīgi apskatīja istabu, kur nekas nelikās nedz aizdomīgs, nedz pārdabisks.

Augstu pie griestiem vienā no sienām bija apaļš lodziņš, kas droši vien apgaismoja kādu tumšu telpu. Pret pelēko, vāju gaismas atspīdumu izraiboto mūri tas izskatījās pēc milzīgas melnas ciklopa acs, kas, šķiet, slepus novēroja jauno sievieti. Izabella nespēja atraut skatienu no šī dziļā un tumšā cauruma, kuru, starp citu, sedza krustenisks dzelzs režģis. Tātad no tā nebija, ko baidīties; tomēr Izabellai likās, ka tumsas dziļumā iemirdzas cilvēka acis.

Drīz vien tumši iedegusi seja un melni, gari, izpūruši mati parādījās vienā no krustiskā režģa izveidotajiem caurumiem; tai sekoja kalsna roka, tad — pleci, nodrebot no spējā un saltā dzelzs pieskāriena, un gadus astoņus vai desmit veca meitene, ar rokām pieķeroties pie loga malas, cik vien varēja, izstiepa trauslo augumiņu gar sienu un nolēca uz grīdas, nesaceļot lielāku troksni kā spalva vai zemē nolidojusi sniegpārsla.

Satriektās un šausmu pārņemtās Izabellas nekustības dēļ meitenīte nodomāja, ka tā ir iemigusi, un, pieejot pie gultas, lai pārliecinātos, vai miegs ir ciešs, viņas brūni iedegušajā sejā pavīdēja milzīgs pārsteigums.

•— Dāma ar kaklarotu! — viņa teica, pieskaroties pie pērlēm, kas klusiņām džinkstēja ap tievo, brūno kaklu. — Dāma ar kaklarotu!

Bailēs pamirusi Izabella savukārt pazina meitenīti, ko bija satikusi viesnīcā «Zilā saule» un uz Brijēras ceļa kopā ar Agostēnu. Viņa grasījās saukt pēc palīdzības, bet mazā uzlika roku viņai uz mutes.

—   Nekliedz, tev nedraud nekādas briesmas! Čikita ir teikusi, ka nekad nepārgriezīs rīkli dāmai, kas viņai iedeva pērles, kuras viņa gribēja nozagt.

—   Bet ko tu te dari, nelaimīgais bērns? — Izabella jautāja, kaut cik atgūstot aukstasinību, jo redzēja, ka šī būtne ir vārga un nespēcīga un nevarētu būt sevišķi bīstama, turklāt tā Izabellai izrādīja mežonīgu un dīvainu pateicību.

—   Man jāatbīda bulta, ko tu ik vakaru aiztaisi, — Čikita pavisam mierīgi atbildēja, nemaz nešaubīdamās par savas rīcības pieļaujamību. — Man uzdeva šo darbu, jo esmu veikla un tieva kā zalktis. Tādu caurumu nemaz nav, pa kuriem es nevarētu ielīst.

—   Kāpēc tev jāatbīda bulta? Lai mani apzagtu?

—   Nē jel, — Čikita nicīgi atteica, — lapec, viri va rētu ienākt un tevi iznest.

—   Augstais Dievs, es esmu pazudusi! — Izabella žēlabaini izsaucās, salikdama rokas kā lūgšanā.

—   Nemaz ne, — Čikita sacīja, — jo es atstāšu durvis aizbultētas. Viņi neuzdrošināsies tās uzlauzt, tad saceltos troksnis, Jaudis saskrietu un viņus pakārtu. Tādi muļķi viņi navt

—   Bet es būtu kliegusi, ķērusies pie sienām, cilvēki mani sadzirdētu!

—   Vīšķis apslāpē kliedzienus, — Čikita atbildēja lepni kā cirka māksliniece, kas nezinātājam izskaidro amala noslēpumus, — un, kad cilvēks ir ietīts segā, viņš nevai pakustēties. To izdarīt ir ļoti viegli. Staļļa puisis ir uz pirkts, viņš būtu atvēris durvis sētas pusē.

—   Kas izgudroja šo nejauko noziegumu? — jautāja nabaga aktrise, pārbijusies no briesmām, kas nupat viņai draudēja.

—   Kungs, kurš iedeva naudu, ak, daudz naudas! Rau, veselu tādu riekšavul — Čikita atbildēja, un viņas acīs gailēja noziedzīgs un cietsirdīgs spīdums. — Bet tas neko nenozīmē, tu man uzdāvināji pērles; es pārējiem pasa cīšu, ka tu negulēji un ka tavā istabā bija vīrietis un ka gājiens nav izdevies. Viņi ies firom. Ļauj man paskatīties uz tevi; tu esi skaista, un es tevi mīlu, jā, ļoti mīlu, gandrīz tikpat stipri kā Agostēnu. Re! — viņa iesaucās ieraudzīdama uz galda noliktu kulbā atrasto dunci — Tev ir duncis, ko es pazaudēju, mana tēva duncis! Paturi to, tam ir labs asmens.

Kad šitā čūska iekodis, Nekādas zāles nelīdzēs.

—   Redzi, spala gredzenu pagriež šitā, un lad dur tā — no apakšas uz augšu, tad asmens labāk lien miesā. Glabā dunci uz krūtīm un, ja ļauni cilvēki dara tev pāri, tu — paf! — uzšķērdīsi tiem vēderu.

Pamācības dunča lietošanā, ko nakts laikā un visai dīvainos apstākļos deva maza, drūma, pustraka zagle, Izabellai šķita kā murgs, no kura cilvēks veltīgi pūlas atbrīvoties.

—   Dunci turi rokā šitā, cieši saņem to pirkstos! Tad tev neko nepadarīs. Tagad es iešu. Paliec sveika un atceries Cikilu!

Agostēna mazā līdzzinātāja pielika krēslu pie sienas, uzkāpa uz tā, pacēlās pirkstgalos, satvēra restes, izliecās lokā, ar spēju kustību atspieda papēžus pret sienu un drīz jau bija sasniegusi apaļā lodziņa malu un aizslīdējusi, murminot neskaidru dziesmiņu prozā: «Čikita izspraucas pa atslēgu caurumiem, dejo uz režģu žogu pīķiem un pudeļu suķēm, nenodarot sev neko ļaunu. Tas tik būs viltnieks, kas viņu notvers!»

Izabella nepacietīgi gaidīja austam dienu, jo dīvainais notikums viņu bija satraucis tā, ka viņa nespēja acu aizdarīt, bet turpmākās nakts stundas aizritēja mierīgi.

Vienīgi tad, kad jaunā aktrise nokāpa ēdamistabā, biedrus pārsteidza viņas bālums un tumšie loki zem acīm. Viņai uzreiz uzdeva jautājumus, un viņa pastāstīja par nakts piedzīvojumu. Saniknotais Sigoņaks pieprasīja ne vairāk un ne mazāk kā nopostīt Valoīnbrēzu savrupnamu, jo bez vilcināšanās piedēvēja nelietīgo mēģinājumu hercogam.

— Manuprāt, — Blāziuss teica, — steidzami jāsakravā dekorācijas un jāpazūd vai, pareizāk sakot, jāglābjas Parīzes okeānā. Stāvoklis kļūst nopietns.

Komedianti piekrita Pedanta domām, un tika nolemts nākamajā dienā braukt prom.

XI. JAUNAIS TILTS

Būtu gari un apnicīgi posmu pa posmam sekot komediantu kulbai lidz pat lielpilsētai Parīzei; ceļā negadījās nekas, ko būtu vērts aprakstīt. Mūsu aktieriem naudas netrūka, un tie ceļoja ērti, jo varēja īrēt labus zirgus un tikt ātri uz priekšu. Tūrā un Orleānā trupa apstājās un deva dažas izrādes, kuru ienākumi apmierināja Hērodu, direktoru un kasieri, kas domāja par peļņu vairāk nekā visi citi. Blāziuss sāka nomierināties un pasmieties par bailēm, ko viņam iedvesis Valombrēza atriebīgais raksturs. Taču Izabella joprojām drebēja, atceroties neveiksmīgo nolaupīšanas mēģinājumu, un, kaut arī viesnīcās apmetās vienā istabā ar Zerbīnu, viņai dažu labu reizi šķita, ka Čikitas kalsnā un mežonīgā seja atkal parādās melnā, apaļā logā un atiež visus baltos zobus. Tādas parādības pārbiedēta, viņa iekliegdamās pamodās, un biedrene tikai ar mokām spēja viņu nomierināt. Sigoņaks nekādi neizrādīja bažas, tikai apmetās vistuvākajā istabā, turēja rapieri pagalvi un neizģērbās, lai nakts trauksmei brīdī būtu gatavs cīņai. Dienā viņš visbiežāk gāja kājām pajūgam pa priekšu gluži kā izlūks, it īpaši tad, ja ceļmalā bija krūmājs, brikšņi, mūri vai sagruvušas būdas, kur varētu ierīkot slēpni. Ieraudzījis kādu aizdomīgu ceļotāju grupu, viņš atgriezās pie kulbas, kur Tirāns, Skapēns, Blāziuss un Leandrs veidoja vērā ņemamu garnizonu, kaut arī no pēdējiem diviem pirmais bija vecs, bet otrais — bailīgs kā zaķis. Citās reizēs, gluži kā labs armijas ģenerālis, kas nojauš ienaidnieka viltības, viņš turējās aizmugurē, jo briesmas varēja draudēt ari no otras puses. Taču tāda piesardzība bija lieka un pārspīlēta. Trupa nepiedzīvoja nevienu uzbrukumu — vai nu hercogam nebija laika to sarīkot, vai viņš no sava untuma bija atsacījies, vai arī ievainojums mazināja drosmi.

Kaut gan bija ziema, laiks pieturējās pasilts. Labi paēduši un pie vecu apģērbu tirgotājiem iegādājušies siltākas un biezākas drēbes nekā uz skatuves valkājamie sarža apmetņi, komedianti necieta no aukstuma, un vienīgā nelaime, ko nodarīja ziemeļvējš, bija pārliekais sārtums aktrišu vaigos, kurš reizēm klāja pat to smalkos deguntiņus. Sīs ziemas rozes, kaut arī mazliet nevietā, tām tīri labi piestāvēja, jo glītām sievietēm viss izskatās labi. Taču dāmas Leonardas — duenjas sejas āda, četrdesmit gados krāšļu saēsta, palika nejūtīga. Gan ziemelis, gan ziemeļrītenis to tikai balināja.

Beidzot četros pēcpusdienā komedianti nonāca pie lielās pilsētas, pa tiltiņu pārbraukuši pāri Bjervai, viņi turpināja ceļu gar Sēnu — slaveno upi, kuras ūdeņiem bija tas gods apskalot mūsu karaļu pili un vēl daudzas citas pasaulē slavenas celtnes. Pa namu skursteņiem kāpjošie dūmi veidoja debess malā plašu, gandrīz necaurspīdīgu rūsganu miglas slāni, aiz kura rietēja sārtena bezstaru saule. Uz klusinātās gaismas fona violeti pelēkas izcēlās pilsētnieku mājas, reliģiskās un sabiedriskās celtnes, kuras no tās vietas varēja labi pārredzēt. Upes otrā krastā pāri Luvjēras salai bija saskatāms Arsenāla cietoksnis, Selestīniešu klosteris un tiešākā pretskatā — Parīzes Dievmātes salas gals. Ieejot pa Svētā Bernāra vārtiem, pavērās majestātiska aina. Parīzes Dievmātes katedrāle slējās augšup visā cēlumā, rādot savus spraišļus, kas atgādināja milzu zivju asakas, divus stūrainos torņus un aso smaili, kura pacēlās jomu krustpunktā. Citi pieticīgāki zvanu torņi virs namu drūzmā iejukušo baznīcu vai kapelu jumtiem melni izroboja gaišo debesu strēli, bet visvairāk Sigoņaka skatienus saistīja katedrāle — viņš taču nekad nebija bijis Parīzē, un šīs celtnes diženums viņu pārsteidza.

Dažādu pārtikas preču piekrautie rati, daudzie jātnieki un gājēji, kas drūzmējās krastmalā vai ielās, kuras stiepās līdztekus tai un kurās kulba reizēm iegriezās, lai saīsinātu ceļu, — visa šī pūja klaigāšana žilbināja un apdullināja viņu, kas bija pieradis pie landu plašās vientulības un savas vecās, pussagruvušās pils mironigā klusuma. Viņam šķita, ka galvā griežas dzirnakmeņi, un viņš jutās mazliet grīļīgs, it kā būtu ieskurbis. Driz vien smalki izmargotā Svētās kapelas smaile, pēdējās rieta blāzmas apstarota, izslējās virs pils ģēvelēm. Iedegās ugunis, kas iekrāsoja sarkanus punktus namu tumšajās fasādēs, un upe tās atspoguļoja, izstiepdama kā ugunsčūskas savos melnajos ūdeņos.

Drīz vien krastmalas krēslā iezīmējās Lielo augustiniešu baznīca un klosteris, un, naktij aizvien vairāk satumstot, Sigonaks Jaunā tilta galā labajā pusē ieraudzīja jātnieka statuju — labā karaļa Anrī IV pieminekli; taču kulba gar stūri iegriezās Dofina ielā, kas nesen bija izbūvēta cauri klostera īpašumiem, un jātnieks un zirgs pazuda skatienam.

Dofina ielas augšgalā netālu no vārtiem, kas saucās tādā pašā vārdā, bija plaša viesnīca, kur reizēm apmetās vēstnieki no visneparastākajām un pasakainākajām zemēm. Sī viesnīca kurā katrā brīdī varēja uzņemt daudzus ceļiniekus. Zirgi tur vienmēr atrada sienu redelēs, un to saimniekiem nekad nepietrūka gultu. Tieši šo viesnīcu Hērods bija izraudzījies kā vispiemērotāko, kur varētu iemājot viņa komediantu orda. Kases spožais stāvoklis neliedza tādu greznību; turklāt tā bija lietderīga greznība, jo radīja labvēlīgāku priekšstatu par trupu,, pierādot, ka tā sastāv nevis no klaidoņiem, blēžiem un dauzoņām, kurus posts piespiedis ķerties pie provinces kumēdiņu rādītāju nepateicīgā darba, bet gan no krietniem komediantiem, kas ar savu talantu gūst godīgus ienākumus, un tas ir pilnīgi iespējams, kā Pjērs de Korneija kungs, slavenais dzejnieks, pierāda savā lugā «Komiskā ilūzija».

Virtuve, kur komedianti iegāja pagaidīt, kamēr viņiem saposīs istabas, bija tik liela, ka tur ērti varētu gatavot maltīti Gargantijam vai Pantagrielam. Milzīga pavarda dziļumā — tas pavērās sarkans un liesmojošs kā pašas elles mute Dūē sātanisma izrādēs — dega veseli stumbri, uz vairākiem cits virs cita saliktiem iesmiem, kurus kustināja suns, kas gluži kā apsēsts skraidīja ritenī, zeltojās zosu, cāļu un jaunu gailēnu virtenes, bruņojās vēršu gurni un teļu muguras, nemaz jau nerunājot par irbēm, slokām, paipalām un citiem sīkiem medījumiem. Virtuves strādnieks, pats pa pusei izcepies, kaut arī bija ģērbies tikai audekla svārkā, aprasināja šos gardumus ar smeļamo karoti, ko, tikko iztukšotu, atkal iegremdēja sul-as uztvērējā zem cepešiem: tas bija īsts Danaīdas darbs, jo nupat uzlietā sula nemitīgi tecēja lejā.

Ap garu ozola galdu, ko klāja gatavojami ēdieni, rosījās vesels bars pavāru, šķērdēju, mērču vārītāju, no kuru rokām palīgi saņēma iespeķotus, satītus un garšvielām aizdarītus gaļas gabalus, lai nestu uz plīti, kas, dzirksteļojoša un ogļu nokaitēta līdz baltkvēlei, drīzāk atgādināja Vulkāna kalvi nekā pavardu, bet vīri karstajos dūmos izskatījās pēc ciklopiem. Gar sienām mirdzēja milzīgs daudzums virtuves trauku no sarkana vara vai misiņa: dažāda lieluma pannas, kastroļi, zivju vārāmie katli, kur varētu paša sulā izsutināt Levilānu, cepumu formas, kas atgādināja pils torņus, kupolus, tornīšus, ķiveres un saracēņu turbānus, — vārdu sakot, visus uzbrukuma un aizstāvēšanās ieročus, kādi piederas dieva Gastera arsenālā.

Ik pa brīdim no bufetes telpas ienāca drukna kalpone apaļiem vaigiem, — tādas mēdz gleznot flāmu mākslinieki —, nesot uz galvas vai pret gurnu atspiestus grozus pilnus ar pārliku.

«Padodiet man muskatu!» teica viens. «Drusciņ kanēļa!» sauca otrs. «Man četras garšvielas! Ieberiet kastē sāli! Krustnagliņas! Lauru lapas! Speķa šķēlīti, bet pavisam plānu! Uzpūtiet uguni tajā plītī, tā ir galīgi apdzisusi! Otru apdzēsiet, tur viss sadegs kā krāsnī aizmirsti kastaņi! Pielejiet sulu šim biezenim! Pataisiet garāku šo mērci, tā ir par biezu! Pamatīgāk saputojiet olas baltumu, tas ir gluži saplacis! Apvārtiet šo šķiņķi rīvmaizē! Ņemiet nost no iesma šo putnu, tas ir gatavs! Mudīgi ņemiet nost vērsi! Tam jābūt asiņainam. Atstājiet teļus un cāļus:

Pašcepti teļi un pnsjēli cāļi

Novedis kapsētā, nabagu brāli!

Paturiet to prātā, zēni! Ne jau katrs ir cepējs, kas iedomājas. Tā ir debesu dāvana. Aiznesiet šo virumu karalienei sestajā istabā. Kas prasīja paipalas rīvmaizē? Žigli sagatavojiet speķoto zaķa muguru!» Tā jautrā jezgā jaucās pavēles par ēdieniem un rupjas mutes brūķēšana, kas labāk attaisnoja savu nosaukumu nekā sasalušās rupjības, kādas Panurgs dzirdēja, polārajiem lediem kūstot, jo te visi vārdi saistījās ar ēdieniem, garšvielām vai gardumiem.

Hērods, Blāziuss un Skapēns, lieli izēdāji un kāri kā dievlūdzējas kaķi, laizījās vien, klausīdamies tādā treknā, suiīgā un sātīgā daiļrunībā, un apgalvoja, ka vērtē to daudz augstāk nekā Sokrāta, Dēmostena, Sehina, Hortensija, Cicerona un citu pļāpu valodu, jo to prātulas ir gaužām liesas un bez kādas smadzeņu sulas.

— Man tā vien gribas, — Blāziuss teica, — nobučot uz abiem vaigiem šo resno pavāru, tādu pašu treknu un vēderainu kā es, kurš tik karaliski valda pār visiem šiem kastroļiem. Nekad vēl komandieris kaujā nav izskatījies tik apbrīnojamsl

Brīdī, kad kalps ieradās pasacīt komediantiem, ka viņu istabas ir sagatavotas, virtuvē ienāca kāds ceļinieks un piegāja pie pavarda; tas bija gadus trīsdesmit vecs vīrietis, augumā garš, slaids, spēcīgs, nepatīkamiem, kaut arī pareiziem vaibstiem. Uguns atspīdums ietvēra viņa profilu gaišā lokā, bet pārējā seja palika ēnā. Mirdzošā svītra uzsvēra gan izciļņu uzacu arku pār saltām un vērīgām acīm, gan ērgļa degunu, kura līkais gals kā āķis pieskārās biezām ūsām, gan ļoti plānu apakšlūpu, kas uzreiz pārgāja mazā un taisnā zodā, it kā dabai būtu pietrūcis vielas, lai pabeigtu šo masku. Plata, atliekta, iestīvināta apkakle atsedza kalsnu kaklu ar izvirzītu skrimsli, ko lāga sievietes sauc par ādamābolu, apgalvojot, ka tas ir liktenīgā ābola kumoss, kas tam palicis kaklā un ko daži Ādama dēli nav norijuši vēl šobaltdien. Vīrietis bija ģērbies dzelzspelēkā kamzolī, kas bija uzvilkts pār bifeļādas svārkiem, brūnās īsbiksēs un zamša zābakos, kuru stulmi sniedzās pāri ceļiem un krokojās ap lieliem. Daudzi dubļu traipi — gan izkaltuši, gan vēl mitri — liecināja par garu ceļu, un melnām asinīm notrieptie piešu gali rādīja — lai sasniegtu ceļa mērķi, jātnieks nežēlīgi bakstījis nogurušā zirga sānus. Garš rapieris, kura gravējumiem rotātais rokturis svēra droši vien vairāk par livru, karājās platā ādas jostā ar vara sprādzi, cieši jo cieši sajožot kavaliera tievo vidukli. Tumšs apmetnis, ko viņš, tāpat kā platmali, bija nolicis uz sola, papildināja ietērpu. Būtu grūti pateikt, pie kādam aprindām jaunatnācējs pieder. Tas nebija nedz tirgotājs, nedz pilsonis, nedz karavīrs. Visticamāk likās, ka tas ir viens no trūcīgajiem vai maz dižciltīgajiem muižniekiem, kas kļūst par kāda augstmaņa kalpotāju un pieķeras tā bagātībai.

Sigoņaks, kuru neaizrāva virtuvē notiekošais kā Hērodu vai Blāziusu un kura uzmanību nesaistīja varenie ēdienu kalni, ziņkārīgi aplūkoja neparasto zelli, tā seja viņam šķita pazīstama, kaut arī viņš nevarēja atcerēties, kur un kad šo vīru saticis. Veltīgi viņš rakņājās atmiņā, tur neatrada neko. Tomēr barons nojauta, ka tā nav pirmā reize, kad viņš satiekas ar šo mīklaino cilvēku, kurš, daudz nebēdādams par pētīgo skatienu, ko laikam bija pamanījis, pagrieza telpai muguru un noliecās pie pavarda, izlikdamies, ka silda rokas pie uguns.

Tā kā atmiņā nekas nebija saglabājies un ilgāka pētīšana varētu izraisīt gluži nevajadzīgu ķildu, barons sekoja komediantiem, kuri iekārtojās savās istabās un pēcāk, mazliet apkopušies, sapulcējās apakšstāva zālē, kur bija klāts vakariņu galds, kam viņi parādīja pienācīgo cieņu kā jau izsalkuši un izslāpuši cilvēki. Blāziuss, mēli klakšķinādams, paziņoja, ka vīns ir labs, un lēja sev daudzkārt, neaizmirstot arī biedrus, jo viņš nepavisam nebija no tiem savtīgajiem žūpām, kuri kalpo Bakha kultam vientulībā; viņam gandrīz tikpat labi patika dzirdīt citus kā dzert pašam; Tirāns un Skapēns turēja viņam līdzi; Leandrs baidījās, ka, nododoties pārāk biežiem dzeršanas priekiem, sabojās svaigo sejaskrāsu un izgreznos degunu ar pumpām un pūtēm, kas nepiedienas mīlētājam. Sigoņakas posta pilī ievērotā ilgā atturība baronu bija padarījusi askētisku kā kastīlieti, un viņš tikai ar pūlēm pārvarēja savus paradumus. Turklāt viņa domas nodarbināja virtuvē redzētais cilvēks, ko viņš uzskatīja par aizdomīgu, kaut arī nezinātu pateikt, kāda iemesla dēļ, jo nekas nevarētu būt dabiskāks kā ceļotāja ierašanās kupli apmeklētā viesnīcā.

Maltīte bija tīkama: vīna un garšīga ēdiena iesildīti, priecīgi, ka beidzot ir nokļuvuši Parīzē, šajā visu uzņēmīgo cilvēku Eldorado, pēc ilgām kulbas aukstumā pavadītām stundām siltuma apņemti, komedianti ļāvās visneprātīgākajām cerībām. Domās viņi sacentās ar Burgoņas pils un Marē trupu. Viņi iztēlojās, kā viņiem aplaudē, uzgavilē, kā aicina uz galmu, kā viņi pasūta lugas vislabākajiem sava laika rakstniekiem, izturoties pret dzejniekiem kā pret skolas puikām, kā viņus ielūdz dzīrēs augsti kungi, un drīz jau viņi braukā karietēs. Learidrs sapņoja par visspožākajām uzvarām, varbūt viņš bija ar mieru neiekarot vienīgi karalieni. Aiz patmīlības viņš jutās apskurbis, kaut arī nedzēra. Kopš dēkas ar marķīzi de Brijēru viņš iedomājās, ka ir pilnīgi neatvairāms, un viņa pašapziņa vairs nezināja robežu. Serafina sevi nosolījās palikt uzticīga ševaljē de Vidalenkam tikai līdz dienai, kad pagadīsies kāds košāks un bagātāks pielūdzējs. Zerbīnai bija viņas marķīzs, kas gatavojās drīz ierasties, un viņa nekala jaunus plānus. Dāmai Leonardai vecuma dēļ vairs nevarēja būt nekādu cerību, viņa varēja noderēt tikai par ziņnesi, tāpēc neuzjautrinājās par tādiem niekiem un nepalaida garām nevienu gardu kumosu. Blāziuss lika viņai ēdienus uz šķīvja un lēja vīnu kausā līdz pat malām komiskā veiklībā, un šo joku vecā pieņēma labprāt.

Izabella jau labu laiku vairs neēda, bet izklaidīgi mīcīja pirkstos maizes mīkstumu, no kura izveidoja dūju, un šķīstas mīlestības pilnu skatienu raudzījās savā Sigoņakā, kas sēdēja galda otrā galā. Zālē valdošais siltums viegli iesārtināja viņas nogurdinošajā ceļojumā mazliet pabālējušos vaigus. Viņa bija dievišķīgi skaista, tā ka jaunais hercogs de Valombrēzs, ja viņu tādu redzētu, savā mīlestības izmisumā būtu kļuvis gluži traks.

Taču Sigoņaks vēroja Izabellu godbijīgā apbrīnā; burvīgās jaunavas daiļās jūtas viņu aizkustināja tikpat daudz kā valdzinājums, ar ko daba šo būtni bija bagātīgi apveltījusi, un viņš bezgalīgi nožēloja, ka pārliecīgas smalkjūtības dēļ Izabella noraidījusi viņa roku.

Pēc vakariņām sievietes devās uz savām istabām, tāpat kā Leandrs un barons, turpretī dzērāju trio palika iztukšot līdz galam pudeles; tas sulaiņiem dzērienu devējiem likās pārāk apgrūtinoši, taču dāsni pasniegta sudraba monēta viņus nomierināja.

—   Krietni aizbarikadējieties savā patvērumā, — Sigoņaks teica, pavadījis Izabellu līdz viņas istabas durvīm. — Šādās viesnīcās ir tik daudz ļaužu, ka piesardzība nekad nekaitēs.

—  Nebaidieties, dārgo baron, — jaunā aktrise atbildēja, — manai istabai ir trīsreiz apgriežama atslēga, ar ko varētu aizslēgt cietumu. Turklāt ir arī bulta manas rokas garumā; logs ir aizrestots, un sienā neviens apaļš lodziņš never savu redzokli. Ceļotāji bieži varētu kārdināt laupītājus, tāpēc istabām jābūt cieši jo cieši noslēgtam. Neviena likteņa apdraudēta pasaku princese savā pūķu apsargātajā tornī nav bijusi lielākā drošībā nekā es.

—   Reizēm visas burvestības neko nelīdz, — Sigoņaks atbildēja, — un ienaidnieks ielavās, par spīti amuletiem, četru burtu zīmēm un kabalas rakstiem.

—   Tas noliek tad, — Izabella smaidīdama sacīja, — kad princese aiz ziņkāres vai mīlestības palīdz ienaidniekam, jo ir apnikusi dzīvot tādā noslēgtībā, pat ja tā nāk viņai par labu; ar mani tā nav. Tātad, ja es nebaidos, kaut gan pēc dabas esmu biklāka par stirnu, kas sadzird mednieku taures pūtienu un suņu rejas, jums jābūt pavisam mierīgam, jo jūs drosmē varat mēroties ar Aleksandru un Cēzaru. Saldu dusul

Atvadoties viņa pasniedza de Sigoņakam skūpstam smalku, maigu roku, ko ar talka pūderi, gurķu krēmiem un īpašiem cimdiem prata saglabāt tikpat baltu kā hercogienei. Kad Izabella iegāja istabā, Sigoņaks dzirdēja, kā atslēga pagriežas slēdzenē, mēlīte nožņerkst un nožvakst bulta — tas bija ļoti nomierinošs troksnis, taču, kad viņš jau bija uz savas istabas sliekšņa, viņš koridorā pakārtā luktura gaismā ieraudzīja uz sienas ēnu — tur nāca cilvēks, kura tuvošanos viņš nebija dzirdējis un kurš pagāja garām tik tuvu, ka gandrīz pieskārās baronam. Sigoņaks ātri pagrieza galvu. Tas bija virtuvē pamanītais svešinieks, kas acīmredzot devās uz viesnīcnieka ierādīto istabu. Nekā neparasta tur nebija; tomēr barons, izlikdamies, ka nevar trāpīt atslēgu caurumā, vēroja noslēpumaino vīru, kura izskats viņu nezin kādēļ intriģēja, līdz tas pazuda gaiteņa pagriezienā. Kādas durvis aizkrita ar brīkšķi, kas viesnīcas klusumā šķita jo skaļš un radīja Sigoņakā pārliecību, ka svešais ir iegājis savā istabā un ka tas apmeties diezgan attālā viesnīcas spārnā.

Nevarēdams aizmigt, Sigoņaks sāka rakstit vēstuli krietnajam Pjēram, jo bija solījies to darīt, līdzko nonāks Parīzē. Viņam vajadzēja rakstīt ļoti skaidri un lieliem burtiem, jo uzticamais kalpotājs nebija nekāds veiklais lasītājs un saprata tikai zīmētus burtus. Vēstule bija šāda:

«Krietno Pjēr, es nu beidzot esmu Parīzē, kur, kā pieņemts, man jāiegūst bagātība un no jauna jāuzceļ sabrukušais nams, kaut gan, patiesību sakot, nezinu, kā to izdarīt. Tomēr dažs laimīgs gadījums varētu mani tuvināt galmam, un, ja man izdotos tikt pie karaļa, no kura nāk visa žēlastība, un runāt ar viņu par manu senču pakalpojumiem karaļiem, kas valdījuši pirms viņa, tos, bez šaubām, ņemtu vērā. Viņa majestāte necietīsj ka dižciltīga dzimta, kas zaudējusi mantu karos, tik nožēlojamā kārtā iznīkst. Pagaidām, kamēr man nav citu līdzekļu, es piedalos komēdiju izrādēs, un šajā amatā esmu nopelnījis dažus pistolus, no kuriem daļu Tev aizsūtīšu, līdzko gadīsies droša izdevība. Varbūt es rīkotos pareizāk, ja kļūtu par kareivi kādā pulkā; bet es negribu zaudēt brīvību, turklāt, lai cik nabadzīgs esmu, tam, kura senči komandējuši un kurš nekad nav saņēmis rīkojumus no citiem, būtu pretīgi pakļauties pavēlēm. Turklāt vientulība mani padarījusi nesavaldīgu un mežonīgu. Vienīgais ievērojamais piedzīvojums garajā ceļojumā bija divkauja ar kādu ļoti ļaunu un ļoti kašķīgu hercogu, kuru es spoži uzvarēju, pateicoties Tavai krietnajai mācībai. Es izdūru rapieri cauri viņa rokai, kaut gan man būtu bijis pavisam viegli noguldīt viņu zemē beigtu, jo viņš izlikās brašāks, nekā atklājās uzbrukumā, bija drīzāk dedzīgs nekā apdomīgs un drīzāk straujš nekā noteikts. Viņš vairākkārt atsedzās, un es būtu varējis tajās reizēs vērst pret viņu vienu no neatvairāmajiem cirtieniem, ko esi man iemācījis garajos vingrinājumos, kuros Tu biji tik pacietīgs, kad paukojāmies Sigoņakas apakšējā zālē, vienīgajā, kur grīda bija pietiekami stipra un izturēja mūsu kāju spērienus, kad gribējām nosist laiku, izvingrināt locekļus un nogurstot iegūt miegu. Tavs audzēknis dara Tev godu, un pēc šīs uzvaras, kas patiesībā bija pārāk viegla, esmu iemantojis daudz lielāku vispārības cieņu. Šķiet, es tiešām esmu prasmīgs paukotājs, augstas klases cīnītājs. Taču lai tas paliek. Par spīti jaunās dzīves izklaidēm, es bieži domāju par veco, nabadzīgo pili, kuras drupas sagrūst pār manas dzimtas kapiem un kurā esmu pavadījis savu bēdīgo jaunību. No tālienes tā man vairs neliekas nedz tik neglīta, nedz tik drūma; dažbrīd es domās staigāju pa tukšajām zālēm un apskatu nodzeltējušos portretus, kas tik ilgi bija mana vienīgā sabiedrība, un čirkstinu zem kājām no rūtīm izbirušos logu stiklus, un tādi sapņi man sagādā sērīgu prieku. Ļoti labprāt es atkal ieraudzītu arī Tavu saulē iedegušo seju, kas man tik laipni uzsmaida. Un — kāpēc lai es kaunētos? — es gribētu ari dzirdēt Balcebula murrāšanu, Miro rejas un nabaga Beijāra zviedzienus — tas taču sakopoja pēdējos spēkus, lai mani nestu, kaut ari es nepavisam neesmu smags. Nelaimīgais, ko cilvēki pamet, atdod dalu savas dvēseles dzīvniekiem, kuri ir uzticīgāki un kurus nebiedē ļauns liktenis. Vai šie labie radījumi, kas mani mīlēja, vēl ir dzīvi, vai rādās, ka tie nožēlo manu prombūtni? Vai Tu esi varējis tajā trūkuma mājoklī vismaz paglābt tos no bada nāves un atlicināt no sava liesā azaida kādu nieku, lai pamestu tiem? Papūlieti cs p ci likt visi dzīvi, lidz es atgriezīšos — nabags vai bagāts, laimīgs vai izmisis, lai dalītos savā postā vai laimē, un beigsim savu likteņa lemto dzīvi tur, kur esam cietuši. Ja man jābūt pēdējam Sigoņakam, lai notiek Dieva griba! Man ir vēl viena brīva vieta tēvu kapličā.

Barons de Sigoņaks»

Barons aizzīmogoja vēstuli ar zīmoggredzenu, vienīgo dārglietu, kuru bija paturējis no tēva mantojuma un kurā uz zila fona iegravēti trīs stārķi; viņš uzrakstīja adresi un ielika vēstījumu somā, lai aizsūtītu to, kad kāds kurjers dosies uz Gaskoņu. No Sigoņakas pils, kur viņš sapņos bija pārcēlies, domādams par Pjēru, viņš atgriezās tagadnē un Parīzē. Kaut arī bija jau vēla stunda, viņš dzirdēja apslāpēti murdam lielpilsētas troksni, kas gluži kā okeāns nekad neklusē, ari tad ne, kad atpūšas. Sigoņaks saklausīja zirga pakavu klikstus, ratu rīboņu noklustam tālumā, kāda vēlīna žūpas dziesmu, rapieru dzinkstoņu, vienam pret otru atsitoties, zagļu notverta gājēja kliedzienu uz Jaunā tilta, noklīduša suņa smilkstus un vēl visvisādas nenosakāmas skaņas. Sigoņakam likās, ka caur šiem trokšņiem viņš dzird gaitenī zaglīgus vīrieša soļus. Viņš nodzēsa sveci, lai gaismas svītra nenodotu viņa klātbūtni, un, pavēris durvis, ieraudzīja koridora galā kādu tumšā apmetnī cieši ietinušos stāvu, kas virzījās uz to pusi, kur bija aizgājis aizdomīgais un šķietami pazīstamais ceļotājs. Pēc brīža vēl viens kavalieris, kam, par spīti pūlēm iet nedzirdamiem sojiem, čīkstēja zābaks, aizgāja to pašu ceļu, kur pirmais. Nebija aizritējusi vēl ne pusstunda, kad dziestošā luktura raustīgajā gaismā gaitenī parādījās vēl viens diezgan bravūrīga izskata puisietis. Viņš bija apbruņojies tāpat kā divi iepriekšējie, un zem apmetņa malas aizmugurē rēgojās garš zobens.

Platmale ar melnu spalvu meta ēnu uz virieša sejas un liedza saskatīt tās vaibstus.

Tāds tēvaiņu gājiens Sigoņakam šķita pārāk dīvains un nelaikā, turklāt apstāklis, ka tie ir četri, atsauca atmiņā slazdus, kuros viņš būtu ieskrējis šaurajā Puatjē ieliņā, atgriežoties no teātra viesnīcā pēc strīda ar her cogu dc Valombrēzu. Viņam tikpat kā nokrita zvīņas no acīm, un viņš saprata, ka cilvēks, kas virtuvē viņu tā intriģēja, ir nekauņa, kura uzbrukums būtu izvērties lik tenīgs, ja viņš to nebūtu gaidījis. Tas bija tieši tas, kas nostiepās visā garumā ar platmali pār seju, kad kapteinis Frakass viņu vareni pārmācīja ar plakaniskiem rapiera cirtieniem. Pārējie bija viņa biedri, kurus braši atsita Hērods un Skapēns. Kāda nejaušība vai, pareizāk sakot, kāds Jauns nolūks viņus apvienoja tieši tajā viesnīcā, kur bija apmetusies trupa, turklāt jau pirmajā vakarā? Acīmredzot viņi tai bija sekojuši pa pēdām. Un Sigoņaks taču uzmanīgi bija vērojis ccju! Bet kā lai saskata ienaidnieku vienaldzīgā jātniekā, ko satiek uz ceja un kas neapstājoties tikko pamet uz jūsu pusi skatienu, bez kāda neviena satikšanās ceļojumā nav iespējama? Bija skaidrs, ka jaunā hercoga naids un mīlestība nav rimušies un ka viņš ir nolēmis apmierināt gan vienu, gan otru. Viņa atriebība tiecās ievilkt vienā tīklā Izabellu un Sigoņaku. Pēc dabas ļoti drosmīgs, barons sevis dēļ nebaidījās no algotajiem zeļļiem, kas bēgtu no viņa labā zobena un nebūtu drosmīgāki ar rapieri nekā ar nūju rokā; taču viņš baidījās no kādas gļēvas un viltīgas izdarības pret jauno aktrisi. Tāpēc barons bija piesardzīgs un nolēma neiet gulēt. Iededzis visas sveces, cik vien istabā atrada, viņš atvēra durvis tā, ka platā gaismas strēle apspīdēja gaiteņa pretējo sienu tieši tur, kur bija Izabellas durvis; tad viņš izvilka no maksts gan rapieri, gan dunci, lai tie būtu pa rokai, ja kaut kas notiktu. Ilgu laiku viņš gaidīja, bet nekas neatgadījās. Samārieša zvārgulītis jau nozvanīja otro nakts stundu, tāpat kā tuvākais Lielo augustīniešu zvans, kad atskanēja klusa čaboņa un gaišajā sienas četrstūrī nedrošs, svārstīgs un visai apmulsis parādījās pirmais svešinieks, kas nebija neviens cits kā Merindols, viens no hercoga de Valombrēza algotajiem duelantiem. Sigoņaks stāvēja uz sliekšņa rapieri rokā, gatavs gan uzbrukt, gan aizstāvēties, un izskatījās tik varonīgs, lepns un uzvarošs, ka Merindols pagāja garām, neteicis ne vārda un noliecis galvu. Trīs pārējie, kas cits aiz cita viņam sekoja, izbrīnā ieraudzījuši gaismas straumi, kuras vidū draudīgi liesmoja barons, laidās lapās, cik veikli vien varēja, un pēdējam pat izkrita stangas, ar kurām acīmredzot bija nolemts atmūķēt kapteiņa Frakasa durvis, kamēr tas guļ. Barons izsmējīgi viņiem paklanījās, un drīz vien varēja dzirdēt, kā pagalmā no staļļa tiek izvesti zirgi. Četri blēži pēc neveiksmes drāzās prom pilnos auļos.

Pie brokastgalda Hērods teica Sigoņakam:

—   Kaptein, vai jums negribas apskatīt šo pilsētu — vienu no ievērojamākām pasaulē, par kuru tik daudz stāsta? Ja jums tas būtu pa p-rātam, es varētu būt jums vadonis un ceļvedis, jo sen, kopš zēna dienām, šajā svešiniekiem un provinciāļiem bīstamajā jūrā es pazīstu un esmu izložņājis visus rifus, dzelmes, zemūdens klintis, Finpus, Haribdas un Scillas. Es būšu jūsu Palinuruss, un es vis neiegāzišos ar degunu viļņos kā tas, par kuru runā Vcrgilijs Maro. Mums te ir lieliska iespēja noskatīties izrādi, jo Jaunais tilts Parīzei ir tas pats kas Svētais ceļš Romā — pastaigu, satikšanos un aristotelisku sarunu vieta jaunumu vācējiem, lētticīgajiem, dzejniekiem, blēži; m, zagļiem, žonglieriem, kurtizānēm, muižniekiem, pilsoņiem, zaldātiem un visvisādiem citādiem ļaudīm.

—   Jūsu piedāvājums mani ļoti kārdina, krietno Hērod, — Sigoņaks atbildēja, — bet brīdiniet Skapēnu, lai viņš paliek viesnīcā un ar savu lapsas aci uzmana gājējus un nācējus, kuri neliekas īsti uzticami. Lai viņš neatstāj Izabeilu. Valombrēza atriebība ložņā ap mums un grib mūs aprīt. Šonakt redzēju četrus algotos slepkavas, kuriem tik pamatīgi sadevām Puatjē ieliņā. Cik noprotu, viņu nodoms bija atmūķēt durvis, pārsteigt mani guļošu un nodarīt ko ļaunu. Es paliku nomodā, jo nojautu perināmies kādu nekrietnību pret mūsu jauno draudzeni, tāpēc viņu plāns neizdevās, un, redzot, ka ir atklāti, viņi laida ļekas vaļā ar saviem zirgiem, kas gaidīja stallī jau apsegloti, it kā viņi taisītos ceļā agri no rīta.

—   Diezin vai viņi iedrošināsies kaut ko uzsākt dienā, — Tirāns atbildēja. — Līdzi<o sauktu, cilvēki steigtos palīgā, turklāt pēc neveiksmes viņi vēl nav atguvušies. Skapēns, Blāziuss un Leandrs Izabellai būs pietiekama apsardze, līdz mēs pārradīsimies. Bet, pieņemot, ka uz ielas mums var atgadīties kāda ķilda vai cīniņš, ņemšu līdzi rapieri, lai vajadzības gadījumā palīdzētu jūsējam.

To teicis, Tirāns apjoza savu vareno vēderu ar jostu, pie kuras karājās pamatīgs rapieris. Pār plecu viņš pārlika īsu apmetni, kas neapgrūtināja kustības, un uzmauca dziļi uz pieres platmali ar sarkanu spalvu; jo, ejot pa tiltiem, jāpiesargās no ziemeļa vai ziemeļaustreņa, kas viens un divi var ielidināt cepuri ūdenī par lielu prieku pāžiem, sulaiņiem un izsūtāmajiem zēniem. Tā Hērods paskaidroja Sigoņakam, kāpēc uzvelk galvassegu tik dziļi uz acīm, taču īstenībā krietnais aktieris domāja: varbūt Sigoņakam vēlālc.kaitētu tas, ka viņš redzēts publiskā vietā kopā ar komediantu. Tāpēc viņš, cik vien iespējams, slēpa savu tautai pārāk labi pazīstamo seju.

Uz Dofina ielas stūra Hērods pievērsa Sigoņaka uzmanību Lielo augustīniešu portālam, zem kura ļaudis gāja pirkt aizliegtajās dienās miesniekiem atņemto gaļu un ķīvējās, lai dabūtu kādu gabalu lētāk. Viņš rādija baronam arī jaunumu izplatītājus, kuri savā starpā apsprieda karaļvalstu likteņus, pēc pašu patikas pārvietoja robežas, pārdalīja impērijas un vārds vārdā atstāstīja runas, ko ministri bija teikuši savu kabinetu vientulībā. Tur tika izdotas avīzes, pamfleti, satīriski raksti un citas plānas brošūras, ko nēsāja zem apmetņiem. Visi šie nenopietnie ļaudis izskatījās noplukuši, pustraki un skrandaini.

— Te neapstāsimies, — Hērods teica, — un neklausīsimies viņu melšās, tās nekad nebeigsies; palikt varētu vienīgi tad, ja nu jums gribētos uzzināt Persijas valdnieka pēdējo ediktu vai Prētržana galma ceremoniālu. Paiesim Vēl dažus soļus un varēsim baudīt vienu no skaistākajiem skatiem pasaulē, kādus neviens teātris ar dekorācijām un skatuves mašīnām nespēj radīt.

Tiešām, līdzko Sigoņaks un viņa pavadonis bija pārgājuši pār šaurās ūdens strēles arku tiltiņu, viņiem pavērās perspektīva, kurai nebija un joprojām nav sāncenses visā pasaulē. Priekšplānu veidoja pats tilts ar gracioziem pusmēnešiem uz katra pilona. Jaunais tilts nebija apbūvēts ar divām rindām augstu namu kā Mijēju tilts vai Svētā Mišela tilts. Dižais monarhs bija aizliedzis tos celt, lai ar nabadzīgām un drūmām būvēm neaizsegtu grezno pili, kurā mīt mūsu karaļi un kura no šī punkta atklājas visā savā lieliskumā.

Uz cietzemes, ko veidoja salas gals, mierīgs kā Marks Aurēlijs labais karalis jāja savā bronzas zirgā uz pjedestāla, pret kuru visos četros stūros atspiedās važās saliekusies metāla gūstekņi. Pjedestālu ieskāva kaltas dzelzs režģis ar bagātīgiem vijumiem, sargājot tā pamatni no pūļa nekrietnības un necieņas; dažkārt, it sevišķi karaļa izbraukuma dienās vai interesantu nāvessodu izpildīšanas reizēs, dīkdieņi, kāpjot pāri režģim, pat uzdrošinājās rausties labsirdīga karaļa zirga mugurā. Bronzas skarbais tonis spēcīgi izcēlās uz gaismas klaja un tālo pakalnu fona, kas bija redzams aiz Sarkanā tilta.

Kreisajā krastā virs namiem slējās senās romiešu baznīcas Senžermēndeprē smaile un augstie Nevēru savrupnama — joprojām nepabeigtās pils — jumti. Mazliet tālāk tornis — senlaicīgā Nesla nama palieka drupu kaudzes vidū — mērcēja pamatus ūdenī un, kaut arī jau sen tas bija pussagruvis, joprojām lepns cēlās pret apvārsni. Tālāk stiepās Varžu purvs un zili dūmakainā debesu pamalē varēja izšķirt trīs krustus, kas bija pacelti Krucifiksa jeb Valeriāna kalna virsotnē.

Luvra lepni izvērsās upes labajā krastā, to zeltīja drīzāk spožs nekā silts, bet priecīgs un īsti ziemigs saules stars, kurš neparasti skaidri izcēla šīs reizē cildenās un bagātās arhitektūras detaļas. Gara galerija savienoja Luvru ar Tilērijām — tas bija brīnutn ērti, jo pa to karalis, kad vien iedomājās, varēja nonākt vai nu savā labajā pilsētā, vai laukos, un galerija atklāja vienreizējus daiļumus — smalki veidotas skulptūras, ar vēsturiskām ainām rotātas dzcgas un ornamentiem klātus sienu izliekumus, kolonnas un pilastrus, kas varētu sacensties ar visizveicīgāko grieķu vai romiešu arhitektu celtnēm.

No stūra, pie kura bija Sarla IX balkons, ēka atkāpās, atstājot vietu dārziem un liekām būvēm, kuras gluži kā sēnes auga pie senās celtnes kājām. Krastmalā tiltiņi lieca arkādes, un vēl tālāk uz lejteces pusi nekā Nesla tornis lepojās pagalms, pārpalikums no vecās Sarla V Luvras, kas nocietināja starp upi un pili uzmūrētos vārtus. Sie divi vecie torņi, pēc gotikas likumiem pāri salikti, stāvēja viens otram pretī pa diagonāli un vērta perspektīvu jo krāšņāku. Tie atgādināja feodālisma laikus un starp jaunajiem, gaumīgi būvētajiem namiem izskatījās kā antīka katedra vai dīvainiem griezumiem rotāts trauku skapis starp sudraba kalumiem un zeltījumiem klātām jaunlaiku mēbelēm. Sīs gadsimtu relikvijas piešķir pilsētām cienījamus vaibstus, un vajadzētu sargāties tās izpostīt.

Tilēriju dārza galā, kur beidzās pilsēta, varēja vērot

9— 13«

Konferansas vārtus un viņpus dārzam — kokus Karalienes pagalmā, galminieku un dižcilšu iemīļotā pastaigu vietā, kur tie mēdza izrādīt savas karietes.

Abi krasti, kurus ātrumā ieskicējām, kā divas kulises ietvēra rosīgo ainu, ko pavēra upe — laivas pa to braukāja no krasta uz krastu, tos aizsprostoja pietauvoti un noenkuroti kuģi, piekrauti gan ar sienu, gan malku, gan pārtiku. Luvras krastmalas lejgalā karaļa galiotas priecēja acis ar skulpturālajiem, apzeltītajiem rotājumiem un karogiem Francijas krāsas.

Atkal pavēršot skatienu uz tilta pusi, varēja redzēt Oksruā Svētā Zermēna baznīcas tornīšus, kas pacēlās pāri augstajiem, kā spēļu kārtis smaili kopā saslietajiem namu jumtiem. So vietu pietiekami apskatījis, llērods veda Sigoņaku uz Samarieša pulksteni.

—   Lai an tā ir vieta, kur satiekas muļķi, kas gaidīt gaida, kad metāla zvanītājs uzsitis stundu skaitu pa pulksteņa disku, ir jādara tāpat kā citiem. Mazliet vientiesīgas ziņkāres nenāk par sliktu tikko krasta izkāpušam ceļotājam. Smieties un vīpsnāt par to, kas sagādā prieku vienkāršiem ļaudīm, būtu drīzāk nepiedienīgi nekā gudri.

Ta Tirāns runāja, atvainodamies ceļabiedram, kamēr abi stāvēja pie mazās hidrauliskās mājiņas un gaidīja, kad pulksteņa rādītājs iekustinās priecīgo zvaniņu, apzeltītais svina Jēzus uzrunās pret akas grodu atbalstījušos samarieti, astronomiskā ciparnīca ar zodiaka zīmēm un inelnkoka ābolu atzīmēs Saules un Mēness noieto ceļu, groteskā maska vems no upes pasmelto ūdeni; Herakis nesa ietvarā visu šo dekorāciju kopumu, un doba statuja bija vējrādis tāpat kā Doganas Fortuna Venēcijā un Giralda Sevilja.

Beidzot rādītāja gals sasniedza ciparu X; zvaniņi sāka jo priecīgi skariet, savās sīkajās, sudrabainajās vai vara balstiņās dziedot sarabandas melodiju; stundu sitējs pacēla roku, un veseris tik reizes nolaidās uz zvana, cik stundu vajadzēja noskandēt. Sis flāma Lintlera izgudrotais mehānisms Sigoņaku ļoti uzjautrināja, jo, kaut arī pēc dabas viņš bija cilvēks ar garīgām slieksmēm, daudz kas viņam likās pilnīgi jauns — viņš taču nekad nebija atstājis savu muižu landos.

—   Tagad griezīsimies uz otru pusi, — Hērods teica, — tur skats nepavisam nav tik iespaidīgs. Mijēju tilta ēkas pārāk sašaurina redzesloku. Gērētavu krastmalas mājas nav neko vērtas; tomēr Svētā Zaķa tornis, Svētā Meredika tornis un tālo baznīcu smailes izteiksmīgi liecina par lielpilsētu. Un pils salā, Lielās Sēnas krastmalā vienādās sarkano ķieģeļu mājas, kuras savieno ballu akmeņu virknes, izskatās cēlas, un tās jauki noslēdz vecais Pulksteņtornis ar smailo jumtu, kas, starp citu, bieži sniedzas cauri debesu miglai. Dofina laukums, kurš paver trisstūri pretī bronzas karalim un no kura var redzēt pils vārtus, ir viens no vislabāk iekārtotajiem un vistīrākajiem. Svētā kapela, divstāvu baznīca, tik slavena ar savām bagātībām un relikvijām, graciozi slien smaili pāri augstajiem kārniņu jumtiem ar izrotātiem logiem, kas spīd un laistās vēl gluži jauni, jo šis ēkas uzceltas nesen; bērnībā es lēcu klases tur, kur tagad uzbūvētas šīs mājas; pateicoties mūsu karaļu augstsirdīgajai devībai, Parīze ik dienas kļūst jo skaistāka par lielu apbrīnu svešiniekiem, kas, atgriežoties savās zemēs, stāsta brīnumus, ik ceļojumā ieraudzījuši pilsētu skaistāku, lielāku un gandrīz gluži jaunu.

— Vēl vairāk nekā publisko un privāto celtņu lielums, bagātība un greznība mani pārsteidz neskaitāmi daudzie ļaudis, — Sigoņaks atbildēja. — Tie čum un mudž ielās, laukumos un uz tiltiem gluži kā skudras ap tikko izjauktu pūzni, kā apdulluši skraida šurpu turpu, un nav saprotams, kāds tiem mērķis. Šķiet dīvaini, iedomājoties, ka ikvienam cilvēkam, kas veido šo neaptveramo pūli, ir sava istaba, laba vai slikta gulta, ka tas ēd gandrīz katru dienu, jo citādi nomirtu bada. Cik milzīgs daudzums pārtikas, cik vēršu baru, miltu mēru un vīna mucu vajadzīgs, lai pabarotu visu šo pūli, kas sapulcējies vienā paša vietā, turpretī pie mums landos tikai retumis var sastapt kādu dzīvu dvēseli.

Tiešām, cilvēku burzma, kas kustējās uz Jaunā tilla, viegli varēja pārsteigt provinciāli. Pa tilta vidu abos virzienos brauca karietes ar diviem vai četriem zirgiem priekšā, vienas — svaigi krāsotas un apzeltītas, ar samtu izrotātas un stiklotām rūtīm, uz līganām atsperēm, tām aizmugurē stāvēja sulaiņi un uz bukas sēdēja greznās livrejās ieģērbti sarkansejaini kučieri, kas pūlī tik tikko valdīja zirgu nepacietību; citas bija mazāk spožas, pabālējušās, ar ādas aizkariņiem, sagrabējušām atsperēm, tās vilka daudz rāmāki zirgi, kam tikai pātaga spēja iedvest mundrumu, tās liecināja par īpašnieku mazaku turību. Pirmajās karietēs aiz logu stikliem varēja redzet galminiekus lieliskos tērpos un koķeti izrotājušās dāmas; otrajas — ierēdņus, dakterus un citus nopietnus ļaudis. Pa starpām brauca ar akmeņiem, malku vai mucām piekrautas ores, tās »vadīja rupji ormaņi, kas drūzmā velnišķīgā niknuma ladēja Dievu. Kustīgajā pajūgu labirintā jātnieki meklēja kādu spraugu un ne vienmēr spēja izvairīties no ratu rumbas, kas pieskaras viņu zābakiem un notriepa tos ar dubļiem. Gan privāti, gan īrēti nesamkrēsli centās parauties sānis, lai netiktu ierauti drūzmā, un nesēji, cik vien varēja, turējās tuvāk margām. Ja pāri gāja vēršu bars, jūklis kļuva neaprakstams. Ragaiņi — te runa ir nevis par precētiem divkājainajiem, kas gāļa pāri Jaunajam tillam, bet par īstiem r aglopiem — vēršiem, kuri, galvas noliekuši, pārbiedēti, suņu trenkti un dzinēju sisti, skraidīja uz visām pusēm. Tos ieraudzījuši, zirgi bailēs kārpījās un zviedza. Gājēji, pārbijušies no sabadīšanas, glābās, kā varēja, un suņi, pidarnies pa kājām neveiklākajiem, novirzīja viņus no līdzsvara ass un nogāza zemē kā sivēnus. Pat kāda dāma, izkrāšļojusies, ieģerbusies stikla pērlīšu virtenēm un ugunssarkanām lentēm apšūta tērpā, acīmredzot Veneras priesteriene, kas meklēja piedzīvojumus, sagrīļojās uz augstajiem papežiem un nokrita uz muguras, nenodarot sev neko ļaunu, jo pie tāda stāvokļa jau esot pieradusi, kā apgalvoja ļaunie zobgaļi, pasniedzot roku, lai palīdzētu viņai piecelties. Citreiz uz tilta uzsoļoja kareivju nodaļa, un pūlim vajadzēja pašķirties, jo Marsa dēli nebija raduši sastapt pretestību.

— Tas viss ir gluži parasts, — Hērods teica vērošanā iegrimušajam Sigoņakam. — Papūlēsimies izspiesties cauri biezumam un nokļūt tur, kur uzturas Jauna tilta savādnieki, neparasti un pustraki radījumi, kurus ir vērts apskatīt tuvāk. Nevienā citā pilsētā nav tik dažādu dīvaiņu kā Parīzē. Tie dīgst bruģakmeņu starpās gluži kā puķes vai, pareizāk sakot, briesmonīgas un bezveidīgas sēnes, kurām neviena augsne neder tik labi kā melnie dubļi. Ahā, rau, tur ir Perigurdēns deMeijē, ko dēvē par netīreļu dzejnieku un kas aplido bronzas karali. Vieni domā, ka tas ir no zvērnīcas izbēdzis mērkaķis; citi apgalvo, ka viens no Nevēra kunga atvestajiem kamieļiem. Šis strīds vēl nav izšķirts, bet, manuprāt, tas ir cilvēks visā viņa trakumā, nekaunībā un netīrībā. Mērkaķi izķer kukaiņus savos kažokos un aiz atriebības un sodīšanas kāres apēd tos, bet viņš vis tā nepūlas; kamieļi gludina savu spalvu un apkaisa to ar pulekļiem kā ar īrisa pūderi; turklāt tiem ir vairāki kuņģi, un tie gremo barību, turpretī šis dzejnieks to nevarētu darīt, jo viņam guza vienmēr ir tikpat tukša kā galva. Pametiet viņam kādu ubagdāvanu; viņš pieņems to, kurnēdams un jūs lādēdams. Tas tiešām ir cilvēks, jo ir traks, netīrs un nepateicīgs.

Sigoņaks izvilka no jostas maka monētu un sniedza to dzejniekam, kas sākumā, sapņojumos iegremdējies, kā jau rīcībā neaprēķināms cilvēks, kam visi nav mājās, nemaz neredzēja acu priekšā stāvošo baronu. Beidzot viņš to pamanīja un, pārtraucis tukšo prātuļošanu, ar spēju alkatību paķēra naudu un iemeta kabatā, nomurminādams lāstus, tad, atkal nonācis dzejas dēmona varā, sāka raustīt lūpas, šķobīt seju vismaz tikpat briesmīgās grimasēs, kādas ir Zermēna Pitona maskām zem Jaunā tilta dzegas, gluži kā murrās spēlētājs, visu laiku kustinot pirkstus, tā skaitot pēdas vārsmām, ko bubināja zem deguna, iepriecinot lokā apkārt stāvošos dīkdieņus.

Jāteic, ka šim dzejniekam apģērbs bija dīvaināks nekā karnevāla pēdējās dienas izbāznim, ko Pelnu ceturtdienā nes sadedzināt, vai kā putnu biedēklim, kādus izliek augļu vai vīna dārzos. Viņu redzot, varēja domāt, ka tas ir Samarieša pulksteņa stundu sitējs, mazais moris no Jaunā tirgus vai Svētā Paula Zakmārs, ietērpies pie lupatnieka. Veca, saulē norūsējusi un lietū izbalējusi platmale ar tauku riņķi apkārt un kožu saēstu gaiļa spalvu vairāk izskatījās pēc aptiekāra filtrējamās kules nekā pēc cilvēka galvassegas un bija uzmaukta līdz pat uzacīm, tāpēc, lai kaut ko redzētu, dzejniekam vajadzēja izsliet degunu — noļukuši un netīrā cepures mala gandrīz aizsedza acis. Neaprakstāma auduma un neaprakstāmas krāsas apmetnis šķita jautrāks par savu īpašnieku, jo smējās visās šuvēs. Sis jokpēterīgais apģērba gabals plīsa pušu aiz jautrības un ari aiz vecuma, jo bija dzīvojis pasaulē ilgāk nekā Metuzāls. Jostas vietā bija apsieta frīzu audekla strēmele un tajā iekārta rapierim līdzīga florete bez maksts, kuras asmens kā arkla lemesis uzara bruģi dzejnieka pēdās. Dzeltena satina bikses, ko savulaik valkājuši maskarādes dalībnieki kādā baleta uzvedumā, bija iebāztas zābakos, no kuriem viens — paredzēts zušu zvejniekiem un taisīts no melnas ādas, otrs, ar ceļgala aizsegu, — no baltas Krievijas ādas, viens ar zemu, otrs — ar augstu papēdi un piesi, tā atlupusi zole jau sen būtu pazudusi, ja nebūtu piesieta pie pēdas ar auklām gluži kā senos laikos koturna ar saitēm. Sarkana kazas vilnas pelerīne, kas pasargāja no lietus un netika noņemta nevienā gadalaikā, papildināja ietērpu, kādu valkāt būtu kaunējies Peršas ābolu vācējs, bet mūsu dzejnieks, šķiet, ar to krietni lepojās. Zem pelerlnes krokām blakus zobena spalam — šim ierocim acīmredzot vajadzēja viņu aizstāvēt — rēgojās maizes ņukas gals.

Mazliet tālāk, vienā no pusmēnešiem, kādi bija izveidoti virs katra pilona, neredzīgais blakus resnai sievai, savai pavadonei, auroja dramatiskas kuplejas, kurās komiski baismā garā apdziedāja un apraudaja kāda slavena noziedznieka dzīvi, darbus un nāvi. Citā vietā sarkanā saržā tērpies blēdis pelikānu padusē pastaigājās pa paaugstinājumu, kas bija izrotāts ar veselām virtenēm misiņa stieplēs savērtu dzerokļu, acu zobu un priekšzobu. Apkārt sanākušajiem dīkdieņiem viņš gari skaidroja, ka spēj bez sāpēm (viņam pašam tiešām nesāpēja) dabūt laukā visnejaukākos apdrupušos zobus ar visstiprākajām saknēm — vai nu ar zobenu, vai pistoli, kā kurš grib, ja vien nevēlas izraut zobu parastajā veidā. «Es tos nerauju,» viņš spalgi noķērcās, «es tos tikai savācu! Tas, kam ir kāds samaitāts zobs, lai nāk iekšā bez baiļu, es to izārstēšu vienā mirklī!»

Kāds lempīgs tēvainis, kura pietūkušais vaigs liecināja par zobu sāpēm, apsēdās uz krēsla, un dakterētājs iebaza tam mutē briesmīgas slīpēta tērauda knaibles. Nelaimīgais nevis turējās pie sēdekļa paročiem, bet, aizvien vairāk un vairāk slienot kājas gaisā, cēlās augšā līdzi zobam, kas nepavisam negribēja no tā šķirties, un pūli tas viss varen uzjautrināja. Straujš izrāviens beidza viņa mocības, un rāvējs vicināja virs skatītāju galvām vēl gluži asiņainu trofeju.

Jocīgās ainas laikā mērkaķis, kas bija piesiets ķēdītē aiz ādas jostas, kura griezās dzīvnieciņa gurnos, ķēmodamies atdarināja pacienta kliedzienus, raustīšanos un locīšanos.

Smieklīgais skats ilgi nesaistīja Hēroda un Sigoņaka uzmanību, viņi labāk kavējās pie avīžu pārdevējiem un bukinistiem, kuri bija izlikuši savu preci uz tilta margām. Tirāns pievērsa Sigoņaka uzmanību skrandainim, kas bija apsēdies tilta ārmalā uz dzegas, nolicis blakus kruķi un bļodiņu, un izstieptā rokā bāza netīro cepuri zem deguna katram, kurš noliecās, lai pašķirstītu kādu grāmatu vai pavērotu straumi, un pieprasīja, lai iemet platmalē dublonu, desmit sū monētu vai arī ko vērtīgāku, ja ir labs prāts, jo viņš neatsakās ne no kādas naudas, prot tikt vaļā arī no viltotas.

—   Pie mums uz dzegām dzivo vienīgi bezdelīgas, bet te — cilvēki.

—   Jūs šo blēdi saucat par cilvēku! — Hērods teica. — Tas ir pieklājīgi, un kristīgais nedrīkst nicināt nevienu. Turklāt uz šī tilta ir viss kas, varbūt pat godīgi cilvēki, jo arī mēs te esam. Kā māca paruna, nav iespējams pāriet tam pāri, nesastopot mūku, baltu zirgu un priekameitu. Lūk, tur jau iet viens melnsvārcis, steigā klaudzinādams sandales, baltais zirgs arī nevar būt tālu; ā, redziet, tieši jūsu priekšā kumeļš dīžājas kā statuja starp piloniem. Trūkst vienīgi kurtizānes. Ilgi tā nebūs jāgaida. Rau, tur nāk nevis viena, bet veselas trīs atsegtām krūtīm, nozieķējušās kā kariešu rumbas un smejas pilnā kaklā, lai rādītu zobus. Paruna nav melojusi.

Piepeši tilta pretējā galā sacēlās troksnis, un pūlis steidzās turp. Duelanti paukojās krastā statujas pakājē, kur bija visvairāk vietas un visērtāk vicināt rapierus. Viņi sauca: «Nāvi! Nāvi!» un izlikās, ka metas viens otram virsū negantā niknumā. Taču tie bija tikai šķietami izklupieni un aizturēti cirtieni kā komēdiju divkaujās, kurās tik daudzi tiek nogalināti un ievainoti, bet nekad neviens nav nomiris. Viņi cīnījās divi pret divi un, it kā ārkārtēju dusmu iekveldēti, atvairīja rapierus, ar ko biedri mēģināja viņus izšķirt. Šķietamā strīda mērķis bija sapulcināt ļaudis, lai kabatzagļi pūli varētu rīkoties jo drošāk. Tiešām, dažs ziņkārīgais, kas bija iespraucies drūzmā ar skaistu, silti oderētu apmetni uz pleca un pilnu maku, izgāja no tās vienā kamzolī un bez naudas, kuru bija iztērējis, pats nemanīdams. Pēc tam duelanti, kas nekad nebija naidojušies, jo sapratās tāpat kā zagļi tirgū, jo tādi arī bija, samierinājās, ļoti sirsnīgi un draudzīgi kratīdami viens otram roku un apgalvodami, ka gods ir aizstāvēts. To izdarīt tiešām nebija grūti; tādu padibeņu gods nevarēja būt sevišķi smalks un vārīgs.

Paklausot Hēroda padomam, Sigoņaks negāja cīnītājiem pārāk tuvu klāt, tāpēc tikai neskaidri varēja viņus saredzēt pa ziņkārīgo skatītāju galvu un plecu starpām. Tomēr viņam šķita, ka tie ir tie paši četri dīvainie vīri, kuru noslēpumainās gaitas Dofina ielas viesnīcā viņš iepriekšējā naktī bija novērojis, un izteica savas aizdomas Hērodam. Bet duelanti jau bija pūļa aizsegā piesardzīgi pazuduši, un tos atrast būtu grūtāk nekā adatu siena kaudzē.

—   Tas ir iespējams, — Hērods sacīja, — šis strīds uzsākts, lai jūs pievilinātu, jo mūs droši vien izseko hercoga de Valombrēza sūtņi. Viens no duelantiem varētu izlikties, ka jūsu klātbūtne viņu traucē vai pārsteidz un, neļaujot jums izvilkt rapieri no maksts, viņš jums būtu it ka nejauši devis nāvīgu triecienu un vajadzības gadījumā viņa biedri būtu jūs piebeiguši. Viss būtu notēlots kā nejauša sastapšanās un parasta ķilda. Tādos gadījumos tas, kas ievainojumus saņēmis, neko nepanāk. Tad nav iespējams pierādīt iepriekšēju nodomu un uzglūnēšanu.

—   Man ir pretīgi domāt, — augstsirdīgais Sigoņaks atbildēja, — ka muižnieks spēj būt tik zemisks un likt, lai viņa sāncensi nogaiina algoti slepkavas. Ja viņu neapmierina mūsu pirmā tikšanās, es esmu gatavs krustot ar viņu rapierus, līdz viens vai otrs mirstam. Godavīri jautājumus kārto tā.

—   Bez šaubām, — Hērods atbildēja, — bet hercogs, lai cik neprātīgs savā iedomībā, labi z'na, ka divkauja ar jums viņam var beigties tikai ar nāvi. Viņš ir izmēģinājis jūsu rapieri un sajutis tā smaili. Varat ticēt, ka neveiksme viņā pamodinājusi sātanisku atriebības kāri, un viņš nebūs izvēlīgs līdzekļos, lai tikai to apmierinātu.

—   Ja viņam nepatīk rapieris, mēs varam cīnīties zirgu mugurā un ar pistolēm, — Sigoņaks sacīja, — tādā gadījumā mana paukošanas prasme nav nekada priekšrocība.

Tā sarunādamies, abi biedri sasniedza Skolas krastmalu, un tur kāda kariete būtu Sigoņaku sabraukusi, ja viņš nepaspētu strauji palēkt sānis. Vienīgi kalsnā auguma dēļ viņu nesaspieda pret sienu, tik cieši pajūgs pie tās pieplacināja, kaut arī otrā pusē bija vietas diezgan, un kučieris, mazlietiņ pagriezis zirgus, varētu izvairīties no gājēja, kuru, šķiet, tieši vajāja. Karietes logu rūtis bija ciet un aizkari nolaisti, bet, ja kāds tos būtu pacēlis, tas redzētu lieliski ģērbušos senjoru, kura roka bija iekārta melnā, salocītā tafta saitē. Par spīti nolaisto aizkaru sarkanīgajam atspīdumam, viņš bija bāls, un melno, smalko uzacu loki izcēlās matētā baltumā. Ar zobiem, spožākiem par pērlēm, viņš līdz asinīm kodīja apakšlūpu, un tievās, iestīvinātās ūsas slējās un raustījās kā tīģerim, kas saož upuri. Viņš bija nevainojami skaists, bet nežēlības izteiksme drīzāk varētu iedvest šausmas nekā mīlestību, vismaz tajā brīdī, kad to izķēmoja naidīgas un ļaunas kaislības. Sajā portretā, kas uzskicēts, paceļat lielā ātrumā braucošas karietes aizkarus, katrs, bez šaubām, pazīst jauno hercogu de Valombrēzu.

—   Vēl viena neveiksme, — viņš teica, kamēr kariete veda viņu garām Tilērijām uz Konferansas vārtu pusi.

—   Tomēr es apsolīju kučierim divdesmit piecus luidorus, ja viņš būs pietiekami veikls, aizķers ar pajūgu šo nolādēto Sigoņaku un satrieks pret kādu akmens stabu it kā nelaimes gadījuma dēļ. Nav šaubu, ka mana zvaigzne bālē. Sīkais lauku muižnieķelis pārspēj mani. Izabella dievina viņu, bet mani ienīst. Viņš piekāva manus bruņotos kalpus un ievainoja mani pašu. Viņam ir jāmirst, lai arī viņš būtu neievainojams un viņu sargātu kāds amulets, citādi es zaudēšu savu vārdu un hercoga tituiu.

—   Uf! — nosēcās Hērods, izlaizdams garu nopūtu no varenajām krūtīm. — Sīs karietes zirgi šķiet gluži tādi paši kā Diomēda kumeļi, kas skrēja virsū cilvēkiem, tos saplosīja un pārlika no to miesām. Vai vismaz neesat ievainots? Sis nelabā trenktais kučieris jūs redzēja ļoti labi, un esmu gatavs derēt uz visbagātīgākajiem ienākumiem par izrādi, ka viņš gribēja jūs sabraukt kaut kāda noslēpumaina nodoma vai atriebības dēļ, vadīdams pajūgu pilnā sparā jums virsū. Par to esmu pārliecināts. Vai pamanījāt kādu uzgleznotu ģerboni uz durtiņām? Jūs, muižnieks, pārzināt heraldikas cildeno zinātni, uri jums nav sveši slavenāko dzimtu ģerboņi.

—   To es nevaru jums pasacīt, — Sigoņaks atbildēja.

—   Pat armijas herolds šādos apstākļos nebūtu izšķīris ģerboņa lauka emaljas un krāsas, vēl'jo mazāk — tā sadalījumu un atšķirības zīmes. Mani pārāk nodarbināja bēgšana no ripojošā briesmoņa, lai es varētu redzat, vai uz tā bija leopardiem līdzīgas lauvas vai lauvas tikai līdz pusei, vai uz tā bija ērglēni bez kājām un galvām vai mazi lidojoši putni, vai aploce bija no zelta vai sudraba, vai krusti — taisni vai viļņoti, vai arī tur bija kadas pavisam citas emblēmas.

—   Zēl gan, — Hērods noteica. — Ja jūs to būtu pamanījis, mēs uzietu pēdas un atrisinātu šo neģēlīgo intrigu, jo ir skaidrs, ka no jums grib tikt vaļā quibu scumque viis, kā teiktu pedants Blāziuss savā latīņu valodā… Kaut arī nav nekādu pierādījumu, es nemaz nebrīnītos, ja atklātos, ka šī kariete pieder hercogam de Valombrēzam, kuram labpatiktos pārbraukt ar saviem riteņiem pāri ienaidnieka ķermenim.

—   Kā jūs varat tā domāt, senjor Hērod? — Sigoņaks iesaucās. — Tāda rīcība būtu zemiska, nekaunīga un nelietīga, pārāk necienīga, lai ko tādu vēlētos muižnieks no tik dižas dzimtas, kāda galu galā ir dc Valombrēzu dzimta. Turklāt — vai tad mēs viņu neatstājām Puatjē savrupnamā vēl neatkopušos pēc ievainojuma? Kā tad viņš varēja jau nonākt Parīzē, kur mēs paši iebraucām tikai vakar?

—   Vai gan mēs diezgan ilgi neuzturējāmies Orleānā un Tūrā, kur devām izrādes, un vai viņš ar ekipāžām, kādas ir viņa rīcībā, nevarētu mums sekot vai pat aizsteigties priekšā? Bet, ja runājam par brūci, ko dziedina vislabākie ārsti, tā droši vien drīz aizvērās un sadzija. Turklāt ievainojums nebija tik bīstams, lai jaunam un spēcīgam cilvēkam liegtu ceļot pēc sirds patikas vai nu karietē, vai nesamkrēslā. Tātad jums, dārgo kapteini, jābūt ļoti piesardzīgam, jo jums gatavo kādu Zarnaka cirtienu vai grib jūs ievilināt slazdos, iztēlojot tos par nelaimes gadījumu. Jūsu nāve nodotu neaizsargāto Izabellu hercoga rokās. Ko gan mēs, nabaga ceļojošie komedianti, iespētu pret tik varenu senjoru? Ja var vēl šaubīties, vai Parīzē ir hercogs de Valombrēzs, vismaz viņa sūtņi te ir un viņu aizstāj, jo nupat pagājušajā naktī, ja jūs, pamatotu aizdomu satraukts, nebūtu palicis nomodā ar ieročiem rokā, viņi jūs klusiņām būtu nomaitājuši paša istabā.

Hēroda apgalvojumi bija pārāk patiesi, lai tos noliegtu; tāpēc barons tikai piekrītoši pamāja ar galvu un tvēra pie rapiera roktura, izvilka ieroci pa pusei no maksts, lai pārliecinātos, ka tas nav iestrēdzis.

Tā sarunādamies, abi biedri gāja gar Luvru un Tilērijām līdz Konferansas vārtiem, pa kuriem varēja nokļūt Karalienes pagalmā, kad ieraudzīja priekšā lielu putekļu mākoni, kurā zibēja ieroči un vizēja bruņas. Viņi pagaja malā, lai palaistu garām kavalēriju, kas jāja pa priekšu karaļa karietei — valdnieks atgriezās no Senžermēnas Luvrā. Karietē, kuras logu stikli bija nolaisti un aizkari atvilkti acīmredzot tāpēc, lai tauta pilnām varētu noskatīties uz karali — savu likteņlēmēju, Hērods un Sigoņaks ieraudzīja bālu rēgu, ģērbtu melnā tērpā, zilu lenti pār krūtīm, nekustīgu kā vaska figūru. Gari, brūni mati ieskāva nedzīvo seju, kura pauda garlaicības radītas skumjas — gluži spānisku garlaicību, tādu, ar kādu sirga Filips II un kādu savā klusumā un vientulībā spēj izperināt vienīgi Eskuriāls. Šķita, ka acis neatspoguļo priekšmetus; tajās neiedzirkstījās neviena vēlme, neviena doma, nekas neliecināja par gribu. Dziļš riebums pret dzīvi bija atkāris apakšlūpu, kas vērta seju nīgru un neapmierinātu. Baltās, vājās plaukstas gulēja uz ceļgaliem kā dažiem ēģiptiešu elkiem. Taču šajā drūmajā tēlā, kas personificēja Franciju, joprojām varēja manīt karalisku majestātiskumu, kurā jautās arī Anrī IV cildenās asinis.

Kariete aiztraucās garām kā žilbinošs spožums, un tai sekoja jātnieku nodaļa, kura noslēdza eskortu. Karali ieraudzījis, Sigoņaks kļuva domīgs. Savā vientiesīgajā iztēlē viņš valdnieku iedomājās kā pārdabisku būtni, kas zelta un dārgakmeņu saules vidū staro visā varenībā — mirdzošs, uzvarošs, skaistāks, lielāks un spēcīgāks par visiem citiem; taču viņš redzēja tikai vārgulīgu stāvu, garlaicības māktu, slimīgu, pēc izskata gandrīz nabadzīgu, tumšā tērpā kā sēru drānās ģērbušos cilvēku, kas, šķiet, neko neredz no ārpasaules un ko nomāc kādi baismi sapņi. «Ak,» viņš pats sev teica, «tas ir karalis, kurš ietver sevi tik daudzus miljonus cilvēku, kurš paceļas pašā piramīdas smailē, pret ko no apakšas sniedzas tik daudz lūdzošu roku, kurš liek klusēt vai dārdēt lielgabaliem, paceļ vai pazemina, soda vai atalgo, ja vēlas, saka «Žēlastību!», kad tiesa saka «Nāvi!», kurš ar vienu vārdu var mainīt cilvēka likteni! Ja viņa skatiens pievērsīsies man, es, nabags, kļūšu par bagātnieku, es, vājais — varens, visu sveikts un mīlēts es, nepazīstamais, pacelšos. Sigoņakas sabrukušie torņi lepni izsliesies; īpašumi pievienosies manam sarukušajam mantojumam. Es kļūšu par visas apkaimes senjoru! Bet kā lai iedomājās, ka viņš varētu mani pamanīt šajā cilvēku skudrupūznī, kas rosās pie viņa kājām un uz ko viņš nemaz neskatās? Un, pat ja viņš mani ieraudzītu, kādas simpātijas gan varētu starp mums rasties?»

Tādas un vēl citādas domas, kas būtu pārāk gari jāstāsta, nodarbināja Sigoņaku, kurš klusēdams gaja blakus biedram. Hērods godbijīgi klusēja, netraucēdams barona sapņus, un izklaidēdamies vēroja ekipāžas, kas brauca šurp un turp. Tad viņš teica baronam, ka droši vien jau ir pusdienlaiks un ka būtu jāpagriež kompasa šautra uz zupaspolu, jo nekas nav ļaunāk kā pusdienas ēst aukstu ēdienu, varbūt vienīgi — uzsildītu ēdienu.

Sigoņaks piekrita neapstrīdamajam spriedumam, un viņi devās atpakaļ uz viesnīcu. Abu prombūtnē nekas sevišķs nebija noticis. Bija pagājušas tikai divas stundas. Izabella mierīgi sēdēja pie bļodas ar zupu, kurai bija vairāk tauku acu nekā Argusam redzokļu, sveicināja draugu ar parasto maigo smaidu un sniedza viņam baltu roku. Komedianti zobgalīgi vai ziņkārīgi izjautāja par pastaigu pilsētā, apjautājās, vai baronam vēl ir apmetnis, mutauts un maks. Uz to Sigoņaks atbildēja jautri un apstiprinoši. Tīkamā tērzēšana driz izgaisināja drūmās domas, un viņš sāka prātot, vai tikai nav kritis par upuri pārspīlēti drūmai iztēlei, kas visur redz vienīgi slazdus.

Taču aizdomām bija pamats, un viņa ienaidnieki pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem nebija atsacījušies no nekrietnajiem nodomiem. Hercogs piedraudēja Merindolam, ka atkal nodos viņu uz galerām, no kurām bija izpestījis, ja viņš nenomaitās Sigoņaku, tāpēc Merindols nolēma meklēt palīdzību pie viena no saviem brašajiem draugiem, ko nebiedēja nekas, ja vien tika labi samaksāts. Viņš pats vairs nejutās pietiekami stiprs, lai tiklu galā ar baronu, kas tagad viņu turklāt pazina, un piekļūt pastāvīgi modrajam pretiniekam bija grūti.

Tātad Merindols gaja meklēt slepkavnieku, kas dzīvoja Jaunā tirgus laukumā pie Mazā tilta — vietā, kur mita galvenokārt duelanti, blēži, laupītāji un citi tumši ļaudis.

Starp nokvēpušajiem namiem, kuri balstījās cits pret citu kā dzērāji, kas baidās nokrist, Merindols izraudzījās vismelnāko, vissagruvušāko un noplukušāko; tam logi bija aizbāzti ar pretīgām lupatām kā uzšķērsti vēderi, no kuriem gāžas āra iekšas. Viņš ieslīdēja tumšā ejā, kas šai alā bija durvju vietā. Drīz vien no ielas plūstošā gaisma pilnīgi apdzisa, un Merindols, taustīdamies gar miklajām un lipīgajām sienām, it kā tās būtu nosliedējuši gliemeži, tumsā sagrābstīja kāpņu margas — nostieptu virvi, kas, šķiet, bija piesieta pie karātavām un ieziesta ar cilvēku taukiem. Kā varēdams viņš klatnzāja augšup pa šīm dzirnavu trepēm, ik uz soļa klupdams pār kūkumiem un dobuļiem, ko uz pakāpieniem bija izveidojuši dubļi, kārtām vien krājoties kopš laikiem, kad Parīzi vēl sauca par Lutēciju.

Taču, jo augstāk pa bīstamajām kāpnēm Merindols uzrāpās, jo gaišāks kļuva. Blāva, nespodra gaisma iespiedās pa dzeltenīgām rūtīm, pa kurām varēja redzēt melnu, dziļu, šahtai līdzīgu pagalmu. Beidzot viņš nonāca pēdējā stāvā, gandrīz nosmacis indīgajos izgarojumos, kas tvaikoja no svina plāksnēm. Divas trīs durvis vērās uz kāpnēm, kuru netīrie ģipša griesti bija izrotāti neķītrām arabeskām, korķu viļķiem un vairāk nekā rableziskiem vārdiem, kas «uzgleznoti» ar sveču kvēpiem, — tādai būdai īsti piemērotām freskām.

Vienas durvis bija pavērtas. Merindols tās paspēra ar kāju, negribēdams pieskarties tām ar roku, un, ilgi nedomādams, iegaja vienīgajā istabā — algotā duelanta Zakmēna Lampurda pilī.

Sūri dūmi koda acīs un kaklā, tā ka Merindols sāka klepot gluži kā kaķis, kas, ēzdams putnu, sarijies spalvas, un pagāja pāris minūtes, iekams viņš varēja kaut ko pasacīt. Pa atvērtajām durvīm dūmi izplūda uz kāpnēm un vairs nebija tik biezi, tāpēc atnācējs varēja istabu apskatīt.

So mitekli ir vērts aprakstīt, jo jāšaubās, vai godīgs lasītājs kaut reizi ir spēris kāju tādā postažā un vispār spēj iedomāties tādu nabadzību.

Oķiin bija četras sienas, uz kurām, no jumta sūcoties, ūdens uzzīmējis nezināmas salas un upes, kādas nav atrodamas nevienā ģeografijas kartē. Cik augstu sniedzās roka, grausta iemītnieki, kas cits pēc cita tur mājojuši, izklaidēdamies bija ar nazi iegriezuši savus nesaprotamos, dīvainos vai pretīgos vārdus, jo padevušies vienai no slepenākajām tieksmēm, kura pat visnožēlojamākos mudina atstāt kādas pēdas šajā pasaule. Bieži vārdiem bija pievienots kādas sievietes — ielas stūra Irisas — vārds, virs kura lepojās sirds, kam cauri izdurta zivs asakai līdzīga bulta. Citi, kam bijušas vairāk izteiktas mākslinieciskās tieksmes, ar pavarda pelnos sameklētu ogli mēģinājuši attēlot kādu grotesku profilu ar pīpi zobos vai pakārto ar izbāztu mēli raustāmies pie karātavām.

Uz kamīna, kur čukstēdamas un kūpēdamas dega zagtas malkas pagales, putekļos rēgojās vesela kaudze dīvainu priekšmetu: pudele ar kaklā iebāztu pusnodegušu sveci, kuras tauki platās svēdrās klāj stiklu, — īsta pazudušā dēla un žūpas lāpa; triktraka rags, trīs metamie kauliņi ar svinu vidū, Robēra Besnjē «Stundas» karakalpu lietošanai, saišķis vecu pīpju, māla pods tabakai, čībā noglabāta ķemme izlūzušiem zariem, nederīgs lukturis apaļu degli kā naktsputna aci, atslēgu saišķi — tās, bez šaubām, bija viltotas, jo istabā nebija nevienas mēbeles, ko varētu atslēgt, — ūsu smailējamā dzelzs, spoguļa šķēpele nobružātu alvojumu, it kā to būtu noskrāpējis velns, šajā stikla skrambā reizē nevarēja redzēt vairāk kā vienu aci, un arī tikai tad, ja šī acs bija līdzīga Junonas redzoklim, ko Homērs dēvē par skaisto govs aci, un neskaitāmi citi krāmi, kurus būtu pretīgi aprakstīt.

Pretī pavardam pie vissausākās sienas, kas turklāt bija apklāta ar zaļa sarža lupatu, mirdzēja vesels krājums rūpīgi notīrītu rapieru, no lieliska rūdīta tērauda un ar visslavenāko Spānijas un Itālijas ieroču darbnīcu zīmogu. Tur bija divpusīgi griezīgi asmeņi, trīsskaldņa asmeņi, asmeņi ar gropi, pa kuru aiztecēt asinīm; dunči ar platu rokturi, kinžali, naži, stileti un citi vērtīgi ieroči, kuru greznība dīvaini kontrastēja ar ūķa postu. Uz tiem nebija neviena rūsas plankumiņa, neviena puteklīša, tie bija nonāvēšanas rīki un prinča arsenālā nevarētu būt labāk kopti, ieeļļoti, ar vilnas lupatu nospodrināti un sākotnējā stāvoklī saglabāti. Šķita, ka tie nupat ir atnesti no tirgotāja. Visādi citādi tik nevīžīgais Lampurds to kopšanā ielika visu savu patmīlību un interesi. Tāda akurātība, paturot prātā viņa nodarbošanos, ieguva baismu nozīmi; un šķita, ka uz tik labi nospodrinātu metāla plaiksnī sarkani atspīdumi.

Sēdekļu istabā nebija, un cilvēks varēja stāvēt, lai paaugtos lielāks, ja vien tam labāk nepatika, pietaupot zoles, apsēsties uz veca, salauzta groza, lādes vai lautas futrāļa, kas mētājās kaktā.

Par galdu noderēja uz diviem trijkājiem uzlikts logam norauts slēģis. Tas kalpoja arī par gultu. Istabas saimnieks pēc pamatīgām dzīrēm bija uz tā apgūlies un, apsedzies ar galdauta malu, — galdauts nebija nekas cits kā apmetņa odere, jo virsu viņš bija pārdevis, lai dubultotu dzeramā porciju, — un pagriezies pret sienu, lai vairs neredzētu tukšās pudeles, jo tas dzērājam ir neizturami bēdīgs skats.

Tādu Merindols atrada Zakmēnu Lampurdu — krācam kā ērģeļu plēšas, kaut arī visi apkārtnes pulksteņi bija nosituši četri pēcpusdienā.

Milzīga medījumu pastēte, kuras drupās varēja redzēt pistāciju punktus, gulēja uz grīdas vairāk nekā līdz pusei apēsta, — gluži kā līķis, kam meža vidū uzklupuši vilki, un tai apkārt slējās pasakains daudzums tukšu pudeļu, kurām izsūkta dvēsele un kuras vairs ir tikai pudeļu rēgi, tukši apveidi, derīgi vienīgi sadauzīšanai.

Kāds krogusbrālis, ko Merindols sākumā nepamanīja, apmestām rokām gulēja zem galda, turēdams zobos nolauztu pīpes kātu, tās galviņa, ar tabaku piebāzta, bet dzērumā neaizdegta, bija aizripojusi.

—   Ei, Lampurd! — de Valombrēza kalps uzsauca.

—   Pietiks gulēt! Neskaties mani apaļām acīm kā pogām. Es neesmu komisārs vai seržants, kas atnācis vest tevi uz Satlē. Runa ir par svarīgu uzdevumu, papūlies izzvejot savu mucā noslīkušo saprašanu un uzklausi mani.

Tā nosauktais vīrs miegaini un gausi paslējās, piecēlās sēdus, izstaipīja garās rokas, kuru dūres gandrīz skāra istabas divas pretējās sienas, atvēra milzīgo muti ar smailiem ilkņiem, nožāvājās tik pamatīgi, ka atgādināja garlaikota lauvas viepli, visu laiku izgrūzdams krekšķīgus gārdzienus.

2akmēns Lampurds nebija nekāds Adonīds, kaut arī apgalvoja, ka viņu mīlot sievietes un pat, kā viņš izteicās, visaugstākās un visbagātākās dāmas. Lielais augums, ar ko viņš lepojās, kalsnās gārņa kājas, iekritušais vēders, kas lipa pie mugurkaula, krūtis izspiestām ribām, kuras tobrīd varēja redzēt zem vaļējā krekla, pērtiķa rokas — tik garas, ka Lampurds spēja sasiet zeķu saites, gandrīz nepieliecoties, — tas viss neradīja skaista cilvēka iespaidu; seja ievērojamākais bija deguns — tik pamatīgs, ka atgādināja Sirāno de Beržeraka degunu un bija iemesls daudzām divkaujām. Taču Lampurds sevi mierināja ar tautas gudrību: «Liels deguns seju nemaitā.» Acis, kaut arī tās vēl apmigloja skurbums un miegs, jautās salts tērauda spīdums, liecinot par drosmi un noteiktību. Kalsnajos vaigos divas trīs stāvas rievas izskatijas pēc rapiera cirstām rētām un to cietajās līnijās nebija ne jausmas no piemīlības. Biezie savēlušies mati spurojās ap šo seju, ko varētu izgriezt kā vijoles kātu, tomēr nevienam neienāktu prātā par to zoboties, jo tās izteiksme bija draudoša, ņirdzīga un nežēlīga.

—   Lai Molibeks patriec lopu, kas te ierodas izmaitāt manus priekus un liedz ganīties anakreontisku sapņu pasaulē! Es jutos laimīgs; mani laipni pieņēma visskaistākā princese. Jūs padzināt manu sapni.

—   Beidz gvelzt muļķības, — Merindols nepacietīgi viņu pārtrauca, — un uz brīdi pievērs man savu dzirdi un uzmanību!

—   Es nevienā neklausos, kad esmu ieskurbis, — 2akmēns Lampurds cienīgi atbildēja un atslīga uz elkoņa.

—  Turklāt man ir nauda, daudz naudas. Šonakt mes aptīrījām kādu angļu lordu, kas bija bāztin piebāzts ar pistoliem, es patlaban ēdu un dzeru savu tiesu. Bet pēc mazas landsknehta partijas tā būs cauri. Tātad šovakar varu nodoties kam nopietnam. Pusnakti esiet krastmalā pie Jaunā tilta blakus bronzas zirgam. Es tur būšu svaigs, skaidru prātu, veikls, kungs pār visām savām spējām. Mēs uzskaņosim savas flautas un vienosimies par summām, kuras nevar būt mazas, jo es gribētu pieņemt, ka tādu brašu vīru kā mani netraucē nesvarīgu blēdību, nenozīmīgu zādzību vai citu nieku dēļ. Zagšana mani pagalam garlaiko, tagad es vairs tikai slepkavoju, tas ir cildenāk. Es esmu lauvam līdzīgs plēsoņa, nevis atgremotājs. Ja runa ir par nogalināšanu, esmu ar mieru, turklāt vajag, lai tas, kam uzbrukšu, aizstāvas. Reizēm upuri ir tik gļēvi, ka kļūst riebīgi. Drusku pretestības piešķir darbam jaukumu.

—   Nu, šai ziņā tu vari būt mierīgs, — ļauni pavīpsnājis, Merindols atbildēja. — Tev būs, ar ko mēroties spēkiem.

—   Jo labāk, — Zakmēns Lampurds sacīja, — es jau sen neesmu paukojies ar kādu, kas būtu līdzvērtīgs man. Bet nu pietiek runāt. Ar Iabvakaru, ļaujiet man gulēt!

Kad Merindols aizgāja, Lampurds mēģināja atkal aizmigt, bet veltīgi. Slepkava piecēlās, nikni sapurināja pagaldē krācošo biedru, un viņi abi devās uz krodziņu, kur tika spēlēts landsknehts un basets. Krodziņa apmeklētāji bija laupītāji, kaušļi, zagļi, blēži, sulaiņi, rakstveži, daži meiču atvesti lētticīgi pilsoņi — aptīrīšanai nolemti nabaga upuri. Varēja dzirdēt vienīgi kauliņu grabēšanu un kāršu sišanu galdā, jo spēlmaņi parasti klusē, vienīgi zaudējuma brīdī izkliedz zaimus. Pēc mainīgām veiksmēm un zaudējumiem tukšums, pret ko cilvēks izjūt vislielākās šausmas, pilnīgi iemitinājās Lampurda kabatās. Viņš gribēja spēlēt uz godavārdu, bet tam nebija nekādas vērtības vietā, kur spēlmaņi, saņemot vinnestu, ar zobiem izmēģina monētas, lai pārbaudītu, vai luidori nav apzeltīta svina un desmit sū monētas — alvas, no kuras varētu liet karotes. Tā viņam, kas krodziņā bija iegājis kā lielkungs, skandinādams saujām pistoļu, vajadzēja to atstāt gluži plikam un nabagam.

—   Uf! — viņš uzelpoja, nonācis uz ielas, kur spirgts gaiss iesitās sejā un atdeva aukstasinību. — Nu es atkal esmu brīvs; tiešām dīvaini, kā nauda mani apskurbina un notrulina! Es nemaz nebrīnos, ka tirgoņi ir tik stulbi. Tagad, kad man nav vairs ne graša, es jūtu atgriežamies visas prāta spējas; domas zum smadzenēs kā bites stropā. No Laridona es atkal kļūstu par Cēzaru! Bet, rau, Samarieša pulkstenis sit jau divpadsmit; Merindols mani droši vien gaida pie bronzas karaļa.

Un viņš devās uz Jauno tillu. Merindols stāvēja norunātajā vietā, aplūkodams savu ēnu mēness gaismā. Abi algotie slepkavas, rūpīgi apskatījuši apkārtni, lai redzētu, vai kāds nenoklausās, tomēr runāja klusām un diezgan ilgi. Mēs nezinām, par ko viņi sprieda, bet, šķiroties no hercoga de Valombrēza pilnvarotā, Lampurds skandināja zeltu kabatās tik pārdroši, ka kļuva skaidrs, cik ļoti no viņa baidās uz Jaunā tilta.

XII. «KRONĒTAIS REDĪSS»

Šķiroties no Merindola, Zakmēnu Lampurdu māca nemiers, un, nonācis pie Jaunā tilla, viņš apstajās un brīdi stāvēja apjucis kā Buridāna ēzelis starp divām siena kaudzēm jeb, ja šis salīdzinājums jums nepatīk, kā dzelzs starp diviem vienādi spēcīgiem magnētiem. No vienas puses, viņu valdonīgi vilka landsknehts ar zelta gabalu šķindoņu tālumā; no otras puses, — ne mazāk vilināja krodziņš ar kausu zvārguļiem. Cik grūti izlemti Kaut arī teologi apgalvo, ka brīvā izvēle ir cilvēka visskaistākā priekšrocība, Lampurds, ko plosīja divas neatvairāmas tieksmes, jo viņš bija tikpat liels žūpa kā spēlmanis un tikpat liels spēlmanis kā žūpa, tiešām nezināja, ko iesākt. Viņš pagāja trīs soļus uz spēļu ellites pusi, bet vēderainās, zirnekļu tīklu apņemtās pudeles ar sarkana vaska cepurītēm iztēlē parādījās tik spožā gaismā, ka viņš paspēra trīs soļus uz kroga pusi. Tad spēle sāka neatvairāmi grabināt ar svinu piepildītu metamo kauliņu ragu un izpleta vēdeklī iezīmētas kārtis — raibas kā pāva aste —, tāda burvestīga parādība viņu gluži vai pie zemes pienagloja.

— Ak tā! Vai tiešām es te stāvēšu kā tāds elks? — pats savas svārstīšanās nokaitinātais duelants iesaucās. — Es droši vien izskatos pēc īsta ēzeļģīmja, kas apdullis un svētsvinīgs klausās pasakas. Pie joda! Ja nu es neietu nedz uz krogu, nedz spēļu namu, bet apciemotu savu dievieti, savu īrisu, nesalīdzināmo daiļavu, kas mani savalgojusi? Bet iespējams, ka šajā stundā viņa ir ballē vai dzīrēs ārpus sava mājokļa. Turklāt bauda mazina vīrišķību, un visizcilākie karavīri ir nožēlojuši pārliecīgu pievēršanos sievietēm. Par to liecina Hērakls ar savu Dējaneiru Samsons ar Dalilu, Marks Antonijs ar KJeopatru, nemaz jau nerunājot par pārējiem, kurus es neatceros, jo pa to laiku, kad biju tikai māceklis, augļi ir daudzkārt plūkti. Tātad atsacīsirnies no šis baudkaras un peļamās iedomas. Bet kā lai izšķiras starp divām tik tīkamām iespējām? Ja izvēlas vienu, otra jānožēlo.

Tā murminādams, Zakmēns Lampurds stāvēja, sabāzis rokas kabatās un zodu atspiedis pret apaļo apkakli tā, ka bārda slējās uz augšu, un šķita — viņš jau laiž saknes starp bruģakmeņiem un pārvēršas par statuju, kā dažam labam gadījies Ovidija «Pārvērtībās». Piepeši viņš salēcās tik spēji, ka aizkavejies pilsonis, kas gaja garām, pārbijās un pielika soli, domādams, ka tiīlit viņam uzbruks un vismaz atņems mantu. Lampurdam nenāca ne prata aptīrīt šo muļķi, ko savā izklaidīgajā sapņainībā pat nepamanīja; taču viņam tikko bija iešāvusies galvā spoža doma. Viņa šaubas beidzās.

Viņš mudīgi izvilka no kabatas dublonu un pameta gaisā, pirms tam pasacījis: «Ģerbonis — krodziņš, raksts — spēļu nams!»

Monēta vairākkārt apgriezās ap asi un, sava svara pieveikta, nokrita uz bruģa, mirdzinādama zeltu mēness gaismas sudrabā — nakts spīdeklis tieši tajā brīdi parādījas mākoņu spraugā. Duelants nometās ceļos, lai uzzinātu o'ākula spriedumu. Naudas gabals uz jautājumu atbildēja ar ģerboni, Baklis guva uzvaru pār Fortūnu.

— '.ai notiek, es piedzeršos, — Lampurds sacīja, noslaucīdams dubļos novārtīto dublonu un iebāzdams to bezdibenīgi dziļajā jostas makā, kas bija paredzēts daudzu priekšmetu pārnēsāšanai.

Un lieliem soļiem viņš devas uz krogu «Kronētais redīss», parasto svētnīcu, kur mēdza upurēt vīna dievam. «Kronētajam redīsam» bija tā priekšrocība, ka tas atradās Jaunā tirgus stūrī — pāris soļu attālu no t.ampurda mitekļa. un, pielējies ar vīnu no zābaku zolēm līdz apkakles mezglam, viņš pēc nedaudziem līčločiem bija mājās.

Tas bija visbriesmīgākais ūķis, kādu vien var iedomāties. Resnas, vīna un asins sarkanumā notrieptas kolonnas balstīja milzīgu siju, kura bija frīzes vietā un kuras diezgan noteikta apveida negludumi liecināja par pusizdzisušiem seniem skulpturāliem veidojumiem. Ļoti uzmanīgi pēlot, tajos varēja saskatīt vīnogulāju zaru un stīgu vijumu, kurā lēkāja mērkaķi, kas raustīja lapsas aiz astes. Uz durvju akmens aplodas bija milzīgs redīss dabiskā izskatā ar tumšzaļām lapām un zelta kroni augšgalā, gan stipri pabālējis, bet veselām dzērāju paaudzēm tas nozīmēja krodziņa izkārtni un nosaukumu.

Logi pīlāru starpās tobrīd bija aizdarīti ar varen smagiem un dzelzi apkaltiem slēģiem, kas varētu izturēt aplenkumu, taču to dēļi nebija tik blīvi savienoti, lai pa spraugām nespīdētu sarkanīga gaisma un neskanētu slāpēts dziesmu un strīdu troksnis; stari stīdzēja pa dubļos spīdošo bruģi, radot dīvainu iespaidu, kura glezniecisko noskaņu Lampurds neizjūta, taču pēc tiem viņš sprieda, ka «Kronētajā redīsā» vēl ir daudz apmeklētāju.

Duelants sita ar rapiera rokturi pa durvīm noteiktā ritmā, darot zināmu, ka ir pastāvīgs krodziņa apmeklētājs, un beidzot durvis pavērās un ielaida viņu.

Dzērāju pilnā telpa lielā mērā atgādināja alu. Griesti bija zemi, un galvenā sija, kas tos šķērsoja, — ieliekusies zem augšējo stāvu svara, tāpēc šķita, ka tā drīz ielūzīs, kaut arī bija tik stipra, ka varētu noturēt sargtorni, lādu kā Pizā vai Boloņā, kuri gan stāv šķībi, taču nekad nekrīt. Pīpju un sveču dūmi bija nokvēpinājuši griestus tikpat melnus kā pavarda iekšpusē, kur mēdz žāvēt sālītas siļķes, mūļu pautus un šķiņķus. Sākotnējā sienu krāsa bija sarkana, un kāds kopā ar Katrīnas de Mediči svītu Francijā ieradies itāliešu dekorators bija tās apgleznojis ar vīnogulāju stīgām un zariņiem. Telpas augšdaļā gleznojums bija saglabājies, kaut arī stipri notumsējis un vairāk atgādināja sarecējušu asiņu traipus nekā iepriecinošo spilgto toni, kādā senāk droši vien mirdzējis. Sienu apakšdaļā tiklab mitrums, kā arī apmeklētāju muguras un taukainie mati, kas gar to berzās, bija visu sabojājuši un iznīcinājuši, un apmetums izskatījās netīrs, saskrāpēts un kails. Savulaik krodziņu apmeklēja cienījamāki ļaudis; taču pamazām vien, likumiem kļūstot izsmalcinātākiem, galminiekus un kapteiņus nomainīja spēlmaņi, blēži, laupītāji un slepkavas — dēkainu salašņu bars, kas uzspieda ūķim baismu zīmogu un priecīgo krodziņu pārvērta par drūmu kaktu. Koka trepes veda uz galeriju gar ieejai pretējo sienu, kurā uz kabūžiem vērās tik zemas durvis, ka pa tām varēja ieiet, vienīgi ieraujot galvu plecos kā gliemezis. Patrepē galerijas ēnā vairākas gan pilnas, gan pustukšas mucas bija saliktas simetrijā, kas dzērājiem ir tīkamāka par katru ornamentu. Augstā kamīnā kurējās zaru malka, tās nodeguļi bira ārā uz grīdas, kas bija noklāta ar veciem ķieģeļiem, tāpēc ugunsgrēks nedraudēja. Pie pretējās sienas uguns apspīdēja ar alvu apsisto leti, pie kuras aiz podu, pintu, pudeļu un krūžu cietokšņa kā tronī sēdēja krodzinieks. Pavarda spožā gaisma, izdzēšot dūmos sprakstošo sveču blāvo spīdumu, dancināja uz sienas dzērāju ēnas — tās izskatījās pēc karikatūrām ar smieklīgiem deguniem, gariem zodiem, Rikē Bumbulim līdzīgiem matu ērkuļiem, tikpat kroplīgi pārveidotas kā metra Alkofibasa Nasjē «Savādajos sapņos». Aiz patieso cilvēku mugurām kustošais un ņudzošais melno rēgu sabats šķita zobojamies un asprātīgi parodējam. Ūķa pastāvīgie apmeklētāji sēdēja uz soliem, elkoņus atspieduši pret galdiem, kuru saplaisājušais koks, izraibināts deguma pēdām un ar nazi iegrieztiem vārdiem, bija mērču un vīna noķepēts. Taču piedurknes, kas gar tiem berzējās, lielākoties nevarēja kļūt vēl netīrākas, turklāt dažam tās elkoņos bija cauras, un pret galdu atspiedās tikai plika miesa. Divas trīs vistas, noplukušas kā nabaga Lācars, kroga trokšņa pamodinātas, kaut gan šajā stundā tām vajadzētu tupēt laktā, pa atvērtajām pagalma durvīm bija ielavijušās krogā un zem dzērāju kājām knābāja no dzīru galdiem nokritušās druskas.

Zakmēnam Lampurdam ieejot krogā, trokšņainā jautrība sita visaugstako vilni. Bramanīgi puisieši, stiepdami pret kalpiem tukšos kausus, trieca dūres galdā ar tādu spēku, ka varētu nogalināt vērsi, un tauku sveces dzelzs turekļos drebēja vien. Citi sauca «Lai dzīvo!», kad kausi tika piepildīti. Vēl citi korī auroja dzērājdziesinas tik neciešami nepareizā meldiņā, ka atgādināja pret mēnesi gaudojošus suņus, turklāt sita ar nažiem pa glāzēm un grieza šķīvjus kā vilciņus. Vēl daži aizskāra kalpoņu kaunīguinu — virs pūļa pacēlušas, tās nesa ēdienu pilnas kūpošas bļodas un nevarēja aizstāvēties pret galanto lakstošanos, jo viņām svarīgāk bija nosargāt bļodu nekā tikumu. Vēl citi sūca garas holandiešu pīpes un uzjautrinājās, pūzdami dūmus caur nāsīm.

Sajā pūlī bija ne tikai vīri — skaisto dzimumu pārstāvēja daži diezgan neglīti paraugi; reizēm grēks atļaujas apveltīt sevi ar tikpat nedaiļu degunu kā tikums. Sīs Fillīdas, kurām katrs pretimnācējs, ja vien tam pietika monētu, varēja kļūt par Tirsisu vai Titiru, pastaigājās pa pāriem, apstājās pie galdiem un kā pieradinātas dūjas dzēra no kaira viesa kausa. Krietnais dzerienu daudzums apvienojumā ar telpā valdošo karstumu vērta sarkanus to vaigus zem biezās, ķieģelīgās smiņķa kārtas, tāpēc meičas izskatījās pēc elkiem, ko klāj divi krāsas slāņi. Dabiskie vai mākslīgie mati, sakārtoti koķetās čirkās, gredzenojās uz balti nosmiņķētās pieres vai ari, ar dzelzi sasprogoti garās cirtās, sniedzās līdz dziļi atsegtajām krūtīm, kas bija viscaur nobalsinātas, neaizmirstot ievilkt viltotajā baltumā pa smalkai zilai dzīsliņai. Apģērbos tās bija centušās panākt klīrīgi švītīgu eleganci. Tiem netrūka spilgtu lenšu, spalvu, izšuvumu, trešu, aukliņu. Taču nebija grūti noprast, ka lajos nav nekā īsta un tie ož pēc lupatlašu bodītēm: pērles bija tikai pūsta stikla, zelta rotas — vara, zīda tērpi — veci, pārtaisīti un pārkrāsoti svārki; taču arī elegance ar tik zemu raudzi bija pietiekama, lai apžilbinātu šajā ūķī sanākušo vīriešu dzēruma aizmiglotās acis. Ja runājam par smaržām, jāteic, ka šīs dāmas neizplatīja ap sevi rožu aromātu, tolies oda pēc muskusa kā seska ala — tā bija vienīgā pietiekami spēcīgā smarža, kas pārspēja grausta smaku un šādā salīdzinājumā šķita dievišķīgāka par balzamu, ambroziju un benzosveķiem. Reizēm kāds spīduma un skurbuma iekarsēts brašulis ievilka klēpī skaistuli, kurai nevarētu pārmest pārlieku biklumu, uri, smeķīgi bučojot, čukstēja tai ausī vieglprātīgus piedāvājumus, kas tika uzņemti ar valšķīgiem smiekliem un «nē», kas nozīmēja «jā»; tad uz trepēm varēja redzēt kāpjam augšā vīriešus, kas bija aplikuši roku sievietei ap vidu, un sievietes, kuras turējās pie margām, bērnišķīgi gražodamās, jo pat visdziļākajā izvirtībā vajadzēja saglabāt kaut ko līdzīgu kautrībai. Citi kāpa lejā tādi kā nokaunējušies, turpretī viņu nejaušās Amarilisas gaužām apmierinātas nopurināja svārkus.

Lampurds jau sen bija pieradis pie šiem tikumiem, kas turklāt viņam šķita gluži dabiski, un nepievērsa nekādu uzmanību ainai, kuru nupat uzskicējām. Viņš sēdēja pie galda, atspiedis muguru pret sienu, un maigā tīksmē raudzījās uz kanarī vīna pudeli, ko kalpone tikko bija atnesusi, — vecu un teicamu pudeli, pēdējo no slepenajiem krājumiem — tie lika taupīti negaušiem un dzērājiem, kuri prata novērtēt labu mantu. Duelants gan bija viens, taču viņam priekšā uz galda bija noliktas divas glāzes, .jo katrs zināja, ka viņam riebjas dzeršana vientulībā, un ik brīdi varēja iegriezties kāds biedrs. Gaidīdams nejaušo pudeles brāli, Lampurds lēnām pacēla acu augstumā tievkājaino glāzi, kura bija izveidota kā tīteņa zvaniņš un kurā gaiši dzirkstīja cēlais, zeltainais šķidrums. Tad, apmierinājis redzi, apbrīnojot silto dedzināta topāza toni, viņš pārgāja pie ožas un, prasmīgi sakustinājis glāzi tā, ka vīns it kā riņķoja gar tās sieniņām, ieelpoja smaržu tik platām nāsīm kā heraldiska delfīna deguns. Vēl atlika garša. Pienācīgi sakairinātās aukslējas piesūcās ar nektāra malku; mēle to aplaida ap lūpām un, atzinīgi noklakšķinot, beidzot aizvadīja uz rīkli. Tā metrs Zpkmēns Lampurds ar vienu vienīgu glāzi iepriecināja trīs no piecām cilvēka maņām, tātad rīkojās kā īsts epikūrietis, kurš līdz pēdējai lāsei iegūst no lietām baudas kvintesenci. Vēl gan var pieņemt, ka šajā gadījumā prieku varētu gūt ari tauste un dzirde: tauste — no kristāla gluduma, izteiksmības un formas; dzirde — no mūzikas, no vibrācijas un lieliskā akorda, kas atskan, ja tam piesit ar asmeņa muguru vai velk ar saslapinātu pirkstu gar glāzes malu. Taču tie jau būtu paradoksi, pārliecīgi izsmalcinātas muļķības un iedomas, kas nepierāda neko, gribot pierādīt pārāk daudz, vai arī vienīgi ši slepkavnieka nepiedienīgo izsmalcinātību.

Mūsu duelants tā sēdēja jau krietnu brīdi, kad kroga durvis atvērās; ienāca no galvas līdz kājām melnā ģērbies vīrietis, kam balta bija vienīgi atlocītā apkakle un krekls, kurš krokojās uz vēdera starp svārkiem un biksēm. Daži daļēji atirušu jašmas pērlīšu izšuvumi liecināja par apģērba vecumu un tāpēc nevarēja, kā paredzēts, to rotāt, kaut arī tērpa piegriezums liecināja, ka senāk tas bijis elegants.

Siin cilvēkam piemita tā īpatnība, ka seja bija tik matēti balta, it kā apkaisīta ar miltiem, bet deguns — sarkans kā kvēlojoša ogle. Violetās dzīsliņas, kas zarojās pa to, liecināja par pārlieku nodošanos Bakha kultam. Iztēli pārsteidza aprēķini, cik mucu vīna un krūku degvīna vajadzējis izdzert, lai sasniegtu tādu sarkanās krāsas košumu. Dīvainā maska atgādināja sieru, kurā iesprausts saldais ķirsis. Lai pabeigtu portretu, pietiktu acu vietā iespiest divas ābolu sēkliņas un vēl — ievilkt smalku līniju, kas iezīmētu krājkasītes spraugai līdzīgu muti. Tāds bija Malartiks, Zakmēna Lainpurda sirdsdraugs, viņa Pilāds, Eiriāls, fidus Achates-, tiesa, skaists viņš nebija, taču morālās īpašības atsvēra nelielos fiziskos trūkumus. Pēc Zakmēna, pret ko viņš juta vislielāko apbrīnu, Malartiks tika uzskatīts par Parīzes labāko paukotāju. Kāršu spēlē viņš atsedza kungu tik laimīgi, ka neviens neatļāvās to uzskatīt par nekaunību; viņš dzēra vienmer, bet nekad neizskatījās piedzēries, un, kaut nebija zināms drēbnieks, kas viņam šūtu, viņš bija labāk apgādāts ar apmetņiem nekā visizvēlīgākais galminieks. Turklāt viņš savā veidā bija smalkjūtīgs, viņam piemita visi ūķa tikumi, viņš spēja iet nāvē, lai atbalstītu biedru, un izciest spīdzināšanu, spāniešu zābakus, kāķi un pat pārbaudi ar ūdeni, kas tādam izcilam žūpām kā viņš droši vien bija visbriesmīgākais mocību veids, neizsakot ne vārda, kurš varētu bandai kaitēt. Savā ziņā tas bija brīnišķīgs cilvēks! Tāpēc viņš baudīja vispārēju cieņu sabiedrībā, kur piekopa savu amatu.

Malartiks tiešā ceļā devās pie Lampurda galda, paņēma ķebli, apsēdās draugam pretī un klusēdams satvēra pilno glāzi, kas, šķiet, viņu jau gaidīja. Viņa dzeršanas paņēmieni atšķīrās no Zakmēna paņēmieniem, taču nebija mazāk iedarbīgi, to pierādīja deguns — sarkans kā kardināla apmetnis. Beigās abiem draugiem bija vienāds skaits uz krodzinieka tāfeles ar krītu uzvilktu svītru, un krietnais Bakha tēvs, sēdēdams jāteniski uz mucas, abiem smaidīja vienādi kā ticīgajiem, kuri kalpo kultam katrs citādi, taču vienlīdz dedzīgi. Viens steidzināja mises gaitu, otrs stiepa to garumā; taču mise vienmēr ir un paliek mise.

Lainpurds, pazīdams biedra paradumus, vairākkārt piepildīja tā glāzi līdz malām. Tādēļ drīz vien bija vajadzīga otra pudele, kura, tāpat kā pirmā, ātri tika iztukšota; lai sekoja trešā, kas turējās ilgāk un pirms padošanās vairāk pretojās. Pēc tam, gribēdami atvilkt elpu, abi duelanti pieprasīja pīpes un sāka raidīt pret griestiem cauri miglai, kas bija sabiezējusi virs viņu galvām, garas dūmu vītnes, kādas bērni velk virs skursteņiem mājām, ko zīmē grāmatas un skolas burtnīcās. Pēc vairākkārt ievilkta un izpūsta dūma viņi līdzīgi Homēra un Vergilija dieviem izzuda mākonī, kurā kā sarkans meteors liesmoja vienīgi Malartika deguns.

Tādos dūmos ietinušies un no citiem dzērājiem atšķīrušies, abi duelanti uzsāka sarunu, kas būtu ļoti bīstama, ja to dzirdētu kāds bruņinieks Glūņa; laimīgā kārtā «Kronētais redīss» bija droša vieta, kur neviens spiegs neuzdrīkstētos ienākt, bet, ja kāds pārdrošnieks tomēr ielauztos šajā patvērumā, zem kājām tam atvērtos pagraba lūka. Oķi tas atstātu tikai sakapāts sīkos gabaliņos kā pastētes gaļa.

—   Kā tev veicas? — Lampurds jautaja Malartikam tonī, kādā viens tirgotājs apjautājas otram par pārtikas cenām. — Mums ir sākusies klusa sezona. Karalis dzivo Senžermēna, un galminieki viņam seko. Tas kaitē veikalam; Parīzē uzturas vienīgi pilsoņi, sīki vai galīgi nederīgi ļautiņi!

—    Nemaz nerunā! — Malartiks atbildēja. — Tā ir tīrā cūcība. Vakarvakarā uz Jaunā tilta es apturēju diezgan izskatīgu tēvaini un pieprasīju maku vai dzīvību; viņš man pasvieda maku, un tajā bija tikai trīs četras sudraba monētas, un apmetnis, ko viņš man atstāja, bija no sarža un apšūts ar viltota zelta tresi. Nevis es biju zaglis, bet mani apzaga. Spēļu namā nevar sastapt nevienu citu kā sulaiņus, rakstvežus, prokurorus vai māju pārāk agri atstājušus bērnus, kas paņēmuši no tēva atvilktnes dažus pistolus, lai izmēģinātu laimi. Ar diviem gājieniem kāršu spēlē un trim kauliņu metieniem partija ir galā. Tiešām kauns izlietot savu talantu iik niecīgu vinnestu dēļ! Lisindas, Dorimēnas un Sidausas, kaš parasti mēdz būt žēlīgas pret brašiem vīriem, atsakās maksāt rēķinus un parādus, pat ja mēs viņas pamatīgi iebiedējam, viņas aizbildinās, ka galma te vairs nav, viņas netiekot ielūgtas dzīrēs un nesaņemot dāvanas, tāpēc, lai kaut kā iztiktu, esot jāieķīlā apģērbi. Ja nebūtu viena veca ragneša, kas mani nolīga noslānīt viņa sievas mīļākos, es šomēnes nebulu nopelnījis ne tik, cik piedzerties, un ūdeni dzert mani nepiespiestu itin nekas, tad jau nāve pie karātavām man liekas simtreiz tīkamāka. Man nelūdza nevienam uzglūnēt, nepasūtīja ne vismazāko laupīšanu, ne vissīkāko slepkavību! Augstais Dievs, kādā laikā mēs dzīvojami Ienaids izsīkst, niknums pagaist, atriebības jūtu vairs nav; apvainojumi tiek aizmirsti gluži kā labdarības; laikmets kļūst pilsoniski bikls un tikumi tik pliekani, ka metas nelabi.

—   Labie laiki ir pagājuši, — Zakmēns Lampurds atbildēja. — Senāk kāds augstmanis būtu izmantojis mūsu drosmi savā labā. Mēs viņam palīdzētu viņa gaitās un slepenajās vēlmēs, bet tagad mums jāstrādā publikai. Tomēr reizēm šis tas labs vēl pagadās.

To teikdams, viņš paskandināja kabatā zelta monētas. Izdzirdot šīs melodiskās skaņas, Malartikam dīvaini iegailējās acis, taču drīz skatiens atkal kļuva rāms, jo biedra nauda ir svēta; viņš tikai nopūtās, kas nozīmēja: «Tev gan uzsmaidījusi laimei»

—   Man šķiet, ka drīz es varēšu pagādāt tev darbu, jo tu neesi slinks un proti labi atrotīt piedurknes, ja vajag dot nāvīgu cirtienu ar rapieri vai šaut ar pistoli. Tu esi uzticams un izpildi pavēles vajadzīgajā laikā un uzņemies briesmas, kas draud no policijas. Es brīnos, kā Fortūna nav nokāpusi no savas stikla lodes tavu durvju priekšā; tiesa gan, šī palaistuve, kurai, kā jau sievietei, ir slikta gaume, apber ar laipnībām švītus un zaļknābjus, atraujot tās krietniem vīriem. Gaidot, kad šķelme untuma pēc pievērsīsies tev, dzersim, ņemsim uz krūts, līdz atmiekšķēsies mūsu papēžu āda.

Sis filozofiskais spriedums bija tik neapstrīdami gudrs, ka Zakmēna biedrs itin neko neiebilda. Abi duelanti piebāza pīpes, pielēja glāzes, atbalstīja pret galdu elkoņus kā jau cilvēki, kuri ērti ierīkojas tīķsmigai atpūtai un nevēlas, lai traucē viņu mieru.

Tomēr viņi tika iztraucēti. Zāles stūrī atskanēja skaļas balsis — tur runāja cilvēki, kas bija ielenkuši divus derību slēdzējus — viens no tiem neparko negribēja ticēt kādam otra apgalvojumam, ja vien viņš pats savām acīm neredzēs tā pierādījumu.

Grupa pašķīrās. Malartiks un l.ampurds, kuru ziņkāre bija pamodināta, ieraudzīja vidēja auguma vīrieti, taču neparasti kustīgu un spēcīgu, iedegušu kā Spānijas maurs, ar mutautu apsietiem matiem, ģērbušos rupjās tumšbrūnas vilnas svārkos, zem kuriem varēja redzēt bifeļādas vesti un brūnas bikses, kas šuves vietā bija iz greznotas ar zvārguļveidīgām vara pogām. Plata, sarkana vilnas šalle apjoza vidukli, un no tas viņš izvilka Valensijas dunci, kas atvāzts sasniedza zobena garumu. Viņš to salieca lokā, ar pirkstu izmēģināja smailes asumu un šķita apmierināts, jo teica pretiniekam: — Es esmu gatavs, — tad rīkles balsī šņācoši izrunāja vārdu, ko'«Kronētā redīsa» dzērāji nekad nebija dzirdējuši, bet kas sajās lappusēs pieminēts jau dažu labu reizi: — Cikila! Čikita!

Saucienam atskanot otrreiz, vaja, trausla meitenīte, kas gulēja tumšā kaktā, iztuntuļojās no apmetņa, kurā bija cieši ietinusies un kurš vērta viņu līdzīgu lupatu saišķim, devās pie Agostēna, jo tas bija viņš, un, raudzīdamās bandītā lielām, mirdzošām, tumšo loku dēļ vēl jo izteiksmīgākām acīm, nopietnā, dobjā, ar biklo izskatu nesaderīgā balsī teica:

—       Kungs, ko vēlies no manis? Es esmu gatavs tev paklausīt te tāpat kā landos, jo tu esi drosmīgs un uz tava dunča ir daudz sarkanu svītru.

Sos vārdus Čikita izrunāja eskuara valodā jeb basku izloksnē, kas frančiem bija tikpat nesaprotama kā augšvācu, senebreju vai ķiniešu valoda.

Agoslēns saņēma Čikitu aiz rokas un nostādīja ar muguru pret durvīm, piekodinādams nekustēties. Pie tādām izdarībām pieradusī meitenīte neizrādīja nedz bailes, nedz pārsteigumu; viņa stāvēja, rokas nolaidusi, pilnīgi mierīgi vērdamās telpā priekšā, bet Agostēns nostājās zāles otrā malā, vienu kāju uz priekšu, otru — atpakaļ, un šūpoja garo dunci, atspiedis tā spalu pret augšdelmu.

Ziņkārīgie stāvēja divās rindās, veidojot tādu kā eju no Agostēna līdz Čikitai, un resnvēderainākie salašņas ierāva elpu, jo baidījās, ka apaļumi varētu izvirzīties pāri bīstamajai robežai. Tvaicējamo katlu caurulēm līdzīgie deguni prātīgi atvilkās atpakaļ, lai nejauši netiktu nocirsti.

Beidzot Agostēna roka atslāba kā atspere; noplaiksnīja zibens, un drausmīgais ierocis ieurbās durvīs tieši virs Čikitas galvas, nenocērtot ne matiņa, bet tik precīzi, it kā Agostēns butn gribējis viņu nomērīt.

Duncim lidojot, skatītāji neizturēja un nolaida acis, bet meitenes biezas skropstas pat nenodrebēja. Bandīta veiklība izraisīja šo grūti pārsteidzamo cilvēku apbrīna pilnu murdoņu. Pat pretinieks, kas apšaubīja tāda metiena iespējamību, aizrautīgi sita plaukstas.

Agostēns izvilka no durvīm vēl drebošo asmeni, atgriezās savā vietā un šoreiz raidīja to starp Čikitas roku un ķermeni. Ja smaile būtu novirzījusies kaut par sprīža ceturtdaļu, tā trāpītu tieši sirdi. Kaut ari skatītāji kliedza, ka pietiek, Agostēns meta vēlreiz — otrpus meitenes augumam, lai pierādītu, ka viņa veiklībā nav nekādas nejaušības.

Čikita lepojās ar aplausiem, kas slavināja viņas drosmi, tāpat kā Agostēna izveicību, un raudzījās apkārt uzvarošu skatienu; viņas ieplestās nāsis spēcīgi vilka elpu un pavērtajās lūpās zobi, tikpat tīri kā savvaļas zvēram, mirdzēja spožā baltumā. To spīdums un fosforiscējoši gailošās acis tumšajā, āra gaisa ārdētajā sejā bija trīs mirdzoši punkti, kas to apgaismoja. Nekoptos matus, kas vijās ap pieri un vaigiem kā garas, melnas čūskas, nespēja savaldīt gaišsarkanā lente, kurai vietumis vēlās pāri nepaklausīgas cirtas. Uz meitenes kakla, rūsaināka par Kordovas ādu, kā pienainas lāses vizēja Izabellas dāvātās pērļu virknes krellītes. Viņas apģērbs, ja arī nebija kļuvis labāks, mainījies tomēr bija. Čikita vairs nevalkāja spilgti dzelteno brunči ar izšūtu papagaili, jo Parīzē tas izskatītos pārāk dīvaini un uzkrītoši. Viņai mugurā bija īsa, tumšzila, uz gurniem piekrokota kleita un bērna kreklioam līdzīga jaka no rupja, melna auduma, virs krūtīm to saturēja divas vai trīs raga pogas. Kājas, pieradušas mīt ziedošos, smaržīgos viršus, bija ieautas pārāk lielās kurpēs, jo tirgotājs savā bodītē nevarēja atrast tik mazas, kādas viņai derētu. Šķita, ka šī greznība sagādā meitenei neērtības, taču Parīzes aukstie dubļi prasīja tādu upuri. Viņa joprojām bija tikpat bikla un mežonīga kā viesnīcā «Zilā saule», tomēr varēja redzēt, ka viņas galvā rosās vairāk domu un ka bērnā sāk veidoties jaunava. Viņa daudz ko bija piedzīvojusi kopš aiziešanas no landiem, un viņas vientiesīgā iztele glabāja šis ainas ka žilbinošu spožumu.

Meitene atgriezās kaktā, kur bija gulējusi, un, ietinusies apmetnī, atkal iegrima miegā. Cilvēks, kas bija zaudējis derības, samaksāja to likmi — piecus pistolus — Čikitas biedram. Uzvarētājs ieslidināja naudu jostā un atkal apsēdās pie galda, uz kura stāvēja pusizdzerta vīna pudele, ko viņš tukšoja lēnām, jo viņam nebija noteikta mitekļa un labāk patika palikt krogā nekā salt zem kādas tilta arkas vai baznīcas portāla un gaidīt dienu, kas šajā gadalaikā aust tik vēlu. Tāpat klājās vēl dažiem nabaga zeļļiem, kuri krāca ciešā miegā, izstiepušies vai nu uz soliem, vai zem tiem, ietinušies apmetņos, jo vienīgi ar tiem varēja apsegties. Dīvaini izskatījās visi šie zābaki, kas gulēja plakaniski uz grīdas kā līķu kājas pēc kaujas. Ta tiešām bija kauja, kur Bakha ievainotie grīļodamies meklēja tumšu kaktu un, pret sienu atspiedušies, nožēlojamā kārtā dīrāja āzi, bet biedri ar stiprāku kuņģi tos izsmēja un lēja nevis asinis, bet vīnu.

—   Pie visiem jodiem! — Lampurds teica Malartikam. — Sis zellis nav vis nekāds kroplis, un es viņu paturu prātā, lai atrastu, ja vajadzēs palīgu grūtā pasākumā. Tāds no tālienes mests duncis, ja upurim nav viegli piekļūt. noder labāk nekā pistole, kas neiztiek bez uguns, dūmiem un trokšņa un it kā pati sauc seržantus palīgā.

—  Jā. — Malartiks atbildēja, — bet, ja metiens neizdodas, viņš paliek bez ieroča un nevarīgs kā cālis. Man šajā vingrinājumā, kas pierāda bīstamu pārdrošību.

vislabāk patīk meitenes bezbailība. Kas par cīrulīti! Viņai nav ne divas unces miesas uz kauliem, bet šaurajās krūtīs pukst īsta lauvenes vai senlaiku varones sirds. Man patīk viņas ogļmclnās, drudžainās acis un mierīgi skarbā seja. Starp visām sīgām, pīlēm, zosīm un citiem mājputniem viņa izskatās pēc vanadziņa vistu kūtī. Es pazīstu sievietes un protu spriest par ziedu pēc pumpura. Cikila, kā viņu dēv§ tas melnais blēdis, pēc diviem trim gadiem būs īsts karaļa kumoss …

—   Vai arī zagļa kumoss, — Zakmēns Lampurds prātvēderīgi turpināja. — Ja vien liktenis neapvienos abas galējības, padarīdams šo morēna, kā saka spānieši, reizē par laupītāja un prinča mīļāko. Tas jau ir piedzīvots, un ne vienmēr princi mīl dedzīgāk, jo šīm untumniecēm ir visai šķelmīga un neaprēķināma fantāzija. Taču lai paliek nevajadzīgas runas, atgriezīsimies pie nopietnākām lietām. Iespējams, ka drīz vien man būs vajadzīgi vairāki braši vīri, lai dotos ekspedicijā, ko man piedāvā un kas nav tik tāla kā argonautu brauciens pēc zelta aunādas.

—   Lieliska aunāda! — Malartiks noteica, iebāzis degunu glāzē, kur, saskaroties ar šo gailošo ogli, vīns, šķiet, sāka dzirksteļot un vārīties.

—   Tā ir diezgan sarežģīta un bīstama ekspedīcija, — duelants turpināja. — Man uzdots novākt kādu kapteini Frakasu, pēc amata ceļojošu komediantu, kurš, šķiet, liek šķēršļus kāda ļoti augsta senjora mīlestībai. Sitn darbiņam pietiks ar mani vien; bet vēl vajag nolaupīt dūjiņu, ko mīl gan lielais senjors, gan komediants un ko no laupītājiem sargās viņas biedri; padomāsim par krietniem draugiem, kurus nemēdz mocīt sirdsapziņa. Ko tu saki par Pikanteru?

—   Lielisks! — Malartiks atbildēja. — Bet ar viņu nav ko rēķināties. Viņš Monfokonā šūpojas dzelzs ķēdes galā un gaida, kad putnu saknābātās paliekas iekritīs ar nāvi sodīto bedrē pie agrāk aizgājušo biedru kauliem.

—   Ak tad tāpēc viņš labu laiku nekur nav redzams, — Lampurds pilnīgi aukstasinīgi secināja. — Kas par dzīvi! Vakarā jūs mierīgi iedzerat kopā ar biedru godīgā krodziņā, tad ejat katrs uz savu pusi un kārtojat katrs savas darīšanas. Pēc nedēļas jautājat, kur palicis tāds un tāds, un jums atbild: «Viņš ir pakārts.»

—   Ak vai, tā nu tas ir, — Lampurda draugs atbildēja, ieņemdams traģiski elēģisku vai elēģiski traģisku pozu. — Gluži tā, kā sjērs Malerbs mierinādams saka Diperjē:

«Viņš bija no šis pasaules, kur labākajiem Ir liktenis visļaunākais.»

—   Nenodosimies sievišķīgai gaudulībai, — duelants sacīja. — Pierādīsim vīrišķīgu un stoisku drosmi un turpināsim iet pa dzīvi, uzmaukuši platmali līdz uzacīm un iespieduši roku sānos, nicinot karātavas, kuras galu galā, ja nerunājam par godu, nav daudz bīstamākas nekā lielgabalu uguns, akmeņmetēji, garstobru lielgabali un bombardas, kam pretī dodas kareivji un komandieri, un kur tad vēl musketes un aukstie ieroči! Ja nav Pikantera, kas acīmredzot sēž goda vietā pie labā zagļa, ņemsim Kornbefu. Tas ir stiprs un pamatīgs vīrs, kam padodas spēka darbi.

—   Kornbefs patlaban ceļo gar berberu krastiem Pērļu komandiera vadībā, — Malartiks sacīja. — Karalis tur viņu tik augstā godā, ka licis kā ģerboni iededzināt lilijas ziedu plecā, lai gadījumā, ja viņš pazustu, viņu varētu atrast jebkurā vietā. Bet, piemēram, Pjēdgri, Tordgēls, Larapē un Breņnarijs ir brīvi un «ā la disposition de usted».

—   Ar šiem vārdiem man pietiek, tajos saucas kārtīgi vīri, un tu uzņemsi ar tiem sakarus, līdzko būs pienācis laiks. Un tagad pabeigsim atlikušo ceturtdaļpudeli un nokratīsim šejienes pīšļus no kājām. Te gaiss kļūst indīgāks nekā Averna ezers, virs kura nelido putni, jo, tur nonākuši, krīt lejā, tik nejauki ir tā izgarojumi. Te ož pēc sviedriem, netīrām kājām, visādiem atkritumiem un vēmekļiem. Nakts svaigums nāks mums par labu. Starp citu, kur tu parnakšņo?

—   Es neesmu nevienu aizsūtījis sagatavot mājokli, — Malartiks atbildēja, — un mana telts nav uzslieta nekur; es varētu klauvēt pie Limasa viesnīcas durvīm, bet parādu saraksts man tur ir tikpat garš kā zobens, un nekas nav nepatīkamāk kā pamostoties ieraudzīt nīgru, vecu viesnīcnieku, kurš lamādamies atsaka kaut jel kādus jaunus izdevumus un pieprasa, kas viņam pienākas, vicinādams virs galvas parādzīmes kā sjērs Jupiters savu zibeni. Negaidīta žandarma virsnieka parādīšanās man liktos mazak pretīga.

—   Tā ir tīrā nervozitāte, piedodama vājība, jo katram dižam cilvēkam ir sava vājā vieta, — Lampurds pamācīgi sacīja. — Bet, ja nu tev riebjas iet pie Limasa un viesnīca «Skaista zvaigzne» tādā ziemas laikā ir mazliet par saltu, es tev piedāvāju pajumti mana padebešu ūķī, un par gultu — pusi savas lažas.

— Es pieņemu piedāvājumu, — Malartiks atbildēja, un viņa balsi varēja dzirdēt neapšaubāmu pateicību. — Ak, trīskārt un četrkārt laimīgs ir mirstīgais, kuram ir lari un penāti un kurš var uzaicināt sirdsdraugu pie sava kamīna!

Zakmēns Lampurds bija izpildījis solījumu, ko deva pēc orākula atbildes par labu krogam. Viņš bija piedzēries kā dziedātājstrazds vīnogu novākšanas laikā; taču neviens nespēja tā valdīt pār savu dzērienu kā Lampurds. Viņš bija kungs pār vīnu, nevis vīns pār viņu. Tomēr pieceļoties viņam šķita, ka kājas ir svina pilnas un pieaugušas pie grīdas. Spēcīgi atspēries, viņš atrāva apgurušās pēdas no klona un augstu paceltu galvu un taisnu muguru stingriem soļiem gāja uz durvju pusi. Malartiks viņam sekoja diezgan drošā gaitā, jo viņa dzērums nebija padziļinājies. Ja iemet jūrā ar ūdeni piesūcinātu sūkli, tas neuzņem ne pilienu vairāk. Tieši tāpat bija ar Malartiku, starpība vienīgi tā, ka viņš uzsūcis nevis ūdeni, bet vistīrāko vīnogu dziru. Tātad abi biedri atstāja krogu bez starpgadījumiem, un, kaut nebija eņģeļi, viņiem izdevās uzrāpties pa Jēkaba kāpnēm, kas veda no ielas Lampurda bēniņos.

Tajā stundā krogs izskatījās nožēlojams un smieklīgs. Pavardā uguns izdzisa. Sveces, kurām neviens neapgrieza daktis, bija gluži notecējušas un šūpoja platus, melnus nodeguļus. Tauku stalaktīti tecēja gar turekļiem un atdziestot sastinga. Pīpju dūmi, cilvēku elpa un ēdienu izgarojumi sabiezēja pie griestiem blīvā miglā; atkritumi un dubļi klāja grīdu tik biezā kārtā, ka, lai to notīrītu, vajadzētu ieplūdināt upi kā Augeja staļļos. Galdi bija apkrauti ar ēdienu atliekām un šķiņķu kauliem, apgrauztiem tā, it kā tie bijuši badmiru sētas suņu žokļos. Vietumis no kādas strīdā apgāztas krūzes pilēja vīna pārpalikumi, un dzēriena lāses krita sarkanajā paltī gluži kā asinis, kas no nocirstas galvas tek bļodā; to nevienmērīgā un ritmiskā pilēšana kā pulksteņa tikšķi pavadīja dzērāju krācienus.

Jaunā tirgus mazais moris nosita četri no rīta. Krodzinieks, kas snauda, nolicis galvu uz sakrustotām rokām, pamodās, pārlaida pētīgu skatienu zālei un, redzot, ka dzeršana apsīkusi, pasauca kalpus un pavēlēja: — Aizslaukiet šos laupītājus un blēžus kopā ar netīrumiem! Viņi tik un tā vairs nedzer.

Kalpi savicināja slotas, izlēja trīs četrus spaiņus ūdens, un nepagāja ne piecas minūtes, kad, pamatīgi iedunkāti, kroga viesi bija izdabūti uz ielas.

XIII. DIVKĀRŠS UZBRUKUMS

Hercogs de Valombrēzs nebija no tiem, kuri atstāj novārtā savu mīlestību vai atriebību. Pret Sigoņaku viņš juta nāves ienaidu, bet pret Izabellu — neprātīgu kaisli, ko neiespējamība iegūt jo sevišķi iekvēlina augstprātīgos un nežēlīgos cilvēkos, kuri nav pieraduši pie jelkādas pretestības. Pakļaut aktrisi — tāda tobrīd bija viņa dzīves galvenā doma; savās aplidotāja gaitās vieglu uzvaru samaitats, viņš nespeja pats sev izskaidrot neveiksmi, un bieži — sarunājoties vai pastaigājoties, veicot fiziskus vingrinājumus, teātri tāpat kā baznīcā, pilsētā tāpat kā galmā, — viņš dziļi aizsapņojās un, piepeša izbrīna pārņemts, jautāja sev: «Kā tas var būt, ka viņa mani nemīl?»

Tiešām, tas bija grūti saprotams cilvēkam, kas netic sieviešu un vēl jo vairāk — aktrišu tikumībai. Viņš prātoja, vai Izabellas saltums nav gudra spēle, lai no viņa vairāk iegutu, jo nekas tā neuzkurina iekāri kā šķietama kauniba un tēlota nepieejamiba. Taču nicinājums, ar kādu viņa atsūtīja atpakaļ dārglietu lādīti, ko Leonarda bija nolikusi viņas istabā, pārlieku labi pierādīja, ka viņa nepieder pie sievietēm, kuras kaulējas, lai pārdotu sevi dārgāk. Ari vel lepnākas rotas nebūtu panākušas neko vairāk. Izabella taču nemaz neatvēra etviju, kurā bija ieliktas pērles un briljanti, kas iekārdinātu pat karalieni. Viņu neaizkustināja arī mīlestības vēstules, lai kādu eleganci un kaisli jaunā hercoga sekretāri tajās ielika, tēlojot sava kunga mīlestību. Viņa neatlauza vēstuļu zīmogus. Tā proza un dzeja, soneti un tirādes bija lemti neveiksmei. Turklāt tādi paņēmieni, kas prasa ilgu laiku un noder tvīkstošiem mīlētājiem, nebija piemēroti de Valombrēza uzņēmīgajai dabai. Viņš lika atsaukt dāmu Leonardu, ar kuru nebija pārtraucis slepenas sarunas, jo vienmēr ir labi turēt spiegu cietoksnī, pat ja tas ir neieņemams. Reizēm garnizons zaudē modrību, tad veikli tiek atvērti slepeni vārtiņi un ienaidnieks tiek iekšā.

Pa slēptām kāpnēm Leonardu ieveda hercoga privātajā istabā, kur viņš pieņēma vienīgi vissirsnīgākos draugus un uzticamākos kalpotājus. Tā bija ovāla telpa ar koka paneļiem, tos sadalīja izdobti joniski pilastri, starp kuriem bija no viena gabala izgriezti bagātīgi un grezni ovāli ietvari, kas šķita piekārti pie pušķos sasietu lenšu un zeltītu mīlas ezeru augstciļņa frīzes, kura bija darināta ļoti sarežģīti un ar lielu izdomu. Sājos medaljonos, izmantojot mitoloģijas tēlus — Floru, Veneru, Haritu, Diānu, nimfu-mednieci vai mežu nimfu —, bija attēlotas jaunā hercoga mīļākās, apģērbtas kā grieķietes; viena rādīja alabastra baltas krūtis, otra — daiļi veidotu kāju, vēl cita — plecus ar bedrītēm, vēl cita — noslēpumaināku valdzinājumu, un šie darbi bija tik smalki mākslinieciski, ka šķita vairāk gleznotāja fantāzijas auglis nekā dzīvu sieviešu portreti. Taču pat vistikumīgākās bija pozējušas gleznotājam — tālaika slavenajam meistaram Simonām Vuē pārliecībā, ka vienīgi viņām tiek parādīts tāds gods, nevarēdamas ne nojaust, ka gleznojums kļūs tikai par veselas galerijas daļu.

Gliemežvākam līdzīgajos izvelbtajos griestos bija attēlota Veneras tualete. Nimfu uzposta, dieve ieslīpi vērās spogulī, kuru turēja liels no gleznojuma neatkarīgs Kupidons, kam mākslinieks bija piešķīris hercoga vaibstus, taču skaidri varēja redzēt, ka dieve lielāku uzmanību veltī nevis spogulim, bet Amoram. Rakstāmskapji ar Florences pusdārgakmeņu inkrustācijām, piebāzti ar mīlestības vēstulītēm, matu pīnēm, rokassprādzēm un citām rotām, kas liecināja par aizmirstām kaislībām; tāda paša materiāla galds, uz kura melnā marmora virsas izcēlās spilgtu ziedu pušķi, bērtin nobērti tauriņiem ar dārgakmeņu spārniem; atzveltņi līkām melnkoka kājām, apvilkti ar sudraba rakstiem rotātu laistīgu laškrāsas zīdu, Francijas vēstnieka no Konstantinopoles atvests Smirnas paklājs, uz kura varbūt sēdējušas sultāna sievas, veidoja vienlīdz bagāto un tīkamo iekārtojumu šajā patvērumā, kurš Valombrēzam patika labāk nekā parādes telpas un kurā viņš parasti uzturējās.

Hercogs augstprātīgā laipnībā pamāja Leonarda i, lai viņa apsēžas. Leonarda bija ideāla duenja, un jaunā un svaigā greznība jo vairāk izcēla viņas sejas aiz vecuma sadzeltējuša vaska bālumu un pretīgo neglītumu. Viņas

melnais, aliāta pērlītēm izrotātais apģērbs un aube, kas slēpa seju, pirmajā mirklī piešķīra aktrisei bargu un cienījamu izskatu, bet divdomīgais smaids, kāds vīdēja spalviņu pušķu apēnotajos lūpu kaktiņos, brūnu grumbu ietverto acu liekulīgais un neķītrais skatiens, zemiskā, alkatīgi verdziskā sejas izteiksme drīz vien laupīja visas ilūzijas un ļāva saprast, ka mūsu priekšā ir nevis dāma Pernella, bet dāma Masēta, viena no tām, kuras iesvaida jaunavas sabatam un sestdienās jāj pa gaisu uz slotaskāta.

—   Dāma Leonarda, — hercogs teica, pārtraucot klusumu, — es liku jūs pasaukt, jo zinu, ka esat ļoti gudra mīlas mākslā: jaunībā esat nodevusies mīlestībai un brieduma gados kalpojusi tai, tāpēc gribu ar jums apspriesties par līdzekļiem, ar kādiem varētu savaldzināt pārlieku biklo Izabellu. Duenjai, kas bijusi mīlētāja, jāzina visi iespējamie triki.

—   Hercoga kungs, — vecā koinediante pārspīlētā svētbijlbā atbildēja, — ļoti pagodina manas niecīgās zināšanas un var nešaubīties par centību, ar kādu pūlēšos viņam izdabāt vienmēr un visur.

—   Par to es nemaz nešaubos, — Valombrēzs nevērīgi atbildēja, — taču neesmu pavirzījies uz priekšu ne par mata tiesu. Ko dara šī kautrā daiļava? Vai viņa joprojām ir tikpat Iemīlējusies savā Sigoņakā?

—   Joprojām, — dāma Leonarda nopūzdamās atbildēja. — Jaunībai piemīt dīvaina stūrgalvība, tik tiešām gluži neizskaidrojama. Turklāt šķiet, ka Izabella ir veidota no citādas vielas nekā pārējie cilvēki. Viņu nekas nevar iekārdināt, un paradīzē viņa būtu sieviete, kas neklausās čūskas vārdos.

—   Bet kādā veidā nolādētais Sigoņaks ir panācis, ka viņu uzklausa pret citiem tik kurlā auss? — hercogs nikni iesaucās. — Vai viņam ir kāds mīlas dzēriens, amulets vai talismans?

—   Nekā tāda, kungs; viņš bija nelaimīgs, un maigām, romantiskām un lepnām dvēselēm vislielākā laime virs zemes ir iespēja mierināt; tām labāk patīk dot nekā ņemt, un līdzjūtība, asaru miklas acis atver mīlestības durvis. Tā Ir ar Izabellu.

—   Jūs man stāstāt kaut ko tādu, kas pasaulē nemēdz būt; no jūsu teiktā izriet: cilvēks tiek mīlēts tieši tāpēc, ka ir vājš, bez graša kabatā, nožēlojams, noskrandis, bez

stāvokļa sabiedrībā, smieklīgsl Galma dāmas nevarētu vien nosmieties par tādu mācību.

—   Tiešām, laimīgā kārtā tā nav parasta, un reti kāda sieviete iet tādu ceļu. Jūs, cienītais kungs, esat izvēlējies izņēmumu.

—   Bet var sajukt prātā no dusmām, iedomājoties, ka šis muižnieķelis panāk to, kas man neizdodas, un mīļākās apkampienos smejas par manu neveiksmi.

—   Sīs bēdas kungs var sev aiztaupīt. Sigoņaks nebauda mīlas priekus tādā nozīmē, kādā tos saprot hercoga kungs. Izabellas tikums nav pat ieskrambāts. Kaut ari šo priekšzīmīgo mīlētāju maigums ir dziļš, tas ir gluži platonisks un apmierinās ar dažiem skūpstiem uz rokas vai pieres. Tikai tāpēc tas tik ilgi turpinās; apmierināts tas izdzistu pats no sevis.

—   Vai jūs, dāma Leonarda, tiešām esat par to pārliecināta? Vai iespējams, ka viņi dzīvo tik šķisti kulišu un ceļojumu brīvajos tikumos, guļot zem viena jumta un ēdot pie viena galda, nemitīgi atrodoties kopa gan mēģinājumos, gan izrādēs? Tad viņiem jābūt eņģeļiem.

—   Izabella, bez šaubām, ir eņģelis, un viņā nav lepnības, kuras dēļ Lucifers nogāzās no debesīm. Bet Sigoņaks akli pakļaujas savai iemīļotajai un nes visus upurus, kādus tā prasa.

—  Ja ir tā, ko jūs varat darīt manā labā? — Valombrēzs jautāja. — Pameklējiet kādā slepenā jūsu viltību lādes atvilktnītē senu, neatvairāmu kara blēdību, kādu nepārspējamu gājienu, kādu sarežģīti uzbūvētu pavešanas mašīnu, kas dotu man uzvaru; jūs zināt, ka zelts un sudrabs man neko nemaksā.

Un viņš iegremdēja roku — baltāku nekā sievietei un tikpat smalku — Benvenuto Cellīni darinātā kausā, kas bija nolikts uz galda viņam blakus un pilns ar zelta naudu. Ieraugot monētas, kuru straume plūda, pārliecinoši džinkstēdama, duenjas pūces acis iekvēlojās un izdedzināja sastingušās sejas mironīgajā ādā divus mirdzošus caurumus. Viņa it kā iegrima dziļās domās un brīdi klusēja.

Valombrēzs nepacietīgi gaidīja apceres iznākumu; beidzot vecā atkal ierunājās.

—  Ja arī es nevaru jums dot viņas dvēseli, varbūt varu palīdzēt iegūt miesu. Atslēgas nospiedums vaskā, pakaļdarināta slēdzene, labas miega zāles, un viss kārtībā.

—   Tikai ne to! — hercogs pārtrauca duenju, aiz riebuma noskurinādamies. — Fuil Iegūt aizmigušu sievieti, nekustīgu augumu, mironi, statuju bez apziņas, bez gribas un atmiņas! Iegūt nujāko, kura pamostoties raugās manī izbrīnījusies kā atraisoties no sapņa, un tūlīt atgūst naidu pret mani un mīlestību pret citu! Kļūt par murgu, par neķītru sapni, ko no rīta aizmirst! Tik zemu es nekad nekritlšu.

—   Kungam ir taisnība, — Leonarda sacīja, — iegūšana nav nekas, ja nav piekrišanas, un šo paņēmienu es piedāvāju tikai gadījumam, ja citu iespēju vairs nebūtu. Art man nepatīk tādi noslēpumaini līdzekļi un brūvējumi, kas ož pēc indētājas katla. Bet kāpēc jūs, skaists kā Adonīds, Veneras mīlulis, žilbinošs savā tērpā, bagāts, galmā varens, cilvēks, kam ir viss, lai iepatiktos sievietēm, gluži vienkārši nemēģināt Izabellu savaldzināt?

—   Pie joda, vecajai ir taisnība! — Valombrēzs iesaucās, pametis skatienu Venēcijas spoguli, ko balstīja divas Amora skulptūras, kuras turējās līdzsvarā uz zelta bultas tā, ka spoguli pēc patikas varēja noliekt slīpi vai pacelt taisni, lai tajā ērtāk skatītos. — Izabella var būt nezin cik salta un tikumīga, taču viņa nav akla, un daba pret mani nav bijusi tik skopa, lai mans tuvums iedvestu riebumu. Es viņas acīs tik un tā būšu līdzīgs skulptūrai vai gleznai, ko apbrīno pat tad, ja nemīl, bet kas skatienu saista un priecē ar simetriju un skaisto kolorītu. Un vēl es viņai teikšu vārdus, kam sievietes nemaz nespēj pretoties, un raidīšu skatienus, no kuriem kūst siržu ledus un kuru liesmas — lai arī tas izklausās pēc lielības — ir aizdedzinājušas visledainākās un visatturīgākās galma skaistules; turklāt šai komediantei netrūkst lepnuma un hercoga uzmanības pierādījumi nevar neglaimot viņas patmīlībai. Es balstīšos uz komēdiju un vērpšu burvestības tās labā. Tiešām būtu brīnums, ja viņa vēl domātu par nabaga Sigoņaku, no kura driz tikšu vaļā.

—   Hercoga kungam nekas vairāk nav man jāsaka, — dāma Leonarda piecēlusies teica un stāvēja godbijigi gaidošā pozā, sakrustojusi rokas uz jostas.

—   Nē, — Valombrēzs atbildēja, — jūs varat iet, bet pirms paņemiet šo (viņš sniedza Leonardai sauju zelta luidoru), tā nav jūsu vaina, ja Hēroda trupā tēlo neticami šķīsta jaunava.

Vecā pateicās hercogam un gāja atmuguriski līdz pat durvīm, ne reizi nesapīdamās svārkos, jo pie tādam

izdarībām bija pieradusi teātri. Tad viņa taisnu muguru apgriezās un drīz pazuda kāpnēs. Palicis viens, Valombrēzs ar zvanu pasauca kambarsulaini, lai tas palīdzētu viņam apģērbties.

—   Nu, Pikār, — hercogs sacīja, — tagad tev vajag pārspēt pašam sevi un panākt, lai tērps dotu man uzvaru! Es gribu būt skaistāks nekā Bekingems, kas pūlējās iepatikties karalienei Austrijas Annai. Ja es no daiļavas medībām pārnākšu tukšā, tu dabūsi pērienu, jo man nav neviena trūkuma vai kaites, ko vajadzētu slēpt un notušēt.

—   Cienījamam kungam ir vislieliskākie dotumi, — Pikārs atbildēja, — un, viņu ietērpjot, mākslai atliek vienīgi izcelt dabu. Ja hercoga kungs būtu tik laipns un apsēstos pie spoguļa un dažas minūtes nekustētos, es viņu safrizētu un sapostu tā, ka viņš nesastaptu nevienu nepieej amo.

To teicis, Pikārs ielika cirtojainos dzelžus sudraba traukā, kur zem pelniem kvēloja olīvu kauliņu uguns — tikpat maiga kā spāniešu ogļu traukos, un, kad dzelži bija pietiekami karsti — tos viņš pārbaudīja, tuvinādams savam vaigam, — kambarsulainis sāka sprogot skaistos, melnos matus, kuru vijīgums to vien gaidīja kā paklausīgi satīties cirtās.

Kad hercogs de Valombrēzs bija safrizēts un viņa smalkās Kupidona lokam līdzīgās ūsas iestīvinātas ar kosmētikas līdzekli, kurš smaržoja debešķīgāk par balzamu, sava darba gandarītais Pikars mazliet atliecās atpakaļ, lai to apskatītu, gluži kā gleznotājs, kas, acis samiedzis, aplūko gleznas pēdējo, tikko uzlikto triepienu.

—   Kādu tērpu hercoga kungs šodien vēlētos vilkt? Ja es varētu iedrošināties izteikt savas domas, kas viņam nemaz nav vajadzīgas, es cienītajam kungam dotu padomu uzģērbt melna samta uzvalku ar melna atlasa šķēlumu apmalojumiem un lentēm, zīda zeķes un vienkāršu Raguzas mežģīņu apkakli. Brokāti, apdrukātie atlasi, zelta un sudraba audumi un dārgakmeņi ar nevajadzīgo spožumu novērstu skatienus, kam jāredz vienīgi kunga seja, kuras burvība nekad nav bijusi valdzinošāka; melnā krāsa izceltu smalko baltumu, kas palicis pēc ievainojuma un padara seju sevišķi interesantu.

•— Tam zellim ir laba gaume, un tas prot glaimot tikpat veikli kā galminieks, — Valombrēzs nomurmināja. — Jā, melns man labi piestāvēs, turklāt Izabella nepieder pie sievietēm, kuras apžilbst no brokāta izšuvumiem un briljantu mirgas. Pikār, — viņš skaļi turpināja, — padodiet man samta kamzoli un bikses un vēl — pulētā tērauda rapieri! Un tagad pasakiet Laramē, lai liek iejūgt karietē zirgus — četrus brūnos, turklāt ātril Es gribu izbraukt pēc stundas ceturkšņa.

Pikārs acumirklī devās izpildīt kunga pavēles. Valombrēzs, gaidīdams karieti, staigāja pa istabu šurpu turpu un ik reizi, kad gāja garām Venēcijas spogulim, pameta tajā jautājošu skatienu, un spogulis pretēji paradumam aizvien deva glaimojošu atbildi.

«Sai muļķītei vajadzētu būt velnišķīgi iedomīgai, nīgrai un dzīves apnikušai, ja viņa acumirklī neprātīgi neiemīlētos manī, par spīti šķietamajai tikumībai un platoniskajām ilgām pēc Sigoņaka. Jā, daiļaviņ, drīz jūs būsiet redzama vienā no ovālajiem ietvariem, gleznota pēc dabas, — kā Foibe, kas, par spīti saltumam, ir spiesta skūpstīt Endimionu. Jūs ieņemsiet vietu starp dievietēm, kuras sākumā nebija mazāk tiklas, biklas un nežēlīgas kā jūs un kuras, bez šaubām, ir augstākas dāmas, kāda jūs nebūsiet nekad. Drīz jūsu sakāve spodrinās manu slavu; jo ziniet, mazā aktrislt, nekas nevar būt šķērslis Valombrēza gribai. Frango nec frangor — tāda ir mana devīzei»

Sulainis ienāca un paziņoja, ka kariete gaida. Attālumu no Turnellu ielas, kur dzīvoja hercogs de Valombrēzs, līdz Dofina ielai rikšiem ātri veica četri spēcīgie Maklenburgas zirgi, ko vadīja augsta nama kučieris, kurš nebūtu nogriezies no bruģa vidus pat tad, ja sastaptu karaļa dzimtas prinča pajūgu, un nekaunīgi aizšķērsoja ceļu citiem ratiem. Lai cik drosmīgs un pašpārliecināts hercogs bija, brauciena laikā viņš nespēja tikt vaļā no sev diezgan neparastām jūtām. Viņš nebija skaidrībā par t9, kā augstprātīgā Izabella viņu uzņems, un sirds viņam pukstēja straujāk nekā aizvien. Viņu plosīja ļoti pretrunīgi pārdzīvojumi. Tie mainījās no naida līdz mīlestībai atkarībā no tā, vai viņš jauno komedianti iedomājas dumpīgu vai viņa vēlmēm pakļāvīgu.

Kad skaistā, zeltītā kariete, kuru vilka lieliski zirgi un kuras aizmugurē stāvēja vairāki sulaiņi de Valombrēza livrejā, iebrauca Dofina ielas viesnīcas pagalmā un vārti jo plaši atvērās, lai viņu uzņemtu, viesnīcnieks cepuri rokā drīzāk noskrēja nekā nokāpa no lieveņa pretī izcilajam viesim uzzināt, ko viņš vēlas.

Kaut ari viesnīcnieks skrēja ātri, Valombrēzs, izlēcis no karietes, nepieskaroties kāpslim, straujiem soļiem jau gāja uz kāpņu pusi. Viesnīcas saimnieks klanījās tik zemu, ka ar pieri gandrīz skāra augstmaņa ceļgalus. Jaunais hercogs spalgā un skarbā balsī, kādā runāja vienmēr, kad bija kaislības varā, teica:

—   Sai namā dzīvo Izabellas jaunkundze. Es gribu viņu satikt. Vai viņa pašlaik ir mājās? Nav vajadzības pieteikt manu apmeklējumu. Dodiet man vienīgi sulaini, kas pavadītu līdz viņas durvīm.

Uz jautājumiem viesnīcnieks atbildēja, godbijīgi locīdams galvu, un piebilda:

—   Cienītais kungs, atļaujiet man to godu aizvest jūs pašam, tāds gods nepienākas nožēlojamam kalpam. Pat šejienes saimnieks tik tikko ir tā cienīgs.

—   Kā vēlaties, — Valombrēzs augstprātīgi nevērīgā tonī atbildēja, — tikai ātri; redziet, tur jau pie logiem parādās sejas un bāžas ārā, lai mani apskatītu, it kā es būtu turku sultāns vai Amorabakins.

—   Es iešu pa priekšu un rādīšu jums ceļu, — viesnīcnieks teica, turēdams cepuri abam rokām piespiestu pie sirds.

Uzkāpis pa trepēm, hercogs un viņa pavadonis nonāca garā koridorā ar daudzām durvīm kā klosterī. Pie Izabellas istabas viesnīcnieks apstājās un jautāja:

—   Ko man būtu tas gods pieteikt?

—   Tagad jūs varat iet! — Valombrēzs atbildēja, uzlikdams roku uz durvju tverekļa. — Es pats sevi pieteikšu.

Rīta apmetnī ģērbusies, Izabella sēdēja augstā krēslā pie loga, kājas nevērīgi uzlikusi uz gobelēnu pārvilktas taburetes, un mācījās lomu, kas viņai bija jātēlo jaunas lugas izrādē. Aizvērtām acīm, lai neredzētu burtnīcā uzrakstītos vārdus, viņa gluži kā skolnieks, kas iekaļ uzdoto, klusā balsī atkārtoja astoņas vai desmit rindas, kuras bija vairākas reizes izlasījusi. Pa logu plūstošā gaisma zīmēja profila samtaino līniju, izšķīla zelta dzirkstis sīkajās atrisušajās sprodziņās uz pakauša un meta spīdumu uz zobu caurspīdīgā perlamutra pavērtajās lūpās. Atblāzmas sudrabainā spulga mīkstināja tumšo ēnu uz miesas un apģērba, kura citādi liktos pārāk melna, un radīja burvīgo iespaidu, ko gleznotāji tik ļoti cenšas panākt un savā valodā sauc par gaismēnu. Tā sēdošā jaunā sieviete veidoja brīnišķīgu gleznu, ko veiklam meistaram vajadzēta tikai nokopēt, lai tā kļūtu par kādas galerijas pērli.

Domādama, ka ienākusi istabene savās kalpones darīšanās, Izabella nepacēla garos plakstus, kuru gaismas caurstarotās skropstas izskatījās pēc zelta pavedieniem, un turpināja sapņainā pusmiegā, daudz nedomājot, skaitīt vārsmas, kā mēdz skaitīt rožukroņi. Turklāt viņai nebija nekādu baiļu gaišā dienas laikā ļaužu pilnā viesnīcā, pavisam tuvu biedriem un nezinot, ka Valombrēzs ir Parīzē. Uzbrukumi Sigoņakam nebija atkārtojušies, un jaunā komediante, lai cik bikla, sāka atgūt mazliet pašapziņas. Viņas saltums, bez šaubām, bija atvēsinājis jaunā hercoga untumaino iedomu, un viņa par to tajā bridi domāja tikpat maz kā par priesteri Zanu vai Ķmas ķeizaru

Valombrēzs bija aizgājis līdz istabas vidum, klusinādams soļus un aizturēdams elpu, lai neizjauktu skaisto gleznu, ko vēroja pienācīgā sajūsmā; gaidīdams, kad Izabella pacels acis un viņu pamanīs, viņš nometās uz viena ceļa un turēja platmali rokā tā, ka spalva skāra grīdu, bet otru delnu piespieda pie sirds — godbijīgāka pozā viņš nestāvētu pat karalienes priekšā.

Jaunā aktrise bija skaista, bet jaatzist, ka Valombrēzs nebija mazāk skaists; gaisma spīdēja viņam tieši sejā — tās vaibsti bija nevainojami pareizi, un šķita, ka tas ir jauns grieķu dievs, kas pēc Olimpa bojāejas kļuvis par hercogu. Tai brīdī viņa sejā atspoguļojās mīlestība un apbrīns, padzinis kundziski nežēlīgo izteiksmi, ko tajā reizēm diemžēl varēja vērot. Acis kvēloja, mute šķita liesmojam; bālajos vaigos no sirds kāpa tāds kā rožains gaišums. Zilgani atspidumi rotājās viņa cirlotajos, sasmaržotajos, mirdzošajos matos kā dienas trīsas pulētā ahātā. Smalki veidotais, bet spēcīgais kakls ieguva marmora baltumu. Kaisles apgaismots, viņš staroja un mirgoja, un tiešām varēja saprast: tāds stalts hercogs nespēj pieņemt domu, ka viņam varētu pretoties dieve, karaliene vai komediante.

Beidzot Izabella pagrieza galvu un ieraudzīja hercogu de Valombrēzu nometušos ceļos sešu soļu attālumā. Ja Persejs būtu pacēlis pret viņu vairogu, kurā ietverta Medūzas maska nāves agonijas grimasē čūsku ņudzekļa vidū, arī tad viņa nejustos tik satriekta. Viņa sastinga kā ledū, pārakmeņojās šausmās ieplestām acīm, pavērtu muti un izkaltušu rīkli, nespēdama nedz pakustēties, nedz kliegt. Viņas seju klāja nāves bālums, mugura norasoja aukstiem sviedriem; viņai šķita, ka tūlīt zaudēs samaņu; taču ar brīnumainu gribas piepūli viņa saņēma kopā visus spēkus, lai nenonāktu šī pārdrošnieka varā.

—  Acīmredzot es jums iedvešu nepārvaramas šausmas, — nemainot pozu, Valombrēzs sacīja vismaigākajā balsī, — ja jau mana parādīšanās vien atstāj tādu iespaidu. Kāds no alas iznācis Āfrikas briesmonis sarkanu rikli, asiem zobiem un ieplestiem nagiem droši vien jus tā neizbiedētu. Atzīstu, ka mana ierašanās ir mazliet negaidīta un pēkšņa; bet nevajag dusmoties, ja nepieklājības iemesls ir kaisle. Lai jūs redzētu, es stājos pretī jūsu dusmām, un mana mīlestība, kaut apzinās, ka var izraisīt jūsu nepatiku, metas pie jūsu kājām lūdzoša un bikla.

—   Dieva dēļ, hercog, piecelieties! — jaunā komediante teica. — Tāda poza jums nepavisam nepiestāv. Es esmu tikai nabaga provinces aktrise, un mans necilais skaistums nav pelnījis tādu aplidošanu. Aizmirstiet pārejošu untumu un vērsiet citā virzienā savas vēlmes, ko tik daudzas sievietes būs laimīgas piepildīt. Nepadariet manis dēļ greizsirdīgas karalienes, hercogienes un marķīzes.

—   Bet kāda man daļa gar visām šim sievietēm, — Valombrēzs pieceldamies nepacietīgi attrauca, —. ja es dievinu jūsu lepnumu, ja jūsu bardzībā ir vairāk valdzinājuma nekā citu laipnībās, ja jūsu tiklība mani skurbina, jusu kautrība sakairina manu kaisli līdz drudzim, man vajag, lai jūs mani mīlat, vai arī es miršu! Nebaidieties, — viņš piebilda, redzēdams, ka Izabella atver logu, it kā būtu gatava pa to izlēkt, ja viņš ķertos pie vardarbības, — es nevēlos neko vairāk kā vienīgi to, lai jūs paciešat manu klātbūtni, lai jūs atļaujat man jūs aplidot un aizkustināt jūsu sirdi, kā dara visgodbijīgākie mīlētāji.

—   Aiztaupiet man šo nevajadzīgo vajāšanu, — Izabella atbildēja, — un, kaut nejutīšu pret jums mīlestību, būšu jums neizmērojami pateicīga.

—   Jums nav ne tēva, ne vīra, ne mīļākā, — Valombrēzs turpināja, — kuri varētu iebilst, ka jums izrāda mīlestību un vēlas patikr galants cilvēks. Mani slavinājumi nav apkaunojoši. Kāpēc jūs mani atgrūžat? Ak, jūs nevarat iedomāties, kādu spožu dzīvi es jums pavēršu, ja būsiet ar mieru mani pieņemt. Fecriju burvība nobālēs manas mīlestības izdomas priekšā, lai tikai jums patiktu. Jūs staigāsiet kā dieviete pa mākoņiem. Jūsu kājas skars vienīgi zilgmi un gaismu. Visi pārpilnības ragi kaisīs savus dārgumus, kur vien jūs iesiet. Jūsu vēlmes nepaspēs rasties, es tās jau priekš pamanišu jūsu acis un izpildīšu. Tālā pasaule izgaisīs kā sapnis, un kopīgā lidojumā cauri stariem mēs trauksimies uz Olimpu skaistāki, laimīgāki un vairāk apskaužami nekā Psihe un Amors. Nenovērsieties jel tā, Izabella, neklusējiet kā mirusi, negrūdiet izmisumā kaisli, kas spēj visu, nespēj vienīgi atsacīties pati no sevis un no jums!

—   Sajā kaislē, ar kuru lepotos ikviena cita sieviete, — Izabella vienkārši atbildēja, — es nevarēšu ar jums dalīties Esmu apņēmusies tikumu turēt augstākā cieņā nekā dzivibu, un tas neiebildīs, ja es noraidīšu ari šo bīstamo godu.

—  Uzlūkojiet mani laipni, — Valombrēzs turpināja,

—  es jūs padarīšu par sievieti, ko apskaudis visaugstdzimušāka» dāmas ar visspožāko stāvokli sabiedrībā. Citai sievietei es sacītu: ņemiet, ko vien vēlaties, manās pilis, manās zemēs, manos namos, visu, kas vien jums patik, izkratiet manus skapjus, kas ir pilni dimantu un pērļu, iegremdējiet rokas līdz pat pleciem manās lādēs, ieģērbjiet savus sulaiņus drānās, kas būtu pārāk greznas prinčiem, lieciet apkalt savas karietes zirgus ar smalku sudrabu, dzīvojiet ka karaliene; apžilbiniet Parīzi, kas taču nebrīnās ne par ko. Visi šie pievilināšanas līdzekļi ir pārāk rupji tādai dvēselei kā jūsējā. Taču jums jājūtas aizkustinātai no slavas, ka esat uzvarējusi Valombrēzu, ka vedat to sagūstītu aiz saviem triumfa ratiem, saucat par savu kalpu un vergu to, kurš nekad nav pakļāvies, kuru nav spējušas noturēt nekādas važas.

—   Manām važām tāds gūsteknis būtu pārāk slavens,— jaunā aktrise sacīja, — un es negribētu ierobežot tik dārgu brīvību!

L.idz tam brīdim hercogs de Valombrēzs valdījās; viņš apspieda savu dabisko karslasinību, pārvēršot to šķietamā maigumā, taču Izabellas cieņas pilnā un noteiktā pretošanās sāka iekarsēt viņa dusmas. Aiz šis tikumības viņš jauta mīlestību, un viņa negantību palielināja greizsirdība. Viņš paspēra dažus soļus uz jaunavas pusi, un viņa uzlika roku uz loga vērekļa. Viņa vaibsti sašķiebās, viņš kodīja lūpas, un sejā atkal atspoguļojās ļaunums.

—   Labāk sakiet, — hercogs atsāka pārvērstā balsi,

—   ka esat gluži traka Sigoņaka dēļ! Lūk, kāds ir īstais iemesls jūsu šķietamajai tikumlbail Kas gan viņam, šim laimīgajam mirstīgajam, ir tāds, ka viņš jūs tik ļoti apbūris? Vai tad es neesmu skaistaks, dižciltigāks, bagātāks, tikpat jauns, tikpat gudrs, tikpat iemīlējies kā viņš!

—  Viņam ir vismaz viena īpašība, kuras jums trūkst, — Izabella sacīja. — Viņš cienī to, kuru mīl.

—   Tas nozīmē, ka viņš nemīl pietiekami! — Valombrēzs iesaucās, apskaudams Izabellu, kuras augums jau kārās ārā pa logu, un pārdiošajā apkampienā viņa klusi iekliedzās.

Tai pašā brīdī atvērās durvis. Tirāns, pārspīlēti klanīdamies un taisīdams reveransu, ienāca istabā un devās pie Izabellas, ko Valombrēzs tūlīt palaida vajā, neganti sadusmots, ka tā pārtraukta mīlas kauja.

—   Piedodiet, jaunkundz, — Tirāns teica, uzmezdams hercogam greizu skatienu, — es nezināju, ka esat tik smalkā sabiedrībā; bet visi pulksteņi jau nosituši mēģinājuma stundu, un pārējie gaida vienīgi jūs, lai varētu sākt.

Tiešām, pavērto durvju spraugā varēja redzēt Pedantu, Skapēnu, Leandru un Zerbīnu, — tie Izabellas apdraudētajai kautrībai bija mierinošs atbalsts. Hercogam acumirkli ienāca prātā, ka vajadzētu mesties virsū šim salašņu baram un to izdzenāt, bet tas būtu nevajadzīgs solis; nogalinot vai ievainojot divus trīs kumēdiņu rādītājus, viņš neko nesasniegtu; turklāt šīs asinis bija pārāk zemas, lai ar tām aptraipītu savas dižciltīgās rokas, tāpēc viņš tikai ledainā pieklājībā sveicināja Izabellu, kas, no galvas līdz kājām drebēdama, bija piegājusi pie drau-. giem, un atstāja istabu, taču uz sliekšņa apstājās, pamāja ar roku un teica: «Uz redzēšanos, jaunkundz!» — protams, tie bija pavisam parasti vārdi, bet izteikti tādā balsī, ka izklausījās pēc briesmīgiem draudiem. Nupat vēl tik skaistā Valombrēza seja atkal bija ieguvusi sātaniskas samaitātības izteiksmi; Izabella nespēja apspiest drebujus, kaut arī komediantu tuvums deva viņai patvērumu pret visiem tīkojumiem. Viņa juta nāves bailes kā dūja, virs kuras vanags met aizvien mazākus un mazākus lokus.

Valombrēzs gāja atpakaļ uz karieti, un viņam sekoja viesnīcnieks, izplūzdams kaitinošā un nevajadzīgā pieklājībā, un drīz riteņu rīboņa vēstīja, ka bīstamais viesis ir prom.

Tagad paskaidrosim, kā Izabella guva vajadzīgo palīdzību. Hercoga de Valombrēza ierašanās Dofina ielas viesnīcā zeltītā karietē sacēla visā narnā izbrīna un pārsteigumā murdoņu, kas drīz sasniedza arī Tirāna ausis — viņš, tāpat kā Izabella, mācījās savu lomu. Sigoņaka prombūtnē — baronam vajadzēja būt teātri un pielaikot jauno kostīmu — brašais Hērods, zinadams de Valombrēza ļaunos nolūkus, bija apsolījies būt modrs un, piespiedis ausi pie atslēgas cauruma, viņš slavējamā nesmalkjūtibā noklausījās pārdrošo sarunu, tajā neiejaucoties līdz brīdim, kad scēna kļuva pārāk bīstama. Viņa piesardzība izglāba Izabellas tikumību no ļaunā, nekaunīgā un samaitātā hercoga tīkojumiem.

Sai dienai vajadzēja būt vētrainai. Kā atceramies, Lampurds bija saņēmis no Merindola uzdevumu novākt kapteini Frakasu; un tā algotais duelants, gaidīdams iespēju uzbrukt, nīka laukumā pie bronzas karaļa, jo Sigoņakam, lai atgrieztos viesnīcā, noteikti vajadzēja iet pāri Jaunajam tiltam. Zakmēns tur dirnēja jau vairāk nekā stundu, pūzdams elpu uz pirkstiem, lai tie nebūtu sastinguši, kad vajadzēs rīkoties, un sizdams kājas pret zemi, lai tās sasildītu. Laiks bija auksts, aiz Sarkanā tilta virs Tilērijām saule rietēja asiņainos mākoņos. Krēsla strauji sabiezēja, un gājēju vairs nebija daudz.

Beidzot parādījās Sigoņaks, kas gāja ātrā soli, jo viņu mocīja neskaidrs nemiers par Izabellu un viņš steidzās uz viesnīcu. Tāpēc viņš nepamanīja Lampurdu, kurš satvēra barona apmetņa malu un parāva to tik spēji un spēcīgi, ka saites pārtrūka. Acumirklī Sigoņaks palika vienā kamzolī. Nemēģinot atņemt apmetni uzbrucējam, ko sākumā noturēja par parastu zagli, viņš zibens ātrumā izrāva rapieri no maksts un nostājās pozīcijā. Arī Lampurds atkailināja rapieri tikpat ātri. Viņš bija apmierināts ar šādu sākumu un teica sev: «Mēs varēsim drusciņ uzjautrināties!» Asmeņi sasitās kopā. Kad pretinieki bija viens otru mazliet iztaustījuši, Lampurds izmēģināja izklupienu, kas tūlīt tika atsists. «Laba parāde,» viņš turpināja. «Sim jaunajam cilvēkam ir savi principi.»

Sigoņaks savienoja savu rapieri ar ienaidnieka ieroci un deva vairākus sāniskus cirtienus, ko tas atvairīja, atliecot augumu atpakaļ un apbrīnojot pretinieku par nevainojamo un akadēmiski pareizo cīņu.

— Tas jums! — Lampurds izsaucās, un rapieris apvilka mirdzošu loku, taču sastapa Sigoņaka ieroci — viņš jau bija atgriezies izejas pozīcijā.

Uzglūnot iespejamain robam aizsardzībā, rapieri ar galiem griezās viens ap otru, reizēm ātri, reizēm lēni, gan viltīgi, gan piesardzīgi, pierādot abu cīnītāju spēku.

—   Vai zināt, cienītais, — Lampurds teica, nevarēdams vairs ilgāk noslēpt apbrīnu par tik spraigu un godprātīgu cīņu, — ziniet, jums ir lieliska metodei

—   Prieks jums pakalpot! — Sigoņaks atbildēja, izklupienā durdams pretiniekam, kas triecienu uztvēra ar rapiera rokturi un atsita ar tik cietu dūri kā arbaleta stiegras uzvilcēju.

—   Lieliski cirtieni ar smaili! — aizvien vairāk un vairāk sajūsminātais duelants iesaucās. — Varens cirtiens! Patiesībā man vajadzēja būt nogalinātam. Bet es nerīkojos pareizi; mana parāde ir pārsteidzīga, nejauša, neprātīgā un noder varbūt vienīgi tam, lai ārkārtējā gadījumā es netiktu uzdurts uz iesma. Man gandrīz vai jāsarkst, iedomājoties, ka es to izmantoju cīņā pret tādu meistaru kā jūs.

: Visām šīm frāzēm pa vidu jaucās tērauda šķindoņa, kvartas, tercas, pusapļi, cirtieni, atrāvieni, kas palielināja Lampurda cieņu pret Sigoņaku. Sis duelants pasaulē cienīja vienīgi paukošanos, un viņš vērtēja cilvēkus pēc to ieroču spēka. Sigoņaks viņa acīs ieguva diženumu.

—  Vai būtu nesmalkjūtīgi, cienītais kungs, jautāt jūsu skolotāja vārdu? Zirolamo, Paragnats un Kotdasjē lepotos ar tādu audzēkni.

—   Mans vienīgais skolotājs ir vecs karavīrs, vārdā Pjērs, — atbildēja Sigoņaks, ko šī pļāpāšana uzjautrināja. — Lūdzu, atsitiet šo, tas ir viens no viņa Iemīļotajiem cirtieniem. — Un barons dūra.

—   VelnsI — iesaucās Lampurds, par pēdas tiesu atvirzīdamies. — Man tik tikko netrāpīja; asmens paslīdēja zem rokas. Dienas gaismā jūs būtu mani nodūris, bet jūs vēl neesat radis cīnīties krēslā un naktī, kad vajadzīgas kaķa acis. Tas nekas! Tas bija labi mērķēts un labi durts. Tagad uzmanieties, es pret jums neizturēšos kā nodevējs. Es izmēģināšu slepeno cirtienu, savu pētījumu augli, manas zinātnes nec plus ultra, manas dzīvības eliksīru. Līdz šim cirtiens ir bijis nekļūdīgs un vienmēr nogalinājis pretinieku. Ja jūs to atsitīsiet, es jums to iemācīšu; tas ir mans vienīgais mantojums, un citādi tas man būs jāaiznes līdzi kapā, jo es vēl neesmu sastapis nevienu, kas spētu lo izpildīt, ja vien tas neesat jūs, brīnumaino jaunekli! Bet vai nevēlaties mazliet atpūsties un atvilkt elpu?

To teicis, Zakmēns Lampurds nolaida rapieri uz leju, Sigoņaks rīkojās tāpat, bet drīz vien divkauja atsākās.

Pēc dažiem gājieniem Sigoņaks, kas pārzināja visas paukošanās viltības, no Lampurda neparastās rīcības — tā rapieris apstulbinoši strauji vairījās no viņa — nojauta, ka slavenais dūriens tiek mērķēts uz krūtīm. Tiešām, duelants piepeši saguma uz priekšu, it kā kristu uz deguna, un barons acu priekšā redzēja nevis vairs pretinieku, bet šņācošus zibšņus, kas tik strauji tuvojās, ka viņš tikko paspēja cirst pusloku, kurš acumirklī pārlauza Lampurda rapieri.

—   Ja pārējais rapieris nav jūsu vēderā, — Lampurds teica Sigoņakam, izsliedamies un vicinādams atlikušo strupuli, — jūs esat dižens cilvēks, varonis, dievsl

—   Nē, — Sigoņaks atbildēja, — es neesmu skarts, un, ja būtu gribējis, varētu jūs pat pienaglot pie kāda mūra kā pūci; taču tāda rīcība ir pretrunā ar manu iedzimto augstsirdību, turklāt jūs ar savām dīvainībām mani uzjautrinājāt.

—   Baron, atjaujiet turpmāk būt jūsu apbrīnotājam, jūsu vergam, jūsu suniml Man samaksāja, lai es jūs nogalinu. Esmu pat saņēmis rokasnaudu un to notērējis. Tas nekas, es naudu nozagšu un atdošu. — To teicis, viņš pacēla Sigoņaka apmetni, aplika to baronam ap pleciem kā īsts kambarsulainis, dziji palocījās un devās prom.

Abi hercoga de Valombrēza uzbrukumi bija atsisti.

XIV. LAMPURDA SMALKJŪTĪBA

Viegli iedomāties, kā Valombrēzu bija nokaitinājusi neveiksme mēģinājumā pārvarēt Izabellas tikumu, ko īstajā laikā palīdzēja nosargāt komediantu iejaukšanās. Hercogam atgriežoties savrupnamā, kalpotājiem, kas ieraudzīja viņa negantā naidā nobālušo seju, sāka klabēt zobi, un viņi svīda nāves sviedrus, jo jaunā hercoga dabiskā nežēlība tādos izmisīgos gadījumos Ieguva Nērona cienigas izpausmes, kas ķēra ikvienu nelaimīgo, kāds vien pagadījās ceļā. Pat priecīgā noskaņā hercogs de Valombrēzs nebija kungs, kam viegli iztapt, bet satikt viņu dusmu brīdī bija bīstamāk nekā uz šauras, pār strautu pārmestas laipas nonākt aci pret aci ar izbadējušos tīģeri. Visas durvis, kas viņa priekšā atvērās, tika aizcirstas tik nikni, ka gandrīz izsprāga no eņģēm, un ornamentu zeltījums bira nost zvīņām vien.

Nonācis savā istabā, viņš nometa platmali uz grīdas tik sparīgi, ka tā kļuva gluži plakana, un saplosītā spalva acumirklī salūza. Lai kaut cik izgāztu niknumu, viņš atrāva vaļā krūtis, nemaz neņemot vērā kamzoļa briljanta pogas, kas sprāga uz visām pusēm kā pelēkie zirņi uz bungām. Krekla mežģīnes zem nervozajiem pirkstiem drīz pārvērtās par šarpijas šķiedrām, un ar kāju viņš aizspēra pa gaisu krēslu, kas pagadījās ceļā, drudžaini staigājot pa istabu, jo netaupīja arī nedzīvus priekšmetus.

—   Nekrietnele! — viņš iesaucās, drausmīgā satraukumā staigādams šurpu turpu. — Man tiešām gribētos likt pilsētas seržantiem iemest viņu cietumā un izlaist tikai ar noskūtu galvu un nopērtu, lai aizsūtītu uz netiklu meiču patversmi vai klosteri. Nebūtu grūti dabūt šādu pavēli; bet nē, tāda vajāšana tikai nostiprinātu viņas neatlaidību, un Sigoņaku viņa mīlētu jo vairāk, jo stiprāk ienīstu mani. Tas neko nelīdzētu. Bet ko darīt?

Viņš turpināja satracināts staigāt no viena kabineta gala uz otru kā mežonīgs zvērs krātiņā, taču tas neatvēsināja nevarīgās dusmas.

Kamēr viņš tā trakoja, neņemot vērā stundu ritumu, kuras paiet vienādā ātrumā neatkarīgi no tā, vai esam apmierināti vai pārskaitušies, pienāca nakts, un Pikārs, kaut arī nebija saukts, pats uz savu galvu ienāca istabā aizdedzināt sveces, jo negribēja atstāt kungu bēdāties tumsā — drūmu domu perinātājā.

Un tiešām, it kā kandelabru gaisma būtu noskaidrojusi domas, Valombrēzs, kura prātus nodarbināja mīlestība uz Izabellu, piepeši atcerējās naidu pret Sigoņaku.

—   Bet kā tas nākas, ka šis nožēlojamais muižnieķelis joprojām nav nolaists no kājas? — viņš teica, piepeši apstādamies. — Es taču devu Merindolani nepārprotamu pavēli novākt viņu vai nu pašam, vai arī uzdot to kādam brašākam un veiklākam vīram, ja viņš netiek ar tādu darbu galāl «Ja čūska beigta — indes nav,» lai ko saka Vidalenks. Līdzko Sigoņaku novāks, Izabella nonāks pilnīgi manā varā, viņa trīcēs bailēs, viņai vairs nebūs uzticības saišu, jo nebūs uzticības priekšmeta. Nav nekādu šaubu, viņa klusībā lolo cerību, ka piespiedīs Sigoņaku, lai tas viņu apprec, un tikai tāpēc izliekas nežēlīgi tikla un nepārvarami tikumīga, noraidot visstaltākos hercogus kā tādus lupatlašus. Palikusi viena, viņa drīz atgūs prātu, un katrā gadījumā es būšu atriebies iedomīgajam, kas bijis pārāk nekaunīgs, ievainojis mani rokā un joprojām nostājas starp mani un manu vēlēšanos. Tātad pasauksim šurp Merindolu un uzzināsim, ciktāl tas nokārtots.

Pikāra atsauktais Merindols stājās hercoga priekšā bālāks nekā zaglis, ko ved pie karātavām, sviedriem norasojušu pieri, sausu rīkli un stīvu mēli, šajā baiļu brīdī viņam nekaitētu paņemt mutē oli, kā to darīja Atēnu orators Dēmostens, kurš uzrunāja jūru, — tā mutē saskrien siekalas, uzlabojas izruna un atraisās daiļrunība, bet jaunā senjora sejā trakoja briesmīgāks negaiss nekā jebkurā jūrā vai grieķu tautas sapulcē. Nelaimīgais tikai ar pūlēm turējās kājās, kuras ļodzījās kā skurbumā, kaut viņš kopš rīta nebija iedzēris ne tik, cik vajag, lai noslīktu muša, viņš grozīja cepuri, pacēlis to pie krūtīm, un izskatījās neaprakstami muļķīgi apjucis; Merindols neuzdrošinājās paraudzīties uz savu saimnieku, kura skatienu sajuta pievēršamies sev te kā ugunīgi karstu, te ledaini aukstu ūdens šalti.

—   Paklau, tu lops! — Valombrēzs uzkliedza. — Vai tu ilgi stāvēsi kā pie karātavām, it kā tev ap kaklu jau būtu apmesta kaņepāju cilpa, kuru tu esi pelnījis vēl vairāk par savu gļēvulību un neizveicību nekā par ļaundarībām?

—   Es gaidu kunga pavēles, — Merindols atbildēja, pūlēdamies izmocīt smaidu. — Kungs zina, ka esmu padevīgs līdz pat virvei, to ieskaitot: šo joku atļaujos kunga tikko izteiktā asprātīga mājiena dēļ . ..

—   Pietiks, pietiks, — hercogs viņu pārtrauca. — Vai tad es tev neuzdevu novākt no mana ceļa nolādēto Sigoņaku, kas mani kaitina un maisās pa kājām? Tu neesi to izdarījis, jo es pēc Izabellas priecīgā un rāmā izskata redzēju, ka šis nelietis vēl elpo un ka mana pavēle nav izpildīta. Tiešām, vai ir vērts algot duelantus, ja tie tik slikti kalpo? Vai jums nevajadzēja, pat ja neesmu bildjs ne vārda, nojaust manas jūtas pēc acu iezibēšanās, pēc skropstu nodrebēšanas un klusiņām nogalināt to, kurš man nav pa prātam? Bet jūs derat tikai cīniņiem virtuvē, un drosmes jums pietiek vienīgi cāļu nokaušanai. Ja jūs tā turpināsiet, es jūs visus atdošu atpakaļ bendem, kas jūs gaidīt gaida, nelietīgie salašņas, gļēvie neģēļi, nemākulīgie slepkavas, katorgas atkritumi un kauns!

—   Es noskumis redzu, ka hercoga kungs, — Merindols padevīgā un aizkustinājuma pilnā tonī atbildēja, — nezina savu uzticamo kalpu centību un, es iedrošinos teikt, talantu. Taču Sigoņaks nav no tiem parastajiem medījumiem, ko nogalina tūlīt pēc medību sākuma. Pirmo reizi tiekoties, viņš tik tikko nepārcirta man galvu līdz pat zodam, kaut arī metās man virsū ar trulu teātra rapieri, kam uzmaukts uzgalis. Kad nākamreiz mēģināju viņam uzbrukt, viņš bija modrs un tā sagatavojies aizstāvēties, ka man, tāpat kā biedriem, tikko pietika spēka aizbēgt, neuzsākot nevajadzīgu cīņu, kurā viņam būtu pārsvars un kuras dēļ izceltos nevajadzīgs skandāls. Tagad Sigoņaks pazīst mani pēc sejas, un, līdzko es viņam tuvotos, viņš tvertu pēc rapiera. Tāpēc man atlika vienīgi uzmeklēt draugu duelantu, labāko paukotāju Parīzē, kas viņam uzglūnētu un, izliekoties par laupītāju, nogalinātu pirmajā reizē, kad varēs pārsteigt Sigoņaku krēslā vai tumsā, turklāt visā šajā notikumā hercoga kunga vārds nemaz netiktu pieminēts, kas nebūtu iespējams, ja uzbruktu mēs, kas piederam kungam.

—   Plāns nav slikts, — atmaigušais Valombrēzs nevērīgi noteica, — un varbūt ir labāk, ja viss norisinās tā. Bet vai tu esi drošs par paukotāja sirdi un roku? Lai nogalinātu Sigoņaku, vajadzīgs drosmīgs vīrs, jo, kaut es viņu ienīstu, tomēr atzīstu, ka gļēvulis viņš nav. ja jau iedrošinājās mēroties spēkiem ar mani.

—   Neraizējieties, — Merindols svarīgi un pārliecinoši sacīja, — Zakmēns Lampurds ir varonis … kam dzīvē nav paveicies. Viņš ir pārāks par pasaku Ahilleju un vēstures Aleksandru. Viņš nav bez vainas, bet baiļu viņam nav.

Pikārs, kas jau bridi ložņāja pa istabu, ieraudzījis, ka Valombrēza oma kaut cik uzlabojusies, iedrošinājās paziņot, ka ieradies kāds diezgan dīvaina izskata cilvēks, kas steidzami grib tikt pie hercoga, lai runātu par kaut ko svarīgu.

—   Lai tas zellis nāk iekšā, — hercogs atbildēja. — Bet lai piesargās, ja būs iztraucējis mani nieku dēļ, tad likšu viņu tik pamatīgi noslānīt, ka viņš te atstās savu ādu.

Sulainis izgāja, lai ievestu jauno apmeklētāju, un Merindols jau grasījās smalkjūtīgi atstāt telpu, kad, ieraudzījis ienākam dīvaino vīru, palika stāvam kā pienaglots. Tur tiešām bija iemesls apstulbt aiz brīnumiem, jo cilvēks, ko Pikārs ieveda pie Valombrēza, nebija neviens cits kā pats draugs Zakmēns Lampurds. Viņa negaidītā ierašanās šajā vietā mudināja pieņemt, ka noticis kaut kas sevišķs un pilnīgi neparedzēts. Tāpēc Merindols ļoti uztraucās, ieraudzījis viņu tā, pavisam bez starpnieka, nostājamies kunga priekšā, jo viņš taču bija tikai izpalīgs, vadāms algotnis, kam jādarbojas neredzamam.

Tomēr Zakmēns Lampurds nepavisam nejutās samulsis; no sliekšņa viņš pat draudzīgi pamirkšķināja Merindolam un nostājās dažu soju attālumā no hercoga, kur sveces spoži apgaismoja viņa seju, atklājot tās neparastos vaibstus. Piere, kurā platmales rieva bija iespiedusi sarkanīgu, garenisku līniju, kas atgādināja sadzijušu brūci, bija norasojusi vēl nenožuvušiem sviedriem, tas liecināja, ka duelants ir vai nu ātri gājis, vai ari tikko beidzis kādu smagu fizisku vingrinājumu; zilganpelēkās acis ar metāliskiem zibšņiem raudzījās jaunā hercoga acīs mierīgi un nekaunīgi, tā ka Merindols nodrebēja. Viņa deguna ēna sedza visu vaigu, gluži kā Etnas ēna, kas klāj lielu daļu Sicīlijas, šis skrimšļa paugurs groteski izcēla viņa neparasto un atbaidošo profilu un, gaismas stara spoži apmirdzēts, spīdēja un laistījās. Ar rupjiem kosmētikas līdzekļiem iestīvinātās ūsas atgādināja virslūpai cauri izdurtu iesmu, un ķīļbārdiņa spurojās kā otrādi ielikts komats. Tas viss veidoja neparasti ērmīgu seju, vienu no tām, kādas savā oriģinālajā un dzīvajā manierē labprāt skicē Zaks Kailo.

Lampurds bija ģērbies bifeļādas kamzolī, pelēkās biksēs un tumšsarkanā apmetnī, kuram, šķiet, nesen bija noārdītas zelta treses, par ko liecināja mazāk izbalējuša auduma svītras. Rapieris ar smagu rokturi karājās pie platas, gar malām ar varu apkaltas jostas, kas aptvēra tievo, bet spēcīgo vidukli. Merindolu sevišķi ieinteresēja kāds neizskaidrojams apstāklis — Lampurda roka, kas rēgojās no apmetņa apakšas, atgādinot sienas svečturi pie paneļa, turēja maku, kura apaļīgais vēders liecināja par krietnu naudas summu. Tāda kustība — naudu dot, nevis ņemt — bija tik pretēja metra Zakmēna fiziskajiem un morālajiem paradumiem, ka duelants rīkojās pārspīlēti svinīgi un neveikli, viņa kustības bija stīvas un gluži vienkārši smieklīgas. Un doma, ka Zakmēns Lampurds tuvojas hercogam de Valombrēzam tā, it kā gribētu tam samaksāt par kādu pakalpojumu, bija tik briesmīga un neticama, ka Merindols iepleta acis un pavēra muti — lizionomisti apgalvo, ka tieši tā izpaužas pārsteiguma visaugstākā pakāpe.

— Nu, blēdi, — hercogs teica, kad gana bija vērojis šo ērmu, — vai tu varbūt gribi man pasniegt ubagdāvanu, ja jau turi maku man zem deguna savā milzīgajā rokā, kas varētu noderēt par izkārtni?

—   Pirmām kārtām, hercoga kungs, — algotais duelants teica, garajām, zobena cirtienu rētām līdzīgajām grumbām un mutes kaktiņiem nervozi nodrebot, — lai kungs mani atvaino, bet es neesmu blēdis. Mani sauc par Zakmēnu Lampurdu, zobenbrāli. Mans stāvoklis sabiedrībā ir cienījams; nekad mani nav pazemojis nekāds fizisks darbs, nekāda tirgošanās vai amatniecība. Pat vislielākajā postā es neesmu arī stiklu pūtis — šī nodarbošanās nelaupa muižnieka cieņu, jo ir bīstama un sīkpilsoņi nelabprāt dodas nāvē. Es nogalinu, lai dzīvotu, riskējot ar savu ādu un savu kaklu, jo vienmēr darbojos viens un brīdinu to, kuram uzbruku, tāpēc ka man riebjas nodevība un gļēvulība. Kas var būt cildenāks? Tāpēc ņemiet atpakaļ vārdu «blēdis», ko es varētu pieņemt vienīgi kā draudzīgu joku; tas pārāk aizskar manu jutīgo patmīlību.

—   Lai notiek, metr Zakmēn Lampurd, ja jūs tā uzstājat, — atbildēja hercogs de Valombrēzs, kuru izaicinošā tēvaiņa dīvainais pedantisms vārdu lietošanā neviļus uzjautrināja. — Tagad paskaidrojiet, ko jūs gribat pie manis darīt, kratīdams rokā maku kā nerrs zvārguli vai spitālīgais klabatu.

Zakniēns bija apmierināts ar piekāpšanos viņa prasībām, nolieca galvu, pats turēdamies taisni, un sarežģītiem līkumiem novicināja cepuri — viņaprāt, tāds žests apvienoja kareivja vīrišķīgo laipnību ar galminieka lokanību.

—   Redziet, hercog, es saņēmu no Mcrindola rokasnaudu, lai nogādātu pie malas kādu Sigoņaku, ko dēvē par kapteini Frakasu. No manas gribas neatkarīgu iemeslu dēj es nevarēju šo uzdevumu izpildīt un, tā kā savā amatā esmu godīgs, es atnesu nenopelnīto naudu atpakaļ tam, kam tā pieder.

To teicis, viņš ar kustību, kurai netrūka cieņas, nolika maku uz Florences pusdārgakmeņiem inkrustētā skaistā galda stūra.

—   Tādi nu ir tie brašuļi, kas varētu tēlot komēdijā, vaļējo durvju uzlauzēji, Hēroda zaldāti, kuru vīrišķība vēršas pret zīdaiņiem, bet kuri bēg, līdzko upuris parāda zobus, ēzeļi lauvas ādā, kuru rēcieni ir brēkšana. Nu, tad atzīsties no tīras sirds: tu nobijies no Sigoņaka.

—   Zakmēns Lampurds nekad nenobīstas, — slepkavnieks atbildēja tonī, kas, par spīti runātāja ērmīgajam izskatam, bija diezgan cēls, — to es varu teikt, nelielīdamies un neplātīdamies spāniešu vai gaskoniešu garā; nevienā cīņā pretinieks nav redzējis manus plecus; no muguras mani neviens nepazīst, un inkognito es varētu būt kuprains kā Ezops. Tie, kas varējuši novērtēt mani darbā, zina, ka man riebjas viegli gūstama veiksme. Man patīk briesmas, un es tajās jūtos kā zivs ūdeni. Es uzbruku Sigoņakam secundum artem ar vienu no saviem labākajiem Toledas asmeņiem, ko kaldinājis Alonso de Saguns, vecākais.

—   Kas tad notika šajā neparastajā divkaujā, kurā tu laikam taču neguvi uzvaru, ja jau esi atnācis atdot naudu? — jaunais hercogs jautāja.

—   Gan divkaujās, gan tiekoties, gan uzbrukumos, gan pret vienu, gan vairākiem pretiniekiem esmu noguldījis trīsdesmit septiņus vīrus; es te neskaitu sakropļotos un vairāk vai mazāk smagi ievainotos. Taču Sigoņaks ir ieslēgts aizsardzībā kā bronzas tornī. Es vērsu pret viņu visus paukošanās līdzekļus: fintas, pārsteiguma cirtienus, iziocīšanos, atkāpšanos, neparastus dūrienus — pret katru viņam bija gan atvaire, gan uzbrukums un kāda stingrība apvienojumā ar ātrumu! Kāda piesardzības iegrožota pārdrošība! Cik lieliska aukstasinība! Kāda nesatricināma pašsavaldīšanās! Tas nav cilvēks, tas ir dievs ar rapieri rokā. Kaut arī viņš varēja mani nodurt, es riskēju un izbaudīju šo smalko, korekto, izcilo spēli. Mans pretinieks bija manis cienīgs; taču, tā kā reiz ir jābeidz, es, kad biju cīņu izbaudījis, cik vien ilgi spēju, lai pietiekami apbrīnotu lielisko metodi, izraudzījos īsto brīdi un liku lietā neapolieša slepeno cirtienu, ko protu es vienīgais visā pasaulē, jo Džirolamo ir miris, un viņš man atstāja to mantojumā. Turklāt neviens cits kā vienīgi es spēj izpildīt to nevainojami, un no tā ir atkarīgi panākumi. Es dūru tik labi un dziļi, ka pats Džirolamo to nebūtu izdarījis veiklāk. Nu, bet kapteinis Frakass, kā viņš tiek dēvēts, atsita to apbrīnojami ātri un tik asi, ka man rokā palika vienīgi rapiera strupulis, ar ko es varētu paukoties kā veca sieva, kas draud puišelim ar smeļamo karoti. Lūk, te ir mans Saguns.

To teicis, Lampurds bēdīgs izvilka no maksts rapiera atlikumu, kurā bija zīmogs — «S» ar kroni, un parādīja hercogam asmeņa noteikto un mirdzošo lauzuma līniju.

—   Vai tad tas nav brīnumcirtiens, ko varētu piedēvēt Rolanda Dirandalam, Sida Tisonam vai Gallijas Aniadisa Oteklērarn? Kapteiņa Frakasa nogalināšanai man nepietiek talanta, tas man visā pieticībā jāatzīst. Cirtienam, ko es viņam devu, līdz šim nebija citas atvaires kā vien sliktākā no visām — cīkstoņa augums. Tas, kas to saņem, dabū kamzolī vēl vienu pogcaurumu, pa kuru izlido dvēsele. Turklāt kapteinis, tāpat kā visi drošsirdīgie, ir arī augstsirdīgs: viņš mani, neveiksmes diezgan pārsteigtu un apmulsušu, turēja sava rapiera galā un varēja uzmaukt uz iesma kā meža cīruli, ja vien būtu pastiepis roku; viņš to nedarīja, un tas bija ļoti smalkjūtīgi no muižnieka, kas miglā piedzīvojis uzbrukumu uz Jaunā tilta. Esmu viņam parādā par savu dzīvību, un tas vēl nebūtu nekas sevišķs, ja padomā, kas esmu, taču mani pie viņa saista pateicība; es pret viņu neko vairs neuzsākšu, viņš man ir svēts. Turklāt, ja arī es to spētu, man sirdsapziņa neļautu ievainot vai nonāvēt tik lielisku paukotāju, jo vairāk tāpēc, ka to nav daudz mūsu laikos, kad saradušies nekam nederīgi kaušļi, kas vicina rapieri kā slotaskātu. Tāpēc es brīdinu hercoga kungu, lai ar mani viņš vairs nerēķinās. Varbūt man būtu tiesības paturēt naudu kā atlīdzību par risku un piedzīvotajām briesmām, bet mana sirdsapziņa to liedz.

—   Pie visiem velniem, pievāc savu naudu labi ātril — Valombrēzs teica tonī, kas necieta Iebildumus. — Vai ari es likšu tevi izmest pa logu, to neatverot, un naudu tev līdzi. Nekad neesmu redzējis tik godīgu nelieti. Tu, Merindol, jau nu nemūžam nespētu izdarīt tik skaistu darbu, kas varētu būt jaunatnei audzinošs piemērs.

Redzēdams, ka duelants vēl svārstās, viņš piebilda;

—   Es tev dodu šos pistolus, lai tu iedzertu uz manu veselību.

—   Tas, hercoga kungs, tiks svēti izpildīts, — Lampurds atbildēja. — Taču es domāju, ka kungs nejutīsies apvainots, ja es dažus izlietošu spēlei. — To teikdams, viņš piegāja pie galda, satvēra maku ar kabatzagļa veiklību, un tas kā pēc burvja mājiena pazuda kabatas dziļumos, kur atsitās pret metamo kauliņu ragu un kāršu kavu. Skaidri varēja redzēt, ka šī kustība viņam ir daudz vairāk pierasta nekā iepriekšējā — to rādīja veiklība.

—   Es nepiedalos šajā lietā, ciktāl tā skar Sigoņaku,-— Lampurds teica, — bet pie tās ķersies, ja jūsu augstība vēlēsies, mans alter ego — ševaljē Malartiks, kuram var uzticēt vispārdrošākos pasākumus, tik veikls viņš ir. Viņam ir galva, kas prot domāt, un roka, kura prot rīkoties. Turklāt viņa prāts ir pilnīgi brīvs no jebkuriem aizspriedumiem un māņticībām. Es esmu uzmetis plānu, kā nolaupīt komedianti, kurai jūs parādāt godu, par to interesējoties, un viņš to pabeigs ar meistarību katrā sīkumā, kas raksturīgs viņa rīcībai. Jā, dažs komēdiju autors, kuram aplaudē teātrī, varētu, sacerot lugas, aprunāties ar Malartiku: viņa intrigas ir neparasti smalkas, viņš prot izgudrot kara viltības un izcilus paņēmienus. Merindols, kas viņu pazīst, var galvot par viņa neparastajām īpašībām. Tiešām, hercoga kungs nevarētu atrast labāku vīru, un es īstenībā pasniedzu viņam skaistu dāvanu. Taču es nevēlos ilgāk pārbaudīt kunga pacietību. Kad viņš būs izlēmis, viņam tikai jāpasaka, lai kāds uzvelk ar krītu krustu uz «Kronētā redīsa» kreisā pīlāra. Malartiks sapratīs un, pienācīgi nomaskojies, ieradīsies ValOmbrēzu namā saņemt pēdējās pavēles un visu norunāt.

Pabeidzis šo spožo monologu, metrs Zakmēns Lampurds novicināja cepuri tāpat, kā bija vicinājis, kad sveicināja hercogu ienākot, uzmauca platmali līdz acīm un izgāja cēlā un majestātiskā gaitā, apmierināts ar savu daiļrunību un brašo stāju sarunā ar tik augstu kungu.

Dīvainais apmeklētājs, kaš tajā izsmalcināto kungu un algoto duelantu laikmetā nebija tik neparasts kā būtu kādā citā laikā, uzjautrināja un ieinteresēja jauno hercogu de Valombrēzu. Viņam tīri labi patika Zakmēna Lampurda neparastais raksturs un sava veida godīgums; viņš tam piedeva pat neveiksmi divkaujā ar Sigoņaku. ,1a jau barons bija spējis pretoties šim profesionālajam paukotājam, tas nozīmēja, ka viņš tiešām ir neuzvarams, un hercoga patmīlību vairs tik briesmīgi nemocīja kauns par ievainojumu. Turklāt, lai cik nevaldāms Valombrēzs bija, pavēle nogalināt Sigoņaku viņam tomēr likās mazliet par daudz neglīta — ne jau tāpēc, ka viņā mājotu līdzcietība vai mocītu sirdsapziņa, bet tāpēc, ka viņa ienaidnieks bija muižnieks; viņam ne prātā nenāca nožēlot, ja vajadzēja nomaitāt un noslepkavot pusduci pilsoņu, kad tie viņu nokaitināja, tādu ļautiņu asinīm viņa uztverē nebija lielākas vērtības kā avota ūdenim. Viņam labāk patiktu nogalināt sāncensi pašam, ia vien paukošanā Sigoņaks nebūtu tik nepārprotami pārāks — šo pārākumu vēl atcerējās viņa tikko sadzijusī roka, un viņš nevarēja bez dzīvības briesmām iedrošināties uzsākt jaunu divkauju vai bruņotu uzbrukumu. Tāpēc viņa domas pievērsās Izabellas nolaupīšanai, kas viņu vilināja galvenokārt ar iztēles pavērtajām mīlas izredzēm. Viņš nemaz nešaubījās, ka jaunā komediante, ja vien būs šķirta no Sigoņaka un biedriem, kļūs cilvēcīgāka un jūtīgāka pret tik skaista hercoga valdzinājumu, kas iekvēlināja visaugstākās dāmas galmā. Valombrēza iedomība bija nelabojama, jo tā bija tik labi pamatota kā nekas cits pasaulē. Tā attaisnoja visas viņa pretenzijas, un viņa visnekaunīgākā lielīšanās bija vistīrākā patiesība. Tāpēc, kaut nupat viņš Izabellas aplidošanā cieta sakāvi, jaunajam hercogam tik un tā likās neloģiski, absurdi, neticami un aizvainojoši, ka viņu var nemīlēt.

«Pietiks viņu noturēt,» viņš prātoja, «dažas dienas kādā patvērumā, kur viņa nevar aizbēgt, un es pratīšu viņu iekarot. Es būšu galants, tik aizrautīgs, tik pārliecinošs, ka drīz vien viņa pati brīnīsies, kā ir varējusi ilgi būt pret mani barga. Es redzēšu, kā viņa mulst, kā nolaiž garās skropstas, mani ieraugot, un, kad turēšu viņu savās skavās, viņa nolieks galvu uz mana pleca, lai slēptu kaunu un apjukumu. Vienā skūpstā viņa man pateiks, ka vienmēr ir mani mīlējusi un ka vairījusies tikai tāpēc, lai mani vairāk iekvēlinātu, vai arī baidījusies un mulsusi kā mirstīgā, ko vajā dievs, vai vēl kādas citas burvīgas muļķības, kādas pat vistiklākās sievietes tādos brīžos prot sadomāt. Bet, kad man piederēs viņas dvēsele un viņas miesa — ak, kā tad es atriebšos par ilgo pretošanos!»

XV. MALARTIKS RĪKOJAS

Atgriežoties savrupnamā, hercogs bija ļoti noskaities, bet arī barona dusmas nebija mazākas, kad viņš uzzināja par Valombrēza uzmākšanos Izabellai. Tirānam un Blāziusam vajadzēja ilgi viņu mierināt un skaidrot, ka nedrīkst steigties uz augstmaņa namu un izraisīt divkauju, ko hercogs droši vien noraidītu, jo Sigoņaks nebija aktrisei nedz brālis, nedz vīrs, nedz atklāts pielūdzējs, un viņam nebija nekāda pamata pieprasīt paskaidrojumus par rīcību, kura turklāt bija pilnīgi atvainojama, Francijā vienmēr bijis atļauts aplidot skaistas sievietes.

Uzpirktā slepkavas uzbrukums uz Jaunā tilta, protams, bija mazāk likumīgs; taču, kaut arī droši varēja pieņemt, ka trieciens nāk no bercoga puses, — kā lai atklāj noslēpumainos atzarojumus, kas maisa un virves bruņinieku vieno ar spožo senjoru? Un, ja arī pieņemtu, ka tos var atklāt, kā to pierādīt, kam prasīt taisnīgu atmaksu par gļēvajiem uzbrukumiem? Sabiedrības acīs Sigoņaks, kurš slēpa savu īsto stāvokli, bija tikai parasts kumēdiņu rādītājs, zemas kārtas jokpētcris, ko tāds muižnieks kā Valombrēzs varēja pēc patikas likt nopērt, ieslodzīt vai nogalināt, un nevienam tur nekas nebūtu iebilstams, ja šis cilvēks aristokrātu kaut kā nokaitinājis vai traucējis. Izabella savas godīgās aizstāvēšanās dēļ tiktu uzskatīta par klīrīgu liekuli; pret teātra sieviešu tikumību daudzi izturējās kā neticīgie Tomi un skeptiskie Pirroni. Tātad nebija iespējams atklāti vērsties pret hercogu, un Sigoņakain bija pārāk grūti ar to samierināties, kaut arī gribot negribot viņš atzina, ka taisnība ir Hērodam un Pedantam, kuri ieteica par notikušo nelikties ne zinis, bet turēt acis un ausis vaļā, jo šis nolādētais senjors, skaists kā eņģelis un ļauns kā sātans, droši vien neizbeigs savus tikojumus, kaut arī visos mēģinājumos bija zaudējis. Izabella uzmeta baronam maigu skatienu, saņēma savās baltajās plaukstās Sigoņaka drebošās rokas, iesakot savaldīt drošini aiz mīlestības pret viņu; tas baronam atdeva sirdsmieru, un viss ritēja tālāk parastā gaitā.

Trupas izrādes bija guvušas lielus panākumus. Izabellas kaunīgā grācija, subretes dzirkstošā asprātība, Skapēna viltības, Duenjas nevainojamais komisms Parīzē atstāja tādu pašu iespaidu kā provincē; pilsētā labvēlība bija iemantota, viņiem pietrūka vienīgi galma atzinības, jo tur bija cilvēki ar vislabāko gaumi un vislielākie lietpratēji. Šķita pat, ka komedianti tiks aicināti uz Senžermēnu, jo karalis bija dzirdējis par viņiem runājam un gribēja trupu redzēt; tas ļoti iepriecināja trupas vadītāju un kasieri Hērodu. Augstmaņi, rīkojot svētkus vai mielastus, bieži aicināja aktierus izrādīt kādu lugu savā namā dāmām, kuras bija ziņkārīgas redzēt komediantus, kas sacentās ar kolēģiem no Burgoņas pils un Marē trupas.

Tāpēc pie tādiem uzaicinājumiem pieradušais Hērods nemaz nejutās pārsteigts, kad vienā jaukā rītā Dofina ielas viesnīcā pieteicās kāds sevišķi cienījama izskata intendants vai namzinis, viens no tiem, kuri visu mūžu kalpo kādai izcilai dzimtai; viņš vēlējās sava kunga — grāfa de Pommereija vārdā aprunāties par teātri.

No galvas lidz kājām melnā samtā ietērptajam namzinitn ap kaklu bija dukātu zelta ķēde, kājās — zīda zeķes un kurpes ar platiem lenšu pušķiem, strupiem purngaliem un palielas, kā jau pieklājas sirmgalvim, kam reizēm uznāk ģikts lēkmes. Apaļa, atlocīta apkakle mirdzēja koši balta uz apmetņa melnā samta un izcēla lauku gaisa appūsto seju, kurā kā sniega piciņas uz antīkas skulptūras iezīmējās uzacis, ūsas un bārdiņa. Pilnīgi sirmie, garie mati sniedzās līdz pleciem un vērta viņa seju ļoti patriarhālu un godīgu. Tas droši vien bija no tiem tagad jau izzudušajiem intendantiem, kas par kunga mantu rūpējas vairāk nekā par savu labumu, rājas par vieglprātīgu izšķērdību uff grūtosbrīžos atdod niecīgos ietaupījumus, lai atbalstītu ģimeni, kas viņus uzturējusi labos laikos.

Hērods bez gala apbrīnoja šī intendanta patīkamo izskatu un prātigumu; kalpotājs sasveicinājies pieklājīgi teica:

—   Jūs acīmredzot esat Hērods, kas ar tikpat stingru roku kā Apollons vada mūzu trupu — šo izcilo sabiedrību, kuras slava izplatās pilsētā un ir jau aizskanējusi pāri tās robežām, jo ir sasniegusi arī muižu, kur dzīvo mans kungs.

—   Tiešām, man ir tas gods, — Hērods atbildēja, sveicinādams tik laipni, cik vien ļāva viņa drūmā un traģiskā seja.

—   Grāfs de Pommereijs, — sirmgalvis atsāka, — ļoti vēlas izklaidēt augstus viesus un tāpēc dot viņiem iespēju noskatīties komēdiju savā pili. Viņaprāt, neviena trupa šo pienākumu neizpildītu tik labi kā jūsējā, un viņš aizsūtīja mani apjautāties, vai jums ir iespējams aizbraukt un sarīkot izrādi viņa muižā, kas ir tikai dažu ljē attālumā no šejienes. Mans saimnieks grafs ir augstsirdīgs kungs, kas nerēķinās ar izdevumiem un kam nekāda nauda nebūs par lielu, ja vien viņš varēs vienoties ar jūsu slaveno trupu.

—   Es darīšu visu, lai apmierinātu tik krietnu cilvēku, — Tirāns atbildēja, — kaut arī mums nav viegli atstāt Parīzi pat uz dažām dienām, jo pašlaik esam ļoti iecieniti.

—   Ar trim dienām pilnīgi pietiktu, — namzinis atbildēja. — Viena diena — turpceļam, otra — izrādei un pēdējā — atpakaļceļam. Pilī ir teātris ar visu mašinēriju, jums vajadzēs tikai uzstādīt savas dekorācijas; turklāt man ir simt pistoļu, kurus de Pommereija kungs lika jums nodot ceļa izdevumiem; tikpat daudz dabūsiet pēc izrādes, un aktrisēm, bez šaubām, tiks kādas dāvanas — gredzeni, saspraudes vai rokassprādzes, kas dāmu sievišķībai nekad nav vienaldzīgas.

Grāfa de Pommereija intendanta vārdiem sekoja darbi — viņš izvilka no kabatas garu, smagu, naudas pilnu maku, pielieca to un izslidināja uz galda simt skaistu, jaunu ekiju, kas mirdzēja jo vilinoši.

Tirāns visai gandarīts apskatīja cits citam virsū gulošos zelta gabalus un glaudīja plato, melno bārdu. Gana tos vērojis, viņš ekijus salika kaudzītē un pēc tam iebēra kabatā, — tas nozīmēja piekrišanu.

—  Tātad, — intendants teica, — jūs piedāvājumu pieņemat un es varu teikt savam kungam, ka ieradisieties.

—   Es ar visiem saviem biedriem esmu viņa augstības rīcībā, — Hērods atbildēja. — Vēl tikai pasakiet dienu, kad izrādei jānotiek, un lugu, ko grāfa kungs vēlas redzēt, lai mēs varētu paņemt līdzi atbilstošus kostīmus un aksesuārus.

—   Būtu labi, ja izrāde notiktu ceturtdien, — intendants atbildēja, — jo mans saimnieks ir ļoti nepacietīgs; bet lugas izvēlē viņš paļaujas uz jūsu gaumi, izraudzīties varat tādu, ko ērtāk uzvest.

—   Šobrīd visvairāk modē ir «Komiskās ilūzijas», — Hērods teica, — to autors, jauns normandietis, liekas visai daudzsološs.

—   Lai būtu «Komiskās ilūzijas» — tajās ir diezgan labas vārsmas un lieliska loma Matamoram.

—   Tagad atliek izstāstīt mums pils atrašanās vietu un ceļu, kā tur nokļūt, turklāt ļoti skaidri, lai nevajadzētu maldīties.

Grāfa de Pommereija intendants deva tik sīkus un skaidrus norādījumus, ka ar tiem pietiktu pat aklajam, kas tausta zemi ar nūju; tomēr viņš laikam baidījās, ka komedianti vēlāk vairs neatcerēsies vārdus «brauciet uz priekšu, tad pagriezieties pa labi, tad iegriezieties pa kreisi», tāpēc piemetināja: — Neapgrūtiniet savu atmiņu, ko aizņem mūsu labāko dzejnieku visskaistākās vārsmas, ar tik prozaiskiem niekiem; es atsūtīšu sulaini jums par pavadoni.

To paziņojis, sirmgalvis gāja prom, cienīgi atsveicinādamies, Hērods rīkojās tāpat, un pēc komedianta palocīšanās namzinis atkārtoja klanīšanos jo zemāk. Viņi izskatījās kā svētā Gija dejas partneri, kuri lokās viens otra priekšā. Negribēdams zaudēt šajā pieklājības sacensībā, Tirāns nokāpa pa trepēm, izgāja cauri pagalmam un neapstājās, pirms nebija nonācis uz sliekšņa, no kura viņš apmeklētājam raidīja pēdējo sveicienu: mugura saliekta, krūtis ieliektas, cik vien kuņģis ļāva, galva gandrīz skāra zemi.

Ja Hērods būtu noskatījies pakaļ grāfa de Pommereija intendantam, kamēr tas aiziet līdz ielas galam, viņš varbūt pamanītu, ka, pretēji perspektīvas likumiem, tā augums kļūst arvien lielāks, jo tālāk tas iet. Saliektā mugura iztaisnojās, roku vecišķā drebēšana izzuda un, spriežot pēc atsperīgās gaitas, viņš nepavisam neslimoja ar ģikti; taču Hērods jau bija atgriezies namā un neko tādu neredzēja.

Trešdienas rītā, kad viesnīcas kalpi krāva dekorācijas un saiņus trupas pārvešanai Tirāna noīrētajā kulbā, kurai priekšā bija iejūgti divi spēcīgi zirgi, liela, smagnēja zirga mugurā piejāja viņu pavadonis — gara auguma puisietis — sulainis ļoti tīrā livrejā un nošmiukstināja pātagu viesnīcas vārtu priekšā, steidzinot komediantus. Sievietēm vienmēr patīk pavāļāties gultā un ģērbšanās prasa ilgu laiku pat komediantēm, kuras teātrī, kostīmus mainot, pieradušas uzvilkt un novilkt tērpus acumirklī, taču beidzot arī tās iznāca ārā un iespējami ērti iekārtojās uz salmu maisiem, kas bija uzlikti uz kulbas redelēs iekārtiem dēļiem. Samarieša pulksteņa vīriņš astoņas reizes uzsita pa zvanu, kad smagie rati sakustējās un devās ceļā. Pagāja vismaz pusstunda, līdz komedianti izbrauca pa Svētā Antonija vārtiem un kulba aizlīgoja garām Bastīlijai, kas spoguļoja torņu grupas melnajā aizsarggrāvja ūdenī. Pēc tam viņi brauca cauri priekšpilsētai ar tīrumiņiem un starp tiem izkaisītām mājiņām un tad — pa ceļu pāri laukiem uz Vensennas pusi — tās sargtornis vīdēja tālumā caur vieglu zilganu migliņu, nakts mitruma palieku, kas izklīda saules staros kā vēja gaiņāti artilērijas dūmi.

Zirgi bija mundri un gāja raitā solī, tāpēc ceļotāji drīz nokļuva pie sena cietokšņa, kura vecie mūri vēl turējās labi, kaut arī vairs nevarēja būt par šķērsli lielgabaliem un bombardām. Pjēra de Montro celtās kapelas minareti slējās virs nocietinājumiem, priecīgi mirdzinādami zeltītos pusmēnešus, kuri, šķiet, lepojās, ka atrodas blakus krustam — izpirkšanas zīmei. Dažas minūtes apbrīnojuši mūsu karaļu senā spožuma pieminekli, aktieri iegriezās mežā, kur starp krūmiem un jauniem kociņiem auga daži veci, majestātiski ozoli, kas droši vien bija laikabiedri tam, zem kura svētais Luijs sprieda tiesu — tā tiešām bija monarham ļoti piedienīga rīcība.

Tā kā pa šo ceļu reti kāds brauca, uz tā lēkāja truši, rotaļājās un glaudīja ūsas ar kāju, nemaz nedzirdēdami kulbas tuvošanos, jo tā ripoja pavisam klusu — zeme bija mīksta un daudzviet ar zāli apaugusi. Pārsteigti tie laida ļekas vaļā, it kā pa pēdām skrietu vesels bars suņu; komediantus tas uzjautrināja. Mazliet tālāk ceļu šķērsoja pārbiedēta stirna, un labu laiku varēja vērot to bēgam starp kailajiem kokiem. Tas viss jo sevišķi interesēja Sigoņaku, kas bija dzimis un audzis laukos. Viņš priecājās, redzot tīrumus, krūmus, mežus, dzīvniekus brīvībā — tādas ainas viņam bija liegtas, kopš viņš dzīvoja pilsētā, kur var redzēt tikai mājas, dubļainas ielas, kūpošus skursteņus — cilvēka, nevis Dieva radītus. Tas viņu ļoti skumdinātu, ja blakus nebūtu maigās sievietes, kuras acīs bija tik daudz zilgmes, ka tā spēja aizstāt debesis.

Izbraucot no meža, priekšā bija neliels uzkalns, ko vajadzēja pārvarēt, un Sigoņaks teica Izabellai:

— Mīļā sirds, tagad rati lēnām rāpsies nogāzē, vai jums nebūtu labāk izkāpt un uzlikt savu delnu uz manas rokas, lai mazliet pastaigātos? Tā jums sasiltu kājas un jūs varētu izvingrināt locekļus. Ceļš ir gluds, un laiks tik skaidrs un ziemīgi skaists, vēss un spirgts, bet ne pārāk auksts.

Jaunā komedianle pieņēma Sigoņaka piedāvājumu un, uzlikusi pirkstu galus uz viņa pasniegtās rokas, viegli nolēca zemē. Tā bija iespēja sagādāt iemīļotajam nevainīgu divatni, ko viņas kautrība būtu noraidījusi kādas slēgtas istabas vientulībā. Viņi gāja — te savas mīlestības spārnoti, gandrīz neskarot zemi kā putni, te ik uz soļa apstājoties, lai viens otrā palūkotos un priecātos, ka ir kopā, viens otram blakus. Sigoņaks stāstīja Izabellai, cik ļoti viņu mīl; šie vārdi, ko viņš bija Izteicis neskaitāmas reizes, jaunajai sievietei likās gluži nedzirdēti, it kā tas būtu Ādama pirmais teikums, kad viņš otrā dienā pēc radīšanas sāka vingrināties runāšanā. Tā kā Izabella savās jūtās bija vismaigākā un nesavtīgākā būtne pasaulē, viņa pūlējās ar glāsmīgu dusmošanos un aizliegumiem noturēt draudzības robežās mīlestību, ko negribēja vainagot, jo uzskatīja, ka tā kaitētu barona nākotnes izredzēm.

Taču mīļie strīdi un aizliegumi tikai vēl vairāk iededza Sigoņaka mīlestību, kurš par nicīgo Jolantu de Fuā tajā brīdī domāja tik maz, it kā viņas pasaulē nekad nebūtu bijis.

—   Lai ko jūs, dārgā, darīsiet, — viņš teica iemīļotajai, — jums neizdosies iedragāt manu pastāvību. Ja vajadzēs, es gaidīšu, līdz jusu šaubas būs izgaisušas, pat līdz brīdim, kad jūsu skaisto matu zelts būs pārvērties sudrabā.

—   Ak, — Izabella atbildēja, — tad es būšu kļuvusi par lielisku līdzekli mīlestības atvairīšanai un tik neglīta, ka izbiedēšu vislepnāko drosmi; man būs bail, ka, jūsu uzticību atalgojot, es to sodīšu.

—   Pat sešdesmit gadu vecumā jūs saglabāsiet savu valdzinājumu kā skaistā sirmgalve Menāra lugā, — Sigoņaks galanti atbildēja, — jo jūsu skaistums nāk no dvēseles un dvēsele ir nemirstīga.

—   Tam nav nozīmes, — jaunā sieviete atsāka, — jūs būtu iekritis, ja es jūs turētu pie vārda un apsolītu savu roku tad, kad man plecos būs tikai pieci gadu desmiti. Bet, — viņa turpināja, atkal kļūstot nopietna, — beigsim tādas pļāpas; jūs zināt, ko esmu izlēmusi, apmierinieties ar to, ka tiekat mīlēts vairāk nekā jebkad jebkurš mirstīgais, kopš šajā pasaulē pukst sirdis.

—   Man vajadzētu justies gandarītam par tik burvīgu atzīšanos, es tam piekrītu; bet, tā kā mana mīlestība ir bezgalīga, tā nespēs evērot nekādas robežas. Dievs var sacīt jūrai: «Tu neiesi tālāk,» — un tā paklausīs. Bet tādas jūtas kā manējās nepazīst krastu un kāpj aizvien augstāk, kaut arī jūs ar savu debešķīgo balsi sakāt: «Paliec tur!»

—   Sigoņak, ar šādām runām jūs mani kaitināt, — Izabella teica baronam un uzmeta lūpu — tāda grimase izskatījās vēl jaukāka nekā viņas smaids, jo aktrises dvēsele gribot negribot gavilēja aiz prieka par iebildumiem, ko izteica nekāda saltuma neiebiedējama mīlestība.

Viņi pagāja dažus soļus klusēdami; Sigoņaks baidījās, ka, nemitēdamies uzstāt, kļūs netīkams tai, kuru mīlēja vairāk par savu dzīvību. Piepeši Izabella atlaida viņa roku un skrēja uz ceļa malu — viegla kā stirna un gavilējoša kā bērns. Grāvja otrā malā ozola pakājē viņa starp nobirušajām lapām bija ieraudzījusi vijolīti, noteikti pirmo togad uzziedējušo, jo vēl bija tikai februāris; viņa nometās ceļos, saudzīgi parušināja nost sausās lapas un sakaltušos zāles stiebrus, ar nagu noknieba trauslo kātiņu un atgriezās, nesot ziedu priecīgāka, nekā būtu atradusi sūnās princeses aizmirstu dārgakmeņu piespraudi.

—   Redziet, cik tā jauka! — viņa teica, rādot puķi Sigoņakam. — Ziediņš tik tikko atraisījies pretī pirmajam saules staram.

—   Nevis saule, bet jūsu skatiens to ir izplaucējis — Sigoņaks atbildēja. — Tas ir tieši tādā pašā krāsā kā jūsu acis.

—   Ziediņš nesmaržo, jo tam ir auksti, — Izabella atsāka, ieliekot salīgo puķīti kakla lakatiņā. Pēc brīža viņa to atkal paņēma, ilgi ieelpoja tās smaržu, tad viegli noskūpstīja un iedeva Sigoņakam.

—   Cik jauku aromatu tā izdveš tagad! Manu krūšu siltums palīdzēja atraisīt biklās un pieticīgās puķītes dvēselīti.

—   Jūs esat to iesmaržinājusi, — Sigoņaks atbildēja, paceļot vijolīti pie lūpām, lai saņemtu Izabellas skūpstu. — Sajā smalkajā un dievišķīgajā aromātā nav nekā laicīga.

—   Ak, cik jūs esat nejauks, — Izabella noraja Sigoņaku, — es jums pavisam vienkārši iedodu pasmaržot puķi, un jūs jau sākat skandināt vārsmas Marino stilā, it kā atrastos nevis uz lielceļa, bet kādas slavenas daiļavas guļamistabā. No tā jūs nekādi nevar atradināt; uz katru vārdu, pat visparastāko, jus atbildat ar madrigālu.

Tomēr, par spīti šķietamajam sapīkumam, jaunā komediante, bez šaubām, sevišķi nedusmojās uz Sigoņaku, jo atkal uzlika delnu uz viņa rokas un varbūt pat atspiedās mazliet vairāk, nekā prasīja viņas parasti tik vieglā gaita un ceļš, kas tajā vietā bija līdzens kā dārza aleja. Tas tikai pierāda, ka pat visskaidrākā tikumība nav nejūtīga pret glaimiem un ka pati kautrība prot tos atalgot.

Kulba lēnām brauca diezgan stāvā kalnā, kura pakājē bija pieplakušas dažas būdas, it kā negribēdamas kāpt augšā. To iemītnieki bija aizgājuši uz tīrumiem savos zemkopja darbos, un ceļa malā varēja redzēt vienīgi kādu aklo, kam blakus stāvēja pusaudzis — abi acīmredzot gaidīja ceļotājus, lai izlūgtos dāvanas.

Neredzīgais šķila gadu nastas nomākts un aizsmakušā balsī žēlabaini gaudoja, apraudot savu likteni un izlūdzoties garāmgājēju devību, solot lūgt par tiem un galvojot, ka dāsnie noteikti iemantos paradīzi. Gaudulīgā balss jau labu laiku skanēja Izabellas un Sigoņaka ausīs, tā jaucās ar maigajām runām kā uzmācīga un traucējoša mušas sīkšana un pat baronam bija apnikusi, — kad tuvumā dzied lakstīgala, nav patīkami dzirdēt tālumā kraukli ķērcam.

Kad viņi nonāca pie vecā ubaga, tas, pavadoņa brīdināts, sāka vaimanāt un lūgties jo skaļāk. Lai izvilinātu viņu žēlsirdības devību, viņš raustigām kustībām kratīja koka trauku, kur žvadzēja daži liardi, denjē un citas sūkās monētas. Ap galvu vecajam bija aptīta caurumaina lupata, un uz saliektās muguras kā tilta arka rēgojās brūna rupjvilnas sega, Joti bieza un ļoti smaga, kas drīzāk šķita piemērota nastu nesējam dzīvniekam nekā kristīgam cilvēkam un ko viņš droši vien bija mantojis no kāda mūļa, nosprāguša no ļaunajiem ienāšiem vai kraupja. Pārgrieztajās acīs bija redzams tikai baltums, un brūnajā, grumbainajā sejā tās izskatījās baismīgas; sejas apakšdaļu sedza gara, sirma bārda, kas sniedzās līdz nabai, tā šķita matu pretstats un liktos piemērota kapuciešu mūkam vai vientuļniekam. No visa ķermeņa bija redzamas tikai rokas, kas drebošas bāzās ārā no caurumiem, kratot ubagdāvanu bļodiņu. Apliecinādams dievbijību un padevibu Providencei, neredzīgais bija nometies ceļos uz dažiem salmiem — sabirzušiem un sapuvušiem vairāk nekā Ijaba sensenā atkritumu kaudze. Sis cilvēka paliekas priekšā līdzcietībai vajadzēja nodrebēt aiz pretīguma, un žēlastība pameta tam dāvanu, novēršot seju.

Zēns, kas stāvēja blakus aklajam, izskatījās bikls un mežonīgs. Tā seju pa pusei aizsedza garas melnu matu šķipsnas, kas nokarājās gar vaigiem. Veca platmale bez dibena, viņam pārāk liela un droši vien nocelta no kāda akmens staba, apēnoja sejas augšdaļu, atstājot gaismā tikai zodu un muti, kurā drūmi zibēja balti zobi. Viņš bija ģērbies tikai salāpītā paltrakā, kas ļāva nojaust kalsnu kustīgu augumu, kurā, par spīti dziļajam postam, viedās zināma elegance. Uz saltās zemes sārtojās smalki un daiļi veidotas pēdas bez zeķēm un bez kurpēm.

Izabellu aizkustināja šis nelaimes piemeklētais pāris, kurā apvienojās bērnības un vecuma posts, un viņa apstājās pie aklā, kurš, pavadoņa spalgās balss atbalstīts, aizvien ātrāk un ātrāk skaitīja lūgšanas, un meklēja kabatā kādu mazu monētu, lai iedotu ubagam. Taču viņa nevarēja atrast maku un, pagriezusies pret Sigoņaku, lūdza aizdot pāris testonu, kam barons ļoti labprāt piekrita, kaut arī žēlabainais ubags viņam nepavisam nepatika. Ka jau galants cilvēks viņš negribēja, lai Izabella tuvojas tādai preleklibai, tāpēc pats piegāja pie aklā un iemeta naudu bļodiņā.

Tad nupat vēl tik līkais ubags nevis pateicās Sigoņakam par dāvanu, bet gan, Izabellai par lielām šausmām, izslējās un, iepletis rokas kā vanags, kas iešūpojas lidojumām un vicina spārnus, atlocīja brūno apmetni, zem kura tikko šķita ļimstam, un meta to tā, kā zvejnieki met murdu dīķi vai upē. Smagais audums kā mākonis pārklājā Sigoņaka galvu un svarīgi noslīdēja gar augumu, jo malās tam bija piestiprināts svins kā zvejas tīklam, un acumirklī barons zaudēja redzi, elpu un iespēju kustināt kājas un rokas.

Šausmu pārņemta, jaunā aktrise gribēja kliegt un bēgt, saukt pēc palīdzības, bet, pirms paspēja izdvest kaut skaņu, viņa juta, ka tiek ārkārtīgi veikli pacelta no zemes. Aklais sirmgalvis, kas acumirklī bija kļuvis jauns un redzīgs — tas drīzāk bija elles nekā debesu brīnums—, satvēra viņu zem padusēm, bet pusaudzis turēja kājas. Abi klusēdami nesa viņu prom no ceļa. Viņi apstājās aiz pussagruvušās mājas, kur gaidīja maskots cilvēks spēcīga zirga mugurā.

Vēl divi .viri, tāpat jāšus, maskoti un apbruņoti līdz zobiem, turējās aiz mūra, kas viņus slēpa no ceļa, un bija gatavi vajadzības gadījumā tūlīt steigties palīgā.

Aiz bailēm pamirusi Izabella tika uzcelta uz seglu loka, uz kura bija uzlikts vairākkārt salocīts apmetnis, kas veidoja tādu kā spilvenu. Jātnieks apvija viņas viduklim ādas siksnu, bet pietiekami vaļīgi, lai aptītu to arī sev ap gurniem, un, visu izdarījis tik veikli, ka apliecināja lielu pieredzi tādās riskantās nolaupīšanās, iecirta piešus zirgam sānos, tas salēcās un metās uz priekšu, pierādot, ka dubulta nasta tam nepavisam nav par smagu; tiesa gan, jaunā komediante neko daudz nesvēra.

Tas viss notika ātrāk, nekā iespējams uzrakstīt. Sigoņaks kārpījās zem viltus neredzīgā uzmestās smagās segas kā gladiators, kas iekļuvis pretinieka tīklā. Viņš niknojās, nojauzdams Valombrēza nodevību pret Izabellu, un cīnījās, spēkus zaudēdams. Laimīgā kārtā viņš iedomājās izvilkt dunci un pārgriezt biezo audumu, kas viņu ietvēra kā svina cepure, kādas valkāja Dantes notiesātie.

Ar pāri^ dunča cirtieniem viņš atvēra savu cietumu un kā vanags, kam noņemta mice, ātri pārlaida asu skatienu apkārtnei, un ieraudzīja Izabellas nolaupītājus, kuri drāzās tieši pāri laukiem un, šķiet, gribēja sasniegt netālo meža skupsnu. Neredzīgais un tā pavadonis bija pazuduši, acīmredzot paslēpušies grāvī vai zem krūma. Bet tāds nožēlojams medījums Sigoņaku neinteresēja. Nosviedis apmetni, kas viņu traucētu, barons izmisuma niknumā metās pakaļ blēžiem. Viņš bija veikls, slaids, piemērots skriešanai un zēna gados bieži pārspējis visžiglākos ciema bērnus. Pagriežoties seglos atpakaļ, nolaupītāji redzēja, ka starp viņiem un Sigoņaku attālums samazinās, un viens pat izšāva ar pistoli, gribot apturēt vajātāju. Taču viņš netrāpīja, jo Sigoņaks skriedams lēkāja pa labi un pa kreisi, lai uz viņu nevarētu nekļūdīgi nomērķēt. Jātnieks, kas veda Izabellu, mēģināja izrauties uz priekšu, atstājot arjergarda ziņā izrēķināšanos ar Sigoņaku, bet jaunā sieviete uz seglu loka neļāva kumeļu pienācīgi vadīt, jo cīnījās un kustējās, pūlēdamās noslīdēt zemē.

Sigoņaks aizvien vairāk un vairāk tuvojās, jo zeme bija jājienam nepiemērota. Gaitu nepalēninot, viņš izvilka rapieri no maksts un turēja to augstu paceltu; taču viņš bija kājām, viens pats pret trim spēcīgiem jātniekiem, un viņam sāka trūkt elpas; viņš saņēma kopā visus spēkus un divos trīs lēcienos sasniedza jātniekus, kuri sedza nolaupītāja bēgšanu. Lai netērētu laiku cīniņam ar tiem, K arons pāris reižu iedūra kumeļiem gurnā, domādams, ka, tā uzmundrināti, tie aizbēgs. Tiešām, sāpju satracinātie zirgi slējās pakaļkājās, meta dibenu gaisā un, iekoduši laužņus zobos, par spīti visiem jātnieku pūliņiem tos savaldīt, kā velna plēsti sāka auļot pāri visiem grāvjiem un šķēršļiem, tā ka drīz vien pazuda skatienam.

Elsdams, sviedriem noplūdušu seju, izkaltušu muti, juzdams, ka sirds krūtīs Ik mirkli var pārplīst, Sigoņaks beidzot panāca maskoto vīru, kas turēja Izabellu pārliktu pār zirga skaustu, Jaunā sieviete kliedza: «Surp, Sigoņak, šurp!» — «Te es esmu,» barons saraustītā, svelpjošā balsī gārdza un ar kreiso roku pieķērās pie siksnas, ar kuru Izabella bija piesieta pie laupītāja. Viņš pūlējās novilkt to zemē, skriedams blakus zirgam kā staļļa puiši, ko latiņi sauca par desultores. Bet jātnieks samiedza ceļgalus, un viņu izraut no segliem būtu tikpat grūti kā sadalīt kentaura ķermeni; viņš vienlaikus meklēja ar papēžiem zirga vēderu, lai piespiestu to paātrināt gaitu un nokratīt Sigoņaku, uz kuru šaut nevarēja, jo ar vienu roku turēja pavadu, bet ar otru — Izabellu, kas cīnījās, lai tiktu vaļā.

Tā raustītā un apgrūtinātā zirga gaita kļuva lēnāka, tā ka Sigoņakam izdevās mazliet atvilkt elpu; šo īso apstāšanās mirkli viņš pat izmantoja, lai durtu pretiniekam, bet kustības nebija aprēķināmas, un viņš baidījās ievainot Izabellu, tāpēc cirtiens . eizdevās. Jātnieks, uz brīdi palaidis vaļā pavadu, izvilka no svārkiem dunci un pārgrieza siksnu, pie kuras Sigoņaks izmisīgi turējās; tad viņš iespieda zvaigžņotos piešus nabaga dzīvniekam sānos tā, ka izsprāga asinis, un tas neatturami aizdrāzās uz priekšu. Adas strēmele palika Sigoņakam rokā, un viņš, negaidījis tādu viltību un zaudējis atbalstu, ļoti smagi nogāzās zemē uz muguras. Lai cik veikli viņš piecēlās un satvēra rapieri, kas bija nokritis četru soļu attālumā, jātniekam ar īso brīdi pietika, lai aizsteigtos priekšā tik tālu, ka nevienlīdzīgajā cīņā un neprātīgajā skrējienā nogurušajam baronam nepalika nekādu cerību to panakt. Taču, dzirdot aizvien vājākus un vājākus Izabelias saucienus, viņš alkal metās laupītāju vajāt, — veltīgi augstsirdīga cilvēka pūliņi, redzot nolaupam mīļoto. Taču attālums aizvien vairāk pālie1 inājās, un jātnieks jau sasniedza mežu, kurš, kaut arī kails, ar stumbru un zaru mudžekli bija pietiekams aizsegs, lai maskētu virzienu, kādā bandits aizauļo.

Naida satracinātajam un ciešanu pārmāktajam Sigoņakam vajadzēja vien apstāties, atstājot Izabellu sātana nagos; viņš nevarētu to izglābt, pat ja palīgā nāktu Herods un Skapēns, kuri, sadzirdējuši šāvienus, izlēca no karietes, kaut gan blēdīgais sulainis gribēja viņus aizkavēt, jo abi baidījās, ka notikusi sadursme, nelaime vai slepens uzbrukums.

Sigoņaks aizelsies dažos vārdos pastāstīja, ka Izabella nolaupīta, un visus tālākos notikumus.

— Te iejaukts Valombrēzs, — Herods sacīja. — Vai viņš būtu padzirdējis par mūsu ceļojumu uz de Pommereija pili un sarīkojis šo uzbrukumu? Vai ari šī komēdija, par ko man lika samaksāts, bijusi vienīgi kara viltība, lai izvilinātu mūs ārā no pilsētas, kur tādi paņēmieni ir grīiti īstenojami un bīstami? Tādā gadīiumā blēdis, kas tēloja cienījamo namzini, ir labākais aktieris, kādu man jebkad gadījies sastapt. Es varētu zvērēt, ka tas ir lētticīgs intendants no laba nama, gluži kā piebāzts ar tikumiem un krietnumu. Bet tagad, kad nu esam trīs, izpētīsim mežiņu visos virzienos, lai atrastu vismaz kādu zīmi no mīļās Izabellas, ko es, kaut arī esmu tirāns, mīlu no visas

sirds. Ak vai, es baidos, ka šī nevainigā bitīte ir iekritusi briesmonīga zirnekļa tīklā un tas viņu var nonāvēt, pirms mums izdodas .atbrīvot no pārlieku labi savītajiem pavedieniem.

—   Es vin Ii samīšu, — Sigoņaks teica, piespiezdams zābaka papēdi pie zemes tā, it kā zem tā butu zirneklis. — Јs to indīgo kukaini samīšul

Viņa parasti tik mierīgās un maigās sejas izteiksme rādija, ka tā nav tukša lielība un ka viņš darīs, kā saka.

—   Labi, — Hērods teica, — netērēsim ilgāk laiku runām, iesim mežā un pārmeklēsim to. Medījums nevar vēl būt pārāk tālu.

Tiešām, otrā pusē biezoknim, ko Sigoņaks un komedianti šķērsoja, par spīti krūmiem, kuri pinās pa kājām un kuru zari cirtās sejā, kariete ar nolaistiem aizkariņiem drāzās prom tik ātri, cik vien ātri spēj skriet četri nepārtraukti pātagoti pasta zirgi. Abi jātnieki, kuru kumeļus Sigoņaks bija sadūris, bija paspējuši tos nomierināt un auļojacieši blakus durtiņām, bet viens no viņiem veda pavadā maskotā cilvēka zirgu, jo viņu biedrs droši vien sēdēja kariete, neļaujot Izabellai pacelt aizkariņus, lai pasauktu palīgus, vai ari mesties ārā no ratiem, apdraudot savu dzīvību.

Ja nebija septiņjūdžu zābaku, ko īkstītis tik gudri nolaupīja Cilvēkēdājam, nebija arī nekādas jēgas skriet pakaļ tik ātri braucošai un tik labi apsargātai karietei. Sigoņaks un viņa biedri varēja vienīgi vērot braukšanas virzienu, kas gan ļoti maz ko deva Izabellas meklēšanai. Barons mēģināja sekot riteņu pēdām, bet laiks bija sauss un tie bija atstājuši cietajā zemē tikko manāmas sliedes; turklāt tās sajaucās ar iepriekšējā dienā pa šo ceļu braukušo kariešu pēdām. Nonākot krustojumā, kur ceļš sadalījās vairākos atzaros, barons pilnīgi zaudēja pēdas un palika apmulsis stāvam kā Hērakls starp Baudu un Tikumu. Viņš ar pūlēm piespieda sevi griezties atpakaļ, jo nepareiza izvēle vēl vairāk attālinātu no mērķa. Un tā trīs vīri bēdīgi atgriezās pie kulbas, kur pārējie komedianti stipri uztraukušies gaidīja neslēpuma atrisinājumu.

Notikumiem sākoties, sulainis, kas uzdevās par pavadoni, pamudināja zirgus, lai laupītu Sigoņakam komediantu palīdzību, kaut arī tie kliedza, lai apstājas; tm, kad Skapēns un Tirāns, izdzirduši pistoles šāvienus, tomēr izkāpa, viņš laida ļekas vaļā un, pārlēcis pāri grāvim, aizdrāzās pakaļ saviem līdzzinātājiem, no tā brīža vairs

nebēdādams, vai komediantu trupa sasniegs vai nesasniegs de Pommereija pili, ja tāda pils vispār ir; pēc visa

notikušā tas likās apšaubāmi.

Hērods apjautājās vecenei, kas gāja pa ceļu ar sīku žagaru nastu uz muguras, vai līdz Ponunereijas pilij vēl tālu, bet vecā atbildēja, ka vairāku ljē plašā apkaimē nezinot nevienu muižu, miestu vai pili, kas sauktos tādā vārdā, kaut arī savos septiņdesmit gados esot izstaigājusi visu novadu, jo viņas nodarbošanās bijusi klejot pa ceļiem un vākt žēlastības dāvanas dzīvības vilkšanai.

Kļuva pilnīgi skaidrs, ka uzaicinājums spēlēt komēdiju ir tikai gudru un noslēpumainu blēžu izdomājums kāda augstmaņa labā, kas nevarēja būt neviens cits kā Izabellā iemīlējies Valombrēzs, jo vajadzēja daudz cilvēku un naudas, lai īstenotu tik sarežģītu intrigu.

Kulba pagriezās atpakaļ uz Parīzi; taču Sigoņaks, Hērods un Skapens palika turpat, jo bija nolēmuši kādā tuvējā ciemā noīrēt zirgus, lai veiksmīgāk meklētu un vajātu nolaupītājus.

Pēc barona kritiena Izabellu izveda meža pļaviņā, nocēla no zirga un iecēla karietē, kaut arī viņa trīs četras minūtes turējās pretī, cik vien spēja; pēc tam kariete aizdrazās vēja ātrumā ka Kapaneja rati pa bronzas tiltu Viņai pretī godbijīgi sēdēja maskotais vīrietis, kas viņu bija vedis zirga mugurā.

Pamanījis, ka viņa grib izbāzt galvu pa karietes logu, vīrietis pastiepa roku un apturēja viņu. Pret šo dzelžaino tvērienu nebija iespējams cīnīties. Izabella atslīga sēdekli un saka kliegt cerībā, ka gadīsies kāds gājējs, kas dzirdēs viņas saucienus.

—  Nomierinieties, jaunkundz, — noslēpumainais nolaupītājs teica izmeklēti pieklājīgā tonī. — Nepiespiediet mani lietot stingrus savaldīšanas līdzekļus pret tik burvīgu un dievināmu būtni. Jums nevēl neko ļaunu, varbūt pat grib labu. Neesiet stūrgalvīga un veltīgi nedumpojieties: ja būsiet prātīga, izturēšos pret jums ar vislielāko cieņu, ne sliktāk kā pret sagūstītu karalieni; bet, ja jūs trakosiet un sauksiet pēc palīdzības, kas tik un tā nenāks, man ir iespējas jūs apklusināt. Tas jūs padarīs mēmu un šis — rāmu.

Un vīrietis izvilka no kabatas ļoti mākslīgi izgatavotu mutes aizbāzni un garu, satītu zīda auklu.

—   Būtu tītais barbarisms, — viņšturpināja, — piemērot vīšķi vai aizbāzeni tik svaigai, sārtai un medussaldai

mutītei; un, piekrītiet, arī virves gredzeni nepiestāv tādām jaukām un smalkām rociņām, kam daudz piemērotākas ir briljantiem izrotātas zelta sprādzes.

Lai arī jaunā komediante bija ļoti sašutusi un apmulsusi, viņa padevās šiem pamatojumiem, kas tiešām bija saprātīgi. Fiziska pretošanās neko nevarēja dot. Tāpēc Izabella ierāvās karietes stūrī un apklusa. Bet nopūtas cilāja viņas krūtis, un no zilajām acīm pār bālajiem vaigiem ritēja asaras kā lietus lāses uz baltas rozes. Viņa domāja par briesmām, kas draud viņas tikumam, un par Sigoņaka izmisumu.

«Nervu krīzei seko asaru krīze,» nodomāja maskotais vīrs. <Viss notiek, kā pienakas. Jo labāk, man ļoti nepatikti: kļūt rupjam pret tik piemīlīgu meiču.»

Iespiedusies karietes stūri, Izabella laiku pa laikam pameta bailīgu skatienu uz savu sargu, kas to pamanīja un, mēģinādams pārvērst parasti skarbo balsi maigā, sacīja:

«Jums, jaunkundz, nav iemesla no manis baidīties, es esmu galants cilvēks un nedarīšu neko jums netīkamu. Ja liktenis man nebūtu liedzis savas balvas, es tiešām nebūtu jūs, skaistu un talantīgu, nolaupījis cita labā; taču dzīves grūtības reizēm piespiež arī smalkjūtīgo darīt šo to diezgan dīvainu.

—  Tātad jūs atzistaties, ka esat uzpirkts, lai mani nolaupītu, — Izabella sacīja, — tas taču ir negodīgi, ļauni un nežēligil

—   Pēc tā, ko esmu izdarījis, — maskotais vīrietis pavisam mierīgi atbildēja, — tiešām būtu gaužām muļķīgi to noliegt. Parīzē mēs esam zināms skaits filozofu bez kaislībām, kas par naudu pievēršamies citu cilvēku kaislībām un apmierinām tas, aizdodot viņiem savu prātu un drosmi, smadzenes un rokas; bet mainīsim tematu — cik burvīga jūs bijāt pēdējā komēdijas izrādē! Atzīšanās skatā jūs runājāt ar vienreizīgu piemīlību. Es jums aplaudēju no visa speķa. Tās plaukstas, kas skanēja kā veļas vāles, bija manējās.

—   Es savukārt jums teikšu — lai paliek šie vārdi un nevietā izteiktie komplimenti. Uz kurieni jūs mani vedat pret manu gribu un pretēji visiem likumiem un paražām?

—   To es nevarēšu jums pateikt, turklāt jums tas gluži neko nedotu; mums ir jāglabā noslēpumi tāpat kā garīdzniekiem, kas uzklausa grēksūdzes, un ārstiem; pilnīga klusēšana ir nepieciešams noteikums tumšajos, bīstamajos un dīvainajos darījumos, ko isteno nezināmas maskotas ēnas. Lielākas drošības labad bieži vien mēs nepazīstam to, kā labā strādājam, un viņš nepazīst mūs.

—   Tātad jūs nepazīstat roku, kas jūs vada aizskarošā un pretlikumīgā rīcībā — uz lielceļa nolaupīt jaunavu viņas biedriem?

—   Nav nekādas nozīmes, vai es to zinu vai nezinu, jo pienākuma apziņa liek turēt muti. Meklējiet savu pielūdzēju vidū viskvēlāko, pret kuru esat izturējusies visnežēlīgāk. Tas, bez šaubām, būs viņš.

Redzēdama, ka no šī cilvēka neko vairā*k neizdibinās, Izabella neteica sargam vairs ne vārda. Turklāt viņa nemaz nešaubījās, ka uzbrukuma sarīkotājs ir Vaiombrēzs: draudīgais tonis, kādā viņš uz Dofina ielas viesnīcas istabas sliekšņa izrunāja vārdus: «Uz redzēšanos, jaunkundzi» — viņai bija palicis atmiņā, un, ja tā runāja cilvēks, kas savās vēlmēs ir tik nevaldāms un gribas piepildīšanā — negants, tas neko labu nevēstīja. Sf pārliecība vēl padziļināja nabaga komediantes bažas, viņa nobāla, domādama, kādi uzbrukumi būs jāiztur viņas kautrībai no šī iedomīgā senjora, kam vairāk sāp ievainota patmīlība nekā atraidīta mīlestība. Viņa cerēja, ka palīgā nāks Sigoņaka vīrišķība. Bet vai drosmīgajam un spēcīgajam draugam izdosies laikā atklāt slepeno vietu, kurp nolaupītāji viņu ved? «Katrā ziņā, ja ļaunais hercogs man uzbruks, es neaizmirsīšu, ka man pie krūtīm glabājas Čikitas duncis, un es ziedošu dzīvību godam.» Tā izlēmusi, viņa mazliet nomierinājās.

Kariete vienmērīgi ripoja jau divas stundas, apstājoties vienīgi uz dažām minūtēm, lai pārjūgtu zirgus, kas jau gaidīja. Aiz nolaistajiem aizkariem Izabella nevarēja redzēt, kādā virzienā tiek vesta. Kaut arī viņa šo lauku apvidu nepazina, ja varētu palūkoties ārā, izdotos orientēties pēc saules; taču viņa tika tumsā vesta pretī nezināmajam.

Dārdot uz paceļamā tilta apkaltajām sijām, karietes riteņi brīdināja Izabellu, ka ceļš ir galā. Tiešām, pajūgs apstājās, durvis atvērās, un maskotais vīrs sniedza jaunajai komediantei roku, lai palīdzētu izkāpt.

Viņa pārlaida skatienu apkārtnei un ieraudzīja lielu, četrstūrainu pagalmu, ko veidoja četras dzīvojamo namu sienas — tie bija būvēti no ķieģeļiem, kuru sarkanā krāsa laika gaitā bija nomelnējusi un kļuvusi diezgan drūma. Iekšējo fasāžu augstie šaurie logi ar zaļganām rūtīm no iekšpuses bija aizslēģoti, tāpēc varēja spriest, ka istabas, kam tie deva gaismu, jau sen ir neapdzīvotas. Sūnas ietvēra katru pagalma bruģakmeni, un pie pašas sienas bija izdīgusi reta zāle. Kāpņu galā divas ēģiptiskas sfinksas uz pjedestāliem stiepa notrulušos nagus, un to apaļīgos gurnus izraibināja leprai līdzīgie dzeltenpelēkie plankumi, kādi mēdz uzmesties veciem akmeņiem. Kaut ari nepazīstamo pili bija pārņēmusi grūtsirdība, kas uzbrūk bez saimnieka palikušiem mājokļiem, tā vēl izskatījās ļoti labi un izdvesa senjorijas garu. Pils nebija apdzīvota, bet nebija arī pamesta, un nekur nemanīja nekādas sabrukuma pazīmes. Ķermenis bija neskarts, tam trūka tikai dvēseles.

Maskotais vīrs nodeva Izabellu sulainim pelēkā livrejā. Pa ļoti platajām kāpnēm, kuru ārkārtīgi greznās margas liecās metālkaļu darinātajās spirālēs un arabeskās pēc iepriekšējā karaļa valdīšanas laika modes, sulainis viņu veda uz apartamentiem, kuri savulaik droši vien šķita greznības nec plus ullra un kuru pabalējusī bagātība bija dažas jaunlaiku elegances vērta. Pirmās istabas sienas klāja veca ozolkoka paneļi, ko rotāja pilastri un pārpilnības ragi, kā arī grieztos lapu ornamenta ietvaros ielogoti Flandrijas ainavu gobelēni. Otrajā telpā tāpat bija ozolkoka paneļi, tikai ar izmeklētāku un vietumis zeltītu rotājumu, gobelēnu vietā lepojās gleznojumi — alegorijas ar diezgan grūti saprotamu nozīmi, jo tās laika gaitā bija nomelnējušas un nosūbējušas; tumšās vietas bija izdzisušas, vienīgi gaišākās daļas vēl varēja saskatīt. Dievu, nimfu un varoņu tēli, pa pusei izniruši no ēnas, bija uztverami tikai no gaismas puses un radīja dīvainu iespaidu, kas vakarā trīsulīgajā lampas gaisma varēja kļūt baisms. Gulta bija novietota dziļā alkovā un pārsegta ar gobelēndūrienā izstrādātu un samta joslām sadalītu pārklāju; viss bija lieliski grezns, bet slāpētā tonī. Daži zelta un sudraba pavedieni mirguļoja izbalējušajos zīda un vilnas audumos, un zilganajos apdilumos vizēja drānas senākais sarkanais tonis. Brīnumainiem kokgriezumiem rotāts tualetes galds nolieca Venēcijas spoguli, kas rādīja Izabellai viņas bālos un pārvērstos vaibstus. Gaiša uguns, pierādot, ka viņa ir gaidīta, kurējās kamīnā — milzīgā piemineklī, ko balstīja Hermeju kolonnas un bagātīgi greznoja mazliet smagnējo spirāļu, konsoļu un viju rotājumi, kuri ietvēra vīrieša portretu — tā izteiksme Izabellu loti pārsteidza. Viņai šī seja nebija sveša; viņa to atcerējās kā neskaidru sapņu tēlu, kas pamostoties vēl virmo atmiņā un, neizgaistot kopā ar sapni, ilgi seko dzīvē. Tā bija bāla seja melnām acim, sārtām lūpām, brūniem matiem, tas viss liecināja par četrdesmit gadu vecumu un cildenu lepnumu. Krūtis sedza gravēta tērauda bruņas ar zelta inkrustāciju joslām un balta lente. Kaut ari stāvoklis, kādā Izabella bija nonākusi, viesa pilnīgi pamatotas bailes un bažas, viņa nespēja neskatīties uz šo portretu un atkal un atkal pievērsās tam kā hipnotizēta. Sejai bija zināma līdzība ar Valombrēza seju, bet izteiksme bija tik atšķirīga, ka līdzība drīz pagaisa.

Tādas domas Izabellu nodarbināja, kad sulainis pelēkaja livrejā, kas uz bridi bija izgājis, atgriezās kopā ar diviem kalpiem, kuri nesa vienai personai klātu galdiņu, un teica gūsteknei: «Maltīte jaunkundzei pasniegta.» Viens no kalpiem klusēdams pabīdīja atzveltni, otrs noņēma vāku senlaicīgai masīva sudraba terīnei, un no tās sāka plūst smaržīgi garaiņi, liecinot, ka virums ir ļoti gards.

Kaut ari Izabella bija ļoti nobēdājusies par notikušo, viņa tomēr jutas izsalkusi un pati sev to pārmeta, it kā daba kādreiz varētu zaudēt savas tiesības; bet tad viņa iedomājās, ka ēdieniem varbūt ir pievienotas kādas zāles, kas padarīs viņu pilnīgi bezpalīdzīgu hercoga rokās, un atbīdīja šķīvi, kurā jau bija iegremdējusi karoti.

Sulainis pelēkajā livrejā acīmredzot nojauta šīs bažas un Izabellas acu priekšā pirmais nobaudīja vīnu, ūdeni un visus galdā uzliktos ēdienus. Mazliet nomierinājusies, gūstekne iedzēra malku buljona, apēda kumosu maizes un noskrubināja cāļa spārnu; pabeigusi vieglo maltīti, mocīdamās ar drudzi, kura cēlonis bija dienā piedzīvotais, viņa piebīdīja atzveltni tuvāk kamīnam un kādu laiku sēdēja un nodevās neskaidrām mokošām domām, elkoni atbalstījusi pret paroci un vaigu — plaukstā.

Pēc tam viņa piecēlās un piegāja pie loga, lai palūkotos, kas pa to redzams. Logam priekšā nebija nekādu režģu, nekas neatgādināja cietumu. Bet noliekusies viņa ieraudzīja, ka mūra pakājē spoguļojas zaļgans, sastāvējies pils dziļā aizsargkanāla ūdens. Tilts, pa ķuru bija pārbraukusi kariete, bija pacelts, un nebija nekādu iespēju sazināties ar ārpasauli, ja vien nemēģināja kanālu pārpeldēt. Turklāt būtu arī grūti uzkāpt aizsarggrāvja akmeņiem izliktajā stāvajā krastā. Apvārsni pilnīgi aizsedza simtgadīgie koki, kas rindā bija sastādīti ap pili. No loga varēja redzēt vienīgi to savijušos zarus, kuri pat ziemā, kad lapas bija nobirušas, liedza jeiko redzēt. Vajadzēja atsacīties no katras cerības uz bēgšanu vai atbrīvošanu un gaidīt notikumus nervozās bailes, kas varbūt ir Jaunākas par visbriesmīgāko katastrofu.

Un tā nabaga Izabella drebēja, izdzirdot kaut mazāko troksnīti. Odenim noplīkšķot, vējam nopūšoties, panelim iekrakšķoties, ugunij icspraksloties, viņas mugura norasoja saltiem sviedriem. Ik bridi viņa gaidīja atveramies durvis vai paneli pabīdāmies un atveram slepenu gaiteni un no tā tumšas mutes iznākam kādu — cilvēku vai spoku. Varbūt regs viņai pat neliktos tik briesmīgs. Krēslai sabiezējot, bailes pieņēmās; ienaca liela auguma sulainis un ienesa svečturi ar svecēm; viņa gandrīz zaudēja samaņu.

Kamēr Izabella savās slepenajās istabās drebēja bailēs, viņas nolaupītāji kāda apakšstāva zalē dzīroja, jo viņiem vajadzēja palikt pili kā sava veida garnizonam — gadījumam, ja uzbruktu Sigoņaks. Viņi visi dzēra kā sukļi, bet viens no viņiem pierādīja sevišķas spējas šķidruma uzņemšanā. 1as bija vīrs, kas veda Izabellu, pārliktu pari segliem, un, kad viņš noņēma masku, katrs varēja apskatīt viņa seju — bālu kā siers, kurā liesmoja sarkans deguns. Pec šī deguna saldā ķirša krāsā varēja pazīt Malartiku — Lampurda draugu.

XVI. VALOMBRĒZA

Svešajā istabā, kur Izabella bija palikusi viena un ik bridi varēja uzbrukt noslēpumainas briesmas, viņu māca neizsakāmas baismas, kaut ari klejotājas dzīvē viņa bija mācījusies būt drosmīgāka nekā lielākā daļa sieviešu. Tomēr telpa ar savu seno, bet labi saglabāto greznību nepavisam nebija drūma. Milzīgās pagales kamīnā priecīgi dega; sveces izplatīja spožu gaismu, kas sasniedza vistālākos kaktiņus un kopā ar tumsu aizgaintja jebkādus baiļu rēgus. Telpā valdīja tīkams siltums, un viss dvesa rāmu omulību. Panno gleznojumi bija tik labi apgaismoti, ka nevarēja iegūt fantastisku noskaņu, un virs kamīna greznajos rotājumos ietvertais vīrieša portrets, ko Izabella jau bija ievērojusi, nebija apveltīts ar daudzām ģīmetnēm raksturīgo skatienu, kurš, kaut ari stīvs, it kā seko mums, lai kur atrodamies. Tas, šķiet, drīzāk labsirdīgi smaidīja — rāms un sargajošs kā svētā attēls, ko var piesaukt briesmu stundā. Viss rimto, nomierinošo un viesmīlīgo priekšmetu kopums neatslābināja Izabellas iekšējo sasprindzinājumu, viņas nervi vibrēja kā tikko aizskartas ģitāras stīgas; skatiens maldījās pa istabu nemierīgs un bikls, vēlēdamies un baidīdamies kaut ko ieraudzīt, un pārkairinātie jutekli ar šausmām uztvēra nakts dziļajā stingumā nesaklausāmos trokšņus, ko dēvē par klusuma balsīm. Dievs vien zina, kādu baismīgu nozīmi viņa tiem piešķīra. Drīz jaunajai aktrisei kļuva tik grūti, ka viņa nolēma atstāt apgaismoto, silto un ērto istabu un, riskējot sastapt kādu baigu būtni, mesties nezināmās briesmās, ko varbūt slēpa pils gaiteņi, lai meklētu aizmirstu izeju vai patvēruma vietu. Pārliecinājusies, ka istabas durvis nav aizslēgtas, viņa paņēma no galdiņa lampu, ko sulainis bija atstājis naktij, un, sargājot liesmu ar plaukstu, devās ceļā.

Vispirms viņa nonāca pie sarežģīto kalto margu apmalotajām kāpnēm, pa kurām bija kāpusi kalpotāja pavadībā; viņa nogāja pa tām lejā, gluži pamatoti pieņemot, ka augšstāvā nevar būt nevienas bēgšanai noderīgas izejas. Kāpņu galā zem vestibila viņa pamanīja iielas divviru durvis, nospieda rokturi, un tās atvērās klakšķēdamas un eņģēs čīkstēdamas — Izabellai šķita, ka troksnis ir skaļš kā pērkons, kaut īstenībā to nevarēja sadzirdēt pat triju soļu attāluma. Sprakstošās lampas vājaja gaismā jaunajai komediante.i pavērās vai, pareizāk sakot, vietumis kļuva redzama plaša, ilgi nevēdināta un mitri piesmakusi telpa,-kas izpostīta, bet, kā jau ne

apdzīvota, šķita mirusi; masivi ozolkoka soli slēja atzveltnes pret figūrālu gobelēnu klātām sienām; pie tām bija pakārti trofeju ieroči, bruņucimdi, rapieri un vairogi, ko lampas gaisma mirkļiem izrāva no tumsas. Smag-, galds resnām kājām, kuram jaunā sieviete gandrīz uz skrēja virsū, aizņēma istabas vidu; viņa apgāja tam apkārt, bet, tuvojoties ieejai pretējām durvīm, kas veda nākamajā zālē, sev par lielām šausmām ieraudzīja divas no galvas līdz kājām bruņās tērptas figūras, kuras kā nekustīgi sargi stāvēja abās pusēs aplodai, sakrustojuši bruņucimdus uz lieliem zobeniem, kuru smailes balstījās pret grīdu; ķiveru sieti bija taisīti kā plēsīgu putnu galvas, atstājot caurumus acu vietā un virs deguna veidojot knābi; uz pakauša ķiverēm kā satraukti spārni drebēja plānas, gar malām gravējumiem rotātas dzelzs plāksnītes; mirguļojošie bruņu vēderi dīvaini izliecās, it kā tos cilātu dziļa elpa; no bruņu ceļgalu un elkoņu locītavām līda ārā līkas tērauda smailes, kas atgādināja ērgļa nagus, un pēdu bruņas pirkstgalos bija uzliektas uz augšu kā āķi. Lampa trīcēja Izabellas rokā, un raustīgajā gaismā abi dzelzs rēgi ieguva tiešām šausminošu izskatu, kas varētu sabiedēt pat visbrašākos drosminiekus. Tāpēc nabaga Izabellas sirds sitās tik strauji, ka viņa dzirdēja tās pukstus un sajuta tās drebēšanu pat kaklā. Varat gan iedomāties, ka tobrīd viņa nožēloja savu iedomu atstāt istabu un doties dēkainā nakts pastaigā. Taču karavīri nekustējās, kaut arī tiem vajadzētu pamanīt Izabellas ienākšanu, un negrasījās vicināt zobenus, lai liegtu viņai iet tālāk, tāpēc viņa piegāja tuvāk vienam no tiem un pabāza tam lampu zem deguna. Bruņotais vīrs par to nemaz neuztraucās un nezaudēja pilnīgo nekustlbu. Iedrošinātā Izabella sāka nojaust patiesību un pacēla tā sejsegu, aiz kura rēgojās tikai tukšums — tumšs kā ģerboņa ķivere. Abi sargkareivji bija tikai dobas bruņas — neparastas vācu bruņas, kas uzkārtas uz manekena skeleta. Taču nemaz nav jābrīnās par iespaidu, ko tās atstāja uz nabaga gūstekni, kura nakti klīda pa vientuļu pili, jo metāla čaulas, darinātas pēc cilvēka auguma apveidiem kā kara dieva statujas, pat tukšas atgādināja to formu, un stūraini stīvās, mezglainās locītavas vērta tās jo draudīgākas. Par spīti bēdām, Izabella, sapratusi savu maldīšanos, nevarēja nepasmaidīt un gluži kā bruņinieku romānu varone, kas ar talismana spēku aizgainījusi apburtas pils ļauno sargu velnišķīgos spēkus, viņa, vairs neraizēdamās par varu zaudējušajiem sargiem, drosmigi iegāja nākamajā zālē.

Tā bija plaša ēdamistaba, kā varēja spriest pēc augstajiem griezta ozolkoka trauku skapjiem, kuros neskaidri vizēja sudrabkaļu darinājumi: krūzes, sālstrauki, garšvielu kārbiņas, biķeri, osainas vāzes, lieli sudraba un apzeltīta sudraba šķīvji, kas atgādināja vairogus vai ratu riteņus, un Bohēmijas un Venēcijas stikla trauki trauslām, untumainām formām — gaismas pārsteigti, tie šķīla zaļas, sarkanas un zilas ugunis. Ap galdu sarindotie krēsli taisnstūrainām atzveltnēm šķita gaidām mielasta dalībniekus, kas nenāca, un naktī tie varēja kļūt par sēdekļiem ēnu dzīrēs. Koka paneļus līdz pusei sedza veca Kordovas āda ar zelta gofrējumu un ziedu rakstu, kas, lampai garām slīdot, iegaismojās sarkanīgā spīdumā un apveltīja tumsu ar siltu un padrūmu greznību. Izabella tikai uzmeta acis senajai godībai un steidzās pārkāpt pār trešo durvju slieksni.

Si zāle — šķiet, goda salons — bija plašāka par citām, tāpat ļoti lielām. Lampas vājā uguntiņa nespēja apgaismot telpas dziļumus, un tās nespodro staru dzeltenīgās stīgas kā zvaigznes starojums miglā apdzisa dažu soļu attālumā no Izabellas. Lai cik blāvs bija šis gaišums, ar to pietika, lai vērstu ēnas redzamas, piešķirtu tumsai šausminošus apveidus un radītu nojausmu par blāķīgiem, izplūdušiem rēgiem, ko bailes pārvērta par tēliem. Spoki tinās aizkaru krokās; atzveltņu paroči, šķiet, apskāva biedus, un briesmīgi ķēmi tupēja tumšajos kaktos, bailīgi saritinājušies vai pieķērušies pie sienām ar nagiem kā sikspārņi.

Cīnīdamās pret nepamatotajām bailēm, Izabella turpināja ceļu un zāles dziļumā ieraudzīja senjora baldahīnu ar spalvu pušķu rotājumu un ģerboņu gleznojumiem, kuru attēlus bija grūti saskatīt; zem tā bija ar paklāju segts paaugstinājums ar trim pakāpieniem, uz kura stāvēja tronim līdzīgs krēsls. Tas viss šķita apdzisis, neskaidrs, krēslā peldošs, no tumsas to izrāva vienīgi daži atpīdurni, un noslēpumainība šo sēdekli vērta baismu un milzonīgu. Tā vien šķila, ka tā varētu būt kancele spoku sanāksmei, un nebija vajadzīga sevišķi dzīva fanlāzija, lai ieraudzītu tur sēžam eņģeli ar gariem, melniem, sakļautiem spārniem.

Izabella paātrināja gaitu, un, lai cik viegli bija viņas soļi, kurpju čīkstēšana nakts klusumā ieguva baismu skaļumu. Ceturtā telpa bija guļamistaba; lielu tās daļu aizņēma milzīga gulta, ap kuru smagi krokojās tumšsarkani Indijas damasta aizkari. Starp gultu un sienu virs melnkoka lūdzamsoliņa mirguļoja sudraba krucifikss. Gulta ar aizvilktiem aizkariem pat dienā iedveš nemieru. Neviļus jādomā, kas varētu aiz tiem slēpties; bet naktī neapdzīvotā istabā gulta ar cieši aizdarītiem priekškariem ir briesmīga. Tā var slēpt tiklab gulētāju, kā mironi vai pat dzīvu cilvēku, kas uzglūn. Izabellai šķita, ka viņa dzird piz aizkariem dziļu, ritmisku gulētāja elpu; vai tā ir Iedoma vai īstenība? Viņa neiedrošinājās par to pārliecināties, pašķirot sarkanā auduma krokas un apgaismojot gultu ar lampas staru.

Aiz guļamistabas bija bibliotēka; skapjos, uz kuriem bija novietoti dzejnieku, filozofu un vēsturnieku krūšutēli, kas lielām, baltām acīm noraudzījās Izabellā, diezgan nekārtīgi saliktie daudzie sējumi rādīja ar cipariem un nosaukumiem izraibinātās muguriņas, kuru zeltījums lampas gaismā atdzīvojās. Tajā vietā celtnei bija stūris, un durvis veda garā galerijā, kas stiepās gar pagalma fasādi. Sajā galerijā hronoloģiskā kārtībā cits citam sekoja ģimenes portreti. Logu rinda stiepās līdztekus sienai, kur tie karājās senos, sarkanīgi zeltītos ietvaros. Logus sedza slēģi ar ovāliem caurumiem augšdaļā, un šī izvietojuma dēļ tobrīd veidojās dīvaina aina. Mēness bija uzlēcis, un pa slēģu caurumiem iespidēja tā stari, kas skāra portretus pie pretējās sienas; reizumis zilganās gaismas stars krita uz ģīmetnes seju un pārtapa par tādu kā blāvu masku. Maģiskajā vizmā glezna ieguva satraucošu dzīvīgumu, jo vairāk tāpēc, ka, augumam paliekot ēnā, sudrabaini bālās sejas pēkšņi izcēlās un, šķiet, parādījās apaļajā ietvarā tikai tāpēc, lai redzētu staigājam Izabellu. Taču citi, ko sasniedza vienīgi lampas atspīdums, zem dzeltenīgā sūbējuma saglabaja svinīgi rniromgo pozu, tomēr šķita, ka caur melnajiem redzokļiem senču ēnas raugās pasaulē kā pa īpašiem lodziņiem, un tie bija vieni no visdrūmākajiem kolekcijas tēliem.

Iziet cauri šai fantastisko portretu galerijai Izabellas drosmei nozīmēja tādu pašu pārbaudījumu kā karavīram, lēnā gaitā ejot gar kareivju vada uguni. Salti baiļu sviedri mērcēja viņas kreklu starp lāpstiņām, un viņa iedomājās, ka aiz muguras bruņniecības ordeņu izrotātie rēgi bruņās un zeltītos kamzoļos un cienījamās atraitnes augstām, stīvām apaļapkaklēm un neiedomājami platiem krinolinicm izkāpj no rāmjiem un iet viņai pakaļ kā bēru gājiens. Viņai pat šķita, ka dzird tikko nojaušamu ēnu soļu čaboņu. Beidzot viņa sasniedza platā gaiteņa galu un nonāca pie stiklotām durvīm, kas veda pagalmā; viņa tās atvēra, samokot pirkstus ar veco, sarūsējušo atslēgu, ko tikko izdevās apgriezt slēdzenē, un, paslēpusi lampu, lai atgriežoties to varētu paņemt, Izabella izgāja no galerijas — nakts šausmu un rēgu vietas.

Ieraudzījusi brīvas debesis, kur mēness blāvajam mirdzumam neizdevās pilnīgi izdzēst dažu zvaigžņu sudrabaino mirguļošanu, Izabella juta gluži svētlaimīgu prieku, it kā būtu no nāves valstības atgriezusies dzīvē; viņai šķita, ka tagad Dievs viņu redz no saviem augstumiem, turpretī Viņš varēja aktrisi aizmirst, kamēr viņa maldījās dziļajā, melnajā tumsā zem nespodrajiem griestiem pa istabu un gaiteņu labirintu. Kaut arī stāvoklis nepavisam nebija uzlabojies, milzīgs smagums novēlās viņai no krūtīm. Viņa turpināja meklējumus, bet pagalms bija pilnīgi noslēgts no visām pusēm kā cietokšņa mūris, vienīgi pa slepeniem vārtiņiem jeb ķieģeļu arkādi acīmredzot varēja nonākt pie aizsarggrāvja, jo Izabella, uzmanīgi noliecoties, sajuta kā vēja brāzmu iesitamies sejā dziļa ūdens miklo svaigumu un dzirdēja klusi gulgojarn mazus vilnīšus, kas skalojās gar kanāla malu. Droši vien pa šejieni piegādāja produktus pils virtuvēm; bet, lai vārtiņus sasniegtu vai no tiem attālinātos, bija vajadzīga laiviņa, kas, jādomā, bija piesieta nocietinājuma pakājē kādā ūdens slēptuvē un palika Izabellai nepieejama.

Tātad bēgšana šajā pusē bija tikpat neiespējama kā citās. Tikai tā varēja izskaidrot gūsteknei atstāto diezgan Helo brīvību. Viņas krātiņš bija atvērts tāpat kā eksotiskajiem putniem, kurus ved ar kuģiem un kuriem, kā zināms, pēc īsa izlidojuma jāatgriežas uz kuģa un jānolaižas uz masta takelāžas, jo pat vistuvākā cietzeme ir tik tālu, ka spārni pagurtu, to nesasnieguši. Aizsarggrāvis ap pili bija tas pats, kas okeāns ap kuģi.

Vienā pagalma stūrī sarkanīga gaisma spiedās laukā pa apakšstāva zāles logu slēģu spraugām, un nakts klusumā no tumšā siūra skanēja murdoņa. Viegli saprotamas ziņkārības mudināta, jaunā aktrise devās uz gaismas un trokšņa pusi; viņa piespieda aci pie platākās spraugas un ļoti labi varēja noskatīties, kas iekšā notiek.

Pie galda, ko apgaismoja pie griestiem vara ķēdē pakārta lampa ar trim daktīm, dzīroja spēcīgi biediga un plāliga izskata vīri — kaut arī pirms tam Izabella tos bija redzējusi tikai maskās, viņa uzreiz pazina puisiešus, kas palīdzēja viņas nolaupīšanā. Tie bija Pjēdgrī, Tordgēls, Larapē un Brengriarijs, kuru sejas pilnīgi atbilda burvīgajiem vārdiem. No augšas krītošā gaisma vērta spīdīgas viņu pieres, meta ēnu uz acu dobuļiem, izcēla deguna līniju un ieķērās spocīgajās ūsās, tā vēl pārspīlējot šo seju mežonību, kas jau tāpat iedvesa bailes. Mazliet atstatu no citiem galda galā, kā jau provinces laupītājs, kas neiederējās Parīzes duelantu sabiedrībā, sēdēja Agostēns, noņēmis parūku un lieko bārdu, kuras bija piestiprinājis, tēlojot neredzīgo. Goda vietā cienīgi sēdēja Malartiks — sabiedrība viņu vienprātīgi bija ievēlējusi par dzīru karali. Viņa seja bija bālāka un deguns sarkanāks nekā parasti; šo parādību varēja izskaidrot gan ar daudzajām tukšajām pudelēm, kuras rindojās uz bufetes kā no kaujaslauka iznesti miroņi, gan ar daudzajām pilnajām krūkām, ko dzērienu devējs nenoguris veikli lika viņam priekšā uz galda.

No dzērāju neskaidrās sarunas Izabella uztvēra vienīgi dažus vārdus, kuru nozīmi lielākoties nesaprata, jo tie bija spēju elles, kroga un paukošanās zāles vārdi, reizēm pat pretīgi argo apzīmējumi, kas aizgūti no Brīnumu pagalma leksikona, kur runāja Ēģiptes un Bohēmijas valodā; tur viņa nesaklausīja neko, kas varētu kaut cik noskaidrot viņas likteni, un, mazliet nosalusi, grasījās jau iet prom, kad Malartiks, pieprasīdams klusumu, uzsita ar dūri pa galdu tā, ka pudeles sagrīļojās kā piedzērušas un glāzes, cita pret citu atsitoties, tinkšķēja do, mi, sol, si. Lai cik apstulbuši bija dzērāji, viņi palēcās no soliem puspēdu gaisā un visi ģīmji pagriezās pret Malartiku.

Izmantojot pārtraukumu orģijas troksnī, Malartiks piecēlās, pacēla glāzi, pamirdzināja pret gaismu vīnu kā gredzenā ietvertu dārgakmeni un teica:

—   Draugi, paklausieties dziesmu, ko esmu sacerējis, jo ar liru es rīkojos tikpat veikli kā ar zobenu, Bakham veltītu dziesmu, kā pieklājas krietnam dzērājam. Zivis dzer ūdeni, tāpēc ir mēmas; ja tās dzertu vīnu, tad dziedātu. Tāpēc ar dzīru dziesmu pierādīsim, ka esam cilvēki.

—   Dziesmu! Dziesmu! — kliedza Brengnarijs, Rapē, Tordgēls un Pjēdgrī, nespējot novērtēt izsmalcināto runu.

Malartiks iztīrīja rīkli, vairākkārt skaļi nokāsēdamies, un gluži tā, it kā būtu karaļa guļamistabā uzaicināts dziedātājs, gan paskarbā balsī, tomēr tīri labi noturot meldiņu, sāka dārdināt šādu dziesmu:

Tik Bakham, brāļi, uzdzersim, Un sauksim «Sveiksi», un dziedāsim. Lai dzīvo vīna reibums maigs, No ķekariem ko iegūstam, Lai dzīvo rubīns laistigais!

Mēs, vīna koka pravieši. No vīna sārti tapuši.

Ir mūsu smiņķi pudelē, Tie brinišķigi pindzelē Un degunu mums nopervē.

Lai kaunas tas, kas ūdeni Mirkst, viņam seju novērsis, Lai krūku ceļos pielūdz tas Vai varde tūdaļ pārvēršas Un purvā mūžu novārtās.

Dziesma tika uzņemta ar prieka saucieniem, un Tordgēls, kas iedomājās sevi par labu dzejas pazinēju, nebaidījās pasludināt Malartiku par Sentamāna līdzinieku — šāds atzinums vienīgi pierāda, cik ļoti dzērums mazina žūpas spriešanas spējas. Tika pieprasīts sarkanvīns par godu dziesminiekam, un, kad glāzes bija iztukšotas, ikviens savu apgāza otrādi, pierādot, ka izdzēris sausu pēc labākās sirdsapziņas. Sis malks vājākos piebeidza; Rapē noslīdēja zem galda, kur kļuva par matraci Brengnarijam. Pjēdgrī un Tordgēls, kā jau stiprāki vīri, tikai nolieca galvas un aizmiga, izmantojot par spilvenu sakrustotas rokas. Bet Malartiks turējās krēslā taisni, kausu rokā, ieplestām nāsīm un tik sarkanu degunu, ka tas, šķiet, meta dzirksteles kā no ēzes izvilkts dzelzs gabals; dzēruma stulbumā viņš it kā pret savu gribu, neviena nepavadīts, sāka vilkt:

Tik Bakham, brāļi, uzdzersim Un sauksim «Sveiks!», un dziedāsim . ..

Riebumā novērsusies no šis ainas, Izabella atgāja no slēģa spraugas un turpināja pētījumus, kas viņu drīz noveda pie velves, zem kuras atsvaros karājās pret pils mūri paceltā tilta ķēdes. Nebija ne mazāko cerību iekustināt šo smago mašīnu un nolaist tiltu, lai tiktu ārā, jo citas izejas nebija, un gūstekne atsacījās no jebkādiem bēgšanas plāniem. Viņa devās prom, paņēma lampu, ko bija atstājusi portretu galerijā, un šoreiz izgāja tai cauri bez bailēm, jo zināja, kas viņu šausminājis, bet baiļu cēlonis ir neziņa. Viņa žigliem soļiem izsteidzās cauri bibliotēkai, goda zālei un citām istabām, ko pirms tam pētīja bažīgā uzmanībā. Bruņas, kas viņu tik ļoti izbiedēja, tagad šķita gandrīz smieklīgas, un drošā gaitā viņa uzkāpa pa trepēm, pa kurām nesen bija kāpusi lejā uz pirkstgaliem un aizturētu elpu, vairīdamās pamodināt kaut mazāko skanīgajā telpā iemigušo atbalsi.

Bet kā viņa pārbijās, ieraudzījusi dīvainu radījumu sēžam pie savas istabas kamīnaI Tas noteikti nebija rēgs, jo sveču gaisma un kamīna uguns atblāzma to apgaismoja pārāk skaidri, lai rastos kādas šaubas; kaut arī tas bija trausls un smalks stāvs, taču visai dzīvs, kā pierādīja divas lielas, mežonīgi gailošas melnas acis, kuru skatienā nebija nekā no stingas spokainības, un tās fascinējošā mierā vērās durvīs stāvošajā Izabellā. Kuplie, tumšbrūnie, atpakaļ atmestie mati ļāva visos sīkumos apskatīt olīvkrāsas seju ar smalki izgrebtiem, jauneklīgi kalsniem un dzīviem vaibstiem, un starp pavērtajām lūpām mirdzēja spoži, balti zobi. Āra gaisa appūstās, bet daiļi veidotās rokas bija sakrustotas uz krūtīm, izceļot par pirkstiem gaišākos nagus. Basās pēdas nesniedzās no atzveltņa līdz grīdai, jo kājas bija pārāk īsas. Rupja audekla krekla spraugā lāsmoja dažas kreļļu zīlītes.

Pēc pērļu virknes jūs droši vien jau pazīstat Čikitu. Tā tiešām bija viņa, taču nevis meitenes drēbēs, bet pārģērbusies par zēnu, ko viņa tēloja, izliekoties par viltus aklā pavadoni. Sis tērps — krekls un platas bikses — viņai tīri labi piestāvēja, jo viņa vēl bija tajā vecumā, kad dzimums ir grūti nosakāms un atšķirība starp zēnu un meiteni — maza.

Pazinusi dīvaino radījumu, Izabella attapās no negaidītās parādības izraisītā uztraukuma. Pali par sevi Čikita nebija bīstama, turklāt šķila, ka viņa pret jauno komedianti jūt untumainu un neizprotamu pateicību, ko bija pierādījusi viņu pirmās tikšanās reizē.

Raudzīdamās Izabellā, Cikila pusbalsī dungoja to pašu neprātīgo dziesmiņu prozā, ko bija murminājusi, spraucoties pa apaļo logu, kad Izabellu pirmo reizi mēģināja nolaupīt «Francijas ieročos»: «Cikila dejo uz režģu smailēm, Cikila izlien pa atslēgas caurumu.»

—   Vai tev joprojām ir duncis, — dīvainais radījums jautāja, līdzko Izabella bija piegājusi pie kamīna, — duncis ar trim sarkanām svītrām?

—   Jā, Čikita, — jaunā sieviete atbildēja, — es to nēsāju starp kreklu un ņieburu. Bet kāpēc tu tā jautā? Vai manai dzīvībai draud briesmas?

—   Duncis, — meitene sacīja, acīm nežēlīgi mirdzot, — duncis ir uzticams draugs; tas nepieviļ savu saimnieku, ja saimnieks dod tam dzert. Jo duncim slāpst.

—      Tu mani biedē, nejaukais bērns, — teica Izabella, ko uztrauca dīvainie un baigie vārdi, kuri viņas stāvokli varēja arī būt vērā liekams brīdinājums.

—   Uztrin smaili pret kamīna marmoru, — Čikita turpināja, — uzasini asmeni pret savu kurpi.

—   Kāpēc tu man to visu saki? — gluži nobālusi komediantc jautāja.

—   Tāpat vien; tas, kas grib aizstāvēties, sagatavo ieročus, tas ir viss.

Savādie un negantie vārdi satrauca Izabellu, bet, no otras puses, Čikitas klātbūtne viņas istabā šķita nomierinoša. Liekas, meitene juta pret viņu pieķērību, kura, kaut arī pamatojās uz visai nenopietnu iemeslu, tomēr bija pavisam īsta. «Es nekad nepārgriezīšu tev rīkli,» Čikita bija teikusi, un viņas mežonīgajā izpratnē tas bija svinīgs solījums, savienības līgums, ko viņa nemūžam nepārkāptu. Izabella bija vienīgā cilvēciskā būtne, kura pēc Agostēna bija apliecinājusi viņai sirsnību. Meitene bija no viņas saņēmusi pirmo rotu, ar ko bērnišķīgā koķetērijā greznojās, un, būdama pārāk jauna, lai kļutu greizsirdīga, vientiesīgi apbrīnoja jaunās koniediantes skaistumu. Tās maigā seja viņu valdzināja — līdz tam viņa bija redzējusi tikai skarbus un niknus vaibstus, kas pauda vienīgi domas par laupīšanu, dumpību un slepkavošanu.

—   Kā tu te nonāci? — brīdi klusējusi, Izabella jautāja. — Vai tev uzdots mani apsargāt?

—   Nē, — Čikita atbildēja. — Es pali atnācu, kur mani veda gaisma un uguns. Man apnika tupēt kaktā, kamēr vīri dzer pudeli pēc pudeles. Es esmu tik maza, tik jauna un tik vāja, ka mani neievēro vairāk par kaķi, kas guļ zem galda. Kad tracis kļuva pavisam briesmīgs, es aizbēgu. Man riebjas vīna un gaļas smaka, jo esmu pieradusi pie viršu un sveķainu priežu smaržas.

—   Un vai tev nav bail bez sveces klīst pa garajiem, tumšajiem koridoriem un biezas krēslas pilnajām lielajām istabām?

—   Čikita nepazīst baiļu; viņas acis redz tumsā, viņas kājas iet nepaklupdamas. Ja viņa sastop pūci, pūce aizver redzokļus; sikspārnis saloka savas pleves, kad viņa tuvojas; spoks paiet malā, lai palaistu viņu garām, vai atkāpjas. Nakts ir viņas draudzene un neslēpj neko. Čikita zina, kur ir pūces ligzda, zagļa slēptuve, noslepkavotā kaps un spoku vieta, bet viņa to nekad neatklāj Dienai.

Izrunājot šos dīvainos teikumus, Čikitas acīs gailēja ārdabisks spīdums. Varēja nojaust, ka vientulības saairinātajā prātā meitene sevi iedomājas par tādu kā burvju varu. Laupīšanas un slepkavību ainas, kas pavadījušas Čikitas bērnību, acīmredzot bija stipri ietekmējušas viņas aizrautīgo, patvaļīgo un drudžaino iztēli. Viņas pārliecības spēks iespaidoja Izabellu, kura raudzījās meitenē māņticīgās bailēs.

—   Man labāk gribas, — meitene turpināja, — palikt te pie uguns un blakus tev. Tu esi skaista, un man patīk uz tevi skatīties; tu atgādini labo svēto jaunavu, ko es redzēju mirdzam uz altāra, bet tikai pa gabalu, jo mani ar suņiem padzina no baznīcas, tāpēc ka es neesot sasukājusies un ka mani spilgti dzeltenie svārki smīdinot draudzi. Cik tava roka ir balta! Ja uz tās uzlieku savu plaukstu, tā izskatās pēc mērkaķa ķepas. Tavi mati ir smalki kā zīds; manas pinkas spurojas kā biezoknis. Ak, es esmu ļoti neglīta, vai ne?

—    Nē, mīļais bērns, — atbildēja Izabella, ko vientiesīgais apbrīns neviļus aizkustināja, — arī tev ir savs skaistums; tev tikai vajādzētu mazliet uzposties, un tu varētu būt viena no glītākajām meitenēm.

—   Iedomājies vien, — lai būtu skaista, es nozagšu greznas drēbes, un tad Agostēns mani mīlēs.

Sī doma nosārtināja meitenītes iedegušo sejiņu, un viņa brīdi gremdējās burvīgos sapņos.

—   Vai tu zini, kur mēs esam? — Izabella jautāja, kad Čikita atkal pacēla garās, melnās skropstas, ko labu laiku turēja nolaistas.

—    Pilī, kas pieder augstam kungam, kuram ir daudz naudas un kurš gribēja tevi nolaupīt jau Puatjē. Man tikai vajadzēja atvilkt bultu, un viss būtu kārtībā. Bet tu man uzdāvināji pērles, un es negribēju nodarīt tev ļaunu.

—   Tomēr šoreiz tu palīdzēji mani nolaupīt; tad jau laikam tu mani vairs nemīli, ja nodod ienaidniekiem?

—   Agostēns lika, un tad ir jāklausa. Turklāt par aklā pavadoni varētu būt kāds cits, un es nevarētu nonākt pili pie tevis. Te es tev varbūt vēl palīdzēšu. Es esmu dūšīga, veikla un stipra, kaut arī maza, un es negribu, ka tev dara pāri.

—  Vai pils, kur mani tur gūstā, ir tālu no Parīzes? — aunā sieviete jautāja, pievelkot Čikitu sev klāt. — Vai u esi dzirdējusi kādu no vīriem izrunājam tās vārdu?

—  Jā, Tordgēls teica, ka šī vieta saucas… Bet kā? — jautāja mazā, apjukumā kasīdama galvu.

—   Papūlies atcerēties, mīļais bērns, — Izabella mudināja, glāstīdama Čikitas brūnos vaigus — meitene aiz prieka pietvīka, jo nekad neviens viņai nebija veltījis tādu uzmanību.

—   Laikam tā saucas par Valombrēzu, — Čikita atbildēja, izrunādama vārdu pa zilbēm, it kā Ieklausītos iekšējā balsī. — Jā, Valombrēza, tagad es zinu skaidri; tāds pats vārds kā senjoram, ko tavs draugs kapteinis Frakass divkaujā ievainoja. Viņam labāk vajadzēja to nogalināt. Sis hercogs ir ļoti jauns, kaut arī bārsta naudu saujām kā sējējs graudus. Tu viņu ienīsti, vai ne? Un tu priecāsies, ja izdosies izbēgt.

—   Ak jā! Bet tas nav iespējams, — jaunā komediante sacīja. — Pilij apkārt ir dziļš grāvis un tilts pacelts. Bēgšana ir pilnīgi neiespējama.

—   Čikita smejas par režģiem, atslēgām, mūriem un aizsarggrāvjiem; Čikita var pēc patikas aiziet no katra vislabāk apsargātā cietuma un aizlidot uz mēnesi pārsteigtā cietumsarga acu priekšā. Ja viņa vēlas, pirms uzlēks saule, kapteinis zinās, kur noslēpta tā, ko viņš meklē.

Dzirdot nesakarīgos teikumus, Izabella nobijās, ka Čikitas nabaga prāti apmulsuši; taču meitenes sejiņa bija tik mierīga un skatiens tik skaidrs, balsi skanēja tāda pārliecība, ka šis pieņēmums atkrita; dīvainajam radījumam laikam tiešām piemita daļa gandrīz vai maģiskā spēka, ko tas sev piedēvēja.

It kā gribēdama pārliecināt Izabellu, ka nelielās, meitene sacīja:

—   Es tūlīt iešu no šejienes prom; ļauj man brīdi padomāt, lai atrastu iespēju; nerunā un aizturi elpu; vismazākais troksnītis izkliedē manu uzmanību; man jāsadzird Gars.

Čikita nolieca galvu, aizlika plaukstu acīm priekšā, lai no visa norobežotos, dažas minūtes pavadīja nāves stingumā, tad pacēla galvu, atvēra logu un ļoti vērīgi palūkojās tumsā. Mūra pakājē šļakstinājās nakts brīzes sakustinātais ūdens.

«Izskatās, ka viņa tiešām lidos kā sikspārnis,» nodomāja jaunā aktrise, kas uzmanīgi vēroja katru Čikitas kustību.

Logam pretī otrā pusē kanālam slējās milzīgs simtgadīgs koks, kura resnie zari gandrīz līmeniski stiepās pa zemi un pari ūdenim; taču visgarākā zara gals bija astoņas vai desmit pēdas no sienas; Čikitas bēgšanas plāns pamatojās uz šo koku. Viņa iegāja atpakaļ istabas dziļumā, izvilka no kabatas ļoti tievu un ļoti grodu astru virvi septiņu vai astoņu olekšu garumā un rūpīgi atritināja to uz grīdas, tad no otras kabatas izņēma dzelzs āķi, ko piestiprināja auklas galā, piegāja pie loga un meta āķi koka zaros. Pirmo reizi āķis neaizķērās un kopā ar virvi skanēdams atsitās pret mūra akmeņiem. Otrajā mēģinājumā aķa gals ieķērās koka mizā, un Čikita vilka virvi uz savu pusi, lūgdama Izabellu, lai tā pieķeras un arī velk ar visiem spēkiem. Aizāķētais zars padevās, cik nu stumbra lokanība ļāva, un tika pievilkts piecu līdz sešu pēdu attālumā no loga. Tad Čikita ar neslīdošu mezglu pieseja to pie palodzes margām un, neticami veikli pārmezdama pār palodzi trauslo augumiņu, iekārās ar rokam auklā un, tās pārvietojot, drīz vien sasniedza zaru, uz kura uzmetas jāteniski, līdzko manīja, ka tas ir pietiekami stiprs.

— Tagad atraisi virves mezglu, lai es varu virvi atvilkt pie sevis. — viņa teica gūsteknei klusā, bet skaidrā balsi, — ja vien negribi man sekot, bet bailes tev aizžņaugs kaklu, reibonis vilks aiz kājām un iemetīs tevi ūdeni. Paliec sveika! Es aiziešu uz Parīzi un drīz atgriezīšos. Mēness gaisma var ātri iet.

Izabella paklausīja un koks, ko virve vairs neturēja, atguva parasto stāvokli, pārceļot Čikitu uz kanāla otru malu. Nepilnā minūtē, darbojoties ar ceļgaliem un rokām, viņa ncšļuca pa stumbru zemē, un drīz vien gūstekne redzēja viņu ātriem soļiem attālināmies un pazūdam nakts zilganajās ēnās.

Viss nupat notikušais Izabellai šķita kā sapnis. Tādā kā apstulbumā viņa vēl nebija aizvērusi logu un raudzījās nekustīgajā kokā, kas acu priekšā zīmēja melnas līnijas pret pienaini pelēku mākoni, caur kuru spiedās pusapslēptā mēness diska gaisma. Viņa nodrebēja, redzot, cik trausls bija zara gals, kuram dūšīgā un vieglā Čikita nebaidījās uzticēties. Viņa aizkustināta domāja par pieķeršanos, ko aiz pateicības par niecīgu dāvanu viņai veltīja nabaga nožēlojamā un mežonīgā būtne ar tik skaistām, mirdzošām un dedzīgam acīm — sievietes acīm bērna sejā. Izabella sajuta dzestrumu, no kura sāka drudžaini klabēt mazie, pērļainie zobi, tāpēc aizvēra logu, nolaida aizkarus un iekārtojās atzveltnī pie kamīna, uzlikusi kājas uz malkas paliktņa vara bumbām.

Viņa tikko paguva apsēsties, kad namzinis un tie paši divi sulaini ienesa mazu galdiņu, apklātu ar greznu, bārkstīm apmalotu galdautu, uz kura bija tikpat smalkas vakariņas, kādas bija pusdienas. Ja sulaiņi būtu ienākuši dažas minūtes agrāk, viņi būtu izjaukuši Čikitas bēgšanu. Aizkustinošās ainas joprojām saviļņotā Izabella nemaz nepieskārās ēdieniem un deva zīmi, lai nes tos projām. Taču namzinis pavēlēja nolikt pie gultas paplāti ar mandeļkrēma želeju un marcipāna kūkām; pēc viņa rīkojuma uz krēsla izklāja ari kleitu, aubes un viscaur mežģīnēm izrotātu prasmīgas šuvējas darinātu naktsapmetni. Uz oglēm uzmeta milzīgas pagales, un turekļos ielika jaunas sveces. Kad tas bija izdarīts, namzinis jautāja Izabellai, vai viņai vajadzīga istabene, kas palīdzētu pārģērbties naktij, — to varētu tūlīt atsūtīt.

Jaunā komediante noraidoši papurināja galvu, un namzinis aizgāja, ļoti godbijīgi palocījies.

Kad namzinis un sulaiņi bija prom, Izabella uzmeta uz pleciem naktstērpu un neizģērbusies apgūlās virs palagiem, lai briesmu gadījumā varētu uzreiz piecelties. Viņa izņēma no ņiebura Čikitas doto dunci, atvāza to, pagrieza spalu un nolika pa tvērienam. To visu izdarījusi drošības labad, viņa aizvēra acis, nolēmusi gulēt, taču miegs nenāca ne lūdzams. Dienas notikumi bija satraukuši nervus, un nakts bailes nebija nekādās mierinātājas. Turklāt senās pilis, kur neviens vairs nedzīvo, tumsas stundās ir dīvainas; tā vien šķiet, ka tiek traucēts neredzams viesis, kas mums tuvojas, atkāpjoties kādā sienas ieslēptā slepenā gaiteni. Negaidīti atskan visvisādi neizskaidrojami trokšņi. Nokrakšķ kāda mēbele, nāves pulkstenis asi nozvana pie sienas, aiz tapetēm skrien žurka, tārpu izložņāta pagale kamīnā sprāgst kā uguņošanas kastanis un uzrauj augšā tieši tajā brīdi, kad laižaties miegā. Tā notika arī ar jauno gūstekni; viņa pietrūkās sēdus, atvēra baiļpilnās acis, pārlaida skatienu istabai un, neko neparastu neieraudzījusi, atkal nolika galvu uz spilvena. Beidzot miegs viņu pārņēma un šķira no reālās pasaules, kuras trokšņus viņa vairs nesadzirdēja. Ja tur būtu Valombrēzs, viņam būtu laba izdevība pārdrošai un galantai rīcībai, jo nogurums bija pārvarējis kautrību. Izabellai par laimi, jaunais hercogs vēl nebija ieradies pilī. Vai viņš vairs nebēdāja par upuri, ko tagad turēja savos tiklos, un iespēja apmierināt iegribu bija kaisli apdzēsusi? Nebūt ne; jaunajam un ļaunajam hercogam bija sevišķi stūrgalvīga griba, it īpaši griba darīt ļaunu, jo viņš juta ne tikai baudu, bet ari grēcīgu patiku rīkoties pretēji Dieva un cilvēku likumiem; taču, lai novērstu aizdomas, viņš nolaupīšanas dienā parādījās Senžermēnā, ieradās pie karaļa, piedalījās medībās un mierīgi sarunājās ar vairākiem cilvēkiem. Vakarā viņš spēlēja un atklāti zaudēja summas, kas citam, mazāk bagātam, būtu ievērojamas. Šķita, ka viņš ir lieliskā garastāvoklī, sevišķi pec tam, kad kāds līdzzinātājs, tikko no zirga nokāpis, noliecās pie viņa un iedeva vēstuli. Tonakt Izabellas nevainību sargāja nepieciešamība vajadzības gadījumam sāgā dat neapstrīdamu alibi.

Pēc miega, kura rādījās nemierīgi sapņi — te Čikita, kas skrēja un vicināja rokas ka spārnus kapteiņa Frakasa priekšā, te hercogs de Valombrēzs naidā un mīlestībā liesmojošām acīm —, Izabella pamodās un jutās pārsteigta, ka tik ilgi gulējusi. Sveces bija nodegušas līdz pat turekļu diskiem, pagales pārvērtušās pelnos, un priecīgs saules stars pa aizkaru spraugu bija aizslidējis līdz pat gultai, kaut arī nebija stādīts priekšā. Gaismas atgriešanās jaunajai sievietei bija liels atvieglojums. Tiesa, viņas stāvoklis nepavisam nebija uzlabojies, taču noslēpumainās baismas, kas tumsā un svešā vietā nomāc pat visdrošākos prātus, vairs nepadziļināja bailes. Tomēr prieks nebija ilgs, jo nožvadzēja ķēdes; paceļamais tilts tika nolaists — uz tā nogranda strauji braucošas karietes riteņi, rīboņa atbalsojās zem velvēm kā dobjš pērkons un apklusa iekšējā pagalmā.

Kurš gan cits varētu atbraukt tik lepni un pašapzinīgi, ja ne pats novada senjors — hercogs de Valombrēzs? Izabellu, gluži kā dūju, kas nojauš vanaga tuvumu, pārņēma draudošu briesmu izjūta, un viņa noprata, ka ieradies neviens cits kā viņas ienaidnieks, kaut ari nebija vēl to redzējusi. Viņas skaistie vaigi kļuva vaska bāli un sirsniņa ņiebura cietoksnī sitās kā bungas aplenktā pilsētā, kaut arī tai nebija ne mazākās vēlēšanās padoties. Taču drīz komediante piespieda sevi saņemties, jo bija drosmiga, un sagatavojās pretestībai. «Kaut jel Čikita atnāktu un atvestu glābiņu!» viņa sev teica. Un viņas acis neviļus pievērsās portretam virs kamīna: «Ak tu, kas izskaties tik cildens un labs, pasargā mani no savas dzimtas nekaunlbas un samaitātības! Neļauj, lai šī vieta, kur staro tavs tēls, kļūtu par mana negoda liecinieci!»

Pēc stundas, kuru jaunais hercogs pavadija, sakārtodams tualeti, kas ātrā braucienā neizbēgami zaudē svaigumu, namzinis svinīgi ieradās pie Izabellas un jautāja, vai viņa var pieņemt hercogu de Valombrēza kungu.

—   Es esmu gūstekne, — jaunā sieviete ar lielu cieņu sacīja. — Mana atbilde nav brīvāka par mani pašu, un jautājums, kas parasti būtu tikai pieklājīgs, šinī gadījumā kļūst gluži smieklīgs. Man nav nekādas iespējas aizliegt hercogam ienākt istabā, no kuras es nevaru iziet. Es nepavisam nepieņemu viņa vizīti, es tai pakļaujos. Tas ir gadījums, kad rīkojas pārspēks. Lai viņš nāk, ja vēlas nākt, tagad vai citā reizē — tas man vienalga. Ejiet un atkārtojiet viņam manus vārdus!

Namzinis paklanījās un atmuguriski kāpas uz durvju pusi, jo viņam bija piekodināts, ka pret Izabellu jāizturas ar vislielāko cieņu, un gāja pateikt savam kungam, ka «jaunkundze» ir ar mieru viņu pieņemt.

Pēc brīža namzinis parādījās atkal un pieteica hercogu de Valombrēzu.

Izabella bija pa pusei piecēlusies no krēsla, taču izmisumā atkal atslīga tajā, un viņas seju klāja nāves bālums. Valombrēzs tuvojas, platmali noņēmis, ar stāju izrādīdams vislielāko cieņu. Ieraudzījis, ka Izabella, viņam tuvojoties, dreb, viņš apstājās istabas vidū un maigā aplidotāja balsī teica:

—   Ja burvīgajai Izabellai mana klātbūtne š:>brid ir pārāk nepatīkama, ja viņai vajadzīgs laiks, lai pierastu pie domas, ka vajadzēs ar mani satikties, es iešu prom. Viņa ir mana gūstekne, taču tālab es neesmu mazāk viņas vergs.

—   Sī laipnība ir nokavēta, — Izabella atbildēja, — tā vairs neko nenozīmē pēc vardarbības, ko esat pret mani pastrādājis.

—   Redziet, tā iznāk, — hercogs turpināja, — ja pārlieku barga likumība noved cilvēku pilnīgā galējībā. Zaudējot cerību, viņš ķeras pie pēdējiem līdzekļiem, jo zina, ka stāvokli pasliktināt vairs nevar. Ja jūs būtu pieļāvusi, lai es jūs aplidoju, un izrādījusi kaut jel kādu līdzjūtību manai kvēlei, es būtu palicis jūsu pielūdzēju rindās, pūloties ar galantu un smalkjūtīgu rīcību, ar mīlētāja augstsirdīgu devību, bruņniecisku pakļāvību, ar dedzīgu un pastāvīgu kaisli pamazām mīkstināt lepno sirdi. Es jums

Iedvestu ja ne mīlestību, tad vismaz maigu līdzjūtību, kas reizēm ir tās priekštece. Varbūt ar laiku saltums jums sāktu šķist netaisns, jo man nekas nebūtu par grūtu, lai to pierādītu.

—   Ja jūs būtu izmantojis tādus godīgus līdzekļus, — Izabella atbildēja, — es nožēlotu mīlestību, kurā nevaru dalīties, jo mana sirds nepadotos nekad, taču es vismaz nebūtu spiesta jūs ienīst, bet naids manai dvēselei ir svešas un sāpīgas jūtas.

—   Jūs tātad tiešām nevarat mani ciest, — hercogs de Valombrēzs teica, un viņa balss īgnumā iedrebējās. — Tomēr es to neesmu pelnījis. Ja esmu pieļāvis kļūdas savā rīcībā pret jums, to cēlonis ir mana mīlestība; un vai gan ir sieviete, lai cik šķīsta un tikumīga, kas tiešām nopietni dusmotos par to, kam cēlonis, kaut pret pašas gribu, ir viņas valdzinājums?

—   Tiešām, tas nav iemesls naidam, kamēr mīlētājs paliek cieņas robežās un nopūšas smalkjūtīgi un bikli. To var izturēt vistiklākā; bet, ja nekaunīga nepacietība uzreiz ķeras pie pēdējiem līdzekļiem un liek lietā slēpņus, laupīšanu un gūstu, kā jūs neesat baidījies darīt, vienīgās iespējamās jūtas, ko tāda rīcība var modināt, ir nepārvarams riebums. Ikviena kaut cik cildena un lepna dvēsele saceļas, kad pret to vēršas ar varu. Miiestiba ir dievišķa, to nevar nedz pieprasīt, nedz uzspiest. Tai ir pašai sava gaita.

—   Tātad — nepārvarams pretīgums ir viss, ko es varu no jums gaidīt, — teica Valombrēzs, kura vaigi bija nobāluši un kurš vairākkārt kodīja lūpas, kamēr Izabella runāja tajā maigajā nepiekāpībā, kas bija gluži dabiska šai jaunajai vienlīdz saprātīgajai un piemīlīgajai sievietei,

—   Jums butu iespēja atgūt manu cieņu un iemantot draudzību. Atdodiet man cildenā veidā brīvību, ko esat laupījis. Lieciet, lai mani karietē aizved atpakaļ pie biedriem, viņi ir nobažījušies, jo nezina, kas ar mani notiek, un izmisīgi meklē mani nāves bailēs. Ļaujiet atgriezties manā necilajā aktrises dzīvē, pirms šis piedzīvojums, kas var kaitēt manam godam, nav kļuvis zināms manas prombūtnes pārsteigtajai publikai.

—   Kāda nelaime! — hercogs iesaucās. — Jūs man prasāt vienīgo, ko nevaru jums dot, nenodarot sev pāri. Ja jūs vēlētos valstibu, troni, es jums to dotu; ja prasītu zvaigzni, es kāptu debesīs, lai jums to nonestu. Bet jūs vēlaties, lai es atveru durvis krātiņam, kurā jūs nekad neatgrieztos. Tas nav iespējams! Es zinu, ka jiis mani mīlat tik maz, ka vienīgā iespēja jūs redzēt ir — ieslēgt jūs. Lai ko tas maksā manai mīlestībai, es izmantoju šo līdzekli, jo vairs nevaru bez jums iztikt, kā augs nevar iztikt bez gaismas. Manas domas tiecas uz jums kā uz sauli, un tur, kur jūsu nav, man ir nakts. Ja mana pārdrošā rīcība ir noziegums, man vismaz tas jāizmanto savā labā, jo jūs man nepiedosiet, lai ko sakāt. Te vismaz jūs esat manā varā, es ietinu jūsu naidu savā mīlestībā, es pūšu uz jūsu vienaldzības ledus savas mīlestības karsto elpu. Jūsu acis ir spiestas uztvert manu tēlu, ausis — dzirdēt manu balsi. Kaut kas no manis arī pret jūsu gribu iespiežas jūsu dvēselē; es iedarbojos uz jums kaut vai ar bailēm, ko radu, un manu soļu klaudzoņa priekšistabā liek jums nodrebēt. Turklāt gūstniecība šķir jus no tā, kuru jūs nožēlojat un kuru es ienīstu, jo viņš ir paņēmis jūsu sirdi, kas varēja piederēt man. Mana apmierinātā greizsirdība tveras pie šīs laimes drusciņas un negrib to zaudēt, atdodot jums brīvību, ko jūs vērstu pret mani.

—   Un cik ilgi, — jaunā sieviete jautāja, — jūs domājat mani turēt šajā privātajā cietumā nevis ka kristīgs senjors, bet kā barbaru jūras laupītājs?

—   Tik ilgi, līdz jūs mani iemīlēsiet vai teiksiet, ka mīlat, kas galu gala ir viens un tas pats, — jaunais hercogs pilnīgi nopietni un ar dziļu pārliecību atbildēja. Tad viņš graciozi sveicināja Izabellu un atstāja istabu pašsavaldīgi un pašapzinīgi ka īsts galminieks, kas nesamulst nekādos apstākļos.

Pēc pusstundas sulainis atnesa puķu pušķi, kurā krāsas un smaržas jauca visretākie ziedi; turklāt tajā gadalaikā jebkura puķe bija retums, un bija vajadzīgs visu dārznieku talants un siltumnīcu, mākslīgā vasara, lai tik agri uzplauktu Floras burvīgās meitas. Puķu kātus saturēja karalienes cienīga lieliska rokassprādze. Puķu vidū skatienu saistīja balta, salocīta papīra lapa. Izabella to paņēma, jo viņas stāvoklī tādiem sīkiem lakstošanās paņēmieniem vairs nebija nozīmes, kāda būtu, ja viņa atgūtu brīvību.

Sis papīrs bija Valotnbrēza vēstule — gan pēc satura, gan rokraksta tā liecināja par rakstītāja pārdrošo dabu. Gūstekne pazina rokrakstu — tādā pašā bija rakstīts vārds «Izabellai» pie Puatjē viesnīcas istabā atstātās dārglietu kārbiņas.

«Dārgā Izabella, es Jums sūtu šis puķes, kaut ari esmu pārliecināts, ka tās tiks pieņemtas nelaipni. Manis dāvātas, tās ar savu svaigumu un neparastumu neradīs žēlastību Jūsu nepiedzīvotās bardzības priekšā. Bet, lai kāds būs to liktenis — pat ja Jūs tās izmetīsiet pa logu ar vislielāko nicinājumu, arī tad tās piespiedis Jūsu domas dusmās pakavēties pie manis — kaut tikai tādēļ, lai nolādētu to, kurš, par spīti visam, paliek Jūsu stūrgalvīgais dievinātājs.

Valombrēzs»

Sī māksloti galantā vēstule, kas pierādīja rakstītāja milzīgo ietiepību, kuru nekas nespētu iedragāt, daļēji iedarbojās tieši tā, kā hercogs bija paredzējis. Izabella bēdīga turēja to rokā, un viņas iztēlē atausa Valombrēza sātaniskā seja. Puķes, lielākoties svešādas, ko sulainis bija nolicis viņas priekšā uz apaļa galdiņa, siltumā sāka smaržot jo stiprāk, un to neparastais aromāts apdvesa viņu spēcīgs un reibinošs. Izabella tās paņēma un izlika priekštelpā, nenoņemot rokassprādzi, kura saturēja kātus, jo baidījās, ka tās varbūt ir piesātinātas ar kādu apdullinošu vielu vai mīlestības virumu, kas varētu apmulsināt prātus. Nekad vēl tik skaistas puķes nav pieņemtas ar tādu necieņu, kaut arī Izabellai ļoti patika ziedi; taču viņa domāja, ka, tos paturot, viņa spārnotu hercoga iedomību; turklāt šiem ziediem ar dīvainu formu, svešādām krāsām un nepazīstamu smaržu nepiemita parasto puķu kautrā burvība; Iepnīgais daiļums atgadināja Valombrēza skaistumu un bija tam pārāk līdzīgs.

Izabella tikko bija nolikusi noraidīto pušķi blakus istabā uz skapīša un atkal apsēdusies atzveltnī, kad ieradās istabene viņu uzpost. Sīs diezgan glītās, ļoti bālās, skumīgās un piemīlīgās meičas centībā jautās gribas trūkums, šķita, ka viņu salauzušas kādas slepenas bailes vai briesmīga vara. Viņa piedāvāja Izabellai savus pakalpojumus, uz komedianti gandrīz neskatīdamās, un tik neskanīgā balsī, it kā baidītos, ka viņā klausās sienas. Kad jaunā sieviete piekrītoši pamāja, meiča sasukāja aktrises gaišos matus, kas iepriekšējās dienas vētrainajos notikumos un nakts bažās bija gluži izpūruši, un sasēja zīdainās cirtas ar samta lentēm, turklāt darīja to kā laba lietpratēja. Pēc tam viņa izņēma no sienas skapja vairākus neparasti greznus un elegantus tērpus, kas šķita piegriezti pēc Izabellas auguma, bet jaunā aktrise nevienu no tiem nevēlējās uzģērbt, kaut ari viņas pašas drēbes vairs nebija svaigas un bija saburzījušās, jo viņai šķita — uzvelkot piedāvātās drēbes, viņa būtu uzvilkusi hercoga livreju, bet viņa bija cieši nolēmusi nepieņemt no viņa neko, lai cik ilgi vajadzētu palikt gūstā.

Istabene neuzstāja un pakļāvās šim untumam — notiesātajiem cietuma sienās tāpat ļauj darīt, ko vien tie vēlas. Šķita arī, ka istabene vairās uzņemt ciešākus sakarus ar pagaidu kundzi aiz bailēm, ka gluži nevajadzīgi sāks par to interesēties. Meiča, cik vien iespējams, rīkojās kā automāts. Izabella, kas gribēja no viņas kaut ko uzzināt, saprata, ka būtu gluži lieki uzdot jautājumus, un ar zināmām bailēm ļāvās viņas mēmajai aprūpei.

Kad istabene aizgāja, tika atnestas pusdienas, tās Izabella, par spīti bēdīgajam stāvoklim, godam noverte a; daba valdonīgi prasa savu pat tad, ja runa ir par visgleznākajām būtnēm. Maltīte stiprināja Izabellas spēkus, kas viņai bija ļoti vajadzīgi — tic bija izsīkuši dažādos par dzīvojumos un uzbrukumos. Mazliet nomierinājusi prātus, gū;tekne sāka domāt par Sigoņaka drosmi — viņš bija rīkojies tik varonīgi un butu viņu atbrīvojis no laupi'ā jiem, ja nebūtu zaudējis vairākas minūtes, cīnoties ar nodevīgā aklā mesto segu. Tagad viņš droši vien bija saņēmis ziņu un noteikti steigsies aizstāvēt to, kuru mik ja vairāk par savu dzīvību. Domājot par briesmām, kārns šajā bīstamajā pasākumā viņam draudēja, jo hercogs :.ebija no tiem, kuri nepretodamies atdod upuri, Izabella dziļi nopūtās, tie. acis viņai sakāpa asaras; viņa dusmojās uz sevi, ka ir kļuvusi par iemeslu ķildai, un gandrīz nolādēja savu skaistumu — visa ši ļaunuma cēloni. Taču viņa bija kautra un nebija koķetējot pūlējusies uzkurināt kaislības, kā dara daudzas aktrises un pat aristokrātes un pilsones.

Viņai tā kavējoties domās, pret logu kaut kas atsitās ai paklusu knikšķi un rūti uzplauka zvaigznīte, it kā būtu uzkritis krusas grauds. Izabella piegāja pie loga un ierau dzīja tam pretī augošajā kokā Čikitu, kura deva noslēpu mainas zīmes, lai Izabella atver logu, un šūpoja rokā virvi ar dzelzs āķi galā. Sagūstītā komediante saprata meitenes nodomu, paklausīja, un, drošas rokas vadī s, āķis ieķērās palodzē. Čikita piesēja virves otru galu ie zara un iekārās tajā tāpat kā iepriekšējā dienā, taču viņa nebija pārvarējusi ne pusi attāluma, kad mezgls atraisijās un, Izabellai par lielām šausmām, nokrita no koka. Taču Čikita neiegāzās zaļajā ūdeni, kā varēja gaidīt, — šķita, viņu atgadījums nemaz nav samulsinājis, un pa āķī piestiprināto virvi, kas nokarājās zem loga, viņa, ar kājām un rokām darbojoties, drīz nonāca uz palodzes un viegli ielēca istabā; ieraudzījusi Izabellu gluži bālu un gandrīz paģībušu, viņa smaidīdama teica:

—   Tu baidījies un domāji, ka Čikita iekritīs grāvī pie vardēm. Es ap zaru apsēju tikai slīdošu mezglu, lai varētu pievākt virvi. Melnā striķa galā es, vāja un brūna, droši vien izskatījos pēc zirnekļa, kas rāpjas pa pavedienu.

—  Mīļo rneitiņ, tu gan esi dūšīga un drosmīga, — Izabella teica, noskūpstot Čikitu uz pieres.

—   Es satiku tavus draugus, viņi tiešām tevi meklēja, bet bez Čikitas nemūžam neatrastu tavu slēptuvi. Kapteinis Frakass staigāja šurpu turpu kā lauva krātiņā; viņa galva kūpēja un acis meta zibeņus. Viņš mani uzcēla uz seglu loka, tagad viņš ir paslēpies mežiņā netālu no pils kopā ar saviem biedriem. Viņus nedrīkst pamanīt. Kad šovakar satumsīs, viņi mēģinās tevi atbrīvot; tad būs pistoļu šāvieni un rapieru cirtieni. Tas būs lieliski. Nekas nav skaistāks par vīriem, kuri cīnās, — bet tu nebaidies un nekliedz. Sieviešu kliedzieni traucē drosmīgos. Ja gribi, es būšu tev blakus un tevi mierināšu.

—   Nebēda, Čikita, es ar muļķīgām bailēm netraucēšu drosmīgos biedrus, kas riskēs ar dzīvību, lai mani izglābtu.

—   Tad labi, — meitenīte turpināja, — līdz vakaram aizstāvies ar nazi, ko es tev iedevu. Durt vajag no apakšas uz augšu, neaizmirsti! Nebūtu labi, ja mūs redzētu kopā, tāpēc es sameklēšu kādu kaktiņu, kur nosnausties. Galvenais — neskaties ārā pa logu, tas var radīt aizdomas un rādīt, ka tu, iespējams, gaidi palīdzību no tās puses. Tad pārmeklēs pils apkaimi un atradīs tavus draugus. Mēģinājums neizdosies, un tu paliksi ienīstā Valombrēza varā.

—   Es neiešu logam ne tuvumā, — Izabella atbildēja, — es tev to apsolu, lai kā mani mocītu ziņkāre.

Izkliedējusi šīs svarīgās šaubas, Čikita nozuda un devās uz apakšstāva zāli pie laupītājiem, kuri, vīna apskurbināti un lopiska miega pārņemti, nebija pat pamanījuši viņas prombūtni. Meitene atspiedās ar muguru pret sienu, sakrustoja rokas uz krūtīm — tāda bija viņas iemīļotā poza —, aizvēra acis un uzreiz aizmiga, jo viņas mazās stirnas kājiņas iepriekšējā nakti bija nogājušas vairāk nekā astoņas ljē, kas šķir Valombrēzu no Parīzes. Atgriešanās jāšus, — pie tās viņa nepavisam nebija pieradusi, — Čikitu varbūt nogurdināja vēl vairāk. Kaut ari tievais augumiņš bija stiprs kā tērauds, meitene jutās gluži salauzta, un miegs bija tik dziļš, ka viņa šķita mirusi.

—   Kas bērniem par miegu! — beidzot pamodies, Malartiks teica. — Par spīti mūsu dzīrēm, viņa gulējusi kā Dieva ausī. Ei, jus, mīļie tēvaiņi, papūlieties uzslieties pakaļkājās, ejiet pagalmā un uzlejiet sev spaini auksta ūdens uz galvas. Skurbuma Kirke jūs pārvērtusi par cūkām; caur tādām kristībām kļūsiet atkal par cilvēkiem, un tad apiesim līkumu, lai redzētu, vai tur kāds nerosās par labu daiļavai, kuras aizsardzību un aizstāvību mums uzticējis hercogs de Valombrēzs.

Algotie duelanti smagi piecēlās un, pa ceļam no galda līdz durvīm izmetot dažu līkumu, izgāja ārā, lai izpildītu vadoņa gudros rīkojumus. Kad viņi kaut cik bija atguvuši saprašanu, Malartiks paņēma līdzi Tordgēlu, Pjēdgrī un Larapē un devās uz mazajiem vārtiņiem, atslēdza piekaramo atslēgu, ar ko virtuves tuvumā pie ķēdes bija pieslēgta laiva, un, kārts stumta, tā ievilka vagu kanāla ūdenszāļu segā un drīz atdūrās pie šaurām kāpnītēm aizsarggrāvja akmeņiem nostiprinātajā krastā.

—   Tu paliksi te un sargāsi laivu, — Malartiks teica Larapē, kad viri bija izkāpuši kanāla otrā malā, — ja gadījumā ienaidnieks gribēs to sagrābt, lai iekļūtu pilī. Jo vairāk tāpēc, ka tu, kā rādās, neesi īsti drošs uz kājām. Mes, pārējie, iesim apgaitā un pārlūkosim krūmus, lai izceltu putniņus.

Malartiks divu līdzdalībnieku pavadībā kādu stundu staigāja ap pili, bet neieraudzīja neko aizdomīgu; nonācis atpakaļ izejas punktā, viņš redzēja, ka Larapē stāvus snauž, atspiedies pret koku.

—   Ja mēs būtu karaspēka vienība, — viņš teica, ar dūres sitienu pamodinot biedru, — es liktu tevi nošaut par gulēšanu posteni, kas ir jebkuras kārtīgas karavīra disciplīnas pārkāpums; bet, tā kā es nevaru pavēlēt, lai tevi nošauj ar arkcbūzu, es tevi apžēlošu un pavēlu vienīgi par sodu izdzert pinti ūdens.

—   Man labāk patiktu divas lodes galvā nekā pinte ūdens vēderā, — dzērājs atbildēja.

—   Skaista atbilde, — Malartiks sacīja, — un Plutarha varoņu cienīga. Tava kļūda ir piedota bez soda, bet turpmāk negrēko.

Patruļa atgriezās, laiva tika rūpīgi pietauvota un pieslēgta, kā jau cietoksnī mēdz darīt. Ar pārbaudi apmierinātais Malartiks pats sev sacīja: «Ja burvīgā Izabella tiek no šejienes ārā vai dūšīgais kapteinis Frakass tiek te iekšā — abi šie gadījumi ir jāparedz —, lai mans deguns kļūst balts un ģīmis sarkans!»

Palikusi viena, Izabella atvēra senjora Onorē de Urfē sējumu, kas bija aizmirsts uz kādas konsoles. Viņa mēģināja saistīt domas pie lasāmvielas. Bet vienīgi acis slīdēja pār rindām. Domas lidoja tālu no lappusēm un ne mirkli nepievērsās jau vecmodīgai kļuvušajai pastorālajai poēzijai. Garlaikota viņa aizmeta grāmatu un notikumu gaidās sakrustoja rokas. Viņa bija nogurusi, minēdama, kā tie risināsies, un, vairs neprātodama, kādā veidā Sigoņaks viņai palīdzēs, Izabella paļāvas uz sava pielūdzēja pilnīgo pašaizliedzību.

Satumsa vakars. Sulaiņi iededza sveces, un drīz namzinis pieteica hercogu de Valombrēzu. Viņš ienāca tūlīt aiz kalpotāja un sveicināja gūstekni valdzinošā laipnībā. Hercogs tiešām bija visaugstākajā mērā skaists un elegants. Viņa brīnišķīgajai sejai vajadzētu iedegt mīlestību ikvienā brīdinājumu nesaņēmušajā sirdi. Pērļu pelēka atlasa svārki, gaišsarkanas Isbikses, baltas ādas zābaki ar mežģīnēm piepildītiem paplatinājumiem stulmu galos, sudraba brokāta šalle, kurā karājās rapieris dārgakmeņiem rotātu rokturi, — tāds tērps lieliski izcēla viņa skaistumu, un bija vajadzīga visa Izabellas tikumība un stingrā apņēmība, lai tas viņu neaizkustinātu.

—   Es nāku palūkot, dievināmā Izabella, — viņš teica, apsēzdamies atzveltnī netālu no jaunās sievietes, — vai mani jūs uzņemsiet labāk nekā puķes; es neesmu tik iedomīgs, lai tā domātu, bet gribu, lai jūs pierodat pie manis. Rīt jums būs jauns pušķis un jauna vizīte.

—   Puķu pušķi un vizītes neko nedos, — Izabella atbildēja, — man, pieklājīgai sievietei, ir nepatīkami to sacīt, bet es cienu patiesību, tāpēc nevaru atstāt jums ne mazāko cerību.

—   Nu labi, — hercogs atbildēja, augstprātīgā bezrūpībā atmezdams ar roku, — es iztikšu bez cerībām un apmierināšos ar esamību. Tātad jūs, nabaga bērns, nezināt, kas ir Valombrēzs, jo jūs mēģināt viņam pretoties.

Vēlme nekad vēl nav atgriezusies viņa dvēselē nepiepildīta; viņš seko iekārotajam, un nekas viņu nevar ātru* nāt vai novērst no šī ceļa: nedz asaras, nedz lūgumi, nedz kliedzieni, nedz līķi, kas nomesti šķērsām pāri ceļam, nedz kūpošas krāsmatas; viņš nebrīnītos, ja Visums sabruktu un uz pasaules drupām viņš apmierinātu savu untumu. Neiekveldiniet viņa kaisli vēl vairāk ar nepieejamības valdzinājumu, jūs, neprātīgā, kas dodat tīģerim paostīt jēru un atņemat to.

Izabellu šausmināja pārvērtība Valombrēza sejā, viņam izrunājot šos vārdus. Viņa neviļus atbīdīja nostāk krēslu un pacēla roku pie ņiebura, lai sataustītu Čikitas na/.i. Valombrēzs neuzkrītoši piestūma savu krēslu tuvāk. Apvaldījis dusmas, viņš jau atkal bija savilcis valdzinošu, piemīlīgu un maigu seju, kas senāk vienmēr bija neatvairāma.

— Saņemiet kopā savu gribu; jūs vairs neatgriezīsietles dzīvē, kurai tagad jākļūst par aizmirstu sapni. Atmetiet iedomāto uzticību tvīksmīgai un jūsu necienīgai mīlestībai un saprotiet, ka pasaules acis jūs jau tagad piederat man. Un galvenais — lieciet vērā, ka es jūs dievinu gluži kā apmāts, kā nekad neesmu dievinājis nevienu sievieti. Nemēģiniet izbēgt no mīlestības liesmām, kas jūs ieskauj, no nepielūdzamās gribas, kuru nekas nespēj locīt. Kā auksts metāls, ko iemet tīģeli, kur jau verd izkusis metāls, jūsu vienaldzība, manā kaislē iemesla, izkusis un saplūdīs ar to. Lai ko jūs darītu, jūs mani mīlēsiet — ar labu vai ar ļaunu, jo es tā gribu, jo jūs esat jauna un skaista un es esmu jauns un skaists. Jūs varat, cik vien vēlaties, tiepties un pretoties, jūs neizrausieties no manu roku skāviena. Tāpēc katra pretošanās butu muļķīga, jo tā būtu veltīga. Padodieties smaidīdama. Vai tiešām galu galā ir tik liela nelaime, ja jūs neprātīgi mīl hercogs de Valotnbrēzsl Tādu nelaimi daudzas uzskatītu par svētlaimi.

Kamēr viņš runāja ar aizrautīgo degsmi, kura jauca sievietēm prātus un kuras dēļ tās atsacījās no tiklības, bet kura šoreiz nedeva neko, Izabellai, ieklausoties katrā sīkākajā troksnītī ārpus pils, jo atbrīvošana varēja nākt tikai no ārienes, piepeši likās, ka aizsarggrāvja otrā malā atskan'ļoti kluss troksnis. Tas bija slāpēts un ritmisks, it kā tur uzmanīgi darbotos, novācot kādu šķērsli. Baidīdamās, ka lo varētu sadzirdēt ari Valombrēzs, jaunā sieviete atbildēja tā, lai ievainotu jaunā hercoga uzpūtīgo patmīlību. Viņai Valombrēzs labāk patika nikns nekā iemīlējies, un labāk viņa klausījās dusmu izvirdumos nekā maiguma izpausmēs. Turklāt viņa cerēja, ka strīdoties novērsīs hercoga uzmanību no trokšņa.

—   Šī svētlaime būtu kauns, no kura es izbēgšu kaut nāvē, ja cita līdzekļa vairs nebūs. Jūs nekad neiegūsiet neko vairāk par manu līķi. Jūs man esat vienaldzīgs; es jūs ienīstu jūsu aizvainojošās, nekaunīgās un vardarbīgās rīcības dēļ. Jā, es mīlu Sigoņaku, ko jūs vairākas reizes mēģinājāt nonāvēt ar algotu slepkavu rokām.

Klusais troksnis turpinājās, un Izabella, vairs neko nebēdādama, pacēla balsi, lai šo skaņu apslāpētu. Izdzirdis pārdrošos vārdus, Valombrēzs negantās dusmās nobāla, viņa skatiens kļuva salts kā odzei; lūpu kaktiņos parādījās baltas putas; viņš drudžaini tvēra pēc rapiera roktura. Doma nonāvēt Izabellu iešāvās viņam prātā kā zibens; bet, pēdējiem spēkiem savaldījies, viņš spalgi un nervozi iesmējās un gāja tuvāk jaunajai komediantci.

—   Pie visiem velniem! — viņš iesaucās. — Šitāda tu man patīc; kad tu mani lādi, tavas acis brīnumaini zvēro un seja iegūst pārdabisku mirdzumu. Tu kļūsti divtik skaista. Tu pareizi darīji, runādama skaidru valodu. Izlikšanās mani garlaiko. Ak tu mīli Sigoņaku! Jo labāk! Man būs jo tīkamāk tevi iegūt. Kāda laime skūpstīt lūpas, kuras saka: «Tu man esi pretīgs!» Tas ir daudz aizratijošāk nekā dzirdēt mūžīgos pliekanos vārdus «es tevi mīlu», no kuriem metas nelabi.

Valombrēza apņēmības izbiedēta, Izabella piecēlās un izvilka no ņiebura Čikitas nazi.

—   Lieliski! — hercogs iesaucās, redzēdams, ka jaunā sieviete ir apbruņota. — Tātad darbā jau tiek laists duncis! Ja neesat aizmirsusi Romas vēsturi, jums, daiļaviņ, vajadzētu zināt, ka Lukrēcijas kundze dunci lietoja tikai pēc Seksla — Tarkvina Lieliskā dēla uzbrukuma. Sis senlaiku paraugs ir labs, un tam vajag sekot.

LJn, nebēdādams par dunci vairāk kā par bites dzeloni, viņš piesteidzās pie Izabellas un apkampa viņu, pirms jaunā sieviete paspēja pacelt ieroci.

Tai pašā mirklī iekrakšķējās loga ietvars un sacēlās liels troksnis, rūtis, it kā pret tām būtu atspiedies milža ceļgals, izgāzās no rāmjiem un sašķīda sīkās drumslās istabā, kur iespraucās varen daudz zaru — tāda kā spuraina katapulta un lidojošs tills.

Tā bija koka galotne — tā pati, kuru izmantoja Čikita,

izejot no istabas un atgriežoties taja. Sigoņaka un viņa biedru nozāģētais stumbrs padevās gravitācijas likumiem. Kritienā tas tika vadīts tā, ka virs ūdens izveidoja savienojumu starp krastu un Izabellas istabu.

Valombrēzs, pārsteigts par koka pēkšņo iebrukumu pašā mīlas ainas vidū, palaida vaļā jauno aktrisi un satvēra rapieri, gatavs pirmais saņemt to, kurš uzbruks.

Viegla kā ēna Čikita ielavījās istabā uz pirkstgaliem, parāva Izabellu aiz piedurknes un teica: — Paslēpies aiz šīs mēbeles, dancis tūlīt sāksies. Meitene runāja taisnību, nakts klusumā atskanēja divi trīs pistoles šāvieni. Garnizons bija saodis uzbrukumu.

XVII. AMETISTA GREDZENS

Lēkdami pāri trim pakāpieniem, Malartiks, Brengnarijs, Pjēdgrī un Tordgēls steidzās uz Izabellas istabām mesties uzbrukumā un palīdzēt Valombrēzam, bet Larapē, Merindols un parastie hercoga algotņi, ko viņš bija paņēmis līdzi, šķērsoja laivā aizsarggrāvi, lai aplenktu uzbrucējus un pārsteigtu tos no aizmugures. Tāda stratēģija būtu gudra un laba armijas ģenerāļa cienīga!

Koka galotne aizšķērsoja ieeju, un tās zari sniedzās gandrīz līdz istabas vidum; tātad uzbrucējiem nevarēja būt pietiekami daudz vietas, kur izvērst kauju. Malartiks kopā ar Pjēdgrī nostājās pie sienas vienā loga pusē un otrā lika ieņemt pozīcijas Tordgēlam un Brerignarijam, lai pār viņiem nenāktu pirmais uzbrucēju niknums un viņi atrastos izdevīgākā stāvoklī. Pirms komedianti varēja nonākt cīniņam piemērotā vietā, viņiem vajadzēja tikt cauri neganto slepkavnieku ierindai, un tie gaidīja, turēdami vienā rokā rapieri un otrā — pistoli. Visi atkal bija uzlikuši maskas, jo neviens no šiem godavīriem negribēja, lai viņu pazītu, ja notikumi beigtos bēdīgi, un tas izskatījās diezgan baigi — četri vīri melnām sejām, nekustīgi un klusi kā spoki.

—» Ejiet prom vai uzlieciet masku, — Malartiks čukstus teica Valombrēzam. — Nebūs nekāda labuma, ja jūs šai cīniņā pazīs.

— Kas man par daļu, — jaunais hercogs atbildēja, — es nebaidos ne no viena pasaulē, un tie, kuri mani

ieraudzīs, nevienam to nepateiks, — viņš piemetināja, draudīgi vicinādams rapieri.

—  Vismaz aizvediet uz citu istabu Izabellu, ši Trojas kara Helēnu, citādi nomaldījusies pistoles lode var visu samaitāt, un tas būtu ļoti nepatīkami.

Hercogs, uzskatīdams padomu par saprātīgu, piegāja pie Izabellas, kura kopā ar Čikitu bija paslēpusies aiz ozolkoka lādes, un apkampa viņu, kaut arī jaunava ķērās pie skulptūru izciļņiem un visiem spēkiem pretojās Vaiombrēzam; tikumīgā būtne, atmetusi sava dzimuma biklumu, labāk vēlējās palikt kaujas vietā, kur viņu apdraudēja lodes un rapieru smailes, kuras izdzēstu vienīgi dzīvību, nekā palikt vienatnē ar Valombrēzu, paglābta no cīniņa nejaušībām, bet pakļauta rīcībai, kas varētu laupīt viņas godu.

—   Nē, nē, laidiet mani! — viņa iesaucās, izmisīgi vairīdamās un ķerdamās pie durvju aplodas, jo juta, ka Sigoņaks nevar būt tālu. Beidzot hercogam izdevās pavērt durvis, un viņš ievilka Izabellu otrā istabā, bet tad jaunā sieviete izrāvās no viņa rokām un skrēja pie loga; taču Valombrēzs viņu atkal sagūstīja, pacēla gaisā un aiznesa apartamenta tālākajā galā.

—  Glābiet mani! — viņa vārgi sauca, juzdama, ka tūlīt spēki izsīks. — Glābiet mani, Sigoņak!

Nokrakšķēja zari, skaļa balss, kas šķita plūstam no debesīm, iemeta istabā vārdus: «Es esmu te!» — un melna ēna zibens ātrumā izslīdēja starp algotņiem tik sparīgi, ka nonāca istabas vidū, pirms gandrīz vienlaicīgi atskanēja četri pistoļu šāvieni. Dūmi bieziem mutuļiem piepildīja istabu un uz dažām sekundēm noslēpa četrkāršā šāviena iznākumu; kad tie kaut cik izklīda, duelanti ieraudzīja Sigoņaku vai, pareizāk sakot, kapteini Frakasu, jo viņi to pazina ar tādu vārdu, stāvam rapieri rokā un neievainotu — vienīgi viņa platmales spalva bija salauzta, jo pistoļu krams nepaspēja tik ātri uzdzirksteļot, lai lodes viņu sasniegtu negaidītajā un straujajā iebrukumā. Taču Izabellas un VaJombrēza tur vairs nebija. Hercogs izmantoja jūkli, lai aiznestu pa pusei samaņu zaudējušo upuri. Starp nabaga komedianti un viņas augstsirdīgo aizstāvi bija smagas durvis un pamatīga bulta, turklāt viņu apgrūtināja četri laupītāji. Laimīgā kārtā Čikita, veikla un lokana kā zalktis, cerībā, ka varēs Izabellai noderēt, pa durvju spraugu ieslīdēja pakaļ hercogam, kurš cīņas karstumā un šāvienu troksnī nepievērsa viņai ne

kādu uzmanību, jo vairāk tāpēc, ka viņa fcigli paslēpās tumšā lielas zāles kaktiņā — telpu vāji apgaismoja viena vienīga uz trauku skapja nolikta lampa.

—   Nelieši, kur ir Izabella? — Sigoņaks iesaucās, redzēdams, ka jaunās komediantes tur nav. — Nupat es dzirdēju viņas balsi.

—  Jūs mums nelikāt viņu sargāt, — Malartiks pilnīgi aukstasinīgi atbildēja, — turklāt mēs esam diezgan sliktas duenjas.

To sakot, viņš ar paceltu rapieri metās virsū baronam, kas viņu pienācīgi saņēma. Malartiks bija pretinieks, ar kuru vajadzēja rēķināties; pēc Lampurda viņu uzskatīja par veiklāko paukotāju Parīzē; taču viņam nebija tik daudz spēka, lai izturētu ilgu cīniņu ar Sigoņaku.

—   Uzmaniet logu, kamēr es noņēmos ar šo viru, — viņš, turpinādams cīnīties, sacīja Pjēdgrī, Tordgēlain un Brengnarijam, kuri steidzīgi pielādēja pistoles.

Tai pašā brīdī pārdrošā lēcienā istabā iebrāžas vēl viens aplencējs. Tas bija Skapēns, kuru senakais žongliera un zaldāta amats vērta apbrīnojami piemērotu tāda veida kāpieniem aplenkta cietokšņa mūros. Viņš pārlaida skatienu telpai un uzreiz pamanīja, ka algotņu rokas nodarbina ložu un pulvera ielādēšana pistolēs un rapieri ir nolikti blakus; zibens ātrumā viņš izmantoja apjukumu, ko pārsteigtajos ienaidniekos radīja viņa straujā un negaidītā ierašanās, savāca rapierus un izmeta tos pa logu; tad viņš pieskrēja pie Brengnarija, saķēra to ap vidu un pārvērta ienaidnieku par tādu kā vairogu, stumdams sev pa priekšu un grozīdams tā, lai tas visu laiku atrastos pistoļu stobru galā.

—   Pie visiem jodiem, nešaujiet taču! — Brengnarijs auroja, pa pusei noslāpis Skapēna drudžaino roku spīlēs. — Nešaujiet! Jūs man trāpīsiet krustos vai galvā, un sevišķi bēdīgi būs tas, ka nogalinātāji būs mani biedri.

Lai neļautu Tordgēlam un Pjēdgrī tēmēt no aizmugures, Skapēns prātīgi atspiedās pret sienu, nolicis priekšā Brengnariju gluži kā nocietinājumu; un, lai piespiestu mainīt mērķa punktu, viņš algotni grozīja uz visām pusēm un kratīja tā, ka laupītāja kājas reizēm pieskārās pie zemes, tomēr negūstot no tās jaunus spēkus, kā guva Antejs.

Tā bija ļoti prātīga rīcība, jo Pjēdgrī, kam lāgā nepatika Brengnarijs un cilvēka dzīvība nebija ne graša vērta, pat ja šis cilvēks ir viņa biedrs, tēmēja galvā Skapēnam,

kurš bija mazliet garāks par algotni; šāviens gāja vaļā, bet komediants noliecās, paraujot Brengnariju uz augšu, lai pasargātu sevi, un lode ieurbās panelī, pie reizes noraujot nabaga laupītāja ausi, un tas sāka pilnā kaklā brēkt: «Es esmu beigts! Es esmu beigts!» — bet skaļa balss skaidri pierādīja, ka viņš vēl ir pie pilnas dzīvības.

Skapcns, kam nepavisam negribējās gaidīt otru šāvienu un kas labi zinaja, ka svins izies cauri Brengnarijam, kuru ne visai smalkjūtīgie biedri upurēs, un vēl pamatīgi viņu ievainos, izmantoja algotni par bumbu un meta tik spēcīgi virsū Tordgēlam, kas tuvojās, liecot uz leju ieroča stobru, ka pistole tam izkrita no rokas un duelants aizkūleņoja pa grīdu kopā ar biedru, kura asinis šļācās tam sejā un laupīja redzi. Pamatīgais kritiens Tordgelu uz dažiem mirkļiem apdullināja, un tas palika nekustīgi guļam, bet Skapēnam ar to pietika, lai pastumtu ar kāju pistoli zem kādas mēbeles un paceltu dunci, sagaidot Pjēdgri, kas pārskaities par neveiksmīgo šāvienu, metās virsū ar nazi.

Skapēns noliecās un ar kreiso roku satvēra Pjēdgri plaukstu, kurā tas turēja nazi, bet ar labo, kurā bija duncis, deva pretiniekam triecienu, kas droši vien būtu nāvīgs, ja asmens neatdurtos pret biezo bifeļādas vesti. Tomēr duncis izdūrās ādai cauri un ķēra miesu, noslidot gar ribām. Kaut arī ievainojums nebija nedz nāvīgs, nedz arī bīstams, Pjēdgri tas pārsteidza, un laupītājs sagrīļojās, tā ka komediants, saliekdams plaukstu, ko nebija palaidis vaļā, viegli nospieda jau novājināto ienaidnieku uz viena ceļa. Drošības labad viņš vēl uzsita tam ar papēdi pa galvu, lai padarīlu pavisam rāmu.

Visu šo notikumu laikā Sigoņaks saltā niknumā cīnījās ar Malartiku kā jau cilvēks, kas dziļas zināšanas nodod lielas drosmes kalpībā. Viņš atsita visus algotņa triecienus un jau bija viegli ievainojis to rokā, ka liecināja pēkšņi parādījies sarkans plankums uz Malartika piedurknes. Tas, saprazdams, ka ir pazudis, ja ciņa vēl ilgi turpināsies, nolēma sakopot visus spēkus un deva dziļu cirtienu Sigoņakam, noliecoties uz priekšu ar visu ķermeni. Abi tērauda asmeņi sasitās tik spēcīgi, ka pašķīda dzirksteles; bet bronzas rokturī ietvertais barona rapieris patrieca sānis algotņa slīpi vadīto smaili. Tā paslīdēja gar kapteiņa Frakasa padusi, mazliet ieskrambājot kamzoli, bet neskarot miesu. Malartiks izslējās; bet, pirms viņš atkal ieņēma aizsardzības pozīciju, Sigoņaks izsita viņam rapieri no rokas, uzlika tam virsū kāju un, pielicis asmeni pie rīkles, uzsauca:

—   Padodieties vai mirstiet!

Sajā kritiskajā brīdī kaujas mutulī parādījās liels stāvs, laužot sīkos zarus, un jaunatnācējs, ievērojis Malartika muļķīgo stāvokli, valdonīgi sacīja:

—   Sim varenajam cīnītājam tu vari padoties nepazemojoties; tava dzīvība ir viņa rapiera galā. Tu esi krietni izpildījis savu pienākumu; uzskati sevi par karagūsteknl.

Tad viņš pagriezās pret Sigoņaku un teica:

—   Sī cilvēka vārdam jūs varat uzticēties, tas savā veidā ir krietns vīrs un tagad pret jums vairs neko neuzsāks.

Malartiks piekrītoši pamāja, un barons nolieca uz leju sava varenā rapiera galu. Bet diezgan samulsušais algotnis pievāca ieroci, iebāza to makstī un klusēdams apsēdās uz krēsla, kur spieda mutautu pie rokas, kuras piedurkne kļuva aizvien sarkanāka.

—   Pret šiem vairāk vai mazāk ievainotajiem un beigtajiem zeļļiem, — Zakmēns Lampurds (jo tas bija viņš) teica, — labāk ir nodrošināties, un mēs, ja jums nav iebildumu, sasiesim viņiem kājas kā putniem, kurus nes uz tirgu ar galvu uz leju. Viņi var piecelties un iekost kaut vai papēdī. Tie ir tīrie nelieši, kas spēj izlikties ievainoti, lai izglābtu savu ādu, kurai gan nav lielas vērtības.

Un, noliecies pie tiem, kuri garšļaukus gulēja uz grīdas, viņš izvilka no bikšu kabatas tievu virvi un brīnumveikli sasēja kājas un rokas Tordgēlam, kas izlikās pretojamies, Brengnarijam, kurš sāka kliegt kā dīrāts, un

E

at Pjēdgrī, kaut ari tas nekustējās gluži kā mironis un ija bāls kā nāve.

Ja jūs brīnāties, kā Lampurds nonācis aplencēju vidū, atcerieties, ka algotnis bija kļuvis par dedzīgu Sigoņaka apbrīnotāju, jo barona paukošanās stils viņu pārsteidza, tiekoties uz Jaunā tilta, tāpēc viņš bija nolēmis kapteinim kalpot; grūtajos un bīstamajos apstākļos tādu palīdzību nevarēja nonicināt. Turklāt tolaik bieži gadījās, ka biedri, pretinieku algoti, satikās ar paceltiem rapieriem vai izvilktiem dunčiem, bet par fo neviēns nekaunējās.

Mēs neesam aizmirsuši, ka Larapē, Agostēns, Merindols, Azolāns un Labrišs uzbrukuma sākumā pils laiva $ķērsoja aizsarggrāvi, lai nonāktu ienaidnieku aizmugurē un uzbruktu tiem. Viņi klusām bija apgājuši apkārt kanālam un nonākuši pie vietas, kur lielais nocirstais koks, pārkrītis pāri ūdenim, jaunās komediantes atbrīvotājiem noderēja reizē par gaisa tiltu un kāpnēm. Brašais Hērods, kā jau varam iedomāties, neliedza savu palīdzību un drosmi Sigoņakam, ko viņš ļoti augstu vērtēja un kam būtu sekojis kaut līdz elles vārtiem, pat ja nebūtu runa par dārgo Izabellu, kuru mīlēja visa trupa un viņš jo sevišķi. Ja viņš vēl nav redzēts piedalāmies karstajā cīņā, tas nav gļēvulības dēļ; jo, kaut komediants, viņš bija tikpat drosmīgs kā karavīrs. Viņš, tāpat kā visi citi, uzsēdās jāteniski uz stumbra, atbalstījās ar rokām un šļūca uz priekšu, nebēdājot par biksēm, kas plīsa uz mizas grumbuļiem. Viņam pa priekšu, kā nu mācēdams, virzī'ās teātra portjē, dūšīgs puisietis, kas bija pieradis la st darbā dūres un ciniiies pret skatītāju pūļa uzbrukumiem. Portjē, nonācis līdz vietai, kur stumbrs sadalījās, satvēra resnu zaru un turpināja ceļu; bet, kad stumbra galā nonāca Hērods, kas miesās bija tikpat varens ka Goliāts, — tas viņam ļoti labi noderēja tirānu lomās, bet nepavisam ne, rāpjoties pa kokiem, — viņš manīja, ka zari zem viņa lokās un draudīgi krakšķ. Viņš paskatījās uz leju un ieraudzīja tumsā apmēram trīsdesmit pēdu dziļumā aizsarggrāvja melno ūdeni. Tādas izredzes darīja viņu domīgu un pamudināja apsēsties uz resnākas stumbra vietas, kas labāk varēja viņu noturēt.

«Ilm,» viņš domās norūca, «zilonim būtu tikpat prātīgi dejot uz zirnekļa austa pavediena kā man — kāpt uz žagariem, kuri saliektos pat zem zvirbuļa svara. Tas piederas mīlētājiem, Skapēniem un citiem veikliem zeļļiem, kuru lomām vajadzīgs kalsnums. Komēdijas karalis un tirāns vairāk pievēršas galdam nekā sievietēm, tāpēc man nav virves dejotāja un akrobāta veiklības. Ja es pavirzīšos kaut soli uz priekšu, lai dotos palīgā kapteinim Frakasam, kuram esmu ļoti vajadzīgs, kā nojaušu pēc pistoļu šāvieniem un rapieru džinkstēšanas, kas liecina par niknu cīņu, es iekritīšu šajā Stiksas ūdeņiem līdzīgajā grāvī, melnā un biezā kā tinte, zaļiem ūdensaugiem aizaugušā un varžu pilnā, un iegrimšu dūņās pāri galvai — tā būs nožēlojama nāve un smirdīgs kaps, bēdīgs gals bez kāda labuma, jo es nebūšu ievainojis nevienu ienaidnieku. Te nav jākaunas griezties atpakaļ. Drosme te neko nelīdz. Ja es būtu kaut Ahillejs, Rolands vai Sids, es nevarētu svērt mazāk par divsimt četrdesmit livriem un dažām uncēm uz zara, kas nav resnāks par mazo pirkstiņu. Tātad jāgriežas atpakaļ. Gan jau es atradīšu kādu viltīgu paņēmienu, kā iekļūt cietoksnī un palīdzēt brašajam baronam, kas šobrīd droši vien apšauba manu draudzību, ja viņam ir laiks par kaut ko vai kādu domāt.»

Pabeidzis šo iekšējo monologu, kura vārdi raisījās simtreiz ātrāk par tiem, ko lāga vīrs Homērs tomēr nosauca par spārnotiem, Hērods uz sava koka zirga vai, pareizāk sakot, stumbra strauji apmetās otrādi un sāka prātīgi rāpties lejā. Viņš uztvēra klusu troksni, it kā ceļgali berzētos pret mizu, un smagu eipu kā cilvēkam, kas pūlas tikt uz augšu, un, kaut arī nakts bija tumša un pils ēna to vērta vēl melnāku, viņam šķita, ka redz neskaidru apveidu — tādu kā kumpumu uz gludā stumbra. Lai pats netiklu ieraudzīts, viņš pieplaka pie tā, cik vien ļāva varenais kuņģis, un, elpu aizturējis, nekustīgs gaidija nezināmo tuvojamies. Pēc pāris mirkļiem viņš pacēla gaivu un, ieraudzījis pretinieku pavisam tuvu, pēkšņi izsiejā?, atklājot plato seju nodevējam, kas bija nolēmis viņu pārsteigt un iedurt nazi mugurā. Lai kāpjot rokas būtu brīvas, Merindols, uzbrukuma komandieris, dunci bija paņēmis zobos, un biezajā krēslā šķita, ka viņam ir varenas ūsas. Hērods ar spēcīgo roku sakampa viņu aiz rīkles un saspieda tā, ka Merindols, aizžņaugts, it kā būtu iebāzis kaklu vītola cilpā, atvēra muti, lai ievilktu gaisu, un duncis iekrita kanālā. Tā kā spiediens uz rīkli nemitējās, viņa ceļgali atlaidās no koka, rokas nokārās un sāka krampjaini raustīties; un drīz vien tumsā atskanēja smaga kritieni troksnis, un kanāla ūdens uzšļakstēja tik augstu, ka pilieni ķēra Hēroda kājas.

«Viss viens,» Tirāns nodomāja, «ja viņš nav nožņaugts, tad noslīks. Man tīk abas iespējas. Taču turpināsim bīstamo lejupkāpienu.»

Viņš pašļūca vēl dažas pēdas uz priekšu. Netālu no viņa drebēja sīka, zilgana dzirkstelīte, norādīdama, ka tur gruzd pistoles deglis; noklikstēja gailis, tumsā uzliesmoja zibsnis, atskanēja šāviens un lode aizlidoja divus trīs sprīžus no Hēroda, kas noliecās, līdzko pamanīja mirdzošo punktu, un ierāva galvu plecos ka bruņurupucis bruņās.

—   Nolādētais ragainis! — noburkšķēja piesmakusi balss. Rūcējs nebija neviens cits kā Larapē, kas nebija trāpījis mērķī.

—   Drusku šķībi, mazulīt, — Hērods atbildēja, — kaut arī es esmu diezgan liels; tu laikam esi velnišķīgi neveikls. Bet tagad alsit šito'

Un Tirāns pacēla rungu, kas ar ādas siksnu bija piesieta pie rokas — tas gan nav nekāds cildenais ierocis, bet viņš ar to rīkojās apbrīnojami veikli, jo trupas turnejās daudzkārt bija to cilājis uz skatuves. Runga sastapa rapieri, ko algotnis izrāva no maksts, pirms tam aizbāžot nevajadzīgu kļuvušo pistoli aiz joslas, un sašķaidīja asmeni gabalgabalos kā stiklu, tā ka Larapē rokā palika tikai rapiera strupulis. Nūjas gals ķēra pretinieka plecu, gan samērā viegli, jo sitienu daļēji bija uztvēris ierocis.

Abi ienaidnieki atradās aci pret aci, jo viens joprojām rāpās lejup, bet otrs pūlējās tikt uz augšu, viņi apķēra viens otru ap vidu un mēģināja iegāzt pretinieku ieplestajā melnajā aizsarggrāvja riklē. Kaut arī Larapē bija spēcīgs un veikls zellis, tādu blāķi kā Tirāns nebija viegli iekustināt. Tikpat labi viņš varētu vēlēties izraut torni ar visiem pamatiem. Hērods bija sakrampējis pēdas zem stumbra, ko turēja kā knaiblēs. Viņa hērakliski muskuļotajās rokās Larapē svīda un pūta vien. Pie Hēroda platajām krūtīm saplacināts gluži plāns, viņš atspiedās ar rokam pret tā pleciem, lai atbrīvotos no varenā skāviena, Hērods ar veiklu viltību mazliet atslābināja kampienu, algotnis atliecās atpakaļ, dziļi ievilka elpu, tad komediants, piepeši palaidis viņu vaļā, saķēra ap gurniem un, gaisā pacēlis, atrāva no koka. Tagad Tirānam atlika vienīgi paplest rokas, lai Larapē izsistu caurumu aizsarggrāvja ūdenszāļu segā. Komediants arī plati atpleta rokas, un duelants krita; taču tas bija izveicīgs un stiprs vīrs, kā jau esam teikuši, viņš krampjaini sažņaugtiem pirkstiem pieķērās pie koka, viņa augums drebēja un šūpojās virs bezdibeņa, pūloties ar lieliem vai pēdām aptvert stumbru. Tas neizdevās, Larapē palika karājamies kā burts «I», ķermeņa smagums viņam drausmīgi nostiepa rokas. Pirksti negribēja laist vaļā zaru un turējās mizā kā dzelzs āķi, cīpslas saspringa, gatavas pārtrūkt gluži kā pārlieku uzvilktas vijoles stīgas. Ja būtu gaišs, varētu redzēt, ka zem sazilējušajiem nagiem sūcas ārā asinis.

Stāvoklis nebija patīkams. Pieķēries ar vienu pašu roku, kas briesmīgi cieta no auguma svara, Larapē ne tikai pārvarēja fiziskas sāpes, viņu mocīja arī reibinošas bailes no kritiena, kurām jaucās klāt pievilkšanas spēks, ko iedveš karāšanās virs bezdibeņa. Ieplestās acis stingi raudzījās melnajā dziļumā, ausīs džinkstēja, svelpjošas skaņas urbās deniņos kā bultas; viņā cīnījās vēlēšanās mesties lejā un vel dzīvais pašsaglabāšanas instinkts: viņš neprata peldēt, un aizsarggrāvis viņam būtu kaps.

Par spīti niknajam izskatam un ogjmelnajām uzacīm, Hērods īstenibā bija labsirdīgs cilvēks. Viņam kļuva žēl nabaga zeļļa, kurš jau vairākas bezgalgaras minūtes šūpojās tukšumā un kura baismās bailes paildzināja agoniju. Noliecies gar stumbru, viņš teica Larapē:

—   Blēdi, ja tu man apzvērēsi pie viņpasaules dzīves, jo šīspasaules dzīvība pieder man, turpmāk nepiedalīties cīniņā, es tevi noņemšu no karātavām, kurās tu šūpojies kā noķerts zaglis.

—   Es zvēru, — nosēcās Larapē, kam spēki jau gandrīz bija izsikuši. — Bet ātrāk, Dieva dēj, es jau kritu!

Hērods ar savu Hērakla roku sakampa nelieša dilbu un, liekot lietā brīnumaino spēku, pacēla viņa ķermeni līdz stumbram, uz kura viņš to nosēdināja jāteniski sev priekšā, turēdams tikpat veikli kā lupatu lelli.

Kaut arī Larapē nebija nekāda viegli ģībstoša jaunkundzīte, viņš bija gandrīz bez samaņas, kad krietnais komediants izvilka viņu no tukšuma, kur viņš bez varenās rokas atbalsta būtu iegāzies kā bluķis.

—   Alan nav sāļu, ko dot tev paostīt, nedz arī spalvu, ko dedzināt pie deguna, — Tirāns teica, grābstīdamies pa kabatu. — Bet te ir stiprinošs līdzeklis, kas palīdzēs tev atgūties, tas ir tīrs Hendeijas degvīns, saules kvintesence.

Un viņš pielika pudeles kakliņu pie ģībstošā duelanta lūpām.

—   Tagad pasūc šo pieniņu. Vēl divus trīs malkus, un tu jutīsies spirgts kā medību vanags ar noņemtu mici.

Spēcīgais brūvējums uzreiz iedarbojās uz algotni, kas pateicās Ilērodam un sāka kustināt notirpušo roku, lai tā atgūtu lokanību.

—   Un tagad, — Hērods sacīja, — izbeigsim niekoties, kāpsim lejā no šīs laktas, kur es nejūtos īsti savā vietā, un nostāsimies uz svētītās cietzemes, kas manam tuklumam piestāv labāk. Ej pa priekšu, — viņš piemetināja, apgriezdams Larapē un nolikdams viņu jāteniski ar seju uz otru pusi.

Larapē slidinājās uz leju, un Tirāns viņam sekoja. Nonākot pie stumbra resgaļa, — Hērods viņam bija aiz muguras, — algotnis kanāla malā pamanīja sardzes posteni, kurā bija Agostēns, Azolāns un Basks.

—   Draugs! — viņš tiem skaļi uzsauca un, galvu pagriezis, pačukstēja komediantam: — Nerunājiet ne vārda un sekojiet man pa pēdām.

Nolēcis no koka, I.arapē piegāja pie Azolāna un iečukstēja viņam ausi paroli. Pēc tam viņš piebilda: — Sis biedrs, tāpat kā es, ir ievainots, mēs paiesim drusku sānis apmazgāt un pārsiet brūces.

Azolāns piekrītoši pamāja. Nekas nebūtu ticamāks par šo pasaciņu. Larapē un Tirāns devās prom. Kad viņi bija aizgājuši aiz kokiem, kuri, kaut arī bez lapām, tumsā bija pietiekami labs aizsegs, algotnis teica Hērodam:

—  Jūs augstsirdīgi dāvājāt man dzīvību. Es nupat izglābu jūs no nāves, jo šie trīs brašie vīri jūs nobeigtu. Esmu samaksājis parādu, taču neuzskatu, ka būtu jums pietiekami atlīdzinājis; ja es jums kādreiz būšu vajadzīgs, jūs mani atradīsiet. Tagad dariet, kas jums darāms. Es eju uz šo pusi, ejiet jūs uz to pusi.

Palicis viens, Hērods virzījās tālāk pa aleju, caur koku audzi skatīdamies uz nolādēto pili, kur viņš, sev par lielu nožēlu, nevarēja iekļūt. Nevienā logā nedega gaisma, un muiža tajā pusē, kur nenotika ciņa, palika klusa un tumša. Tomēr uzlecošais mēness sāka mest nespodru gaismu uz stūraino fasādi un apsudraboja jumta violetos kārniņus. Tā austošā gaisma apspīdēja sardzes vīru, kura ēna līgani kustējās pa līdzenu laukumiņu aizsarggrāvja malā. Tur staigāja Labrišs, sargājot laivu, ar kuru Merindols, Larapē, Azolāns un Agostēns bija pārcēlušies pāri kanālam.

Sī aina mudināja Hērodu padomāt. «Ko, pie joda, šis vīrs te viens pats varētu darīt, kamēr viņa biedri kaujas ar dunčiem? Nav šaubu — baidoties no pēkšņa uzbrukuma vai nodrošinot atkāpšanos, viņš sargā kādu slepenu eju, kādus maskētus vārtiņus, pa kuriem, apdullinot viņu ar rungas sitienu pa galvu, es varbūt iekļūšu šajā nolāpītajā pilī un nonākšu pie Sigoņaka, kas man neiet ārā no prāta.»

Tā gudrodams, Hērods spēra uzmanīgus soļus, turklāt gāja tik klusi, it kā zoles būtu no tūbas, un tuvojās sargam ar kaķiski piesardzīgu gausumu, ar kādu mēdz būt apveltīti resni cilvēki. Nonācis piemērotā attālumā, viņš iebelza sargam pa pakausi tik stipri, lai izsistu to no ierindas, taču ne pārāk spēcīgi, jo negribēja nogalināt. Kā jau varējām pārliecināties, Hērods nebija aplam nežēlīgs un nevēlējās grēcinieka nāvi.

Pārsteigts tā, it kā viņu būtu ķēris zibens no skaidrāk debesim, Labrišs novēlās uz muguras un vairs nekustējās: sitiens bija viņu apdullinājis un laupījis samaņu. Hērods piegāja pie grāvja nožogojuma un ieraudzīja, ka tajā ir šaura sprauga, kas sniedzas līdz aizsargkanāla malas mūrējumā ierīkotām ieslīpam kāpnītēm, tās veda grāvja dziļumā vai vismaz līdz ūdenim, kurš šļakstījās uz to pēdējiem pakāpieniem. Tirāns uzmanīgi kāpa lejā un, manīdams, ka saslapušas kājas, apstājās, pūlēdamies tumsā kaut ko saskatīt. Drīz viņš pamanīja mūra ēnā laivas siluetu un pievilka braucamo klāt aiz ķēdes, ar ko tas bija piesiets pie kāpnēm. Stiprajam tragiķim ķēdi pārraut bija tīrais nieks, un viņš iekāpa laiviņā, kas zem lielā svara tik tikko neapgāzās. Kad līgošanās norima un līdzsvars bija atgūts, Hērods sāka klusām rīkoties ar pakaļgalā nolikto airi, kas reizē bija arī stūre. Tai paklausot, laiva drīz atstāja tumsas joslu, lai nonāktu gaismas joslā, kur eļļainajā ūdenī gluži kā raudu zvīņas trīsuļoja mēness spulgas. Nakts spīdekļa bālā vizma atklāja Hērodam pils mūra pamatos mazas trepītes, kas bija ierīkotas zem ķieģeļu arkādes. Viņš piestāja pie tām un, iedams pa velvi, bez šķēršļiem nonāca tobrīd pilnīgi tukšajā pils iekšējā pagalmā.

— Tad nu esmu pašā cietokšņa vidū, — Hērods sev teica, rokas berzēdams. — Mana drosme daudz labāk jūtas uz platām, krietni cementētām plāksnēm nekā uz papagaiļu laktas, no kuras esmu nokāpis. Tagad palūkosimies apkārt un pievienosimies biedriem.

Viņš devās uz lieveni, ko sargāja divas akmens sfinksas, un ļoti prātīgi sprieda, ka tāda izrotāta ieeja ved uz nama vislepnākajām telpām, kur Valombrēzs noteikti ir iesprostojis jauno komedianti un kur tobrīd acīmredzot risinās kauja par šo bez Menelaja palikušo un, galvenais, Paridam pārlieku uzticīgo Helēnu. Sfinksas nemaz negrasījās pacelt ķepu un sargāt ieeju.

Šķita, ka uzvaru gūst aplencēji. Brengnarijs, Pjēdgrī un Tordgēls gulēja uz grīdas kā teļi salmos. Bandas vadonis Malartiks bija atbruņots. Taču uzvarētāji īstenībā bija sagūstīti. Starp . iņiem un meklēto bija no ārpuses aizslēgtas bieza ozolkoka durvis, izrotātas ar gaumīgiem pulēta tērauda apkalumiem, un tās varēja kļūt par nepārvaramu šķērsli cilvēkiem, kuriem nebija nedz cirvju, nedz stangu, ar ko tās uzlauzt. Sigoņaks, Lampurds un Skapēns atspiedās ar plecu pret vērtnēm un mēģināja tās ielauzt, taču tās bija stipras, un viņu vienotie spēki sāka izsīkt.

—   Kā būtu, ja mēs pielaistu uguni, — izmisuma pārņemtais Sigoņaks teica. — Kaminā ir degošas pagales.

—  Tas vilktos dikti ilgi, — Lampurds atbildēja.

—   Ozola serde deg ļoti lēni. Labāk ņemsim šo lādi un pārvērtīsim par katapultu un tarānu, kas var salauzt tik stipru šķērsli.

Sacīts — darīts, un neparastā, smalkiem skulpturāliem veidojumiem rotātā lāde, nikni sagrābta un ar spēku mesta, atsitās pret pamatīgajām durvīm, tikai ieskrāpējot pulējumu un nolaužot piemīlīgi izgrebtu eņģelīša vai amoriņa galvu, kas veidoja vienu no tās stūriem. Barons vai prātu zaudēja, jo bija redzējis, ka Valombrēzs atstāj istabu, nesdams Izabellu, kaut arī jaunava izmisīgi pretojās.

Piepeši atskanēja skaļš brīkšķis. Zari no loga pazuda, un koks ar lielu blīkšķi iegāzās aizsarggrāvī, tad bija dzirdami cilvēka kliedzieni — tur brēca teātra portjē, savā kāpienā apstājies, jo izraudzītais zars, kā izrādījās, bija pārāk nestiprs, lai to noturētu. Azolānam, Agostēnam un Baskam bija ienākusi prātā spožā doma iegrūst koku ūdenī, lai aplencējiem nogrieztu atkāpšanos.

—  Ja neuzlauzīsim šīs durvis, — Lampurds teica,

—  mēs būsim noķerti kā žurkas lamatās. Velns lai parauj tālaika amatniekus, kuri strādāja tik pamatīgi! Es mēģināšu ar dunci sakapāt koku ap atslēgu, lai to atlauztu, ja jau tā turas tik stingri. No šejienes jātiek ārā, lai maksātu ko maksādams. Mums vairs nav iespējams ķerties pie sava koka kā lāčiem Bernes bedrēs Šveicē.

Lampurds jau taisījās stāties pie darba, kad slēdzenē atskanēja klikšķis, it kā tur apgrieztos atslēga, un veltīgo uzbrukumu izturējušās durvis atvērās pašas.

—   Kas ir šis labais eņģelis, kas tā nāk mums palīgā? — Sigoņaks Iesaucās. — Un kāda brīnuma dēļ šis durvis, kas tik ilgi pretojās, tagad padodas pašas?

—   Nav nedz eņģeļa, nedz brīnuma, — Čikita atbildēja, ienākdama istabā un vērsdama pret baronu savu noslēpumaino un rāmo skatienu.

—   Kur Izabella? — Sigoņaks sauca, pārlaizdams skatienu mazas lampiņas raustīgās blāzmas vāji apgaismotajai zālei.

Sākumā viņš neredzēja neko. Durvju pēkšņās atvēršanās pārsteigtais hercogs de Valombrēzs bija atkāpies telpas stūri, ar savu augumu aizsegdams aiz šausmam un noguruma pa pusei paģībušo jauno komedianti; viņa bija noslīgusi ceļos, galvu atspiedusi pret sienu, par muguru atrisušiem matiem, nekārtīgu apģērbu, salauztiem ņiebura dzelzīšiem — tik izmisīgi viņa bija locījusies nolaupītāja skavas, bet tas, juzdams, ka upuris slīd arā no rokām, veltīgi mēģināja iegūt kādu neķītru skūpstu kā jauns fauns, kas velk meža biezoknī nevainīgo.

—   Viņa ir te, — Čikita sacīja, — šajā stūrī aiz senjora Valombrēza muguras; bet, lai iegūtu sievieti, ir jānogalina vīrietis.

—   Lai ko tas maksātu, es viņu nonāvēšu, — Sigoņaks teica, ar izstieptu rapieri dodamies pretī jaunajam hercogam, kurš jau bija nostājies kaujas pozīcijā.

—  To mēs vēl redzēsim, kapteini Frakasa kungs, klaidoņu bruņiniek, — vislielākajā nicinājumā atbildēja jaunais hercogs.

Asmeņi sakrustojās un griezās viens ap otru piesardzīgi un gausi, kā jau prasmīgu paukotāju cīņā, kas uzsākta uz dzīvību vai nāvi. Valonibrēzs nevarēja spēkā mēroties ar Sigoņaku; taču viņš, kā jau augstākās sabiedrības cilvēks, ilgi bija apmeklējis akadēmijas, piesviedrējis dažu kreklu paukošanās zālēs un vingrinājies ar vislabākajiem skolotājiem. Tātad viņš nerīkojās ar rapieri kā ar slotaskātu, kā Lampurds nitīgi izteicās par neveikliem paukotājiem, kas, viņaprāt, tikai apkaunoja amatu. Zinādams, cik bīstams ir pretinieks, jaunais hercogs nocietinājās aizsardzībā un atsita uzbrukumus, bet pats neuzbruka. Viņš cerēja nokausēt Sigoņaku, kas jau bija noguris uzbrukumā pilij un divkaujā ar Malartiku, — Valombrēzs caur durvīm bija dzirdējis rapieru šķindu. Tomēr, kaut arī visu laiku atvairīja barona cirtienus, ar kreiso roku viņš meklēja uz krūtīm ķēdītē pakārtu sudraba svilpīti. Atradis viņš pielika to pie lūpām un spalgi, gari novīvināja. Sī kustība viņam varēja maksāt dārgi; barona rapieris gandrīz pienagloja roku pie mutes; taču smaile, mazliet novēlota pretsitiena atvairīta, tikai ieskrambāja īkšķi. Valombrēzs atkal ieņēma kaujas pozīciju. Viņa acis šķīla mežonīgus zibšņus kā nonāvēt kāra baziliska redzokļi; sātaniska ļaunuma grimase sašķieba lūpu kaktiņus, viņš taisni izstaroja apmierinātu nežēlību un, sevf neatsegdams, devās pretī Sigoņakam, dodams vienmēr atvairītus rapiera cirtienus.

Malarliks, Lampurds un Skapēns ar milzīgu interesi nolūkojās šaja duelī, no kura bija aikangs kaujas iznākums, jo te aci pret aci tuvcīņā bija satikušies abu pušu vadoņi. Skapēns pat atnesa no otras istabas svečturus, lai pretinieki varētu labāk tēmēt. Aizkustinoša uzmanība!

—   Hercogs nemaz tik slikti nepaukojas, — Lampurds teica, taisnīgi novērtēdams sāncenšus, — es nebūtu domājis, ka viņš spēj tik labi aizsargaties; bet, ja viņš atsegsies, tad būs pagalam. Kapteinim Frakasam roka ir garāka nekā viņam. Ak, jods, šis pusloka cirtiens ir pārak plašs. Ko es jums teicu? Redziet, tur pretinieka rapieris ielaužas aizsardzībā. Valombrēzs ir skarts; nē, viņš ļoti laicīgi atkāpjas.

Tai brīdī atskanēja juceklīgu soļu klaudzoņa. Krakšķēdams atvērās kāds sienas panelis, un pieci seši apbruņoti sulaiņi strauji iedrāzās zalē.

—   Ni-siet prom šo sievieti! — Valombrēzs viņiem uzsauca. — Un aizvāciet šos salašņas! Man ir darīšana ar kapteini. — Un paceltu rapieri viņš metās virsū Sigoņakam.

Neliešu iebrukums pārsteidza Sigoņaku. Viņš mazliet atslabināja uzmanību, jo ar skatienu sekoja Izabellai, kas pilnīgi zaudēja samaņu, kad divi sulaiņi, hercoga aizsargāti. stiepa viņu uz kāpņu pusi, un Valombrēza rapieris ieskrambāja viņam delnu Sis pieskāriens atgādināja, kādā situācijā viņš atrodas, un barons deva hercogam dziļu triecienu, kas to ķera zem atslēgas kaula, un pretinieks sagrīļojās.

Lampurds un Skapēns pa to laiku godam saņēma sulaiņus. Lampurds viņus bakstīja ar garo rapieri kā žurkas, un Skapēns sita viņiem pa galvu ar pistoli — šo ieroci viņš bija pievācis. Redzēdami, ka viņu kungs ir ievainots un stāv bāls kā nāve, atspiedies pret sienu un atbalstījies uz rapiera roktura, nožēlojamie nelieši, gļēvi un bailīgi, atkāpās un laida ļekas vaļā. Tiesa, kalpotāji nemīlēja Valombrēzu, jo viņš pret tiem izturējās nevis kā saimnieks, bet kā untumains un nežēlīgs tirāns.

—   Surp, blēži, šurp! — viņš vājā balsī izdvesa. — Vai jūs tā pamctīsiet savu hercogu bez palīdzības un atbalsta?

Kamēr risinājās šie notikumi, Hērods, kā jau teicām, tik ātri, cik vien ļāva tuklums, kāpa pa platajām trepēm, kuras kopš Valombrēza ierašanās apgaismoja liels, skaisti izgreznots zīda audeklā pakārts lukturis. Otrā stāva kāpņu laukumā viņš nonāca tieši tajā brīdī, kad sulaiņi nesa prom Izabellu — bālu, nekustīgu, atrisušiem matiem — gluži ka mirušu. Viņš nosprieda, ka tikuinigās pretošanās dēļ jaunais hercogs komedianti ir nogalinājis pats vai licis nogalināt, un, šīs domas saniknots, sāka zvetēt zeļļus ar rapieri, tā ka tie, negaidītā uzbrukuma pārsteigti, aizņemtām rokām nespēdami pretoties, palaida savu upuri vaļā un aizjoza, it kā pats velns tiem dzītos pakaļ. Hērods noliecās un pacēla Izabellu, atbalstīja tās galvu pret savu ceļgalu un uzlika roku uz sirds, tā pārliecinoties, ka tā vēl pukst. Viņš redzēja, ka aktrisei, šķiet, nav nekādu ievainojumu un ka viņa sāk lēnām elpot kā cilvēks, kas pamazām atgūst samaņu.

Tādā pozā viņus drīz atrada Sigoņaks, kas bija atbrīvojies no Valombrēza, dodams viņam briesmīgu rapiera cirtienu, kuru ļoti apbrīnoja Lampurds. Barons nometās ceļos pie savas draudzenes, saņēma viņas roku un balsī, ko izabella uztvēra neskaidri kā pa sapņiem, teica:

— Atgūstieties, mīļā sirds, nebaidieties vairs. Jūs esat savu draugu rokās, un turpmāk neviens jums vairs nedarīs pāri.

Kaut arī Izabella vēl nebija atvērusi acis, liegs smaids pavīdēja viņas bālajās lūpās, un ar baltiem, ģīboņa auksto sviedru mikliem pirkstiem viņa tikko manāmi paspieda Sigoņaka roku. Lampurds aizkustināts vēroja aizgrābjošo pāri, jo viņu interesēja galanti notikumi, un viņš domāja, ka sirdslietās ir labāks lietpratējs nekā kurš katrs cits.

Piepeši valdonīgs raga pūtiens pāršķēla klusumu, kas sekoja cīņas troksnim. Pēc dažām minūtēm tas atkārtojās — spalgs, ilgs un nikns. Dobja rīboņa liecināja, ka tiek nolaists tilts. Rati nodārdēja zem velves, un kāpņu logos spēji ieblāzmojās pagalmā izvietoto lāpu sarkanā gaisma. Vestibila durvis skaļi aizcirtās, un skanīgajā kāpņu telpā nodimdēja steidzīgi soļi.

Drīz parādījās četri sulaiņi greznās livrejās, tie nesa iedegtas sveces, un to neizdibināmās sejas pauda tikai mēmu centību, kāda mēdz piemist aristokrātisku namu sulaiņiem. Aiz tiem kāpa cēla izskata vīrs, no galvas līdz kājām ģērbies ar ahātiem izrotātā melnā tērpā. Pie viņa krūtīm uz tumšās drānas mirdzēja ordenis, kādus piešķir tikai karaļiem un prinčiem, kādus saņem vienīgi visslavenākie. Nonākuši kāpņu laukumā, sulaiņi svečturiem rokā nostājās pie sienas kā statujas, un ne plakstu nodrebēšana, ne muskuļu savilkšanās seja neliecināja par to, cik neparasts ir skats, kas pavērās viņu acīm. Iekams kungs nebija ierunājies, viņiem neflnkstēja būt sava sprieduma.

Melnā tērptais senjors apstājās uz kāpnēm. K«ut art gadi bija ievilkusi grumbas viņa pierē un vaigos, nodzeltinājuši seju un izbalinājuši matus, viņā vēl varēja saskatīt līdzību ar portretu, kas saistīja Izabellas skatienus viņas izmisumā un ko viņa lūdzās kā draugu. Tas bija princis — Valombrēza tēvs. Dēlam bija dots kāds hercogistes vārds, līdz dabiskā mantošanas kārtība viņu savukārt padarīs par ģimenes galvu.

Ieraudzījis Izabellu, kuru balstīja Hērods un Sigoņaks un kuras baismais bālums vērta viņu līdzīgu mirušajai, princis pacēla rokas pret debesim un nopūtās.

—   Es esmu ieradies par vēlu, lai cik ātri steidzos, — viņš teica, noliecās pie jaunās komediantes un saņēma tās roku.

Kā no alabastra veidotās baltās plaukstas zeltnesī mirdzēja gredzens, kurā bija ietverts diezgan liels ametists. So rotu ieraugot, vecais senjors, šķiet, savādi uztraucās. Drudžaini drebošu roku viņš novilka to no Izabellas pirksta, pamāja sulainim ar svečturi pienākt tuvāk un sveces spilgtākajā gaismā pētīja akmenī iegravēto ģerboni, te pielikdams gredzenu pavisam tuvu pie gaismas, te attālinādams no acīm, lai ar savu sirmgalvja redzi labāk apskatītu visos sīkumos.

Sigoņaks, Hērods un Lampurds bažīgi vēroja prinča dīvainās kustības un seju, kas pārvērtās, ieraugot rotu, kuru viņš acīmredzot labi pazina un grozīja pirkstos, it kā nespētu pieņemt kādu mokošu domu.

—   Kur ir Valombrēzs? — viņš beidzot izsaucās pērkondiindošā balsī. — Kur ir manas dzimtas necienīgais briesmonis?

Nebija šaubu — šajā dārglietā, izdomāta ģerboņa rotātā gredzenā, viņš pazina to, ar kuru savulaik aizzīmogoja Izabellas mātei Kordēlijai sūtītās vēstules. Kā gan šis gredzens bija nonācis pirkstā jaunajai, Valombrēza nolaupītajai aktrisei un no kā viņa to dabūjusi? «Vai tiešām viņa būtu Kordēlijas un mana meita? Viņas amats — aktrise, vecums un seja, kuros nojaušami daži atmaiguši mātes vaibsti — tas viss mudina mani tam ticēt. Tātad šis nolāpītais brunču mednieks vajā pats savu māsu, šī mīlestība ir grēks. Ak, cik bargi es tieku sodīts par senu kļūdu!»

Beidzot Izabella atvēra acis un pirmo ieraudzīja princi, kas turēja rokā viņai no pirksta novilkto gredzenu. Viņai šķita, ka šo seju jau ir redzējusi, tikai vēl jaunu, bez sirmiem matiem un baltas bārdas. Varētu sacīt, ka tā ir virs kamīna pakārtā portreta novecojusi kopija. Viņu ieraugot, Izabellas sirdi pārņēma dzija godbijība. Viņa redzēja sev blakus brašo Sigoņaku un krietno Hērodu, abus sveikus un veselus, un cīņas satraukumu nomainīja atbrīvošanas drošība. Viņai vairs nebija ko baidīties nedz draugu, nedz sevis dēļ. Pa pusei piecēlusies, viņa nolieca galvu prinča priekšā, kas viņu ārkārtīgi uzmanīgi vēroja un šķita meklējam jaunavas vaibstos lidzību ar kādu senāk mīlētu cilvēku.

—   Kur jūs, jaunkundz, ņēmāt šo gredzenu, ar kuru man saistās dažas atmiņas? Vai tas pieder jums jau sen? — vecais senjors jautāja aizkustinājuma pilnā balsī.

—   Tas man pieder kopš bērnības, tas ir vienīgais mātes atstātais mantojums, — Izabella atbildēja.

—   Un kas bija jūsu māte, ko viņa darīja? — princis jautāja ar aizvien pieaugošu interesi.

—   Viņas vārds bija Kordēlija, — Izabella kautri bilda, — un viņa bija nabaga provinces komediante, kas tēloja karalienes un traģiskas princeses trupā, kur es spēlēju joprojām.

—   Kordēlija! Vairs nav nekādu šaubu, — princis satraukts teica. — Jā, tā tik tiešām ir viņa. Bet atļaujiet man paturēt šo gredzenu, — jūtas apvaldīdams, viņš karaliskā mierā atsāka, vēršoties pie Izabellas, — es jums to atdošu, kad vajadzēs.

—   Tas ir jūsu rokās, cienītais kungs, — atbildēja jaunā komediante, kurai caur miglainām bērnības atmiņām atausa seja, ko viņa pavisam maza bija redzējusi noliecamies pār savu šūpuli.

—   Kungi, — princis sacīja, skadru skatienu lūkodamies Sigoņakā un viņa biedros, — jebkuros citos apstākļos jūsu bruņoto iebrukumu manā pilī es varētu uzskatīt par dīvainu, bet es zinu iemeslu, kura dēļ esat ar spēku ienākuši līdz tam svētajā mājoklī. Vardarbība izraisa vardarbību un attaisno to. Es pievēršu acis uz notikušo. Bet kur ir hercogs de Valombrēzs, izvirtušais dēls, kas apkauno manas vecumdienas?

It kā paklausot tēva aicinājumam, Valombrēzs, Malartika atbalstīts, parādījās uz telpas sliekšņa; viņš bija drausmīgi bāls, viņa roka krampjaini spieda pie krūtīm mutautu. Tomēr viņš gāja, taču tā, kā iet rēgi — neatraujot pēdas no zemes. Viņu turēja stāvus vienīgi pārcilvēciska gribas piepūle, kas vērta vaibstus nekustīgus kā marmora maska. Viņš bija sadzirdējis tēva balsi, kuras, lai cik samaitāts būdams, tomēr vēl bijās, un cerēja viņam noslēpt ievainojumu. Viņš kodīja lūpas, lai nekliegtu, un rija asiņainās putas, kas krājās lūpu kaktiņos; viņš pat noņēma cepuri, par spīti skaudrajām sāpēm, ko radīja rokas pacelšana, un tā klusēdams stāvēja kailu galvu.

—   Cienītais kungs, — princis sacīja, — jūsu nedarbi iet pāri visām robežām, un jūsu izlaidība ir tāda, ka man vajadzēs lūgt karali, lai viņš jums parada godu, sūtot cietumā vai mūža trimdā. Laupīšana, turēšana gūstā un vardarbība nav vairs nekāda aplidošana, un, ja kaut ko es vēl varu piedot kā jaunības straujuma maldus, es nekad nepiedošu salti apsvērtu noziegumu. Vai jūs, briesmoni, zināt, — viņš turpināja, tuvojoties Valombrēzam un runādams viņam pie auss tā, ka neviens cits teikto nevarēja dzirdēt, — vai jūs zināt, kas ir šī jaunava, šī Izabella, ko jūs esat nolaupījis, par spīti viņas tikumīgajai pretestībai? Tā ir jūsu māsa!

—   Lai tad viņa aizstāj dēlu, ko drīz zaudēsiet, — Valombrēzs atbildēja, tāda nespēka pārņemts, ka uz bālās sejas izspiedās nāves sviedri. — Taču es neesmu tik vainīgs, kā jūs domājat. Izabella ir šķīsta, to es apliecinu, piesaucot Dievu, kura priekšā drīz stāšos. Nāvei nav paraduma melot, un mirstošam muižniekam var ticēt.

Sos vārdus hercogs izteica pietiekami skaji, lai tos sadzirdētu visi. Izabella pievērsa Sigoņakam savas skaistās, asaru pilnās acis un nevainojamā mīlētāja sejā redzēja, ka viņam nebija vajadzīgs Valombrēza paziņojums In extermis, lai ticētu iemīļotās tikumībai.

—   Bet kas jums noticis? — princis jautāja, pastiepdams roku pret jauno hercogu, kurš, kaut gan Malartika balstīts, grīļojās.

—   Nekas, mans tēvs, — Valombrēzs tikko sadzirdami atbildēja. — Nekas… Es mirstu. — Un viņš nostiepās visā garumā uz kāpņu laukuma plāksnēm, jo Malartiks nespēja viņu vairs noturēt.

—   Viņš nenokrita uz deguna, — Zakmēns Lampurds zinīgi tica, — tas ir tikai ģībonis; viņš vēl var izķepuroties. Mēs, rapiera ļaudis, šīs lietas saprotam labāk nekā ķirurgi un aptiekāri.

—       Ārstu! Ārstu! — princis izsaucās un, tādu ainu ieraudzījis, aizmirsa dusmas. — Varbūt vēl ir kāda cerība. Bagātību tam, kas izglābs manu dēlu, cildenas dzimtas pēdējo locekli! Bet ejiet jel! Ko jūs te stāvai? Skrieniet, steidzieties!

Divi no nekustīgajiem sulaiņiem, kas bija apgaismojuši šo ainu ar svecēm, pat acu nepamirkšķinādami, atgāja no sienas un metās izpildīt kunga pavēles.

Pārējie kalpotāji ar vislielāko iespējamo piesardzību pacēla Valombrēzu un, paklausot tēva pavēlei, ienesa viņa apartamenta un noguldīja gultā.

Vecais senjors ar skatienu, kurā ciešanas jau izdzēsa dusmas, pavadija bēdīgo gājienu. Viņš redzēja savu dzimtu iznīkstam reizē ar mīlēto un nīsto dēlu, kura netikumus viņš tajā brīdī aizmirsa un atcerējās vienīgi spožos tikumus. Viņu pārņēma dziļas skumjas, un viņš bridi klusēja; visi godbijīgi klusēja līdz ar viņu.

No ģīboņa pilnīgi atmodusies Izabeila piecēlās kā'ās un stāvēja nolaistu skatienu blakus Sigoņakam un Hērodam un kautri pūlējās sakārtot apģērbu. Lampurds un Skapēns slēpās mazliet aizmugurē kā mazsvarīgas personas, un durvju aplodā rēgojās algoto duelantu ziņkārīgās sejas — tie bija piedalījušies cīņā un bažījās par savu likteni, jo tos varēja aizsūtīt uz galerām vai pie karātavām tāpēc, ka tie bija palīdzējuši Valombrēzam viņa ļaunajos darbos.

Beidzot princis pārtrauca saspīlēto klusumu un teica:

—   Jūs visi, kas ar saviem ieročiem esat palīdzējuši mana dēla ļauno kaislību apmierināšanā, tūlīt pazūdiet no pils! Es pārāk lielā mērā esmti muižnieks, lai pakalpotu strēlniekiem un bendēm. Bēdziet, lieniet savos midzeņos! Gan jau tiesa jūs tur atradīs.

Tas nebija nekāds jaukais kompliments, bet būtu gluži nevietā izrādit pārliecīgu jūtelību; algotie duelanti, kuru saites Lampurds bija atraisījis pašā šīs ainas sākumā, devās prom kopā ar savu vadoni Malartiku, neko vairāk neprasīdami.

Kad viņi bija nozuduši, Valombrēza tēvs paņēma Izabellu pie rokas un, atšķirdams no grupas, kur viņa stāvēja, sacīja:

—   Palieciet te, jaunkundz; turpmāk jūsu vieta būs man blakus. Jūs man vismaz atdosiet meitu, kad būsiet atņēmusi dēlu. — Un viņš noslaucīja asaru, kas neviļus bija noritējusi uz vaiga. Tad viņš pagriezās pret Sigoņaku un vienreizīgā cildenumā teica:

—   Kungs, jūs varat iet kopā ar saviem biedriem. Izabellai pie tēva ne no kā nav jābaidās, un turpmāk šī pils būs viņas mājoklis. Tagad, kad viņas cilme ir zināma, manai meitai neklājas atgriezties Parīzē. Es pietiekami dārgi maksāju, lai viņu paturētu. Es jums pateicos, ka esat aiztaupījis rnanam dēlam apkaunojošu rīcību, pareizāk sakot, drausmīgu noziegumu! Es labprātāk redzu uz sava ģerboņa asinis nekā dubļu traipu. Tā kā Valombrēzs bija nekrietns, jūs pareizi darījāt, viņu nonāvēdams; jūs rīkojāties kā īsts muižnieks un savu stāvokli jūs apliecināt, aizstāvot vājumu, nevainību un tikumu. Tās bija jūsu tiesības. Manas meitas izglabtais gods izpērk viņas brāļa nāvi. To man saka saprats; taču tēva sirds kurn, un netaisnas atriebības domas var manī iemājot tā, ka es vairs nespētu tās savaldīt. Pazudiet, es jūs nekādi nevajāšu un centīšos aizmirst, ka dzelžaina nepieciešamība ir vadījusi jūsu ieroci pret mana dela krūtīm.

—   Monsenjor, — Sigoņaks ļoti godbijīgi atbildēja, — es tik dziļi esmu sāpinājis tēva sirdi, ka bez neviena iebilduma būtu uzklausījis visasiņainākos un rūgtākos lāstus, kaut ari šajā nelaimīgajā sadursmē nav nekā, ko pārmest manam godīgumam. Es negribētu jums teikt neko, kas attaisnotu mani jūsu acīs, apsūdzot nelaimīgo hercogu de Valombrēzu; bet ticiet, ka es viņu nepavisam neesmu meklējis, ka viņš pats metās manā ceļā un ka es ne vienreiz vien esmu tiekoties centies viņu saudzēt. Arī šeit viņa neprātīgais niknums uzgrūda viņu virsū manam asmenim. Es atstāju jūsu rokās Izabellu, kas man ir dārgāka par dzīvību, un aizeju uz visiem laikiem, izmisis par šo skumjo uzvaru, kura man ir īsts zaudējums, jo tā ir iznicinājusi manu laimi. Ak, cik daudz labāk 'būtu, ja es būtu nogalināts un upuris, nevis nonāvētājs!

To teicis, Sigoņaks sveicināja princi, palūkojās Izabellā ilgu mīlestības un nožēlu pilnu skatienu un, Skapēna un Lampurda pavadīts, kāpa lejā pa trepēm, tomēr vairākkārt atskatīdamies, lai redzētu jaunavu atspiedušos pret margām aiz bailēm zaudēt samaņu, turot mutautu pie asaru pilnajām acīm. Vai viņa apraudāja brāļa nāvi vai Sigoņaka aiziešanu? Mūsuprāt, viņa bēdājās par šķiršanos no Sigoņaka, jo pretīgums, ko viņa juta pret Valombrēzu, tik īsā brīdī, kas bija pagājis kopš radniecības atklāšanas, nevarēja pārtapt maigumā. Vismaz barons, lai cik pieticīgs bija, sprieda tā un — cik dīvaina gan ir cilvēka sirdsl — devās prom, mīļotās asaru nomierināts.

Sigoņaks un viņa biedri atstāja pili pa paceļamo tiltu un gāja gar aizsarggrāvi uzmeklēt mežiņā pamestos zirgus; vietā, kur cīniņa laikā ūdenī bija iekritis koks, viņi izdzirda žēlabainu balsi. Tas bija teātra portjē, kas nespēja izkļūt no biezo zaru mudžekļa un izmisis sauca palīgā, jo viņam virs ūdens bija tikai galva un, atverot muti, viņš ik reizi riskēja norīt malku sājā šķidruma, ko nīda vairāk nekā visrūgtākās zāles. Skapēns, kas bija ļoti veikls un labi pārvaldīja savu ķermeni, iedrošinājās uzkāpt uz koka un drīz vien izzvejoja no grāvja pilošo un ūdenszālēm aplipušo portjē.

Zirgi nebija izkustējušies no slēptuves, jātnieki veikli uzlēca tiem mugurā un strauji devās uz Parīzi.

—   Ko jūs, barona kungs, domājat par visiem šiem notikumiem? — Hērods jautāja Sigoņakam, kas jāja viņam cieši blakus. — Viss atrisinājās kā traģikomēdijas pēdējā ainā. Kas gan būtu gaidījis, ka pašā cīņas karstumā majestātiski ieradīsies tēvs, kam pa priekšu iet lāpneši, un darīs galu mazliet par daudz pārgalvīgajām dēla kunga palaidnībām? Un tas, ka viņš pazina Izabellu pēc zīmoggredzena? Kas gan tāds nav jau redzēts teātrī? Galu galā teātris ir dzīves attēls, un dzīvei jālīdzinās tam, kā oriģināls līdzinās portretam. Trupā es jau sen dzirdēju runājam, ka Izabellai ir aristokrātiska cilme. Blāziuss un Leonarda pat atceras redzējuši princi, kas tolaik, kad aplidoja Kordēliju, vēl bija hercogs. Leonarda vairākkārt ir ieteikusi jaunajai meičai meklēt tēvu; bet viņa, pēc dabas maiga un kautra, negribēja uzbāzties ģimenei, kas viņu varbūt atstumtu, un samierinājās ar necilo likteni,

—   Jā, es to zināju, — Sigoņaks atbildēja. — Pārāk nelepodamās ar slaveno izcelsmi, Izabella man pastāstīja par savu māti un par gredzenu. Turklāt pēc piemīlīgās jaunavas lielās smalkjūtības vien jau var spriest, ka viņas dzīslās rit cēlas asinis. Es to būtu nojautis pat tad, ja viņa man nebūtu neko stāstījusi. Viņas šķīstais, smalkais un tīrais skaistums atklāj augstu dzimumu. Un ta manai mīlestībai uz viņu vienmēr jaucās klāt biklums un godbijība, kaut arī saskarsmē ar komediantēm viegli rodas vēlēšanās palakstoties. Bet kas tā par briesmīgu nolemtību, ka tieši šis drausmīgais Valombrēzs ir viņas brālis! Tagad starp mums abiem ir līķis; mūs šķir asiņu strauts, tomēr es nevarēju izglābt viņas godu citādi, kā vien nogalinot. Ak, es nelaimīgais! Es pats esmu radījis šķērsli, kas satrieks manu mīlestību, un iznīcinājis savas cerības ar ieroci, kurš aizstāvēja mann daļu. Sargājot mīļoto, esmu zaudējis to uz mūžiem. Kā tad es varēšu rādīties acīs sērās tērptajai Izabellai, ja manas rokas ir aptratpītas asinīm? Ak vai, šīs asinis es izlēju, aizstāvot viņu, bet tās bija brāļa asinis! Pat ja viņa man piedotu un uzlūkotu bez riebuma, tagad princim ir uz viņu tēva tiesības, un viņš nolādēdams aizraidītu sava dēla slepkavu. Ak, es esmu dzimis zem nelaimīgas zvaigznes!

—   To visu, bez šaubām, var tikai no sirds nožēlot, — Hērods atbildēja, — bet Sida un Himēnas attiecības bija vēl jo vairāk sarežģītas, kā rāda Pjērs de Korneija kungs savā lugā, tomēr pēc daudziem cīniņiem starp mīlestību un pienākumu tās galu galā atrisinājās labvēlīgi, kaut arī neiztika bez vairākām pēc spāniešu gaumes mazliet pārspīlētām antitēzēm un končeti, kas teātrī tomēr atstāj labu iespaidu. Valombrēzs Izabellai ir tikai pusbrālis. Viņi nav ieraudzījuši dienas gaismu pie vienām krūtīm un nav pazinuši viens otru kā radinieki vairāk nekā dažas minūtes, un tas dusmas stipri mazinās. Turklāt mūsu jaunā draudzene ienīda pustrako muižnieku kā rūgtu nāvi, jo tas taču viņu nemitīgi vajāja ar vardarbīgiem un skandaloziem mīlestības apliecinājumiem. Pats princis nebija apmierināts ar dēlu — nežēlīgu kā Neronu, sieviešu kāru kā Heliogabalu un izvirtušu kā sātanu, un tas jau nezin cik reižu būtu pakārts, ja nebūtu hercogs. Tāpēc nemaz nevajag tā izsamist. Varbūt viss iegrozīsies labāk, nekā jums liekas.

—   Lai Dievs dod, krietno Hērod, — Sigoņaks atbildēja, — bet skaidrs ir viens — man nav laimes. Ļaunvēlīgās kuprainās fejas ir stāvējušas man kūmās. Tik tiešām, man būtu labāk, ja es būtu nogalināts, jo, ierodoties Izabellas tēvam, viņas tikums vairs nebūtu apdraudēts arī tad, ja Valombrēzs paliktu dzīvs, turklāt man jums jāsaka, ka mani pārņēma saltas šausmas, kas iespiedās līdz pat kaulu smadzenēm, kad redzēju jauno, skaisto cilvēku, tik pilnu dzīvības, degsmes un kaisles, nogāžamies man pie kājām stīvu, saltu un bālu. Hērod, cilvēka nāve ir nopietna lieta, un, kaut arī nevaru sev neko pārmest par to, ka esmu nogalinājis Valoīnbrēzu, es redzu viņu vaļā matiem guļam uz kāpņu marmora ar asins traipu uz krūtīm.

—   Tie ir tīrie nieki, — Hērods sacīja, — jūs nogalinājāt pēc visiem likumiem. Jūsu sirdsapziņa var būt mierīga. Krietns jājiens izkliedēs šīs šaubas, kuru iemesls ir drudzis un nakts saltums. Bet jums visā drīzumā vajag atstāt Parīzi un atrast kādu klusu vietu, kur jūs aizmirsīs. Valombrēza nāve sacels troksni galmā un pilsētā, lai kā pūlēsies to apslāpēt. Un, kaut arī viņš netiek mīlēts, jums var rasties nepatikšanas. Tāpēc, ilgāk vairs nerunājot, paskubināsim kumeļus un labi ātri pieveiksim ceļa gabalu, kas stiepjas mūsu priekšā starp divām slotaskātu rindām saltā mēnesnīcā.

Zābaku papēžiem pamudinātie zirgi sāka rikšot straujāk; bet, kamēr biedri jāj, atgriezīsimies pilī, kas šobrīd ir tikpat klusa, cik nesen bija trokšņaina, un ieiesim istabā, kur kalpotāji ienesa Valombrēzu. Daudzžuburains uz apaļa galdiņa nolikts svečturis meta gaismas starus uz jaunā hercoga gultu — tas dusēja nekustīgs kā mironis un pret tumšsarkanajiem zīda aizkariem ar gaišākiem lāsmojumiem izskatījās vēl jo bālāks. Vara stiegrām inkrustēts melnkoka panelis bija it kā podests šķērsvelku gobelēniem, kas attēloja stāstu par Mēdeju un Jasonu — pilnu slepkavību un baismu burvestību Vienā bija redzama Mēdeja, sacērtam gabalos Peliju, it kā vēlētos to padarīt atkal jaunu kā Jasona tēvu. Otrā viņa, greizsirdīga sieviete un dabiskās jūtas zaudējusi māte, nogalina savus bērnus. Vēl uz cita gobelēna aiz atriebības alkām apskurbusi Medeja aizdrāžas ratos, ko velk ugunsvēmēji pūķi. Tiesa, audumi bija skaisti, vērtīgi un prasmīgi darināti, taču nežēlīgās mitoloģiskās ainas liecināja, ka tas, kurš tās izvēlējies, pēc dabas ir cietsirdīgs cilvēks. Starp atvērtajiem aizkariem pie sienas blakus gultai bija redzama sega, kurā Jasons cīnās pret briesmīgajiem bronzas vēršiem, zelta aunādas sargātājiem, un šķita, ka Valombrēzs, kas nekustīgs gulēja pie to kājām, ir viens no nezvēru upuriem.

Sur tur uz krēsliem bija nomesti sevišķi izsmalcināti un eleganti apģērba gabali — pielaikoti un nicīgi noraidīti, un uz melnkoka galdiņa — no šāda materiāla bija darinātas visas istablietas — lielā, ziliem un sarkaniem gleznojumiem rotātā Japānas vāzē ziedēja brīnumains sevišķi retu puķu pušķis, kam vajadzēja aizstāt Izabellas noraidīto, bet kas negaidītā uzbrukuma dēļ nebija aktrisi sasniedzis. Lieliskie uzplaukušie ziedi, kas vēl nupat liecināja par mīlas domām, bija dīvainā pretstatā guļošajam augumam, un morālists šajā apstāklī rastu bezgaldaudz vielas prātošanai.

Princis sēdēja atzveltnī pie gultas un drūmi lūkojās sejā, kas bija tikpat balta kā spilvena bagātigās mežģīnes. Bālums vērta sejas pantus sevišķi smalkus un tīrus. Viss rupjais, ko cilvēka sejā var iegravēt dzīve, izgaisa marmora apskaidrotajā rāmumā, un Valombrēzs tajā brīdī bija skaistāks nekā jebkad. Šķita, ka pavērtajās lūpās nav ne miņas no dvašas, un tās no granātsarkanāin bija kļuvušas violetas, atgādinot par nāvi. Vērodams daiļo seju, kas drīz izgaisīs, princis aizmirsa, ka nupat to atstājusi dēmona dvēsele, un viņš skumji domāja par slaveno vārdu, kuru pagātnes gadsimti bija viņam godbijīgi nodevuši un kurš vairs nesasniegs nākamos gadsimtus. To viņš nožēloja vairāk nekā dēla nāvi — tā bija viņa dzimtas nāve: tādas jūtas nepazīst nedz pilsoņi, nedz rokpeļņi. Viņš turēja savās delnās Valombrēza ledusauksto plaukstu, un, sajūtot lajā vāru siltumu, neiedomājās, ka tas varētu plūst no viņa paša rokām, un ļāvās iedomātām cerībām.

Izabella, rokas salikusi, stāvēja gultas kājgalī un no visas sirds lūdza Dievu par brāli, kam viņa nevainīga bija atnesusi nāvi un kas ar savu dzīvību izpirka pārliecīgu mīlestību — noziegumu, kuru sievietes labprāt piedod, it sevišķi, ja mīlētas tikušas viņas.

—  Un ārsts joprojām nenāk! — princis nepacietīgi iesaucās. — Varbūt vēl ir kāda iespēja viņu glābt!

Līdzko viņš izteica šos vārdus, durvis atvērās un tajās parādījās ķirurgs, ko pavadīja māceklis ar instrumentu somu. Viegli palocījies, neteicis ne vārda, viņš tiešā ccļā devās pie gultas, kur gulēja jaunais hercogs, pataustīja tam pulsu, uzlika roku uz sirds un bēdīgi papurināja galvu. Taču, lai spriedumam būtu zinātnisks pamats, viņš izvilka no kabatas pulēta tērauda spogulīti un pielika pie Valombrēza lūpām, tad uzmanīgi to izpētīja; metāls bija vieglītiņām apmiglots. Pārsteigtais ārsts atkārtoja mēģinājumu. Un atkal tērauds apsvīda. Izabella un princis bažīgi sekoja kairai ārsta kustībai un redzēja dziednieka seju mazliet noskaidrojamies.

—  Dzīvība nav pilnīgi izdzēsta, — viņš beidzot teica, pagriežoties pret princi un slaukot spogulīti. — Ievainotais vēl elpo, un, kamēr slimnieku nav skāris nāves pirksts, cerība pastāv. Taču priekšlaicīgi nepriecājieties, citādi ciešanas būs jo rūgtākas: es tikai teicu, ka hercogs de Valombrēzs nav izlaidis pēdējo dvašu. Tagad es apskatīšu ievainojumu, kas varbūt nav nāvīgs, ja jau nav nogalinājis uzreiz.

—   Nepalieciet te, Izabella, — Valonibreza tev» sacīja.

—   Jaunavai tādas ainas ir pārāk traģiskas un satraucošas. Jums tiks paziņots ārsta spriedums, lidzko viņš pabeigs izmeklēšanu.

Jaunava gāja prom, kāds sulainis viņu aizveda uz citām istabām, jo tās, kur viņa mitusi, nesenais cīniņš bija pilnīgi savandljis un izpostījis.

Māceklim palīdzot, ķirurgs atpogāja pacienta kamzoli, pārplēsa kreklu un atsedza ziloņkaula baltas krūtis ar šauru, trīsstūrainu brūci, ap kuru pērļojās dažas asins lāses. Brūce bija maz asiņojusi, asinsizplūdums bija iekšējs; eskulapa kalps pavēra vainu un izzondēja to. Pacienta seja mazliet iedrebējās, taču acis neatvērās, un viņš palika nekustīgs kā kapa piemineklis ģimenes kapelā.

—   Tas ir labi, — ķirurgs sacīja, vērodams sāpju trīsas.

—   Viņš cieš, tātad ir dzīvs. Tāds jutīgums ir laba zīme.

—   Viņš dzīvos, vai ne? — princis izsaucās. — Ja jūs viņu izglābsiet, es jūs padarīšu bagātu, es izpildīšu visas jūsu vēlēšanās, jūs dabūsiet, ko vien prasisiet.

—  Ak, nebūsim tik nepacietīgi, — ārsts atbildēja,

—   pagaidām es vēl neko nevaru pateikt; rapieris ir izduries cauri labās plaušas galotnei. Tas ir nopietns, Joti nopietns gadījums. Taču pacients ir jauns, vesels, spēcīgs un ar tādu miesas būvi, ka bez šī nolādētā ievainojuma varētu nodzīvot līdz simt gadiem, viņš vēl var atlabt, ja vien nerodas negaidīti sarežģījumi: ir piedzīvots, ka tādos gadījumos ievainotais paliek dzīvs. Jauniem cilvēkiem ir tik daudz dabiska dzīvības spēkal Vēl kāpjošās sulas tik ātri aizpilda zaudējumus un tik sekmīgi izlabo bojājumus! Pieliekot dēles un nolaižot asinis, es mēģināšu atbrīvot krūtis no sastrēguma, kas galu galā hercoga kungu noslāpētu, ja viņš laimīgā kārtā nebūtu nonācis zinātnes vīra gādībā, tas ciemos un pilīs tālu no Parīzes ir rets gadījums. Nu, nelga, — viņš turpināja, vērsdamies pie mācekļa, — ko tu skaties manī apaļām acīm kā pulksteņa ciparnīcā, labāk tin saites un loki audumus kompresēm, lai varam tūlīt sākt!

Kad operācija bija beigusies, ķirurgs teica princim:

—   Esiet tik laipns, cienītais kungs, lieciet uzstādīt istabas stūrī saliekamo gultu un pasniegt vieglu launagu, jo mēs abi ar mācekli uzmanīsim hercogu de Valombrēzu maiņās. Ir svarīgi, lai visu laiku esmu klāt un novēroju katru simptomu, to apkarojot, ja tas ir nevēlams, un palīdzot, ja tas ir labvēlīgs. Uzticieties man, cienītais kungs, jūs varat būt drošs, ka viss, ko cilvēku zinātne spēj, lai izglābtu dzīvību, tiks izdarīts droši un saprātīgi. Atgriezieties savos apartamentos, es jums atbildu par jūsu dēla kunga dzīvību līdz … rītdienai.

Tādas paļāvības mazliet nomierināts, Valombrēza tēvs atgriezās savās istabās, kur ik pēc stundas sulainis ienesa ziņojumu par jaunā hercoga veselību.

Jaunajā viņai ierādītajā mājoklī Izabellu sagaidīja tā pati drūmā un biklā istabene, kas bija viņu apkalpojusi agrāk, tikai viņas sejas izteiksme bija pilnīgi citāda. Acis jautās dīvaina kvēle un bālo seju apstaroja gandarīta naida gaisma. Beidzot bija atriebts kāds nezināms un klusā niknumā notīts apvainojums, un mēmais rēgs pārvērtās par dzīvu sievieti. Slikti slēptā priekā viņa sakārtoja Izabellas skaistos matus, mīlīgi ievilka rokas naktstērpa piedurknēs, nometās ceļos, lai noautu kundzei kājās, un izskatījās tikpat pieglaudīga, cik senāk bija noraidoša. Vel nesen tik cieši aizzīmogotās lūpas bērtiu bera jautājumus. Bet Izabella, ko nodarbināja vakara raibo nolikumu gūzma, to neievēroja, tāpat kā nepamanīja, ka meičas uzacis saraucas un sejā iegulst naida izteiksme, kad kalpotājs ieradās pasacīt, ka cerības uz hercoga kunga izdziedināšanu nav vēl pilnīgi zudušas. Si ziņa aizgainīja mirkli uzmirdzējušo prieku, un kalpone atkal bija sadrūmusi līdz pat brīdim, kad kundze ar laipnu mājienu ļāva viņai iet.

Gulēdama mīkstajā gultā, kas bija uzposta kā lielisks Morfeja altāris, tomēr miegs pie viņas nesteidzās, Izabella pūlējās izprast jūtas, kādas bija pamodinājis straujais likteņa pavērsiens. Vēl vakar viņa bija tikai nabaga komediante, kuras vienīgais vārds bija pieņemtais, ko rakstīja uz afišām ielu un ceļu krustojumos. Šodien kāds dižciltis atzīst viņu par savu meitu; viņa, pieticīgais ziediņš, pietvērās pie viena no ciltskoka zariem — un tas bija varens ciltskoks, kura saknes sniedzās tik tālā pagātnē un kurš katrā zarā nesa kādu slavenību, kādu varoni. Augsti godājamais princis, par kuru pārākas bija tikai kronētās galvas, bija viņas tēvs. Briesmīgais hercogs de Valotnbrēzs, tik skaists, par spīti samaitātībai, no mīlētāja pārvērtās par brāli, un, ja viņš paliks dzīvs, viņa kaisle, bez šaubām, apdzisis tīrā un mierīgā draudzībā. Sī pils, vēl nesen viņas cietums, bija pārtapusi par viņas mājām; viņa bija savā namā, un kalpotāji viņai klausīja godbijībā, kurā vairs nebija ne mazākās nicības vai izlikšanās.

Liktenis bija uzņēmies bez viņas līdzdalības piepildīt visus sapņus, kam varētu jauties visnevaldāmākā godkāre. No tā, kas šķita viņas pazudināšana, bija iznirusi mirdzoša, neticama, visas cerības pārspējoša laime.

Tā likteņa balvu apveltīta, Izabella brīnījās, kāpēc nejūt lielāku prieku; viņas dvēselei bija vajadzigs laiks, lai pierastu pie jaunajām un neparastajām domām. Iespējams pat, ka gluži neviļus viņa nožēloja zudušo teātra dzīvi; bet pāri visam bija doma par Sigoņaku. Vai tāda pārmaiņa viņas dzīvē tuvinās vai attālinas brīnišķīgo, padevīgo, drosmīgo mīļoto? Būdama nabaga, viņa noraidīja barona roku, jo baidījās sabojāt viņa nākotni; tagad, ieguvusi bagātību, viņa uzskatīja par sirdij dārgu pienākumu piedāvāt viņam savu roku. Prinča atzīta meita varēja kļūt par baronesi de Sigoņaku. Bet barons bija de Valombrēza nogalinātājs. Viņu rokas nevarēs savienoties pāri kapam. Ja hercogs nenomirs, viņš ievainojuma un, galvenais, zaudējuma dēļ, jo patmīlība viņam bija jūtīgākā par miesu, pārāk ilgi saglabās dusmas. Bet princis, lai cik labs būdams, diezin vai justu labvēlību pret cilvēku, kurš gandrīz nogalinājis viņa dēlu; viņš varēja arī vēlēties Izabellai citu laulāto draugu; taču sirdī jaunava apsolījās palikt uzticīga savai komediantes mīlestībai un drīzāk iestāties klosterī, nekā pieņemt kādu hercogu, marķīzu vai grāfu, pat ja rokas lūdzējs būtu īsts skaistulis un apveltīts ar visu labo kā princis feju pasakās.

Apmierināta ar tādu lēmumu, viņa jau laidās miegā, bet viņu iztraucēja kluss troksnis, un, atverot acis, Izabella ieraudzīja Čikitu stāvam pie gultas kājgaļa un klusi un domīgi viņā nolūkojamies.

—   Ko tu vēlies, dārgais bērns? — Izabella jautāja vismaigākajā balsī. — Tātad tu neesi aizgājusi kopā ar citiem; ja gribi palikt pie manis, es tevi paturēšu, jo tu esi man daudz palīdzējusi.

—   Tu man patīc gan, — Čikita atbildēja, — bet es nevaru palikt pie tevis, kamēr dzīvs Agostēns. Albasetas asmeņi saka: «Soy de un dueno» — tas nozīmē: «Man ir tikai viens saimnieks,» — un tie ir skaisti, tērauda asmens cienīgi vārdi. Tomēr es kaut ko vēlos. Ja tu doma, ka esmu samaksājusi par pērļu rotu, tad noskūpsti mani. Tam vajag būt ik jaukil

—   Ak, no visas sirds! — Izabella iesaucās, saņemdama meitenītes galvu un noskūpstīdama viņas brūnos vaigus, kas no jūtu pārpilnības pietvīka sarkani.

—   Tagad paliec sveika! — atguvusi parasto mieru, Čikita teica.

Viņa taisījās nozust tāpat, kā bija ienākusi, kad ieraudzīja uz galda dunci, kuru lietot bija mācījusi jauno komedianti, un sacīja Izabellai:

—   A*tdod man nazi, tev tas vairs nav vajadzīgs. — Un viņa pagaisa.

XVIII. ĢIMENES LOKĀ

Ķirurgs bija apgalvojis, ka līdz rītam atbild par VaIombreza dzīvību. Solījums tika izpildīts. Ielūkojoties savandītajā istabā, kur uz galdiem mētājās asiņaini drānu gabali, rīta gaisma atrada jauno pacientu vēl elpojam. Viņš pat pavēra plakstus un neizteiksmīgu, stiklainu, iznīcības šausmu viegli aizēnotu skatienu palūkojās visapkārt. Cauri neapziņas miglai viņam rādījās nāves kaulainais vaigs, un reizēm viņa acis apstājās pie kāda noteikta punkta, it kā Ieraudzītu citiem neredzamu baismu parādību. Vairoties no halucinācijām, viņš nolaida garās skropstas, kuru melnums vēl vairāk izcēla vaigu bālumu — tajos jau iezagās vaska toņi — un stūrgalvīgi turēja acis ciet; tad parādība izgaisa. Viņa seja vairs nešķita tik satraukta, un skatiens atkal klejoja pa istabu. Apziņa lēnītiņām atgriezās, un sirds, pie kuras ārsts bija piespiedis ausi, klusām sāka pukstēt: tie bija vāji sitieni, vieglas dzīvības zīmes, ko varēja saklausīt vienīgi zinātnieks. Pavērtās lūpas atsedza zobu baltumu, un šķita, ka slimnieks liegi smaida, bet šis smaids bija bēdīgāks par ciešanu krampjiem, jo tā smaida cilvēki, kas tuvojas mūžīgajam mieram; tomēr viegls sārtums jaucās klāt violetajam un rādīja, ka asinis pamazām atsāk ritējumu.

Stāvot pie ievainotā gultas galvgaļa, metrs Lorāns, ķirurgs, vislielākajā uzmanībā un vērībā nolūkojās šajos tik grūti novērtējamos simptomos. Metrs Lorāns bija izglītots cilvēks, bet nebija tik slavens, cik būtu pelnījis, tikai tāpēc, ka pietrūka ievērojamu slimnieku. Savu talantu viņš bija vingrinājis tikai in anima viii, un, neviena neapbrīnots, izdziedinājis rokpeļņus un sīkpilsoņus, kareivjus, tiesu sekretārus, prokurorus un citus tiesas ierēdņus, kuru dzīvībai vai nāvei nebija nekādas nozīmes. Tāpēc jaunā hercoga izārstēšanai viņš piešķīra milzīgu svaru. Sajā divkaujā ar Nāvi uz spēles bija likta arī viņa patmīlība un godkāre. Lai saglabātu sev vienam uzvaras slavu, viņš iestāstīja princim, kas gribēja ataicināt no Parīzes visslavenākos ārstus, ka viņš viens pats tiks galā ar šo pienākumu un ka nekas nav tik kaitīgs kā metodes maiņa tādas brūces ārstēšanā.

«Nē, viņš nemirs,» ārsts prātoja, pētīdams jauno hercogu, «viņam nav mirēja sejas izteiksmes, kuru pirmais sīki aprakstījis Hipokrāts, viņa locekļi joprojām ir lokani, un viņš labi pārcieta rītausmas bailes, kas pastiprina slimības un ir par cēloni bīstamām krīzēm. Turklāt viņam ir jādzīvo, viņa izglābšanas nozīmē manu veiksmi; es viņu, šo skaisto, jauno cilvēku un dižas dzimtas mantinieku, izraušu no kaulainās rokām. Tēlniekiem vēl ilgi būs jāgaida, pirms varēs veidot viņa marmora portretu. Tieši viņš mani izvilks no šī ciema, kur es nīkstu nost. Vispirms uzdrošināsimies atdot viņam mazliet spēka ar stipru sirds līdzekli, kaut arī tas var izsaukt drudzi.»

Pats atvēris zāļu kārbu, jo māceklis, kas daļu nakts bija pavadījis nomodā, gulēja steigā uzslietā saliekamajā gultā, ārsts izņēma vairākus mazus flakoniņus ar dažādas krāsas šķidrumiem — sarkaniem kā rubīns, zaļiem kā smaragds, dzelteniem kā zelts un dzidriem kā dimants. Uz flakonu kristāla bija uzlīmētas etiķetes ar saīsinātiem uzrakstiem latīņu valodā, kas nezinātājiem atgādināja kabalistiskas formulas. Kaut arī metrs Lorāns bija par sevi pārliecināts, viņš vairākkārt izlasīja nosaukumus uz pudelītēm, kuras bija nolicis atsevišķi, apskatīja to saturu pret gaismu, izmantojot uzlecošās saules staru, kas bija izspiedies cauri priekškaram, ar svaru ielēja šķidrumu no katras pudelītes noteikta smaguma sudraba mēģenē un no visa tā darināja mikstūru pēc receptes, kuras noslēpumu zināja.

Zāles sagatavojis, viņš pamodināja mācekli un lika mazliet pacelt Valombrēza galvu, tad ar plānu liekšķeriti pavēra ievainotā zobus, un viņam izdevās ievadīt tievo pudeles kakliņu starp abām pērļu rindām. Daži šķidruma pilieni ieritēja hercoga mutē, un no to stiprās, sūrās garšas pacienta stingie vaibsti savilkās. Tika norīts viens malks, tam sekoja otrs, un, ārstam par lielu apmierinājumu, visa paredzētā deva bez sevišķām grūtībām noslīdēja kuņģī. Dzerot Valombrēzam vaigos sakāpa tikko pamanāms sārtums; acis silti iespīdējās, un uz segas noliktā stīvā roka pakustējās. Viņš nopūtās un gluži kā cilvēks, kas mostas no sapņa, pārlaida telpai skatienu, kurā atkal jautās saprāts.

«Es spēlēju bīstamu spēli,» metrs Lorāns nodomāja, «šīs zāles ir burvju dzēriens. Tās var vai nu nogalināt, vai piecelt no miroņiem. Esiet svētīti, Eskulap, Higeija un Hipokrāt!»

Tai brīdī kāda roka uzmanīgi atbīdīja portjeru tepiķi un zem pacelto drapēriju krokām parādījās prinča cienījamā seja — šajā briesmu un baiļu naktī tā bija novecojusi vairāk nekā par desmit gadiem.

—   Nu, metr Lorān? — viņš bažīgi čukstēja. Ķirurgs pielika pirkstu pie lūpām un ar otru roku rādīja uz Valombrēzu, kura galva balstījās pret spilvenu un vairs neizskatījās tik ļoti mironiga, jo mikstūra ar savu uguni ievainoto dedzināja un atdzīvināja.

Metrs Lorāns viegliem soļiem, kā mēdz staigāt tie, kuri aprūpē slimniekus, piegāja pie durvīs stāvošā prinča un, paaicinājis viņu sānis, sacīja:

—   Jūs, inonsenjor, pats redzat, ka jūsu dēla kunga stāvoklis nepavisam nav pasliktinājies, tas ir ievērojami uzlabojies. Protams, viņš vēl nav glābts; bet, ja vien nesāksies kādi neparedzēti sarežģījumi, kurus es visiem spēkiem pūlēšos atvairīt, ceru, ka viņš izķepurosies un varēs turpināt sev lemto slaveno dzīves ceļu, it kā nekad nebūtu ievainots.

Dziļš tēva prieks iemirdzējās prinča sejā; un, tā kā viņš spēra soli uz priekšu, lai noskūpstītu dēlu, metrs Lorāns godbijīgi viņu apturēja, uzlikdams delnu uz augstmaņa rokas:

—   Atļaujiet man, princi, pretoties jūsu tik dabiskajai vēlmei; ārsti bieži kļūst par traucēkli, un medicīnā noteikumi mēdz būt daudz stingrāki nekā jebkur citur. Dieva dēļ, neejiet pie hercoga. Jūsu ilgotā un bijību iedvesošā klātbūtne viņam, vēl tik vājam, var būt par cēloni bīstamai krīzei. Jebkādas spēcīgas jūtas viņam var kļūt liktenīgas un pārraut smalko dzīvības pavedienu. Pēc dažām dienām, kad brūce sāks dzīt, jūs varēsiet bez bažām un pēc sirds patikas baudīt viņa sabiedrību.

Nomierinātais princis padevās ķirurga pamatotajiem iebildumiem, atgriezās savās istabās, kur iegrima dievbijīgu rakstu lasīšanā, līdz pulkstenis nosita divpadsmit — stundu, kad namzinis ierodas paziņot, ka «monsenjora pusdienas ir galdā».

— Lai mani meitai grāfienei Izabellai de Lineijai — turpmāk tāds būs viņas tituls — paziņo, ka viņa varētu būt tik laipna un nākt lejā pusdienās, — princis teica namzinim, kas steidzās izpildīt šo pavēli.

Izabella izgāja cauri priekštelpai ar bruņām, kuras naktī viņu tā nobiedēja, un spožajā dienas gaismā istaba viņai nepavisam nelikās tik drūma. Dzidra gaisma plūda pa augstajiem logiem, ko vairs neaizsedza aizvērti slēģi. Telpa bija izvēdināta. Paegļu un smaržīgu koku pagales, degot kamīnos, aizgainīja noslēgtības un pelējuma smaku. Saimnieka ierašanās bija atdevusi pamirušajam mājoklim dzīvību.

Ēdamzāle izskatījās pavisam citāda, un galds, kas iepriekšējā vakarā šķita piemērots spoku maltītei, bija apklāts ar lielu galdautu, kura locījumu vīles veidoja simetriskus četrstūrus, un senlaicīgie sudraba trauki, izrotāti ar gravējumiem un ģerboņiem, Bohēmijas stikla karafes ar zelta aizbāžņiem, Venēcijas stikla glāzes ar vītu kājiņu, garšvielu trauciņi un ēdieni, no kuriem cēlās smaržīgi garaiņi, radīja gaužām omulīgu iespaidu.

Milzīgās pagales, kas dega uz kamīna malkas paliktņa — lielām, pulētām metāla bumbām — raidīja gar plāksni ar prinča vapeņa attēlu platas liesmas un jautri sprakšķošas dzirksteles, izplatot plašajā telpā maigu siltumu. Trauku skapjos saliktie sudrabkaļu darinājumi un Kordovas ādas tapešu zeltījums un sudrabojums, par spīti dienas gaismai, sārteni vizēja un dzirkstīja.

Izabellai ienākot, princis jau sēdēja savā krēslā ar tādu kā baldahīnu. Viņam aiz muguras stāvēja divi sulaiņi svinīgiem gadījumiem paredzētās livrejās. Jaunava veltīja tēvam dziļu reveransu, kas nemaz neatgādināja skatuvi un ko būtu atzinusi par labu ikviena augstdzimusi dāma. Kalpotājs pastūma viņai krēslu, un bez lieka apjukuma viņa apsēdās pretī princim vietā, kuru tas norādīja.

Kad zupas bija pasniegtas, sulainis sagrieza uz servējamā galdiņa gaļu, ko no galda pienesa ēdienu pārzinis un kalpi nesa atpakaļ sagatavotu.

Sulainis ielēja dzērienu Izabellai, kura, kā jau atturīga up prātīga sieviete, vīnu lietoja tikai stipri atšķaidītu. Iepriekšējās dienas un nakts notikumu dziļi satraukta, pārsteigta un apjukusi par sava likteņa spējo pavērsienu, nobažījusies par smagi ievainoto brāli, nobēdājusies par

riujoia bigoņaka nākotni, viņa tik tikko pieskārās priekšā noliktajiem ēdieniem.

—   Jūs, grāfiene, nedz ēdat, nedz dzerat, — princis sacīja. — Ņemiet vismaz šo irbes spārniņu.

Izdzirdusi vārdu «grāfiene», kas lika izteikts draudzīgā, tomēr nopietnā tonī, Izabella pavērās princi skaistām, zilām izbrīna pilnām acīm, kurās jautās bikls jautājums.

—  Jā, grāfiene de Lineija; tā sauc zemi, ko es jums dodu, jo Izabellas vārds, lai cik jauki tas skan, nevarētu piedienēlies manai meitai, ja tam nepievienotu citu vārdu.

Padodoties spējai sirds tieksmei, Izabella piecēlās, apgāja apkārt galdam, nometās prinča priekšā ceļos, paņēma viņa roku un pateicībā par tādu smalkjūtību noskūpstīja to.

—   Piecelieties, mana meita, — princis turpināja aizkustinājuma pilnā balsī, — un apsēdieties savā vietā. Tas, ko es daru, ir tikai taisnīgi. Vienīgi liktenis man ir liedzis to izdarīt agrāk, un drausmīgajā sadursmē, kas mūs visus apvienoja, es saskatu debesu pirkstu. Jūsu tikumība liedza izdarīt lielu noziegumu, un es jūs mīlu par šo godīgumu, pat ja par to būtu jāsamaksā ar mana dēla dzīvību. Bet Dievs viņu izglābs, lai viņš varētu nožēlot grēkus, ko pastrādājis, apvainojot visskaidrāko nevainību. Metrs Lorāns man iedvesa lielas cerības, un, no sliekšņa vērojot Valombrēzu gultā, es viņa sejā vairs nesaskatīju nāves zīmogu, ko mēs, karavīri, labi pazīstam.

Tika pasniegts lielisks apzeltīts sudraba trauks roku mazgāšanai, un princis, nometis salveti, devās uz salonu, bet Izabella, paklausot mājienam, sekoja viņam. Vecais senjors apsēdās pie kamīna — skulpturāla monumenti, kas pacēlās līdz pat griestiem, — un meita ieņēma vietu viņam blakus uz saliekamā krēsla. Kad sulaiņi bija prom, princis maigi saņēma Izabellas plaukstu savās rokās un, brīdi, klusēdams, vēroja tik neparastā kārtā atrasto seju. Viņa skatiens pauda reizē skumjas un prieku. Jo, par spīti ārsta apgalvojumiem, Valombrēza dzīvība vēl karājās mata galā. Ieguvis laimi, viņš joprojām palika nelaimīgs; taču Izabellas burvīgā sejiņa drīz izkliedēja mokošās domas, un princis teica jaunajai grāfienei:

385

—   Sajā notikumā, kas mūs savādā, romantiskā un pārdabiskā veidā apvieno, jums, mījo meit, droši vien ir ienācis prātā, ka es kopš jūsu bērnības līdz pat šai dienai neesmu jūs meklējis un ka pazudušo bērnu aizmāršīgam tēvam atdevis vienīgi laimīgs gadījums. Taču tas nozīmētu nepazīt manas jūtas, un jums ir tik laba sirds, ka tādas domas labi drīz jāizmet no galvas. Jūs jau zināt, ka jūsu māte Kordēlija bija nepieejama un lepna; viņa visu ļoti ņēma pie sirds, un, kad augsti pienākumi, es pat teiktu — valsts intereses mani pilnīgi pret paša gribu spieda šķirties no viņas, lai noslēgtu laulību pēc augstākas gribas, un tās ir pavēles, kurām nekad nepretojas, viņa, vīlusies un dusmīga, spītīgi atsacījās no visa, kas varētu uzlabot viņas stāvokli un nodrošināt jums nākotni. Zemes īpašumus, pilis, rentes līgumus, naudu un dārglietas viņa man sūtīja atpakaļ ar aizvainojošu nicinājumu. Nesavtība, ko es apbrīnoju, nepadarīja mani mazāk stūrgalvīgu, un atpakaļ atsūtītās summas un vērtspapīrus es atstāju pie kādas uzticamas personas, lai viņa varētu tās dabūt… ja untums pārietu. Taču viņa cieti palika pie sava un, mainot vārdu, pārgāja citā trupā un sāka ceļot pa provinci, vairoties no Parīzes un vietām, kur es uzturējos. Drīz es pazaudēju viņas pēdas, jo vairāk tāpēc, ka mani sūtīja par vēstnieku grūti izpildāmos uzdevumos, kas mani ilgi aizkavēja svešumā. Atgriezies es ar drošu un gudru uzticības personu starpniecību — tie bija iztaujājuši un mudinājuši pļāpāt dažādu teātru komediantes — uzzināju, ka Kordēlija pirms dažiem mēnešiem mirusi. Bet par bērnu nebija dzirdams nekas, un neviens nezināja, kas ar to noticis. Komediantu trupu nemitīgie ceļojumi, vārdi, ko aktieri nepieciešamības vai untuma dēļ bieži maina, ļoti apgrūtināja meklējumus, kuriem pats nevarēju nodoties. Man gan minēja vairākas mazas meitenes šajās trupās; nenoteiktās pazīmes, kas rosinātu ieinteresēto, nebūtu pietiekamas cilvēkam, kurš kļūst vērīgs vienīgi tad, ja meklē noziedznieku, bet apstākļi, kādos meitenītes bija piedzimušas, nesakrita ar tiem, kādos nācāt pasaulē jūs. Vairākkārt man pat mēģināja iestāstīt, ka mana meita ir kāds bērns, ko noraizējusies māte gribēja izglābt, un man vajadzēja būt piesardzīgam pret tādām viltībām. Neviens nebija aizskāris noliktās summas. Kļuva skaidrs, ka neko nepiedodošā Kordēlija gribējusi man atņemt meitu un tā atriebties. Man vajadzēja domāt, ka esat mirusi, tomēr slepena nojauta teica, ka dzīvojat. Atcerējos, cik jauka un piemīlīga bijāt šūpulī, kā ar saviem sīkajiem, sārtajiem pirkstiņiem raustījāt manas toreiz vēl melnās ūsas, kad noliecos jūs noskūpstīt. Dēla piedzimšana šīs atmiņas nevis izgaisināja, bet gan uzurdīja. Redzot viņu augam greznībā, vienās lentēs un mežģīnēs kā karaļa bērnu,

13-136

rotaļājamies ar grabuļiem, kas pieticīgai ģimenei būtu vesela bagātība, es domāju, ka tajā pašā brīdi varbūt jūs, dažās vecās teātra skrandās ģērbta, ciešat aukstumu un badu kādā kulbā vai visiem vējiem pavērtā šķūnī. Spriedu: ja viņa ir dzīva, kāds trupas vaditājs izturas pret viņu ļauni un sit. Pieķērusies pie loka stiegras, aiz bailēm pamirusi meitenīte tēlo amoriņu vai mazu ģēniju lugās ar skatuves mašinēriju. Asaras neatturami rit pār bālajiem, rupji smiņķētajiem vaigiem, vai arī viņa, uztraukumā drebot, kūpošu sveču gaismā murmina kādas mazas bērna lomas tekstu, kas viņai jau maksājis daudzas pļaukas. Un es nožēloju, ka neatņēmu bērnu mātei piedzimšanas dienā; taču tolaik domāju, ka mūsu mīlestība būs mūžīga. Vēlāk mani mocīja citas bažas. Samaitatibas pilnajā klejotājas dzīvē viņai, skaistai, kā jau bērnība varēja nojaust, būs jāiztur tik daudz uzbrukumu tikumībai, jo brunču mednieki lidinās ap komediantēm kā tauriņi ap svecēm, un man piesarka seja, iedomājoties, ka asinīm, kas rit viņas dzīslās, jāpacieš tāds apvainojums. Daudzreiz izlikdamies, ka komēdija mani ļoti interese, kaut īstenībā tā nemaz nebija, es gāju uz teātriem, meklējot starp nevainīgo jaunavu tēlotājām kādu aktrisi jūsu gados un tik daiļu, kādai jums, manuprāt, vajadzēja būt. Bet es redzēju tikai uzskaistinātas un izkrāšļotas sejas un zem nevainības grimasēm — vienīgi kurtizāņu nekaunību. Neviena no šīm meičām nevarējāt būt jūs.

Tad es skumji atsacījos no cerības atrast meitu, kuras klātbūtne mani iepriecinātu vecumdienās; princese, mana sieva, kas pēc trim kopdzīves gadiem nomira, dāvāja vienīgi dēlu — Valombrēzu, kurš ar savu nevaldāmo raksturu sagādāja man daudz ciešanu. Pirms dažām dienām, dienesta pienākumos ieradies Senžermēnā pie karaļa, es dzirdēju galminiekus jūsmīgi runājam par Hēroda trupu, un man radās vēlēšanās noskatīties kādu šo komediantu izrādi — tie esot labākie, kas kopš gadiem no provinces ieradušies Parīzē. Sevišķi slavēja kādu Izabellu par tās iejūtīgo, atturīgo, dabisko un naivas grācijas apveltīto spēli. Tika apgalvots, ka nevainīgās jaunavas lomu, ko viņa tik labi tēlo uz skatuves, viņa neatmetot arī dzīvē, un viņas tikuma priekšā klusējot pat visļaunākās mēles. Slepenas priekšnojautas mudināts, es devos uz zāli, kur aktieri mēģināja, un redzēju jūsu tēlojumu, kuram visi aplaudēja. Jūsu radītais godīgas jaunavas veidols, biklā un kautrā Izturēšanās, Jūsu dzidrās un sudrabainās balss skaņa mani dīvaini saviļņoja. Pat tēvam nav iespējams saskatīt divdesmit gadu vecā skaistā jaunavā bērnu, ko viņš redzējis tikai šūpulī, turklāt vērojot to sveču gaismā un teātra žilbumā; bet man šķita — ja likteņa untums būtu novedis uz skatuves dēļiem augstdzirnušu jaunu sievieti, viņa izskatītos tāda — atturīga un smalka, un turētos mazliet sānis no citiem aktieriem, viņā būtu tā cieņa, kas visos rada izbrīnu: «Kā viņa te nonākusi?» Tajā pašā lugā tēloja ari Pedants, kura žūpas seja man nepavisam nebija sveša. Viņa groteskajā neglītumā gadi neko nav mainījuši, un es atcerējos, ka viņš spēlēja Panlalones un smieklīgus sirmgalvjus jau trupā, kur tēloja Kordēlija. Es nezinu, kāpēc mana iztēle saistīja jūs un šo Pedantu, senāko jūsu mātes biedru. Prāts gan varēja apgalvot, ka aktieris, iespējams, nonācis Hēroda trupā bez kāda sakara ar jums; man tomēr šķita, ka viņa rokās ir sākums noslēpumainajam pavedienam, kas mani vadītu mīklainu notikumu labirintā. Tāpēc man radās nodoms viņu iztaujāt, un es to būtu izdarījis, ja Dofina ielas viesnīcā, kurp aizsūtīju kalpotāju, nebūtu pateikts, ka Ilēroda komedianti devušies uz kadu pili Parīzes apkaimē sniegt izrādi. Es mierīgi gaidīju aktierus atgriežamies, bet kāds krietns kalpotajs, baidīdamies no ļaunas sadursmes, ieradās man pavēstīt, ka hercogs de Valombrēzs, līdz neprātam iemīlējies komediantē Izabellā, kura viņam pretojoties vislielākajā tikumībā, ir nolēmis šajā viltīgi izdomātajā braucienā to nolaupīt, ņemot palīgā algotus duelantus, — tā ir pārāk nejauka un vardarbīga rīcība, kas var slikti beigties, jo jaunavai ir biedri, kas nekur neiet bez ieročiem. Izdzirdot šo brīdinājumu, aizdomas, kas man bija radušās par jūsu izcelsmi, mani iegrūda neizsakāmā dvēseles satraukumā. Es drebēju, iedomājoties noziedzīgo mīlestību, kas pārvērtīsies par briesmīgu grēku, ja manas nojautas mani neviļ, jo, ja tās ir pamatotas, jūs esat Valombrēza māsa. Es uzzināju, ka nolaupītājiem uzdots nogādāt jūs šajā pilī, un devos šurp visā ātrumā. Jūs jau bijāt atbrīvota, un jusu gods nebija cietis, un ametista gredzens apliecināja, ka asiņu balss, jūs ieraugot, runājusi taisnību.

— Ticiet man, tēva kungs, — Izabella atbildēja, — ka es nekad neesmu jūs apsūdzējusi. Kopš bērnības pieradusi pie komediantu klejotāju dzīves, es viegli pieņēmu savu likteni, citu nepazīdama un par citu nesapņodama. Mazumiņš, ko zināju par augstāko sabiedrību, lika man saprast, ka es būtu nepateicīga, mēģinot iespiesties slavenā ģimenē, ka svarīgu iemeslu dēļ man jāpaliek nezināmai un aizmirstai. Neskaidrās atmiņas par manu cilmi reizēm darīja mani iedomīgu, un, redzot, cik nicīgi augstas kārtas dāmas noskatās uz komediantem, es nodomāju: «Arī es esmu no dižas dzimtas!» Taču vieglais skurbums pagaisa, un es saglabāju vienīgi neuzvaramu cieņu pati pret sevi. Ne par kādiem pasaules labumiem es nebūtu ar mieru aptraipīt tīrās asinis, kas ritēja manās dzīslās. Kulišu neķītrības un vajāšanas, kam tiek pakļautas aktrises, pat ja nav sevišķi skaistas, mani radīja tikai riebumu. Es dzīvoju teātrī gandrīz kā klosterī, jo ir iespējams palikt šķīstai visur, ja ir vēlēšanās tādai būt. Pedants man bija tikpat kā tēvs, un Ilērods, bez šaubām, salauztu kaulus katram, kas iedrošinātos man kaut pirkstu piedurt vai pateikt kādu vaļīgāku vārdu. Tie ir krietni cilvēki, kaut arī komedianti, un es jums ieteiktu viņiem palīdzēt, ja viņi kādreiz nonāktu grūtībās. Lielā mērā tieši viņiem man jāpateicas par to, ka es nenosarkstot varu sniegt jums savu pieri skūpstam un skaļā balsī sacīt, ka esmu jūsu meita. Es nožēloju vienīgi to, ka, pati negribēdama, esmu kļuvusi par iemeslu nelaimei, kas piemeklējusi jūsu dēla kungu hercogu, un es vēlētos, kaut būtu ienākusi jūsu ģimenē laimīgākos apstākļos.

—   Jums nav nekā, ko sev pārmest, dārgo meit, jūs nevarējāt nojaust noslēpumus, kas piepeši atklājās apstākļos, kuri liktos romantiski, ja par tiem lasītu kādā grāmatā, un manu prieku, redzot jūs manis cienīgu, it kā jums nebūtu vajadzējis pakļauties klejotāju dzīves nejaušībām, turklāt arodā, kas parasti neizceļas ar tikumu stingrību, — un tas viss lielā mērā remdina sāpes par dēla smago ievainojumu. Vienalga, vai viņš paliks dzīvs vai mirs, es neturēšu sirdī ļaunumu pret jums. Katrā ziņā jūsu tikumība viņu ir paglābusi no nozieguma. Tātad par to vairs nerunāsim. Bet kas bija tas jaunais cilvēks starp jūsu atbrīvotājiem, kurš, šķiet, vadīja uzbrukumu un ievainoja Valombrēzu? Acīmredzot kāds komediants, kaut arī izskatījās visai cēls un drosmīgs.

—   Jā, tēv, — atbildēja Izabella, kuras vaigus klāja viegls kauna sārtums, — komediants. Bet, ja man atļauts atklāt noslēpumu, kas hercoga kungam vairs nav noslēpums, es jums teikšu, ka šķietamais kapteinis Frakass (tāds ir viņa ampluā trupā) zem maskas slēpj dižcilša seju un viņa teātra vārds — slavenas dzimtas vārdu.

—   Tiešām, šķiet, esmu dzirdējis par to runājam. Būtu jābrīnās, ja komediants uzdrīkstētos tik pārdroši stāties pretī hercogam de Valombrēzain un uzsākt cīņu. Tadai vīrišķībai ir vajadzīgas cēlas dzimtas asinis. Vienīgi muižnieks var uzvarēt muižnieku, tāpat kā dimantu var ieskrambāt tikai otrs dimants.

Prinča dižcilša lepnumam zināmu mierinājumu deva doma, ka viņa dēlu nav ievainojis kāds zemas cilmes vīrs. Tā viss notikums ieguva pieņemamu izskaidrojumu. Divkauja kļuva par līdzīga sabiedriskā stāvokļa cilvēku sacensību, un tās iemesls nebija slēpjams; cīniņš sabiedrības cilvēku nepazemoja.

—   Un kā sauc šo vareno paukotāju, — princis atsāka, — šo varonīgo bruņinieku, nevainības aizstāvi?

—   Tas ir barons dc Sigoņaks, — Izabella atbildēja mazliet drebošā balsī. — Es bez bailēm nododu viņa vārdu jūsu augstsirdībai. Jūs esat pārāk taisnīgs, lai vajātu viņu nelaimes dēļ, ko nesa viņa paša nožēlota uzvara.

—  Ak Sigoņaks, — princis teica, — man likās, ka šī dzimta ir iznīkusi. Vai viņš nav no Gaskoņas?

—  Jā, tēv, viņa muiža atrodas Daksas apkaimē.

—   Tad tā tas ir. Sigoņakiem ir izteiksmīgs ģerbonis; tajā redzams debeszils lauks ar trim zelta stārķiem — diviem un vienu. Viņu dižciltība ir ļoti sena. Palamēds de Sigoņaks guva slavu, piedaloties pirmajā krusta karā. Rombo de Sigoņaks, acīmredzot šī Sigoņaka tēvs, bija Anrī Ceturtā jaunības draugs un biedrs, taču nesekoja viņam galmā; stāsta, ka viņa stāvoklis ļoti sašķobījies un ka viņš pelnījis vienīgi sitienus pa bearnieša papēžiem.

—   Tas bija tik nožēlojams, ka mūsu trupa, kam kādā lietainā naktī vajadzēja meklēt patvērumu, atrada viņa dēlu gluži sagruvušā pūču tornī, kur barons skumīgi vadīja savu jaunību, un mēs viņu izrāvām no posta, baidoties, ka viņš aiz lepnuma un skumjām nomirs badā; es nekad neesmu redzējusi tik drosmīgi paciestu nelaimi.

—   Nabadzība nav negods, — princis teica, — un ikviens dižciltīgs nams, ja tas nav zaudējis godu, var atkal pacelties. Kāpēc barons de Sigoņaks savā postā nemeklēja palīdzību pie kāda no tēva senajiem karabiedriein vai pat pie karaļa — visu muižnieku aizstāvja?

—   Nelaime cilvēku dara biklu, lai cik drosmīgs viņš būtu, — Izabella atbildēja, — un patmīlība vērš drosmi atturīgu. Kopā ar mums nākot uz Parīzi, barons cerēja, ka te radīsies kāda laimīga izdevība, tomēr tas nenotika; lai nebūtu mums par apgrūtinājumu, viņš gribēja aizstāt ceļā mirušu biedru, un, tā kā šis lomas tēlotāji valkā masku, pieņēma, ka nepazemo savu cieņu.

— Es neesmu burvis, bet zem šis komedianta maskas nojaušu mazu mīlas intrigu, — labsirdīgi un viltīgi smaidīdams, princis teica. — Bet tā nu nav mana darīšana; es pietiekami labi pazīstu jūsu tikumību un nepavisam neuztraucos par dažām smalkjūtīgām jums veltītām nopūlām. Turklāt neesmu pietiekami ilgi jūsu tēvs, lai atļautos sprediķot.

Viņam tā runājot, Izabella pievērsa princim savas lielās, zilās acis, kurās mirdzēja vistīrākā šķīstība un visīstākā godprātība. Sārtums, kas iekrāsoja Izabellas vaigus, kad lika pieminēts Sigoņakā vārds, bija izzudis; viņas vaibstos nemanīja ne zīmes no kauna vai mulsuma. Tēva vai paša Dieva skatiens viņas sirdi neatrastu nekā nosodāma.

Tā viņi sarunājās, kad pieteica metra Lorāna mācekli; tas atnesa iepriecinošas ziņas par Valombrēza veselību. Ievainotā stāvoklis bija tik labs, cik vien iespējams; pēc mikstūras iedzeršanas bija noticis labvēlīgs lūzums, un tagad ārsts uzņēmās atbildību par jaunā hercoga dzīvību. Izveseļošanās bija vairs tikai laika jautājums.

Dažas dienas vēlāk Valombrēzs sēdēja gultā, divu vai Iris spilvenu atbalstīts, kārtīgi sasukātiem matiem un ietērpts kreklā ar Venēcijas mežģīņu apkakli; pie viņa bija ieradies uzticamais draugs ševaljē de Vidalenks, kuru pirms tam viņam vēl nebija atļauts pieņemt. Princis sēdēja pie gultas un dziļā tēva priekā raudzījās sava dēla bālajā, noliesējušajā sejā, kurā tomēr vairs nebija saskatāms nekas satraucošs. Lūpās bija atgriezies sārtums, un acīs dzirkstīja dzīvības spožums. Izabella stāvēja galvgalī. Jaunais hercogs turēja viņas roku savos slaidajos pirkstos, tik baltos kā slimniekiem, kas ilgāku laiku nav bijuši saulē un āra gaisā. Viņam bija atļauts izrunāt tikai vienzilbīgus vārdus, un tā viņš apliecināja draudzību tai, kura neviļus bija kļuvusi par viņa ievainojuma cēloni, un lika viņai saprast, cik labprāt piedod. Braļa jūtas Valombrēzā bija nomainījušas mīlestības kvēli, un slimība, to slāpējot, šajā grūtajā pārvērtībā daudz palīdzēja. Izabella viņam tiešām bija kļuvusi par grāfieni de Lineiju un vairs nebija Hēroda trupas komediante. Viņš sirsnīgi pamāja Vidalenkam un mirkli palaida vaļā māsas delnu, lai paspiestu roku draugam. Neko vairāk ārsts šajā reizē neatjāva.

Pēc divām trim nedēļām viegla uztura spēcinātais Valombrēzs varēja pavadīt dažas stundas guļamkrēslā un ieelpot pa atvērtu logu ieplūstošu gaisu, kas reibinoši smaržoja pēc pavasara. Izabella bieži sēdēja viņa tuvumā un lasīja skaļā balsī — tāda nodarbība kādreizējai aktrisei lieliski veicās, jo viņai bija ievingrināta balss un prasme pareizi mainīt intonācijas.

Kādu dienu, pabeigusi nodaļu, viņa gribēja uzsākt jaunu, kuras kopsavilkumu jau bija nolasījusi, bet hercogs de Valombrēzs deva zīmi likt grāmatu pie malas un sacīja:

— Dārgo mās, šie piedzīvojumi ir tik aizraujoši, 'cik vien var iedomāties, un autors uzskatāms par vienu no visasprātīgākajiem cilvēkiem galmā un pilsētā; visās malās par viņa grāmatu vien runā, taču atzīšos, ka saistoša saruna ar jums man patīk daudz labāk par šo lasāmvielu. Man ne prātā nevarēja ienākt, ka, visas cerības zaudējot, es iegūšu tik daudz. Brālim jūsu tuvumā ir daudz labāk nekā mīļotajam; cik skarba jūs esat pret vienu, tik maiga pret otru. Sajās jūtās es atrodu nekad agrāk nenojaustu burvību. Jūs man paverat pilnīgi nepazīstamu sievietes dvēseles daļu. Niknu kaislību sagrābts, es vajāju skaistumu, kas man solīja baudu, jūsmoju un dusmojos, sastopot šķēršļus, un biju līdzīgs negantajam medniekam, par ko stāsta leģenda un ko nekas nav varējis atturēt; mīlas objektā es redzēju tikai upuri. Doma par pretestību man likās neiespējama. Dzirdot runājam par tikumību, es tikai paraustīju plecus, un tai, kura vienīgā man nepiekāpās, nelielīdamies varu sacīt, ka man tiešām bija iemesls neticībai. Māte nomira, kad man vēl nebija pat trīs gadi; jūs nebijāt atrasta, un es neko nezināju par to, kas sievietes sirdi ir tīr.v maigs un smalks. Es ieraudzīju jūs; nepārvaramas jūtas,' kurās sava daļa katrā ziņā bija asiņu balsij, mani saistīja pie jums, un pirmo reizi manā sirdī mīlestībai piejaucās cieņa. Kaut jūsu raksturs mani dzina izmisumā, mani tas arī saistīja. Man patika kautrā pieklājība un stingrība, ar kādu jūs noraidījāt mīlestības apliecinājumus. Jo vairāk jūs mani atstūmāt, jo vairāk es uzskatīju jūs par sevis cienīgu. Dusmas un apbrīns manī nomainīja viens otru un dažkārt valdīja abi reizē. Es jūs cienīju pat savā vislielākajā neprātā. Es nojautu sievietē eņģeli un jutos pakļauts dievišķai ietekmei. Tagad esmu laimīgs, jo gūstu no jums tieši to, ko, pats nezinādams, vēlējos — no visa laicīgā atbrīvotu draudzību, kas ir nepārejoša un mūžīga; beidzot man ir dvēsele.

—   Jā, dārgais brāli, — Izabella atbildēja, — jums tā ir, un es no visas sirds priecājos, ka varu jums to sacīt. Jūs manī esat atradis padevīgu māsu, kas mīlēs jūs divkārt, lai atgūtu nokavēto, it īpaši, ja, kā esat solījis, apvaldīsiet kaislības, kuras sagādā tik daudz raižu mūsu tēvam, un jausiet vāju tikai tam, kas jūsu dvēselē labs.

—   Redz, kāda glīta sludinātāja, — Valombrēzs smaidīdams teica. — Tiesa, es esmu īsts briesmonis, bet es labošos — ja arī ne aiz tikuma mīlestības, tad vismaz tāpēc, lai neredzētu savu lielo māsu dusmojamies par kādiem jauniem nedarbiem. Taču es baidos, ka man vienmer galvā būs vējš, tāpat kā jums — saprāts.

—   Ja jūs man teiksiet tādus glaimus, — Izabella šķietami draudēdama teica, — es tūlīt ņemšu grāmatu, uņ jums vajadzēs noklausīties visu garo stāstu, ko berberu korsārs taisās vēstīt nesalīdzināmajai princesei Amenaīdai, kura kajitē sēž uz zelta brokāta spilveniem.

—   Tik bargu sodu es neesmu pelnījis. Pat ja es liekos pļāpīgs, es vēlos runāt. Tas nolāpītais dakteris tik ilgi turēja uz manām lūpām klusēšanas zīmogu, ka padarīja mani līdzīgu Hipokrāta statujai!

—   Bet vai jūs nebaidāties nogurt? Jūsu brūce tik tikko sadzijusi. Metrs Lorāns taču ieteica lasīt jums priekšā, iai jus klausoties saudzētu krūtis.

—   Metrs Lorāns pats nezina, ko runā, viņš tikai grib ilgāk būt svarīga persona. Manas plaušas ievelk un izelpo gaisu tikpat viegli kā senāk. Es jūtos pilnīgi vesels, un man gribas kāpt zirgam mugurā un pajādelēt pa mežu.

—   Tad jau labāk parunāsimies; tas katrā ziņā būs mazāk bīstami.

—   Drīz es atkal tikšu uz kājām, māsiņ, un jūs ievedīšu sabiedrībā, kur jūs aicina jūsu tituls un kur jūsu nevainojamais skaistums pulcinās pielūdzējus, no kuriem grāfiene de Lineija varēs izraudzīties laulāto draugu.

—   Man nav ne vismazākās vēlēšanās precēties, un, ticiet man, tic nav tikai jaunas meičas vārdi, kura pati dusmotos, ja tos tiešām ņemtu par pilnu. Es tik bieži esmu devusi savu roku izrāžu pēdējā ainā, ka nemaz nesteidzos to darīt arī īstenībā. Es nesapņoju ne par kādu jaukāku dzīvi kā vien par to, ko varu vadīt blakus princim un jums.

—   Ar tēvu un brāli tomēr nepietiek pat sievietei, kas itin nemaz neilgojas pēc sabiedrības. Sīs jūtas nepiepilda visu sirdi.

—   Taču manējo tās piepilda, un, ja kādu dienu ar tām būs par maz, es iestāšos klosterī.

—   Tā nu būtu pārspīlēta tikumība. Vai jums neliekas, ka ševaljē de Vidalenks ir apveltīts ar visām īpašībām, kādas vajadzīgas priekšzīmīgam vīram?

—   Bez šaubām. Sieviete, kuru viņš apprecēs, varēs sacīt, ka ir laimīga; taču, lai cik valdzinošs būtu jūsu draugs, dārgo Valombrēz, es nekad nebūšu šī sieviete.

—   Scvaljē de Vidalenka mati ir mazliet rudi, un varbūt jūs esat līdzīga mūsu karalim Luijam XIII, kas necieš šo krāsu, ko tomēr ļotī augstu vērtē gleznotāji. Bet nerunāsim vairs par Vidalenku. Kāds jums liekas marķīzs de Lestangs, kas nesen bija ieradies apjautāties par manu veselību un visu vizītes laiku nenolaida no jums acu? Viņš tā bija pārsteigts par jūsu piemīlību, tā apžilbis no jūsu skaistuma, ka pats sapinās savos komplimentos un spēja tikai murmināt. Ja neņemam vērā biklumu, kura iemesls bijāt jūs, tas ir nevainojams bruņinieks. Viņš ir skaists, jauns, no ļoti augstas dzimtas un varen bagāts. Viņš jums būtu īsti piemērots.

—   Kopš laika, kad man ir tas gods piederēt pie jusu slavenās ģimenes, — tādas tērzēšanas mazliet nokaitinātā Izabella atbildēja, — man vairs nepiestāv pārliecīga pazemība, tāpēc es nesaku, ka neesmu šādas savienības cienīga; bet, ja marķīzs de Lestangs lūgtu manu roku tēvam, es viņu tomēr noraidītu. Es jums, mīļo brāli, jau sacīju, ka nepavisam nevēlos precēties, un jūs, kas mani tā mokāt, pats to labi zināt.

—   Ak, cik jaunavīga un skarba jūs esat, māsiņl Diāna savos Balkānu mežos un ielejās nav mežonīgāka. Taču, ja ticam mitoloģijas melšām, Endimiona kungs viņu atrada, pateicoties savām acīm. Jūs dusmojaties tāpēc, ka tērzējot es jums piedāvāju dažas pieņemamas partijas; ja šie vīri jums nepatīk, mēs atradīsim citus.

—   Es nedusmojos, mīļo brāli, bet jūs, slims būdams, pārāk daudz runājat, un es pateikšu metram Lorānam, lai viņš jūs sarāj. Vakariņās jūs nedabūsiet parasto cāļa spārnu.

—   Ja jau tā, es klusēju, — Valombrēzs teica, izlikdamies padevīgs, — bet varat būt pārliecināta, ka jūs apprecēsiet vienīgi to, kuru izraudzīšos es.

Lai atriebtos par brāļa stūrgalvīgo zobošanos, Izabella sāka lasīt berberu korsāra stāstu augstā, skanīgā balsi, kas pārspēja Valombrēza balsi.

«Mans tēvs, hercogs de Fosombrons, pastaigājās kopā ar manu māti, vienu no visskaistākajām vai varbūt pat visskaistāko sievieti Dženovas hercogistē, Vidusjūras krastā, uz kuru veda kāpnes no lieliskas villas, kur viņš dzīvoja vasarās, bet aiz klintīm paslēpušies pirāti metās viņam virsū, ar pārspēku salauza viņa izmisīgo pretošanos, atstāja viņu turpat nogalinātu, un, neklausoties kliedzienos, aizveda līdzi hercogieni, kas tolaik bija cerībās un gaidīja mani, uz savu barku, kura, airu dzīta, strauji devās prom un nonāca pie kādā līcītī slepus noenkurotās kapteiņa galeras. Mana māte tika aizvesta pie Alžīrijas valdnieka, iepatikās viņam un kļuva par viņa favorīti…»

Lai pārspētu Izabellu viltībā, Valombrēzs aizvēra acis un izlikās, ka, klausoties aizraujošajā stāstā, aizmieg.

Valombrēza tēlotais miegs drīz vien pārtapa īstā, un jaunava, redzot brāli dusam, uz pirkstgaliem devās prom.

Saruna, kurā, šķiet, hercogam bija savi viltīgi nodomi, skumdināja Izabellu. Vai Valombrēzs, paturot sirdī slepenu naidu pret Sigoņaku, kaut arī kopš uzbrukuma pilij nebija to ne ar vārdu pieminējis, gribēja ar laulībām uzcelt starp baronu un savu māsu nepārvaramu sienu? Vai arī viņš vēlējās zināt, vai par grāfieni kļuvusī koniediante nav mainījusi savas jūtas tāpat kā likteni? Izabella nespēja atbildēt uz abiem šiem jautājumiem, kas pārmaiņus iznira viņas domās. Viņa bija Valombrēza māsa, tāpēc sacensība starp Sigoņaku un jauno hercogu atkrita pati no sevis; bet būtu arī grūti pieņemt, ka tik pašlepns, iedomīgs un atriebīgs cilvēks varētu aizmirst kaunu, ko piedzīvoja pirmās un it īpaši — otrās sakāves dēļ. Kaut gan apstākļi bija mainījušies, Valombrēzs droši vien klusībā pastāvīgi ienīdīs Sigoņaku. Ja viņam pietiktu dvēseles cēluma, lai piedotu, augstsirdība nevarēja prasīt, lai viņš Sigoņaku mīlētu un pieņemtu savā ģimenē. Vajadzēja atsacīties no cerībām uz samierināšanos. Turklāt princis nekad nespētu ar prieku uzlūkot to, kurš apdraudējis viņa dēla dzīvību. Pēc šīm pārdomām Izabellu pārņēma skumjas, ko viņa veltīgi pūlējās aizgainīt. Viņa noraidīja katru domu par laulībām ar Sigoņaku, kamēr savu komediantes dzīvi uzskatīja par šķērsli viņa nākotnes izredzēm, bet tagad negaidīts likteņa pavērsiens apveltījis viņu ar visiem labumiem, kādus vien var vēlēties, un viņa, dodot savu roku, gribētu atalgot cilvēku, kurš to lūdza, kad viņa bija nabaga un nicināta. Izabellai šķita, ka būtu zemiski nedalīties savā bagātībā ar posta biedru. Bet vienīgais, ko viņa varēja darīt, bija glabāt nesatricināmu uzticību, jo neiedrošinājās runāt Sigoņakam par labu nedz ar princi, nedz Valombrēzu.

Drīz vien jaunais hercogs bija tiktāl atlabis, ka varēja pusdienot pie galda kopā ar tēvu un māsu; maltīšu laikā viņš parādīja tēvam goddevīgu cieņu un Izabellai — izdomas bagātu un smalkjūtīgu maigumu, tā atklādams, ka, par spīti šķietamajai vieglprātībai, viņa dvēsele ir bagātāka, nekā varētu pieņemt, atceroties, ka viņš bijis brunču mednieks, duelants un kārs uz visvisādām izpriecām. Izabella sarunās piedalījās nedaudz, bet vārdi, ko viņa teica, bija tik pareizi, smalki un īstajā vietā, ka princis nevarēja vien nobrīnīties, jo vairāk tāpēc, ka jaunava ar izcilu taktu izvairījās no vismazākās sīkumainības.

Pilnīgi izveseļojies, Valombrēzs piedāvāja māsai izjādi parkā, un abi jaunie cilvēki soļiem drasēja pa garu aleju, kuras simtgadīgo koku lapotnes virs ceļa savienojās kā kupols, un tām cauri neizlauzās neviens saules stariņš; hercogs bija atguvis visu daiļumu, Izabella izskatījās burvīga, un nekad vēl nebija redzēts skaistāks jātnieku pāris. Tikai jaunā cilvēka seja pauda prieku, bet jaunavas vaibsti — skumjas. Reizēm viņa mazliet pasmaidīja par Valombrēza jokiem, tad atkal iegrima ilgpiinā sapņošanā; taču šķita, ka brālis nemana skumjas, un viņš runāja jo raitāk:

— Ak, cik skaista ir dzīve! — viņš iesaucās. — Cilvēks nemaz neapzinās, cik daudz prieka ir pašā elpošanā vieni Nekad vēl koki man nav likušies tik zaļi, debesis — tik zilas, puķes — tik smaržīgas! Ir tā, it kā es tikai vakar būtu piedzimis un pirmoreiz ieraudzītu Dieva pasauli. Kad iedomājos, ka es varēju gulēt zem marmora plāksnes, bet es pastaigājos kopā ar savu dārgo māsu, tad jūtos pavisam dīvaini! Ievainojums nesagādā nekādas ciešanas, un, manuprāt, mēs varētu uzdrošināties brītiņu palaist zirgus straujākā gaitā un atgriezties pilī, kur princis, mūs gaidīdams, garlaikojas.

Kaut arī Izabella joprojām šķita nobažījusies, Valombrēzs iespieda papēžus kumeļam sānos, un abi zirgi sāka skriet diezgan žigli. Pie ieejas durvīm, izceldams māsu no segliem, jaunais hercogs sacīja:

—   Nu jau esrnu pieaudzis un dabūšu atļauju jāt prom viens pats.

—   Kā, jūs, nejaukais, gribat mūs atstāt tūdaļ, tikko esat izveseļojies?

—  Jā, man ir jādodas dažu dienu ceļojumā, — Valombrēzs nevērīgi atbildēja.

Tiešām, nākamajā dienā viņš aizjāja, iepriekš atvadījies no prinča, kas nepavisam neiebilda pret viņa ceļojumu, un dīvaini mīklainā tonī sacīja Izabellai:

—  Uz redzēšanos, māsiņ, jūs būsiet apmierināta ar manil

XIX. NĀTRES UN ZIRNEKĻU TĪKLI

Hēroda padoms bija prātīgs, un Sigoņaks nolēma tam pakļausit; turklāt tagad, kad Izabella no komediantes bija pārvērtusies par augstu dāmu, baronu nekas vairs nesaistīja pie trupas. Vajadzēja uz laiku pazust, nogrimt aizmirstībā, līdz norims Valombrēza gandrīz drošās nāves radītās dusmas. Un tā, ne bez aizkustinājuma atvadījies no krietnajiem aktieriem, kas viņam bija tik labi biedri, Sigoņaks kāpa spēcīgā zirgā un devās prom no Parīzes, un kabatās viņam bija diezgan daudz pistoļu — viņa daļa no trupas ieņēmumiem. īsiem posmiem viņš jāja uz savu pussagruvušo muižu, jo pēc negaisa putni vienmēr atgriežas ligzdā, pat ja tā vīla tikai no sausiem žagariem un veciem salmiem. Tā bija vienīgā pajumte, kur viņš varēja patverties, un savā izmisumā viņš pat priecājās, ka atkal dzīvos nabadzīgajā tēvutēvu pilī, ko varbūt nemaz nevajadzēja pamest. Tiešām, viņa liktenis nebija kļuvis gaišāks, un pēdējais piedzīvojums varēja sagādāt nepatikšanas. «Nu, ja jau man lemts mirt aiz bada un garlaicības starp pils saplaisājušajām sienām,» viņš jādams prātoja, «zem jumta, kas laiž cauri lietu kā siets, darīsim to. Neviens nav izbēdzis savam liktenim, un es piepildīšu savu: es būšu pēdējais Sigoņaks.»

Nav vērts aprakstīt ceļojumu, kas ilga apmēram divdesmit dienu un ko nepadarīja priecīgāku neviena interesanta satikšanās. Pietiks, ja sacīsim, ka vienā jaukā vakarā Sigoņaks tālumā uz skaidrā, violetā apvāršņa fona ieraudzīja divus saulrieta apspīdētus savas pils torņus.

Gaismas untums rādīja tos tuvākus vienu otram, nekā tie patiesībā bija, un vienā no nedaudzajām fasādes rūtīm saule ietvēra ugunīgi sarkanu mirgojumu. Viss kopumā izskatījās pēc milzu karbunkula.

Aina iesvēla baronā savādu maigumu; tiesa, viņš šajā grūstošajā pilī bija daudz cietis, tomēr, atkal to ieraugot, viņu pārņēma maigums, kādu izjūtam, kad atgriežoties atrodam vecu draugu, kura netikumus prombūtnē esam aizmirsuši. Tur viņa dzīve bija ritējusi nabadzībā, aizmirstībā un vientulībā, taču tā bija apveltīta ar kādu slepenu jaukumu, jo jaunība nevar būt pilnīgi nelaimīga. Pat tam, kas visvairāk zaudējis dūšu, paliek sapņi un cerības. Ja pie ciešanām cilvēks pierod, tās galu galā iegūst zināmu valdzinājumu, un dažkārt skumjas nožēlojam vairāk nekā priekus.

Sigoņaks piebikstīja zirgam ar piesi, lai tas tecētu žiglāk un nonāktu galā, pirms satumst nakts. Saulei rietot un atstājot virs brūnās līdzenuma apvāršņa līnijas vienīgi šauru diska maliņu, rūts sarkanais spīdums apdzisa, un muiža veidoja vairs tikai pelēku traipu, kas gandrīz saplūda ar krēslu; taču Sigoņaks labi pazina apkārtni un drīz iegriezās kādreiz tik dzīvajā, bet tagad pamestajā ceļā, kas veda uz pili. Uzmācīgie dzīvžoga zari pātagoja zābakus, un zirga priekšā pa rasas slapjo zāli bailīgi lēkāja vardes; dziļajā lauku klusumā atskanēja tālas un klusas suņa rejas, it kā tas aiz garlaicības vaukšķētu savā nodabā. Sigoņaks apturēja zirgu un ieklausījās. Viņam šķita, ka pazīst Miro aizsmakušo balsi. Drīz rejas tuvojās un pārvērtās par nemitīgu priecīgu, skrējiena elsu saraustītu smilkstēšanu. Miro bija saodis saimnieku un diedza pie tā, cik vien vecās ķepas nesa. Barons iesvilpās savā parastajā veidā, un pēc dažām minūtēm krietnais un drosmīgais suns spēji izlauzās pa caurumu dzīvžogā, kaukdams, šņukstēdams un kliegdams gandrīz cilvēka balsī. Lai arī drebošs un aizelsies, tas uzlēca zirgam līdz purnam un mēģināja uzrāpties seglos, pūlēdamies tikt klāt saimniekam, visu laiku apliecinādams savu suņa prieku visdīvainākajā veidā, kādā vien kāds tā ciltsbrālis to ir darījis. Pat Arguss, pazīstot Odiseju pie Eimēna, nebija priecīgāks kā Miro. Sigoņaks noliecās un glaudīja suņa galvu, lai nomierinātu draudzības izvirdumu.

Apmierināts ar tādu atbildi, Miro kā viena vīle metās prom aiznest prieka vēsti pārējiem pils iemītniekiem, tas ir. Pjēram, Bcijāram un Balcebulam, un, nostājies priekšā vecajam kalpotājam, kas sēdēja virtuvē, rēja tādā balsī, ka tas saprata — ir noticis kaut kas ārkārtējs.

«Vai būtu pārradies jaunais saimnieks?» Pjērs pieceldamies prātoja un gāja līdzi Miro, kas viņu vilka aiz vecā kamzoļa malas. Bija jau nakts, tāpēc Pjērs pie pavarda, kur vārījās pieticīgās vakariņas, aizdedzināja sveķotu lāpu, kuras sarkanīgā liesma spēji apgaismoja Sigoņaku un viņa zirgu.

—   Tas esat jūs, barona kungs! — krietnais Pjērs priecīgi iesaucās, ieraudzījis saimnieku. — Miro savā godīgajā suņa valodā man to jau pateica; jo mēs te esam tik vientuļi, ka dzīvnieki un cilvēki, savā starpā sarunājoties, ir iemācījušies saprasties. Tomēr baidījos pievilties, neesmu tak brīdināts par jūsu atgriešanos. Vai nu gaidīts, vai ne, esiet sveicināts savā muižā! Papūlēsimies nosvinēt jūsu pārnākšanu, cik vien labi varēsim.

—  Jā, tas tiešām esmu es, labo Pjēr, Miro tev nav melojis; ja arī neesmu kļuvis bagātāks, esmu vismaz sveiks un vesels; nes lāpu pa priekšu, iesim iekšā.

Pjērs ar zināmām pūlēm atvēra veco vārtu vērtnes, un lāpas fantastiskās gaismas apspīdēts, barons de Sigoņaks iejāja velvē. Uguns atblāzmā trīs arkas ģerboņa stārķi šķita sakustamies un tricinām spārnus, it ka gribētu sveicināt pēdējo no dzimtas, kuras simbols tik daudzus gadsimtus bijuši. Atskanēja raga pūtienam līdzīgs zviedziens. Beijārs sava staļļa steliņā sajuta saimnieku un izdabūja no vecajām, astmatiskajāni plaušām tik skaļu sveicienu!

—   Labi jau, labi, nabaga Beijār, — Sigoņaks teica, nokāpdams no zirga un pamezdams pavadu Pjēram, — tūlīt iešu ar tevi apsveicināties!

Un barons devās uz staļļa pusi, bet gandrīz paklupa: viņam pret kājām šāvās melngans kamols, tas ņaudēja, murrāja un meta kūkumu. Tas bija Balcebuls, kas izteica savu prieku ar visiem līdzekļiem, kādus vien daba kaķu dzimumam devusi; Sigoņaks to paņēma rokās un pacēla pie sejas. Runcis jutās laimes kalngalos; acis tam gailēja kā fosforescētas, nagi drudžainās trīsās izlaidās un ievilkās. Dzirnaviņas mala tik ātri, ka dzīvnieks gandrīz nosmaka, un ar melno, grumbuļaino, trifelim līdzīgo purniņu tas neprātīgā aizrautībā sniedzās pie Sigoņaka ūsām. Labi apmīļojis runci, jo barons nenoniecināja pazemīgo draugu mīlestības pierādījumus, viņš piesardzīgi nolika to zemē, un nu bija kārta Beijāram, ko viņš vairākkārt apglaudīja, uzpliķēdams ar plaukstu pa kaklu un

i krustiem. Krietnais dzīvnieks uzlika galvu saimniekam uz pleca, kārpīja ar nagu zemi un mēģināja braši uzmest dibenu gaisā. Beijārs pieklājīgi uzņēma jājamzirgu, ko novietoja viņam blakus, jo jutās drošs par Sigoņaka draudzību un varbūt arī apmierināts, ka nonāk saskarē i ar kādu ciltsbrāli — to viņš jau sen nebija piedzīvojis.

—   Tagad, kad esmu atbildējis uz savu dzīvnieku laipnībām, — Sigoņaks teica Pjēram, — varbūt nebūs par ļaunu ieiet virtuvē un paskatīties, kas glabājas pieliekamajā; es šorīt lāgā nepabrokastoju, bet pusdienas pavisam neesmu ēdis, jo gribēju nonākt pie mērķa, pirms satumst nakts. Parīzē es mazliet esmu atradinājies no sātības un priecāšos, ja varēšu ieēst vakariņas, lai tās būtu

1 kaut paliekas.

—   Kungs, pāri ir palikusi vira, gabaliņš speķa un kazas siers. Tie ir vienkārši un laucinieciski ēdieni, ko jūs varbūt vairs negribēsiet baudīt, kopš zināt, kas ir smalka virtuve. Tie gan nelutina mēli, taču vismaz neļauj nomirt badā.

—   Tas ir viss, ko cilvēks ēdamu var prasīt, — Sigoņaks atbildēja, — un es nemaz neesmu tik nepateicīgs, kā, šķiet, tu iedomājies, pret vienkāršo ēdienu, kurš man bija atspaids jaunībā un ir padarījis mani veselu, veiklu un spēcīgu, cel vien galdā savu viru, savu speķi un savu sieru ar tādu pašu lepnumu, ar kādu namzinis nes uz zelta paplātes pāvu ar ieplestu asti.

Nomierinājies, ka cienasts netiks noniecināts, Pj(rs steidzīgi apklāja galdu, pie kura Sigoņaks mēdza ēst, ar rupju, bet tīru galddrānu. Vienā pusē viņš nolika kausiņu, otrā, it kā atsvarojot viras trauku, — māla podu ar skābvīnu, un nostājās aiz saimnieka krēsla kā namzinis, kas apkalpo princi. Pēc sena paraduma, Miro apsēdās kungam labajā, bet Balcebuls aptupās kreisajā pusē, un abi svētlaimīgi vērās Sigoņakā, sekojot katram kumosam, kas tika celts pie mutes, un gaidot, ka arī viņiem tiks draudzīgi pamests kāds gabals.

Dīvaino ainu apgaismoja sveķota lāpa, ko Pjērs bija piestiprinājis pie dzelzs āķa kamīna iekšpusē, lai dūmi neizklīstu istabā. Tā tik pilnīgi atbilda šī stāsta sākumā aprakstītajai ainai, ka barons, līdzības pārsteigts, iedomājās, ka viss ir bijis tikai sapnis un viņš nekad nav atstājis savu pili.

Laiks, kas, notikumiem pārbagāts, Parīzē ritēja tik ātri, Sigoņaku pilī šķita apstājies. Aizmigušās stundas nebija

pūlējušās apgriezt otrādi putekļu pilno smilšu pulksteni. Viss bija savā vietā. Zirnekļi joprojām snauda stūros saaustajos pelēkajos tiklos, gaidīdami parādāmies kādu necerētu mušu. Daži pat bija zaudējuši dūšu un atstājuši tīklus nesalabotus, jo tiem pietrūka vielas, lai no vēdera ritinātu pavedienu; virs pavarda baltajiem pelniem no kādas ogles, kas, šķiet, nebija gailējusi kopš barona aiziešanas, stīdzēja gaisā tieva dūmu strūkliņa kā no pīpes, kura grasās izdzist; vienīgi nātres un velna rutki pagalmā bija saauguši vēl kuplāki un zāle bruģakmeņu starpās pastiepusies garāka; koka zars, kas senāk tikai sniedzās līdz virtuves logam, tagad bija iebāzis rūts caurumā lapotu zaļumu. Citu jaunumu nebija.

Sigoņaks neviļus atgriezās vecajā vidē. Galvā drūzmējās senāk domātas domas, un viņš iegrima klusā sapņošanā, pret ko Pjērs izturējās ar cieņu un ko Miro un Balcebuls neuzdrošinājās traucēt. Viss notikušais baronam šķita gluži kā dēkas, par kurām lasīts grāmatā un kuras neskaidri palikušas atmiņā. Pa pusei jau pagaisušais kapteinis Frakass rādījās tālumā kā bāls, uz visiem laikiem no viņa paša šķirts rēgs. Cīņa ar Valombrēzu atmiņā tēlojās kā dīvaina žestikulēšana, kam nav nekāda sakara ar viņa gribu. Nekas no tajā laikposmā darītā viņam nelikās saistīts ar viņu, un atgriešanās pilī sarāva visus pavedienus ar tālaika rīcību. Izgaisusi nebija vienīgi mīlestība uz Izabellu, to viņš joprojām atrada dzīvu savā sirdī, taču ari drīzāk kā dvēseles gaismu nekā šīszemes kaislību, jo iemīļotā vairs nevarēja viņam piederēt. Viņš saprata, ka rati, mirkli izdrāzušies uz cita ceļa, bija atgriezušies nolemtajās sliedēs, un viņš ar to samierinājās rāmā nomāktībā. Viņš pārmeta sev vienīgi par to, ka dažus mirkļus ļāvies cerībām un ilūzijām. Kāda velna pēc arī nelaimīgie grib būt laimīgi? Kas par muļķībām!

Taču baronam izdevās nokratīt sastingumu, un, tā kā Pjēra acīs atspoguļojās bikls jautājums, viņš īsumā pastāstīja krietnajam kalpotājam visu, kas šajos notikumos to varēja interesēt; kad Pjērs dzirdēja par diviem sava audzēkņa dueļiem ar hercogu de Valombrēzu, lāga vīrs, lepns, ka ir izaudzinājis tādu paukotāju, priekā staroja un ar nūju pret sienu atdarināja cirtienus, ko Sigoņaks viņam aprakstīja.

— Ak vai, brašo Pjēr, — barons nopūzdamies sacīja, — tu man pārāk labi ierādīji visus paukošanās noslēpumus, ko neviens nezina labāk par tevi. Sī uzvara mani pazudinājusi uz ilgu laiku, varbūt pat uz visu mūžu atsūtījusi atpakaļ uz šo posta muižu. Es esmu dīvainā kārtā piedzīvojis to, ka uzvara nevis uzlabo apstākļus, bet sakauj un izposta iecerēto. Būtu labāk, ja es nejaukajā divkaujā būtu ievainots vai pat nogalināts.

—   Sigoņaki neprot zaudēt, — vecais kalpotājs pamāclgi sacīja. — Lai kas arī notiktu, kungs, es esmu priecīgs, ka nogalinājāt šo Valombrēzu. Visam jānotiek pēc likumiem, un es esmu pārliecināts, ka nekas cits nav vajadzīgs. Par ko var sūdzēties cilvēks, kas, aizsardzības pozīcijā stāvēdams, mirst no laba rapiera cirtiena?

—   Bez šaubām, ne par ko, — Sigoņaks atbildēja, pasmaidīdams par vecā paukošanās skolotāja īpatnējo filozofiju. — Bet es jūtos mazliet noguris. Iededz lampu un ved mani uz guļamistabu!

Pjērs paklausīja. Barons, kam pa priekšu gāja kalpotājs un aiz muguras — suns un kaķis, lēnām kāpa pa vecajām trepēm ar izdzisušajām un izbalējušajām freskām. Kolonnās ieauguši Hērakli, kļūstot aizvien bālāki, pūlējās noturēt šķietamu karnīzi, kuras svars likās spiežam tos nost. Milži izmisīgi sasprindzināja noplukušos muskuļus, bet, par spīti visām pūlēm, vairāki apmetuma gabali bija no sienas nokrituši. Romas imperatori nebija vairāk vērti, un, kaut savās nišās tēloja brašuļus un uzvarētājus, dažs bija zaudējis kroni, »dažs — scepteri, dažs — purpura apmetni. Kupola gleznotais režģis vairākās vielās bija noskalots, un ziemas lieti, iespiežoties pa spraugām, bija iezīmējuši jaunas Amerikas blakus veciem kontinentiem un jau iegleznotām salām.

Sis posts, pret kuru Sigoņaks, pirms atstāja muižu, nebija sevišķi jūtīgs, viņu satrieca, un, jo augstāk viņš kāpa, jo drūmāka melanholija viņu pārņēma. Barons redzēja savas dzimtas neizbēgamu un liktenīgu pagrimumu un nodomāja: «Ja šim jumolam būtu kaut mazākā līdzcietība pret ģimeni, kurai tas līdz šim devis patvērumu, tam vajadzētu sabrukt un mani uz vietas nonāvēt!» Nonācis pie durvīm, kas veda uz istabām, viņš paņēma lampu no Pjēra rokām, pateicās kalpotājam un sūtīja to atpūsties, jo negribēja, ka tas redz viņa saviļņojumu.

Sigoņaks lēnām izgāja cauri pirmajai zālei, kur pirms dažiem mēnešiem bija vakariņojuši komedianti. Atmiņas par jautro mielastu darīja viņu vēl drūmāku. Bridi iztraucētais klusums likās tur apmeties uz visiem laikiem — vēl nīgrāks, vēl dziļāks un briesmīgāks. Saja kapā žurkas skribināšanās, asinot zobus, ieguva dīvainu atbalsi. Lampas vājās blāzmas apgaismoti, portreti, atspiedušies uz nosūbējušajiem zeltītajiem ietvariem kā uz balkonu margām, viesa nemieru. Šķita, ka tie grib izrauties no ēnu fona un iet pretī nelaimīgajam pēdējam dzimtas loceklim, lai to sveicinātu. Senlaicīgos attēlus modināja rēgaina dzīvība: krāsotās lūpas murmināja vārdus, ko sadzirdēja nevis ausis, bet dvēsele; acis sērīgi raudzījās griestos, un uz lakotajiem vaigiem mitrums sarietēja lielās lāsēs, kas gaisina mirdzēja kā asaras. Acīmredzot senču gari klejoja ap šiem attēliem, kas rādīja laicīgo veidolu, kuram tie savulaik bija iedvesuši dzīvību, un Sigor,iaks slepeno šausmu puskrēslā nojauta to neredzamo klātbūtni. Visi tēli bruņās vai krinolīnos šķita noraizējušies un izmisuši. Vienīgi pēdējais portrets — Sigoņaka mātes ģīmetne — likās smaidām. Gaisma krita tieši uz to, un vai nu tāpēc, ka gleznojums bija jaunāks un labāka meistara darināts, vai arī dvēsele tiešām mirkli bija attēlu atdzīvinājusi, bet portrets izskatījās maigi paļāvīgs un priecīgs, par ko Sigoņaks brīnījās un ko pieņēma par labu zīmi, jo šīs sejas izteiksme viņam vienmēr bija šķitusi sērīga.

Beidzot Sigoņaks iegāja savā guļamistabā un nolika lampu uz galdiņa, uz kura vēl mētājās Ronsāra sējums, ko viņš lasīja nakti, kad komedianti pieklauvēja pie muižas vārtiem. Savā vietā joprojām bija arī papīrs ar svītrojumiem — nepabeigts soneta uzmetums. Gulta, kura kopš tā laika nebija klāta, vēl glabāja pēdējo gulētāju augumu apveidus. Tur bija dusējusi Izabella. Viņas skaistā galviņa bija balstījusies uz šī spilvena, kuram uzticēti tik daudzi sapņi.

To iedomājoties, Sigoņaks juta, ka viņa sirds tīksnūgi sažņaudzas saldās mokās, ja iespējams savienot šos pēc dabas vienotram nai'dīgos vārdus. Viņš dzīvi iztēlojās dievinātās jaunavas valdzinājumu; prāts skumīgā un apnicīgā balsī atkārtoja, ka Izabella viņam zudusi uz visiem laikiem, tomēr kādā mīlētāja sapņu ainā viņš redzēja skaidro un valdzinošo seju starp pavērtu aizkaru krokām, it kā viņa būtu tikla laulātā draudzene, kas gaida pārnākam vīru.

Lai aizgainītu parādības, kas deldēja viņa drosmi, barons izģērbās un apgūlās, noskūpstot vietu, kur reiz gulējusi Izabella; taču, par spīti nogurumam, viņa skatiens vēl vairāk nekā stundu klejoja pa noplukušo istabu, te vērojot dīvainu mēness atblāzmu nespodrajās rūtīs, te neapzinātā uzmanībā pētot jaunpīļu mednieku zilo un dzelteno koku mežā — vecā paklāja sižetu.

Kamēr saimnieks bija modrs, dzīvnieks gulēja. Balcebuls, saritinājies Sigoņaka gultas kājgalī, murrāja kā Muhameda kaķis uz pravieša piedurknes. Runča dziļais miers galu galā ietekmēja arī cilvēku, un jaunais barons devās uz sapņu valstību.

Kad atausa gaisma, Sigoņaks bija vēl vairāk satriekts par muižas postu nekā iepriekšējā vakarā. Dienai nav līdzjūtības pret drupām un vecām lietām; tā nežēlīgi rāda nabadzību, grumbas, traipus, krāsas nolupumus, putciļus un pelējumus; līdzcietīgā nakts ar draudzīgajām ēnām visu mīkstina un ar plīvura malu noslauka lietu asaras. Senāk tik plašās istabas viņam šķita mazas, un viņš brīnījās, kā atmiņā tās palikušas tik lielas; taču drīz viņš atkal pieņēma savas muižas mērogus un atgriezās agrākajā dzīvē kā vecā apģērbā, kas uz laiku novilkts, lai ieterptos jaunā; viņš jutās ērti apvalkātajās drēbēs, kuru krokas bija izveidojuši paradumi. Dienas aizritēja šādi. Vispirms viņš aizgāja uz sabrukušo kapelu, kur atdusējās viņa senči, lai noskaitītu lūgšanu, izrāva kādu ērkšķi no ieplīsušās plāksnes spraugas, steidzīgi ieēda pieticīgās brokastis, paukojās ar Pjēru, kāpa mugurā Beijāram vai jaunajam zirgam, ko bija paturējis, un pēc garas izjādes atgriezās mājās tikpat drūms un kluss kā senāk, tad ēda vakariņas, sēdēdams starp Balcebulu un Miro, un likās gulēt, pirms aizmigšanas šķirstīdams savas badīgo žurku izpostītās bibliotēkas pārpalikušos un jau simtreiz pārlasītos sējumus. Kā redzam, nekas nebija palicis pāri no spožā kapteiņa Frakasa, Valombrēza pārdrošā sāncenša; Sigoņaks bija atkal kļuvis par Posta pils kungu.

Kādu dienu viņš iegāja dārzā, kur bija ievedis divas jaunas komcdiantes. Dārzs bija vēl vairāk nolaists, vēl mežonīgāks un vēl vairāk nezālēm aizaudzis nekā jebkad; taču mežrozīte, kas bija dāvājusi ziedu Izabellai un pumpuru Serafīnai, lai nevarētu sacīt, ka divas dāmas izgājušas no tepiķdobēin bez nevienas veltes, šoreiz šķita saspītējusies tāpat kā toreiz. Uz tā paša zara ziedēja divas no rīta uzplaukušas mazas rozītes trauslām ziedlapiņām un glabāja viducī dažas rasas lāses.

'Sī aina, modinot atmiņas, dīvaini aizkustināja Sigoņaku. Viņš atcerējās Izabellas vārdus: «Pastaigājoties pa dārzu, kur jūs atbīdījāt ērkšķu zarus manā priekšā, jūs noplūcāt mežrozītes ziediņu, vienīgo dāvanu, ko varējāt man pasniegt; es noraudāju asaru, pirms piespraudu to pie krūts, un klusībā devu pretī savu dvēseli.»

Viņš paņēma rozi, kāri ieelpoja tās smaržu un piespieda lūpas pie ziedlapiņām, iedomādamies, ka tās ir viņa draudzenes lūpas, kuras nav mazāk maigas, sārtas un smaržīgas Kopš šķiršanās no Izabellas Sigoņaks domāja vienīgi par viņu un saprata, cik jaunava viņa dzīvē ir nepieciešama. Pirmajās dienās visu daudzo nolikumu gūzma viņu notrulināja, negaidīto likteņa pavērsienu straujums žilbināja, tāpat arī ceļojums gribot negribot izklaidēja, un viņš nespeja apjēgt savu isto dvēseles stāvokli. Taču, atgriezies vientulībā, mierā un klusumā, viņš visos sapņos sastapa Izabellu. Tā valdīja gan viņa domās, gan sirdi. Pat Jolantas tēls bija pagaisis kā viegla migla. Viņš nemaz nejautāja sev, vai ir mīlējis šo pašapzinīgo skaistuli: viņš par to vairs nedomāja. «Un tomēr Izabella mani mīl,» viņš sev sacīja, kad simto reizi bija pārcilājis prātā visus šķēršļus ceļā uz laimi.

Tā pagāja divi vai trīs mēneši, un Sigoņaks sēdēja savā istabā, pūlēdamies uzspodrināt pēdējo sonetu, kas slavināja mīļoto, kad Pjērs savam kungam pavēstīja, ka esot ieradies kāds muižnieks, kas vēloties ar viņu runāt.

—   Muižnieks, kas grib ar mani runāt! Vai nu tu sapņo, vai ari viņš kļūdās, — Sigoņaks sacīja. — Nevienam cilvēkam pasaulē nav man nekas sakāms; taču notikums ir tik neparasts, ka aicini šo dīvaino mirstīgo iekšā. Pasaki vismaz, kā viņu sauc!

—   Viņš negribēja minēt savu vārdu, sacīdams, ka tas jums neko neizteikšot, — Pjērs atbildēja, atvērdams abas durvju puses.

Uz sliekšņa parādījās skaists, jauns cilvēks riekstbrūnā jātnieka kostīmā ar zaļiem rotājumiem, apāvies pelēkas ziemišķādas zābakos ar sudraba piešiem, cepure ar platām malām un garu zaļu spalvu bija noņemta, tāpēc gaismā skaidri izcēlās viņa lepnā, smalkā un valdzinošā seja, kuras pareizos, antīkai statujai līdzīgos vaibstus varētu apskaust daža laba sieviete.

Nevainojamais kavalieris, šķiet, neatstāja uz Sigoņaku labu iespaidu, jo barons viegli nobāla un vienā lēcienā bija pie sava rapiera, kas karājās gultas galvgali, izvilka to no maksts un nostājās aizsardzības pozīcijā.

—       Nudien, pats hercoga kungs! Man likās, ka esmu jūs nogalinājis un jūs esat miris. Vai te man parādās jūsu gars?

—   Jā, tas esmu es pats, llanibals de Valombrēzs, — jaunais hercogs atbildēja, — es pats no miesas un asinīm un nebūt neesmu miris, bet labi mudīgi bāziet rapieri atpakaļ makstī. Mēs jau divreiz esam cīnījušies. Ar to pietiek. Paruna māca, ka atkārtojums ir patīkams, bet trešajā reizē var kļūt liktenīgs. Es neesmu nācis kā ienaidnieks. Ja arī man ir šis tas ko pārmest savā rīcībā pret jums, jūs par to jau esat atriebies. Tagad mēs esam nolīdzinajušies. Lai pierādītu savus nodomus, esmu atvedis karaļa pavēli, ar kuru esat iecelts par pulka komandieri. Mēs ar tēvu atgādinājām viņa majestātei par Sigoņaku uzticību viņa senčiem. Es pats gribēju atnest jums šo labo vēsti; un tagad, kad esmu jūsu viesis, lieciet apgriezt kaklu vienalga kam, duriet uz iesma, ko gribat, tikai, Dieva dēļ, dodiet man ēst! Sī ceļa viesnīcas ir briesmīgas, un mana pārtika palikusi pajūgos, kas iestiguši smiltīs netālu no šejienes.

—   Es ļoti baidos, hercoga kungs, ka mana maltīte jums varbūt liksies atriebība, — Sigoņaks laipni zobgalīgā toni atbildēja. — Taču nepiedēvējiet trūcīgo azaidu ļaunām domām. Jūsu tiešie un sirsnīgie vārdi mani aizkustina līdz dvēseles dziļumiem, un kopš ši brīža jums nav pašaizliedzīgāka drauga par mani. Kaut arī jums mani pakalpojumi nav vajadzīgi, es vienmēr būšu jusu rīcībā. Ei, Pjēr, sameklē cāļus, olas, gaļu un papūlies paēdināt, cik vien labi vari, šo kungu, kas mirst badā un nav pie izsalkuma pieradis tā kā mēs.

Pjērs iebāza kabatās dažus saimnieka sūtītos pislolus, kuriem vēl nebija pieskāries, kāpa mugurā zirgam un auļiem drāzās uz tuvāko ciemu meklēt produktus. Viņš dabūja dažus cāļus, šķiņķi, krūku veca vīna un pie vietējā kirē, kuru viegli pierunāja atdot gardumu, — piļu aknu pastēti, kārumu, ko varētu celt galdā bīskapam vai princim.

Pēc stundas viņš bija atpakaļ, lika grozīt iesmu bālai un skrandainai liela auguma meičai, ko pa ceļam bija saticis un aizsūtījis uz pili, un klāja galdu portretu zālē, izraudzīdamies no skapjos saliktajiem fajansa traukiem tos, kam nebija vairāk par vienu robu vai plaisu, par sudraba traukiem nebija, ko domāt, jo pēdējais no tiem jau sen bija pārkausēts. To izdarījis, viņš devās paziņot, ka «kungiem galds ir klāts».

Valombrezs un Sigoņaks apsēdās viens otrain pretī uz vismazāk klibajiem no sešiem krēsliem, un jaunais hercogs, kuru neparastie apstākļi uzjautrināja, kā izsalcis vilks ķērās pie Pjēra ar pūlēm sarūpētās maltītes. Kad viņš skaistiem, baltiem zobiem bija notiesājis veselu cāli, kas gan, šķiet, bija miris aiz vājuma, viņš tos priecīgi iecirta sārtā Beijonas šķiņķa šķēlē, un, kā mēdz teikt, tā pazuda, kā nebijusi. Pīļu aknas viņš nosauca par smalku, lielisku un dievu cienīgu ēdienu, un mazais, zaļi lāsumainais kazas siers šķita labs slāpju ierosinātājs. Viņš slavēja arī vīnu, kas bija vecs un no laba dārza, tā skaistā krāsa ka purpurs sārtināja senlaicīgās Venēcijas glāzes. Viņš bija tik labā omā, ka reiz pat gandrīz vai pārplīsa aiz smiekliem, ieraudzījis, cik pārbijies izskatās Pjērs, kad izdzirda savu kungu nosaucam viņu par hercogu de Valombrēza kungu — to taču kalpotājs domāja mirušu. Visu laiku pūlēdamies neatpalikt no jaunā hercoga. Sigoņaks brīnījās, ka viņa mājoklī, atspiedis elkoņus pret galdu, sēž elegantais un lepnais senjors, savulaik sāncensis mīlestībā, ko divas reizes ir turējis rapiera galā un kas vairākkārt uzdevis viņu nonāvēt algotiem slepkavām.

Hercogs de Valombrezs nojauta barona neizteiktās domas, un, kad vecais kalpotājs izgāja, nolicis uz galda pudeli lieliska vīna un divas par iepriekšējām mazākas glāzītes, lai brīnišķīgo dzērienu varētu labāk izgaršot, viņš pavirpināja pirkstos smalko ūsu galus un draudzīgi un tieši sacīja baronam:

— Es jau redzu gan, dārgo Sigoņak, par spīti visai jūsu pieklājībai, ka mana rīcība jums šķiet mazliet dīvaina un negaidīta. Jūs jautājat sev: «Kā tas nākas, ka iedomīgais, augstprātīgais un kundziskais Valombrēzs ir no tīģera pārvērties par jēru, ko gane varētu vadāt lentītē?» Sešas nedēļas, kuras biju spiests pavadīt gultā, es atļāvos dažas pārdomas, ko mūžības priekšā var atļauties pat visdrosmīgākie: nāve taču nav nekas mums, muižniekiem, kas izšķiežam savu dzīvi ar eleganci, kādu pilsoņi nekad nespētu atdarināt. Es jutu, cik daudz kas ir tīrā vieglprātība, un nosolījos dzīvot citādi, ja izveseļošos. Kad Izabellas iedvestā mīlestība pārvērtās skaidrā draudzībā, man vairs nebija iemesla jūs ienīst. Brālis nevar būt greizsirdīgs uz māsu; es esmu jums pateicīgs par godbijīgo maigumu, ko aizvien viņai parādījāt, kad viņa vēl bija aktrise un attiecībā pret viņu drīkstēja pie)auļ vaļību. Jūs bijāt pirmais, kas zem komediantes maskas nojauta brīnišķīgu dvēseli. Nabags būdams, jūs piedāvājāt visu nicinātai sievietei vislielāko bagātību, kāda dižciltim var piederēt, — savu senču vārdu. Tagad, kad viņa ir slavena un bagāta, viņa pieder jums. Izabellas iemīļotajam jābūt grāfienes de Lineijas vīram.

—   Bet viņa vienmēr stūrgalvīgi mani atraidīja, kaut arī varēja ticēt manai pilnīgai nesavtībai, — Sigoņaks atbildēja.

—   Tā ir augstākā smalkjūtība, eņģeliska smalkjūtība, tīra uzupurēšanās, viņa baidījās sabojāt jums dzīvi un karjeru; taču tēva atrašana stāvokli ir mainījusi.

—  Jā, tagad es esmu tas, kas būtu viņai šķērslis augsta stāvokļa sasniegšanā. Vai man ir tiesības būt mazāk pašaizliedzīgam, nekā bija viņa?

—   Vai jūs joprojām mīlat manu māsu? — hercogs de Valombrēzs nopietni jautāja. — Man, brālim, ir tiesības uzdot šo jautājumu.

—   No visas sirds un dvēseles, ar visu kvēli, — Sigoņaks atbildēja, — vairāk nekā jebkad vīrietis ir mīlējis sievieti šajā pasaulē, kur pilnīgs nav nekas, tikai Izabella ir tāda.

—   Nu tad, musketieru kapteiņa kungs, kas drīz būsiet provinces pārvaldnieks, seglojiet savu zirgu un jājiet man līdzi uz Valombrēzu, lai es pēc visiem likumiem stādītu jūs priekšā savam tēvam princim un savai māsai grāfienei de Lineijai. Izabella nebija ar mieru kļūt par sievu ševaljē de Vidalenkam un marķīzam de Lestangam, kuri abi, manuprāt, ir lieliski jauni cilvēki, taču domāju, ka viņa bez lielas pierunāšanas pieņems barona de Sigoņaka bildinājumu.

Nākamajā dienā hercogs un barons viens otram līdzās jāja pa ceļu uz Parīzi.

XX. ČIKITAS ATZĪŠANĀS MĪLESTĪBĀ

Par spīti agrajai stundai, ko rādīja Parīzes pilsētas domes nama pulkstenis, Grēva laukumu pildīja blīvs pūlis. Pret pienaini blāvajām debesīm slējās Dominika Bokadora celtā nama pelēcīgi mēļie augstie jumti. To saltā ēna sniedzās līdz pat laukuma vidum, pārklājot pāris pēdu augstu būvi, notrieptu ar kaut ko asinssarkanu. Maju logos reizēm pavīdēja dažas galvas, kas tūlīt atkal pazuda, jo izrāde vēl nebija sākusies. Kāda grumbaina sieva bija redzama pat laukuma stūra nama tornīša logā, pa kuru, kā stāstīja, Margaritas kundze nolūkojusies Mola un Kokona spīdzināšanā: cik nejauki, ka skaistā karaliene pārvērtusies neglītā raganā! Upes krasta nogāzes sākumā uzceltajā akmens krustā ar lielām mokām bija uzrāpies kāds puišelis, ar rokām iekrampējies krusta šķērsī un ar lieliem un pēdām pieķēries pie stateniskā staba, un mocījās gluži tādā pašā veidā kā sodāms zaglis, taču mazais savu vietu neatstātu, pat ja tam solītu plāceni vai ābolkūku. No turienes viņš varēja izpētīt ešafota visinteresantākos sīkumus — ratu, uz kā grieza notiesāto, virves, ar kurām to piesēja, un milnu, ar ko lauza kaulus; visu to bija vērts labi apskatīt.

Taču, ja kādam no skatītājiem ienāktu prātā uzmanīgāk paraudzīties krustā tupošajā radījumā, tas pamanītu, ka viņa seja pauž nevis parastu ziņkāri, bet pavisam citas jutas. Ne jau nežēlīgais vilinājums — spīdzināšana — saistīja jauno būtni ar tumšo sejaskrāsu, lielām, tumšu loku ietvertām acīm, mirdzošiem zobiem un gariem, melniem matiem, kuras āra gaisa nobrūninātās plaukstas turējās pie akmens šķērša. Pēc smalkajiem vaibstiem varēja nojaust, ka tā drīzāk ir meitene, kaut mugurā tai bija zēna apģērbs; taču neviens neskatījās uz to pusi, visas acis neviļus pievērsās vai nu ešafotam, vai ari krastmalai, pa kuru vajadzēja vest notiesāto.

Dažās ļaužu grupās pavīdēja pazīstami vaibsti; sarkans deguns bālā sejā noradīja uz Malartiku un diezgan labi saderējās ar kumpdegunaino Zakmēna Lampurda profilu, ko varēja saskatīt aiz apmetņa, kurš pēc spāniešu modes bija pārmests pār plecu, lai valkātāju tik viegli nevarētu pazīt. Slaida auguma zellī, kas sēdēja uz akmens stabiņa un aiz gara laika kūpināja holandiešu pīpi, nebija grūti sazīmēt Brengnariju, kaut arī viņš bija uzmaucis platmali līdz pašam uzacīm, lai slēptu vietu, kur Pjēdgrī lode norāvusi ausi. Pats Pjēdgrī pļāpāja ar Tordgēlu, un uz Parīzes pilsētas domes nama kāpnēm gluži kā Aristoteļa mācekļi, par šo to sarunādamies, pastaigajas vairāki «Kronētā redīsa» pastāvīgie viesi. Slepkavas, duelantus un laupītājus savādi saistīja Grēva laukums, kur liktenis viņiem bija lēmis agrāk vai vēlāk beigt savu mūžu. Sī drūmā vieta viņus nevis atbaidīja, bet pie-

40ivilka. Nolemtie riņķoja ap to sākumā lielākiem, pēc tam aizvien mazākiem lokiem, līdz beidzot dabūja galu; viņiem patika apskatīt karātavas, kur paši karāsies; viņi kāri aplūkoja drūmo soda vietu, un nāvei nolemto grimašu vērošana viņus radināja pie nāves; rezultāts bija gluži pretējs tiesas viru pārliecībai, ka spīdzināšana noziedzniekus iebaidīs.

Tāda karātavu putnu pulcēšanās soda izpildīšanas dienās izskaidrojama arī ar to, ka traģēdijas varonis vienmēr ir kāda radinieks, paziņa un bieži vien — līdzdalībnieks. Ļaundari ieradās noskatīties, kā tiek pakārts brālēns, uz rata nomocīts sirdsdraugs, noplaucēts galantais vīrs, kura viltoto naudu tie izplatījuši. Neierasties tādos svētkos būtu nepieklājīgi. Notiesātajam ir patīkami redzēt ap ešafotu pazīstamas sejas. Tās dod atbalstu un iedrošina. Cilvēks negrib būt gļēvulis, kad viņā noraugās īsti lietpratēji, un patmīlība palīdz ciešanās. Tā cienītāju lokā mira romietis, kas uzvestos kā raudulīga sieva, ja viņu nonāvētu vienu pašu tumšā pagrabā.

Pulkstenis nosita septiņi. Soda izpildīšanai vajadzēja sākties tikai astoņos. Tāpēc Zakmēns Lampurds, saskaitījis pulksteņa sitienus, teica Malartikam:

—   Tu pats redzi, ka mums pietiktu laika izdzert vēl vienu pudeli; bet tu vienmēr esi nepacietīgs un nervozs. Kā būtu, ja mēs atgrieztos «Krohētajā redīsā»? Man ir apnicis te stāvēt kā tādam muļķim un gaidīt kā uz ūdens kustēšanos. Vai viena nabaga zeļļa nomaitāšana uz rata ir tādas pacietības vērta? Sis spīdzināšanas veids ir pliekans, pilsonisks un parasts. Ja vēl būtu paredzama skaista saraustīšana gabalos ar četriem zirgiem, kuros sēž tiesas apsardzes karavīri, knaibīšana ar nokaitētām lūkšām, ja liktu lietā verdošu darvu vai kausētu alvu — kaut ko, kas liecina par bagātu izdomu un mokošu nežēlību, kas dara godu tiesneša fantāzijai un bendes veiklībai, — tad es vēl neko neteiktu. Tad es paliktu aiz mīlestības uz mākslu; bet tādu nieku dēļ — fui!

—   Manuprāt, tu esi netaisns pret ratu, — Malartiks pamācīgi atbildēja, berzēdams degunu, kas bija sarkanāks nekā jebkad. — Ratam arī ir savas priekšrocības.

—   Par gaumi nestrīdas. Katrs gūst baudu citādā veidā, kā teicis kāds ļoti slavens latīņu autors, kura vārdu esmu aizmirsis, jo man atmiņā viegli paliek tikai dižu karavadoņu vārdi. Tev patīk rats; es neiebilstu, un es palikšu kopā ar tevi līdz pat beigām. Tomēr piekriti man, ka galvas nociršana ar rūdīta tērauda asmeni, kurā ir ar dzīvsudrabu piepildīta grope, lai rīks vairāk svērtu, prasa acumēru, spēku un veiklību — tas ir tiklab cildens kā aizraujošs skats.

—   Jā, bez šaubām, bet tas norisinās pārāk ātri, vienā vienīgā zibenīgā mirkli; turklāt galvu cērt tikai muižniekiem. Bendes bluķis ir viena no viņu privilēģijām. No vienkāršajiem Jaudim paredzētajām mocībām rats man liekas pārāks par parastu pakāršanu, kura piederas vienīgi otrās šķiras ļaundariem. Agostēns nav parasts zaglis. Viņš ir pelnījis kaut ko labāku par virvi, un tiesa viņam parādījusi pienācīgu cieņu.

—   Tev vienmēr ir bijusi vājība pret Agostēnu, bet tai par iemeslu, bez šaubām, ir Čikita, kuras dīvainības urda tavu lakstošanās kāri; es neesmu ar tevi vienisprātis ši bandīta apbrīnošanā — tas, gluži kā salteador, ir vairāk piemērots darbam uz lielceļiem nekā pienācīgi smalkai rīcībai civilizētā pilsētā. Viņš nepārvalda aroda smalkumus. Gordija mezgla pārciršana nav tā atraisīšana, lai ko saka Aleksandrs. Līdzko gadās šķērslis, Agostēns nonāvē vienalga ko un gluži mežonīgā veidā. Viņa rīcības maniere ir drūma, nikna un provinciāla. Turklāt viņš necīnās ar rapieri, tāpēc viņam pietrūkst cildenuma.

—   Agoslēna specialitāte ir spāniešu duncis, viņa dzimtenes ierocis; viņš nav gadiem ilgi mīdījis paukošanās zāļu grīdas plāksnes, kā mēs to esam darījuši. Taču viņa rīcības veidā ir daudz pārsteidzoša, pārdroša un neparasta. Viņa raidītais trieciens apvieno lodes žiglumu un auksto ieroču kluso drošību. Asmens nesadzirdams ķer upuri divdesmit soļu attālumā. Es tiešām nožēloju, ka viņa gaitas aprāvās tik ātri. Viņš labi virzījās uz priekšu un bija drosmīgs kā lauva.

—   Es esmu par akadēmisko metodi, — Zakmēns Lampurds atbildēja. — Ja neievēro formu, zūd viss. Ik reizi, kad uzbrūku, es vīram pieskaros pie pleca un dodu laiku nostāties aizsardzībā; ja viņš grib, viņš aizstāvas. Tas ir duelis, nevis slepkavība. Es esmu algots duelants, nevis slepkava. Tiesa, manas dziļās zināšanas paukošanās mākslā dod lielas izredzes, un mans rapieris gandrīz nekļūdīgi trāpa mērķi; taču prast labi spēlēt nenozimē blēdīties. Es pievācu mirušā maku, pulksteni, dārglietas un apmetni, pretējā gadījumā to izdarītu citi. Ja man vajadzējis pūlēties, man pienākas peļņa. Lai ko tu saki, tāds darbs ar dunci man riebjas; tas piederas laukiem un attiecībā uz zemiem ļaudīm.

—   Ak, Zakmēn Lampurd, tev ir dzelžaini principi; neviens tevi nepiespiestu no tiem atkāpties; taču mākslai piestāv arī mazliet iztēles.

—   Es pieņemu gudru, sarežģītu un smalku iztēli; bet tāda neganta un mežonīga brutalitāti man nepatīk. Turklāt Agostēns atļaujas apskurbt no asinīm un sarkanā reibumā cērt uz labu laimi. Tas ir vājums. Ja cilvēks dzer no skurbinošā nāves kausa, galvai jāpaliek vēsai. Arī tajā mājā, kur Agostēns pēdējoreiz ielavījās, lai nozagtu naudu, viņš nogalināja vīru, kas bija nomodā, un sievu, kura gulēja; tā bija nevajadzīga slepkaviba, pārlieku nežēlīga un bez kādas godprātības. Sievietes drīkst nogalināt vienīgi tad, ja tās kliedz, un arī tad ir labāk aizbāzt muti; jo, kad cilvēku saņem ciet, tāds slaktiņš šausmina tiesnešu un pūļa sirdis, un ļaundaris šķiet īsts briesmonis.

—   Tu runā kā svētais Zans Zeltamute, — tik vispārināti un pārliecinoši, ka es nezinu, ko iebilst. Bet kas notiks ar nabaga Čikitu?

Kamēr Zakmēns Lampurds un Malartiks tā filozofēja, no krastmalas puses laukumā iegriezās kāda kariete un pūlis sāka rosīties un viļņoties. Zirgi, neliekot uz priekšu, mīņājās uz vietas, un reizēm to pakavi trāpīja uz zābakiem, un tā starp dīkdieņiem un sulaiņiem izcēlās nikni, lāstu pilni strīdi.

Tā spaidītie stāvētāji labprāt būtu uzbrukuši karietei, ja hercoga ģerbonis uz to durtiņām neiedvestu bijāšanu, kaut arī šiem ļaudīm nebija sevišķas cieņas ne pret ko. Drīz vien ļaužu grupas uz laukuma kļuva tik blīvas, ka ekipāžai vajadzēja apstāties laukuma vidū, kur kučieris, kas nekustīgi sēdēja uz bukas, pa gabalu šķita uztupies uz cilvēku galvām. Lai pašķirtu puli un izlauztu ceļu, vajadzētu samīt pārāk daudz ļaužu, un šie plukatas, kas Grēva laukumā jutās kā mājās, varbūt neļautu to darīt.

—   Sie zeļļi gaida kāda nāvessoda izpildīšanu un neatstās laukumu, iekams notiesātais nebūs izlaidis garu, — lieliski ģērbies skaists jauneklis teica ļoti glītam jaunam cilvēkam, kas, gan pieticīgāk tērpies, sēdēja viņam blakus karietē.

—   Lai velns parauj muļķi, kas grib nobeigt savu dzīvi uz rata tieši tajā brīdī, kad mēs braucam pāri Grēva laukumam! Vai viņš nevarēja to atlikt uz rītdienu?

—   Viņš par to droši vien priecātos no visas sirds, jo notikums viņam ir vēl nepatīkamāks nekā mums, — draugs atbildēja.

—   Labākais, ko mēs varam darīt, dārgo Sigoņak, ir padoties un pagriezt galvu uz otru pusi, ja šī norise liksies pretīga, kaut gan tas nav viegli izdarāms, ja blakus notiek kaut kas šausmīgs; par to pārliecina svētais Augustīns, kas nosolījies cirkā turēt acis ciet, bet atvēris tās, kad pūlis skaļi iekliedzies.

—   Katrā ziņā ilgi mums nebūs jāgaida, — Sigoņaks atbildēja. — Palūkojieties uz to pusi, Valombrēzl Pūlis pašķiras notiesātā ratu priekšā.

Tiešām, rati, ko vilka gluži nekam vairs nederīgs kleperis un kas grabēja kā veci dzelži, cauri ziņkārīgo pūļiem virzījās uz ešafota pusi, un tos jāšus pavadīja vairāki strēlnieki. Uz redelēm pāri pārlikta dēļa sēdēja Agostēns blakus baltbārdainarn kapucietim, kas turēja pie viņa lūpām vara krustu, kuru gluži spīdīgu bija noskūpstījušas veselības pārpilnu mirēju lūpas. Bandīta mati bija apņemti ar mutautu, kura sasietie gali nokarājās uz pakauša. Ģērbies viņš bija tikai rupja audekla kreklā un vecās sarža biksēs. Tās bija nāvinieka drēbes — vienkāršas drēbes. Bende jau bija pievācis notiesātā apģērbu, kas viņam pienācās, atstājot vienīgi šīs skrandas, ar kurām miršanai pilnīgi pietika. Vairāku virvju režģis, kura galu turēja bende, kas stāvēja ratu aizmugurē, lai nāvei nolemtais viņu neredzētu, iegrožoja Agostēnu, atstājot šķietamu kustības brīvību. Piemeties sāniski uz vienas ilkss, bendes kalps pātagoja kārno zirgu.

—   Bet paklausieties, — Sigoņaks karietē sacīja, — tas ir bandīts, kas reiz mani apturēja uz lielceļa manekenu pulka priekšgalā. Es jums stāstīju par šo notikumu, kad braucām garām vietai, kur tas norisinājās.

—   Es atceros, — Valombrēzs atbildēja, — un es smējos no visas sirds; taču šķiet, ka kopš tā laika šis zellis ir ķēries pie nopietnākiem darbiem. Iedomība viņu ir pazudinājusi. Taču viņš turas diezgan braši.

Agostēna vēju ārdētā seja šķita pabāla, un likās, ka viņš ar skatienu pūli kaut ko meklē. Braucot garām akmens krustam, viņš pamanīja tajā uzrāpušos puišeli, par kuru bija runa šīs nodaļas sākumā un kurš nebija savu vietu atstājis.

Tajā brīdī viņa acīs pazibēja prieks un lūpas pavērās vārgā smaidā; viņš tikko manāmi pamāja ar galvu — tās reizē bija atvadas un novēlējums — un klusām sacīja: — čikital

—   Mans dēls, ko jūs nupat tur piesaucat! — kapucietis uztraucies iesaucās, kustinādams krucifiksu. — Izklausījās pēc sievietes vārda: tā noteikti ir kāda čigāniete vai trakai miesaskārībai padevusies meiča. Labāk domājiet, kā glābt savu dvēselil Jūs stāvat uz mūžības sliekšņa!

—   Jā, mans tēvs, un, kaut mani mati ir melni, jūs esat par mani jaunāks ar visu savu balto bārdu. Katrs riteņu apgrieziens ceļā uz ešafotu mani padara par desmit gadiem vecāku.

—   Ja ņemam vērā, ka viņš ir provinces bandīts, kuram vajadzētu baidīties no nāves parīziešu acu priekšā, — teica Zakmēns Lampurds, kas, grūstot ar elkoņiem dīkdieņus un ziņkārīgas sievas, bija piegājis pavisam tuvu ešafotam, — šis Agostēns turas tīri labi; viņš nav pārlieku satriekts un neizskatās jau priekšlaikus pēc miroņa kā dažs labs cits notiesātais. Galva viņam nezvāļojas; par vīrišķību liecina arī tas, ka viņš cieši aplūkoja ratu. Ja mana pieredze neviļ, viņš aizies nāvē ar cieņu, nevaidēdams un neturēdamies pretī, un neizteikdams atzīšanās, lai iegūtu laiku.

—   Nu, šai ziņā nav nekādu šaubu, — Malartiks atbildēja. — Spīdzināšanas laikā viņš ļāva sevi diezin kā mocīt, neatverot muti un nenododot biedrus.

Kamēr sarunas tā risinājās, rati bija nonākuši pie ešafota, pa kura trepēm Agostēns lēnām kāpa augšā — pa priekšu viņam gāja bendes kalps, blakus balstīdams — kapucietis un no muguras — bende. Nepilnā minūtē bendes palīgi uzmeta notiesāto uz rata un cieši piesēja pie tā. Bende noņēma sarkano apmetni ar baltas treses zīmotni uz pleca, atrotīja krekla piedurkni, lai varētu brīvāk rīkoties, un noliecās pēc liktenīgās nūjas.

Tas bija pēdējais mirklis. Baiļpilna ziņkāre sažņaudza skatītāju sirdis. Lampurds un Malartiks kļuva nopietni; pat Brengnarijs vairs nesūca savu pīpi — viņš to bija izņēmis no mutes. Tordgēls, juzdams, ka līdzīgs pārbaudījums ari viņam neies secen, iegrima skumjās pārdomās. Piepeši pūlim pārskrēja tādas kā trīsas. Puišelis bija nošļūcis no krusta un, lokoties kā zalktis starp skatītāju grupām, sasniedzis ešafotu, pa kura kāpnēm uzdrāzās divos lēcienos, pavēršot pret izbrīna pārņemto bendi, kas jau bija pacēlis rungu, bālu, mirdzošu un pārdabisku seju, kurā atspoguļojās tāda apņēmība, ka bende neviļus apstājās un nolaida jau pacelto milnu.

—   Lasies prom, slkaļa, — bende iekliedzās, — vai ari mana runga sašķaidīs tev galvul

Taču Čikita viņā nemaz neklausījās. Viņa nepavisam nebaidījās no nāves. Noliekusies pār Agostēnu, viņa noskūpstīja to uz pieres un sacīja: — Es tevi mīlu! — Tad ar zibenīgu kustību iedūra tam sirdī Izabellai atņemto dunci. Dūriens bija izdarīts ar tik stingru roku, ka nāve ieslājās gandrīz acumirklī. Agostēns tikko paspēja nomurmināt: — Paldies!

— Ķad šitā čūska iekodis, Nekādas zāles nelīdzēs! —

meitene čukstēja, mežonīgi un neprātīgi iesmiedamās un mezdamās prom no ešafota, uz kura nāvessoda izpildītājs, nolikušā apstulbināts, nolaida pacelto milnu, jo nezināja, vai viņam būtu jālauž kauli mironim.

—   Labi, Čikita, ļoti labil — nenocielies iesaucās Malartiks, kas pazina zēna drēbēs ģērbto meiteni.

Lampurds, Brengnarijs, Pjēdgrī, Tordgēls un «Kronētā redīsa» draugi, tādas rīcības pārsteigti, nostājās ciešā rindā, lai neļautu karavīriem skriet Čikitai pakaļ. Strīdi un grūstīšanās, pa starpām arī kāda dunka, kas radās šķietamajā sadursmē, deva meitenei laiku sasniegt Valombrēza karieti, kas stāvēja laukuma stūri. Viņa uzrāpās uz kāpšļa un, ar rokām pieķērusies pie durtiņām, pazina Sigoņaku, kam aizelsusies sacīja: — Es izglābu Izabellu, glāb tu mani!

Valombrēzs, ko dīvainais notikums bija ļoti ieinteresējis, uzsauca kučierim: — Pilnā ātrumā, vienalga, lai salašņas paliek zem riteņiem! — Taču kučierim nevajadzēja nevienam braukt virsū. Pūlis steidzīgi pašķīrās karietes priekšā un tikpat ātri saslēdzās aiz tās, lai aizkavētu negribīgos sardzes vīrus. Pēc dažām minūtēm pajūgs jau bija sasniedzis Sentantuāna vārtus un, tā kā nupat iz^ stāstītais notikums vēl nevarēja būt tur zināms, Valombrēzs lika kučierim palēnināt gaitu, jo kariete, kas drāžas tādā ātrumā, gluži pamatoti varēja likties aizdomīga. Kad priekšpilsēta palika aiz muguras, viņš aicināja Čikitu karietē. Ne vārda neteikusi, viņa apsēdās uz spilvena pretī Sigoņakam. Kaut arī meitene izlikās gluži mierīga, viņa bija līdz sirds dziļumiem saviļņota. Neviens musku-

Hs nepakustējās Čikitas sejā, taču asinis sārtoja parasti tik bālos vaigus, un lielajās acis, kas vērās tālumā neko neredzošu skatienu, dega pārdabiska kvēle. Čikitā bija notikusi liela pārvērtība. Spēcīgais pārdzīvojums bija pārplēsis bērnības kūniņu, kurā dusēja jaunava. Iedurot dunci Agostēna sirdī, viņa bija atvērusi arī savu sirdi. Viņas mīlestība piedzima nonāvējot; vairs nebija agrākās dīvainās, gandrīz bezdzimuma būtnes — pa pusei bērna, pa pusei ļaundara. Tagad viņa bija sieviete, un viņas mīlestība, ietverta vienā mirklī, kļuva mūžīga. Viens skūpsts, viens dunča dūriens — tā bija visa Čikitas mīlestība.

Kariete joprojām ripoja, un aiz kokiem jau rādījās pils augstie dakstiņu jumti. Valombrēzs sacīja Sigoņakam:

—  Jūs ienāksiet manās istabās mazliet saposties, pirms es jūs stādīšu priekšā māsai; es izdomāju tādu teatrālu satikšanos, cerot uz labākiem panākumiem. Nolaidiet aizkarus savā pusē, lai jūs neierauga, tad pārsteigums būs jo lielāks; bet ko mēs iesāksim ar šo velnēnu?

—   Pavēliet, — teica Čikita, kas, kaut dziļās domās iegrimusi, dzirdēja Valombrēza vārdus, — pavēliet aizvest mani pie Izabellas kundzes; lai viņa izšķir manu likteni.

Kariete ar nolaistiem aizkariem iebrauca goda pagalmā; Valombrēzs paņēma Sigoņaku zem rokas un ieveda savās istabās, iepriekš pateicis, lai Cikilu nogādā pie grāfienes de Lineijas.

Ieraudzījusi Čikitu, Izabella atbīdīja grāmatu, ko tobrīd lasīja, un jautājuši pavērās meitenē.

Čikita stāvēja klusa un nekustīga, līdz aizgāja sulainis. Tad viņa neparasti svinīgi paspēra dažus soļus uz Izabellas pusi, saņēma tās roku un sacīja:

—   Duncis ir Agostēna sirdī; man vairs nav saimnieka, un man vajag kādam kalpot. Pēc viņa, kas tagad ir miris, es mīlu tevi par visu vairāk pasaulē; tu man iedevi pērļu rotu, un tu mani noskūpstīji. Vai gribi mani par vergu, par suni, par rūķi? Liec iedot man melnas skrandas, lai es varu sērot par savu mīlestību; es gulēšu uz tavu durvju sliekšņa; tas tevi nemaz neapgrūtinās. Kad es tev būšu vajadzīga, tu šitā uzsvilpsi (viņa uzsvilpa), un es tūlīt būšu klāt. Vai esi ar mieru?

Par atbildi Izabella piespieda Čikitu pie sirds un tā bez liekām runām pieņēma dvēseli, kas nodeva sevi viņas rokās.

XXI. HIMENAJ, AK, HIMENAJ!

Pieradusi pie Čikitas mīklainās un savādās izturēšanās, Izabella neuzdeva nekādus jautājumus, nodomājot, ka lūgs paskaidrojumus tad, kad dīvainā meitene būs kaut cik nomierinājusies. Visā notikumā viņa nojauta kādus drausmīgus apstākļus, taču nabaga bērns viņai bija sniedzis tik lielus pakalpojumus, ka šajā acīm redzami bezcerīgajā stāvoklī to vajadzēja pieņemt neiztaujājot.

Uzticējusi Čikitu istabenei, Izabella atsāka pārtraukto lasīšanu, kaut arī grāmata viņu nemaz neinteresēja; pēc dažām lappusēm prāts vairs nesekoja rindām, tāpēc viņa ielika sējumā grāmatzīmi un nolika to uz galda blakus aizsāktajiem rokdarbiem. Atbalstījusi galvu rokās, tālumā vērstu skatienu viņa ļāvās ierastajai domu gaitai. «Kas noticis ar Sigoņaku,» viņa prātoja, «vai viņš vēl domā par mani, vai joprojām vēl mīl? Viņš, bez šaubām, ir atgriezies savā posta pilī un, pārliecināts, ka mans brālis miris, neiedrošinās dot par sevi nekādu ziņu. Viņu kavē šis šķietamais šķērslis. Citādi viņš mēģinātu mani satikt; viņš vismaz atrakstītu. Varbūt viņš zaudē dūšu, domājot, ka es tagad esmu bagāta līgava. Bet ja nu viņš mani aizmirsis! Ak nē, tas nav iespējams. Man vajadzētu viņam paziņot, ka Valombrēza brūce sadzijusi; taču labdzimušai jaunavai nepiedienas tādā veidā mudināt iemīļoto ierasties: tas nekādi nebūtu savienojams ar sievišķīgu smalkjūtību. Es bieži sev jautāju, vai nebūtu labāk, ja es būtu palikusi necila aktrise. Es vismaz varētu satikt viņu ik dienas, un es būtu droša par savu tikumibu, tāpat kā par viņa cieņu, un mierīgi baudītu saldo apziņu, ka tieku mīlēta. Kaut arī tēvs pret mani ir aizkustinoši mīļš, es šajā lieliskajā pilī jūtos skumja un vientuļa; ja vēl te būtu Valombrēzs, viņa sabiedrība mani izklaidētu; bet viņa prombūtne Ieilgst, un es veltīgi gudroju, ko varētu nozīmēt viņa vārdi: «Palieciet sveika, māsiņ, jūs būsiet apmierināta ar mani.» Reizēm man šķiet, ka saprotu tos, bet negribu kavēties pie tādas domas; vilšanās būtu pārāk sāpīga. Taču, ja tas būtu taisnība, — ak, es zaudētu prātu aiz prieka!»

Grāfiene de Lineija — varbūt ir pārāk familiāri dēvēt tikai par Izabellu prinča likumīgu meitu, — tiktāl bija tikusi savā iekšējā monologā, kad kāds sulainis ieradās

apjautāties, vai grāfienes kundze ir ar mieru pieņemt hercogu de Valombrēza kungu, kas atgriezies no ceļojuma

un grib ar viņu sasveicināties.

—   Lai viņš nāk tūlīt, — grāfiene atbildēja, — viņa apmeklējums rnan sagādās vislielāko prieku.

Pagāja tikai piecas sešas minūtes, kad salonā ienāca hercogs — lielisku sejaskrāsu, dzirkstošām acīm, drošu un vieglu gaitu, tāds pats spēkpilns, kāds bija pirms ievainojuma. Viņš nometa platmali ar spalvu uz kāda atzveltņa un paņēma māsas roku, ko vienlīdz maigi un godbijīgi pacēla pie lūpām.

—   Dārgā Izabella, es paliku ceļojumā ilgāk, nekā gribētu, jo man jūsu ļoti pietrūkst — tik ātri esmu ieguvis tīkamo paradumu būt jūsu tuvumā; taču ceļojumā es nodarbojos tieši ar jums, un apziņa, ka sagādāšu jums prieku, mani mazliet nomierināja.

—   Vislielākais prieks, ko jūs man varētu sagādāt, — Izabella atbildēja, — būtu palikt pilī pie jūsu tēva un manis, nevis nezin kādu iedomu dēļ doties ceļojumā, kad brūce tik tikko sadzijusi.

—   Vai tad es biju ievainots? — Valombrēzs smiedamies jautāja. — Tik tiešām, es to neatceros, ja arī man atgādina. Es nekad neesmu juties labāk kā tagad, un mazais ceļojums ļoti nāca par labu. Segli man piederas labāk nekā guļamkrēsls. Taču šķiet, māsiņ, jūs esat kļuvusi mazliet vājāka un bālāka, vai garlaikojāties? Sai muižā nav nekādas līksmības, un vientulība jaunavām nepiestāv. Lasīšana un izšūšana, ja tās turpinās ilgi, ir skumīgas nodarbes, un pienāk brīži, kad pat visprātīgākajām gribētos ieraudzīt kavaliera seju, kad tās nogurušas vērot pa logu aizsarggrāvja zaļo ūdeni.

—   Cik nepiedienīgi jūs jokojat, brālīt, un kā jums savā pārgalvībā patīk zoboties par manām skumjām! Vai tad mana sabiedrība nav princis, tik ļoti tēvišķīgs un dāsns savās pamācīgajās un gudrajās runās?

—  Jā, bez šaubām, mūsu cienījamais tēvs ir nevainojams muižnieks, piesardzīgs padomos un drosmīgs rīcībā, lielisks galminieks pie karaļa, dižs senjors savā muižā, gudrs un daiļrunīgs visās zinībās; taču izklaides, ko sniedz viņš, ir nopietnas, un man negribētos, ka mana māsa pavada jaunību tik svinīgi un drūmi. Tā kā jūs nevēlējāties par vīru nedz ševaljē de Vidalenku, nedz ari marķīzu de Lestangu, es uzsāku meklējumus un savos ceļojumos atrisināju jūsu jautājumu: atradu lielisku,

ideālu viru, kas jums patiks no visas sirds, par to es nemaz nešaubos.

_— Valombrēz, Ir nežēlīgi vajāt mani ar tādiem jokiem. Jus, nejauko brāli, ļoti labi zināt, ka es nemaz nevēlos precēties; es nevaru dot savu roku, nedodot sirdi, un sirds man vairs nepieder.

—  Jūs mainīsiet uzskatus, kad es jūs iepazīstināšu ar laulāto draugu, ko esmu izraudzījis.

—   Nekad, nekad! — Izabella atbildēja saviļņojuma pārvērstā balsī. — Es palikšu uzticīga kādām ļoti dārgām atmiņām, jo es nedomāju, ka jūsu nodoms būtu mani piespiest ar varu.

—   Nē jel, tik briesmīgs tirāns es nemaz neesmu; es jums tikai lūdzu nenoraidīt manu aizbildināmo, pirms neesat viņu redzējusi.

Negaidot māsas piekrišanu,* Valombrēzs piecēlās un iegāja blakus telpā. Viņš tūlīt atgriezās un ieveda Sigoņaku, kuram skaļi pukstēja sirds. Abi jaunekļi, rokās sadevušies, palika brīdi stāvam uz sliekšņa, cerēdami, ka Izabella pavērsīs skatienu uz viņu pusi, bet viņa kautri nolaistām acīm apskatīja sava ņiebura izšuvumus un domāja par draugu, ko nenojauta esam tik tuvu.

Redzot, ka viņa nepievērš tiem uzmanību un atkal ieslīgst sapņos, Valombrēzs pagāja dažus soļus uz māsas pusi, vezdams Sigoņaku pie rokas, kā ved dāmu uz deju, un ceremoniāli sveicināja, un barons darīja tāpat. Tikai Valombrēzs smaidīja, bet Sigoņaks nobāla. Drosmīgs attieksmēs pret vīriešiem, viņš, kā jau visi augstsirdīgie, bija bikls pret sievietēm.

—   Grāfiene de Lineiia, — Valombrēzs mazliet pārspīlēti svinīgā toni teica, it kā pārlieku uzsvērdams etiķetes noteikumus, — atļaujiet slādīt jums priekšā vienu no maniem labajiem draugiem, ko jūs, ceru, uzņemsiet labvēlīgi, — baronu de Sigoņaku.

Izdzirdusi šo vārdu, ko sākumā uzskatīja par brāļa zobgalību, Izabella nodrebēja, taču pameta skatienu uz atnācēju. Saprazdama, ka Valombrēzs viņu nemāna, viņa izjuta ārkārtīgu saviļņojumu. Vispirms Izabella kļuva pilnīgi bāla, jo asinis aizplūda uz sirdi; kad pirmais trieciens bija pāri, viņas pieri, vaigus un to, kas zem lakatiņa bija redzams no krūtīm, pārklāja piemīlīgs sārtums kā rožains mākonis. Ne vārda neteikusi, viņa piecēlās un metās ap kaklu jaunajam hercogam. Divas trīs reizes šņuksti satricināja jaunavas graciozo augumu, un dažas asaras

saslapināja samta kamzoli, pie kura tā bija piespiedusi galvu. Sajā skaistajā, tik kaunīgajā un sievišķīgajā kustībā Izabella atklāja visu savu dvēseli. Viņa pateicās Valombrēzam, kura atjautīgo laipnību bija sapratusi, un, nevarēdama noskūpstīt iemīļoto, noskūpstīja brāli.

Kad Valombrēzam šķita, ka viņai jau pieticis laika nomierināties, viņš saudzīgi atbrīvojās no Izabellas apskāviena un, atbīdot plaukstas, ar ko viņa aizsedza seju, lai slēptu asaras, sacīja:

—   Dārgā māsa, atsedziet savu burvīgo vaigu, citādi mans aizbildināmais vēl iedomāsies, ka jūs jūtat pret viņu nepārvaramu riebumu.

Izabella paklausīja un pievērsa Sigoņakam skaistās, debešķīgā priekā starojošās acis, kaut arī to garajās skropstās vēl drebēja mirdzošas pērles: viņa tam sniedza daiļo roku, un barons noliekdamies uzspieda tai vismaigāko skūpstu. Aizkustinājums sažņaudza jaunavas sirdi, un viņa gandrīz zaudēja samaņu; taču no tik saldām jūtām cilvēks ātri attopas.

—   Nu, vai tad man nebija taisnība, — Valombrēzs sacīja, — kad es apgalvoju, ka jūs laipni uzņemsiet to, kuru bušu izraudzījies. Reizēm ir labi palikt stūrgalvīgam savās iedomās. Ja es nebūtu bijis tikpat spītīgs, cik jūs — apņēmīga, dārgais Sigoņaks būtu atgriezies muižā, jūs neredzējis, un tas būtu ļoti jānožēlo. Vai tad jūs nepiekrītat?

—   Es piekrītu, dārgo brāli, visu to jūs esat darījis apbrīnojamā labestībā. Šajos apstākļos tikai jūs varējāt panākt samierināšanos, jo vienīgi jūs bijāt cietušais.

—   Jā, — Sigoņaks piekrita, — hercoga kungs attiecībā pret mani pierādīja lielu cildenumu un augstsirdību; viņš atmeta dusmas, kas varēja likties gluži pamatotas, un nāca pie manis pastieptu roku un atklātu sirdi. Par viņam nodarīto ļaunumu viņš atriebās cēlā veidā, uzliekot man mūžigu pateicību, — tā ir viegla nasta, ko es ar prieku nesīšu līdz pat nāvei.

—   Nerunājiet par to, dārgo baron, — Valombrēzs atbildēja. — Jūs rīkotos tāpat. Divi krietni viri galu galā vienmēr panāk saprašanos; savienoti rapieri savieno dvēseles, un mums abiem agrāk vai vēlāk jākļūst draugiem, kādi bija Tēsējs un Pirituss, Nīss un Eirials, Pitijs un Damons; bet nedomājiet par mani. Labāk pastāstiet manai māsai, kā jūs viņu nožēlojāt un kā par viņu domājāt Sigoņaku muižā, kur es tomēr baudīju vienu no labāka

jām maltītēm savā mūžā, kaut arī jūs apgalvojat, ka parasti tur mirst badā.

—   Es arī tur paēdu ļoti labas vakariņas, — Izabella smaidīdama teica, — un man no muižas palikušas jaukas atmiņas.

—   Redziet nu, visi tajā bada tornī ir piedzīvojuši Baltazara dzīres; bet es nekaunos par laimīgo nabadzību, kas rada atbalsi jūsu dvēselē, dārgā Izabella; es to svētīju; es esmu tai pateicību parādā par visu.

—   Manuprāt, — Valombrēzs sacīja, — būs labāk, ja es lešu sasveicināties ar tēvu un brīdināt viņu par jūsu ierašanos, ko viņš, jāatzīstas, mazliet gaida. Jā, grāfien, vai varu būt pilnīgi drošs, ka jūs ņemsiet baronu dc Sigoņaku par laulāto draugu? Man negribētos nonākt muļķa lomā. Jūs esat ar mieru? Labi. Tad es eju prom: saderinātie reizēm grib pateikt viens otram kaut ko pavisam nevainīgu, taču brāļa klātbūtne viņus traucētu; es atstāju jūs vienu otram pārliecībā, ka būsiet man par to pateicīgi, turklāt man nepiestāv duenjas rūpes. Palieciet sveikil Es drīz atgriezīšos, lai aizvestu Sigoņaku pie prinča.

To rotaļīgā toni pateicis, jaunais hercogs uzlika galvā platmali un aizgāja, atstājot nevainojamos mīlētājus divatnē. Lai cik tīkama bija viņa sabiedrība, prombūtne bija vēl tīkamāka.

Sigoņaks piegāja pie Izabellas un saņēma tās roku, ko jaunava neatrāva. Vairākas minūtes jaunais pāris sapņaini raudzījās viens otram acīs. Tādi klusuma brīži runā skaidrāk nekā vārdi; Sigoņaks un Izabella, kuriem tik ilgi bija laupīts prieks vienam otru satikt, nevarēja vien atdzerties atkalredzēšanās prieka; beidzot barons miļotajai sacīja:

—   Es tikko iedrošinos ticēt tādai svētlaimei. Ak, cik dīvaina ir mana zvaigznei Jūs mani mīlējāt tāpēc, ka biju nabags un nelaimīgs, un tas, kam vajadzēja mani pazudināt, kļuva par manas laimes cēloni. Komediantu trupa man glabāja skaistuma un tikumības eņģeli; bruņots uzbrukums deva draugu, un jūsu nolaupīšana pavēra jums Iespēju atgūt tēvu, kas jūs veltīgi meklēja; un tas viss notika tāpēc, ka reiz tumšā naktī kāda kulba apmaldījās landos.

—   Mums jāmīl vienam otrs, tas ir ierakstīts zvaigznēs. Radnieciskas dvēseles galu galā atrod viena otru, ja prot gaidīt. Sigoņaku pilī es skaidri jutu, ka mans liktenis piepildīsies; jūs ieraugot, mana sirds, ko nespēja alzkuptināt nekādi mīlestības apliecinājumi, juta saviļņojumu. Jūsu biklums paveica vairāk nekā visas pārdrošības, tin no tā brīža es nolēmu, ka piederēšu vienīgi jums vai Dievam.

—   Un tomēr, Jaunā, jūs noraidījāt manu roku, kad es to izlūdzos, uz ceļiem stāvēdams: es zinu gan, ka tas bija aiz augstsirdības; bet tā bija nežēlīga augstsirdība.

—   Es labošos, cik vien spēšu, dārgo baron, un te ir mana roka kopā ar sirdi, kas jums jau pieder. Grāfienei de Lineijai nav jāmokās ar tādiem sirdsapziņas pārmetumiem kā nabaga Izabellai. Es baidos vienīgi no tā, ka tagad jūs mani noraidīsiet aiz lepnuma. Bet, atsakoties no manis, jūs taču nebūtu precējis citu sievu, vai ne? Jūs paliktu man uzticīgs, pat ja nebūtu cerību, vai ne? Vai manas domas nodarbināja jūsu domas, kad Valombrēzs jūs uzmeklēja jūsu muižā?

—   Dārgā Izabella, dienās man nebija nevienas domas, kas netiektos uz jums, un vakarā, noliekot galvu uz spilvena, ko reiz bija skārusi jūsu piere, es lūdzu sapņu dievības parādīt man jūsu burvīgo tēlu fantāzijas spogulī.

—  Un vai labās dievības bieži izpildīja jūsu vēlēšanos?

—   Tās ne reizi nepievīla manas cerības, un tikai no rīta jūs pazudāt ziloņkaula durvīs. Ak, cik gara man likās diena, un es būtu vēlējies gulēt nepārtraukti.

—   Arī es sapņoju par jums daudzas naktis pēc kārtas. Droši vien mūsu dvēseles, kuras mīl viena otru, tā norunāja tikšanos vienā un tajā pašā sapnī. Bet, lai slavēts Dievs, es ceru, ka nu mēs esam vienoti uz ilgu laiku. Princis, jādomā, Ir vienis prātis ar Valombrēzu, jo brālis nebūtu ievilcis jūs šajā lietā vieglprātīgi, un tēvs jūsu lūgumu uzklausīs labvēlīgi. Vairākkārt viņš ir runājis Ar mani par jums ļoti labiem vārdiem, raudzīdamies uz mani dīvainu skatienu, kas mani ļoti mulsināja, un es neiedrošinājos toreiz saprast tā nozīmi, jo Valombrēzs vēl nebija teicis, ka vairs nejūt naidu pret jums.

Tai brīdī atgriezās jaunais hercogs un teica, ka princis viņu gaida.

Sigoņaks piecēlās, sveicināja Izabellu un sekoja Vaiombrēzam cauri vairākām telpām, aiz kurām atradās prinča istaba. Vecais senjors, ģērbies melnās drānās un rotājies ordeņiem, sēdēja loga tuvumā lielā atzveltnī pie galda, kas bija apsegts ar turku paklāju un apkrauts ar papīriem un grāmatām. Kaut arī viņš izskatījās laipns, poza šķita mazliet samākslota kā cilvēkam, kas gaida sv'uīgu vizīti. Gaisma, atlasam līdzīgos laistīgos alspīdumos plūzdama pār viņa pieri, kā sudraba pavedienus iemirdzināja dažus matus, kas bija atrisuši no kambarkunga sakārtotajām cirtām gar deniņiem. Viņa skatiens bija maigs, skaidrs un stingrs, un laiks, kas cildenajā sejā bija atstājis sava ritējuma pēdas, vērta majestātiskumā to, ko laupīja skaistumam. Raugoties princi, pat ja viņam nebutu augstā stāvokļa zīmju, nevarētu neizjust visdziļāko godbijību. Arī visrupjākais un vismežonīgākais rokpelnis saskatītu viņā īstenu dižu senjoru. Princis piecēlās, atņemot Sigoņaka sveicienu, un deva tam mājienu apsēsties.

—   Tēvs un monsenjor, — Valombrēzs sacīja, — es stādu jums priekšā baronu de Sigoņaku, kas savulaik bija mans sāncensis, bet tagad ir draugs, un, ja jūs piekritīsiet, drīzumā būs mans radinieks. Esmu viņam pateicību parādā par to, ka viņš bija saprātīgs. Un tas nav mazs parāds. Barons tūlīt godbijīgi izteiks jums lūgumu, un man būtu ļoti patīkami, ja jūs to izpildītu.

Princis piekrītoši pamāja, it kā aicinot Sigoņaku runāt.

Tā iedrošināts, barons piecēlās, palocījās un teica:

—   Princi, es jums lūdzu jūsu meitas — grāfienes Izabellas de Lineijas roku.

It kā gribētu iegūt laiku pārdomām, vecais senjors brīdi klusēja un tad atbildēja:

—   Baron de Sigoņak, es pieņemu jūsu lūgumu un piekrītu šīm laulībām, ciktāl tēva griba sakritīs ar meitas vēlēšanos, jo es nedomāju viņai kaut ko uzspiest. Es negribu būt tirāns, un tikai grāfienei dc Lineijai šai jautājumā jāsaka pēdējais vārds. Vajag uzklausīt viņas spriedumu. Reizēm jaunu meiteņu iedomas ir visai dīvainas.

Sos vārdus princis izteica smalki zobgalīgā tonī, ar gudru galminieka smaidu, it kā viņš jau sen nezinātu, ka Izabella mīl Sigoņaku; taču tēva cieņa prasīja, lai viņš to nezina, kaut arī viņš lika manīt, ka par to nepavisam nešaubās.

Pēc brīža viņš turpināja:

—   Valombrēz, aizejiet un atvediet savu māsu, jo bez viņas es tiešām nevaru atbildēt baronam de Sigoņakam.

Valombrēzs nozuda un drīz atgriezās, vezdams Izabellu, kas bija ne dzīva, ne mirusi. Par spīti brāļa ciešajai pārliecībai, viņa vēl nespēja ticēt tik lielai laimei; krūtis viņai drebēja un ņieburs cilājās, seja zaudēja sārtumu un ceļi ļodzījās. Princis pievilka viņu sev klāt, un jaunava tā trīcēja, ka viņai vajadzēja atspiesties pret atzveltņa paroci, lai nenogāztos uz grīdas visā garumā.

—   Mana meita, — princis sacīja, — te Ir muižnieks, kas parāda jums godu, lūgdams man jūsu roku. Es šo savienību pieņemtu ar prieku, jo viņš ir no senas dzimtas, viņa labā slava nav aptraipīta, un man šķiet, ka viņā apvienojas visi labvēlīgie noteikumi. Man viņš liekas piemērots; bet vai viņš spēs patikt jums? Gaišmatainas galviņas ne vienmēr spriež tāpat kā sirmas galvas. Ielūkojieties savā sirdi, jautājiet savai dvēselei un sakiet, vai pieņemat de Sigoņaka kungu par savu vīru. Jums ir laika diezgan; tik nopietnos jautājumos steiga neder.

Pēc prinča labvēlīgā un sirsnīgā smaida varēja noprast, ka viņš joko. Tāpēc drosmi ieguvusi Izabella aplika rokas tēvam ap kaklu un teica burvīgā izlutināta bērna balsī:

—   Man nav nekādas vajadzības ilgi domāt. Ja barons jums ir pa prātam, mans tēvs un pavēlniek, es no pilnīgi brīva prāta un vaļsirdīgi saku, ka mīlu viņu no pirmā acu uzmetiena un nekad neesmu vēlējusies citu laulāto draugu.

—   Nu, tad sadodieties rokās un saskūpstieties kā saderinātie, — bercogs de Valombrēzs priecīgi teica. — Romāns beidzās labāk, nekā varēja cerēt, spriežot pēc juceklīgā sākuma. Kad būs kāzas?

—   Ir vajadzīga, — princis sacīja, — vismaz nedēja, lai drēbnieki varētu piegriezt un pašūt tērpus un kariešu taisītāji — savest kārtībā ekipāžas; pagaidām, Izabella, pateikšu, kāds Ir lūsu pūrs: Lineijas grāfiste, kuras tituls jums pieder, un tās ienākumi — piecdesmit tūkstoši ekiju rentes, ar visiem mežiem, pļavām, ezeriem un aramzemi (viņš parādīja veselu žūksni papīru). Bet jums, Sigoņak. te ir karaļa rīkojums, kas jūs ieceļ par provinces pārvaldnieku. Neviens šim amatam nav vairāk piemērots kā jūs.

Sīs ainas beigās Valombrēzs nozuda, bet drīz atkal parādījās, un viņam sekoja sulainis, kas nesa ar sarkanu samtu pārvilktu kārbiņu.

—   Mīļo māsiņ, — viņš teica jaunajai saderinatajai, — te ir mana kāzu dāvana, — un pasniedza kārbu. Uz šķirstiņa vāka bija rakstīts: «Izabellai.» Tas bija futrālis, ko viņš savulaik pasniedza komediantei un ko viņa tikumīgi noraidīja. — Šoreiz jūs to pieņemsiet, — viņš piebilda, sirsnīgi smaidīdams, — būtu slikti, ja šie dimanti un lieliski dzidras Austrumu peries ņemtu nelabu galu. Lai tās paliek tikpat tīras kā jūs!

Izabella smaidīdama paņēma kaklarotu un aplika to, lai pierādītu, ka netur ļaunu prātu uz skaistajiem dārgakmeņiem. Tad apvija ap perlamutram līdzīgo roku trīskārtīgu pērļu virkni un iekāra ausīs lieliskus auskarus.

Ko vēl piebilst? Pēc nedēļas vienos ziedos slīgstošā un svecēs mirdzošā pils kapelā Valombrēzas kapelāns savienoja Izabellu un Sigoņaku, kuram marķīzs de Brijērs bija par liecinieku. Jaunā hercoga atvestie muzikanti dziedāja tā, ka šķita — viņu balsis nāk no debesīm un atkal paceļ tajās Palestrmi moteti. Sigoņaks bija starojošs, Izabella baltajos, garajos plīvuros izskatījās dievišķīga, un neviens, kurš to nezināja, nevarēja iedomāties, ka šī skaistā un reizē tik cēlā un kautrā būtne, kas šķita dzimusi princese, ir tēlojusi komēdijas sveču gaismā. Sigoņaks, provinces pārvaldnieks un musketieru kapteinis, lieliski ģērbies, itin nemaz vairs neatgādināja nelaimīgo muižnieķeli, kura posts tika aprakstīts šī stāsta sākumā.

Pēc lepna mielasta, kurā piedalījās princis, Valornbrēzs, marķīzs de Brijērs, ševaljē de Vidalenks, grāfs de Lestangs un dažas tikumīgas dāmas — ģimenes draudzenes, jaunlaulātie nozuda; taču mums viņi jāatstāj uz guļamistabas sliekšņa, dziedot «Himenaj, ak, Himenaj!», kā to darīja senatnē. Pret laimes noslēpumiem ir jāizturas ar cieņu, turklāt Izabella ir tik kautrīga, ka nomirtu aiz kauna, ja pārdroši izņemtu kaut vienu saspraudi no viņas ņiebura.

XXII. LAIMES PILS. EPILOGS

Varam gan iedomāties, ka labsirdīgā Izabella savā laimē neaizmirsa biedrus no Hēroda trupas. Nevarot uzaicināt tos kāzās, jo stāvoklis sabiedrībā viņai un tiem bija pārlieku atšķirīgs, viņa visus apdāvināja tik piemīlīgi, ka dāvanu vērtība divkāršojās. Pirms trupa aizceļoja, viņa pat bieži gāja skatīties izrādes un aplaudēja īstajos brīžos kā jau cilvēks, kas saprot teātra mākslu. Jo jaunā baronese nemaz neslēpa, ka ir bijusi komediante, un tieši tā vislabāk varēja apklusināt ļauno mēļu tenkas, bez kurām neiztiktu, ja viņa mēģinātu noklusēt savu pagātni. Turklāt slavenā dzimta, pie kuras viņa piedereja, tāpat kā kautrība iekaroja sirdis — pat sieviešu sirdis, un tās piekrita, ka viņa ir tikpat augsta dāma kā kura katra galminiece. Karalis Luijs XIII, kas bija dzirdējis runājām par Izabellas piedzīvojumiem, joti slavēja viņu par tikumību un apliecināja īpašu cieņu Sigoņakam viņa atturības dēļ, jo, kā jau saprātīgs monarhs, viņš nevarēja ciest pārdrošus un nesavaldīgus jaunekļus. Valombrēzs, bieži viesojoties pie svaiņa, bija manāmi labojies, sagādājot lielu prieku princim. Tā jaunlaulāto dzīve bija lieliska, viņi iemīlējās viens otrā aizvien vairāk, un laime neizvērtās apnicibā, kas maitā visskaistākos tnūžus. Taču kopš kāda laika šķita, ka Izabellu nodarbina kaut kas mīklains. Viņa slepus apspriedās ar savu intendantu; tēlnieki un gleznotāji saņēma no viņas uzdevumus un devās nezināmā virzienā. Tas viss tika darīts, Sigoņakam nezinot, un kopā ar Valombrēzu, kas, šķiet, zināja mīklas atminējumu.

Kādā skaistā rītā, kad bija aizritējuši daži mēneši, kuri acīmredzot bija nepieciešami plānu īstenošanai, Izabella, it kā viņai piepeši būtu kaut kas ienācis prātā, sacīja Sigoņakam:

—   Dārgo senjor, vai jūs nekad nedomājat par savu nabaga muižu Sigoņaku, un vai jums nav vēlēšanās atkal ieraudzīt mūsu mīlestības šūpuli?

—   Tik nepateicīgs es neesmu, un es par to esmu domājis vairākkārt; taču es neuzdrošinājos aicināt jūs tādā ceļojumā, jo nezināju, vai tas jums būtu pa prātam. Es nevarētu atļauties izraut jūs no skaistās dzīves galmā, kura rota esat, lai vestu uz pussagruvušu muižu, žurku un pūču mājokli, kas man tomēr ir mīļāks par visbagātākajām pilīm, jo tas gadsimtiem ir bijis manu senču nams, kur esmu ieraudzījis dienas gaismu, mūžam svētā vieta, kur es labprāt uzceltu altāri.

—   Bet es, — Izabella atsāka, — bieži iedomājos, vai mežrozīte dārzā vēl zied.

—   Tā zied, es to varētu apzvērēt; savvaļas augi ir dzīvīgi, turklāt, ja reiz jūs tam esat pieskārusies, tam jāzied pat vientulībā.

—   Pretēji lielākajai daļai laulāto draugu, — baronese de Sigoņaka atbildēja, — jūs pēc laulībām esat galantāks nekā pirms tām un apveltāt sievu ar komplimentiem kā mīļāko. Ja jau reiz jūsu vēlēšanās sakrīt ar manu untumu, vai jūs būtu ar mieru šonedēļ doties ceļā? Laiks ir jauks, lielais karstums norimies, un ceļojums būs patīkams, Valombrēzs brauks kopā ar mums, un es ņemšu Ildzi Čikitu, kurai patiks atkal redzēt dzimto pusi.

Drīz viss bija sagatavots ceļojumam. Tas sākās. Brauciens bija ātrs un veiksmīgs; Valombrēzs jau iepriekš lika sagatavot nomaināmus zirgus, un pēc dažām dienām viņi nonāca vietā, kur no lielceļa atdalījās Sigoņakas muižas iebraucamais ceļš. Pulkstenis rādija apmēram divi pēcpusdienā, un debesis mirdzēja lielā spožumā.

Brīdī, kad kariete pagriezās, lai iebrauktu alejā, kur pēkšņi paveras visa pils, Sigoņakam šķita, ka viņš apžilbst; viņš vairs nepazina vietas, kas tomēr viņam bija tuvas kopš bērnības. Nolīdzinātajam ceļam vairs nebija grambu. Apcirptie dzīvžogi ļāva ceļotājiem iet garām, neskrāpējot tos ar zariem. Prasmīgi apgrieztie koki meta kārtīgu ēnu, un to arkāde ietvēra pilnīgi jaunu ainavu.

Stāsta sākumā aprakstītās bēdīgās sagruvušās celtnes vielā priecīgos saules staros slējās pilnīgi jauna pils, kas līdzinājās vecajai, kā dēls mēdz līdzināties tēvam. Taču tās apveidos nebija mainījies nekas. Arhitektūras ansamblis bija palicis vecais, tikai dažos mēnešos tas bija kļuvis jaunāks par vairākiem gadsimtiem. Izgruvušie akmeņi atkal gulēja savās vietās. Četros muižas stūros, ceļot pret zilajām debesīm zeltītus vējrāžus, lepni kā feodāļu sargi, uzsverot simetriju, slējās slaidi, balti tornīši, ko sedza skaisti kārniņi. Jumts ar elegantiem metāla režģiem aizstāja veco, nosūnojušiem un nosūbējušiem dakstiņiem klāto jumtu. Logos, kam vairs nebija priekšā dēļu, mirdzēja jaunas rūtis apaļos un ovālos svina ietvaros; neviena plaisa nerēgojās pilnīgi pārbūvētajā fasādē. Lieliski ozolkoka vārti ar bagātīgiem metāla apkalumiem noslēdza portiku, kur senāk karājās divas satrunējušas vērtnes ar lietus noskalotu krāsojumu. Uz arkādes tēsto akmeņu apmalojuma atjaunots mirdzēja Sigoņaku ģerbonis: trīs svēteļi zilā laukā ar cildeno devīzi, kas senāk bija izdzisusi, bet tagad lieliski salasāma zelta burtiem: «Alta petunt.»

Sigoņaks dažas minūtes klusēja, vērodams brīnumaino ainu, tad pagriezās pret Izabellu un sacīja:

— Tā esat jūs, brīnišķīgā feja, kurai esmu pateicību parādā par muižas pārvērtību. Jums tikai vajadzēja pieskarties tai ar savu nūjiņu, lai tā atgūtu spožumu, skaistumu un jaunību. Jūtu bezgalīgu pateicību par šo pārsteigumu; tas ir burvīgs un smalks kā viss, ko ļūs darāt.

Kaut ari jums neteicu neko, jūs sapratāt manas dvēseles kvēlāko vēlmi.

— Pateicieties arī kādam burvim, kas man daudz palīdzēja, — Izabella sacīja un pamāja uz karietes stūri sēdošo Valombrēzu.

Barons paspieda jaunā hercoga roku.

Tā sarunājoties, viņi nonāca četrstūrainā laukumā, kas bija iekārtots pie pils, kuras sarkano ķieģeļu skursteņi raidīja debesis dūmu virpuļus, pierādot, ka tiek gaidīti svarīgi viesi.

Pjērs, ģērbies jaunā, skaistā livrejā, stāvēja uz sliekšņa un atvēra abas durvju puses, līdzko pie ieejas durvīm piebrauca kariete, kas atveda baronu, baronesi un hercogu. Divās rindās uz pakāpieniem stāvēja astoņi vai desmit sulaiņi un, dziļi palokoties, sveicināja jaunos saimniekus, kurus vēl nepazina.

Veikli gleznotāji bija atjaunojuši sienu fresku zudušo svaigumu. No kolonnām augošie Hērakli, paļaujoties uz piebriedušo muskuļu spēku, droši turēja šķietamo karnīzi. Romas imperatori pašpaļāvīgi tinās spilgtās purpura togās. Lietus vairs nesūcās griestu velvē un ar saviem plankumiem nezīmēja tajā jaunus kontinentus un salas, un caur uzgleznotajiem režģiem spīdēja debesis bez neviena mākonīša.

Tādas pašas pārvērtības varēja vērot visur. Paneļi un grīdas bija nomainīti. Vecās mēbeles bija aizstātas ar jaunām, bet pēc formas tādām pašām. Atmiņas, nezaudējot seno mājvietu, šķita atjauninātas. Flandrijas ainavu paklājs ar jaunpiļu mednieku joprojām karājās Sigoņaka istabā, bet bija prasmīgi izmazgāts un krāsās košāks. Tai pašai vecajai gultai pacietīgs kokgriezējs bija aizdrīvējis ķirmju caurumus un pielicis frīzes figūriņām nolauztos degunus un pirkstus, aizpildījis lapu viju izdrupušās vietas un atjaunojis stūru griezumus, un vecā mēbele bija atguvusi sākotnējo izskatu. Zaļibalts viegls zīds, kura raksts atkārtoja pārklāja rakstu, krokojās starp labi ievaskotajārn un nosprodrinātajām spirālveidīgām kolonniņām.

Smalkjūtīgā Izabella negribēja aizrauties ar nepiedienīgu greznību, kas nesagādā nekādas pūles, ja netrūkst naudas; bet viņa domāja, kā aizkustināt maigi mīlamā vīra dvēseli, atdodot bērnības iespaidus, kas atbrīvoti no trūkuma un skumjām. Sajā vēl nesen bēdīgajā pilī viss izskatījās priecīgs. Pat senču portreti, attīrīti no kvēpiem, restaurēti un nolakoti, smaidīja zeltītajos ietvaros, it kā

būtu kļuvuši jauneklīgāki. Skarbās atraitnes un tiklās ,

Dieva bijā tā jas nerādija Izabellai nicīgu seju kā senāk, pirms viņa no komediantes bija kļuvusi par baronesi; tās viņu uzņēma kā ģimenes locekli.

Pagalmā vairs nebija nedz nātru, nedz velna rutku, nevienas nezāles, kam patīk mitrums, vientulība un pamestība. Starp bruģakmeņiem, ko ietvēra cements, vairs nezaļoja zāle, kāda kuplo pie neapdzīvotiem mājokļiem. Aiz spodrajām rūtīm senāk slēgtajās istabās varēja redzēt greznu audumu aizkarus, kas liecināja, ka telpas ir gatavas uzņemt viesus.

Visi iegāja dārzā pa kāpnēm, kuru nostiprinātie un no sūnām atbrīvotie pakāpieni vairs neļodzījās zem pārāk paļāvīga gājēja kājām. Aiz margām, rūpīgi saglabāta, »

kuploja mežrozīte, kas bija dāvājusi jaunajai komediantei ziedu rītā, kad Sigoņaks devās prom no pils. Tai bija vēl viens zieds, ko Izabella noplūca un piesprauda pie krūtīm, saskatot tajā labvēlīgu pareģojumu ilgai mīlestībai. Dārznieks nebija strādājis mazāk kā arhitekts; viņš ar dzirklēm bija ieviesis kārtību savā vaļā atstāto augu biežņā. Neviens lieks zars neaizšķērsoja ceļu, nekur neauga krūmi asiem dzelkšņiem; tagad varēja pastaigāties, neatstājot ērkšķos drānu gabalus. Koki atkal bija pieraduši veidot arkas un dzīvžogus. No jauna apcirptie bukši ietvēra dobes, kurās lepojās visas puķes, kādas no sava groza varēja izbērt Flora. Dārza dziļumā Pomena, atveseļojusies no lepras, stāvēja visā baltajā dieves skaistumā. Izveicīgi pieliktais marmora deguns atjaunoja viņas grieķisko profilu. Dieves grozā bija augļu veidojumi, nevis indīgas sēnes. Baseinā no lauvas rīkles bagātigā strūklā lija skaidrs ūdens. Vīteņaugi šūpoja daudzkrāsainus zvaniņus un ķērās pie stipra, zaļi nokrāsota režģa, ar glezno skaistumu slēpjot mūri un vēršot laucinieciski piemīlīgu akmens grotu, kurā stāvēja skulptūra. Nekad, pat bagātības laikos, dārzs nebija iekārtots tik krāšņi un gaumīgi. Ilgi slēptais Sigoņakas spožums atkal mirdzēt mirdzēja.

Izbrīnījies un aizgrābts, Sigoņaks gāja kā sapnī, spiezdams pie sirds Izabellas roku un nekautrēdamies ļāva I . ritēt pār vaigiem divām aizkustinājuma asarām.

— Tagad, — Izabella teica, — kad visu esam labi apskatījuši, vajadzētu pamest aci arī uz zemēm, ko esmu atpirkuši, lai seno Sigoņaku īpašumu atjaunotu tādu, kāds tas bija vai kādam tam vajadzēja būt. Atļaujiet man iet

un uzģērbt jātnieces tērpu. Es ilgi nekavešos, jo mans pirmais arods ir iemācījis veikli mainīt kostīmus. Pa to laiku izraugieties jājamzirgus un lieciet tos apseglot.

Vaiombrēzs kopā ar Sigoņaku iegāja senāk tukšajā stallī, kur barons ieraudzīja desmit skaistus zirgus, kuri stāvēja ozolkoka stcliņos un mīdīja mašām noklāto grīdu. To muskuļotie un spožie krusti vizēja kā atlass, un, pamanījuši ienācējus, cildenie dzīvnieki pievērsa tiem gudrās acis. Piepeši atskanēja zviedziens — krietnais Beijārs pazina saimnieku un savā veidā to sveicināja; vecais zirgs, ko Izabella nemaz nedomāja sūtīt prom, stāvēja vissiltākajā un ērtākajā vietā rindas galā. Tā sile bija pilna samaltu graudu, lai garajiem zobiem nebūtu jāpūlas, tos sasmalcinot. Starp vecā zirga kājām gulēja tā biedrs Miro, kas piecēlās un piegāja pie barona nolaizīt roku. Balcebuls gan vēl nebija rādījies, bet runča labā sirsniņa nav pelnījusi pārmetumus — tas tikai ievēroja savas cilts piesardzību: dzīvā rosīšanās senāk tik mierīgajā muižā viņu dīvaini biedēja. Noslēpies bēniņos, tas gaidīja nakti, lai izpildītu savu pienākumu pret mīļoto saimnieku.

Noglaudījis Beijāru, barons izraudzījās skaistu sarkanbrūnu kumeļu, kas tūlīt tika izvests no staļļa; hercogs ņēma spāņu zirgu ar paliku purnu, un baronesei apsegloja ar lepniem zaļa samta segliem brīnišķīgu aidinieku, kura spalva šķita sudrabota.

Drīz parādījās Izabella, ģērbusies tik elegantā jātnieces kostīmā, kāds vien ir iedomājams, un tas lieliski izcēla viņas smuidro augumu. Zila samta žakete ar sudraba pogu, auklu un sutaša rotājumu piekļāvās gariem, pērļu pelēkiem atlasa svārkiem. Galvā baronesei bija balta filca vīriešu cepure ar zilu, cirtainu spalvu, kura aizmugurē sniedzās līdz pat apkaklei. Lai jaunās sievietes mati netraucētu jājienā, tie bija ielikti gaišzilā tīkliņā ar mazām sudraba pērlītēm, kas izskatījās koķeti un burvīgi.

Tā tērpusies, Izabella šķita dievišķīga, un viņas priekšā visaugstprātīgākajām galma skaistulēm vajadzētu paiet malā. Jātnieces tērps izcēla parasti kautrajā baroneses piemīlībā lepnumu, kurā jautās diža izcelsme. Tā joprojām bija Izabella, bet tā bija arī prinča meita, hercoga māsa un sieva muižniekam, kura augstais stāvoklis bija iemantots pirms pirmajiem krusta kariem. Vaiombrēzs to Ievēroja un nevarēja nociesties, nepateicis:

— Cik cēla jūs šodien izskatāties, māsiņl Amazoņu karaliene Hipolita noteikti nebija lepnāka un pašpaļāvīgākai

Sigoņaka atbalstīta, Izabella viegli ielēca seglos; hercogs un barons kāpa mugurā saviem kumeļiem, un kavalkāde izjāja pils priekšas laukumā, kur sastapa marķīzu de Brijēru un vairākus kaimiņu muižniekus, kas bija ieradušies apsveikt jaunlaulātos. Mājinieki gribēja atgriezties pilī, kā prasīja pieklājība, bet viesi sacija, ka nevēlas būt uzmācīgi un pārtraukt iesāktu izjādi, tāpēc pagrieza zirgus un sekoja jaunajam pārim un hercogam de Valombrēzam.

Par pieciem vai sešiem vīriem papildinātais pulciņš parādes tērpos, jo provinces muižnieki bija saģērbušies tik lepni, cik vien varēja, izvērtās grezns un ceremoniāls. Tā bija īsta princeses svīta. Pa labi uzturētiem ceļiem jātnieki šķērsoja zaļas pļavas, tīrumus, ko darbs bija padarījis atkal auglīgus, turīgas fermas, prasmīgi koptus mežus. Tas viss piederēja Sigoņakam. Landi ar violetajiem viršu laukiem šķita atkāpušies no pils.

Jājot cauri priedulājam, viņi uz barona muižas robežas sadzirdēja suņu rejas, un drīz parādījās Jolanta de Fuā, kuru pavadīja tēvocis un pāris pielūdzēju. Ceļš bija šaurs, un abas grupas jāja viena otrai pretī, un, kaut katrs pūlējās pagriezt ceļu otram, Jolanta, kuras zirgs dižājās un slējās pakaļkājās, ar svārkiem aizskāra Izabellas svārkus. Viņas vaigi aizvainojumā piesarka, un dusmas jau gandrīz izlauzās lāstā, bet Izabellas dvēseles cēlums stāvēja pāri sieviešu iedomībai; viņa pat neatcerējās, ka gandrīz tajā pašā vietā Jolanta viņai bija uzmetusi nicīgu skatienu un nosaukusi viņu par čigānieti; Izabella iedomājās, ka viņas uzvara varētu sāncensi ievainot ja ne sirdī, tad vismaz patmīlībā, tāpēc ar cieņu, vienkārši un piemīlīgi sveicināja de Fuā jaunkundzi, kura bija spiesta, lai kādu niknumu juta, atbildēt ar vieglu galvas mājienu. Barons de Sigoņaks, pašpārliecināts un mierīgs, sveicināja viņu goddevīgi, un Jolanta agrākā pielūdzēja acīs nevarēja pamanīt ne dzirkstīti no senās kvēles. Viņa iesita zirgam ar pātagu un aizauļoja, aizvedot līdzi mazo pulciņu.

— Pie Veneras un kupidonieml — Valombrēzs jautri teica marķīzam de Brijēram, kuram blakus jāja. — TI tiešām ir skaista meiča, bet Izskatās velnišķīgi neganta un mežonīgai Kādus skatienus viņa raidīja manai māsai! Visdrīzāk tie atgādināja dunča dūrienus.

— Ja sieviete ir bijusi sava novada karaliene, nav patīkami tikt gāztai no troņa, un uzvara neapšaubāmi paliks baronesei de Sigoņakai.

Kavalkāde atgriezās pilī. Zālē, kur savulaik nabaga barons uzņēma komediantus, kas vakariņās ēda paši savus ēdienus, jo pils kambari bija gluži tukši, bagātīga maltīte gaidīja viesus, kuri bija sajūsmināti par grezni klāto galdu. Lieliski, ar Sigoņaku ģerboņiem rotāti sudraba trauki mirdzēja uz damasta galdauta, kurā starp ornamentiem bija ieausti heraldiskie stārķi. Daži kaut cik lietojami trauki no vecās servīzes bija rūpīgi saglabāti un pievienoti jaunajiem, lai greznība neliktos tikko iegūta un vecā Sigoņaka būtu devusi savu artavu jaunās Sigoņakas spožumam. Visi sēdās pie galda. Izabellas vieta bija turpat, kur tajā slavenajā naktī, kad mainījās barona liktenis; viņa par to domāja, tāpat kā Sigoņaks, jo laulātie draugi apmainījās ar mīlnieku smaidu — viņus aizkustināja atmiņas un žilbināja cerības.

Pie servējamā galda, uz kura kalpotājs grieza gaļu, stāvēja atlētiska auguma virs platu, bālu seju, ko ieskāva bieza, brūna bārda, viņš bija ģērbies melna samta drēbēs un ap kaklu aplicis sudraba ķēdi; laiku pa laikam viņš majestātiski deva rīkojumus kalpotājiem. Pie bufetes, kas bija apkrauta ar pudelēm — vienas no tām bija osainas, citas slaidas, dažas apņemtas ar pinumiem atkarībā no to izcelsmes — par spīti vecuma nespēkam, dzīvi rosījās jocīgs vīrs pūtītēm nosētu Rablē degunu un vīnogu sulas nosārtinātiem vaigiem, dažādas krāsas acīm, kas šķelmīgi spīdēja zem uzacu jumtiņiem. Nejauši paskatījies uz to pusi, Sigoņaks vienā pazina traģiķi Hērodu, bet otrā — grotesko Blāziusu. Izabella, pamanījusi, ka viņš abus ievērojis, pačukstēja ausī, ka viņa gribējusi paglābt šos krietnos ļaudis no teātra dzīves posta, tāpēc vienu padarījusi par intendantu un otru — par Sigoņaka vīna pārzini; tāda dzīve ir viegla un neprasa daudz pūļu; Sigoņaks tam piekrita un uzslavēja sievu.

Maltīte ritēja savu gaitu, pudeles, ko Blāziuss centīgi nomainīja, nemitīgi sekoja cita citai, bet Sigoņaks sajuta uz viena ceļa atspiežamies kādu galvu, bet uz otra — asus nagus, kas spēlēja kā uz ģitāras labi pazīstamu melodiju. Tie bija Miro un Balcebuls, kuri, izmantojot pusviru atstātās durvis, bija ielavījušies zālē un, par spīti bailēm, ko iedvesa spožā un plašā sabiedrība, pieprasīja saimniekam savu mielasta daļu. Bagātību Ieguvušais Sigoņaks nedomāja atstumt padevīgos posta laika draugus; viņš paglaudīja Miro, pakasīja Balcebula galvu, kam nebija ausu, un abiem bagātīgi izdalīja gardus kumosus. Šoreiz druskas bija pīrāga gabali, irbju atliekas, zivju filejas un citi sulīgi ēdieni. Balcebulam trūka sāta sajūtas, tas izlaistiem nagiem prasīja aizvien jaunus kumosus, nemaz neizsmeļot Sigoņaka bezgalīgo pacietību — viņu šī rijība uzjautrināja. Beidzot, piepūties kā ādas maiss, vecais, melnais runcis ieplestām kājām, tikko spēdams pamurrāt, aizvilkās uz Flandrijas ainavu paklāju istabu un saritinājās parastajā vielā, lai sagremotu bagātīgo maltīti.

Valombrēzs neatpalika no de Brijēra, un provinces muižnieki nenogurdami uzsauca tostus jaunlaulātajiem, cilādami pilnas sarkanvīna glāzes, bet pēc dabas un paraduma atturīgais Sigoņaks atbildēja, pamērcēdams lūpas savā pastāvīgi pilnajā glāzē, ko viņš nekad neiztukšoja. Beidzot muižnieki gluži apskurbuši grīļodamies cēlās no galda un, sulaiņu mazliet atbalstīti, izklīda pa tiem sagatavotajām istabām.

Izabella aizbildinājās ar nogurumu un deserta laikā aizgāja. Čikita, kas bija iecelta istabenes godā, viņu izģērba un sagatavoja naktij, turklāt darīja to veikli un klusi kā vienmēr. Tagad Čikita bija skaista jaunava. Sejas āda, ko vairs nešaustīja āra vēji, bija kļuvusi gaišāka, taču saglabājot dzīvīgo bālumu, kurš tā patīk gleznotājiem un liecina par kaislīgu dabu. Suku iepazinušos matus saturēja uz pakauša sasieta sarkana lente; ap kaklu viņa joprojām valkāja Izabellas dāvināto pērļu virkni — dīvainajai meičai tā bija redzama labprātīgas verdzības zīme, kaut kas līdzīgs piederības simbolam, ko varēja atņemt tikai nāve. Sērojot par vienīgo mīlestību, Čikita ģērbās melnās drēbēs. Viņas kundze pret tādu iedomu neiebilda. Kad Čikitai istabā vairs nebija ko darīt, viņa kā katru vakaru noskūpstīja Izabellai roku un aizgāja.

Ieejot istabā, kur Sigoņaks bija pavadījis tik daudzas vientuļas un skumjas naktis, klausoties, kā minūtes, kas šķita garas kā stundas, līdzīgi pilieniem lāso cita pēc citas un vējš žēlabaini gaudo aiz vecā paklāja, viņš pie griestiem pakārta Ķīnas luktura gaismā starp zaļbaltajiem zīda aizkariem ieraudzīja skaisto Izabellas galviņu, kas liecās viņam pretī ar šķīstu, debešķīgu smaidu.

Tas bija pilnīgs viņa sapņa piepildījums — tādu viņš

redzēja, kad palicis gluži viens bez cerībām, pārliecināts,

ka uz visiem laikiem ir šķirts no Izabellas, dziļās skumjās raudzījās tukšajā gultā. Tik tiešām, likteni nekad nevar paredzēt!

Rīta pusē Balcebuls, kas bija sācis dīvaini raustīties, nolēca no atzveltņa, kur bija pavadījis nakti, un ar mokām ierāpās gultā. Tur nonācis, viņš piespieda purniņu pie vēl aizmigušā saimnieka rokas un mēģināja murrāt, bet izdvesa tikai kaut ko līdzīgu gārdzienam. Sigoņaks pamodās un ieraudzīja Balcebulu veramies viņā tādu skatienu, it kā tas lūgtu cilvēka palīdzību, un runča zaļās, pusizdzisušās acis iepletās pārmēru lielas. Dzīvnieka spalva bija zaudējusi spožumu un lipa pie miesas kā nāves sviedros mērcēta; runcis drebēja un tikai ar briesmīgām pūlēm turējās kājās. Tā poza liecināja, ka acīm pavēries briesmīgs rēgs. Beidzot Balcebuls nogāzās uz sāniem, vairākkārt krampjaini noraustījās, iebrēcās kā aizžņaugts bērns un sastinga, it kā neredzamas rokas būtu izstiepušas tā locekļus. Drūmais brēciens pārtrauca jaunās sievas miegu.

— Nabaga Balcebuls, — viņa teica, ieraudzījusi beigto runci. — Viņš izturēja Sigoņakas postu un vairs nepiedzīvos tās turību!

Jāatzīst, ka Balcebuls krita par upuri savai nesātībai. Nabadziņu nosmacēja gremošanas traucējumi. Bada rūdītais kuņģis nebija radis pie tādām dzīrēm. Sī nāve Sigoņaku aizkustināja vairāk, nekā varētu pasacīt. Viņš nepavisam nedomāja, ka dzīvnieki ir līdzīgi mašīnām, viņaprāt, arī tiem ir dvēsele, tiesa, zemāka nekā cilvēkiem, taču ar savu gudrību un savām jūtām. Tā, starp citu, domā visi, kas ilgi dzīvojuši vientulībā kopā ar suni, kaķi vai citu dzīvnieku un kam pieticis laika tos novērot un izveidot ar tiem pastāvīgas attiecības. Un tā, skumju sirdi un asarām acīs, viņš ietina nabaga Balcebulu drānas gabalā, lai vakarā apglabātu — tāda rīcība parastam cilvēkam varētu likties smieklīga un zaimojoša.

Kad satumsa, Sigoņaks paņēma lāpstu, lukturi un zīda līķautā sastingušo Balcebulu. Viņš iegāja dārzā un sāka rakt zemi pie mežrozītes, blakus nolicis laternu, kuras stari pamodināja kukaiņus un pievilināja lielus naktstauriņus, kas ar putekļainajiem spārniem sitās pret stiklu. Nakts bija tumša. Mēness rags tik tikko rēgojās tintes melna mākoņa plaisā, un aina bija svinīgāka, nekā piedienētos kaķa bērēm. Sigoņaks raka joprojām, jo gribēja, lai bedre bulu pietiekami dziļa un zvēri to nevarētu atkašņāt. Piepeši lāpsta izšķīla dzirksteli, it kā atsitusies pret kramu. Barons nodomāja, ka tas ir akmens, un raka jo spēcīgāk; bet lāpsta skanēja dīvaini, darbs negāja uz priekšu. Tad viņš paņēma lukturi, lai apskatītu šķērsli, un gluži pārsteigts ieraudzīja tādu kā ozolkoka lādes vāku, kas no vienas vietas bija apkalts ar biezām, bet vēl )oti stiprām sarūsējušas dzelzs strēlēm; viņš atbrīvoja kasti, aprakdains tai riņķī zemi, un, rīkojoties ar lāpstu kā ar lauzni, uzdabūja ļoti smago lādi uz bedres malas un pabīdīja uz cietas zemes. Tad viņš ielika Balcebulu lādes atstatajā dobulī un bedri aizbēra.

Pabeidzis šo darbu, viņš mēģināja atradumu aiznest uz pili, bet tas bija pārāk smags vienam, pat spēcīgam vīram, un Sigoņaks gāja uzmeklēt uzticamo Pjēru, lai tas viņam palīdzētu. Kalps un kungs paņēma lādi katrs aiz sava roktura un aizstiepa to uz pili.

Pjērs ar cirvi atlauza atslēgu, vāks atsprāga vaļā un atsedza lielu daudzumu zelta gabalu: unces, kadruplus, sekinus, ženovēnus, portugēzus, dukātus, krizādus, anželotus un citas monētas dažādā vērtībā un no dažādām zemēm, bet neviena no tām nebija nesen kaldināta. Starp zelta gabaliem bija arī senatnīgas dārgakmeņu rotas. Tukšā šķirsta dibenā Sigoņaks atrada ar dzimtas zīmogu aizzīmogotu pergamentu, bet mitrums bija rakstu izdzēsis. Kaut cik saskatāms bija vienīgi paraksts, un Sigoņaks burtu pa burtam izlasīja: «Remons de Sigoņaks». Tas bija viens no viņa senčiem, kas aizgāja karā, no kura nekad nepārnāca, atstājot savas nāves vai pazušanas noslēpumu neatminētu. Viņam bija tikai viens mazgadīgs dēls, un, dodoties bīstamajā karagājienā, viņš apraka savu mantu, tās atrašanās vietu uzticot tikai vienam drošam cilvēkam, kas arī acīmredzot bija miris pēkšņā nāvē, nepaspējot atklāt noslēpumu likumīgajam mantiniekam. Sākot ar šo Remonu de Sigoņaku, dzimta grima aizvien lielākā trūkumā, kaut senāk bija bagāta un varena. Vismaz tāds bija stāsts, ko pēc neskaidrām liecībām iztēlojās barons; taču nebija nekādu šaubu, ka šie dārgumi pieder viņam. Viņš lika paaicināt Izabellu un parādīja viņai zelta kaudzi.

— Tiešām, — barons sacīja, — Balcebuls bija Sigoņakas labais gars. Mirdams viņš padarīja mani bagātu un aizgāja, kad atnāca eņģelis. Viņam te vairs nebija, ko darīt, jo jūs man atnesāt laimi.

TEOFILA GOTJE ROŽAINAIS KAMZOLIS

Teofīls Gotjē — viens no pēdējiem romantiķiem un viens no pirmajiem parnasiešiem[2] vienmēr bijis uzticīgs Mākslas un Skaistuma pielūdzējs. Sī pielūgsme Gotjē dzīvē un mākslā veido savdabīgu kultu. Tas ir templis, kurā viņš norobežojas no saviem laikabiedriem — gan no dažbrīd pārāk eksaltētajiem romantiķiem, gan no reālistiem, kas mākslai uzspiež zinātnes objektivitāti. Un allaž, lai kādā literātu pulciņā Gotjē neatrastos, par spīti viņa spilgtajai personībai, vienmēr ir kāds, kas viņu aizēno,— romantiķu vidū tāds ir Viktors Igo, parnasiešu grupā — Lekonts de Lils. Teofīlam Gotjē ir lemta tikai uzticama ieročnesēja loma. Tikai divas reizes mūžā Teofils Gotjē atrodas uzmanības centrā — 1830. gada 25. februārī «Ernanī» kaujas troksnī visu acis pievērstas viņa rožainajam kamzolim un 1852. gadā viņa dzejoļu krājuma «Emaljas un kamejas» burvība liek aizmirst Otrās impērijas sākuma posma «danci ap varu». «Labais Teo» (tā viņu iesaukuši laikabiedri un draugi) neskauž, neaizvainojas un neglabā sevī rūgtumu. «Skaistais Teo» (arī tā viņu sauca romantisma cīņu laikā) ar savu izaicinošo ģērbšanos un izturēšanos kļūst par Jaunās Francijas simbolu. Tāds viņš aprakstīts tālaika literārās dzīves hronikās, un šis tēls saglabājies uz visiem laikiem, neļaujot ieraudzīt slimības un neveiksmju saēsto, novecojušo Teofīlu Gotjē viņa mūža nogalē.

Teofīls Gotjē dzimis 1811. gada 30. augustā Tarbā, Francijas dienvidos, no kurienes ģimene pārceļas uz Parīzi. T. Gotjē atmiņā saglabājušies saulainie Pireneji, tāpēc Parīze viņam liekas nomācoši pelēka. Jauneklis mācās slavenās skolās — Luija Lielā licejā un Kārļa Lielā koledžā, tomēr iespējamā funkcionāra karjera viņu nevllina. Brīvo mākslu vidū Gotje grūti izšķirties starp glezniecību un dzeju. Beidzot T. Gotjē, Luija Eduarda Riū glezniecības darbnīcas māceklis, kurš liekas esam apdāvināts, bet ne pārāk strādigs, izšķiras par labu dzejai. Glezniecībai tomēr viņa literārajā daiļradē ir paliekoša vieta, tāpēc literatūras kritiķis un vēsturnieks Gistavs Lansons viņu raksturo šādi: «Viņš ienāca dzejā caur gleznotāja darbnīcu un vienmēr palika laimīga gadījuma dēļ literatūrā nomaldījies gleznotājs.»

Par dzejnieku Teofīlu Gotjē veidojas divdesmito gadu sakaitētajā atmosfērā, kad arvien skaļāk sevi piesaka jauna literātu un mākslinieku paaudze, kura pretstata sevi valdošajai, «klasiskajai» tradīcijai. Jau 1800. gadā Fransuā-Renē Satobriāns ar «Kristiānisma garu» un de Stāla kundze ar apcerējumu «Par Vāciju» (1814) pavēsta jaunas, laikmeta garu izsakošas literatūras veidošanās nepieciešamību. Sie teorētiskie postulāti tiek iemiesoti Lamartina «Meditācijās» (1820) — jaunās sensibilitātes izpausmē. Sai laikā romantisms Vācijā un Anglijā jau sasniedzis savu pilnbriedu un tuvojas norietam. Franču literāti mēģina atgūt nokavēto, intensīvi uzsūcot kaimiņzemju māksliniecisko pieredzi. Tik atsaucīga citu kultūru ietekmei Francija savas vēsturiskās attīstības gaitā vēl nav bijusi. Taču jaunā pieredze netiek akli kopēta, tā tikai dod nepieciešamo impulsu, kura dēļ, iespējams, Francijā jaunais literatūras virziens tik krasi atsakās no klasicisma tradīcijām. Francija ar lielu degsmi atklāj pati savu vēsturi (pusaizmirstos viduslaikus), savas romantisma saknes — Plejādes dzejniekus, «groteskos» literātus (par tiem rakstīs T. Gotjē), folkloru, reģionālās kultūras — bretoņu, provansāliešu u. c. No 1816. gada līdz 1821. gadam iznāk Reinuāra sakopotās trubadūru dzejas, 1838. gadā iznāk seno bretoņu dziesmu krājums. V. Igo «Odas un balādes», «Parīzes Dievmātes katedrāle» un A. Bertrāna «Nakts Kaspars» ir viduslaiku elpas apdvesti. Romantisms Francijā, tāpat kā citur, nāk ar savu pasaules redzējumu — jūtīgi saasinātu, pastāvīgi cilvēka ideālu uzrādošu, bet pats galvenais — aizstāv individualitātes tiesības uz neatkārtojamību, oriģinalitāti. Dīvainais, netradicionālais, neregulārais kļūst par jauno normu. Noteiktā atsacīšanās no tradīcijas, respektīvi, no klasicisma normatīvās estētikas izvirza priekšplānā māksliniecisko formu. Jaunā māksla ar saviem manifestiem veic revolūciju prozodikā. Tehnikas un formas jautājumiem tiek piešķirta ievērojama vieta V. Igo «Kromvela» priekšvārdā un A. de Viņī «Vēstulē lordam .. .»: tiek noliegtas klasiskās trīs laika, vietas un darbības vienības, likumi, žanru tīrība, to vietā stājas stilu dažādība, «groteskais» kļūst par jauno estētikas kategoriju, bez kuras nav iedomājama jaunā māksla. «Viss ir sižets, viss pakļaujas mākslai, visam ir pastāvēšanas tiesības dzejā … šai lielajā dzejas dārzā, kurā nav aizliegtā augļa» (V. Igo, «Kromvela» priekšvārds). Piederība jaunajai mākslai tiek identificēta ar liberālismu politika, māksla kļūst par individualitātes brīvības lauku, visaptverošu impēriju, kura pakļauj dzīvi. «Dzīve kā māksla» — T. Gotjē šo formulu uztver tieši un manifestē piederību jaunajai paaudzei ar savu apģērbu — slaveno sarkano vesti. Veco ldasicistu un jauno romantiķu sadursme sasniedz kulmināciju 1830. gada 25. februāri V. Igo lugas «Ernanī» pirmizrādē, ko dēvē par «Ernanī kauju». «Tai dienā šeit bija sanākuši jaunie dzejnieki, gleznotāji, tēlnieki, mūziķi — visi mākslinieki, visa «Jaunā Francija». Viņiem bija gari mati un uzvarpilns izskats. Un viņu vidū kāds apbrīnojami skaists gleznotāja māceklis melnīgsnēju seju, ģērbies ķiršsarkanā atlasa kamzolī (slavenā veste, par kuru tik daudz runāts), bāli zaļās biksēs ar melna samta apmalīti, melnā frakā ar platiem samta atlokiem un ērtā pelēkā apmetni ar zaļu atlasa oderi. Tas bija Tcofīls Gotjē, «skaistais Teo» .. .» (Pols Landonnī, «Franču mūzika no Marseljēzas līdz Berlioza nāvei»). Pats Gotjē gan ir precizējis: «Uz «Ernanī» izrādēm es vilku mugurā nevis sarkanu vesti, bet rožainu kamzoli. Tas ir ļoti svarīgi.» Arī Andrē Moruā, aprakstot šos «skaistos, vētrainos un sajūsmas pilnos laikus, kad rojālisti un liberāļi, romantiķi un klasicisti pagaidām vēl nekaroja cits pret citu, bet cīnījās teātrī,» uzmanību velta Teofīla Gotjē ekscentriskajam kostīmam, ar kuru viņš «gribēja uzdzīt šermuļus «vilistiešiem»». Skatītāji ložās ar šausmām rādīja cits citam uz dīvainajām romantiķu frizūrām, bet jaunie gleznotāji, raudzīdamies uz plikajiem ldasicistu pauriem, kas rēgojās balkonos, kliedza: «Plikpaurus uz giljotīnul» (A. Moruā, «Olimpio jeb Viktora Igo dzīve»). Pēc šiem notikumiem tieši jūlija revolūcijas karstumā iznāk T. Gotjē pirmais dzejoļu krājums ar nepretenciozo nosaukumu «Dzejas», kas tā ari paliek nepamanīts. Arī turpmākās publikācijas nav atstājušas tālaika lasītājos spilgtāku iespaidu par jau pieminēto «sarkano vesti» vai «rožaino kamzoli», un to nēsātājs nokļūst līgumdarbu verdzībā: tiek noslēgts kontrakts ar izdevēju Randiēlu par romānu «Mopēna jaunkundze» un ar tFrance littйraire» par virkni rakstu par divdesmit mazpazīstamiem rakstniekiem, no šiem rakstiem 1834. gadā gatavi ir tikai seši — par Vijonu, Skalionu de Virblino, Teofīlu de Vio, P. de Sen-Luī, Sent-Amānu un Sirano de Beržeraku. Vēlāk šie raksti parādās ar kopēju nosaukumu «Literārās ekshumācijas». Romantiķi pulcējas pie Gotjē liceja biedra Zerāra de Nervala, un Gotjē viņu vidū ar saviem pētījumiem «literāro ekshumāciju» laukā piešķir jaunas krāsas nīstamajam klasicisma gadsimtam. «Mopēna jaunkundzes» sējumi spodrina Gotjē — prozaiķa slavu, un 1836. gadā izdevēja Randiēla katalogos parādās jauns nosaukums — «Kapteinis Frakass». So romānu izdevēji sola lasītājiem jau 1838. un 1839. gadā, tomēr autors ar darbu nesteidzas. 1840. gadā viņš veic ceļojumu pa Spāniju, caurbraucot Bordo un Austrumpirenejiem. Mīlas dēka ar operas dejotāju Karlotu Grizī atstāj negaistošas atmiņas (daži kritiķi saskata viņas vaibstus «Kapteiņa Frakasa» Izabellas sejā), tomēr viņas māsa Ernesta Grizī dāvā Gotjē divas meitas — Judīti un Estellu.

1845. gadā iznāk T. Gotjē dzejas kopojums, kur bez jau agrāk iespiestajiem dzejoļiem ir Spānijas ceļojuma iedvesmotie. Gada beigās rakstnieks atgriežas pie sen iecerētā projekta — «Kapteiņa Frakasa» un noslēdz līgumu ar izdevēju Bilozu, romantiķu izdevuma «Revue des Deux Mondes» direktoru, bet Gotjē ir pārāk aizņemts ar rakstu sacerēšanu presei, atrodas nemitīgos ceļojumos pa Itāliju (1850) un Tuvajiem Austrumiem (1852). Nepacietīgais izdevējs beidzot uzsāk tiesas procesu, kas ilgst divus gadus (1851—1853), bet arī tā neizdodas piespiest autoru ķerties pie sen lolotās ieceres realizēšanas. Laikā no 1853. gada 1. oktobra līdz 1856. gada 1. martam «Revue de Paris» vairākkārtīgi piesaka jauno romānu, tomēr 1857. gadā iznāk pavisam cits Gotjē darbs — «Mūmijas romāns». 1861. gada martā Gotjē noslēdz jaunu līgumu ar izdevēju Sarpantjē un apsolās divos gados pabeigt ilgi solīto «Kapteini Frakasu». Šķiet, ka romāna pirmā nodaļa — «Posta pils» ir gatava un iesniegta izdevējiem jau ap 1854.—1855. gadu, ko tie aiz piesardzības nav publicējuši. Tiešām, Gotjē atkal uzrodas steidzamāki darbi — apcerējumi par Teofīlu de Vio un Sent-Amānu «Franču dzejnieku antoloģijas» II sējumam.

Tostarp 1852. gadā Ir iznācis Teofīla Gotjē dzejoļu krājums «Emaljas un kamejas», kurš beidzot kļūst par notikumu literatūras vēsturē. Sis dzejoju krājums Iezīmē estētiskā klimata izmaiņas Francijā. Teofīls Gotjē, kurš jau

trīsdesmitajos gados izteicis prasību pēc «mākslas mākslai», viens no pirmajiem uzrāda Otrās impērijas laikam (1852—1870) raksturīgo mākslinieku aprindu novēršanos no pilsoniskās dzīves ar tās merkantilismu, pirkšanas un pārdošanas drudzi un iztapību pasūtītājam — vai tas būtu pats imperators Napoleons III, vai kāds plaukstošs tirgonis. Romantismam raksturīgā bēgšana ideāla, sapņa pasaulē, eksotiskas dabas klēpī vai pagājībā vairs nav modē. «Mazāk meditācijas, liekvārdības, sintētisku spriedumu, vajadzīga lieta, lieta un vēlreiz lieta,» sava jaunā krājuma priekšvārdā saka T. Gotjē. Lieta kā vērtība, kurā materializējušās, sastingušas cilvēka tieksmes pēc skaistuma un harmonijas, lieta, kas dzīvo savu autonomo dzīvi, kļūst par tālaika mākslinieku estētisko ideālu. Par «Emalju un kameju» dekoratīvo anakreontisko raksturu liecina jau krājuma un tā dzejoļu nosaukumi: «Sirds dimants», «Obelisku nostaļģija», «Avots», «Pulkstenis», «Tējasrozc», «Kamēlija un margrietiņa». T. Gotjē iedvesmas avots nav ne dzīve, ne viņa paša jūtu pasaule, tas ir jau gatavs mākslas darbs — glezna, skaņdarbs, literārs sacerējums, un dzejnieks piedāvā savu poētisko versiju, «atspoguļojuma atspoguļojumu». Autoram raksturīga pasaules uztvere ar redzes tēliem un šo tēlu tālāknodošana lasītājam to vārdiskajā veidolā. Katru vērojumu Gotjē sastindzina gleznā, kuru pēc tam skrupulozi apraksta: «Pie skulptora, ģipsī lietu, Es redzēju kādudien Aspazijas vai Kleopatras roku, Tīru cilvēka šedevra fragmentu.»

(Chez un sculpteur, moulйe en plвtre, J'ai vu l'autre jour une main D'Aspazie ou de Clйopвtre, Pur fragment d'un chef-d'oeuvre humain.)

Vai «Simfonijā baltajā mažorā»: «Ar baltajiem kakliem līnijas liecot, Ziemeļu pasakās redzam mēs, Kā pa veco Reinu peld sievietes-gulbji, Un dzied krasta tuvumā.»

(De leur col blanc courbant les lignes Oon voit dans les contes du Nord, Sur le vieux Rhin, des femmes-cygnes Nager en chantant prиs du bord.)

Viens no slavenākajiem šī krājuma dzejoļiem — «Karmena» ir Prospйra Merimē noveles varones portrets dzejā: «Karmena ir vāja, — tumšbrūna svītra Apvelk viņas čigānaci. Viņas mati ir drūmā melnumā, Viņas ādu brūninājis velns.»

(Carmen est maigre, — un trait de bistre

Cerne son oeuil de gitana.

Ses cheveux sont d'un noir sinistre,

Sa peau, le diable la tanna.)

*Inesa de las Sierras» savukārt ir šarla Nodjē stāsta varones dzejiskā interpretācija. Gotjē poētikas pamatā ir kultūras reminiscences, asociācijas, alūzijas — Annas Redklifas pils, Goijas sikspārņi, Sillera balādes u. c. kulturas reālijas ik uz soļa sastopamas «Emalju un kameju» lappusēs. «Es dodu priekšroku gleznai salīdzinājumā ar tās attēloto oriģinālu,» saka dzejnieks. «Emaljas un kamejas» pārpilnas mitoloģiskiem tēliem — gan grieķu, gan ēģiptiešu, gan bībeles mitoloģija ir Gotjē iztēli rosinošas. Sai mājienu un zīmju pasaulē ērti var justies tikai dzejniekam radniecīgs mākslas pazinējs, viņa imperatīvas «mākslu mākslai» adepts. Tomēr Gotjē neceļ nepārvaramu barjeru starp dzīvi un mākslu, drīzāk jau mākslas darba pastāvēšana ir arguments par labu dzīvei, kurā māksla kļuvusi par realitāti līdz tādai pakāpei, ka dzīve to apskauž un visbeidzot atdarina. «Dzīve — lūk, galvenā mākslas īpašība, dēļ tās var visu piedot.» Teofīlam Gotjē esot piemitusi materiālās pasaules «absolūtā dzirde». Maksims di Kāns savās atmiņās raksturojis Gotjē kā fenomenāli vērīgu cilvēku ar apbrīnojamu redzes atmiņu, viņam nav bijušas vajadzīgas piezīmju grāmatiņas, lai fiksētu savus novērojumus. Pat pēc desmit gadiem Gotjē esot varējis precīzi atmiņā restaurēt kādu it kā nejauši uz ielas novērotu ainu. Rakstnieks neesot pazinis slavenās «radīšanas mokas», īstā, vienīgā vārda meklējumus. Viņš strādājis viegli, bez melnrakstiem un to ilgstošas pārlabošanas, pilnīgi paļaudamies uz savu redzes priekšstatu precizitāti un atbilstību to verbālajai izteiksmei. Krājuma noslēguma dzejolis «Māksla» ietver dzejnieka estētiskos uzskatus par tvirtu mākslas formu, kurā ieslēgts sapņa viļņojums: «Jā, mākslas darbs iznāk vēl skaistāks No formas, kas darbam pretojas — No dzejas, marmora, oniksa, emaljas.»

Oui, l'oeuvre sort plus belle

D'une forme au travail Rebelle,

Vers, marbre, onyx, йmail.

Gotjē atsaucas uz Gēti, kurš sarakstījis savu «Rietumu dīvānu» kā «svaigu oāzi, kur māksla elpo» vēsturisko notikumu virpulī. «Emalju un kameju» dzejoļi ir krāšņumpriekšmeti, rotaslietas, kas priecē acis un sagādā baudu intelektam. «Skaists ir tikai tas, kas nekam nekalpo, viss lietderīgais ir neglīts,» apgalvo T. Gotjē. Sājos dzejoļos velti meklēt autora paša personību, tā pārvērtusies ļoti precīzā mehānismā, kurš redzes tēlus pārvērš vārdos. Ar šo krājumu aizsākas Parnasa grupas vēsture, parnasiešu spožākā talanta — Sarla Lekonta de Lila «Antīkās poēmas» iznāk vienā gadā ar Gotjē «Emaljām un kamejām», 1857. gadā klajā nāk T. Banvila «Virves dejotājas odas», 1862. gadā — Lekonta de Lila «Barbariskās poēmas» un 1865. gadā — Sillī Pridona «Stances un poēmas». Par Parnasa grupu var runāt laikā no 1866. līdz 1876. gadam, kad iznāk «Mūsdienu Parnasa» trīs sējumi, kuros liek iekļauti T. Gotjē, S. Lekonta de Lila, T. de Banvila, 2.-M. Brediā, kā arī S. Bodlēra, P. Verlēna, S. Mallarmē dzejoļi. Ne visi šo krājumu autori ir pārliecināti parnasieši, tomēr neapstrīdams ir fakts, ka šīm dzejas antoloģijām piemīt tālaika lirikai raksturīgais bezkaislīgais vērojums, attālināšanās no sociālās problemātikas, mākslas specifisko izteiksmes līdzekļu respektēšana un mīlestība uz ekspresīvu, reizē arī precīzi noslīpētu formu.

T. Gotjē dzejoļu krāšņie redzes tēli dziļi iespaidojuši Sarlu Bodlēru, kurš savus «Ļaunuma ziedus» veltījis šim «nevainojamajam dzejniekam, lieliskajam franču vārdu mākslas burvim, manam ļoti dārgajam, ļoti cienījamajam skolotājam un draugam». Gotjē savukārt raksta «Ļaunuma ziedu» otrā izdevuma priekšvārdu, kurā ar sev raksturīgo iejūtību un gleznieciskurnu iezīmē S. Bodlēra personības un viņa dīvaino puķu maģisko valdzinājumu.

Atzinība, ko T. Gotjē iegūst ar «Emaljām un kamejām», nemudina viņu turpmākam darbam, gluži pretēji — autors tikai papildina sākumā paplānā krājumiņa dzejoļu skaitu, pārstrādā krājumu, līdz tajā paliek četrdesmit septiņi dzejoļi.

1861. gada 25. decembrī žurnāls «Revue nationale et йtrangиre» sāk publicēt «Kapteini Frakasu». Interesanti itzīmēt, ka pirmā nodaļa — «Posta pils» parādās gandrīz vienlaicīgi ar «Le Moniteur universal» 30. decembrī publicēto dzejoli «Atmiņu pils», kas vēlāk tiek ietverts «Emaljās un kamejās». Dzejolis ne bez pamata tiek saistīts ar romānu un uzskatīts par atslēgu, kas palīdz uztvert romāna dziļāko jēgu. Atmiņa ir tā pils, kurā, par spīti laikam, nemainīgs saglabājas jaunības spoguļattēls — Gotjē 1830. gadā — drosmīgs, izaicinošs, un visi viņa jaunības biedri, no kuru simta vairs palikuši kādi desmit. Gotjē atceras savas spožākās dienas ar tām emocijām, ar kurām ceļa gājējs tuvojas pilij, uz ko ceļš aizaudzis nātrēm un suņuburkšķiem. «Kapteinis Frakass» tiek rakstīts šai dubultajā atmiņu perspektīvā — Gotjē mēģina sarakstīt romānu tā, kā viņš to būtu darījis romantiskajos jaunības gados, un varbūt arī šādi ir iespējams atdzīvināt vēsturi, nepretendējot uz dokumentālu precizitāti, bet apspēlējot visiem zināmās nodeldētās patiesības. 1862. gadā «La Revue Nationale et Etrangиre» turpina publicēt «Kapteiņa Frakasa» nodaļas, tiklīdz tās sarakstītas. Gotjē vēstulēs žēlojas, ka darbs pie romāna viņam apnicis, viņš jūtas noguris un ilūzijas zaudējis. 1863. gada 10. jūnijā tiek pabeigta romāna publicēšana žurnālā, un tā paša gada novembrī iznāk grāmata. Tas ir pēdējais nozīmīgais T. Gotjē darbs. 1867,—1869. gadā rakstnieks kandidē uz Franču Akadēmijas locekļa vietu, bet tiek noraidīts. 1868. gadā princese Matilde uzaicina viņu darbā par savu bibliotekāru. Pēdējos dzīves gados Gotjē strādā pie «Romantisma vēstures», kas iznāk pēc viņa nāves 1874. gadā. Sai apcerējumā viņš atkal atgriežas jaunības gadu atmosfērā, lielo romantisma cīņu laikā, kuras, liekas, viņš atceras daudz spilgtāk nekā savas ikdienas dzīves epizodes. Vēl rakstnieks ir iecerējis «Venēcijas XVIII gadsimta mākslas vēsturi» un turpmākos pētījumus par «groteskajiem» rakstniekiem.

1872. gada 23. oktobri rakstnieks nomirst savā savrupmājā Neijī.

«Kapteiņa Frakasa» priekšvārdā Teofīls Gotjē atskatās uz trīsdesmit gadu garo romāna tapšanas gaitu, drīzāk jau ieceres briešanas procesu: «Ilgajā darba gaitā mēs, cik vien spēdami, atrāvāmies no šodienas, dzīvojām pagātnē, atgriezāmies 1830. gadā — skaistajās romantisma dienās; šī grāmata īstenībā nepieder mūsu laikam, kaut arī tā sarakstīta un izdota nesen. Gluži kā arhitekti, kas, īstenojot senatnīgu plānu, pieskaņojas tam atbilstošam stilam, mēs sarakstījām «Kapteini Frakasu» tādfi manierē, kāda valdīja toreiz, kad tam vajadzēja nākt klajā.»

Liekas, pie domas uzrakstīt romānu par Luija XIII laika Franciju Gotjē vedināja «Literārās ekshumācijas», kurās viņš no aizmirstības gaismā ceļ XVII gadsimta «dīvaiņus» — ārpus klasicisma kanoniem un likumībām rakstošos Vio, Sent-Amānu, Sirano de Beržeraku, Skaronu un citus. Gotjē tika uzkrājis milzīgu materiālu par talaika dzīvi, un ceļojošu komediantu trupas piedzīvojumi lieliski derēja par sižeta asi. Gotjē labi pārzināja tālaika teātra specifiku, daudz tika lasījis par Burgoņas hoteļa teātra izrādēm. Viņš nolēma par galveno varoni izvēlēties nevis pašus ievērojamākos komiķus un to atveidotās lomas, bet mazāk pazīstamu tēlu — kapteini Frakasu, kas parādās franču un itāliešu komēdijās XVI gadsimtā. Kapteinis ir tautas literatūras milža Frakasa mantinieks. Kailo savās gravīrās to attēlojis kā Pulčinellu ar zobenu rokās. īpaši slavens šis komiskais tēls ir Francijā. 1844. gadā, atgriezdamies pie novārtā pamestās idejas par romānu, Gotjē min kapteini Frakasu pētījumā par P. Skaronu, kur šis lielībnieks ar rapiera sacelto vēju aizslauka Ienaidnieka armiju. 1844. gadā Gotjē pavada pāris mēnešu Gaskoņā uz robežas ar basku zemi, Salosas apkārtnē, kur viņš apmeties pie sava brālēna Anrī de Pudansa. Jāšus viņi apciemo ģimenes piederīgos, baronesi d'Iksmēru, baronu de Kleiju, vēro provinces pilis, miestiņus, viesnīcas, izgaršo gan izsmalcinātus, gan vienkāršus ēdienus, un pamazām arvien precīzāk viņa acu priekšā iezīmējas romāna darbības vide — pilis, šķūņi, krustceles un viesnīcas. Liekas pat, ka slavenās posta pils, no kurienes nāk paputējušais muižnieks, kurš slēpjas zem kapteiņa Frakasa vārda, prototips ir Kastijonas pils Arangosā. Un vēl kāda detaļa: ja vienu no romāna varonēm sauc Jolanta de Fuā, tad varbūt tieši tāpēc, ka Gotjē tika stāstīts par kādu Eifrāziju de Fuā-Kandala jaunkundzi, kas dzīvojusi šai apkaimē. 1845. gadā, kad Gotjē uzdrošinās parakstīt kontraktu ar Izdevēju Bilozu, liekas, romāna aprises autoram ir pavisam skaidras. Iespējams, ka romānu T. Gotjē aizsāk rakstīt tiešā Gaskoņas ceļojuma iespaidā, tomēr tikai ap 1854,—1855. gadu «Posta pils» tiek Iesniegta <Le Revue de Paris» direktoriem.

1861. gadā Gotjē atkal atgriežas pie romāna idejas, jo tieši tad viņš atkal Iegremdējies Luija XIII laika rakstos par Teofīlu de Vio un Sent-Amānu. Un šoreiz Gotjē noved darbu līdz galam. Ir pagājuši divdesmit septiņi gadi, kopš Randiēls pavēstīja romāna nosaukumu.

Nav zināms, cik skaidra bijusi Gotjē iecere 1834.— 1835. gadā, kāda bijusi romāna vadlīnija, jo nav saglabājušies (vai nav bijuši) ne uzmetumi, ne plāns. Ja var ticēt Maksima di Kāna liecībai, pirmais kapteinis Frakass bijis tradicionālais itāliešu komēdijas varonis — balamute un liclībnieks, kas slēpj zem plātīgās maskas zaķapastalas dvēseli. Sī rakstura komisms parasti tika uztverts kā pretruna starp bravūru un bailēm. Maksims di Kāns uzskata, ka Gotjē iecere mainījusies pēc Ežēna Sī romāna «Divi stāsti» iznākšanas 1840. gadā, kur «Herkulesa Drosmīgā piedzīvojumos» viņš stāsta par kādu jaunekli, kurš varoņdarbus veic aiz bailēm. Arī Gotjē nomaina savu bailīgo kapteini pret jaunekli, kurš, apstākļu spiests, rīkojas varonīgi. Kapteiņa Frakasa vārds kļūst par segvārdu, paša rakstura vairs nav, toties veidojas cita sižeta līnija, jo jaunais muižnieks pamet dzimto novadu, lai sekotu skaistai komediantei. Līdz ar to mainījās visa romāna koncepcija: dēku sērijai vajadzēja novest vai nu pie laimīga atrisinājuma, kurš vainagotu visas pārciestās grūtības, vai arī pretējā — skumjām beigām, vientulības un sabrukuma. M. di Kāns un rakstnieka meita Judīte Gotjē apgalvo, ka Gotjē iecerējis tieši šādas, dīvaini skumjas beigas — Valombrēzs pēc ievainojuma neatveseļojas, viņa nāve kļūst par nepārvaramu šķērsli starp Izabellu un Sigoņaku, kuram atliek vienīgi atgriezties savā vēl vairāk sabrukušajā pilī. Posta pils pārvēršas par bada pili, jaunais barons ir sava kalpa, suņa un kaķa nāves liecinieks, viņš pats nomirst aiz spēku izsīkuma un skumjām, jo Izabella viņu pametusi. Iespējams, ka šāds nobeigums būtu atbilstošāks tālaika Gotjē pasaules izjūtai, kā arī tālaika literārajam klimatam, kurā romantismam raksturīgās ilūzijas jau izplēnējušas. Un tomēr romāna sākuma nodaļās pieteiktā gaišā jaunības pasaka neļauj pārcelties vardarbības un nežēlības pasaulē. Izdevējs Sarpantjē pierunā rakstnieku mainīt nobeigumu, lai lieki neprovocētu lasītāju jūtīgumu. «Labais Teo» piekrīt. Pateicoties šai, iespējams, nejaušībai, romāns saglabā stilistisko vienotību. Gotjē izveidojis romānu-vīziju, dramatisku un krāšņu mīlestības stāstu, kas risinās uz kolorīta un gleznieciska fona. Velti būtu meklēt ticamību sižeta peripetijās, mūsdienu lasītājam jau no pirmajiem romāna varoņu teiktajiem vārdiem vajadzētu saprast, ka viņu priekšā ir meistarīga stilizācija, dubulta stilizācija gan par romantisma, gan baroka romānu. Un ši stilizācija iiek pasniegta T. Gotjē manierē — caur glezniceiskiem redzes tēliem, kuri atsauc atmiņā Z. Kailo gravīras, flāmu gleznotāju klusās dabas, P. Skarona detalizēti aprakstītās sadzīves ainas, baroka literatūras izsmalcināti manierīgo izteiksmes veidu. Gotjē aizrautīgi apspēlē XVII gadsimta mākslas aprobētās vērtības, viesnīcas «Zilā saule», kroga «Kronētais redīss», posta pils un Valombrēza pils apraksti aizēno darbību. Un, kā autors pats ironiski piezīmē, «aizņem vairāk Jaika nekā varonim paveikt nodomāto». Patiesību sakot, darbības risinājums nebūt nav oriģināls, Gotjē pielieto romantiķu aprobēto arsenālu — divu jaunu, nevainīgu siržu mīlestībai ceļā stājas netīra iekāre, dzīves visdramatiskākajā brīdī atklājas pagātnes noslēpumi — augstdzimusi jaunava negaidīti atrod savus vecākus (šai gadījumā tēvs atrod meitu), ļaunums tiek sodīts, cēlsirdība — atalgota. Gotjē tomēr upurē otrā plāna figūras: nabaga nosalušo komediantu Matamoru, lielceļu laupītāju — nažu metēju virtuozu Agostēnu un runci Balcebulu, kas nobeidzas aiz pārēšanās, priecīgiem laikiem posta pilī iestājoties. Romāna vērtība tātad nav meklējama jau nodeldētajā romantiķu paņēmienu pielietojumā. Tā nav pamanāma ari romāna varoņu tēlu veidojumā, kuram trūkst psiholoģiska dziļuma un sociāla reljefa. Katru varoni varētu raksturot ar vienu dominējošo iezīmi: Sigoņaks ir bezgala padevīgs mīlētājs, Izabella — kautrības un smalkjūtības iemiesojums, Valombrēzs — izlutināts savu vēlmju upuris, Jolanta de Fuā — augstprātīga vēsuma simbols, Čikita — eksotisks mežoņbērns utt. Arī komediantu trupas aktieri, Izņemot Tirānu, dzīvē spēlē to pašu lomu, ko uz skatuves — kalpone Zerbīna ir attapīga un dzirkstoša, Leandrs — salkans un tukšs pozētājs, duenja veic savedējas pienākumus gan uz skatuves, gan dzīvē. Toties ar valdzinošu humora sajūtu Gotjē apraksta trupas teātra izrādes, kurās tiešām tiek nojaukta barjera starp lomu un realitāti, un spēle, teātra lugas sižets organiski iekļaujas romānā. Viss romāns ir šāds teātris teātri, kura spēles noteikumi visiem zināmi un ir tikai garantija spēlesprlekam. G. Lansons nosauc romānu par «estampu sēriju par Luija XIII laiku», un tā arī ir galvenā vērtība — kolorītie piļu, viesnīcu, Parīzes ieliņu un

f

irovinces ceļu apraksti. Vēl pie romāna veiksmēm gribēos pieskaitīt savdabīgo, māksloto, kurtuāzo romāna valodu, kurā runā gan komedianti, gan ar teātri nesaistītās personas, šī valoda palīdz precīzāk uztvert to gaisotni, ko ietekmējuši barona romāni (Onorē d'lrfē) un traģikomēdija (Merē). •Romāna laimīgās beigas šķiet sabalsojamies ar tālaika traģikomēdiju laimīgajām beigām, un Tirāns nospriež: «Galu galā teātris ir dzīves attēls, un tad dzīvei jālīdzinās tam kā oriģināls līdzinās portretam.» Romānā T. Gotjē izdodas samierināt romantisko pasaules izjūtu ar tai tik pretējo XVII gadsimtu, Luija XIII laiku, kad veidojas klasicisms.

«Kapteinim Frakasam» Francijā bijuši lieli panākumi: divi izdevumi izpirkti desmit dienās, sagatavots trešais un ceturtais izdevums Gotjē dzīves laikā, kuru tirāžai vajadzēja sasniegt sešdesmit tūkstošus eksemplāru, kas toreiz bija fenomenāls sasniegums. Cerams, ka latviešu lasītājs pratīs novērtēt romāna pievilcību.

Astra Skrābane

1ZMANTOTA LITERATŪRA

Gautier Theophilй. Le Capitaine Fracasse. Prйface d'Antoine Adam. —

Paris, Gallimard, 1972 Gautier Theophilй. Emaux et Camйes. — Moscou, Radouga, 1989 Historiй des littйratures sous la direction de Raymond Queneau. Encyclopйdie de la Plйiade. — Paris, Gallimard, 1958 Lanson Gustave. Histoire de la littйrature franзaise. — Paris, Hachette, 1924

Moruа Andrй. Olimpio jeb Viktora Igo dzlve. — Riga, Liesma, 1974 Teodors-Valensi. Berliozs. — Riga, Liesma, 1976

SATURS

Priekšvārds 5

I.   Posta pils 7

II.    Tespīda kulba 23

III.    Viesnīca «Zilā saule» 51

IV.    Laupītāji un putnu biedēkļi 65

V.    Pie marķīza kunga 78

VI.    Sniegputeņa sekas 119

VII.     Kā attaisnojas romāna nosaukums 138

VIII.     Stāvoklis sarežģās 160

IX.   Rapieru cirtieni, nūju sitieni un citi piedzīvojumi 189

X.    Seja lodziņā 218

XI.    Jaunais tilts 244

XII.    «Kronētais redīss» 273

XIII.     Divkāršs uzbrukums 287

XIV.      Lampurda smalkjūtība 301 ►

XV. Malartiks rīkojas 310

XVI.    Valombrēza 328

XVII.    Ametista gredzens 353

XVIII.     Ģimenes lokā 380

XIX.    Nātres un zirnekļu tīkli 396

XX.    Čikitas atzīšanās mīlestībā 407

XXI.    HimenaJ, ak, HimenaJI 416

XXII.     Laimes pils. Epilogs 424 Tcofīia GotjS rožainais kamzolis 435

[1] nekad vairs (angļu vai.).

[2] dzejnieki, kuru dzejoļi veido krājumu «Mūsdienu Parnass» (1866., 1871., 1876. g.) un kurus vieno ideja par «tīro mākslu» boi sasaistes ar sabiedrisko dzīvi.

Content

Gotje Teofīls Kapteinis Frakass

PRIEKŠVĀRDS

I. POSTA PILS

ll. TESPIDA KULBA

III. VIESNĪCA «ZILĀ SAULE»

IV.LAUPĪTĀJI UN PUTNU BIEDĒKĻI

V. PIE MARĶĪZA KUNGA

VI. SNIEGPUTEŅA SEKAS

VII. KA ATTAISNOJAS ROMANA NOSAUKUMS

VIII. STĀVOKLIS SAREŽĢAS

IX. RAPIERU CIRTIENI, NŪJU SITIENI UN CITI PIEDZĪVOJUMI

X . Seja lodziŅa

XI. JAUNAIS TILTS

XII. «KRONĒTAIS REDĪSS»

XIII. DIVKĀRŠS UZBRUKUMS

XIV. LAMPURDA SMALKJŪTĪBA

XV. MALARTIKS RĪKOJAS

XVI. VALOMBRĒZA

XVII. AMETISTA GREDZENS

XVIII. ĢIMENES LOKĀ

XIX. NĀTRES UN ZIRNEKĻU TĪKLI

XX. ČIKITAS ATZĪŠANĀS MĪLESTĪBĀ

XXI. HIMENAJ, AK, HIMENAJ!

XXII. LAIMES PILS. EPILOGS

TEOFILA GOTJE ROŽAINAIS KAMZOLIS

1ZMANTOTA LITERATŪRA

SATURS