fon Klauzevics Kārlis Filips Gotlībs

Kara un karavešanas pamatdomas

Kārlis Filips Gotlībs fon Klauzevics

Kara un karavešanas pamatdomas

Ievads

Grāmatu grāmata par karu, no kuras galvenām kārtām smelti dati šim apcerējumam, parādījās 1832. gadā, tā tad pēc 1831. gada 16. novembra, t. i. pēc šīs grāmatas sastādītāja, Prūsijas ģenerāl-majora Kārļa fon Klauzevica nāves.

Kā daudzi lielo garu darbi, arī šis, galvenais lielāka kara mākslas teorētiķa darbs, gatavots pakāpeniski. Sastādītājs to nosaucis „krājums no darbiem", galvenā nozare, pie kuras izstrādāšanas, caurlūkošanas un sakārtošanas viņš tomēr netika. Pirmsākumā Klauzevica m nebijis nolūka sarakstīt pilnīgu, vienotu grāmatu par savas dzīves domu darbības mīļāko priekšmetu — kara mākslu.

Šie „graudi", — kā viņš šo darbu kādreiz apzīmēja, bija veltīti viņa iemīļotam darbam, lai ar to jau pazīstamus cilvēkus pievilktu, tas arī nākamībā attīstītos un tam būtu nozīme vēl tagad.

Tikai pakāpeniski viņa „materiālos" radās sistēma, tā sacīt, pret sastādītāja gribu.

Šis darbs pievilks nevien karavīrus, bet tāpat arī pārējiem neliegs tuvoties gara momentam, kurš ikvienam nepieciešams, jo Klauzevics pieder pie vislielākiem kara domu audzinātājiem.

Kārlis fon K1auzevics dzimis 1780. gadā 1. jūnijā Burgā pie Magdeburgas. Kā jauns kareivis piedalījies Reinas karagājienā. Pēc kaujas pie Jenas, kā bataljona adjutants viņš krita franču gūstā; vēlāk kā teorētiķis darbojās Berlīnes kara akadēmijā. Tad iestājās krievu karadienestā un galvenā nometnē piedzīvoja karagājienu 1812. g ., pēc kam darbojās Blichera štābā.

Lielās armijas liktenis Krievijā atstāja uz K1auzevicu un viņa stratēģiskām zināšanām dziļu iespaidu. Savos pēdējos divdesmit dzīvības gados, viņš nenogura zinātniski izsekot ģeniālā iekarotāja neveiksmi un tas pierāda šī prūšu virsnieka augsto gara pārākumu, ka viņš pie visas dedzīgās tēvu zemes mīlas, visu savu mūžu bija Napoleona Bonoparta taisnīgākais cildinātājs. Neskārts tā laika akla ienaida, Klauzevitcam piemita īpašība tālāk lūkoties par toreizējiem cilvēkiem un ar to atstāt nākotnei paliekošo.

Viņa uzskats, kā aizstāvēšanās ir stiprāks kara vešanas veids, pieskaitāms ģenerāļa piedzīvojumiem krievu karagājienā.

Cik daudz visas pasaules armijas šinī laikā par tēraudveidīga grauda no Klauzevitca mācības pārliecināti, tad vienā problēmā viņu daudz apstrīd. Svešāki mums liekās, ka ofensīve (uzbrukums) izriet tikai no defensīves (aizstāvēšanās).

Kapteinis Hugo Helmanis, Rīgā, 1936. g . jūlijā.

KARA BŪTE UN MĒRĶIS

Karš nav nekas cits, kā valsts politikas turpinājums citiem, asākiem līdzekļiem.

Kopš Napoleona Bonaparta karš, vispirms no vienas, tad arī no otras puses, kļuva par visas tautas lietu un pēc savas dabas tas tuvojas savai pilnībai.

Karš ir paplašināta divkauja. Katrs cenšas ar fiziskās varas pielietošanu otru piespiest izpildīt savu gribu.

Karš ir varas akts , kur varas pielietošanai nav robežu.

Vara, lai stātos pret varu, apbruņojas zinātniskiem izgudrojumiem.

Nemanāmie, tikko minamie ierobežojumi, kas paši sevi nostāda zem nāciju tiesību ieražas vārda, pavada viņu, bez kā viņas spēki ievērojami vājinātos.

Cilvēku mīļojošās dvēseles var viegli iedomāties, ka kara māksla ir pretinieku apgāzt vai atbruņot, neizsaucot daudz vaidu.

Cik labi tas arī neizklausās, tomēr briesmīgajās kara lietās šie maldi jāiznīcina. Šeit maldi, kas izriet no labsirdības, ir tie ļaunākie. Kas par varu neaprobežoti valda, tas, ja pretinieks citādi rīkotos, sasniedz pārsvaru. Tā jāskatās uz šo lietu. Veltīgas, pat ačgārnas pūles, lai no riebuma pret rupjo elementu šo kara dabū pārprastu.

Cīņa starp cilvēkiem pastāv, no diviem dažādiem elementiem: no ļaunprātīgām jūtām un ļaunprātīga nodoma. Pie mežonīgām tautām valda tie no dabas, bet pie izglītotām tie pieder prāta nodomiem. Katrā atsevišķā gadījumā tā nav nepieciešama, — bet viņa pārvalda tikai vairākuma gadījumus. Vārdu sakot, arī visizglītotākās tautas spējīgas viena pret otru kaislīgi iedegties.

Vara, fiziska vara ir līdzeklis, bet ienaidniekam uzspiest savu gribu, — tās mērķis. Lai šo mērķi droši sasniegtu, mums ienaidnieks jāpadara pretoties nespējīgs, kas pēc būtības ir kareiviskas darbības mērķis.

Ja ienaidniekam mūsu griba jāpilda, tad viņš jānostāda tādā stāvoklī, kurš kaitīgāks par upuri, kuru no viņa prasām. Šis stāvokļa kaitīgums, kaut izskata dēļ, nedrīkstētu būt pārejošs, jo tad pretinieks nogaidītu labāku izdevību un neatlaistos. Kara darbību turpinot, ienaidnieks jānoved pie iedomām, ka viņa stāvoklis ar to vēl vairāk pasliktināsies. Visļaunākais stāvoklis, kurā karotājs var nokļūt, ir galīga nespēja pretoties.

Karš neiedarbo dzīvo spēku uz nedzīvo masu tamdēļ, ka vienpusīgas ciešanas nebūtu karš. Karš vienmēr ir masas spiediens pret masu. Kamēr neesmu pretinieku salauzis, jābaidās, ka viņš mani salauž, jo neesmu savs paša kungs, kamēr pretinieks var dot man tādus pašus likumus, kā es viņam.

Ja mēs gribam pretinieku uzvarēt, mums savas pūles jāmēro pēc viņa pretestības spēkiem. Tā izriet no produkta, kura faktori nešķirami, proti: līdzekļu kvantumu varētu noteikt tamdēļ, ka viņš sastāv no skaitļiem. Bet gribasspēka stiprums novērtējams daudz grūtāki, un tas nosakāms pēc kustības pamata.

Politisko nolūku karā zināmā mērā iznīcina — nolūks padarīt pretinieku nespējīgu pretoties. Jo mazāk upuru mēs no ienaidnieka prasām, jo mazāku pretestību no viņa var sagaidīt; jo mazāka tā ir, jo mazākas kļūst arī mūsējās. Jo mazāks mūsu politiskais nodoms, jo mazāku svaru mēs uz to liekam un arī ātrāk apmierināsimies no šī nodoma atteikties. Tā politiskais nodoms kļūst par senlaiku kara motīvu, kā mērs tā mērķim, kas ar karošanu sasniedzams, un kā atmaksa nepieciešamiem pūliņiem.

Jo varenāki un stiprāki kara motīvi, jo vairāk tie apņem visu tautu būtni, jo varenāks iepriekšējais saspīlējums, jo tuvāks karš savām abstraktām formām. Jo vairāk viņš ienaidnieku pārvarēs, jo vairāk sabruks kara mērķis un politiskais nodoms, jo vairāk kareivisks un mazāk politisks karš izliksies.

Karš visos apstākļos nav domājams kā patstāvīga lieta, bet kā politisks instruments. Tikai stādīdami viņu mums šādi priekšā, mēs nenonāksim pretrunā ar visām kara vēsturēm.

Karš nav tikai patiess Hameleons, viņš katram konkrētam gadījumam savu dabu drusku maina, bet viņš arī pēc savas kopības, attiecībā uz tendencēm, kas viņā valda, ir brīnišķīga trīsvienība, sastādīta no senlaiku elementa vardarbības, naida un ienaida. Tas uzskatāms kā šķietamības un gadījuma dabas akla tieksme, kas viņu pārvērš par brīvas dvēseles darbību un no dabas padotā politiskā instrumenta padara skaidram prātam pieejamu.

KARA MĀKSLA UN TEORIJA

Ar pamatdomu kārtošanu vai pat sistēmām rūpēties parādīt kara vešanu, stāda sev pozitīvu nolūku, krietni neiedziļinoties bezgalīgās grūtībās, kas attiecas uz kara vešanu.

Kara vadība izplešas gandrīz uz visām pusēm nenoteiktās robežās. Katrai sistēmai, katrai mācību iestādei ir ierobežotas dabas sintēzes, un ar šo ir radīta nekad neizlīdzināma pretruna starp tādu teoriju un praksi.

Neapstrīdami, ka kara mākslas pamata zināšanas pieder pie saprāta zinātnes. Ja viņa arī pa lielākai tiesai izriet no lietas dabiskuma, tad jau iepriekš — lietpratīgi ar šo dabu jāiepazīstas.

Pie tādiem apstākļiem kā karš, jāatzīstas, būtu neiespējami karamākslu apgādāt, kā pozitīvu mācības iestādi, ar ārējām stalažām vai laipām, kas dotu darbojošam ārējo pieturu. Darbojošais. visos šajos gadījumos, kur viņš atkarīgs no sava talanta, bez šīs mācību iestādes, un arī ar viņu, atrastos pretrunā, un, lai arī cik vispusīgi tas būtu uztverts, vienmēr tās pašas sekas, ko mēs jau uzsvērām: talants un ģēnijs rīkojas ārpus likuma, un teorija ir pretstats īstenībai.

Vēsturiskie piemēri visu izskaidro, un tie blakus saprāta zinātnei ir vislabākais pierādījuma spēks.

Ja lietpratējam vajadzīga puse no savas dzīves, lai kādu tumšu lietu atrisinātu, tad viņš kļūs tālāk kā tas, kurš tikai īsu brīdi ar to grib būt pazīstams. Lai katrs atrastu visu sakārtotu, apgaismotu un tam nekas nebūtu no jauna jāmeklē, jāsakopo, pastāv teorija. Tai jāaudzina nākamā karavadoņa gars, vēl vairāk: tai jāvada karavadoņa pašaudzināšana, bet viņš nav jāpavada kaujaslaukā.

Kara laukā idejas, pa lielākai tiesai, ir tik vienkāršas un tuvu stāvošas, ka izgudrojuma nopelnam nepavisam nav vajadzīgs karavadoņa talants. Galvenais — grūtības to izvest dzīvē.

Karā viss vienkāršs, bet taisni šī vienkāršība — tas grūtākais. Kara instruments līdzinās mašīnai ar milzīgām frikcijām, kuras nevar uz dažiem punktiem koncentrēt kā mehānikā, bet vienmēr ir kontaktā ar milzums gadījumiem. Bez tam, karš ir darbība ar apgrūtinātiem līdzekļiem, apgrūtinātos apstākļos. Kustības, kuras viegli izdarāmas gaisā, ūdenī nākas izvest jau daudz grūtāk. Briesmas un grūtības ir elementi, kur gars mājo kara laukā. Tā ari notiek, ka jāpaliek iepakaļ tai līnijai, kura tika vilkta, un tur jau vajadzīgs neparasts spēks, lai sasniegtu tikai viduvējo.

Rīkojoties, katrs, pa lielākai tiesai, seko spriedumu taktam, kurš vairāk vai mazāk sasniedzis mērķi, skatoties, vai viņā vairāk vai mazāk ir ģēnija. Tā rīkojas visi lielie karavadoņi un šeit pa daļai atrodams viņu lielums, ka viņi ar šo taktu vienmēr pareizāk mērķi sasnieguši. Rīkojoties vienmēr tā arī būs, jo šis takts tam pilnīgi pietiekošs. Kad rodas vajadzība ne pašam rīkoties, bet kādā apspriedē pārējos pārliecināt, tad nepieciešami izklāstīt un pierādīt pilnīgi skaidri būtības iekšējās saites.

Visa darbība karā pastāv tikai no šķietamiem, bet nekad no noteiktiem panākumiem. Kā pārliecībai trūkst, tas viss jāatstāj liktenim vai laimei. Ir gadījumi, kur augstākais risks tā lielākā gudrība.

Agrāk apgalvoja, ka karš ir amats. Ar to vairāk zaudēja, ne ieguva. Amats kā tāds ir tikai zemākā mākslā un kā tāda pakļauta noteiktākiem un šaurākiem likumiem. Ir pareizi, ka kara māksla kādu laiku kustējās amata garā, piemēram, Condottierie laikmetā. Šo virzienu izsauca ne iekšējie, bet gan ārējie apstākļi. Cik maz tā šinī laikā bija darbīga un apmierināta, rāda kara vēsture.

Ja no vienas puses noskatās, ka šī kareiviskā rīcība izliekas tik vienkārša; ja dzird un redz, ka vislielākie karavadoņi tik vienkārši izsakās par tā valdīšanu un simtstūkstošu smago mašīnu kustībām, tad šādas sarunas izklausās, ka runa ir vienīgi par viņu personu, ka milzīgais kara akts savā veidā kļūst par individuālu divkauju. Ja pie tam viņi savas rīcības motīvus ietver tādās vienkāršās domās un atrod visu ar prāta kustību savienoto, redz šo vieglo, drošo, pat vieglprātīgo veidu, kā viņi šim priekšmetam pieķeras, — tad, kas ir tie lielie apstākļi, kuri tā uztrauc prātus. Tos lielos, bieži nenoteicamos attālumus, kuros atsevišķi pavedieni izzūd, un tos kombināciju vairumus, kas viņiem priekšā. Un, ja vēl piedomā, kas teorijai vajadzīgs: visu sistemātiski, t. i., ar skaidrību un pilnību uztvert un rīcību vienmēr uz nepieciešamības apstākli novadīt, tad mums uzmācas briesmas ar neatvairāmu varu tikt norautam uz pedantisku skolmeistarības zemākās pakāpes grūti saprotamā sajēgā rāpties, un ar lielo karavadoņa vieglo pārskatu nekad nesastapties. Ja teorētisko pūliņu rezultāti izietu no šī veida, tad būtu labāki tos nekad neaizskart, jo viņi teorijai izrāda talanta necienīšanu un drīzi krīt aizmirstībā. No otras puses, karavadoņa vieglais pārskats, vienkāršais priekšāstādīšanas veids, šis personificējums visā kareiviskā rīcībā ir tāds pilnīgs grauds katrai lielai karavadībai, ka viņš tikai pie šī lieliskā veida liek domāt par dvēseles brīvību, kura nepieciešama valdīšanai pār notikumiem, lai tie viņu nepārvarētu.

Kara māksla tiešā nozīmē ir māksla esošos līdzekļus kaujā pareizi pielietot. Mēs viņu nevaram pareizāki kā ar vārdu «karavešana» apzīmēt. Bez tam pie karamākslas tālākā nozīmē pieder visa darbība, kura, pateicoties karam, pastāv, t. i., visa kaujasspēka radīšana, rekrūšu izcelšana, apbruņošana un apmācība.

Karavešana ir iekārta un kaujas vadība. Ja kauja būtu atsevišķs akts , tad nebūtu iemesla tālākai kārtošanai. Bet kauja sastāv no vairākiem-atsevišķiem, sevī noslēgtiem, aktiem, kuru mēs nosaucam par sadursmēm. Tas rod ari jaunas vienības. No tā tad arī izriet darbības dažādība šīs atsevišķās sadursmes sakārtot un vadīt un tās kara nolūkam kā līdzekli apvienot. Pirmais būtu taktika, otrais — stratēģija. Kaujas spēku izlietot sadursmēs ir taktika, bet sadursmes kara nolūkam izlietot — stratēģija.

KAREIVISKIE TIKUMI. KARASPĒKS UN KARAVADONIS

Karš ir noteikts veikals. Un cik vispārīgas viņa attiecības ari nebūtu, kaut vai visi ieročus nestspējīgie vienas tautas vīri ar to nodarbotos, arī tad viņš tāds paliktu: dažādi un dalīti no pārējām spējām, ko cilvēka dzīvība prasa, būt apņemtam garā un būtībā no šī veikala; sevī vingrināt, modināt un izņemt spēkus, kuriem viņā jādarbojas; veikalā ar prātu pilnīgi iespiesties; ar darbināšanu drošību un vieglumu viņā gūt, pilnīgi viņā iedziļināties, no cilvēka pāriet lomā, kura mums lemta: tas karaspēkā ir katra atsevišķa indivīda kareivisks tikums.

Kareivisks tikums daļās ir tas, kas karavadoņa ģēnijs visam.

Jo vairāk karavadonis ieradis no saviem kareivjiem prasīt, jo drošāk, ka prasību izpildīs, — jo karavīrs tikpat lepns uz pārciestām grūtībām, kā arī uz pārciestām briesmām. Bet tikai pastāvīgā darbībā un pūlēs šis dīglis attīstīsies, tāpat arī tikai spožā uzvaras saulē.

Ja apskatām mežoņu tautas, kareiviskais gars starp atsevišķiem indivīdiem daudz dabiskāks, kā izglītotām tautām. Pirmā tas iemiesots gandrīz katrā atsevišķā kareivī, turpretim izglītotām tautām veselu pulku rauj līdzi nepieciešamība, bet nekādā ziņā iekšējā dziņa. Mežonīgām tautām nekad nav bijuši lieli karavadoņi un ļoti reti tādi, ko varētu nosaukt par kareivisku ģēniju, tamdēļ, ka tur nepieciešami prāta spēki, kas mežoņu tautām nevar būt.

Karš ir darbības lauks, kur izpaužas briesmas. Karavīra pirmai īpašībai karā — jābūt drosmei!. Tā izpaužas divējādā veidā: drosmē personīgās briesmās, tad atbildības drosmē pret ārējo, kā arī pret iekšējo varu, t. i., pret sirdsapziņu.

Ari drosme personīgās briesmās izpaužas divējādā veidā: pirmkārt, tā var būt vienaldzība pret briesmām, kura var rasties no indivīda organisma vai dzīves mazvērtības, vai aiz paraduma, — šinī gadījumā drosme uzskatāma kā paliekošs stāvoklis.

Otrkārt, drosme var izpausties pozitīvos motīvos, kā: godkāres, tēvuzemes mīlas, dažāda veida sajūsmas. Šinī gadījumā drosme nav stāvoklis, bet gan dabas vai paraduma apstāklis — jūtas.

Saprotams, abi veidi dažādi iespaido. Pirmais veids ir drošāks, jo tas, pārvērsdamies par cilvēka otro dabu, to nekad neatstāj. Otrs izpaužas daudz tālāk. Pirmām veidam piemīt vairāk patstāvības, otram vairāk drosmes. Pirmais atstāj prātu skaidru, otrs brīžiem viņu kāpina un bieži arī apžilbina. Abas īpašības apvienotas dod pilnīgāku drosmes veidu.

Karš ir ķermeņa pūliņu un ciešanu lauks. Lai caur to neietu bojā, nepieciešams zināms ķermeņa un dvēseles spēks, kurš, iedzimts vai ievingrināts, padara to vienaldzīgu. Ar šīm īpašībām, veselīga prāta vadīts, cilvēks kļūst par krietnu kara rīku, un šīs īpašības ir tās, kuras mēs pie mežonīgām, mazkulturētām tautām tik plaši attīstītas atrodam.

Drosme ir cildenākais tikums no kareivja līdz karavadonim, īsts tērauds, kas ierocim dod savu asumu un mirdzumu.

Drosmes gars var mājīgs justies tādā karaspēkā, kur tas jau pašā tautā, vai ari, laimīgā karā, ideālu vadoņu radīts.

Jo augstāki mēs vadoņiem tuvojamies, jo nepieciešamāki, ka drosmi atbalsta pārākuma gars, lai tas bez nodoma neizpaustos kaislībā. Jo vienmēr mazāka kļūst pašuzupurēšanās nozīme, bet vairāk vispārējā labklājība un visa pasargāšana. Kas lielam pūlim par otro dabu kļuvušu dienestu kārto, to vadoni kārto pārākums, un šeit atsevišķas drosmes rīcība viegli var par kļūdu izvērsties; bet tā tomēr ir skaista kļūda, uz kuru nav jāskatās kā uz katru citu. Laimīgs tas karaspēks, kur nelaicīga drosme bieži parādās! Tas ir dzīvotspējīgs krūms, kas liecina par spēcīgu zemi. Arī pārdrošība, t. i., drosme bez katra mērķa, nav uzskatāma ar nicināšanu. Pēc būtības, tas ir tas pats drosmes spēks, tikai kaislībā izvests, bez attiecīga gara līdzdalības. Tikai tur, kur drosme izceļas pret paklausību, kur viņa augstāku gribu mazvērtīgi atstāj, tur ar viņu ne sevis, bet gan nepaklausības dēļ kā ar ļaunumu jāapietas, jo nekas karā nav svarīgāks, kā paklausība.

Drosme vienmēr ir katra karavīra pirmā īpašība. Tā pastāv augstākos amatos ar lielu atbildību tikai tad, kad spēcīga galva atbalsta. Tamdēļ no tik daudzajiem brašajiem karavīriem tik maz to, kas kļūst par drošsirdīgiem, uzņēmīgiem vadoņiem.

Drosmei karā ir īpašas priekšrocības. Panākuma, plašuma apsvērtībā, laika un lieluma ziņā tai vēl dažas procentes jāpieskaita, jo tā vienmēr, kur izrādās pārāka, to no cita nespēka velk, tas īstais radošais spēks. Tas arī filozofiski viegli pierādāms. Cik bieži drosme uz bailību uzduras, tai šķietamības panākums nepieciešams priekš sevis tamdēļ, ka bailība jau ir pazaudēts līdzsvars. Kur tā apdomātai uzmanīgai drosmei uzduras, kura tikpat droša, katrā gadījumā tikpat stipra un spēcīga ir kā pati, tur tai jāpaliek iepakaļ. Bet tas notiek retos gadījumos, jo visu uzmanīgo pūlī redzams vairums tādu, kas aiz bailēm par tādiem kļūst.

Kamēr karaspēks labā garastāvoklī, ar prieku un vieglumu cīnās, vadonim reti būs iemesls izrādīt lielu gribasspēku sava nodoma sasniegšanai. Bet tikko apstākļi rada grūtības, un tās nevar izpalikt, kur ārkārtīgs tiek prasīts, tad tā lieta vairs pati no sevis neiet, kā ar labi eļļotu mašīnu, bet mašīna pati no sevis sāk pretoties. Lai to pārvarētu, taisni šeit nepieciešams vadoņa lielais gribasspēks,

Kara ieražu neviens vadonis savam karaspēkam nevar dot, un vājš ir atvietojums, ko miera laika vingrinājumi spēj dot, salīdzinot tos ar patiesām kara zināšanām, bet nesalīdzināmi ar karaspēku, kuram arī šie vingrinājumi novirzās tikai uz mehānisku gatavību. Miera laika vingrinājumus tā iekārtot, lai daļa priekšmetu tur ietilptu, kā: spriedums, apdomība, kas pat atsevišķu vadoņu apņemšanās spējas vingrinātu, tas ir no lielāka svara tiem, kuri tic, ka viņi priekšmetu nepazīst no piedzīvojumiem. No liela svara, lai katrs karavīrs, augsts vai zems, kurā katrā pakāpē, parādības karā, kuras viņam pirmo reizi izlikās kā brīnumi un apjukums, ne pirmo reizi redzētu karā. Ja šie apstākļi viņam kauču vienu reizi nākuši priekšā, tad viņš ar tiem pa pusei jau apradis. Tas attiecas arī uz ķermeņa grūtībām. Viņi ir jāvingrina, mazāk lai daba, bet vairāk lai prāts pie tā pierastu. Karā jauns kareivis uzskata neparastas grūtības par iemeslu lielām kļūdām, maldīšanām un apjukumu vispārējā vadībā un caur to divējādi tiek nospiests. Tas nenotiks, ja viņš miera laikā sagatavots. Otrs, mazāk izsmeļošs, bet tomēr svarīgs līdzeklis kara paražas miera laikā iegūt ir piedzīvojušu virsnieku pievilkšana no citām armijām. Reti kad Eiropā ir visur miers un gandrīz nekad karš nebeidzas citās pasaules malās. Valstij, kurā ilgi nav karojuši, jāmēģina pievilkt no kara lauka atsevišķi virsnieki, saprotams, tikai tādi, kuri labi kalpojuši. Var arī dažus savējos turp sūtīt, lai tie iepazītos ar karu. Cik mazs arī šāds skaitlis karaspēkā nebūtu, tomēr viņu iespaids būs stipri jūtams. Viņu piedzīvojumi, viņu gara virziens un rakstura izglītība iespaidos viņu padotos un kolēgas.

Ne vienmēr parasts cilvēks spēj sadursmē pārvarēt savu apmulsumu un dvēseles nedrošību, un tamdēļ jāsaprot, ka ar parasto šeit nekas nav izdarāms. Entuziastiska, stoiska iedzimta bravūra, pavēlnieciska godkāre un ilga pazīšanās ar briesmām, daudzām no šīm īpašībām jābūt, lai visa iedarbība šinī apgrūtinošā līdzeklī nepaliktu iepakaļ tai mērauklai, kas istabā izliekas parasta.

Zināma nopietnība un stingra dienesta kārtība var kareivisku tikumu karaspēkā ilgāki uzturēt, bet viņi to nerada. Viņi patur vienmēr savu vērtību, bet to nevajaga pārspīlēt. Kārtība, gatavība, laba griba, arī zināms lepnums un priekšzīmīgs garastāvoklis ir tās īpašības miera laikā audzinātam karaspēkam, kas jāciena, — bet kuram nav patstāvības. Viss satur visu, un kā glāzei, ātri atdziestot, trausls plīsums saplēš visu masu, tā vislabākais pasaules garastāvoklis mainās un pirmā nelaimē kļūst par mazdūšību un pat lielīšanos aiz bailēm. Jāsargājas sajaukt karaspēka garu ar karaspēka garastāvokli!

Karaspēks, kas iznīcinošā ugunī patur savu parasto kārtību un nepadodas iedomu izbailēm, lepns savas uzvaras jūtās, arī pēc neveiksmes patur spēku bez ierunām paklausīt savam priekšniekam, tāds spēks ir kareiviska gara pārņemts. Radīt tādu spēku, tas lai ir un paliek katra priekšnieka centiens.

Cik grandiozs šis gars, šis karaspēka krietnums, šās rūdas piešķirtais metāliskā spožuma cienīgums, redzams pie maķedoniešiem zem Aleksandra, romiešu leģioniem zem Cēzara, spāņu kājniekiem zem Aleksandra Farnese, zviedriem zem Gustava Ādolfa un Kārļa XII, prūšiem zem Fridriha Lielā un frančiem zem Napoleona Bonaparta. Vajadzētu tīši aizvērt acis pret visiem vēsturiskiem pierādījumiem, ja gribētu apšaubīt, ka šiem karavadoņiem ar viņu lielumu visgrūtākos apstākļos tikai ar šādu lielisku karaspēku bija iespējams sasniegt tādus brīnišķīgus rezultātus.

Ja karavadonis pastāvīgā cīņā ar negaidīto (pēkšņo) laimīgi grib veikt savu uzdevumu, tad viņam nepieciešamas divas īpašības: saprāts, kurš arī tumsā nav bez gaismas, kas viņu pie taisnības ved, un drosme šai mazai gaismai sekot. Pirmais ir asais skats, bet otrais — uzņēmība.

Mēs domājam, ka uzņēmībai par savu būtību jāpateicas vienam savādam saprāta virzienam, un proti: kas pieder vairāk spēcīgām nekā spīdošām galvām. Mēs varam šo uzņēmības ģenealoģiju ar to pierādīt, ka ir daudz piemēru, kur vīri, kas zemākos stāvokļos izrādījuši vislielāko apņēmību, augstākos to zaudēja. Vajadzība gan prasīja izšķirties, viņi tomēr redzēja tās briesmas, kur nepareizs slēdziens var novest. Tā kā viņi ar sev pakļautām lietām nav apraduši, tad viņu prāts zaudē savu dabisko spēku. Viņi paliek bailīgāki, jo vairāk tie iepazīstas ar pārākuma briesmām. Tās viņus apmulsina, jo tie apraduši rīkoties, vadoties no acumirkļa.

Pie asa skata un uzņēmības, varētu runāt ari par radniecisko gara klātbūtni2 (dūšas nezaudēšana), kam pēkšņos (negaidītos) apstākļos, kā karā, jāspēlē liela loma, jo viņa nav nekas cits, kā pēkšņības kāpināta apkarošana. Kā gara klātbūtni apbrīno pie asprātīgas atbildes uz negaidītu uzrunu, tā viņu apbrīno pie ātri atrastas izpalīdzības nejaušās briesmās. Abām, šai atbildei un izpalīdzībai, nav jābūt neparastām, — ja viņas tikai labi trāpa. Kas pēc nopietnām un mierīgām pārdomām nav neparasts, savā iespaidā mums vienaldzīgs, tas ar ātru saprāta aktu mūs valdzina. Izteiciens «gara klātbūtne» apzīmē tuvu un ātru saprāta sniegtu palīdzību.

Ir pierasts vienkāršo, krietno kareivi iedomāties kā pretstatu ar izgudrojumiem un labu iedomu pārākām galvām, kuras spīd ar izglītību. Šis pretstats nav bez sava pamata, bet viņš nepierāda, ka kareivja krietnums pastāv vienīgi drosmē, bez kā nebūtu vajadzīga zināma savāda darbība un derīga galva. Nav nekas vienkāršāks kā piemērs ar vīriem, kuri zaudē savu krietnumu, tiklīdz viņi tiek augstākos amatos, tādos, kuros viņu uzskati nav piemēroti. Šeit runa par priekšzīmīgu izpildīšanu no tiem, kuri zināmam darbības veidam pieder. Katra pavēles pakāpe karā rod savu pašu kārtu no nepieciešamiem garaspēkiem, — no slavas un goda.

Dziļa aiza ir starp karavadoni, kas vada visu karu, jeb kara-lauka ģenerāli, un blakus komandējošai pakāpei aiz tā vienkāršā iemesla, ka šis nostādīts daudz tuvāk vadībai un uzraudzībai un viņa paša garam daudz mazāks darbības apjoms. Tā ari izskaidro vienkāršās domas, kas priekšzīmīgu saprāta darbību tikai tanī augstumā redz, un līdz turienes parasto prātu par pietiekošu uzskata.

Saprotams, sirmā apakškaravadonī, kuru viņa vienpusīgā darbība pie gara nabadzības noved, var ieraudzīt zināmu muļķīgumu pie visas viņa drosmes slavēšanas par viņa vientiesību pasmīnēt.

Nav vajadzīgs šiem krietniem ļaudīm labāku likteni izkarot, tas neko nedotu viņu darbīgumam un ļoti maz viņu laimei. Šeit lietas rāda, kādas viņas ir, un brīdina no misējuma karā zināms bravo bez prāta var izvest lielisku.

Ja mēs jau zemākās vadoņu vietās no tiem, kuri paaugstināmi, prasām priekšzīmīgus gara spēkus, tad saprotams, ka mums pavisam cits uzskats par tiem ļaudīm, kuri ar slavu ieņem otras vietas karaspēkā. Viņu šķietamā vientiesība blakus spalvas darbīgam tirgonim un konferējošam valstsvīram lai mūs nesamulsina apšaubīt viņu priekšzīmīgo dabu un darbīgo saprātu.

Dažreiz notiek, ka vīri slavu, kuru guvuši zemākās vietās, augstākā paņem līdzi, bez kā viņu tur nopelnītu. Ja viņus tur daudz nelieto, tad viņiem ari negadās paklupt. Ta arī tik noteikti nekļūst redzams, kurš slavas veids viņiem pienākas. Un ta bieži tādi vīri tam piepalīdz, ka no personības paliek mazāks iespaids, kas zināmās vietās vēl spējīgs spīdēt.

Priekšzīmīgi karavadoņi nekad nav cēlušies no daudz ziņosiet jeb zinātnes virsniekiem. Pa lielākai daļai viņi visi savā apstāklī uz lielu zināšanu nevarēja balstīties. Tamdēļ arī tos par smieklīgiem pedantiem saukāja, kas nākošā karavadoņa audzināšanu ar vajadzīgo jeb tikai par derīgu domātu, ar visu sīkuma_ atzīšanos sāka. Bez lielām pūlēm var pierādīt, ka tāda audzināšana kaitīga tamdēļ, ka cilvēka gars ar viņa zināšanām un idejas virzieniem tiek audzināts. Tikai lielais var viņu lielisku un mazais mazisku padarīt, ja viņš to kā kaut ko svešu neatstumj.

Jo augstāk mēs vadoņu vietās kāpjam, jo nepieciešamāks valdošs gars, prāts un darbības uzskats, jo vairāk tiek atbīdīta drosme, kas ir dabas īpašība, un tamdēļ mēs viņu augstākos amatos atrodam tik reti, bet jo apbrīnojamāka viņa tad ir. No pārņemtā gara vadīta drosme ir varoņa augstākā pazīšanas zīme. Šī drosme neizpaužas mēģinājumā pret dabas lietām, neveiklā šķietamības likuma sabojāšanā, bet spēcīgā prāta atbalstīta, ko ģēnija sprieduma takts, zibeņātrumā tikai pusapzinīgi pārdomāts, ja viņš savu izvēli trāpa. Jo vairāk drosmi, garu un uzskatu spārno, jo tālāk sniedzas lidojums, jo aptverošāks skats, un pareizāks iznākums. Bet tikai tādā nozīmē, ka ar lielākiem nolūkiem arī lielākas briesmas savienotas. Parastais cilvēks, lai nerunātu par vājiem un neapņēmīgiem, reti kad savā istabā nonāk pie iedomātās darbības, attālināts no briesmām un atbildības, pie pareiza slēdziena. Ja briesmas un atbildība viņam visapkārt, tad viņš zaudē pārskatu un, ja kas paliktu no citu iespaida, tad viņš zaudētu izšķirību tamdēļ, ka cits tur nevar līdzēt.

Tā ir viena redzama lielo karavadoņu savādība nelaimē jeb apdraudētā stāvoklī pēc iespējas maz uzticēties savai laimei un nogaidīt, vai labāki laiki bez lieliem zaudējumiem sasniedzami. Ja tas izdodas, tad mēs gatavi vienmēr uzskatīt to par skaidru rēķinu un skaidru apzinātību, kas līdz šim tikai tumša uzdrīkstēšanās bij.

Jo redzamāka šī savādība ir un jo vairāk mēs šo iekšējo paļāvību apbrīnojam, uz kā viņa šķietami dibināta, jo tieksmīgāki mēs šo stūrgalvīgo dzīves gaitas kavēšanu kā nepieciešamu noteikumu, par nevaldāmu lieluma zīmi nelaimē aplūkojam. Ja Napoleons 1812. g . oktobrī aiz Maskavas caur kāda ministra maiņu Pēterpilī būtu sasniedzis izdevīgu mieru, tad ar lielu apbrīnu runātu par izturību, kuru tagad uzskata par ārprātu.

Kā mūsu spriedums tā pēc panākuma virzās, nav nekas mazāks kā neprāts, jo vairākuma apstākļos mums cits ari neatliekas. Uzņēmuma panākums zināmā mērā ir lēses mēģinājums, un pilnīgi dabīgi, ka pie tā pieturas.

Pretēji šim dabīgam instinktveidīgam virzienam bieži novērojam, ka iedomīgai kritikai visizdevīgākos uzņēmumos vienmēr iepatiksies atklāt vislielākās kļūdas. Lielāko tiesu šie spriedumi nav daudz labāki par kāda ārsta apgalvojumu, ka slimnieks, kuram viņš dzīvotspēju neatzina, neatlaidīgi dzīvo tālāk.

Ja kāds vēlas iedziļināties elementā, ka karš ir viens, tas nedrīkst neko līdzņemt no savām grāmatām, izņemot sava gara audzināšanu. Ja viņam gatavas idejas, kas no acumirkļa spiediena, paša asinīm un miesas netiek iedvestas, tad notikuma straume viņa ēku sagraus, iekams tā vēl nebūs pabeigta. Tas pārējiem nebūs saprotams, un vismazāko paļāvību baudīs taisni izcilākie starp viņiem, kuri paši zina, ko grib.

Vispilnīgākais ģenerālštābs ar vispareizākiem uzskatiem un pamatlikumiem nespēs vienas armijas priekšzīmīgu vadību saistīt, ja iztrūks liela karavadoņa dvēseles. Lielam karavadonim dabiski iedzimtais uzskats un griba arī nepieciešami pret savos paša plānos sapīto ģenerālštāba zinātniecību, kas viņam nepieciešams kā instruments.

Tā kā karš nav nepieciešams attiecību tīrs atdarinājums no nolūka un līdzekļa, bet vienmēr mazliet iegūst no dabas laimes spēles, tad arī karavešana nevar iztikt bez šī elementa, un karavadonis, kuram maz tieksmju pēc šīs spēles, bez jausmas paliks iepakaļ līnijai un lielā kareiviskā panākuma konto grāmatā ieslīgs dziļākā parādā, kā domāts.

Karā vadonim savas darbības izpildīšana jānodod līdzdarbojošamies plašumam, ko viņa skats tieši neskar, kuru visimpulsīvākais centīgums ne vienmēr spēj izdibināt un ar kuru viņam pie pastāvīgās maiņas īstenībā reti nākas iepazīties. Šī ļoti savādā grūtība viņam ar lielu gara apdāvinātību jāpārvar, ko mēs par orientāciju (apvidus jaušanu) saucam.

Ir iespēja sev katru gabalu ģeometriski pareizu priekšā stādīt un, kā sekas no tā, vienmēr tanī ātri orientēties. Acīm redzami, tas ir fantāzijas akts . Kauču arī šī uztvere notiek ar acīm, pa daļai no prāta, kurš ar savām, no zinības un piedzīvojuma smeltam jūtām iztrūkstošo papildina, un no ķermeņa skata drupas gabaliņiem sastāda vienu veselu. Lai šis veselais dzīvi dvēselei^ pretim stātos un bilde par iekšēji zīmētu paliekošu karti kļūtu; lai atsevišķi vilcieni nesakristu, — tas iespējams tikai garaspēkam, ko mēs par fantāziju dēvējam.

Dabīgi, ka šī talanta pielietošana uz augšu paplašinājās. Ja kavaleristam un kājniekam nepieciešami ceļā un takā viegli orientēties un tam nav vajadzīgs daudz uztveres un priekšāstādīšanas pazīšanas zīmju, tad karavadonim jāpaceļas līdz vispārēja ģeogrāfiskā apvida priekšmetam un jābūt spējīgam sev ielu svītras, straumes un kalnus vienmēr dzīvi priekš acīm tēlot, bez kā viņš bez orientācijas aprobežotības varētu iztikt. Lai gan viņam vispārējie priekšmeti, visāda veida ziņas, grāmatas un memuāri pieejami un par savrupību padotā apkārtnē ir liela palīdzība, tomēr paliek, ka liels talants ātrai apkaimes uztverei, visai savai darbībai vieglāku un stingrāko soli piemēro, no zināmas neapķērības aizsargāts, mazāk atkarīgs no citiem kļūst.

Liels vairums zināšanu un gatavību, kas kareiviskai darbībai vispārīgi kalpo un kļūst nepieciešami, iekams apbruņots karaspēks uz karalauku dodas, saspiežas nedaudzos lielos izvilkumos, iekams viņi karā savas darbības galīgo nodomu sasniedz, tāpat, kā viena apgabala ūdeņi, iekams tie jūrā nonāk, apvienojas straumēs. Šī tieši jūrā ietecējošā darbība jāpazīst tikai tam, kurš to grib vadīt.

Karavadonim nav jābūt vēstures zinību pētniekam vai publicistam, bet viņam jāpazīst augstākā valsts dzīve, pierasto virzienu, uztraucošās intereses, būtības jautājumi un darbojošās personas.

Viņam nav jābūt labam cilvēku novērotājam, ne cilvēku rakstura sīkumu asam sadalītājam, bet viņam jāpazīst raksturs tiem, kam viņš pavēl, tāpat domu veidi un paražas, dīvainās kļūdas un pārākums. Viņam nekas nav jāsaprot no vezuma iekārtas, zirga piejūgšanas lielgabaliem, bet viņam pareizi jānovērtē marša kolonnas virziens un ilguma kustība dažādos apstākļos.

Visas šīs zināšanas nevar piesavināties ar zinību aparātu, formulām un mašīnām, bet tie iegūstami tikai no lietišķā darba un dzīves taisnīgos spriedumos, ja vien talants šinī uztverē darbojas.

Jābūt kautkādai diženai jūtai, kas karavadoņa lielās spējas atdzīvinātu, vai tas būtu godkārē, kā Cēzarā, vai ienaidnieka naidā, kā Hanibalā, vai arī kā Fridriha Lielā lepnuma slavenā bojāejā.

KARA PLĀNS . SKAITLISKAIS PĀRSVARS. KUSTĪBAS KARĀ. NENOTEIKTĪBA ZIŅĀS

Kara plāns aptver visu kareivisko aktu. Ar to tas kļūst par vienīgo darbību, kurai jāizpaužas pēdējā nolūkā, kur visi sevišķi nolūki izlīdzinājās.

Karu neiesāk, vai vismaz saprāta dēļ nevajadzētu uzsākt, ja nav skaidrs, ko ar to un tanī grib un var sasniegt. Pirmais ir nolūks, otrs — mērķis. Ar šo pamatdomu dod visus virzienus un noteic līdzekļu un enerģijas apmērus. Tas līdz sīkākam izteic savu darbības iespaidu. Divas pamatdomas aptver visu karaplānu un kā virziens kalpo visiem pārējiem.

Pirmais ir: ienaidnieka varas svaru novirzīt uz iespējami maziem smaguma punktiem, ja iespējams, uz vienu; spiedienu uz šo smaguma punktu, par cik maz vien iespējams darbību aprobežot. Pēdīgi, visas pakļautās darbības, cik iespējams, padotas turēt. Vienu vārdu sakot, pirmais pamatnoteikums: darboties tik koncentrēti, cik vien iespējams. Otrs noteikums: pēc iespējas ātri darboties, tātad nevienas uzkavēšanās un neviena līkuma bez pietiekoši svarīga iemesla.

Katrs plāns vienam karagājienam ir ceļa izvēle starp tūkstots iedomātiem. Jo lielāka karojošā valsts un lielākas masas iekustinātas, jo lielāks iespējamu kombināciju skaits un pilnīgi neiespējami tos izsmelt. Tamdēļ arī vairāk vai mazāk, tur apstājas sastādīt gatavu plānu un sprieduma taktam atstāt, mērķi sasniedzošo vai kļūdaino izjust. Taisnam, t. i., nesagrozītam prātam, taisnība un pareizais bez pamata raisīšanas jau kailā uzstāšanās acumirklī noskaidrojas. Tādam prātam taisnības sasniegšanai zināmā mērā muzikālas izjūtas, kas netīrus apstākļus kā nepareizu skaņu ātri atšķirs.

Iedziļinoties kādā valstī, it sevišķi vērā ņemama galvaspilsēta, jo katrai galvaspilsētai ir liels stratēģisks svars, vienai vairāk kā otrai. Vairāk tai, kas galvaspilsētas nozīmi stiprāk sevī apvieno, un tai visvairāk, kas ir politisks mezgls. Te spilgts piemērs Parīze.

Teorija prasa īsākus ceļus mērķa sasniegšanai un izslēdz iztulkošanu pa labi vai kreisi. Napoleons nekad nerīkojās citādi. Tuvākā galvenākā iela no karaspēka uz' karaspēku, no galvaspilsētas uz galvaspilsētu, bija viņam mīļākais ceļš. Napoleona pamatnoteikumi karagājienos 1796. un 1797. g . bij: pakļautos punktos iztikt ar iespējami maz karaspēka, lai galvenais punkts būtu spēcīgāks.

«Centra g r a v i t ā t i s», ienaidnieka karaspēkā izšķirt, viņu iedarbību pazīt ir stratēģijas sprieduma galvenais akts . Katru reizi sev jājautā, kādus iespaidus atstās gājiens uz priekšu vai atpakaļ, no vienas pretējās karaspēka daļas uz pārējām.

Ja mēs bez aizspriedumiem apskatām kara vēsturi, tad jāpiekrīt, ka skaitliskais pārsvars kļūst ar katru dienu izšķirošāks. Pamatnoteikums — būt pēc iespējas stipram sadursmē — katrā ziņā tagad augstāk stādāms, kā to agrāk darīja.

Karaspēka drosme un gars visos laikos kāpināja fiziskus spēkus un to arī nākotnē darīs. Bet mēs atrodam vēsturē laikus, kur liels pārsvars karaspēka iekārtā un apbruņojumā jūtamu pārsvaru devis, un citā, kur tāds izpaudās kustībās, veiklumā.

Mūsdienu apbruņojumā karaspēki savā ietērpā un vingrinājumā tik vienādi, ka starp labākiem un sliktākiem liela starpība nepastāv. Kamēr vieni ir izgudrotāji un vadoņi, izvēlas labāko iekārtu, tikmēr otri ātri sekojoši pakaļdarītāji. Pat kara apakšvadoņiem, kā korpusu un divīziju vadītājiem, visur, kas attiecas uz viņu amatu, gandrīz tie paši uzskati un metodes, tā kā bez augstāka karavadoņa talanta, kas diezgan pastāvīga katrai tautai, nav domājama' karaspēka audzināšana, un tā pilnīgi paļauta gadījumam, un te pārsvaru var dot tikai paradums. Jo lielāks līdzsvars visās šajās lietās, jo izšķirošāka kļūst varas attiecība.

Stratēģijas absolūtā spēkā, kas pa lielākai daļai negrozāms, ari karavadoņi maz ko var darīt. No šī neizriet, ka karš ar manāmi vājāku karaspēku neiespējams. Karš ne vienmēr politikas brīvs slēdziens un vismazāk tas ir tur, kur spēki ļoti nevienlīdzīgi. Tātad karā var katru varas attiecību iedomāties, un tā būtu dīvaina kara teorija, kas gribētu atteikties tur, kur viņa visnepieciešamāk vajadzīga.

Spēku pievilkšana pastāvīgiem, atkārtotiem uzbrukumiem, kas taktikā tik svarīga lieta, stratēģijā kļūst lietai pretdabīga. Stratēģijas pamatnoteikums: visus pieejamos spēkus vienlaicīgi vadīt kaujā, ja visi nav vajadzīgi, tad tik daudz, cik panākuma nodrošināšanai nepieciešami. Tikai tas spēks, kas, darbībai sākoties, acumirklī nekādā ziņā nav sasniedzams, izlietojams rezervē un pastāvīgām vajadzībām.

Teorētiski tas izskan diezgan labi: bataljona vadītājs atbildīgs dotās pavēles izpildīšanā; tā kā bataljons, pateicoties disciplīnai, sakausēts vienā gabalā un tā vadītājam jābūt pazīstamam, uzticīgam vīram, tad baļķis grozās ap dzelžainu tapu ar maz frikcijām. Bet īstenībā tā nav. Bataljons vienmēr sastādīts no zināma skaita cilvēku, no kuriem, ja gadījums grib, tas nenozīmīgākais spējīgs kādu nepastāvību vai citu sagādāt.

Šī briesmīgā frikcija, kura sevi neļauj kā mehānikā uz nedaudziem punktiem koncentrēt, ir pastāvīgā kontaktā ar gadījumu un rod parādības, kuras neaprēķināmas tamdēļ, ka tās, pa lielākai daļai, pieder gadījumam.

Liela daļa ziņu, ko karā iegūst, ir pretrunīgas, vēl vairāk, — nepareizas un visas tālākās — padotas diezgan lielai nezināšanai. Kas šeit no virsnieka prasāms, ir zināma atšķirība, ko tikai cilvēka zināšanas lietās un spriedums var dot. Šķietamības likumam viņš jāvada. Šīs grūtības nav niecīgas pirmos metos, bet nesamērīgi lielākas tās tur, kara troksnī, kur viena ziņa otru nospiež. Vairums ziņu ir nepareizas, un cilvēka bailes palielina melu spēku un nepatiesīgumu. Katrs labvēlīgāki tic ļaunam, kā labam. Katrs gatavs ļaunumu palielināt un briesmas, kas tādā ceļā izplatās, lai gan viņas bez redzama iemesla, kā jūras viļņi sevī saplok, vienmēr no jauna atgriežas. Stingram paļāvībā uz sevi un savām iekšējām zināšanām, vadonim jānostājas kā klintij, ap kuru viļņi laužas. Šī loma nav viegla. Kas ar vieglām asinīm no dabas nav apdāvināts vai kara briesmās vingrinājies un spriedumā spēcināts, tam lai kļūst par likumu, ar varu, t. i., pret iekšējo līmeni savas pārliecības, no bīstamas uz cerību puses novirzīties. Caur to viņš savu līdzsvaru iegūs. Šīs grūtības pareizi uzlūkot, kas vislielākās frikcijas karā izdara, ļauj lietām pavisam citādi rādīties, kā viņas iedomājas. Sajēgas iespaids ir stiprāks kā visstiprākā priekšāstādīšanās; tas iet tik tālu, ka vēl nekad viens puslīdz svarīgs uzņēmums nav izvests, kur pavēlniekam pirms izvešanas, pirmos mirkļos nav radušās jaunas šaubas. Parasti cilvēki, kas citu iedvesmei seko, paliek uz vietas šaubīgas; viņi tic, ka apstākļus atraduši citādus, kā bij iedomājušies, un jo vairāk, ka arī šeit pakļaujas cita iedvesmei. Arī tas, kas pats uzmeta, un paša acīm aplūko, ātri savā iepriekšējā uzskatā maldās. Stipra paļāvība uz sevīm nepieciešama, lai to pasargātu no šķietamiem acumirkļa spiedienu. Viņa agrākā pārliecība, pie izraisīšanas izrādīsies pareiza, kad priekšējās kulises, kur liktenis kara scēnas iegrūž ar saviem uznestiem briesmu rēgiem, atvelk un horizonts paplašinājās. Šis ir viens no lielākiem bezdibeņiem starp uzmešanu un izvešanu.

OPERĀCIJAS BĀZE. KUSTĪBAS. CIETOKŠŅI. KALNU KARŠ

Karaspēks līdzinājās kokam. No zemes, kur tas aug, viņš velk savus spēkus. Ja tas mazs, viņš viegli pārstādāms, bet līdz tas kļūst lielāks, grūtāki šis darbs veicams. Arī mazam pulciņam savi dzīvības augi, un viņš ātri iesakņojas tur, kur tas atrodas; ne tā ar skaitliski bagātu karaspēku. Ja no bāzes iespaida runa ir par uzņēmumiem, tad visiem uzņēmumiem nepieciešama mēraukla, kas nosaka karaspēka lielumu.

Ja karaspēks dodas kādā uzņēmumā, lai uzbruktu ienaidniekam vai tā karalaukam, vai arī lai nostātos uz pašas robežas, tas no saviem uzturas un papildinājuma avotiem paliek nepieciešamā atkarībā, un jāpaliek ar tiem sakarā, jo tie ir tā būtības un pastāvēšanas līgums . Ar karaspēka lielumu šī atkarība aug uz augšu vai leju. Bet vienādi nav iespējams vai nepieciešams, ka karaspēks paliek tiešā sakarā ar visu zemi, bet tikai ar to apgabalu, kas atrodas tiešā aizmugurē, tātad caur karaspēku segts. Šinī zemes gabalā pēc vajadzības ierīko atsevišķas noliktavas un krājumus un rīkojas par pareizu papildinājuma izsūtīšanu. Šis apgabals ir karaspēka uzņēmībai pamatstāvoklis; viņš jāuzlūko kā viena vienība ar to. Ja krājumi, lielākas drošības dēļ, atrodas apstiprinātās vietās, tad bāzes vieta caur to tiek stiprināta, bet tā ar to nerodas, vismaz daudzos gadījumos tas nenotiek.

Ari ienaidnieka zemes gabals var kļūt vai piederēt par pamatstāvokli karaspēkam. Ja karaspēks iegājis ienaidnieka zemē, ari tad daudz vajadzības tiek no pašu zemes vilktas. Apstākļu nolūks ir, lai par šo zemesstrēmeli patiešām par kungu kļūtu, t. i., panāktu rīcības izpildīšanu.

Karaspēka vajadzības sadalāmas divās daļās; tādā, ko katrs apstrādāts gabals dod, un citā, kas tikai no sava radības avota velk. Pirmā ir uztura, otrā — papildlīdzeklis. Pirmo var ari ienaidnieka zeme dot, bet pēdējo pēc likuma tikai paša zeme, kā: cilvēkus, ieročus un pa lielākai tiesai arī munīciju.

Ja karaspēka papildināšanai un uzturēšanai zināmā apgabalā un zināmam virzienam priekšdarbi veikti, tad arī pašu zemē tikai šis apgabals uzskatāms par karaspēka bāzi; kā katra pārmaiņa vienmēr spēku un laika patēriņu prasa, tā arī karaspēks savu bāzi pašu zemē nevar no vienas dienas uz otru pārlikt, un tamdēļ viņš arī sava uzņēmuma virzienā vairāk vai mazāk aprobežots.

Karaspēka uzturēšanā, kā tas arī nenotiek (caur noliktavām vai rekvizīcijām), rodas tādas grūtības, ka tai ir izšķirošā balss, izvēloties līdzekļus. Viņa bieži pretojas iespaidīgākām kombinācijām un piespiež padoties uzturjautājumam. Caur tās savādību, visa mašīna iegūst tādu smagumu, ka īsta darbība lielo metu lidojumam paliek stipri iepakaļ.

Kur kāda iemesla dēļ notikumu gaita mazāk strauja, kur notiek vairāk savstarpēja spēka svēršana, tur karaspēka sakārtošana un novietošana ir galvenais karavadoņa uzmanības priekšmets.

Bez kā Bonapartā pārprastu kaislīgo spēlmani, kas bieži riskēja ar galējo, var teikt, ka viņš, kas attiecas uz apgādību, nobīdīja sāņus lielo aizspriedumu un rādīja, ka tā uzskatāma kā noteikums, bet nekad kā nolūks.

Ar trūkumiem karā notiek tas pats, kas ar ķermeņa nopūlēšanu un briesmām. Prasība, ko karavadonis savam karaspēkam uzliek, nav ar noteiktu līniju aprobežojama. Stingra rakstura cilvēks vienmēr prasīs vairāk, kā mīksta rakstura. Arī karaspēka pūliņi ir dažādi, skatoties uz ieražu, kareivisko garu, uzticību un mīlu uz karavadoni, vai sajūsmu par tēvzemi, kas karavīru spēkus atbalsta. Bet tas uzskatāms par pamatnoteikumu, ka trūkums un vajadzības, cik augsti tos arī nekāpinātu, ir vienmēr pārejoši apstākļi un ka tiem pie bagāta uztura un reiz pat pie pilnības jānoved. Vai ir kas aizkustinošāks par domu, ka tik daudz tūkstošu kareivju, slikti apģērbti, smaguma apkrauti, dienām ilgstošām kustībām katros laika apstākļos ar pūlēm velkas, savu dzīvību un veselību ik brīdi uz spēli liek un par to pie sausas maizes savu izsalkumu nevar apmierināt? (Neskaitāmi tādi piemēri notika Latvijas atbrīvošanas cīņās. Tulk.) Ja zina, cik bieži tas karā notiek, tad tiešām grūti saprast, ka tas biežāk pie gribasspēka atteikšanas nenoved un ka tik jēdziena virziens cilvēkā spējīgs ir caur ilgstošu darbību izsaukt un pabalstīt tādas pūles.

Kas karavīriem uzliek lielas pūles un trūkumus tamdēļ, ka to prasa lieli nolūki, tas aiz jūtām vai gudrības neaizmirsīs atmaksu, kuru viņš par to citos laikos tiem parādā.

Ir dabīgi par gājiena mēru un vajadzīgo laiku turēties pie vispārējiem piedzīvojumu noteikumiem.

Lai vajadzīgo atpūtu iegūtu un visu bojāto izlabotu, jaunākiem karaspēkiem noteikts, ka 21 km gājiens ir parastais dienas darbs, pie gariem gabaliem 14 km .

Viens vienīgs mērens gājiens instrumentu nenolieto, bet, ja to dara vairākkartīgi, tad grūtību, saprotams, daudz vairāk.

Paša karalaukā uztura un novietošanas trūkums, slikti, izbraukti ceļi un pastāvīgi nepieciešama kaujas gatavība ir iemesli no nesamērīgiem spēka pūliņiem, caur ko cilvēki, lopi, vezumi un apģērbs tiek nolietoti un bojāti.

Ja grib kustībām bagātu karu vest, tad jārēķinājas ar paša spēku iznīcināšanu, pēc tā sastādīt nākamo plānu un par visu rūpēties par pastiprinājumiem, kuriem jāseko.

Karaspēka attālināšana no avota, no kura bez apstājas izsīkstošie kaujas spēki tiek ņemti un tāpat tiek radīti, pieņemas ar virzīšanos uz priekšu. Uzvaroša armija līdzinās lampas gaismai. Jo vairāk barojošā eļļa krīt, jo mazāka kļūst gaisma.

Cietokšņi ir vairogs pret ienaidnieka uzbrukumiem, kur straume laužas kā pret klintsbluķiem.

Karaspēkam aizstāvēties bez cietokšņa ir simts ievainojamo vieta. Tas ir kā neapbruņots ķermenis.

Acīmredzams, ka cietokšņa darbīgums sastādīts no diviem atsevišķiem elementiem, no pasīvā un aktīvā.

Ar pirmo tā aizstāv apvidu un visu tā saturu; ar otru tas izlieto zināmu iespaidu līdz lielgabala šāviena attālumā esošajai apkārtnei.

Operācijas, ko cietokšņa garnizons sev var atļauties, ir stipri aprobežotas. Pat lieliem cietokšņiem ar stipriem garnizoniem tie pulki, kurus uz to var izsūtīt, nav pietiekoši pret kaujas laukā stāvošiem spēkiem, un viņu darbības caurmērs reti kad sniedzas dažos gājienos.

Ja cietoksnis mazs, tad pulki kļūst maznozīmīgi un darbība aprobežota uz tuvāko apkārtni. Bet tādi spēki, kas nepieder pie garnizona, kuriem nav nepieciešami jāatgriežas cietoksnī, ir no tā mazāk atkarīgi, un cietokšņa sfēru, caur to var, ja pārējie apstākļi tam labvēlīgi, nesamērīgi paplašināt.

Erchercogs Kārlis kā pirmais no visiem teorētiķiem izteicās, ka kalnājs nelietderīgs aizstāvētājiem, pie tam mēs piezīmējam: kur meklē lielu izšķiršanos vai ari kur no tas jāsargājas.

Ar galveniem spēkiem, pēc iespējas, no kalnājiem jāvairās un tie atstājami sānis, priekšā vai aizmugurē. Vispārīgi, kalnāji taktikā un stratēģijā neizdevīgi apsargāšanai. Tie laupa pārskatu un kustības visos virzienos, tie piespiež pie pasivitātes.

SADURSMES. ZAUDĒJUMI. REZERVES. GALVENĀ KAUJA. UZVARA UN SEKOŠANA

Karā ir tikai viens vienīgs līdzeklis, — tā ir cīņa. Cik vispusīgi tā arī neizpaustos, cik tālu no brutāla naida neatsvabinātos un no dūres cīņas attālinātos; cik starpgadījumu arī nerastos, kas nebūt nav pati cīņa: no kara sajēgas vienmēr izriet, ka visām pirmsākuma darbības parādībām jāizriet no cīņas.

Visa kareiviskā darbība tieši vai netieši noteikti attiecas uz cīņu. Kareivi iesauc, apģērbj, apbruņo, vingrina; viņš guļ, ēd, dzer un maršē, — un tas viss tikai tam, lai pareizā vietā un laikā cīnītos.

Kareiviskās darbības visi pavedieni beidzas sadursmēs, tās visas mēs uztveram, ar rīkojumu sadursmes nosakām. Tikai no šī rīkojuma un tā izpildīšanas izriet darbība, bet nekad tieši no iepriekšējiem noteikumiem. Sadursmē visa darbība ' izriet ienaidnieka iznīcināšanā, vai vēl vairāk, tā tiek uz viņa kaujas spējām virzīta, jo šis ir nolūks. Ienaidnieka kaujas spēka iznīcināšana ir vienmēr līdzeklis, lai sasniegtu sadursmes nolūku.

Šis nolūks var būt ienaidnieka kaujas spēka iznīcināšana, bet nebūt nav nepieciešams, viņā var pavisam cits kas izpausties. Ja naidnieka pārvarēšana nav vienīgais līdzeklis, lai sasniegtu politisko nolūku, ja bez tam ir citi priekšmeti, kuriem kā kara mērķim var sekot, tad, saprotams, šie priekšmeti var par atsevišķa kareiviska akta nolūku kļūt, tātad arī par sadursmes nolūku.

Ja kauja nebūtu spēcīgākais, vienkāršākais un radikālākais izšķirošais līdzeklis, tad tomēr pietiktu, ka tā vispār pie izšķirošiem līdzekļiem pieder, lai, kur apstāklis kaut cik to atļauj, prasītu visspēcīgāko spēku apvienošanu. Galvenā kauja karalaukā ir smaguma punkta virziens pret smaguma punktu. Jo vairāk spēkus vienā vai otrā var apvienot, jo drošāks un lielāks būs iespaids. Katra spēka dalīšana, kas netiek ar nepieciešamību izsaukta (ko pat ar laimīgu kauju nevar sasniegt vai ari nenoved pie laimīga kaujas iznākuma), ir atmetama.

Sadursme ir īsta kareiviska darbība; viss pārējais — tikai nosaukuma nesējs. Sadursme ir cīņa, un pretinieka iznīcināšana vai pārvarēšana — tās nolūks.

Kas ir ienaidnieka pārvarēšana? Viņa spēku iznīcināšana, lai tas būtu ar nāvi vai ievainojumiem, vai kādā citā veidā, pilnīgi, vai tādā mērā, ka viņš cīņu vairs turpināt nevēlas. Pilnīga vai pa daļai pretinieka iznīcināšana uzskatāma par vienīgo nolūku — visās sadursmēs.

Vienmēr valdošā ir ienaidnieka kaujas spēka tiešā iznīcināšana. Ar to mēs uzstādām iznīcības principu. Kamēr atrodamies stratēģijā un ne taktikā, mēs nevaram runāt par varbūtējiem līdzekļiem ar maz spēka pielietošanu daudz naidnieka kaujas spēku iznīcināt. Te jāaizrāda, ka par taktiskiem panākumiem mēs saprotam ienaidnieka tiešu iznīcināšanu. Tātad mūsu apgalvojums skan, ka tikai lieli taktiski panākumi var novest pie lieliem stratēģiskiem, vai noteiktāki, — ka kara vešanas taktiski panākumi ir iepriekšējās valdīšanas svarīguma sekas.

Jautājums, vai viens vienkāršs uzbrukums vai vairāki mākslīgi sastādīti atstāj lielāku iespaidu, izšķiras par pēdējo tikmēr, kamēr cietušais priekšmets ir pretinieks. Bet katrs sastādīts uzbrukums prasa vairāk laika, un tas viņam jāatļauj, bez kā caur pretuzbrukumu uz vienu no daļām visa vienība savā sagatavošanas nolūkā tiktu traucēta. Ja ienaidnieks izšķiras par vienkāršāku uzbrukumu, kas īsā laikā izvests, tad viņš iemanto priekšrocību un traucē pretinieka lielā plāna nolūku. Sastādot uzbrukuma vērtības, jāapsver visas briesmas, kādās var nokļūt sagatavojoties, un to var izvest tad, kad nav jābīstas, ka pretinieks to ar īsāko uzbrukumu var traucēt. Ja tas gadītos, tad pašam jāizvēlas īsākais uzbrukums un šinī ziņā tik tālu jāpiekāpjas, par cik nolūks, pretinieka attiecības un citi apstākļi dara to nepieciešamu. Ja no abstraktā jēdziena izslēdz vājus iespaidus un nonāk tiešā dzīvē, tad ātrs, drošs pretinieks nedos laika tālejošiem mākslīgiem sagrupējumiem un taisni pret tādu mums vajadzīgs vairāk mākslas. Šķiet, šeit jau dots vienkāršais, valdošais un tiešais pārākums pret sastādītiem.

Mūsu domas tātad nav, ka vienkāršais uzbrukums tas labākais, bet ka nedrīkstētu tālāk noiet, kā plašums to atļauj. Jo kareiviskāks pretinieks, jo ātrāk tieši pie kaujas tas novedīs. Tāli no tā, lai pretinieku pie sastādītiem uzbrukuma virzieniem pārspētu, turpretim jāmēģina pretējā virzienā vienmēr ātrākam būt.

Kas saprotams zem ienaidnieka kaujas spēka iznīcināšanas? Viņu samazināšana, kas salīdzinājumā lielāka, kā paša spēki. Ja mums liels skaitlisks pārsvars, tad dabīgi, ka galīgais lielais zaudējums mums mazāks kā viņam, un tas jau uzskatāms kā ieguvums šinī punktā. Tikai īsts labums, kuru mēs savstarpējā iznīcības procesā iegūstam, uzskatāms kā cīņas ieguvums, jo šis ieguvums, kas izvirzās, visam karagājienam galu galā paliek vienmēr galīgs. Katrs cits uzvaras veids izpaustos savā pamatā citā nozīmē, no kā mēs šeit atskatāmies un kas tikai relatīvu ieguvumu dod. Lai to izskaidro piemērs.

Ja ar apķērīgu rīkojumu mēs pretinieku nostādām tik neizdevīgā stāvoklī, ka viņš cīņu bez briesmām nevar turpināt un viņš pēc dažām pretestībām atkāpjas, tad mēs varam teikt, ka šinī punktā esam viņu uzvarējuši. Ja mums šinī uzvarā līdzīgos apstākļos arī līdzīgi kaujasspēka zaudējumi, tad pēc karagājiena lēses noslēgšanas no šīs uzvaras, ja. to par panākumu varētu saukt, nekas neatliksies. Tas uz pretinieka pārvarēšanu, t. i., nostādīšanu tādā stāvoklī, ka viņam cīņa jāuzdod, pats par sevīm neatstāj nekādu iespaidu un arī nevar tikt uzņemts galīgā nozīmē. Paliek pāri tikai tas īstais labums, kuru mēs iznīcības procesā ieguvām. Tur pieder ne tikai zaudējumi, kas, cīņai turpinoties, iegūti, bet ari „tie, kas pēc atkāpšanās uzvarētai daļai kā tiešs iznākums piekrīt.

Piedzīvojumi mums rāda, ka zaudējumi fiziskos kaujas spēkos reti kad izpaužas lielā starpībā starp uzvarētāju un uzvarēto, bieži nekādā, šad tad arī otrādi — izšķirošie zaudējumi uzvarētam sākas tikai ar atkāpšanos, tas ir tie, kuros uzvarētājs ar viņu nedalās.

Fizisko spēku zaudējumi nav vienīgais, ko sadursmēs abas puses zaudē, bet arī morāliskie tiek satricināti, salauzti un bojāti. Zaudējumi var būt ne vien cilvēkos, zirgos un lielgabalos, bet kārtībā, drosmē, uzticībā, sakarībā un plānā, kas viss vērā ņemams, vai cīņu turpināt, vai nē. Morāliskie spēki ir tie, kas izšķir, un viņi tie ir visos gadījumos, kur uzvarētājs tikpat zaudē, kā uzvarētais.

Fizisko zaudējumu attiecības cīņā ir grūti novērtēt, bet morāliskās attiecības vieglāk. Divas galvenās lietas dara to zināmu. Pirmā ir teritorijas zaudējums uz kuras cīnījās, otra — ienaidnieka rezervju pārsvars. Jo stiprāk pret ienaidnieku izsīkst mūsu rezerves, jo vairāk spēka mums vajadzīgs līdzsvara uzturēšanai. Jau šinī apstāklī manāms pierādījums par pretinieka morālisku pārākumu, kas arī nereti karavadoņa jūtās rod zināmu rūgtumu un savu spēka nicināšanu. Bet galvenais ir, ka visi spēki, kas nepārtraukti vairāk vai mazāk cīnījušies, rādās kā izdegusi šlaga. Viņi noplukuši, noguruši; viņu fiziskie un morāliskie spēki izsmelti, arī drosme salauzta. Tāds spēks, neraugoties uz pamazināto skaitli, kā organiska vienība aplūkots, nav vairs tālu tas, kas viņš pirms cīņas bij, un tamdēļ notiek, ka morālisku spēku zaudējums un izlietotās rezerves nosaka cīņas gaitu.

Kā pie fiziskiem, tā arī pie morāliskiem katra sadursme ir asiņains un postošs spēka izlīdzinājums. Kam beigās lielāka summa no abiem pārāka, tas ir uzvarētājs.

Katra atsevišķa pretestība, kur vienība un kārtība zaudēta, bieži vien var kļūt par postu. Visas vienības drosme ir lauzta. Pirmsākuma saspīlējums par zaudējumiem un ieguvumiem, kas briesmās tiek piemirsts, ir izzuduši, un vairākumam briesmas neliekas kā drosmes izaicinājums, bet gan kā stingra pārmācība. Tā pirmos uzvaras mirkļos vājināts instruments nolietots un tamdēļ nespējīgs briesmas ar briesmām atmaksāt. Lai iegūtu tiešus panākumus pie fiziska spēka iznīcināšanas, uzvarētājam šis laiks jāizlieto. Paliekošs ir tikai tas, ko viņš šeit iegūst, jo pretinieka morāliskie spēki lēnām atgriežas; kārtību atkal atjauno un pa lielākai tiesai maz kas atliek no panāktā pārsvara, bieži vien it nekas. Retos, atsevišķos gadījumos ar naidu un ienaidu uzkurta darbība izriet citā virzienā, turpretim viss, kas ar kritušiem, ievainotiem, gūstekņiem, lielgabaliem un pārējiem kara piederumiem iegūts, tas no lēses nekad nenozudīs.

Zaudējumi kaujā sastāv kritušos un ievainotos, pēc kaujas _ lielgabalos, ieročos un gūstekņos. Pirmos uzvarētājs dalās ar uzvarēto, bet pēdējos ne, un tamdēļ tie pa lielākai tiesai atrodas tikai karotāju vienā pusē.

Lielgabali un gūstekņi katrā laikā tiek uzskatīti kā uzvaras trofejas un līdz ar to kā mēraukla, kur izpaužas to apmērs.

Sadursmes pirmās sekas, satricināti spēki lēnām atkal atgriežas un bieži neatstāj pat pēdu, kas notiek biežāk mazākas daļās no visas vienības, bet retāk lielās.

Zaudēto morāliskā spēka līdzsvaru mēs nedrīkstam nicināt tamdēļ, ka viņam nav absolūtas vērtības, jo panākumu beigu kopsavilkumā tas nemaldīgi parādās. Tas var izpausties tādā smaguma pārsvarā, kas visu ar neatvairāmu varu izposta.

Savstarpējie ziņojumi par kritušo un ievainoto zaudējumiem nekad nav noteikti, reti kad. tiek ticami uzdoti. Kur tas nav nozīmīgs, tur arī rodas" šaubas par uzvaru. Izņemot trofejas, nav citas mērauklas, kas morāliskā spēka zaudējumu varētu noteikt. Daudzos gadījumos cīņas uzdošana ir vienīgais uzvaras pierādījums. Tā ir atzīšanās, kas uzskatāma par karoga noliekšanu, ar to šinī atsevišķā gadījumā tiek atzītas pretinieka tiesības un pārākums. Šī pazemība un kauns, kas no visām morāliskām sekām un līdzsvara pārmaiņas vēl atšķirams, ir uzvaras būtības panākums. Tikai šī daļa ir tā, kas ārpus karaspēka iespaido sabiedrisko domu uz tautu un abās karojošās valstīs savu iespaidu atstāj arī uz valdību.

Nolūka uzdošana nav tiešā sakarībā ar atiešanu no kara lauka, pat tur ne, kur cīņa pastāvīgi un stūrgalvīgi tika vesta. Neviens no priekšposteņiem, kas atvelkas, neteiks, ka tie savu nolūku uzdevuši. Pat sadursmēs, kuru nolūks bij ienaidnieka kaujas spēku iznīcināt, atiešana no kaujas lauka nav uzskatāma par nolūku uzdošanu, ja tas katras zemes pēdas aizstāvēšanai iepriekš paredzēts. Daudzos gadījumos nolūka uzdošana grūti atšķirama ar atkāpšanos no kaujas lauka, un iespaids, kas iekš un ārpus karaspēka izpaužas, nav zemu vērtējams.

Karavadoņiem un karaspēkiem, kam nav neapstrīdamas reputācijas, šī ir viena apgrūtinoša puse dažiem iespējas veidiem, kas dibināti apstākļos, kur rinda ar atkāpšanās beidzošām sadursmēm izliekas par veselu neveiksmju rindu, bez kā viņi tiešamībā tas būtu, un šī parādība var izpausties kaitīgā iespaidā. Kas izvairās, tam neiespējami šinī gadījumā ar savu nolūku izklāšanu iztapt visur morāliskam iespaidam. Lai to ar iespaidu izdarītu, viņam savs plāns pilnīgi jāatklāj, kas kā saprotams, ir pretim galvenām interesēm.

Sadursmes ilgums savā ziņā uzskatāms kā otrs padots panākums. Uzvarētājam tas nekad nevar pietiekoši ātri izšķirties, uzvarētam nekad pietiekoši ilgi vilkties. Ātra uzvara ir uzvaras augstākā pakāpe, vēla izšķiršana pie satriekšanas ir zaudējumu atlīdzība.

Neviena sadursme neizšķiras momentāli, lai gan katra sadursme dod nozīmīgus momentus, kas galvenām kārtām iespaido izšķiršanu. Katras sadursmes zaudējums ir pakāpeniska svaru nosvelšana. Katrā sadursmē ir laika sprīdis, ko var uzskatīt par izšķirošu, kur jauna sadursme sākas, kas nav vairs vecās turpinājums. Lai par šo laika sprīdi gūtu skaidru sajēgu, ļoti svarīgi izšķirties, vai sadursmi ar tuvojošiem palīgspēkiem var lietderīgi saņemt.

Bieži sadursmes, kas nav atjaunojamas, jaunus spēkus velti upurē. Bieži nokavē izšķiršanu savaldīt, kur tas vēl būtībā -varēja notikt.

Katra sadursme ir viena vesela vienība, kur daļa sadursmes apvienojas galvenos panākumos, šis galvenais panākums ir saturs no izšķirošām sadursmēm.

Jo mazāks kaujas spēks, kas tiešām cīnījās, jo lielāks tas, kas rezervē ar šāvu kailu klātbūtni līdzizšķirošs bij; jo grūtāk naidnieka jaunais kaujasspēks mums var atņemt uzvaru. Kaujas vadonis un karaspēks, kas ar vislielāko ekonomiju spēkus vadīja cīņā, bet visur izcēla rezerves morālisko iespaida nozīmi, virzās pie uzvaras visdrošākā ceļā. It sevišķi franči, kad Bonaparts viņus vadīja, šinī ziņā izrādīja lielu mākslu.

Acumirklis, kur uzvarētājam cīņā krīzes apstāklis beidzas, vecais krietnums ātrāk atgriezīsies, ja ir mazāka vienība. Kavalērijas patruļa, kas seko ienaidniekam, atgūs veco kartību dažās minūtēs, un ilgāki ari krīze nevilksies. Veselam pulkam priekš tam vajadzīgs jau vairāk laika. Vēl ilgāk tas velkas pie kājniekiem, kad viņi izvilkti līnijās, un atkal ilgāk pie nodaļām ar visām ieroču šķirām, kad viena daļa šinī, otra atkal cita nejaušā virzienā nonāk un ar to izsauc traucējumu kārtība, kas parasti pasliktinājās, kad neviena daļa nezina, kur atrodas citas.

Vēl vēlāk šis acumirklis rodas, ja nakts pārsteidz uzvarētāju; beidzot tad, ja apgabals saraustīts un nosegts.

Briesmas cīnīties uz divām pusēm, un vēl lielākas — nepaturēt atkāpšanās ceļu — paralizē kustības un pretestības spēku un izšķir uzvaru un satriekšanu. Pie satriekšanas viņas kapiņa zaudējumu un bieži noved pie galīgas robežas, t.i., pie iznīcināšanas. Apdraudētā aizmugure padara satriekšanu šķietamāku un izšķirošāku.

No šī izriet zināms instinkts visai kara vešanai, it sevišķi lielās un mazās sadursmēs: paša aizmugures nodrošināšana un ienaidnieka aizmugures iegūšana. Tas izriet no uzvaras jedziena, kas, kā mēs redzam, vel ir kaut kas cits, kā tiešā nogalināšana.

Pārsteigšanās iespaids no sāniem un aizmugures ir vienmēr kāpināts. Uzvaras krīzē esošais .savā izstieptā un izkaisītā stāvoklī mazāk spējīgs tam pretim darboties. Kas to nejūt, ka sanu un aizmugures uzbrukums, kas sadursmes sākumā, kad spēki sakopoti un tādam gadījumam vienmēr paredzēti, pēdējā brīdī var iegūt pavisam citu svaru.

Drosmes un riskēšanas laukā, kur iespaids gandrīz neaprēķināms, "kur morāliskie spēki iegūst pilnīgu pārsvaru, vien no sāniem vai ienaidnieka aizmugurē uzbrūkoša palīdzība būs ļoti iespaidīga un dos šādos apstākļos iespēju sadursmi turpināt ar tiem pašiem spēkiem, kas taisnā ceļā nebūtu pietiekoši bijuši.

Vecais, arī no Napoleona uzsvērtais pamatteikums, ka savrupīgas kolonnas pavēlniekam vienmēr jāvirzās uz turieni, kur stipra lielgabalu rūkoņa norāda uz krīzes izšķiršanu, piemērojams tikai tādos gadījumos, kur savrupīgas kolonnas pavēlnieks caur apstākļiem nokļuvis apšaubāmā stāvoklī, kur agrāka skaidrība un noteiktība, nezināšanā un izšķirības pretrunā izriet, kas karā tik bieži notiek. Tāds pavēlnieks, lai nepaliktu bezdarbībā un neklejotu bez mērķa, bez šaubām, labāk darīs, ja steigsies kaimiņam palīgā, ja uz nelaimi norāda stipra uguns.

Pretinieka kaujas spēka iznīcināšana ir karavešanas galvenākais nolūks un no vispusīgas pozitīvas darbības — galvenākais ceļš sasniegt mērķi.

Šī kaujas spēka iznīcināšana notiek galvenām kārtām sadursmēs.

Tikai lielas un vispārējas sadursmes noved pie lieliem panākumiem.

Vislielāki panākumi kļūst tad, ja sadursmes apvienojas lielā kaujā, jo tikai galvenā kaujā karavadonis valda pašrocīgi.

No šīs taisnības izlobās dubultīgs likums, kuru daļas savstarpēji sakrīt, un proti: ienaidnieka kaujas spēka iznīcināšanā meklējami galvenām kārtām lielās kaujas un to panākumos. Lielo kauju galvenais nolūks — pretinieka kaujas spēka galīga iznīcināšana.

Galvenā kauja uzskatāma kā koncentrēts karš, kā visa kara un karagājiena smaguma punkts. Kā saules stari ieliektā spogulī apvienojas vislielākā dzelmē, tā galvenā kaujā spēki un nolūki tiek apvienoti saspiestai augstākai darbībai.

Ne tikai kara sajēga mūs noved pie tā, ka lielu izšķiršanu meklējam tikai lielā kaujā, bet arī piedzīvojumi. Jau agrākos laikos lielas uzvaras noveda pie lieliem panākumiem, katrā ziņā uzbrucēju, bet vairāk vai mazāk aizstāvētāju. Pat Bonaparts nepiedzīvotu savā veidā vienīgo Ulmu, ja viņš būtu no asins izliešanas baidījies. Tas uzskatāms tikai kā viņa iepriekšējo karagājienu uzvaras atkārtojums. Tie nav tikai tie drošsirdīgie, drošinieki, tie spītīgie, kas savu darbību ar lielu risku izšķirošās kaujās mēģina piepildīt, — tie ir tie laimīgie vispārīgi. Un no šiem mēs varam atļauties uz tik plašu jautājumu atbildi dot.

Karā galvenās kaujas svarīgums nav ne ar ko salīdzināms, un visaugstākā stratēģijas gudrība izpalīdzīgi gādās līdzekļus, kā konstatēt apgabalu, laika un spēka virzienu, lai izmantotu panākumus.

Galvenākās kaujas impulsam, brīvai, drošai kustībai jāizriet no paša jūtu spēka un skaidrās samaņas, — no nepieciešamības; citiem vārdiem: viņam jāizriet no iedzimtās drosmes un no lielas dzīves prasmes, no asināta skata.

Uzvaras kāpjošā tendence nepastāv tikai iekš tam, ka uzvarēti kaujas spēka apmēri vairojas, bet tā izpaužas daudz plašāki. Morālisks iespaids, ko izšķir liela kauja, ir lielāks pie uzvarētā, kā pie uzvarētāja; viņš dod iemeslu uz lielākiem fizisko spēku zaudējumiem, kas atkal uz morāliskiem iedarbojas un tā sev savstarpēji baro un kāpina. Šim morāliskam iespaidam jāpiešķir sevišķa nozīme. Tā abās daļās iedarbojas pretējā virzienā. Kā tā uzvarētā spēku vājina, tā viņa paceļ uzvarētāja spēkus un darbību. Galvenām kārtām tiek iespaidots uzvarētais, jo šeit iespaids izpaužas par tiešo iemeslu jauniem zaudējumiem; tā ar briesmām un pūliņiem un vispārīgi, visos apgrūtinošos apstākļos, kurā karš kustas, a-r nospiestu dabu savienojas un ar tās palīdzību aug. Pie uzvarētāja visas šīs lietas pievienojas un paceļ viņa drosmi. No tā izriet, ka uzvarētais zem pirmsākuma līdzsvara līnijas daudz dziļāk grimst, kā uzvarētājs pāri tai var pacelties.

Galvenā kauja pastāv sevis pašas dēļ, uzvaras dēļ, kas tai jādod, un kas tanī ar lielām pūlēm tiek meklēta. Tas nav ne vien karavadoņa, bet visa viņa karaspēka, beidzot ar pēdējo kareivi, gara saspīlējums. Visos laikos galvenā kauja pēc lietas dabiskuma nekad nebij nesagatavota, negaidīta akla dienesta pildīšana, bet varens akts , kas no vienkāršas darbības masas, pa daļai no sevis, pa daļai no karavadoņa nolūka, pietiekoši izvirzās.

Parasti abas puses nonāk kaujā ar novājinātiem ķermeņa spēkiem, kas izskaidrojams ar kustībām, kas kā nepieciešamas tiek izdarītas iepriekš. Pūles, ko garas kaujas iznīcināšana prasa, veic piepūlēšanu. Pie tam arī uzvarējošā daļa tiek izklaidēta un pirmsākuma kārtība izjaukta tāpat, kā pie uzvarētās. Uzvarētajam nepieciešami sakārtoties un ar svaigu munīciju apgādāties. Visi šie apstākļi uzvarētāju nostāda krīzes stāvoklī. Nav jābaidās par uzvaras zaudēšanu, bet zaudējumu nesošās sadursmes var notikties. Bez tam cilvēki padodas savās vājībās un vajadzībās kaujas vadoņa gribai. Visiem tūkstošiem, kam vadonis pavēl, vajadzīga atpūta un stiprinājums, jo tie noguruši un tiecas aizmirst briesmas un šķēršļus. Tikai retie, kuri uzskatāmi kā izņēmums, redz un jūt pāri esošam acumirklim. Tikai šiem retiem, kad nepieciešamais izpildīts, ir tik daudz drosmes vēl par panākumiem domāt, kas tādā acumirklī kā uzvaras izgreznojums, kā triumfa luksus izliekas.

Visiem šiem tūkstošiem ir balss karavadoņa padomē, jo caur visu pakāpju vadītājiem uz augšu šai cilvēka interešu juteklībai ir savs pārvaldnieks līdz pat karavadoņa sirdij. Pats vadonis vairāk vai mazāk ir ar gara un ķermeņa piepūlēšanu savā iekšējā darbībā vājināts, un tā ^notiek, ka pa lielai daļai, skatoties no šī pilnīgi cilvēciskā viedokļa, mazāk notiek, nekā varēja notikt, un, ja vispārīgi kas notiek, atkarājas tikai no slāpēm pēc slavas, enerģijas vai arī augstāka karavadoņa bardzības.

Ja liela uzvara izcīnīta, tad nedrīkst būt runa par atpūtu, elpas atvilkšanu, nekādiem minējumiem, nekādiem konstatējumiem, bet tikai par sekošanu, jauniem uzbrukumiem, kur tie nepieciešami, ienaidnieka galvaspilsētas ieņemšanu, uzbrukumiem ienaidnieka palīgspēkiem un beidzot arī par to, kas vēl ienaidnieka valstī rādās kā atbalsta punkts.

Ja mūs uzvaras straume noved gar ienaidnieka cietokšņiem, tad no mūsu stipruma atkarāsies, vai to ielenkt, vai nē. Pie spēku lielāka pārsvara būtu laika zaudējums to neieņemt. Ja neesam droši par tālākiem panākumiem, tad mums pie cietokšņa jāapmierinājas ar mazākiem spēkiem, kas galīgu ielenkšanu izslēdz. No tā acumirkļa, kur cietokšņa ielenkšana mūs piespiež uzbrukumu apturēt, tas sasniedzis savu kulminācijas punktu. Mēs prasām ātru, bez apstājas uz priekšu iešanu un galveno spēku sekošanu. Mēs jau atmetam to, ka šī virzīšanās uz_ galveno punktu sakrīt ar blakus punkta panākumiem. Kamēr kaujas vadonis savu pretinieku vēl nav pārvarējis un tic, ka ir pietiekoši stiprs mērķa iegūšanai, tikmēr šim mērķim jāseko. Viņš to dara ar varbūtējām kāpinātām briesmām, bet ar to iegūst arī kāpinātus panākumus. Ja gadās apstāklis, ka viņš neuzdrošinājās tālāk iet, jo jārūpējas par savu aizmuguri un jāizplešas pa labi un pa kreisi, tad tas šķietami sasniedzis savu kulminācijas punktu. Lidojuma spēks beidzies, un, ja pretinieks nav pārvarēts, tad tas arī laikam nenotiks.

Visu, ko karavadonis intensīvā uzbrukumā ar cietokšņa un apkārtnes iegūšanu panāk, ir vēl tikai lēna virzīšanās uz priekšu, bet vienīgi relatīvi, ne absolūti.

Katrs starpbrīdis no viena panākuma uz otru dod ienaidniekam jaunas izredzes. Iepriekšējie panākumi atstāj uz sekojošiem maz iespaida, dažreiz nekādu, bieži tikai negatīvu tamdēļ, ka pretinieks var atpūsties un, sakarsēts uz lielāku pretestību, vai arī saņemt jaunu palīdzību no ārpuses. Tanī laikā, kur viss vienā vilcienā notiek, vakarējais panākums rauj šīsdienas panākumu līdz, viena liesma aizdedzina otru.

Viens no svarīgākiem un iespaidīgākiem stratēģijas pamatlikumiem ir: izcīnīto panākumu izmantot uz vietas tik tālu, cik to atļauj apstākļi.

Enerģija, ar kādu vajāšana notiek, noteic galvenām kārtām uzvaras vērtību, jo vajāšana ir otrs uzvaras akts , daudzos gadījumos pat svarīgāks par pirmo. Ar to, ka stratēģija šeit tuvojas taktikai, lai no viņas saņemtu rībošo lietu, tā izpauž savas autoritātes pirmo aktu un prasa uzvaras pilnīgumu.

Pirmai vajāšanai ir dažādi dabiski veidi.

Pirmais veids, kad sekošana notiek jātniekiem. Šeit tā izpaužas vairāk biedēšanā un novērošanā, kā tiešā uzmākšanā, tamdēļ, ka mazākais atstatums parasti spēj uzturēt sekotāju. Lai gan jātnieks pie satricināta un vājināta karaspēka daudz var panākt, tomēr visumā viņš uzskatāms kā palīdzības ierocis, jo atkāpjošais savas aizmugures segšanai izlietos savas svaigās rezerves un to ar visu ieroču šķiru savienojumu ar panākumiem aizstāvēs. Tikai paniska atkāpšanās un viens pilnīgi saraustīts karaspēks uzskatāms šeit kā izņēmums.

Otrs veids, kad vajāšana notiek ar stipru avangardu ar visām ieroču šķirām, pie kuras atrodas lielāka daļa jātnieku. Tāds vajātājs spiež pretinieku līdz nākamam stipram nocietinājumam, līdz pretinieka arjergardam, līdz tuvākai karaspēka nometnei.

Trešais un stiprākais- veids ir, kad uzvarošais karaspēks pats uz priekšu dodas, cik tālu to viņa spēki atļauj. Šinī gadījuma uzvarētais atstās nocietinājumus, ko apgabals viņam izdevīgi sniedz, ja no pretējās puses ar šķietamu uzbrukuma gatavošanu vai apiešanu tiek piedraudēts.

Arī pie pirmās vajāšanas uzvaras iespaids retos gadījumos apstājas, jo tagad sākas īsts ceļš, ko uzvaras ātrums piešķīris. Šeit atkal izšķiramu trīs veidi: tieša vajāšana, īsta uzmākšanās un līdzteku virziens, lai atgrieztu pretinieku.

Vislabākais iespaidošanas veids pie tālākas sekošanas ir līdztekus virziens uz pretinieka atkāpšanās tuvāko mērķi. Katram uzvarētam karaspēkam būs aiz sevis, tālāk vai tuvāk kāds punkts, kuru sasniegt viņš tieksies, jo tas varētu apdraudēt viņa tālāku atkāpšanos, jeb, ja punktam no svara to sasniegt ātrāk par ienaidnieku, ka tas varētu pie galvaspilsētas, noliktavām utt. būt. Beidzot, ja karaspēks šinī punktā var atgūt jaunu spēju pretoties, stipras pozīcijas, savienošanu ar citām daļām un tamlīdzīgi.

Pie absolūta kara veida, kur viss no nepieciešamiem iemesliem izriet, viss ātri savijas, kur nav neeksistējošo bezdibeņu, kur mainās daudzpusīgi iespaidi, ko karš sevī slēpj" kur saite no veselas rindas pēc kārtās sekojošām sadursmēm atrodas kulminācijas punkta dēļ, kas ir katrai uzvarai; pāri uzvarai, kur zaudējumu un pārvarēšanas lauks sākas — visu šo dabīgo kara apstākļu dēļ, tad jānāk pie slēdziena, ka ir tikai viens panākums — gala panākums. Līdz tam nekas nav izšķirts, nekas iegūts, nekas zaudēts. Vienmēr notiek, ka sasniegto darbu beigās lauro.

ZAUDĒTĀ KAUJA UN ATKĀPŠANĀS

Slēdziens uzdot cīņu galvenā kaujā izriet vairāk kā citās sadursmēs no apstākļa attiecībā uz pārpalikušiem rezerves spēkiem. Tikai šiem vēl ir visas morāliskas īpašības, un tās nevar nostādīt uz vienas pakāpes ar no iznīcības elementa skartiem un izjukušiem bataljoniem. Arī zaudēts apvidus ir mēraukla par zaudētiem morāliskiem spēkiem, kā tas jau iepriekš aizrādīts. Tas jāpieņem vairāk par pārciesta zaudējuma zīmi kā tiešu zaudējumu, un vienmēr svaigās rezerves skaitlis saistīs abu pretējo karavadoņu galveno uzmanību.

Parasti kauja savu virzienu jau ņem sākumā, gan tikko manāmā veidā. Bieži ar rīkojumu šis virziens jau dots izšķirošā veidā, tad tas ir tā karavadoņa gudrības trūkums, kas kauju tik sliktos apstākļos ievadījis, bez kā viņš to pats apzinātos. Kur šis apstāklis nenotiek, kas ir lietas dabīgumā, tur kaujas gaita izvirzās vairāk lēnā līdzsvara pārmaiņā, kas drīzi, kā jau aprādīts, no sākuma nemanāmi izvirzās un tad kļūst ar katru laika sprīdi stiprāka un redzamāka.

Pa lielākai daļai karavadonis zaudēto līdzsvaru jau pirms atkāpšanās manīs, un tas apstāklis, ka kāds sīkums negaidīti uz visu operāciju stipri iedarbojas, ir būtībā tikai izpušķojums, ar ko katrs savu zaudēto kauju atstāsta.

Uzvarētais karavadonis ļaunās beigas parasti paredz jau labu laiku iepriekš, iekams viņš apņemas uzdot kauju. Ir gadījumi, ka kauja jau ņēma noteiktu izšķirošu virzienu uz vienu, bet tomēr izšķīrās uz otru pusi. Bet tie nav parasti, tie ir reti gadījumi. Ar šiem retiem gadījumiem rēķinās katrs karavadonis, pret kuru nostājusies laime, un viņam ar to jārēķinās, kamēr rodas kāda varbūtība, kur apstākļi varētu grozīties. Viņš cer ar stiprākiem pūliņiem, ar pāri palikušo morālisko spēku kāpinājumu, ar sevis pašu pārvarēšanu vai ar laimīgu gadījumu redzēt apstākli grozāmies un to dara tik tālu, cik drosme un ieskati to viņā savstarpēji nolemj.

Atlikušo svaigo rezervju attiecība dod pamatu pilnīgai izšķiršanai. Kaujas vadonis, kas pretinieku šinī apstāklī uzskata par pārāku, izšķiras par atkāpšanos. Jaunāko kauju savādība ir tā, ka visi nelaimes gadījumi un zaudējumi var tikt izlaboti ar svaigiem spēkiem. Veids, ar kādu karaspēku ved cīņā, atļauj katrā nepieciešamā stāvoklī to izlietot. Kamēr karavadonim, pret kuru nostājas kara laime, vēl ir rezervju pārsvars, tikmēr viņš savu lietu neuzdos. Bet no acumirkļa, kad tā rezerves paliek vājākas par pretinieka rezervēm, tad izšķiršanās jau notikusi, un tas, ko viņš vēl tagad dara, atkarājas no apstākļiem, no drosmes un izturības, kas viņam doti un kas dažreiz var izpausties arī neprātīgā stūrgalvībā.

Ja, no vienas puses, uzvarām bagāts iekarotāja pavēlošs lepnums, nelokāma griba no iedzimtas stūrgalvības, cildenās sajūsmas straujums no kaujas lauka negrib atkāpties, jo tur jāatstāj gods, tad, no otras puses, prāts nosaka neuzdot visu, nelikt pēdējo uz spēli, bet atstāt tik daudz, cik nepieciešams, lai kārtīgi atkāptos.

Cik augsti drosme, nepiekāpība un pastāvība karā tiek atzīta, cik maz izredžu uz uzvaru tam, kas nevar izšķirties to ar visiem spēka pūliņiem meklēt, tad tomēr ir robeža, pāri kurai stīvēšanās uzskatāma tikai par izmisuma neprātu.

Atkāpjoties ienaidnieka teritorijā, nepieciešami ir sagatavoti ceļi. Kam ļoti sliktos apstākļos jāatkāpjas, vajadzība pēc tiem dubultojas. Kam, piemēram, Krievijā 120 jūdzes jāatiet, tam šī vajadzība trīskāršojas. Ar sagatavotiem ceļiem mēs saprotam tos, kas no etapa spēkiem apsargāti un kur atrodas noliktavas.

Zaudēta kauja, kaujas spēka vara ir lauzta, vairāk morāliski, kā fiziski. Otrā zaudēta kauja, bez kā rastos jauni izdevīgi apstākļi, novestu pie satriekšanas. Varbūt pie pilnīgas bojāejas. Tā ir militāra aksioma. Atkāpšanās notiek pēc lietas dabiskuma līdz tam punktam, kur spēku līdzsvars atkal sasniegts, tas var notikt ar pastiprinājumiem, nozīmīgā apcietinājuma aizsardzībā, lieliem apgabala atstatumiem vai ar ienaidnieka varas izplešanos. Zaudējumu un satriekšanas samērs šo līdzsvara brīdi tuvinās vai attālinās, to vēl vairāk iespaidos pretinieka raksturs. Cik nav piemēru, ka satriekts karaspēks nelielā attālumā tika atkal uzstādīts, bez kā apstākļi kaujā būtu mainījušies. Šis apstāklis meklējams vai nu pretinieka morāles vājumā, vai arī, ka kaujā iegūtais pārsvars nav pietiekošs, lai novestu līdz enerģiskam triecienam.

Pirmo, ko iedomu spēks, — var teikt arī saprāts — nelaimīgā kaujā piesavinās, ir masas sakušana, teritorijas zaudējums, kas vairāk vai mazāk vienmēr gadās arī uzbrucējam, ja tam nelaimējas. Tad iznīcināta pirmsākuma kārtība, daļu sajaukšana, atkāpšanās briesmas, kas ar maz izņēmumiem vienmēr mazāk vai vairāk tiek turpināta. Jau pie pirmās atkāpšanās mums jāpamet vairums nogurušu un izkaisītu karavīru, bieži pat tie centīgākie, kas visvairāk riskēja un visilgāk izturēja. Sajūta būt uzvarētam, kas kaujas laukā tikai augstāko virsniecību sagrāba, tagad pāriet uz visiem. Kāpināts riebīgs iespaids rodas, atstājot ienaidniekam tik daudz centīgu draugu, kas tieši kaujā mums kļuvuši dārgi. Līdz ar to rodas arī kāpināta neticība vadībai, ko katrs padotais vairāk vai mazāk izjūt kā veltīgu pūliņu sekas. Šīs jūtas būt uzvarētam nav kaila iedomība, par kurām varētu noteikt. Tā ir negrozāma patiesība, ka pretinieks pārāks, un šī patiesība, kas savā pamatā bij tā apslēpta, ka to iepriekš nevarēja redzēt, tikai tagad, beigās, skaidri parādās. Patiesībai, ko sākumā varbūt izjuta, pretim bij jānostāda drošsirdīga pretošanās, jo patiesība, kas bij jāizšķir no sākuma, novirzījusies no acīmredzamības trūkuma uz cerības gadījumu, paļāvību laimei un liktenim. Tagad tas viss izrādījās velti un pretim mums rēgojas nopietna patiesība, stingri un pavēloši. (Spilgts piemērs ar Abesīniju. Ja Neguss būtu bijis tālredzīgāks un viņa prāts gaišāks, tad viņš itāliešiem prasīto būtu devis bez zināmas teritorijas upurēšanas, cits nekas nebūtu zaudēts. Turpretim tagad zaudēta valsts, tronis un desmitiem tūkstošu cilvēku. Tulk.)

Kas pēc zaudētās kaujas vēl tic vispārējā steidzošā atkāpšanā iegūt kādas priekšrocības un ātrāk sasniegt stipru stāvokli, tas ļoti maldās. Pirmām kustībām uz atpakaļ virzīšanos jābūt pēc iespējas mazām, un vispārīgi jāpieņem par pamatu neļaut uzspiest sev pretinieka gribu. Šo nodomu bez asiņainām cīņām ar ienaidnieku nevar panākt. Šis nolūks atmaksās to upuri. Ja tā nerīkosies, tad nonāks paātrinātā kustībā, kas drīzi var izvērsties par panisku bēgšanu, kas maksās vairāk cilvēku upurus, kā arjērgarda kaujas. Bez tam arī atlikušo drosmi neiznīcinās.

Stiprs arjergards, sastādīts no labākiem spēkiem, drošsirdīgākā vadoņa vadīts un galvenos mirkļos no visas armijas atbalstīts, rūpīga apgabala izlietošana, stipras aiztures, cik tālu to ienaidnieka avangarda drosme un apgabals atļauj, īsumā, — mazās kaujas ievadīšana: tie ir līdzekļi, kas pielietojami šādos apstākļos.

Grūtības atkāpšanā, dabīgi, lielākas vai mazākas tur, kur kauja izcīnīta vairāk vai mazāk labvēlīgos apstākļos un vairāk vai mazāk izturēta. Kā pie vienmērīgas kārtības atkāpšanās var labi veikties, ja pret pārsvarā esošo pretinieku cīnās līdz pēdējam vīram, pierāda kaujas pie Jenas un Belle-Allianses.

Lai izmantotu ienaidnieka vājumu vai kļūdas un saglābtu morālisko spēku attiecības, tad bez cīņas nedrīkst atkāpties ne pēdas, ja varas apstākļi to negrozāmi neprasa. Cik bieži ienaidnieks savas priekšrocības grib pārmērīgi izlietot, tur lēna, droša, ar stingru pretestību savienota atkāpšanās ir nepieciešama. Lielo karavadoņu un to karaspēku atkāpšanās līdzinās vienmēr ievainotas lauvas atiešanai, soļi pa solim, un šī ir neapstrīdami tā labākā teorija.

AIZSTĀVĒŠANĀS UN UZBRUKUMS

Kas ir aizstāvēšanās jēdziens? Atsist uzbrukumu. Kas tās pazīme? Nogaidīt šo uzbrukumu. 5ī pazīme vienmēr pārvērš rīcību par aizstāvošu, un tikai ar šo pazīmi karā atšķir uzbrukumu no aizstāvēšanās. Ka pilnīga aizstāvēšanās kara jēdzienam ir pretimrunājoša tamdēļ, ka tikai vienā pusē karotu, tad tāda aizstāvēšanās karā var būt tikai relatīva, un šī pazīme pielietojama tikai vispārējam jēdzienam un nav jāattiecina uz visām tā daļām.

Viena vienīgā sadursme ir aizstāvošā, ja mēs ienaidnieka tuvošanos vai uzbrukumu nogaidām, bet kauja —, ja mēs ienaidnieka tuvošanos mūsu nocietinājumiem ar savu uguni nogaidām. Turpretim karagājiens —, ja mēs nogaidām ienaidnieka tuvošanos mūsu karalaukam.

Visos šajos gadījumos vispārējam jēdzienam piekrīt nogaidīšanas un atsišanas pazīme, bez kā nonāktu pretrunā ar kara jēdzienu, jo mēs šinī pazīmē varam iegūt priekšrocības, nogaidot pretinieka uzbrukumu mūsu durkļiem, nocietinājumiem vai karalaukam.

Lai karu ari no otras puses patiesi vestu, tad uz ienaidnieka uzbrukumu jāatbild ar pretuzbrukumu, tad šis uzbrukuma akts aizstāvēšanās karā notiek savā ziņā zem aizstāvēšanās pazīmes, t. i., uzbrukums, ko mēs izlietojam, sakrīt ar stāvokļa vai karalauka iekšējo jēdzienu.

Aizstāvoties karagājienā, var sist uzbrukuma veidā, aizstāvoties karā, savus pulkus izlietot uzbrukuma veidā, beidzot, vienkāršos apcietinājumos, pretinieka uzbrukumam pretim sūtīt ofensīvas lodes. Aizstāvēšanās karavešanas forma nav tiešs vairogs, bet gan vairogs, kas sastādīts ar izveicīgu atjautību.

Kas ir aizstāvēšanās nolūks? Saturēt! Saturēt ir vieglāk, kā iegūt. Ja tas tā, tad aizstāvoties pie iedomājamiem līdzīgiem apstākļiem ir vieglāki, kā uzbrukt. Kur izpaužas lielāks vieglums, saturēšanā vai sargāšanā? Tais apstākļos, kur viss laiks netiek izlietots, aizstāvētājam no liela svara. Viņš pļauj tur, kur nav sējis. No ienaidnieka puses katra uzbrukuma atlikšana aiz nepareizās uztveres, bailēm vai arī slinkuma nāk aizstāvētājam par labu.

Šis, no sajēgas un nolūka izrietošais aizstāvēšanās labums meklējams aizstāvēšanās dabīgumā. Cits labums, kas no kara dabas izriet, ir vietējās apkaimes palīdzība, ko aizstāvētājs sevišķi izlieto.

Aizstāvēšanai ir negatīvs nolūks — saturēt; uzbrukumam pozitīvs — iekarot. Iekarošana vairo paša kara līdzekļus, bet saturēšana to nedara, tamdēļ jāsaka, ka aizstāvēšanās forma ir stiprāka par uzbrukšanas formu.

Ja aizstāvēšanās ir stiprāka karavešanas forma, kam negatīvs nolūks, tad pats par sevīm, ka tā izlietojama tik ilgi, cik ta sava vājuma dēļ nepieciešama. Tā atstājama tad, ja kļūst pietiekoši stiprs_ stādīt sev priekšā pozitīvu nolūku. Tā kā ar tās palīdzību kļūst par uzvarētāju un ar to parasti rodas izdevīgs spēka samērs, tad arī dabiskam karagājienam jāsākas ar aizstāvēšanos un jābeidzas ar uzbrukumu.

Par pēdējo nolūku karā uzskatīt tikai aizstāvēšanos ir tik pat pretrunīgs kara jēdziens, cik pretrunīgi bij saprast aizstāvēšanos pasivitāti ne tikai no visa, bet gan no visām tās daļām. Citiem vārdiem: karš, kur uzvara tiek izlietota tikai uzbrukuma atsišanai, būtu tikpat dīvains kā kauja, kur visabsolūtākā mērā valdītu aizstāvēšanās (pasivitāte).

Kā apkārtnes izdevīgums piepalīdz uzvarēt, ir pietiekoši saprotams. Piezīmējams, ka šeit nav runa tikai par šķēršļiem, kas uzbrucēju savā uzbrukumā aizkavē, kā: stāvi, bezdibeņi, augsti kalni, purvaini strauti un tamlīdzīgi, bet, ka arī tas apkārtnes labumam piekrīt, ja tas dod izdevību tanī apslēpties un sagrupēties. Pat par visvienaldzīgāko apgabalu var teikt, ka tā palīdzību izlieto tas, kas to pazīst.

Kā stratēģijā, tā arī taktikā tam, kas aizstāvas, pieder apkārtnes priekšrocības, bet, kas uzbrūk, — uzbrukuma priekšrocības. Pie uzbrukuma jāpiebilst, ka tas stratēģijai bezgalīgi darbojošāks un svarīgāks līdzeklis, kā taktikai. Taktikā uzbrukums reti kad noved pie lielas uzvaras paplašināšanas, turpretim stratēģijā nereti izbeidz visu karu vienā vilcienā. Atzīmējams, ka šī līdzekļa pielietošana pie pretinieka pielaiž lielas, izšķirošas, retas kļūdas, un tamdēļ tam uzbrukumā nav piešķirams liels svarīgums.

Ja aizstāvēšanās reiz uzņēmusi sevī kustības principu (kustību, kas gan sākas vēlāk par uzbrucēja kustību, bet, lai atbrīvotos no pasivitātes sastingušām važām, vienmēr vel laikā), tad lielākā apvienībā priekšrocība iekšējās saitēs kļūst izšķirošāka un darbojošāka uz uzvaru, kā uzbrukuma koncentrētai figūrai. Uzvarai jāiet iepriekš panākumiem. Iepriekš jāpārvar, lai tad domātu par nogriešanu. īsumā, šeit pastāv līdzīgs apstāklis, kā tas vispārīgi ir starp uzbrukumu un aizstāvēšanos.

Koncentrēta forma noved pie spīdošiem panākumiem, tomēr ekscentriska forma panākumus gatavo drošāki. Pirmā ir vājāka ar pozitīvāko, otra stiprāka ar negatīvo nolūku. Ar to šīs abas formas nostādītas jau zināmā karojošā .līdzsvarā. Jā vēl piebilst, ka aizstāvēšanai ne vienmēr iespējamība izlietot koncentrētos spēkus tamdēļ, ka tā ne visur ir absolūta, tad, mazākais, nebūs taisnība vairāk ticēt, kā tikai vienīgi šis iespaida veids būtu pietiekošs dot uzbrukumam vispārīgu pārsvaru par aizstāvēšanos; tad atsvabināsies no iespaida, ko uz spriedumu šis priekšāstādīšanas veids katrā gadījumā mēdz atstāt.

Iekšējo saišu, uz ko tas attiecas, priekšrocība aug līdz ar plašumu. Laiks, ko no dažiem tūkstoš soļiem vai pusjūdzes attāluma iegūst, dabīgi nevar būt tik liels, kā laiks, ko iegūst no vairāku dienu gājieniem vai divdesmit līdz trīsdesmit jūdzēm. Pirmie, mazākie plašumi, pieder taktikai, lielākie — stratēģijai. Ja arī stratēģijai sava nolūka sasniegšanai nepieciešams vairāk laika kā taktikai un armija nav pārvarama tik ātri kā bataljons, tad laiks stratēģijā pieņemas tikai līdz zināmam punktam, īpaši, kad kauja tiek vilcināta, un vēl dažas dienas, kad kauja izvairās no izšķirošiem upuriem. Bez tam vēl daudz lielāka starpība atrodas īstenā atstarpā, ko vienā vai otrā. gadījumā iegūst.

Taktikā, pie maziem attālumiem, vienas daļas kaujas kustības notiek, gandrīz otrai daļai redzot. Uz ārējās līnijas stāvošais savu ienaidnieku drīz ieraudzīs. Stratēģijā pie vislielākiem attālumiem reti notiek, ka vienas puses kustības netiek apslēptas no otras daļas, vismaz vienu dienu. Ir gadījumi, kur lielākas daļas nedēļām ilgi paliek apslēptas.

Viegli var iedomāties, cik lielu priekšrocību iegūst tas, kas visvairāk spējīgs izmantot dabas apstākļus.

Ātra, spēcīga pāriešana uzbrukumā ir mirdzoša atmaksa un aizstāvēšanās spīdošākais panākums. Kas aizstāvēšanās jēdzienā to tūlīt nepiedomā vai kas to tūlīt neietver, tam aizstāvēšanās pārākums nekad nebūs skaidrs. Viņš vienmēr domās par piemērotiem līdzekļiem, kas ienaidnieku iznīcina ar uzbrukumu. Šie līdzekļi nav atkarīgi no spējas mezglu savilkt, bet gan to saraut.

Tā ir viena liela sajaukšana zem uzbrukuma vienmēr iebrukumu saprast, kas aizstāvēšanos kā ciešanas un sajukumu liek uzlūkot.

Saprotams, iekarotājs savu apņemšanos karot izpildīs ātrāk kā lēnprātīgs aizstāvētājs. Ja iekarotājs savu nolūku pienācīgi prot noslēpt, tas pretinieku pārsteigs, bet tas karam ir kaut kas svešs. Karš ir vairāk priekš aizstāvētajā, ka priekš iekarotajā, jo tikai uzbrukums izsauc aizstāvēšanos un līdz ar to arī karu.

Kā Bonaparts apgalvoja, iekarotājs vienmēr ir miermīlīgs. Viņš labprāt ievilktos mūsu valstī, bet, tā kā to viņš nevar, tad mums ^nepieciešams karš un sagatavošanās tam. No tā izriet, ka tieši vājiem, kam jāaizstāvas, vienmēr jābūt apbruņotiem, lai tiem nevarētu uzbrukt. Tā to vēlas kara māksla.

Ātrāka ierašanās kaujaslaukā pa lielākai tiesai atkarājas ne tā no uzbrukuma vai aizstāvēšanās nolūka, kā no citām lietam. Tas nav iemesls, bet tikai sekas no tā. Ja izdevība pietiekoši liela, tad tas, kas ātrāk gatavs, aiz šī iemesla iet uzbrukuma. Kas vēlāk sagatavots, uzbrukumā kaut cik izlīdzināties var vienīgi ar aizstāvēšanās priekšrocībām.

Uzbrukums, starp citu, vispārīgi uzskatāms kā ieguvums, kas šo jauko ieradumu ļauj izlietot no iepriekšējās sagatavošanās. Šo vispārīgo priekšrocību izlietot katrā atsevišķā gadījumā nebūt nav nepieciešami.

Kā neviens aizstāvēšanās karagājiens nav sastādīts no kailiem aizstāvēšanās elementiem un neviens uzbrukuma karagājiens nesastāv tikai no uzbrukuma elementiem, tā arī katra karagājiena uzbrukumam, kas nenoved pie miera noslēgšanas, neizbēgami jābeidzas ar aizstāvēšanos, izņemot starplaiku, kur abas pretējās armijas atrodas aizstāvēšanās stāvoklī.

Tādā veidā tā ir pati aizstāvēšanās, kas piepalīdz vājināt uzbrukumu. Tā ir tikai maza viltība, ko mēs par galvenāko uzbrukumu ļaunumu uzlūkojam, kas vēlāk noved pie neizdevīgas aizstāvēšanās.

Ar šo izskaidrojams, ka tā starpība, kas uzbrukuma un atkāpšanās karā pirmsākuma formas spēkā pastāv, pakāpeniski mazāka kļūst.

Uzbrukuma nolūks ir nokļūt mūsu karalaukā, vai mazākais, lielākā daļā no tā, jo zem sajēgas «viss» jāsaprot mazākais, lielākā masa no visa. Jo vienai no dažām jūdzēm zemes strīpas iegūšanai stratēģijā nav patstāvības nozīmes.

Iekams uzbrucējs to vēl nav ieguvis un no mūsu varas baidās, vai nav vēl sagatavojis uzbrukumu mūsu karalaukam, vai mūsu stāvokli vēl nav uzmeklējis, vai no kaujas, ko mēs gribējām viņam sniegt, izvairās, tikmēr aizstāvēšanās nolūks vienmēr ar panākumu ir izpildīts. Bez šaubām, šis panākums ir tikai relatīvs, kas pretuzbrukumam netieši varēja spēkus dot.

Viņš tos var dot arī tieši, viņš ir ceļā uz to, jo laiku, kas aizrit, zaudē uzbrucējs. Laika neizlietošana ir zaudējums, kas kādā nebūt veidā to vājina, kas to cieš.

Reti vai, mazākais, ne vienmēr, karavadonis sev raksta priekšā, ko viņš grib iekarot, bet viņš ļauj tam atkarāties no apstākļiem. Viņa uzbrukums bieži vien noved tālāk, kā bija domāts.

Mēs redzējām, ka karā, vispārīgi aizstāvoties, arī stratēģijā, nav absolūta nogaidīšana un atsišana, tātad ne pilnīga, bet gan tikai relatīva ciešana, pārņemta no vairāk vai mazāk uzbrukuma principiem. Tikpat uzbrukums nav atsevišķa vienība, bet vienmēr sajaukta ar aizstāvēšanos. Starp abām rodas tā starpība, ka aizstāvēšanās bez ofensīva pretuzbrukuma nemaz nav iedomājama, kas ir nepieciešama aizstāvēšanās sastāvdaļa, kurpretim pie uzbrukuma pretuzbrukums vai akts jau pats par sevīm ir pilnīgs jēdziens. Uzbrukumam aizstāvēšanās vajadzīga ne sevis dēļ, te laiks un plašums, pie kā tas siets, pieved tam aizstāvēšanos kā nepieciešamu ļaunumu.

Pirmkārt, uzbrukums nevar tikt vests līdz pilnīgumam ar vienādām sekām, tas prasa atpūtas brīžus, un šajos atpūtas brīžos, kur uzbrukums pats tiek neitralizēts, aizstāvēšanās apstāklis rodas pats no sevis.

Otrkārt, plašums, ko uzbrucēja karaspēks atstāj aiz sevis, kas nepieciešams tā pastāvēšanai un ne katrreiz ir segts pret uzbrukumu, bet apsargājams atsevišķi. Tas karā ir uzbrukuma akts , it sevišķi stratēģijā, kas pastāvīgi saista un maina uzbrukumu un aizstāvēšanos, kur pēdējā nav lietderīga gatavošanās uzbrukumam, ne uzbrukuma kāpinājums, tātad ne darbojošais princips, bet gan nepieciešams ļaunums, krītošā tendence, kas izriet no kailās smaguma masas. Tas ir uzbrukuma mantojuma grēks, tas viņa nāves spriedums. Mēs sakām — krītošā tendence tamdēļ, ka aizstāvēšanās nedara neko uzbrukuma stiprināšanai un jau ar laiku zaudējumu, kas no viņas izriet, mazina tās iespaidu.

Katram uzbrukumam jābeidzas ar aizstāvēšanos. Kā tas notiek, atkarājas no apstākļiem. Tie var būt labvēlīgi, ja naidnieka spēki sagrauti, bet ļoti grūti, ja tas tā nav. Pie katra uzbrukuma jāsagatavojas uz ļaunumiem, kas piemīt aizstāvēšanai.

Kur uzvaru meklē aizstāvēšanās kaujā, tur nedrīkst iztrūkt ofensīvā daļa, jo no tās var izvirzīties visa izšķirošā darbība uz uzvaru tikpat, kā no ofensīvas kaujas, jo stratēģiskām kombinācijām pamatā nav starpības starp uzbrukuma un aizstāvēšanās kaujām.

Kas par defensīvo kauju teikts, met jau lielu gaismu uz ofensīvo kauju.

Kauju acīs mēs paturam tur, kur visstiprāki izteikta aizstāvēšanās, lai tās būtība kļūtu taustāma. Bet vismazāk kaujas ir šī veida. Pretējās kaujas ir visvairāk, jo tur defensīvais raksturs izzūd. Citādi stāv ar ofensīvu kauju, jo tā patur visos apstākļos savu raksturu. Uzbrukuma kaujas galvenākās dīvainības ir apņemšanās vai apiešanas kustības.

Kauja ar apiešanas kustībām, pats par sevīm, dod lielas priekšrocības. (To plašos apmēros pielietoja Latvijas atbrīvošanas karā. Tulk.) Starp citu, šāda kauja ir taktikas priekšmets. Uzbrukums šīs priekšrocības nevar uzdot tamdēļ, ka aizstāvēšanai ir pretlīdzeklis. Uzbrukums pats šo līdzekli nevar pielietot, jo ar pārējiem aizstāvēšanās līdzekļiem tas ir šaurā sakarībā. Lai ienaidnieku, kas mūs apņem, atkal ar panākumu apņemtu, pašam jāatrodas izmeklētā un labi ierīkotā pozīcijā. Bet te no liela svara ir tas, ka ne visas priekšrocības var pielietot, ko aizstāvēšanās tiešām var dot. Pie aizstāvēšanās vairums līdzekļu ir trūcīgas izpalīdzības. Pa lielākai tiesai aizstāvētāji atrodas ļoti apspiestā un apdraudētā stāvoklī un, tādā veidā ļaunāko gaidot, nāk uzbrukumam tikai pusceļā pretim.

Kaujas sekām, ko no apņemšanas kustībām vai grozītu fronti vajadzētu uzlūkot par uzbrukuma izdevīgu apstākļu savienojumu, parasti ir morāliskais un fiziskais pārākums.

Aizstāvēšanās kaujas izšķiršanās karavadonim pēc iespējas ilgāki jānovilcina, lai ar to iegūtu laiku, jo parasti neizšķirta kauja aizstāvētājam ir ieguvums, kurpretim karavadonim uzbrukuma kaujā ir vajadzība izšķiršanos pasteidzināt. Katra pārsteigšanās ir savienota lielām briesmām, jo tā noved pie spēka izšķērdības.

Dīvainība uzbrukuma kaujās ir tā, ka mēs nepazīstam pretinieka stāvokli. Tā ir staigāšana nezināmos apstākļos. Jo vairāk tas notiek, jo vairāk nepieciešama spēka apvienošana un apiešanai jādod priekšrocība pret apņemšanu.

Ka galvenos augļus tikai pie atkāpšanās iegūst, par to jau aizrādīts agrāk. Pēc lietas būtības sekošana augstākā mērā ir neatlaidīgākā darbības daļa ofensīvā kaujā, kā aizstāvēšanās kaujā.

Stingri ņemts klusums kareiviskā aktā ir pretrunā ar lietas dabīgumu, jo abas armijas, kā divi naidīgi elementi, viena otru iznīcinātu, Ka uguns un ūdens nekad neatrodas līdzsvarā, tie tik ilgi iedarbojas viens uz otru, līdz viens pilnīgi izzūd. Ko teiktu no diviem cīkstoņiem, ja tie turētu apkamptu viens otru stundām ilgi, bez kā izdarītu kaut kādu kustību?

Kareiviskam aktam vajadzētu ritēt kā uzvilktam pulkstenim, pastāvīgā kustībā. Cik mežonīga kara daba arī nebūtu, tā tomēr guļ pie cilvēka vājuma ķēdes.

Ja mēs apskatām kara vēsturi, tad pamatapstākļos neapturama mērķa sekošanai bieži vien atrodam daudz pretējā, — pilnīgi klusumu un bezdarbību. Tieši karā darbība armijām ir izņēmums. Atzīmēsim tikai trīs iemeslus, kas noved pie bezdarbības.

Pirmais, kas pastāvīgi iespaido darbību un kļūst par nedarbojošos principu, ir cilvēka gara dabīgās bailes un neizšķiršanās, savā veidā smagums dvēseles pasaulē. Parastiem raksturiem kara liesmu elementā ir smagi jācieš. Lai kustība kļūtu par pastāvošu, uzmudinājumiem jābūt stiprākiem un atkārtotiem. Ja priekšgalā nestāv kareivisks, uzņēmīgs gars, kas jūtas kā zivs ūdenī savā pareizā elementā vai no augšas nespiež liela atbildība, tad nekustīgs klusums kļūst par dienaskārtību un uz priekšu virzīšanās ir izņēmums.

Otrs iemesls — cilvēka nepilnīgi ieskati un spriedumi, kas karā spilgtāk kā citur izpaužas tamdēļ, ka nevienmēr savu stāvokli noteikti pazīst, bet arī pretinieka stāvoklis aizplīvurots, un tas jāmin no sīkumiem. Tas bieži noved pie apstākļa, ka abas pretējās puses uzskata par savu arī tur to pašu priekš-, metu, kur otra interese ir pārsvarā.

Trešais iemesls, kas kā traucējums pulksteņa mehānismā rodas un laiku pa laikam pilnīgu klusumu rod, ir lielākais aizstāvēšanās stiprums. Var gadīties, ka uzbrukumam abas daļas reizē ne tikai jūtas par vājām, bet tā ir arī tiešamībā.

Katrs uzbrucējs, kas savam pretiniekam grib paiet garām, ir sapīts divos pretējos centienos. Lai sasniegtu uzbrukuma priekšmetu tiešamībā, tas cenšas uz priekšu, bet varbūtība katru acumirkli sagaidīt uzbrukumu no sāniem rod vajadzību ik brīdi uz to pusi uzbrukt pretim, pat ar apvienotu varu. Abi šie centieni ir pretrunīgi un rod tādu samaisīšanos iekšējos apstākļos un smagumu rīcībā un, lai tos piemērotu visos apstākļos, tad stratēģija sliktākos apstākļos gandrīz nevar atrasties. Ja uzbrucējs noteikti zinātu, kur viņam uzbruks, tad tas ar mākslu un izveicību visu sagatavotu, bet nezināšanā un pie nepieciešamības virzīties uz priekšu nevar gandrīz izpalikt, kad, kaujai rodoties, tā to atradīs nabadzīgos, steigšus sagrābtos, bet nekādā ziņā izdevīgos apstākļos. Stratēģija apņemšanai ar nolūku izšķirt kauju ir, salīdzinot ar vienkāršu uzbrukumu, lielāks izšķirošāks raksturs, jo panākuma lielums tiek kāpināts, bet panākuma varbūtība vājināta. Tāda darbība pienākas stiprākam, kam ar skaitlisko pārsvaru panākums zināmā mērā jau nodrošināts un kas no tā atkarīgs.

Saprotams, ka karā nekad negribas konstatēt, cik augsti karavadonis ar savu paša spēku, t. i., ar savu talantu un laimi, gribēs iejaukties. Tas viņam nenoliedzami jaatstāj pašam, jo tā ir drosmes mēraukla, ar ko viņš seko savam mērķim. Teorijā var tikai prasīt, lai viņš pazītu objektīvus apstākļus un pareizi tos apsvērtu, tātad neriskētu, bez ka nezinātu.

APLŪKOŠANA UN IZREDZES

Nekad nepiedzīvosim, ka valsts, kas citā lietā uzstājas, to ņems tikpat nopietni, kā uzstājoties savā laba. Sados apstākļos parasti nosūta mērenu palīdzības armiju, un, ja_ tai nelaimējas, tad šo lietu uzskata par izbeigtu un meklē pēc iespējas lēti no tās lietas izkulties.

Bet arī tad, kad divas valstis tiešām karo pret trešo, tas to neuzskata par līdzīgu ienaidnieku, kas iznīcināms, lai ienaidnieks neiznīcinātu pašus, bet bieži vien visu to nokārto ka veikala lietu. Skatoties pēc briesmu apstākļiem, kas tam jāpārvar, vai ieguvumu, kas tam sagaidāms, katrs ieliek akcijas no tik un tik simts tūkstošu vīriem un uzskata, ka bez tiem nekas vairs nav zaudējams.

Savā ziņā šādām lietām būtu iekšējs saturs, un kara teorija nonāktu mazākā apmulsuma, ja šī palīdzība, kas pienākas, tiktu pilnīgi nodota karā esošai valstij, laita to izlietotu savām vajadzībām. To tad uzskatītu par nomāto karaspēku. Bet n0 šī apstākļa tas ļoti attālinās. Parasti palīdzības karaspēkam ir pašam savs karavadonis, kas atkarīgs tikai no savas valdības, kura tam nosprauž mērķi, kas ar viņas nolūka nepilnību vislabāk saskan.

No sabiedrotiem tā ir viena savāda kara vešana, ka tie ar ārējām briesmām netiek novesti pie vienības un noteiktības.

Savu spēli dzen dalītas politiskas intereses, kas beigās izsauc nevienprātību, pretrunas un pilnīgu neprātību.

Ja viena vara viena pati karo, tā var izšķērst laiku un spēkus pēc patikas, no tā otram neceļas neizdevība. Bet sabiedroto ka ravēšana nevar iztrūkt, ka vienas puses uzkrītošā bezdarbība ari otru pusi uz to pašu pamudina vai otru pusi tā sanikno, ka notiek līguma laušana.

Jau vienas armijas vadīšana, kur trīs ceturtdaļas no tās pieder citai valstij, ir cita veida uzdevums, kā armiju vadīt — kā noteicējs vai ka autoritatīva persona. Kas to nemana, ka pašu mājās jūtas pavisam cits kungs nekā svešā, neskatoties uz visiem nodotiem varas pilnīgumiem.

Kas vispārīgi var teikt, ka nelaimīgi uzņēmumi karā, kas cēlušies ar veselu rindu kļūdām, savā iekšējā sakarībā ir tā radīti —, kā vispārība to tic. Cilvēki, kas darbojas, ja tie ari piederētu pie sliktākiem karavadoņiem, nav bez vesela cilvēka prata un nekad, nedarīs tādas neprātības, kā daudzkārtīgi nepraša vai vēstures kritiķis viņam to pieskaita.

Spiedēji būtu pa lielākai tiesai pārsteigti, ja tie pazītu tuvākos darbības motīvus un būtu tikpat pievilti kā karavadonis, kas tagad kā apmāts stāv mums priekšā. Kļūdām, bez šaubām, jābūt, tikai tas atrodas parasti dziļāk, savā uzskatā un rakstura vājumos, kas uz pirmo acu uzmetienu par tādām neizliekas, bet_ kuras atrod un skaidri iepazīst, ja visus apstākļus, kas uzvarēto viņa darbībā vadīja, salīdzina ar panākumu'. Pēc tam šo taisnību atrast ir kritikai atļauts. To tai nevar ar izsmieklu pārmest, jo tā viņas nodarbošanās, kas, bez šaubām, vieglāk, ka darbības acumirklī uztvert pareizo.

Ta ir savā ziņā vājuma zīme, ja mēs redzam gandrīz visas armijas sekojam pamatdomai par nelaimīgajiem kara notikumiem, cik Nespējams maz paziņot. Lietas, līdz sīkumam apgaismotas, izrādīsies daudz labāk, kā nepareizi apgaismotas.

Kā kara lauks stratēģijā ir tikai punkts, tā vienas kaujas laiks stratēģijā ir tikai moments un ne plūdums. Vienas kaujas gals un iznākums ir stratēģijas diženums.

Stratēģijā nav uzvaras. No vienas puses, taktikas uzvaras labvēlīga sagatavošana ir stratēģijas panākums. Jo lielāka ir šī stratēģiska uzvara, jo šķietamāka uzvara kļūst kaujā. No citas puses, stratēģisks panākums ir izcīnītas uzvaras izlietošana.

Jo vairāk notikumi stratēģiju ar savām kombinācijām pēc gūtās kaujas tās sekās ievilks, jo vairāk viņa no atkritušām drupām, kuru pamatstiprums ar kauju satricināts, spēs pie sevis pievilkt, jo vairāk stratēģija lielos vilcienos iegūs, kas pašā kaujā ar pūliņiem atsevišķi ļoti grūti izcīnīts, — jo lielāki stratēģijas panākumi.

Kara māksla savā augstākā stāvoklī kļūst par politiku, bet par tādu, kas nošu vietā kaujas piegādā.

Runā pavisam kaut ko citu, ko grib teikt, ja, kas bieži notiek, politikas kaitīgs iespaids runā uz kara vadīšanu. Tas nav tas iespaids, bet pati politika, kam vajadzētu pārmest. Ja politika pareiza, t, i., ja tā trāpa savu mērķi, tad tā var karu savā sajēgā arī tikai izdevīgi iespaidot. Kur šis iespaids no mērķa attālinās, tur avots meklējams sagrozītā politikā.

Kara mākslas uzdevumam un tiesībai iepretim politikai it sevišķi jāsargājas, ka politika prasa lietas, kas karam pretdabīgas, lai tā aiz instrumenta darbības nezināšanas nepielaiž tā pielietošanā kļūdas.

Nekas dzīvē nav tik svarīgs, kā tieši izdibināt apstākli, no kura lietas vēro un apspriež. Mēs varam tikai no viena viedokļa masas parādības savā vienskaitlī uztvert, un tikai viedokļa vienība mūs var glābt no pretrunām.

Ja karš pieder pie politikas, tad tas pieņems tās raksturu. Ja politika lieliska un spēcīga, tad arī karš tāds būs. Tikai ar priekšāstādīšanas veidu karš kļūst par vienību. Tikai ar vienību var visus karus kā savā veidā lietas uzskatīt, un tikai ar šo veidu spriedumam tiek dots pareizs stāvokļa redzes viedoklis.

Ja asiņainas kaujas ir šausmīga skatu spēle, tad tām jābūt par pamatu karu vairāk cienīt, bet ne ieročus, kas tiek lietoti, laiku pa laikam aiz labsirdības strupākus padarīt, līdz kāds atkal starpā nāk un ar savu asu šķēpu mums nocērt locekļus no ķermeņa.

Viena valsts vai karavadonis, kas savu karu noteikti pēc saviem nolūkiem un līdzekļiem prot iekārtot, ne par daudz un arī ne par maz dara, ar to dod lielāku pierādījumu no savas ģenialitātes.

Šis ģenialitātes iespaids neizpaužas jaunizgudrotās darbības uzkrītošās formās, bet laimīgā gala panākumā no visa. Ta ir pareiza piepildīšanās no klusas domāšanas, ta ir beztrokšņaina visas darbības saskaņošana, kas mums būtu jāapbrīno, bet kas tikai gala panākumā izpaužas.

Par Hugo Helmani

HELMANIS HUGO Indriķa dēls (1895-1941) - 1. Liepājas kājnieku pulka kapteinis. Lāčplēša kara ordeņa kavalieris. Ordenis piešķirts 1920. gadā

Dzimis 1895. g . 18. apr. Rīgā. Vidējā izglītība.

Krievu armijā iestājies 1914. g . jūl. 1915. g . beidzis Nikolaja kara inženieru skolu. Ieskaitīts 8. Sibīrijas sapieru bataljonā Ziemeļu frontē, tajā pašā gadā pārcelts uz 12. aviācijas divizionu. Piedalījies vairākās gaisa kaujās. Divreiz kritis vācu gūstā, abas reizes izbēdzis. Kaujās iznīcinājis 2 ienaidnieka aeroplānus. Apbalvots ar vairākiem ordeņiem, paaugstināts par poručiku.

Latvijas armijā iestājies brīvprātīgi 1919. g . 19. jūl., pārnākot no vācu Malmedes bataljona. Iedalīts 1. Liepājas kājnieku pulkā vada, vēlāk rotas komandiera amatā. Piedalījies daudzās kaujās un izlūkgājienos. 1919. g . okt. paaugstināts par kapteini.

1920. g. 6. janv. Latgalē pie Makužu sādžas ienaidnieka aizmugurē H. negaidītā triecienā ielauzās sādžā, kur ieguva lielgabalu, 2 ložmetējus u. c. karamateriālus.

Veicis daudzus līdzīgus varoņdarbus, kas aprakstīti brošūrā "Kapteiņa Helmaņa izlūku gājieni Latgales frontē". 1921. g . iecelts par rotas komandieri, jūl. atvaļināts. 1922. g . nov. iestājies Iekšlietu ministrijas dienestā, sevišķu uzdevumu vecākais ierēdnis. 1923. g . iecelts par Jelgavas apr. priekšnieku. 1924. g . pārvietots tādā pašā amatā Kuldīgā. 1924. g . Kuldīgas aizsargu pulka komandieris. 1925. g . apr. pārgājis uz robežpoliciju Jelgavas apr. 1926. g . atvaļināts.

1927 g. atgriezies armijā 10. Aizputes kājnieku pulkā. Disciplinārā kārtā atvaļināts 1927. g . sept, 1928 - 1929. g . Zilupes robežapsardzības apg. grupas priekšnieks. Pēc tam nodarbojies ar automašīnu tirdzniecību Rīgā. Biedrības "Lāčplēšu dižcilts" priekšnieks.

Padomju okupācijas gadā nacionalizēto namu uzmērīšanas darbu vadītājs namu pārvaldē Jelgavā. 1941. g . 4. febr. apcietināts. 18. jūn. pārvests uz Astrahaņas cietumu. 1941. g . 30. okt. kara tribunāls piesprieda H. nāvessodu (KPFSR KK 58-13, 58-2). Nāvessoda izpildes datums nezināms.

Content

fon Klauzevics Kārlis Filips Gotlībs Kara un karavešanas pamatdomas

Ievads

KARA BŪTE UN MĒRĶIS

KARA MĀKSLA UN TEORIJA

KAREIVISKIE TIKUMI. KARASPĒKS UN KARAVADONIS

KARA PLĀNS . SKAITLISKAIS PĀRSVARS. KUSTĪBAS KARĀ. NENOTEIKTĪBA ZIŅĀS

OPERĀCIJAS BĀZE. KUSTĪBAS. CIETOKŠŅI. KALNU KARŠ

SADURSMES. ZAUDĒJUMI. REZERVES. GALVENĀ KAUJA. UZVARA UN SEKOŠANA

ZAUDĒTĀ KAUJA UN ATKĀPŠANĀS

AIZSTĀVĒŠANĀS UN UZBRUKUMS

APLŪKOŠANA UN IZREDZES

Par Hugo Helmani