Franss Anatols

Karalienes Pīļpleznas cepešmāja

Anatols Franss

Karalienes Pīļpleznas cepešmāja

.

Karalienes Pīļpleznas cepešmāja

.

Mans nodoms ir pastāstīt, kādas neparastas sastapšanās gadījušās manā mūžā. Ir bijušas gan jaukas, gan dīvainas tikšanās. Tās atceroties, man pašam rodas šaubas, vai tikai neesmu to visu redzējis sapnī. Es pazinu kādu gaskoniešu kabalistu, par kuru nevaru sacīt, ka viņš bija gudrs, jo gāja bojā ļoti nožēlojamā kārtā, bet kādu nakti Gulbju salā viņš man teica cildus vārdus, ko es, par laimi, paturēju prātā un centos izlikt rakstos. Viņa runu tematsbija maģija un okultās zinātnes, ar ko ļaudis mūsdienās ļoti aizraujas. Visi runā tikai par rozenkreiceriem *. Starp citu, es neloloju cerības ar šo vēstījumu iemantot lielu godu. Vieni sacīs, ka tas viss ir izdomāts un to nevar saukt par patiesu mācību, otri — ka esmu pateicis tikai to, kas visiem jau zināms. Atzīstos, man nav kabalistikā * sevišķi plašu zināšanu, jo mans skolotājs gāja bojā, tikko sācis mani ievadīt tās noslēpumos. Tomēr arī tas mazums, ko paguvu iemācīties no viņa mākslas, liek man domāt, ka tajā viss ir maldi, māns un niecība. Turklāt, pietiek jau ar to vien, ka maģija ir pretrunā ar reliģiju, lai es to visiem spēkiem noraidītu. Taču, lai mani nenoturētu par vēl lielāku nejēgu, nekā patiesībā esmu, uzskatu par pienākumu izteikt savas domas kādā šās viltus zinātnes jautājumā. Man nebūt nav sveši kabalistu vispārējie uzskati, it kā silfi, salamandras, elfi, gnomi un gnomidas piedzimstot ar tikpat iznīcīgu •dvēseli kā ķermenis un iegūstot nemirstību vienīgi saskarē ar magiem. Mans kabalists turpretī mācīja, ka mūžīgā dzīvība nav dota nevienai radībai, vienalga, vai tā mīt zemē vai gaisā. Esmu pieturējies pie viņa viedokļa, nemēģinādams to apspriest.

1. NODAĻA

Mani sauc par Elmu Loranu Žaku Menetrjē. Manam tēvam Leonāram Menetrjē Sv. Jēkaba ielā piederēja cepešmāja ar izkārtni «Pie karalienes Plļpleznas». Kā zināms, šai karalienei kājas bija ar pleznām, tāpat kā zosīm un pīlēm.

Cepešmājas nojume_ pacēlās iepretī Sv. Benedikta Kroplā baznīcai starp Zilla kundzes sīkpreču tirgotavu «Pie trim jaunavām» un Biezo kunga grāmatnīcu «Zem svētās Katrīnas», netālu no «Mazā Bakha» krodziņa, kura vīnogulājiem rotātie treliņi veidoja Virvinieku ielas stūri. Tēvs mani joti mīlēja, un, kad es pēc vakariņām biju apguldīts savā mazajā gultiņā, viņš saņēma manu roku, citu pēc cita atlieca pirkstiņus, sākot ar īkšķi, un skaitīja:

—   Sis te nokāva, tas noplūca, tas izcepa, tas apēda. Un mazajam Rikiki netika nekas.

—  Vāru, vāru mērci! — viņš piebilda, kutinādams ar mana mazā pirkstiņa galu delnas dobīti.

Un viņš skaļi smējās. Arī es smējos, laizdamies miegā, un māte apgalvoja, ka smaids palicis uz manām lūpām līdz pat otram rītam.

Mans tēvs bija labs cepešnieks un dievbijīgs cilvēks. Tāpēc svētku dienās viņš nesa cepešnieku amatmeistaru karogu, uz kura bija glīti izšūts svētais Laurentijs ar cepjamrestēm un zelta palmas zaru. Tēvs mēdza laiku pa laikam sacīt man šādus vārdus:

—   Žako, tava māte ir svēta un cienījama sieviete.— So teicienu viņš ar labpatiku atkārtoja. Taisnība, māte katru svētdienu gāja baznīcā, ņemdama līdzi grāmatu ar lieliem burtiem. Viņai bija grūti lasīt siki iespiestus burtus, no kuriem, tā viņa sacīja, metas raibs gar acīm.

Tēvs katru vakaru pavadīja pāris stundu krodziņā «Pie mazā IJakha», kur bieži varēja satikt Žaneti liras spēlētāju un Katrīnu mežģiņu darinātāju. Un katrreiz, kad viņš no turienes pārnāca mazliet vēlāk, nekā parasts, viņš, maukdams galvā savu kokvilnas mici, sacīja mīlīgā balsī:

—   Barba, dusiet mierā! Nupat vēl es teicu klibajam nažu kalējam, ka jūs esat svēta un cienījama sieviete.

Man bija seši gadi, kad tēvs kādā dienā. paraustīdams uz leju priekšautu, — tā bija zīme, ka viņš kaut ko izlēmis, — sacīja man šādus vārdus:

—   Mūsu labais suns Miro ir griezis iesmu četrpadsmit gadus. Man nav viņam ko pārmest. Viņš bija krietns kalps un ne reizes nenozaga ne vismazāko tītara vai zoss gabaliņu. Viņš jutās apmierināts, ja kā atalgojumu par savām pūlēm drīkstēja izlaizīt cepešpannu. Bet nabaga suns kļuvis vecs. Viņa ķepa ir stīva, acis nerāda, un viņš vairs neder kloķa griešanai. Tev, mans dēls Zako, būs jāstājas viņa vietā. Ar prātu un iemaņu tev darbs noteikti veiksies tikpat labi kā viņam.

Miro klausījās šos vārdus un piekrītot luncināja asti. Tēvs turpināja:

—   Uz ķeblīša sēdēdams, iesmu tagad griezīsi tu. Un, lai attīstītu prātu, atkārtosi ābeci, un, kad jau pratīsi lasīt drukātos burtus, tu iemācīsies no galvas kādu gramatikas vai līdzību grāmatu, vai jaukos domu graudus no Vecās un Jaunās derības. Jo dieva pazīšana un māka atšķirt labu no ļauna ir nepieciešama pat vienkāršā, bez kādas domāšanas veicamā amatā, pat manā, protams, necilajā, taču godīgajā darbā, kas bija arī mana tēva amats un būs tavējais, ja dievam tā labpatiks.

Kopš tās dienas es no rīta līdz vakaram sēdēju kaktā pie pavarda ar atvērtu ābeci uz ceļiem un griezu iesmu. Kāds lāga kapucīnietis, kas ar tarbu uz muguras mēdza nākt pie mana tēva pēc žēlastības dāvanām, palīdzēja man burtot un darīja to ar vēl jo lielāku prieku, kad mans tēvs, kas cienīja zināšanas, samaksāja par mācību stundām ar prāvu tītara gabalu un lielu glāzi vīna, tā ka beidzot lādzīgais kapucīnietis, redzēdams, ka es jau pietiekami labi nosaucu zilbes un atsevišķus vārdus, atnesa man skaistā izdevumā «Svētās Margaritas dzīves stāstu» un pēc šās grāmatas sāka māeīt mani lasīt tekoši.

Kādu dienu, kā parasts nolicis tarbu uz letes, viņš apsēdās man blakus un, sildīdams kailās kājas pavarda pelnos, lika vai simto reizi atkārtot:

Jaunava, visšķīstā, smalkā, Radībās nāc sievām talkā, Apžēlojies par mums!

Tai mirklī cepešmājā ienāca kāds garīdznieka drēbēs ģērbies vīrs ar druknu augumu, taču visai cēlu stāju un uzsauca skanīgā balsī:

—   Hei, saimniek, pasniedziet man pamatīgu gabalu cepeša!

Lai gan mati viņam bija nosirmojuši, viņš likās esam pašos spēka gados. Viņa mute smējās un acis raudzījās moži. Mazliet nokarenie vaigi un trīskārtīgā pazode majestātiski noslīdēja līdz garīdznieka apkaklītei, kura iztapīgā labvēlībā bija kļuvusi tikpat trekna un taukaina, cik kakls, ko tā ietvēra.

Mans tēvs ar amatam piedienīgu laipnību norāva mici no galvas un paklanīdamies sacīja:

—   Ja jūsu svētībai labpatiktu brītiņu pasildīties pie mana pavarda, es tūlīt pasniegtu, ko vēlaties.

Nelikdamies vairāk lūdzams, abats apsēdās pie kamīna blakus kapucīnietim.

Dzirdot mūku lasām:

«Jaunava, visšķīstā, smalkā, Radībās nāc sievām talkā …» —

viņš sasita plaukstas un iesaucās:

' — O! Tas ir rets putns! Neredzēts eksemplārs! Kapucīnietis, kas prot lasīt! Kā jūs sauc, mīļais brāli?

—   Esmu brālis Eņģelis, ievērības necienīgs kapucīniešu mūks, — mans skolotājs atbildēja.

Māte, no augšistabas sadzirdējusi balsis, nokāpa lejā veikaliņa telpā.

Abats viņu sveicināja pieklājīgi, bet jau kā pašu cilvēks un sacīja:

Kaut kas apbrīnojams, kundze: brālis Eņģelis ir kapucīnietis un prot lasīt!

Viņš pat lasa jebkuru rakstību, — māte atbildēja.

Un, pienākusi mūkam tuvāk, viņa pazina svētās Mnrgaritas lūgsnu pēc bildes, kur bija attēlota jaunava mocekle ar slacekli rokā.

—   So lūgšanu ir grūti lasīt, — viņa piebilda, — jo vārdi ir pavisam sīciņi un tik tikko atdalās cits no cita. Par laimi, vajag tikai uzlikt lūgšanu kā plāksteri uz visslimākās vietas, ja uznāk sāpes, un tā iedarbojas tikpat labi vai vēl labāk, nekā skaļi noskaitīta. Pati esmu izmēģinājusi, kungs, tai laikā, kad laidu pasaulē dēlu Žako, kas ir šeit klāt.

—   Par to nevar būt ne mazāko šaubu, labā kundze, — brālis Eņģelis atbildēja. — Svētās Margaritas lugšana ir visspēcīga tādās reizēs, par kurām jūs runājāt, tikai ar nosacījumu, ka tiek dota žēlastības dāvana kapucīniešiem.

Pēc šiem vārdiem brālis Eņģelis iztukšoja kausu, ko māte bija viņam piepildījusi līdz malām, uzmeta tarbu plecos un aizgāja uz «Mazā Bakha» pusi.

Tēvs uzlika galdā lielu gabalu cepta putna, un abats, izvilcis no kabatas maizes riku, vīna blašķi un nazi, uz kura vara spala bija attēlots nelaiķis karalis* Romas ķeizara tērpā pie antīkas kolonas, ķērās pie vakariņām.

Taču, iebāzis mutē pirmo kumosu, viņš pagriezās pret tēvu un prasīja sāli, izbrīnījies, ka jau pašā sākumā nav pasniegta sālnīca.

—   Tāds ir vecu vecais paradums, — viņš sacīja. — Senatnē sāli pasniedza par viesmīlības pierādījumu. Arī tempļos uz altāriem tika nolikti sālstrauki.

Tēvs piedāvāja viņam rupju, pelēku sāli no koka sālnīcas, kas bija pakārta pie pavarda. Abats pagrāba no tās, cik gribēja, un sacīja:

—  Mūsu senči uzskatīja sāli par nepieciešamu piedevu visās ēdienreizēs un vērtēja tik augstu, ka pārnestā nozīmē sauca par sāli asprātības, kas piešķir runām īstu garšu.

—    Lai cik augstu jūsu senči to vērtējuši, — mans tēvs atteica, — mūsu dienās sāls nodoklis tās vērtību vēl vairāk paaugstina.

Māte, kas, zeķi adīdama, klausījās sarunā, priecājās, ka varēja iebilst arī savu vārdu.

—   Jādomā gan, ka sāls ir laba lieta, — viņa piezīmēja, — ja jau priesteris kristībās liek sāls graudiņu bērnam uz mēles. Kad mans Zako sajuta uz mēles sāls garšu, viņš saviebās, jo viņam jau mazotnē netrūka saprašanas. Es runāju, abata kungs, par savu dēlu 2aku, kas ir šeit klāt.

Abats paskatījās uz mani un sacīja:

—   Tagad viņš ir liels puisis. Viņa seja pauž pazemību, un viņš uzmanīgi lasa «Svētās Margaritas dzīves stāstu».

—   O, viņš lasa arī lūgšanu pret apsaldējumiem un svētā Ibēra lūgsnu, ko brālis Eņģelis viņam iedeva, un stāstu par vīru, kuru Svētā Marsela priekšpilsētā aprija velni, tāpēc ka tas bija zaimojis vissvēto dieva vārdu.

Tēvs ar sajūsmu manī paskatījās un iečukstēja abatam ausī, ka iedzimtu, dabisku spēju dēļ es varot iemācīties visu, ko gribot.

—   Nu tad viņš būs jāapmāca rakstniecības zinātnē, — abats atbildēja, — jo tā sniedz cilvēkam godu, mierinājumu dzīvē un ir zāles pret visām vainām, pat pret mīlestības kaitēm, kā apgalvo dzejnieks Teokrits *.

—   Lai gan esmu tikai cepešnieks, — mans tēvs atteica, — es cienīju zināšanas un gribu ticēt, ka tās, kā jūsu gaišība saka, ir zāles pret mīlestību. Taču es neticu, ka tās būtu zāles pret badu.

—  Varbūt tās nevar saukt par ziedi, kas spēj visu dziedēt, — abats atbildēja, — tomēr tās atvieglo ciešanas kā ļoti maigs, kaut arī ne visspēcīgs balzams.

Kamēr viņš tā runāja, uz sliekšņa parādījās Katrīna mežģiņu darinātāja ar cepurīti uz vienas auss un pagalam saņurcītu plecu lakatu. Sievieti ieraudzījusi, māte sarauca uzacis, un adījumam noslīdēja trīs valdziņi.

—   Menetrjē kungs, — Katrīna uzrunāja manu tēvu, — nāciet aizlikt kādu vārdu sardzes vīriem. Ja jūs to nedarīsit, viņi noteikti aizvedīs brāli Eņģeli uz cietumu. Labais mūks nupat kā iegriezās «Mazajā Bakhā», kur izdzēra divas trīs krūzes vīna un nesamaksāja par tām, baidīdamies, kā viņš teica, pārkāpt svētā Franciska likumu*. Bet ļaunākais ir tas, ka, ieraudzījis mani lapenē kopā ar draugiem, viņš pienāca man klāt un gribēja iemācīt kādu jaunu lūgšanu. Es sacīju, ka patlaban nav tam īstais brīdis, un, tā kā viņš kļuva uzmācīgs, klibais nažu kalējs, kas sēdēja man blakus, pamatīgi parāva viņu aiz bārdas. Tad brālis Eņģelis metāsvirsū nažu kalējam, kas nokrita gar zemi, apgāzdams galdu un krūzes. Troksni sadzirdējis, atskrēja krodzinieks; redzēdams apgāzto galdu, izlijušo vīnu un brāli Eņģeli, kurš stāvēja, uzlicis vienu kāju nažu kalējam uz galvas, un vicināja ķebli, sizdams ar to visiem, kas tuvojās, negantais saimnieks sāka velnišķīgi lamāties un aizskrēja pēc sardzes. Nāciet tūlīt, Menetrjē kungs, nāciet un izpestiet nabaga brāli no sardzes vīru nagiem. Viņš ir svēts cilvēks un pelnījis piedošanu.

Parasti tēvs centās iztapt Katrīnai, bet šoreiz mežģiņu darinātājas vārdiem nebija gaidītā iespaida. Tēvs skaidri un gaiši atbildēja, ka viņš neredzot nekāda attaisnojuma kapucīnieša uzvedībai un novēlot tam rūgti nožēlot grēkus pie maizes un ūdens vistumšākajā karcerī ordeņa klosterī, kam tāds mūks darot vienīgi kaunu.

Runādams viņš aizvien vairāk aizsvilās:

—   Žūpa un palaidnieks, kam es katru dienu pasniedzu kausu laba vīna un treknu cepeša gabalu un kas skrien uz krogu draiskoties ar padauzām, kuras jau tik traki izlaidušās, ka dod priekšroku klejojošam nažu kalējam un kapucīniešu mūkam, nevis godīgai visā kvartālā cienītu tirgotāju sabiedrībai. Kauns! Kauns!

Pēkšņi viņš pārtrauca zākāšanos un pazagšus uzmeta ašu skatienu mātei, kas stāvēja, atspiedusies pret kāpnēm, un cītīgi adīja, skarbi šķindinot adatas.

Izbrīnījusies par nelaipno uzņemšanu, Katrīna strupi noprasīja:

—  Tātad jūs negribat par viņu aizbilst krodziniekam un sardzes vīriem?

—  Ja vēlaties, varu pateikt, lai viņi līdz ar kapucīnieti aizved arī nažu kalēju.

—   Nažu kalējs taču ir jūsu draugs! — Katrīna iesmējās.

—  Vairāk jūsu nekā mans! — tēvs noskaities atcirta. — Diedelnieks, kas dzīvo no rokas mutē! Klibiķis, kas pievelk kāju un velk sāņus!

—   O, tas ir tiesa! — viņa atsaucās. — Viņš pievelk kāju un velk sāņus. Sāņus, sāņus, sāņus!

Un, pilnā kaklā smiedamās, viņa aizgāja.

Tad mans tēvs pievērsās abatam, kas ar nazi skrubināja kaulu:

—   Kā man bija gods jūsu gaišībai darīt zināmu, par katru sava dēla lasīšanas un rakstīšanas stundu es samaksāju kapucīnietim ar kausu vīna un mīkstu zaķa, truša vai pat irbes un kapauna gaļas gabalu. Viņš ir žūpa un palaidnieks!

—   Par to nav šaubu, — abats atbildēja.

—  Ja viņš vēl uzdrošināsies spert kāju pār manu slieksni, es viņu padzīšu ar slotaskātu!

—   Tas būs labi darīts, abats sacīja. — Sis kapucīnietis ir ēzelis, viņš apmācīja jiīsu dēlu drīzāk maušanā nekā cilvēku valodā. Jūs darītu gudri, ja iemestu ugunī «Svētās Margaritas dzīves stāstu», lūgšanu pret apsaldējumiem un stāstu par vilkati, ar ko mūks saindēja jūsu dēla prātu. Esmu ar mieru dot stundas par tādu pašu maksu kā brālis Eņģelis, mācīšu puisim latīņu un grieķu valodu un pat franču valodu, ko Vuatīrs * un Balzaks * izkopuši līdz pilnībai. Tādējādi reta un divkārt laimīga gadījuma dēļ Zako Iesmagriezis kļūs izglītots cilvēks un es būšu katru dienu paēdis.

—   Sitiet saujā! — tēvs iesaucās. — Barba, atnesiet divus kausus! Neviens darījums neskaitās noslēgts, pirms abas puses nav saskandinājušas glāzes par zīmi, ka noruna spēkā. Iedzersim tepat. Nažu kalējs un mūks iedveš man tādu nepatiku, ka es vairs savu mūžu nesperšu kāju «Mazajā Bakhā».

Abats piecēlās un, uzlicis rokas uz krēsla atzveltnes, sacīja lēni un svinīgi:

—  Vispirms es pateicos dievam, visu radītājam un sargātājam, ka viņš mani atvedis uz šo māju, kas dos man dienišķo maizi. Viņš vienīgais mūs vada, un mums jāatzīst viņa visaugstākās gudrības izpausme cilvēku darbos, lai gan būtu pārdroši un dažkārt pat nepiedienīgi censties to pārāk skaidri izdibināt. Jo pēc dieva visu aptverošā prāta notiek it visas tikšanās, kas ir cildenas tāpēc, ka tajās izpaužas dieva griba, bet kas var būt arī neķītras vai smieklīgas, tāpēc ka tajās piedalās cilvēki, un tikai ar cilvēku starpniecību mums. atklājas dieva prāts. Tālab neklaigāsim, kā to dara kapucīnieši un lāga sieviņas, ka bez dieva ziņas ne matiņš nenokrīt no galvas. Slavēsim to kungu, lūgsim, lai viņš apgaismo mācības, ko gribu sniegt šim zēnam, un visādā citādā ziņā paļausimies uz viņa svēto gribu, nemēģinādami to iztulkot katrā sīkumā.

Pacēlis kausu, viņš iedzēra krietnu malku vīna.

—   Vīns ielej visā cilvēka ķermenī jauku un veselīgu siltumu, — viņš sacīja. — Šī veldze ir cienīga, ka to apdzied Teosā un Tamplā bakhantiskās dzejas valdnieki Anakreonts * un Soljē*. Es gribu ar to apslacīt mana jaunā skolnieka lūpas.

Viņš tuvināja kausu manam zodam un iesaucās:

—  Akadēmijas bites, lidojiet, lidojiet šurpu un saskanīgi dūcošos spietos nometieties uz-Jākobus* Iesmagrieža mutes, kas no šā brīža būs veltīta mūzām!

—  Ai abata kungs! — mana māte iebilda. — Vīns patiešām pievilina bites, it īpaši, ja tas ir salds. Taču nevajag vēlēties, lai šie ļaunie kukaiņi nometas uz mana Zako lūpām, jo tie nežēlīgi dzeļ. Reiz, kad es ēdu firziķi, man bite iedzēla mēlē, un es pārcietu elles mokas. Manas sāpes atviegloja tikai ar siekalām sajauktas zemes piciņa, ko brālis Eņģelis man iebāza mutē, noskaitīdams svētā Komas * lūgšanu.

Abats paskaidroja, ka runājot par bitēm alegoriskā nozīmē. Un tēvs pārmetošā tonī piebilda:

—   Barba, jūs esat svēta un cienījama sieviete, bet esmu vairākkārt ievērojis, ka jums piemīt nosodāmā tieksme jaukties nopietnās sarunās, kā suns jaucas ķegļu spēlē.

—  Var jau biV, — māte atbildēja. — Taču, ja jūs vairāk klausītu maniem padomiem, Leonār, tas jums nāktu tikai par labu. Es varbūt nepazīstu visas bišu šķirnes, toties protu vadīt saimniecību un sajēdzu, kādus tikumus pieklājas saglabat gados vecākam vīram, ģimenes tēvam un amata brālības karognesējam.

Tēvs pakasīja aiz auss un ielēja vīnu abatam, kas nopūzdamies sacīja:

— Protams, mūsu dienās Francijas karaļvalstī zināšanas vairs netiek godātas tā, kā tās godaja senie romieši, lai gan tais laikos, kad retorika padarīja Eugenu * par imperatoru, Romas sākotnējie tikumi jau bija izvirtuši. Mūsu gadsimtā visai bieži gadās redzēt lietpratīgu cilvēku dzīvojam bēniņos bez gaismas un siltuma. Exemplum ut talpa. Piemērs tam esmu es pats.

Pēc tam viņš uzticēja mums savu dzīves stāstu, ko es atkārtošu vārdu pa vārdam, izņemot tās vietas, ko toreiz vēl neattīstītais prāts neļāva man lāgā saprast un līdz ar to paturēt atmiņā. Ceru robus aizpildīt, atceroties visu to, ko viņš man atklāja vēlāk, kad pagodinaja mani ar savu draudzību.

2. NODAĻA

— Tāds, kādu jūs mani redzat, — abats iesāka, — vai, pareizak sakot, pavisam citāds, nekā jūs mani redzat, proti, jauns, slaids, tumšmatains spulgacis, es reiz mācīju brīvās gara mākslās Bovē seminārā, ko vadīja Digē, Gerēna, Kofēna un Bafjē kungi. Biju saņēmis apbalvojumus un nolēmis kļūt slavens virs rakstniecības zinātnē. Bet visas manas cerības izgaisināja kāda sieviete. Viņu sauca Nikola Pigoro, un viņai piederēja grāmatu tirgotava «Zelta bibele», kas atradās uz laukuma netālu no semināra. Es tur bieži kavējos un neapnicis šķirstīju grāmatas, ko viņa saņēma no Holandes, ka ari ilustrētos rakstus, kurus, kuplinaja ļot i lietpratīgi komentāri, paskaidrojumi un piezīmes. Pēc izskata biju glīts vīrietis, un, man par nelaimi, Pigoro kundze to ievēroja. Viņa kādreiz bija bijusi īsta skaistule un vēl tolaik varēja patikt. Viņas acis izteica visu. Un tad kādu dienu Cicerons un Tits Līvijs, Platons un Aristotelis, Tukidīds, Polibijs un Varrons, Epiktēts, Seneka, Boēcijs un Kasiodors, Homērs, Aishils, Sofokis, Eiripids, Pļauts un Terencijs, Sicīlijas Diodors un Halikarnasas Dionisijs, svētais Jānis Zeltamute un svētais Basilijs, svētais Hieronims un svētais Augustīns, Erasms, Somezs, Tirnebs un Skaligers, svētais Akvīnas Toms, svētais Bonaventiira, Bosiē līdz ar Ferrī, Lenēnu, Godfruā, Mezerē, Meinburgu, tapat Fabricijs, tēvs Lelons un tēvs Pitū, visi dzejnieki, visi oratori, visi vēsturnieki, visi baznīcas tēvi, visi doktori, visi teologi, visi humānisti,visi kompilatori, kas bija salikti visgarām sienām no pašas augšas līdz lejai, kļuva par mūsu skūpstu lieciniekiem.

«Es nespēju jums turēties pretī,» Pigoro kundze

man sacīja. «Tikai nesāciet tapcc domāt par mani ļaunu.»

Viņas mīlestība izpaudās gluži pārsteidzošās izrīcības. Reiz viņa lika man pielaikot mežģiņu aproces un apkakli un, nospriedusi, ka tas man lieliski piestāv, piespieda mani tas paturēt. Es to nepavisam negribēju. Taču. ta kā noraidījums viņu sadusmoja, jo viņa to uzskatīja par mīlestības noniecināšanu, tad, baidīdamies viņu aizkaitināt, es biju ar mieru dāvanas pieņēmi.

Mana laime ilga līdz tam brīdim, kad mani nomainīja kads virsnieks. Tas manī modināja niknu īgnumu, un, aizsvilies atriebības kārē, es darīju zināmu semināra aizgādņiem, ka vairs neeju uz «Zelta bībeli», jo baidos ieraudzīt tur skatus, kas varētu aizvainot jauna garīdznieka tiklības jūtas. Patiesību sakot, mana viltība neizdevās. Pigoro kundze, uzzinājusi, kādu joku esmu ar viņu izspēlējis, pavēstīja atklātībai, ka es esot nozadzis viņai mežģiņu apkakli un aproces. Nepatiesā sūdzība naca ausīs seminārā aizgādņiem, kas lika pārmeklēt manu lādi un atrada tanī dārgos apģērba piederumus. No semināra mani padzina, un ta es, līdzīgi Hipolitam* un Bellerofontam *, dabuju izjust sieviešu viltu un ļaunumu. Kad ar visām savām mantiņām un daiļrunas burtnīcām biju izmests uz ielas, man draudēja bada nāve, un tāpēc es ludzu palīdzību kādam hugenotu senjoram, kas pieņēma mani par sekretāru un diktēja man pret reliģiju vērstas paskvilas.

—   Ko jūs sakāt! — mans tēvs iesaucas. — Tas nebija labi darīts, abata kungs. Goda vīram neklājas atbalstīt tādas nelietības. Un, lai gan esmu nemācīts vīrs un vienkāršs ir mans arnats, es tomēr pagalam neciešu hugenotu smaku.

—  Jums taisnība, saimniek, — abats atbildēja. — Šis posms ir nelādzīgākais visā mana mūža. To es visvairāk nožēloju. Taču mans senjors bija kalvinists. Man vajadzēja sacerēt paskvilas tikai pret luterāņiem un sociniāņiem *, kurus viņš neieredzēja ne acu galā, un es jums apgalvoju, ka viņš man lika šos ķecerus vēl stingrāk ņemt uz grauda, nekā tas jebkad tika darīts Sorbonnā.

•— Āmen, — tēvs noteica. — Kad vilki cils citu aprit manas, avis un jēri mierīgi ganās.

Abats turpināja savu stāstu:

Starp citu, es nepaliku ilgi pie šā senjora, kuram Ulriha fon Hutena vēstules* likās nozīmīgākas par Dēmostena * runām un kura mājās tika dzerts vienīgi ūdens. Pēc tam strādāju dažādus darbus, taču neviens no tiem man nepadevās. Biju preču iznēsātājs, komediants, mūks un sulainis. Vēlāk, atkal uzvilcis garīdznieka sutanu, kļuvu par Sēžas bīskapa sekretāru un sastādīju viņa bibliotēkas vērtīgo manuskriptu katalogu. Sis katalogs ir ietverts divos folio sējumos. Iesietus sarkanā safjānā, ar ģerboni uz vāka un zeltītu griezumu, viņš tos novietoja sava galerijā. Uzdrīkstos piebilsl, tas bija liels darbs!

Monsenjora namā es, ja gribētu, būtu varējis nodzīvot līdz sirmam vecumam, vienā mierā pētīdams grāmatas. Bet es mīlēju tiesneša kundzes istabeni. Nenosodiet mani tālab pārāk bargi. Arī svētajam Pahomijam būtu iepatikusies sprigana, apaļīgā tumšmate. Kadu dienu viņa iekāpa diližansā un aizbrauca uz Parīzi laimi meklēt. Es viņai sekoju. Taču man nebūt neizdevās Parīzē iekārtoties tik labi kā viņai. Pēc viņas ieteikuma sāku kalpot Senternesta kundzei, operas dejotājai, kas, zinādama manas spējas, uzdeva man pēc pašas diktāta uzrakstīt pamfletu par Daviljē jaunkundzi, par kuru viņai bija iemesls sūdzēties. Es diezgan labi izpildīju sekretāra pienākumus un godam nopelnīju solītos piecdesmit ekijus. Grāmatiņa tika iespiesta Amsterdamā pie Marka Mišela Reja ar alegorisku prettitula vinjeti, un Daviljē jaunkundze saņēma pirmo eksemplāru tieši tobrīd, kad devās uz skatuvi, lai dziedātu pazīstamo Armidas* āriju. Aiz dusmām balss viņai ķērca un drebēja. Viņa dziedāja nepareizi un tika ^ izsvilpta. Kad loma bija galā, Daviljē jaunkundze, pat nenoņēmusi pūderi un nenovilkusi krinolīnu, aizskrēja pie operas intendanta, kas viņai nekad neko neatteica. Asaras liedama, viņa metās tam pie kājām un sauca pēc atriebes. Pavisam drīz kļuva zināms, ka trieciens nācis no Senternesta kundzes.

Pēc ilgas pratināšanas, spaidiem un draudiem viņa mani nodeva, un es tiku ieslodzīts Bastīlijā, kur pavadīju četrus gadus. Tur guvu zināmu mierinājumu, lasot Boēciju* un Kasiodoru *. Pēc tam Svēto Nevainīgo kapsētā * atvēru skrīvera kiosku, kur iemīlējušās kalpones var izmantot spalvu, kam patiesībā vajadzētu aprakstīt Romas slaveno vīru dzīvi un komentēt baznīcas tēvu rakstus. Es nopelnu divus liardus par mīlestības vēstuli un šai amatā tikko velku dzīvību. Taču es neaizmirstu, ka Epiktēts* bija vergs un Pirons * — dārznieks. Nupat man laimējās — par anonīmu vēstuli saņēmu veselu ekiju. Divas dienas nebiju ēdis. Tūlīt sāku meklēt ēdnīcu. Ieraudzīju jusu košo izkārtni un pavarda liesmu līksmos atspīdumus rūtīs. Jau uz sliekšņa sajutu tīkamu ēdienu smaržu. Gāju iekša. Mīļais saimniek, tagad jūs zināt manu dzīvi.

—Redzu, ka tā ir godīga cilvēka dzīve, — mans tēvs sacīja, — un, izņemot hugenotu draņķības, tanī nav nekā peļama. Sitiet saujā! Būsim draugi. Kā jūs sauc?

— Žeroms Kuaņārs, teoloģijas doktors, zinātņu licenciāts.

3, NODAĻA

Ja ir kas apbrīnas cienīgs cilvēka dzīves notikumos, tad tā ir cēloņu un seku savstarpējā saistiba. Zerornam Kuaņāra kungam bija taisnība, kad viņš sacīja: «Pārdomājot triecienu un prettriecienu dīvaino secību, kad saduras mūsu likteņi, ir jāatzīst, ka dievam viņa pilnībā ne tikvien netrūkst asprātības, fantazijas un komiķa spēju, bet, gluži pretēji, tāpat kā visur citur, viņš ir neparspejams sarežģījumu radīšana, un, ja viņam, kas iedvesmoja Mozu Dāvidu un praviešus, būtu labpaticis pec tam iedvesmot Lesāžu * un gada tirgu dzejdarus, viņš tiem būtu nodiktējis visjocīgākās arlekinādes.» IJn tā nu iznāk, ka es kļuvu latīnists tāpēc, ka sardzes vīri saņēma ciet un iespundēja baznīcas cietumā brāli Eņģeli par to, ka viņš «Maza Bakha» lapenē bija piekāvis nažu kalēju. Zeroms Kuaņāra kungs turēja vārdu. Viņš deva man stundas un, redzot, ka esmu paklausīgs un sapratīgs zēns, iedomājās mācīt antīko rakstniecību. Nedaudzos gados viņš padarīja mani par diezgan labu latīnistu.

Es viņu pieminu ar atzinību, kas nezudīs līdz mūža galam. Kļūs saprotams, cik daudz pateicības esmu viņam parāda, kad sacīšu, ka viņš darīja visu, lai vienlaikus ar manu prātu attīstītu manu garu un jūtas. Viņš lasīja man priekša Epiktēta «Maksimas», svētā Basilija «Homilijas»* un Boēcija «Mierinājumus». Viņš iztirzāja stoiķu filozofiju, citēdams ļoti skaistus tekstus, taču paradīja man šās filozofijas dižumu tikai tāpēc, lai salīdzinājumā ar kristīgo filozofiju jo krasāk atklātos tās niecīgums. Viņš bija gudrs teologs un labs katolis. Pat uz visdārgāko ilūziju un vislikumīgāko cerību drupām viņa ticība palika neiedragāta. Vājības, maldi, kļūdas, ko viņš nemēģināja ne slēpt, ne izpušķot, nebūt nebija satricinājuši viņa paļāvību uz dieva labsirdību. Un, lai šo vīru īsti pazītu, jāzina, ka rūpes par mūžīgo dvēseles glābiņu neatstāja viņu pat apstākļos, kur it kā vismazāk vajadzētu par to raizēties. Viņš iepotēja manī ar prātu apgaismotas dievbijības principus. Tāpat viņš centās audzināt mani tikumā un padarīt to man, tā sakot, tuvu un ierastu, minēdams piemērus no Zenona * dzīves.

Lai paskaidrotu, cik bīstams ir netikums, viņš pierādījumus smēlās no tuvāka avota, atzīdamies, ka tikai tāpēc, ka viņš pārlieku mīlējis vīnu un sievietes, viņam bijis jāatsakās no goda, garā mantijā ģērbtam, ar četrstūrainu cepuri galvā kapt semināra katedrā.

Šīm izcilajām īpašībām pievienojās neatlaidība un cītība; mācību stundas notika ar tādu precizitāti, kādu grūti bija gaidīt no cilvēka, kas nebija pasargāts no klaidoņa dzīves untumiem un ko nemitīgi svaidīja un mētāja drīzāk dēkaiņa nekā zinātnieka likteņa bangas. Šī centība izrietēja no viņa labsirdīgās dabas un arī no patikas, ko abats izjuta pret mūsu jauko Sv. Jēkaba ielu, kur viņš varēja apmierināt kā savas miesas, tā gara prasības. Pēc derīgas mācību stundas ar vienlaikus iebaudītām sātīgām pusdienām viņš izmeta līkumu līdz «Mazā Bakha» krodziņam un «Svētās Katrīnas» veikalam, tādējādi uz neliela zemes gabaliņa, kas bija viņa paradīze, atrazdams vienkopus jauno vīnu un grāmatas.

Abats bija kļuvis pastāvīgs viesis Biezo kunga grāmatnīcā, kur viņu laipni sagaidīja, lai gan viņš pāršķirstīja visas grāmatas, nenopirkdams nevienu. Tā bija brīnum jauka aina: mans krietnais skolotājs stāv veikaliņa dziļumā, iebāzis degunu kādā nupat no Holandes pienākušā grāmatiņā, un laiku pa laikam paceļ galvu, lai ar vienlīdz plašam un asprātīgām zināšanām pārspriestu gan vispārējas monarhijas plānus, ko piedēvēja nelaiķim karalim, gan kāda finansista un aktrises mīlas dēkas. Biezo kungs nenoguris viņā klausījās. Grāmatu tirgotājs Biezo bija sīks, kalsnējs, tīrīgs večuks, kas valkāja tumšbrunu fraku un bikses un pelēkas vilnas zeķes. Es par viņu jūsmoju un nevarēju iedomāties neko ļatikaku pasaule kā, līdzīgi viņam, pārdot grāmatas veikala «Zem svētās Katrīnas».

Kada piedzīvojuma dēļ man Biezo kunga grāmatmca vel tagad šķiet tīta noslēpumainā burvībā. Tur kādudien, būdams vēl pavisam jauns puisis, es pirmoreiz ieraudzīju kailu sievieti. Vēl šodien viņu redzu. Ta bija Ieva ilustrētā bibelē. Viņai bija apaļš vēders un paīsas kājas, un viņa runāja ar čūsku uz Holandes ainavas fona. Tajā brīdī man pret gravīras īpašnieku radās cieņa, kas palika arī vēlāk, kad Kuaņāra kungs iemācīja man mīlēt grāmatas.

Sešpadsmit gadu vecumā es jau tīri labi pratu latīņu valodu un kaut cik grieķu valodu. Tad mans krietnais skolotājs sacīja manam tēvam:

—   Vai jums neliekas, saimniek, ka jaunam ciceronistam nepieklājas staigāt pavārzēna drēbēs?

—   Tas man nebija ienācis prātā, — tēvs atbildēja.

—   Tiesa gan, — māte sacīja, — mums pienāktos uzšūt dēlam parķa žaketi. Viņš ir patīkama izskata, ar labu uzvedību, turklāt izglītots. Viņš savām drēbēm kaunu nedarīs.

Tēvs bridi kļuva domīgs, tad jautāja, vai cepešm'ekam bulu piedienīgi valkāt parķa žaketi. Bet abats Kuaņars viņam aizrādīja, ka man, mūzu lolojumam, nekad nebūšot jākļusl par cepešnieku un ka esot tuvu ta diena, kad es apvilkšot garīdznieka tērpu.

Tevs nopūtās, iedomādamies, ka es neiešu viņa pēdās un nebūšu Parīzes cepešnieku amata brālības karognesējs. Bet māte starot staroja aiz prieka un lepnuma, iedomādamās, ka viņas dēls būs baznīckungs.

Pirmais labums, ko man deva parķa kamzolis, bija pašpārliecība, kas iedrošināja mani gūt par sievietēm pilnīgāku priekšstatu nekā to, kādu reiz bija sniegusi Biezo kunga Ieva. Es prātīgi apsvēru, ka šādam nolūkam būtu piemērota Žanete liras spēlētājā un Katrīna mežģiņu darinātāja, kuras vai desmitreiz dienā gāja garām cepešmājai, lietus laikā atsedzot smalku potīti un mazu kājiņu, kas uz pirkstgaliem lēkāja no bruģakmens uz bruģakmeni. Žanete nebija tik skaista kā Katrīna. Viņa nebija arī tik jauna un neģērbās tik izaicinoši. Viņa bija dzimusi Savojā un nēsāja ap galvu rūtainu lakatiņu, kura stūri bija sasieti uz pieres, tā ka mati palika apslēpti. Taču 2anetei piemita labā ipašība netielēties un saprast, ko no viņas grib, pirms vēlēšanās izsacīta vārdos. Tāds raksturs ārkārtīgi atbilda manam biklumam. Kādu vakaru uz Sv. Benedikta Kroplā baznīcas lievenēm, ko grezno akmens soli, viņa man iemācīja to, ko es vēl nezināju, bet viņa jau sen zināja. Taču es viņai par to nebiju tik pateicīgs, kā vajadzētu, un domāju vienīgi, kā viņas ierādīto māku sniegt tālāk citam — skaistākām meičām. Par attaisnojumu manai nepateicībai jāpiebilst, ka pati Žanete liras spēlētāja savām pamācībām nepiešķīra lielāku vērtību kā es un izšķērdīgi izdaļaja tas mūsu kvartāla vējgramšļiem.

Katrīna uzvedās atturīgāk, es no viņas ļoti baidījos un neuzdrošinājos viņai pateikt, cik viņa man liekas skaista. Manu .apjukumu vēl pavairoja tas, ka viņa pastāvīgi mani pazoboja un nekad nelaida garām izdevību paķircināt. Viņa apsmēja mani par to, ka man uz zoda vēl neauga pūkas. Es sarku un vēlējos vai zemē ielīst. Viņu redzēdams, centos izskatīties drūms un bēdīgs. Es izlikos, ka viņu nicinu. Taču viņa bija parak skaista, lai mana nicināšana būtu patiesa.

4. NODAĻA

Tanī nakti, Trejkungu dienas un manas dzimšanas deviņpadsmitās gadskārtas naktī, bija īsts slapjdraņķis; auksts mitrums spiedās cilvēkam līdz kauliem, un ledainā vējā čīkstēja «Karalienes Pīļpleznas» izkārtne, bet cepešmājā, kur smaržoja pēc zosu taukiem, dega gaiša uguns un viras trauks kupeja uz balti klāta galda, ap kuru sēdēja Zeroms Kuaņāra kungs, mans tēvs un es. Māte pa savam paradumam stāvēja aiz mājas saimnieka krēsla, gatava viņu apkalpot. Tēvs jau bija pielējis abata šķivi, kad durvis pēkšņi atvērās un mēs ieraudzījam brāli Eņģeli: viņam seja bija ļoti bāla, deguns sarkans un no bārdas straumēm tecēja ūdens. Tēvs aiz pārsteiguma pacēla viras lejamo kausu līdz pat apkvēpušo griestu sijām.

Tēva pārsteigumu varēja viegli izskaidrot. Brālis Eņģelis, kas pirmoreiz — pēc klibā nažu kalēja piekaušanas •— bija pazudis uz sešiem mēnešiem, šoreiz veselus divus gadus nebija devis par sevi nekādu ziņu. Viņš bija aizgājis pavasarī ar relikvijām apkrautu ezeli un •— kas vēl ļaunāk — aizvedis līdzi Katrīnu, pārģērbtu mūķenes drēbēs. Neviens nezināja, kas ar viņiem noticis, tikai «Mazajā Bakhā» klīda valodas, it ka mīļajam brālītim un māsiņai kaut kur starp Turu un Orleānu iznākusi sadursme ar baznīcas tiesnesi. Turklāt viens no svēta Benedikta vikāriem klaigāja kā nelabais, ka nelieša kapucīnietis esot nozadzis viņam ēzeli.

— Ko es redzu! — tēvs izsaucās. — Krāpnieks nesēž cietumā? Mūsu karalistē vairs nav taisnības!

Bet brālis Eņģelis noskaitīja Benediciiex un pārmeta viras bļodai krustu.

—   Kas vēl nebūs! — tēvs turpināja. Māžošanos pie malas, mīļais mūk! Un atzīstieties, ka pavadījāt baznīcas cietumā vismaz vienu no tiem divi gadiem, kuru laikā jūsu Belcebula ģīmis netika redzēts mūsu draudzē. Svētā Jēkaba iela līdz ar to kļuvusi godīgāka un mūsu kvartāls vairāk cienījams. Deretu gan cepināt uz lēnas uguns šo skaisto Olibriju *, šo tupeļu varoni, kas aizved laukos otra ēzeli un meiču, kura pieder mums visiem.

—  Varbūt jūs runājat par Katrīnu, meistar Leonār, — brālis Eņģelis sacīja, acis nodūris un paslēpis rokas piedurknēs, — par Katrīnu, ko man bija laime atgriezt ticībā un pievērst krietnākai dzīvei? Tas man izdevās tādā mērā un tik labi, ka viņa dedzīgi vēlējās sekot man ar svētajam relikvijām, ko vedu līdzi, un kopā ar mani doties svētceļojuma, proti, uz Šartru pie melnās dievmātes. Es tam piekritu ar noteikumu, ka viņai jāuzvelk mūķenes drēbes. To viņa bez vārda runas darīja.

—  Klusējiet! — tēvs uzkliedza. — Jūs esat palaidnieks. Jums nav ne mazākās cieņas pret savu mūka tērpu. Ejiet, no kurienes nākuši, un paskatieties, lūdzu, no ielas, vai «Karalienes Piļpleznas» izkārtne nav apledojusi.

Taču māte deva mūkam mājienu apsēsties zem kamīna dzegas, un viņš to klusiņām izdarīja.

—   Kapucīniešiem daudz ko var piedot, — abats sacīja, — jo viņi grēko bez ļaunprātības.

Tēvs lūdza Kuaņāra kungu vairs nerunāt par šo odžu dzimumu, jo, dzirdot tikai pieminam kapucīniešu vārdu, viņam asinis sakāpjot galvā.

—  Meistar Leonār, — abats sacīja, — filozofija vedina prātu uz žēlsirdību. Es, no savas puses, labprāt atlaižu grēkus blēžiem, nekrietneļiem un visiem nelaimes putniem. Un pat neturu ļaunu prātu uz mantīgiem cilvēkiem, lai gan viņi mēdz būt pārlieku bezkaunīgi. Ja jūs, meistar Leonār, būtu tikpat bieži ka es ticies ar godājamiem vīriem, jūs zinātu, ka viņi nepavisam nav labāki par citiem un ka dažkārt but ar viņiem

1 Svētījiet (latiņu v.).

•..iK.īros nav nekāda prieka. Esmu sēdējis pie S.ēzas bīskapa trešā galda, un divi rnelnģērbti apkalpotāji slavēja man katrā pusē: Stīvums un Garlaicība.

Jaatzīst, ka monsenjora sulaiņiem bijuši visai ērmoli vardi, — māte sacīja. — Vajadzēja viņus nosaukt par Sampaņu, Olīvu vai Frontēnu *, kā tas parasts.

—  Tiesa, daži cilvēki viegli pielāgojas neērtībām, kas jāpacieš, dzīvojot augstmaņu vidu. Pie Sēžas bīskapa otrā galda sēdēja kads ārkārtīgi pieklājīgs kanoniķis, kas līdz pēdējam elpas vilcienam ievēroja ceremoniālu. Uzzinājis, ka kanoniķis smagi sasirdzis, monsenjors, vēlēdamies slimnieku apraudzīt, devās uz viņa istabu, kur atrada vājinieku tuvu nāvei. «Vai man!» kanoniķis iesaucās. «Es lūdzu piedošanu jūsu gaišībai, ka esmu spiests nomirt jūsu acu priekšā.» — «Nekas, nekas, nekautrējieties!» moņsenjors labsirdīgi atbildēja.

Šai brīdī māte atnesa cepeti un uzlika to galdā ar tik dziļu saimniecisku nopietnību, ka tēvs jutās aizkustināts un pēkšņi ar pilnu muti iesaucās:

—   Barba, jūs esat svēta un cienījama sieviete!

—   Kundze patiešām ir salīdzināma ar svēto rakstu stiprajām sievietēm, — sacīja mans labais skolotājs.

—  Jums ir sieva pēc dieva prāta.

—  Paldies dievam, — māte atbildēja, — es nekad neesmu lauzusi uzticību, ko zvērēju Leonāram Menetrjē, savam vīram, un, tā kā grūtākais tagad jau ir garām, ceru nepievilt viņu līdz mūža galam. Es vēlētos, kaut viņš būtu man tikpat uzticīgs, cik uzticīga esmu palikusi viņam.

—   Kundze, no pirmā acu uzmetiena man kļuva skaidrs, ka jus esat tikla sieviete, — abats turpināja.

—   Jo jūsu tuvumā izjutu mieru, kādu sirdij dāvā drīzāk debess, nevis zeme.

Mana māte, kura bija vienkārša sieviete, bet kuru tomēr nevarēja saukt par muļķi, ļoti labi saprata, ko abats gribēja sacīt, un atbildēja, ka pirms divdesmit gadiem viņš būtu uz to raudzījies gluži citām acīm nekā tagad, kad cepešmajas iesmu uguns un mērces bļodas garaiņi sabojājuši tas labo izskatu. Un, juzdamās aizvainota, māte pastāstīja, ka Ono ciema maizniekam viņa gan liekoties pietiekami pievilcīga, jo tas cienājot viņu ar kūkām katrreiz, kad viņa ejot garām ceptuvei. Beigās māmuļa vēl sparīgi piebilda, ka pasaulē nemaz neesot tik neglītas meitenes vai sievietes, kas nevarētu sagrēkot, kad vien viņām uznāktu vēlēšanās to darīt.

—   Krietnajai sievai nudien taisnība, — tēvs sacīja. — Atceros, ka toreiz, kad es vēl biju māceklis cepešmājā «Pie karaliskās zoss», netālu no Svētā Denīsa vārtiem, mans saimnieks, kas tolaik bija brālības karognesējs, tāpat kā es šobrīd, man apgalvoja: «Mana sieva ir pārāk neglīta, lai kāds jebkad man uzliktu ragus.» Šie vārdi mani pavedināja izdarīt to, kas viņam likās neiespējami. Tas man izdevās ar pirmo mēģinājumu kādu rītu, kad viņš bija aizbraucis uz Vali. Mans saimnieks runaja taisnību: viņa sieva bija

•ļoti neglīta, toties prātīga un pateicīga.

Noklausījusies jocīgo notikumu, māte no tiesas noskaitās un sacīja, ka ģimenes tēvam nepavisam nepiederoties tā runāt sievas un dēla klātbūtnē, ja viņš gribot saglabāt cieņu to abu acīs.

Žeroms Kuaņāra kungs, redzot māti piesarkušu aiz dusmām, ar izmanīgu labsirdību novirzīja sarunu uz citu pusi. Gluži negaidīti viņš iejautājās brālim Eņģelim, kas, sabāzis rokas piedurknes, pazemīgi sēdēja kaktā pie pavarda:

•— Mīļais brāli, kādas relikvijas jūs māsas Katrīnas sabiedrībā vadājāt apkārt ar otrā vikāra ēzeli? Vai tās nebija jūsu bikses, ko devāt skūpstīt dievbijīgām sieviņām, tādējādi sekodams franciskāņu mūka paraugam, par kuru stāsta Anrī Estjēns? *

—  Ai abata kungs! — brālis Eņģelis atbildēja kā moceklis, kas cieš patiesības dēļ. — Tās nebūt nebija manas bikses, bet gan svētā Eistahija kāja!

Es apzvērētu, ja tas nebūtu grēks! — abats iesaucās, vicinādams tītara stilbu. — Šie kapucīnieši atrod svētos, par kuriem ievērojami autori, kas iztirzā baznīcas vēsturi, nezina neko. Ne Tilemons, ne Flerī nepiemin svēto Eistāhiju, kuram nekādā ziņā nevajadzēja veltīt Parīzē baznīcu, kad ir tik daudzi cienījamu rakstnieRu atzīti svētie, kas vēl gaida tādu godu. Par Eistāhija dzīvi sacerēta virkne pasaku, ko nevar ņemt nopietni. Tāpat tas ir ar svēto Katrīnu, kas dzīvojusi vienīgi ļauna bizantiešu mūka iztēlē. Tomēr viņai es nevēlos parak dedzīgi uzbrukt, jo viņa ir rakstnieku .ii/slavē un viņas attēls noder par izkārtni krietnā Biezo kunga grāmatnīcai, kas ir vispatīkamākā vieta pasaule.

—   Man bija arī svētās Ēģiptes Marijas riba, — brālis Eņģelis mierīgi turpinaja.

—   Tas ir pavisam kas cits! — abats iesaucās, aizmēzdams kaulu pāri istabai. — Viņu es uzskatu par ļoti svētu, jo viņa savā mūžā rādījusi skaistu pazemības piemēru.

—   Jūs zināt, kundze, — viņš piebilda, paraustīdams māti aiz piedurknes, — svētceļojumā uz mūsu kunga kapu svēto Ēģiptes Mariju ceļa apturēja dziļa upe, un, ta kā viņai nebija ne denārija *, lai pārceltos ar plostu, viņa par maksu piedāvāja pārcēlājiem pati sevi. Ko jūs par to sakāt, mīļā kundze?

Māte vispirms pārjautāja, vai nostāsts esot patiess. Kad abats apgalvoja, ka šis notikums aprakstīts grāmatas un attēlots vienā no Žisjenas baznīcas logu gleznojumiem, viņa bija pārliecinātā par ta patiesīgumu un atbildēja:

—   Domāju, sievietei jābūt tikpat svētai kā viņa, lai, to darīdama, paliktu bezgrēcīga. Tapec es nu gan to neuzdrošinātos.

—   Ja man jasaka, — abats turpināja, — tad es, būdams vienis pratis ar visizcilākajiem zinību vīriem, atzīstu svētās izturēšanos par pareizu. No viņas derētu mācīties tikumīgajām sievietēm, kas ar pārliecīgu lepnību turas pie augstprātīgās tiklības.

Ja labi padomā, ta jau savā ziņa ir juteklība: pārlieku augstu vērtēt miesu un ar pārmērīgu rupību glabāt to, ko pienākas nicināt. Gadās sastapt cienījamas damas, kas iedomājās, ka viņām sargajams kāds dārgums, un kas acīm redzami pārspīlē dieva tā kunga un eņģeļu gādību par viņām. Šīs sievietes uzskata sevi par sava veida svēto sakramentu. Svētā Ēģiptes Marija sprieda pareizāk. Lai gan viņa bija skaista sieviete ar valdzinošu augumu, viņa atzina, ka būtu pārliecīga lepnība pārtraukt svētceļojumu būtiski nenozīmīga nieka dēļ, jo miesa nepavisam nav vērtīgs dārgakmens, bet gan kaut kas tāds, kas jānomirdina. Viņa to nomirdināja, kundze, un tādējādi ar apbrīnojamu sevis pazemošanu uzsāka grēku nožēlas ceļu, kurā paveica brīnišķīgus darbus.

—   Abata kungs, es jūs nekādi nesaprotu, — māte sacīja. — Man jūs esat par daudz izglītots.

—   Manā klostera kapela šī diženā svētā ir uzgleznota dabiskā lielumā, — brālis Eņģelis ieteicas, — un ar dieva žēlastību viņas ķermeni visnotaļ klāj garas, biezas spalvas. Sai gleznai ir daudzi novilkumi, un es jums, labā kundze, atnesīšu vienu svētītu tās attēlu.

Mate aizkustināta pasniedza mūkam bļodu ta, lai saimnieks to neredzētu. IJn labais brālis, apsēdies pelnos, klusēdams iemērca bārdu smaržojošā virā.

=— Patlaban ir īstais brīdis, — mans tēvs sacīja, — atkorķēt vienu no pudelēm, ko es taupu lieliem svētkiem, kādi ir Ziemsvētki, Trejkungu diena un svēta Laurentija diena. Nekas nav patīkamāk ka iedzert labu vīnu, kad cilvēks mierigi sež savās mājās, pasargāts no uzmācīgiem ļaudīm.

Tikko viņš bija pateicis šos vārdus, durvis atvērās un līdz ar vēja brāzmu un sniega verpeti cepešmājā iedrāzās melns liela auguma virs, kliegdams:

—   Salamandra! Salamandra!

Nepievērsdams nevienam uzmanību, viņš noliecās pār pavardu un saka bikstīt ar spieķa galu apgruzdušās pagales par lielu nepatiku brālim Eņģelim, kas, kopa ar viru sarijies pelnus un ogles, klepoja tā, ka gandrīz izlaida garu. Melnais vīrs vel joprojām vandīja uguni, saukdams: «Salamandra! Es redzu salamandru!» — kamēr plandošā liesma tricināja pie griestiem viņa ēnu, kas atgadināja lielu laupitājputnu.

Sā apmeklētaja uzvedība pārsteidza un pat aizvainoja manu tēvu. Tomēr viņš prata savaldīties. Pasitis dvieli padusē, viņš piecēlās, piegāja pie pavarda un, iespiedis rokas sānos, noliecās pār spelti.

Apskatījis izmētātās pagales un pelniem apbirušo brāli Eņģeli, viņš teica:

—   Lai jūsu labdzimtība man piedod, bet es te neredzu nekādu salamandru, tikai pretīkli mūku. Starp citu, es to diez ka nenožēloju, — tēvs piebilda, — jo, cik esmu dzirdējis, salamandra ir nejauks, spalvains kustonis ar ragiem un lieliem nagiem.

Kadi maldi! — melnais vīrs atbildēja. — Salamaudi.'is ii līdzīgas sievietēm vai, pareizāk sakot, nimIam, viņas ir brīnum skaistas. Bet es tiešām esmu vientiesīgs, jautādams, vai jus neredzat salamandru, l ai ieraudzītu salamandru, ir jābūt filozofam, bet'es nedomāju, ka šai virtuvē būtu kāds filozofs.

—  Jūs varat kļūdīties, mans kungs, — abats Kuaņārs sacīja. — Es esmu teoloģijas doktors, zinātņu maģistrs. Esmu pietiekami daudz studējis grieķu un latīņu morālistus, kuru maksimas stiprinājušas manu garu straujajā mūža notikumu mijā, un it īpaši Boēcijs man ir bijis kā zāles pret visam dzīves nelaimēm. Turklāt te ir Jākobus Iesmagriezis, mans skolnieks, kas zina no galvas Publija Sira* sentences.

Svešinieks pievērsa abatam dzeltenās acis, kas dīvaini spīdēja virs ērgļa knābim līdzīgā deguna, un ar mežonīgajam izskatam gluži neatbilstošu pieklājību atvainojās, ka nav tūlīt pazinis ievērības cienīgu cilvēku.

—   Pilnīgi iespējams, ka salamandra šeit parādījusies jūsu vai jūsu skolnieka dēļ. Es to pavisam skaidri ieraudzīju no ielas, ejot garām cepešmājai. Tā būtu labāk saredzama, ja uguns spožāk degtu. Tāpēc arvien vajag strauji bikstīt ogles, tiklīdz šķiet, ka pavardā ir salamandra.

Līdzko svešinieks sakustējās, grasīdamies atkal vandīt pelnus, brālis Eņģelis nobažījies apsedza viras bļodu ar drēbju stērbeli un pievēra acis.

—   Kungs, — turpināja vīrs, kas meklēja salamandru, — atļaujiet, lai jūsu jaunais skolnieks pienāk tuvāk pavardam un pasaka, vai viņš virs liesmām neredz kaut ko līdzīgu sievietei.

Tai brīdī dūmi, celdamies pret pavarda dūmlveri, izlocījās neparasti graciozi, izveidojot apaļumus, kuros varētu saskatīt it kā kuplus gurnus, ja vien prāts ir īpaši noskaņots ko tādu ieraudzīt. Tātad es nemeloju, sacīdams, ka varbiīt redzu kaut ko tamlīdzīgu.

Izdzirdējis manu atbildi, nepazīstamais vīrs pacēla savu milzum garo roku un uzsita ar dūri man pa plecu tik stipri, ka es jau baidījos, vai nav lauzts atslēgas kauls.

—   Mans bērns, — viņš sacīja ļoti maigā balsī, labvēlīgi mani uzlūkodams, — man vajadzēja sagādat jums spēcīgu iespaidu, lai jūs nekad neaizmirstu, ka esat redzējis salamandru. Tā ir zīme, ka jums lemts kļūt par zinātnieku un varbūt — par magu. Tāpēc jau arī jūsu seja man ļāva uzminēt jūsu izcilo prātu.

—   Kungs, — māte ierunājās, — viņš var iemācīties visu, ko vēlas, un, ja dievs dos, dienas bus abats.

Žeroms Kuaņāra kungs piebilda, ka es esot šo to guvis no viņa stundām, un tēvs jautāja svešajam, vai viņa labdzimtība negribētu kaut ko nogaršot.

—  Man nav nekādas vajadzības ēst, — nepazīstamais atbildēja, — es viegli varu iztikt gadu un vel ilgāku laiku bez jebkādas barības, izņemot eleksiru, kura sastāvs zināms vienīgi filozofiem. Tādas spējas nav raksturīgas īpaši man, tās piemīt visiem gudrajiem, un ir zināms, ka slavenais Kardano* atturējās no barības vairākus gadus un nemaz nezaudēja spēkus. Gluži pretēji — viņa gars tai laikā ieguva neparastu možumu. Tomēr vienīgi jums par patikšanu esmu ar mieru nogaršot to, ko jus man piedāvāsit.

Un viņš bez tielešanas apsēdās pie mūsu galda. Tai pašā brīdī brālis Eņģelis klusam iebīdīja ķeblīti starp manu un mana skolotāja krēslu un ieslideja mūsu vidu tieši īstajā laikā, lai saņemtu savu daļu irbju pastētes, ko māte patlaban lika galda.

Filozofs bija nometis mēteli uz krēsla atzveltnes, un mēs redzējām, ka viņa uzvalkam ir dimanta pogas. Viņš joprojām bija domīgs. Deguna ēna sniedzās līdz pat lūpām, un iekritušie vaigi ieplaka līdz žokļiem. Viņa drūmais noskaņojums pielipa visiem. Pat mans krietnais skolotājs dzēra klusēdams. Dzirdēja vienīgi brāļa Eņģeļa šmakstienus — viņš ēda pastēti.

Piepeši filozofs ierunājās:

—  Jo ilgāk es par to domāju, jo vairāk pārliecinos, ka salamandra te ieradusies šā jaunekļa dēļ.

Un viņš ar naža smaili norādīja uz mani.

— Mans kungs, — es sacīju, — ja salamandras patiešām ir tādas, kā jūs stāstījāt, tad šī salamandra parādījusi man lielu godu un es jūtos viņai ļoti pateicīgs. Taču, taisnību sakot, es viņu drizak uzminēju nekā redzēju, un šī pirmā sastapšanās pamodināja manu ziņkāri, bet neapmierināja.

Nevarēdams izrunāties pēc sirds patikas, mans labais skolotājs jutas nomākts.

—   Mans kungs, — viņš dārdošā balsī negaidot uzrunāja filozofu, — man ir piecdesmit viens gads, esmu zinātņu maģistrs un teoloģijas doktors, esmu izlasījis visus grieķu un latīņu autoru darbus, ko nav pazudinajis laiks vai cilvēku ļaunprātība, un neesmu tur uzgājis salamandru, tapec es saprātīgi secinu, ka tadu vispār nav.

—   Atvainojiet, — sacija brālis Eņģelis, karn vel elpu smacēja pastēte un šausmas. — Atvainojiet. Diemžēl salamandras tomēr ir, un kāds jezuitu paters, kura vārdu esmu aizmirsis, apraksta viņu parādīšanos. Es pats kādās lauku mājās Senklodā redzēju salamandru pavardā pie paša katla. Viņai bija kaķa galva, krupja rumpis un zivs aste. Es uzlēju nezvēram virsū veselu podu svētīta ūdens, un viņš ar briesmīgu troksni, tādu kā cepeša eurkstoņu, pazuda gaisā tik kodīgu dūmu mutulī, ka daudz netrūka, lai man būtu izdedzinātas acis. Tas, ko es saku, ir skaidra patiesība, jo vairāk neka nedēļu pēc tam mana bārda oda pec gruzduma, un tas vislabāk pierada ša zvēra nešķīsto dabu.

—  Jūs smejaties par mums, mīļais brāli, — abats sacija. — Jūsu krupis ar kaķa galvu ir tikpat talu no īstenības kā šā kunga nimfa. Vēl vairāk, ta ir pretīga izdoma.

Filozofs saka smieties.

—   Brālis Eņģelis nu gan nevarēja redzēt gudro cilvēku salamandru, — viņš sacīja. — Kad uguns nimfas satiek kapucīniešus, viņas tiem pagriež muguru.

-** Ohohoho! — tēvs skaļi iesmējās. — Nimfas mugura vēl ir daudz par labu kapucīnietim.

Un, tā kā tēvs atkal bija omā, viņš pasniedza brālim pamatīgu pastētes šķēli.

Mate nolika cepeša bļodu galda vidū, nepalaizdama garām izdevību pajautāt, vai salamandras ir krietnas kristietes; viņa par to šauboties, jo nekad neesot dzirdēts, ka uguns iemītnieki slavētu to kungu.

—   Kundze, — abats atbildēja, — daudzi jezuītu ordeņa teologi atzīst, ka ir inkubi un sukubi *, kas nav uzskatāmi tieši par dēmoniem, jo, apšļakstīti ar svētīto ūdeni, tie nebēg, taču tie nepieder ari pie triumfējošās baznīcas*, jo cildenie debesu gari nekad nebūtu mēģinājuši pavedināt maiznieka sievu, ka tas pieredzēts Perudžā. Ja nu gribat zināt manu viedokli, tas viss drīzāk ir kāda liekulīga svētuļa neķītra izdoma, nevis zinību vīra spriedumi. Mums ir jā nīst šie smieklīgie māņi un jānožēlo, ka kristietības gaismā dzimušie baznīcas dēli nav radījuši sev par pasauli un dievu ne tuvu tik cildenu priekšstatu ka Platons [1] un cicerons*, kas mita pagānisma tumsā. Tāpēc, uzdrošinos apgalvot, dieva gars ir vairāk samanams «Scipiona sapni»* neka demonoloģijas miglainajos traktātos, kuru autori dēvē sevi par kristiešiem un katoļiem.

—   Piesargieties, abata kungs, — filozofs sacīja.

—   Jūsu Cicerons runāja viegli un plūstoši, tomēr viņš bija parasts gars un neko daudz nesajēdza no svaidītajām zinātnēm. Vai jus esat kaut ko dzirdējis par Hermesu Trismegistu * un «Smaragda plāksnīti»?

—   Kungs, — abats atbildēja, — Sēžas bīskapa bibliotēkā es atradu ļoti senu «Smaragda plāksnītes» manuskriptu un butu to agri vai vēlu atšifrējis, ja nebūtu tiesneša kundzes istabenes, kas devās uz Parīzi laimi meklēt un piespieda mani kāpt diližansā un braukt līdzi. Tas notika bez kādas buršanas, mani uzvarēja tīri sievišķīga burvība:

Non facit hoc verbis; facie ienetisgue lacerlis

Devoret ei flavis nosira puella comis

—  Tas ir vēl viens pierādījums, ka sievietes ir zinātnes ļaunākās ienaidnieces, — filozofs sacīja. — Tāpēc gudrajiem jāsargās stāties ar viņam kādos sakaros.

—   Pat likumīgā laulībā? — tēvs jautāja.

—   It īpaši likumīgā laulībā, — filozofs atbildēja.

—   Ak vai! — tēvs iesaucas un vēl pajautaja:

—   Kas tad atliek jūsu nabaga gudrajiem, kad viņiem iegribas drusku papriecāties?

Filozofs atbildēja:

Viņiem paliek salamandras.

I/dzirdis šos vārdus, brālis Eņģelis pacēla degunu no šķīvja un ar šausmām čukstēja:

~~ Nerunājiet ta, mans labais kungs, mana ordeņa visu svēto vārdā, nerunājiet tā! Un neaizmirstiet, ka salamandra nav nekas cits kā velns, kas var parādīties, ka zināms, visdažādākajos veidolos: gan jaukā izskatā, kad viņam izdodas apslēpt savu dabisko neglītumu, gan pretīgā, kad viņš atklāj īsto seju.

— Brāli Eņģeli, piesargieties arī jūs savukārt, •— filozofs atbildēja, — un, tā kā jūs bīstaties velna, nekaitiniet viņu pārlieku un ar nepārdomātiem izteicieniem neuzkuriniet pret sevi viņa dusmas. Jūs zināt, ka vecu vecajam ienaidniekam, niknajam pretiniekam, vēl joprojām ir tāds spēks transcendentālajā pasaulē, ka pats dievs ar viņu rēķinās. Teikšu vēl vairāk: dievs, kas viņa bijās, padarījis viņu par savu pilnvaroto. Piesargieties, mīļais brāli: tie abi saprotas.

Klausoties tādas runas, nabaga kapucīnietim šķita, ka viņš dzird un redz pašu velnu, kam nepazīstamais ar ugunīgajām acīm, kāsī saliekto degunu, melnīgsnējo sejas krāsu un garo, kalsno stāvu bija ļoti līdzīgs. Muka jau tā apmulsināto dvēseli parņēma svētas šausmas. Samanīdams pēc sevis sniedzamies paša Nelabā ķetnu, viņš saka trīcēt pie visām miesām, paslepen savāca tarbā gardākos kumosus, ko izdevās paķert no galda, klusiņām piecēlās un atmuguriski virzījās uz durvīm, murminādams lūgšanas.

Filozofs tam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņš izvilka no svārku kabatas plānu grāmatiņu sakaltuša pergamenta iesējumā un atvērtu sniedza to manam labajam skolotajam un man. Tas bija sengrieķu teksts, pilns saīsinājumu un ligatūru, tā ka pirmajā brīdī tā man šķita neatšifrējama melnā grāmata. Bet abats Kuaņārs uzlika acenes, turēdams grāmatu piemērotā atstatumā, sāka brīvi lasīt rakstu zīmes, kas drīzāk līdzinājās kaķa samudžinātai dzijai nekā svētā Jāņa Zeltainutes vienkāršajiem un mierīgajiem burtiem sējumiņā, pēc kura es biju mācījies Platona un evaņģēlija valodu. Beidzis lasīt, viņš sacīja:

—   Kungs, šī vieta saprotama šādi: «Ēģiptieši, kas tiek izglītoti, vispirms mācās vienkāršo, tā saukto vēstījumu grāmatu rakstību, pēc tam tempļa rakstu zīmes, ko izmanto priesteri, un beidzot hieroglifus.»

Pēc tam, noņēmis acenes un uzvaras priekā tās vicinādams, viņš piebilda:

—   Ka redzat, filozofa kungs, es neesmu ar pliku roku ņemams. Tas ir izvilkums no «Stromatas» piektās grāmatas, kuras autors Klements Aleksandrietis * nav ierakstīts mocekļu sarakstā dažādu iemeslu dēļ, ko sīki un lietpratīgi izklāstījis pāvests Benedikts XI: galvenais ir tas, ka šis baznīcas tēvs bieži maldījās ticības jautājumos. Izslēgšana no svēto mocekļu sarakstiem droši vien viņu sevišķi nesarūgtināja, ja ņem verā, kādu filozofisku nepatiku viņam dzīves laika iedvesa mocekļa nāve. Viņš labāk izvēlējās trimdu un pacentās aiztaupīt saviem vajātājiem noziegumu, jo bija ļoti godīgs cilvēks. Klements rakstīja ar lielu maku, viņa gars bija rosīgs, tikumi — šķīsti un pat bargi. Viņam ārkārtīgi patika līdzības un latuka salāti.

Filozofs izstiepa roku, kas — vismaz man ta izlikās, — brīnumaini pagarinādamas, sniedzās pāri visam galdam, lai paņemtu grāmatu no mana gudrā skolotājā.

—   Pietiek, — viņš sacīja, atkal iebāzdams «Stromatu» kabatā. — Es redzu, abata kungs, ka jūs saprotat grieķu valodu. Jūs diezgan labi pārtulkojāt šo vietu, vismaz parasta un burtiskā nozīmē. Gribu padarīt jūs bagatus, jūs un jusu skolnieku. Došu jums abiem darbu: manā māja jūs tulkosit grieķu tekstus, ko saņēmu no Ēģiptes.

Un, pievērsdamies manam tēvam, viņš turpināja:

—   Domāju, ka jūs, cepešnieka kungs, būsit ar mieru uzticēt man savu dēlu, ko gribu padarīt par izglītotu un bagātu viru. Ja jūsu tēva sirdij ir pārāk grūti atdot viņu pilnīgi manā ziņā, tad es par savu naudu algošu pavārzēnu, kas viņu aizstās jūsu cepešmājā.

—   Ja jūsu labdzimtība tā domā, — tēvs atbildēja, — es nestāšos ceļa sava dēla laimei.

—    Tikai ar nosacījumu, ka tas nenāks par ļaunu viņa dvēselei, — māte iebilda. —• Apzvēriet man, kungs, ka jus esat labs kristietis!

Barba, — tēvs sacīja, — jūs esat svēta un cienījama sieviete, taču man jāatvainojas šim kungam par jūsu nepieklājību, kuras cēlonis, patiesību sakot, meklējams ne tik daudz jūsu labsirdīgajā dabā kā audzināšanas trūkumā.

—   Ļaujiet krietnajai sievietei runāt, — filozofs sacīja, — un lai viņa nomierinās: es esmu dziļi ticīgs cilvēks.

—   Tas ir jauki! — mate iesaucās. — Vajag godāt dieva tā kunga svēto vārdu.

— Es godāju visus viņa vārdus, kundze, jo dievam to ir vairaki. Viņš saucas Adonai, Tetragramatons, Jahve, Teos, Atanatos, Ishiros. Viņam vēl ir daudz citu vārdu.

To es nezināju, — māte sacīja. — Taču tas, ko jus stāstāt, mani nepārsteidz, jo esnui ievērojusi, ka cilvēkiem ar augstu stāvokli ir daudz vairāk vārdu nekā parastajiem ļaudīm. Esmu dzimusi Ono ciematā, netālu no Šartras, un biju vel pavisam maza, kad mūsu senjors šķīrās no šās pasaules; atceros ļoti labi, ka herolds, pavēstīdams par nelaiķa senjora nāvi, nosauca viņu gandrīz tikpat daudzos vārdos, cik atrodami svēto litānijās. Nav ko brīnīties, ka dievam ir vel vairāk vardu, neka bija Ono senjoram, jo viņš ieņem vēl augstāku stāvokli. Cik laimīgi ir izglītoti cilvēki, kas zina visus debesstēva vārdus! Un, ja jus, kungs, ievadīsit manu dēlu Žaku šais zināšanās, bušu jums par to ļoti pateicīga.

Tatad viss norunāts, — filozofs sacīja. — Un jums, abata kungs, bez šaubām, patiks tulkot no grieķu valodas. Par labu atlīdzību, protams.

Mans krietnais skolotājs, jau labu brīdi pūlējies sakopot smadzenēs tās nedaudzās atjautīgās domas, kas vēl nebija neglābjami sajaukušās ar vīna tvaikiem, piepildīja kausu, piecēlās un sacīja:

•-— Filozofa kungs, es ar prieku pieņemu jūsu augstsirdīgo piedāvājumu. Jūs esat visu mirstīgo rota: jūtos pagodināts, ka varu būt jums noderīgs. Ir divi priekšmeti, ko es turu augsta cieņa: gulta un galds. Galds, kas, pārmaiņus apkrauts ar pamācošām grāmatām un garšīgiem ēdieniem, noder par balstu tiklab miesas, ka gara barībai, un gulta, kas veicina tiklab mierīgu atpūtu, kā nežēlīgu mīlestību. Tas katrā ziņā ir bijis dievišķīgs cilvēks, kas dāvinājis Deikaliona * dēliem gultu un galdu. Ja jūsu namā, kungs, es atradīšu abas šīs vērtīgās mēbeles, es centīšos jusu vardu apvīt ar nemirstīgu slavu un cildināšu jūs kā savu labdari dažada pantmēra grieķu un latiņu vārsmās.

To sacījis, viņš iedzēra krietnu malku vīna.

—   Ļoti labi, — filozofs turpināja. — Gaidu jūs abus rīt no rīta pie sevis. Ejiet pa Senžermenas ceļu līdz Smilšaines krustam. No krusta pakājes noskaitiet simt soļu uz rietumiem, un jūs ieraudzīsit mazas, zaļas durtiņas darza mūrī. Paceliet veserīti, uz kura attēlota plīvurā tinusies figūra, kas tur pirkstu uz lūpām. Večukam, kas jums atvērs, jautājiet pēc d'Astaraka kunga.

—   Dels, — mans krietnais skolotājs pavilka mani aiz piedurknes, — paturiet to visu atmiņā: iegaumējiet krustu, veserīti un visu pārējo, lai mēs rītdien viegli atrastu laimīgās durvis. Un jūs, mecenāta kungs…

Bet filozofs jau bija projām, un neviens nebija redzējis viņu izejam.

5. NODAĻA

Nākamajā rītā ļoti agri mēs abi, mans skolotājs un es, jau soļojām pa Senžermēnas ceļu. Sniegs, kas klāja zemi ausmas iesārtajā gaismā, padarīja gaisu klusu un stingu. Ceļš bija tukšs. Mēs gājām pa platām riteņu grambām gar sakņu dārziem, ļodzīgiem žogiem un zemām mājelem, kuru logi uzlūkoja mūs ar aizdomīgu aci. Pec tam, atstājuši aizmugurē divas trīs pussagruvušās malu kleķa būdas ar salmu jumtiem, mēs skumīga līdzenuma vidu ieraudzījām Smilšaines krustu. Soļus piecdesmit no tā sākās ļoti plašs, pusbrukuša mūra apjozts parks. Mūrī bija ierīkotas zaļas durtiņas, un to veserītis atveidoja ķēmīgu figūru ar pirkstu uz lūpām. Mums nebija grūti pazīt filozofa aprakstīto tēlu, un mēs pacēlām veserīti.

Pēc diezgan ilga laika kāds vecs kalps mūs ielaida un aicināja sekot cauri nolaistajam parkam, kur nimfu statujas, kas bija redzējušas nelaiķi karali jaunībā, slēpa zem efejām savas skumjas un brūces. Aleja ar apsnigušām grambām aizveda līdz pilij, kas, celta no akmeņiem un ķieģeļiem, slējās tikpat drūma kā tās kaimiņiene Madrides pils un ar augsto dakstiņu jumtu atgādināja pasaku par Erkšķrozīti.

Kamēr mēs sekojām nerunīgajam kalpam, abats čukstēja man ausī:

— Atzīstos, mans dēls, ka šis miteklis gan neielīksmo acis. Tas liecina par bardzību, kas sastindzināja franču labos tikumus jau karaļa Indriķa IV laikā, un diemžēl ir tik nolaists, ka vieš dvēselē skumjas un pat grutsirdību. Cik daudzreiz jaukāk būtu kāpt augšā pa Tuskulas* burvīgajam nogāzēm, cerot, ka filozofiem tik dārgās vasarnīcas pīniju un pistācijas koku paēnā dzirdēsim Ciceronu runājam par tikumu! Un vai jūs, mans dēls, neievērojāt, ka uz šā ceļa nav neviena krodziņa, nevienas viesnīcas un, !ai izdzertu kausu jaunā vīna, būs jāiet pāri tiltam un jāuzkāpj pa piekrasti līdz Gaņu laukumam? Patiešām, tur ir iebraucamā vieta «Pie sarkanā zirga», uz kuru, kā man tagad nāk prātā, Senternesta kundze reiz aizveda mani pusdienās kopā ar savu pērtiķi un mīļāko. Jūs nevarat iedomāties, Iesmagriezi, cik tur ir smalki ēdieni. «Sarkanais zirgs» ir tikpat slavens ar pusdienām, ko tur pasniedz, kā ar daudzajiem zirgiem un pasta karietēm, ko tur iznomā. Par to es pats pārliecinājos, kad iegāju stallī, lenkdams kalponi, kas man likās piemīlīga. Bet viņa tāda nebija; butu pareizāk apzīmēt viņu par neglītu. Viņu izpušķoja manas iekāres karstums, dēls. Tā vienmēr gadās cilvēkiem, kas ļaujas kārdinājumiem: viņi nožēlojami pieviļas. Mūs maldina mānīgi tēli, mēs dzenamies pēc sapņiem' un apskaujam ēnas; vienīgi dievā ir patiesība un pastāvība.

Pa to laiku, sekodami vecajam kalpam, mēs kāpām pa lieveņa ļodzīgajiem pakāpieniem.

—   Vai, vai! — abats man čukstēja ausī. — Es jau sāku skumt pēc jtisu tēva kunga cepešmājas, kur mēs tiesājām gardu gardos kumosus, iztirzādami Kvintiliānu *.

Kad pa platām akmens kāpnēm bijām uzkāpuši otrajā stāvā, kalps ieveda mūs salonā, kur d'Astaraka kungs patlaban kaut ko rakstīja pie spožas kamīna uguns, starp ēģiptiešu šķirstiem, kas, būdami pēc formas līdzīgi cilvēka augumam, slēja pret sienām savus svēto figūrām apgleznotos futrāļus, pievērsuši mums apzeltītās sejas ar garenajām, spožajām acīm.

D'Astaraka kungs pieklājīgi uzaicināja mūs apsēsties un sacīja:

—   Kungi, es jūs gaidīju. Un, tā kā jūs abi esat tik laipni un gribat būt manā rīcībā, es jūs lūdzu uzskatīt šo māju par savu. Šeit jūs tulkosit grieķu tekstus, ko esmu atvedis no Ēģiptes. Nešaubos, ka strādāsit ar vislielāko cītību, uzzinājuši, ka jūsu tulkojumiem ir tiešs sakars ar manis uzsākto darbu, kura nolūks — atrast zaudēto zinātni, kas ļaus cilvēkam atgūt agrāko varu pār elementiem. Lai gan šodien mans nodoms nav jusu acu priekšā pacelt dabas noslēpumu plīvurus un paradīt jums Izidu* tās žilbinošajā kailumā, tomēr uzticēšu jums savu pētījumu objektu, nebaidoties, ka jus to izpaudīsit, jo esmu pārliecināts par jūsu godīgumu, kā arī par savām spējām uzminēt un paredzēt visus ļaunos plānus, kas tiktu perināti pret mani, turklāt, lai atriebtos, manā rīcībā ir briesmīgi slepeni spēki. Trūkstot uzticībai, par ko gan es nešaubos, mana vara, kungi, nodrošina man jūsu klusēšanu, un tālab es ne ar ko neriskēju, būdams pret jums vaļsirdīgs. Tad nu ziniet, ka cilvēks iznāca no Jahves rokām, apveltīts ar absolūtām zināšanām, ko viņš pēc tam zaudēja. Piedzimstot cilvēks bija neizsakāmi varens un gudrs. Tas redzams pēc Mozus grāmatām. Taču tas vajag saprast. Pirmkārt, ir skaidrs, ka Jahve ir nevis dievs, bet liels dēmons, jo viņš radījis pasauli. Priekšstats par dievu, kas būtu absolūta pilnība un tai pašā laikā arī radītājs, ir tikai novecojis murgs, kāda sakša vai cita ģeķīga svešzemnieka izdomāts barbarisms. Neviens, kain ir kaut cik attīstīts prāts, nepielaidis domu, ka absolūti pilnīga būtne varētu vēl ko, lai ari nieku, pievienot savai pilnībai. Tas taču ir skaidrāks par skaidru. Dievam nepiemīt saprāts. Jo ko gan viņam, kas ir mūžīgs, vajadzētu saprast? Viņš neko nerada, jo viņam nav jēgas par laiku un telpu, kas ir nepieciešami priekšnosacījumi, lai kaut ko celtu. Mozus bija pārāk liels filozofs, lai mācītu, ka pasauli radījis dievs. Mozus uzskatīja Jahvi par to, kas viņš patiesībā ir, proti, par varenu dēmonu, un, ja tas katrā ziņā jāsauc vārdā, — tad par demiurgu *.

Tātad, kad Jahve radīja cilvēku, viņš tam deva zināšanas par redzamo un neredzamo pasauli. Ādama un Ievas grēkā krišana, ko izskaidrošu jums kādu citu dienu, neiznīcināja visas zinašanas pirmajā vīrietī un pirmajā sievietē, kuri tās nodeva tālāk saviem bērniem. Mācība, kas ļauj valdīt pār dabu, ir aprakstīta Enoka grāmatā *. Ēģiptiešu priesteri bija saglabājuši par to nostāstus, ko viņi attēloja ar noslēpumainām rakstu zīmēm uz tempļu sienām un sarkofagiem. Mozus, kas uzauga Memfisas svētnīcās, bija viens no nedaudzajiem, kuriem tika uzticēta slepenā mācība. Viņa grāmatas, kas ir skaitā piecas un pat sešas, gluži kā vērtīgos šķirstos ieslēgti dievišķās zinātnes dārgumi. Tur atklājas visjaukākie noslēpumi, ja vien, iepriekš attīrot sākotnējo tekstu no apkaunojošiem iespraudumiem, neņem vērā tā tiešo, burtisko nozīmi, bet cenšas atsegt dziļāko jēgu; man, kā jūs vēlāk redzēsit, tas lielākoties izdevies. Tomēr patiesības, kas Ēģiptes tempļos tika sargātas ka neskartas jaunavas, nokļuva pie Aleksandrijas gudrajiem, kuri tās kuplināja un vainagoja ar tīru zeltu, ko Grieķijai bija atstājis mantojumā Pitagors un viņa mācekļi, kuri bija tuva saskarē ar gaisa mītošiem gariem. Tatad, mani kungi, nāksies izpētīt senebreju grāmatas, ēģiptiešu hieroglifus un apcerējumus, ko sarakstījuši grieķi, kurus dēvē par gnostiķiern tieši tāpēc, ka viņiem bija zināšanas. Sev esmu paredzējis, kā tas pēc taisnības pienakas, plašā darba visgrūtāko daļu. Es cenšos atšifrēt hieroglifus, ko ēģiptieši rakstīja dievu tempļos un priesteru kapenēs. Esmu atvedis no Ēģiptes daudz šādu uzrakstu un tagad mēģinu izzināt to jēgu, izmantojot atslēgu, ko man izdevās uziet Klementa Aleksandrieša darbos.

Rabīns Mozaīds, kas vientulīgi dzīvo manā namā, strādā, lai atklātu Piecu Mozus grāmatu īsto nozīmi. Sirmgalvim ir ļoti plašas zināšanas maģijā, jo viņš septiņpadsmit gadus nodzīvojis, ieslēgts lielās piramīdas kapenēs, kur lasījis Tota grāmatas*. Runājot par jums, kungi, es ceru likt lietā jūsu zināšanas, lai izlasītu manis paša savaktos daudzos aleksandriesu manuskriptus. Jūs tur, bez šaubām, atradīsit brīnišķīgus noslēpumus, un esmu pārliecināts, ka, izmantojot šos trīs atziņu avotus — ēģiptiešu, senebreju un grieķu, — man drīz vien izdosies iegūt pagaidām vel trūkstošos līdzekļus, lai varētu pilnīgi valdīt kā pār redzamo, tā neredzamo dabu. Ticiet man, ka pratīšu atalgot jūsu pakalpojumus, kaut kādā veida dalīdamies ar jums savā varā.

Es nerunāju par visparastāko atzinības veidu. Esmu jau ar saviem filozofiskajiem pētījumiem nonācis tik talu, ka nauda man nenozīmē neko.

Kad d'Astaraka kungs bija ticis līdz šai vielai savā runa, mans labais skolotājs, viņu pārtrauca:

Kungs, neslēpšu, ka nauda, kas jums nenozīmē neko, sagāda man nemitīgas raizes, jo no pieredzes zinu, eik grūti to iegūt, paliekot godīgam cilvēkam nu pat kļūstot negodīgam. Tālab es būtu pateicīgs, ja jums labpatiktu šai jautājumā dot man kādu drošību.

Ar kustību, kas it kā atvairīja kaut ko neredzamu, d'Astaraka kungs nomierināja Žeromu Kuaņāru. Bet man viss, ko redzēju, šķita tik interesants, ka es nevelējos neko citu kā ātrāk uzsākt jauno dzīvi.

Saimnieka saukts, kabinetā ienāca vecais kalps, kas bija mūs ielaidis.

— Kungi, līdz pusdienām jūs varat būt brīvi, — namatēvs turpinaja. — Tomēr es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs uzkāptu augšstavā jums sagatavotajās istabās un pateiktu, vai tur ka netrūkst. Kritons jūs aizvedis.

Pārliecinājies, ka rnēs viņam sekojam, nerunīgais Kritons izgāja no kabineta un sāka doties augšup pa kāpnēm. Mēs uzkāpām līdz pašam galam. Tad, nogājis dažus soļus pa garu gaiteni, viņš norādīja uz divām ļoti tīrām istabām, kur gaiši dega kamīna uguns. Nekad nebūtu domājis, ka no ārpuses tik vecā pilī, kuras fasade redz tikai saplaisājušus mūrus un tumšus logus, varētu biīt tik mājīgas telpas. Vispirms man rūpēja iepazīties ar apkārtni. Mūsu istabas bija lauku pusē, un pa logiem pavērās plašs skats uz Sēnas purvainajām nogāzēm līdz pat Valeriana kalna krustam. Uzmetis acis istabas iekārtojumam, ieraudzīju uz gultas noliktus pelēkus svārkus, piemērotas krāsas bikses, cepuri un zobenu. Uz paklāja kā mīlīgs pāris stāvēja sprādžu kurpes ar papēžiem kopā, bet purngaliem uz aru, it kā tām pašām būtu kāda sajēga par labu uzvedību.

Tas viss lika labvēlīgi spriest par mūsu saimnieka devīgumu. Lai parādītu viņam godu, es ļoti rūpīgi uzposos un, atradis uz maza galdiņa pilnu kārbu pūdera, bagātīgi apkaisīju ar to matus. Starp citu, vienā no kumodes atvilktnēm uzgāju mežģinēm rotātu kreklu un baltas zeķes. ,

Uzvilcis kreklu, zeķes, bikses, vesti un svārkus, es sāku grozīties pa istabu ar cepuri padusē, turēdams roku uz zobena spala, un ik pēc brīža noliecos pie spoguļa, nožēlodams, ka mežģiņu darinātaja Katrīna neredz mani tik smalki ģērbušos.

Tā es noņēmos labu laiku, līdz istabā ienāca Zeroms Kuaņāra kungs, ģērbies cienīgā garīdznieka tērpā ar gluži jaunu apkaklīti.

— lesmagriezi! — viņš iesaucās. — Vai tas esat jūs, mans dels? Nekad neaizmirstiet, ka par skaistajām drēbēm jums jāpateicas zināšanām, ko es esmu jums sniedzis. Šis apģērbs piederas jums kā humānistam, io humanitārās zinātnes nozīmē eleganci. Bet paraugieties uz mani, 1 līdzu, un sakiet, vai es labi izskatos. Šai tērpā es jutos kā īsti kārtīgs cilvēks. D'Astaraka kungs, liekas, ir visai augstsirdīgs. Žēl, ka viņš sajucis prātā. Tomēr vienā ziņa viņš ir gudrs, jo sauc savu kalpu par Kritonu *, kas nozīmē — tiesnesis. Un ir taisnība, ka mūsu kalpi ir visu mnsu rīcību liecinieki un dažkārt pat to noteicēji. Kad lords Verulems*, Anglijas kanclers, kura filozofiju es nevērtēju visai augstu, bet kurš bija izglītots cilvēks, ienāca tiesas zalē ka apsūdzētais, viņa kalpi, kuru krāšņais apģērbs pietiekami skaidri liecināja par greznību kanclera maja, piecēlās, lai parādītu viņam godu. Bet lords Verulems tiem sacīja: «Apsēdieties! Jūsu paaugstināšana izraisa manis pazemināšanu.» Patiešām, šie krāpnieki ar saviem tēriņiem bija viņu izputinājuši un piespieduši uz rīcību, par ko viņš tika tiesāts kā kukuļņēmējs. lesmagriezi, mans dēls, lai lorda Verulema — Anglijas kanclera un «Novum organum» autora piemērs jums ir allaž prātā! Runājot par senjoru d' Astaraku, kam mēs kalpojam,— jānožēlo, ka viņš ir burvis un nodevies nolādētajām zintīm. Jūs zināt, mans dēls, cik es esmu jutīgs ticības jautājumos. Man ir sāpīgi kalpot kabalistam, kas apgriež mūsu svētos rakstus ačgārni, aizbildinoties, ka tā tie pareizāk izprotami. Tomēr, kā norāda viņa vārds un runas veids, d'Astaraka kungs ir gaskoniešu augstmanis, un tāpēc mums nav ko bažīties. Gaskonietis var nodegt līgumu ar velnu, taču esiet drošs, ka velns tiks piemuļķots!

A\iisu sarunu pārtrauca pusdienu zvans.

— lesmagriezi, mans dēls, — kāpjot lejā pa kāpnēm, sacīja mans labais skolotājs, — azaida laikā uzmanīgi vērojiet manu izturēšanos, lai varētu to atdarināt. Esmu sēdējis pie Sēžas bīskapa trešā galda un zinu, kā jāuzvedas. Tā ir ļoti grūta māksla. Ēst kā muižniekam ir daudz grūtāk nekā runāt kā muižniekam.

6. NODAĻA

Ēdamistabā galds bija klāts trim personām, un d'Astaraka kungs mūs aicinaja ieņemt vietas.

Kritcns, kas izpildīja viesmīļa pienākumus, pasniedza želejas, desmitreiz caur sietu izkāstus novārījumus un biezeņus. Cepeti mēs velti gaidījām. Lai gan mans labais skolotājs un es bijām ļoti uzmanīgi un centāmies slēpt savu pārsteigumu, d'Astaraka kungs to uzminēja un sacīja:

— Kungi, tas ir tikai izmēģinājums, un, tā kā jums tas šķiet neizdevies, es no tā atteikšos. Turpmāk likšu pasniegt jums parastos ēdienus un ari pats nevairīšos tos nogaršot. Ja ēdieni, ko piedāvāju jums šodien, nav labi pagatavoti, tad tur ne tik daudz vainīgs mans pavārs kā ķīmija, kas vēl ir bērna autos. Tomēr šis azaids dos jums zināmu priekšstatu par ēdieniem nākotne. Pašreizējā brīdī cilvēki ed bez filozofijas. Viņi nebūt neuzņem barību kā saprātīgas būtnes. Viņi pat nedomā par to. Bet par ko tad viņi doma? Gandrīz visi viņi dzīvo stulbumā, un pat tie, kas ir spējīgi spriest, nodarbina savu pratu ar tādām muļķībām kā debates vai poētika. Pievērsiet, kungi, uzmanību tam, kā cilvēki ietur azaidu kopš sensenajiem laikiem, kad viņi pārtrauca visus sakarus ar silfiem un salamandrām. Gaisa ģēniju pamesti, viņi iestiga gara tumsībā un mežonībā. Bez jebkādas pārvaldes un mākslas viņi kaili un nožēlojami dzīvoja alas strautu malā vai kokos meža biezokņos. Medības bija viņu vienīgais amats. Kad viņiem izdevās pārsteigt vai pārspēt ātrumā kādu biklu kustoni, viņi laupījumu aprija vēl pusdzīvu.

Viņi ēda arī savu biedru un vārgo tuvinieku gaļu, un pirmie ļaudis tika apbedīti dzīvās kapenēs — kurlās mi i/.salkušās iekšās. Pēc ilgiem mežonīgiem gadsimtiem parādījās dievišķīgs cilvēks, ko grieķi sauca par Prometeju. Nav šaubu, ka šis gudrais nimfu paspārnē bija nācis saskarē ar salamandru cilti. No tām viņš uzzināja un vēlāk iemācīja nabaga mirstīgajiem mākslu, kā iegūt un saglabāt uguni. Šī debesu dāvana deva cilvēkiem neskaitāmas priekšrocības, un viens no svētīgākajiem ieguvumiem bija tas, ka cilvēks varēja vārīt sev barību un tādējādi padarīt to vieglāk sagremojamu un trauslāku. Un tieši liesmu iedarbībai pakļautais uzturs stiprā mērā panāca to, ka cilvēki lēnām un pakāpeniski kļuva saprātīgi, izveicīgi, iemācījās domāt un bija spējīgi attīstīt mākslas un zinātni. Taču tas bija tikai pirmais solis, un ir skumji apzināties, ka pagājuši gadu miljoni, bet otrais solis vēl nav sperts. Kopš tiem laikiem, kad musu senči klints aizsega uz žagaru uguns cepa lāča gaļu, mēs nevaram runāt par īstu progresu virtuves mākslā. Jo jūs, kungi, taču nepiešķirsit nozīmi LAikulla * izgudrojumiem vai biezajam, apaļajam pīrāgam, ko Vitellijs* nokristīja par Minervas vairogu, un nerunāsit par mūsu cepešiem, pastētēm, sautējumiem, pildījumiem un visādiem frikasē, kas ir senā barbarisma atliekas.

Karaļa galds Fonteneblo pilī, kur viesiem pasniedz veselu briedi ar visu vilnu un ragiem, filozofa skatījuma ir tikpat primitīva aina kā maltīte, ko ietur alu iedzīvotāji, kuri, notupušies pelnos, grauž zirga kaulus. Ne ēdamzāles spožie sienu gleznojumi, ne krāšņi ģērbtie virsnieki un gvardi, ne muzikanti, kas uz tribīnes spēlē Lambēra un Lilī* melodijas, ne zīda galdauti, sudraba trauki, zelta kausi, Venēcijas stikls, degošās lāpas un sudrabā kaltas vāzes ar ziediem nespēj jūs apmānīt, nedz ar savu jaukumu noslēpt šās riebīgās lopkautuves īsto butību, kur vīrieši un sievietes pulcējas ap dzīvnieku līķiem, saskaldītiem kauliem, saplosītu gaļu, lai ar to kāri barotos. O, cik maz tādā uzturā no filozofijas! Ar trulu negausību mēs aprijam lopu muskuļus, taukus, iekšas, nemaz neatšķirdami, kas no tā visa patiešām piemērots mūsu uzturam un kas metams projām, turklāt aizmetamā ir daudz vairāk; un mēs norijām bez izšķirības kā labo, tā slikto, derīgo un kai

tīgo. Tomēr te jāprot izvēlēties, un, ja visā fakultātē atrastos viens vienīgs mediķis, kas būtu tai pašā laikā ari ķīmiķis un filozofs, mēs vairs nebiītu spiesti sēsties pie galda pretīgajos mielastos.

Viņš, kungi, sagatavotu mums destilētu gaļu, kas saturētu tikai mūsu ķermenim patīkamas un radniecīgas vielas. Cilvēks lietotu vienīgi vēršu un cūku kvintesenci, irbju un vistu eleksīru, un viss, ko viņš norītu, būtu viegli sagremojams. Tomēr es, kungi, nezaudēju cerību reiz to panākt: ja man atliks laika mazliet vairāk nekā līdz šim, nodošos ķīmijas un medicīnas studijām.

Noklausījies šos namatēva vārdus, Zeroms Kuaņāra kungs pacēla skatienu no melnā viruma savā šķīvī un bažīgi uzlūkoja d'Astaraka kungu, kas turpināja:

—   Arī tas vēl būs nepietiekams progress. Kārtīgs cilvēks nevar bez riebuma ēst dzīvnieku gaļu, un tautas nevar sevi uzskatīt par kulturālām, kamēr to pilsētās ir lopkautuves un skārņi. Tomēr reiz mēs pratīsim tikt vaļā no šiem barbariskajiem arodiem. Kad noteikti uzzināsim, kādas barojošas vielas satur dzīvnieku ķermenis, kļūs iespējams šīs vielas papilnam iegūt no nedzīvās dabas, kas būtībā satur visu io pašu, ko dzīvie radījumi, jo dzīvnieks attīstās no augu valsts, kas savukārt barojas no nedzīvās matērijas.

Tad cilvēks patērēs uzturam metālu un minerālu ekstraktus, ko fiziķi pienācīgi apstrādās. Nešaubieties, tie būs ļoti garšīgi un veselīgi. Barība tiks gatavota retortēs un destilācijas katlos, un mūsu pavāri būs alķīmiķi. Vai jūs nedegat nepacietībā drīzāk ieraudzīt visus šo brīnumus? Apsolu, ka tuvākajā laikā tas notiks. Taču jums vēl nebūt nav skaidrs, cik lieliska būs to iedarbība.

—   Patiešām, kungs, tas man nebūt nav skaidrs, — mans labais skolotājs atbildēja, iedzerdams malku vīna.

—   Tādā gadījumā uzklausiet mani vēl brīdi, — d'Astaraka kungs sacīja. — Tā kā cilvēkus vairs neapgrūtinās un nepadarīs smagus lēnā gremošana, viņi kļūs apbrīnojami viegli un kustīgi; redze kļūs neparasti asa, un viņi saskatīs kuģus slīdam pa Mēness jūrām.

Viņu prāts būs gaišaks, parašas izsmalcināsies. Viņi t.ilu pavirzīsies uz priekšu dieva un dabas izpratnē.

I acu jāapsver ari visas pārmaiņas, ko tas izraisīs. Pārveidosies pati cilvēka ķermeņa uzbūve. Ir zināms, ka ikviens orgāns, ja to nenodarbina, ar laiku sarūk tin beidzot pilnīgi izzūd. Ka novērots, zivis kļūst aklas, ja tām atņem dienas gaismu; un man gadījies redzēt Valē ganus, kas, pārtikdami vienīgi no rūgušpiena, ļoti agri zaudē zobus, un daži no viņiem pat uzaiig bez zobiem. Šai ziņā jāapbrīno daba, kas necieš neko nederīgu. Kad cilvēki pārtiks no balzama, par kuru es runāju, viņu zarnas saīsināsies par vairākām olektīm un līdz ar to ievērojami pamazināsies vēdera apjoms.

—   Pagaidiet! — mans labais skolotājs sacīja. — .lus varat pārsteigties un nodarīt postu. Man vienmēr paticis, ka sievietēm ir apaļīgs vēderiņš, protams, samērīgi ar visu pārējo. Tas ir jaukums, pret ko neesmu vienaldzīgs. Nevajag to neapdomīgi iznīcināt.

—  Neraizējieties! Mēs ļausim sieviešu viduklim un gurniem veidoties pec grieķu skulptoru likumiem. Tas notiks jums par prieku, kā ari ņemot vērā mātes stāvokļa prasības. Lai gan, patiesību sakot, arī šai ziņā man ir padoma dažas pārgrozības, par ko es jums kādudien pastāstīšu. Atgriežoties pie mūsu sarunas temata, man jāatzīstas, ka viss, ko nule minēju, ir tikai tuvošanās īstajai barībai, kāda ir silfu un visu pārējo gaisa garu barība. Viņi dzer gaismu, un ar to pilnīgi pietiek, lai viņu ķermenis iegūtu apbrīnojamu spēku un vingrumu. Gaisma ir viņu vienīgā dzira. Un reiz ta būs arī mūsu vienīgais dzēriens. Tikai jāpadara saules stari dzerami. Atzīstos gan, ka man vēl nav īsti skaidri līdzekļi, kā to panākt, un es paredzu ceļā daudz kavēkļu un nopietnu šķēršļu. Ja tomēr kadam prāta vīram izdosies sasniegt mērķi, tad cilvēki gudrībā un skaistumā kļūs līdzīgi siltiem un salamandrām.

Mans labais skolotājs klausījās šos vārdus, sevī noslēdzies un skumīgi nodūris galvu. Šķita, ka viņš apsver pārmaiņas, kādas viņa ķermeni reiz izraisīs mūsu namatēva izdomātā barība.

—    Kungs, — viņš beidzot ieminējās, — vai jūs vakar cepešmājā nerunājāt par kādu eleksīru, kas aizstāj jebkuru citu barību?

—  Taisnība, — d'Astaraka kungs atbildēja, — bet šis dzēriens .der tikai filozofiem, un jūs saprotat, cik ierobežota ir tā lietošana. Tāpēc nav vērts par to runāt.

Tomēr mani mocīja neziņa. Lūdzu namatēvam atļauju izteikt kādu jautājumu, būdams pārliecināts, ka viņš tūlīt izkliedēs manas šaubas. Viņš atļāva man runāt, un es jautāju:

—   Kungs, vai skaistās salamandras, par kurām man, pēc jūsu vārdiem, radies tik brīnišķīgs priekšstats, nav, gaismu dzerdamas, nelaimīga kārtā sabojājušās zobus līdzīgi Valē zemniekiem, kam ļoti agri izkrīt zobi, tāpēc ka tie ēd tikai rugušpienu? Atzīstos, ka esmu par to nobažījies.

—   Mans dels, — d'Astaraka kungs atbildēja, — man patīk jūsu zinātkāre, un es gribu to apmierināt. Salamandrām nemaz nav zobu parastajā vārda nozīmē. Viņu smaganas rotā divas rindas ļoti baltu un mirdzošu pērļu, kas piešķir viņu smaidam neparastu jaukumu. Turklāt jums jāzina, ka šis pērles ir sacietējusi gaisma.

Sacīju d'Astaraka kungam, ka tas mani iepriecina. Viņš turpināja:

—  Cilvēka zobi ir viņa nežēlības zīme. Kad cilvēkiem būs pienācīgs uzturs, zobus aizstas salamandru pērlēm līdzīgs rotājums. Tad neviens vairs nesapratīs, kā mīlētājs kādreiz spējis bez šausmām un riebuma skatīt suņa zobus savas mīļākās mutē.

6. NODAĻA

Pēc pusdienām namatēvs ieveda mūs turpat līdzās kabinetam plašā galerijā, kas noderēja par bibliotēku. Uz ozolkoka plauktiem tur redzēja rindojamies neskaitāmu grāmatu armiju vai, drīzāk, lielu konsīliju: tur bija in-octavo, in-quarto, in-folio sējumi gan teļādās, gan parastā safjāna, gan turku safjāna, gan pergamenta, gan cukādas ģērbos. Seši logi apgaismoja kluso sapulci, kas bija izvietojusies no viena zāles gala līdz otram visgarām augstajām sienām. Galerijas vidu gari galdi mijās ar debesu sfērām un astronomiskiem aparātiem. D'Astaraka kungs lūdza mūs izraudzīties vietu, kas būtu visērtākā strādāšanai.

Bet mans labais skolotājs, galvu atgāzis, ar skatienu un elpas vilcieniem uzsūkdams sevī visas šīs grama tas, aiz prieka slienājās.

Pie Apolona! — viņš iesaucās. — Tā ir lieliska grāmatnīca! Sēžas bīskapa kunga bibliotēku, lai cik ta bagata ar kanoniskiem apcerējumiem, nevar salīdzināt ar šo galeriju. Nav mājasvietas, kas butu man vairak pa prātam neka šī, pat Vergilija apdziedātais Elisija saules dārzs* mani nevilina. Ar pirmo acu uzmetienu es še redzu tik daudz retu darbu un tik daudz vērtīgu kolekciju, ka šaubos, kungs, vai vispār kāda privāta gramatu krātuve pārspēj šo, par kuru Francijā varbūt ir pārāka vienīgi Mazarini un karaļa bibliotēka. Uzdrošinos sacit, ka, skatot latīņu un grieķu manuskriptus, kas sablīvēti tai stūrī, var līdzās Bodlē *, Ambrosija *, Laurentija un Vatikāna bibliotēkām nosaukt d'Astāraka kunga gramatu krātuvi. Ticiet man, es jau iztālēm saožu trifeļus un grāmatas, un kopš šā brīža jūs manās acīs esat līdzīgs Peireskam*, Groljē un Kanevariusam, bibliofilu dižvīriem.

—  Viņi netiek man līdzi, — d'Astaraka kungs rāmi atbildēja, — un ši bibliotēka ir nesalīdzināmi vērtīgāka par visām, ko jūs minējāt. Karaļa bibliotēka līdzās manai ir tikai vecu grāmatu bodele, ja neņem vērā sējumu skaitu un aptrieptā papīra daudzumu. Gabriels Nodē un jūsu abats Biņons, slavenie bibliotekāri, man blakus ir tikai kūtri gani, kas vāc kopā mazvērtīgas grāmatas ka stulbu aitu baru. Runājot par benediktiešiem, jaatzīst, ka viņi ir centīgi, taču gaužām neatjautīgi, un viņu bibliotēkās jūtama to veidotāju gara viduvējība. Mana galerija, kungs, nebūt nav radīta pēc citu parauga. Darbi, ko esmu te savācis, veido kopumu, kas man nešaubīgi sniegs Zināšanas. Šī bibliotēka ir gnostiska *, oikumeniska * un garīga. Ja visas uz šīm neskaitāmajām pergamenta un papīra lapām uzrakstītās rindas noteiktā kārtībā jums iegulsies smadzenes, kungs, jus zināsit visu, jus varēsit visu, jūs būsit dabas pavēlnieks un visu lietu veidotājs, jūs turēsit pasauli roka starp divi pirkstiem, ka es turu šo tabakas šķipsnu.

To sacīdams, viņš sniedza savu tabakas dozi manam labajam skolotajam.

—   Jūs esat ļoti laipns, — abats Kuaņārs sacīja.

Un, visu laiku ļaudams sajūsminatam skatienam

slīdēt par izglītības nesējam sienām, viņš iesaucās:

—   Lūk, plauktiem starp trešo un ceturto logu uzlikta slavena nasta. Tur satikušies un šķiet tērzējam sava starpa austrumu manuskripti. Es redzu desmit vai divpadsmit ļoti godājamus sējumus, tērptus purpurā un ar zeltu cauraustā zīdā. Dažiem apvāku satur dārgakmeņu sprādzes gluži kā Bizantijas ķeizara apmetni. Citi ir ietverti ziloņkaula plāksnītēs.

—  Tic ir senebreju, arabu un persiešu kabalisti, — d'Astaraka kungs sacīja. — Nupat jus atšķīrāt «Vareno roku». Turpat blakus atradīsit «Klāto galdu», «Drošo ganu», «Tempļa drupas» un «Gaismu tumsībā». Viena vieta ir tukša: tur stāvēja «Rāmie ūdeņi», ļoti vērtīgs apcerējums, ko patlaban pētī Mozaīds. Kā jau sacīju, kungi, Mozaīds, dzīvodams manā namā, pūlas atklat visdziļākos noslēpumus, kas ietverti senebreju rakstos, un, lai gan šis rabīns ir vairāk nekā simt gadus vecs, viņš nedomā mirt, pirms nebūs noskaidrojis visu kabalistisko simbolu nozīmi. Esmu viņam daudz pateicības parādā un lūdzu arī jūs, kungi, sirmgalvi satiekot, izrādīt viņam tadu pašu cieņu, kādu izjūtu es.

Taču lai tas paliek, runāsim tagad par to, kas skar īpaši jūs. Ceru, abata kungs, ka jūs pārrakstīsit un pārtulkosit latīņu valodā ārkārtīgi vērtīgos grieķu manuskriptus. Paļaujos uz jūsu zināšanām un centību un nešaubos, ka jūsu jaunais skolnieks drīz vien būs jums krietns palīgs.

Un, pievērsdamies man, viņš turpināja:

—  Ja, mans dels, lieku uz jums lielas cerības. Tās modina galvenokārt jūsu audzinašana. Jo jus, tā sakot, esat uzaudzis kamīna liesmās, ko mēdz apmeklēt salamandras. Tas ir svarīgs apstaklis.

To sacīdams, viņš paņēma kaudzi manuskriptu un nolika uz galda.

—   Šis te, — viņš norādīja uz papirusa tīstokli, — nāk no Ēģiptes. Tā ir Zosimas Panopolieša * grāmata, ko uzskatīja par zudušu un ko es pats atradu kada Serapida * priestera šķirstā.

Un, redziet, šeit, — viņš piebilda, rādīdams apdriskātās, spīdīgas šķiedraina papīra lapas, uz kurām tik fikko varēja saskatīt ar otu uzvilktus grieķu burtus, — tie ir nedzirdēti atklājumi, no kuriem vienu izdarījis persietis Sofars, bet otru — svētās Evagijas virspriesteris Jānis.

Būšu jums bezgala pateicīgs, ja jūs vispirms ķersities pie šiem darbiem. Pēc tam mēs pētīsim Ptolemajas bīskapa Sinēzija, Olimpiodora un Stefana manuskriptus, ko atradu Ravena kādā kapu velvē, kur tie bija ieslēgti kopš nemācītā Teodosija *, saukta Lielā, valdīšanas laika.

Gribu dot jums, kungi, priekšstatu par plašo darbu. Zāles galā pa labi no kamīna jūs atradīsit gramatikas « un vārdnīcas, ko man izdevies savākt un kas jums savā ziņa palīdzēs. Atļaujiet tagad jus atstat: kabinetā mani gaida četri pieci silfi. Kritons parūpēsies, lai jums nekā netrūktu. Palieciet sveiki!

Līdzko d'Astaraka kungs bija izgājis, mans labais skolotājs sēdas pie Zosimas papirusa un, apbruņojies ar lupu, ko atrada turpat uz galda, sāka to atšifrēt. Es jautāju, vai viņu nepārsteidz viss nule dzirdētais.

Galvu nepaceldams, viņš atbildēja:

— Mans dēls, esmu pazinis pārāk daudz visādu cilvēku un pieredzējis pārlieku dažādas likteņa nejaušības, lai vispār par kaut ko brīnītos. Šis muižnieks liekas traks ne tik daudz tāpēc, ka viņš patiešām tāds ir, kā tāpēc, ka viņa domas ārkārtīgi atšķiras no parasto cilvēku domām. Taču, ja mēs pievērstu uzmanību runām, ko parasti dzird sabiedrībā, tanīs atrastu vēl mazāk jēgas nekā šā filozofa vārdos. Pat visdižākais cilvēka f^rats, pamests savā vaļā, ceļ mākoņu pilis un tempļus, un d'Astaraka kungs nebūtu nav peļams mākoņu vācējs. Patiesība ir vienīgi dievā, neaizmirstiet to, mans dēls. Bet šī te tik tiešām ir Imuta grāmata, ko Panopoles Zosima rakstījis savai māsai Teosebijai. Kāds gods un bauda lasīt šo vienreizējo, tik brīnumaina kārtā atrasto manuskriptu! Tam es veltīšu savas dienas un nomoda naktis. Es nožēloju, mans dēls, tos nejēgas, ko dīkdienība dzen izvirtībā. Cik nicināma ir viņu dzīve! Kas gan ir sieviete salīdzinājumā ar aleksandriešu papirusu? Salīdziniet, lūdzu, šo dižciltīgo bibliotēku un «Mazā Bakha» krodziņu, salīdziniet sarunu ar šo vērtīgo manuskriptu un meiču glāstus lapenē un sakiet,, rrians dēls, kas sniedz mums īsto prieku! Es, būdams mūzu viesis, kuram ļauts piedalīties klusajās apceres orģijās, ko tik daiļrunīgi slavinājis Madoras retors, pateicos dieVam, ka viņš mani radījis par krietnu cilvēku.

7.NODAĻA

Veselu mēnesi vai pat pusotra mēneša Kuaņāra kungs, kā bija solījis, dienām un naktīm cītīgi lasīja Zosimu Panopolieti. Ēdienreizēs pie d'Astaraka kunga galda sarunas risinājās vienīgi par gnostiķu uzskatiem un seno ēģiptiešu zināšanām. Tā kā biju tikai nemākulīgs skolnieks, es maz varēju pakalpot savam labajam skolotājam. Tomēr cik spēdams centos sameklēt visus viņa norādītos tekstus; tas man sagādāja pat zināmu prieku. Un mēs patiešām dzīvojām laimīgi un mierīgi. Septītajā nedēļā d'Astaraka kungs atļāva man apciemot vecākus. Cepešmājas veikaliņš man izlikās gluži neticami sarucis. Māte mani tur sagaidīja vientuļa un skumīga. Ieraudzījusi mani tik grezni sapostu, viņa skaļi iekliedzās.

—  Manu Žak, — māte sacīja, — cik es esmu laimīga!

Un viņa sāka raudāt. Mēs apskāvāmies. Tad, noslaucījusi asaras rupjā priekšauta stērbelē, māte sacīja:

—   Tēvssēž «Pie mazā Bakha». Kopš tu esi projām, viņš bieži iet turp, jo mājās viņam bez tevis vairs neesot tik omulīgi. Viņš priecāsies, tevi redzot. Tomēr saki man, 2ako, — vai tu esi apmierināts ar savu jauno stāvokli? Es rūgti nožēloju, ka ļāvu tev aiziet pie ta senjora, es pat grēksūdzē trešajam vikāram atzinos, ka toreiz man vairak rūpēja tava miesa nekā tava dvēsele un ka, ļaudama tev aiziet, pārāk maz tiku domājusi par dievu. Trešais vikāra kungs mani labsirdīgi norāja un mudināja sekot svēto rakstu stipro sieviešu paraugam, minēdams vairākas no tām, bet to vārdus es nu gan laikam nekad nepaturēšu prātā. Vikāra kungs nerunāja gari, jo bija sestdienas vakars un baznīca pilna grēku nožēlnieču.

Nomierināju māmuļu cik labi spēdams un pastāstīju, ka d'Astaraka kungs liek man nodarboties ar grieķu valodu, bet tā ir arī evaņģēlija valoda. Tas viņai bija pa prātam. Un tomēr viņa vēl joprojām šķita noraizējusies.

— Tu nekad neuzminēsi, 2ako, kas man stāstīja par d'Astaraka kungu, — viņa sacīja. — Kadete Sentavī, Svētā Benedikta baznīcas draudzes mācītāja kalpone. Viņa ir no Gaskonas, dzimusi Laroktembo, kas ir pavisam tuvu Senteilalijai, d'Astaraka kunga dzimtmuižai. Tu zini, Kadete Sentavī ir ļoti veca sieviete, kā tas piederas mācītāja kalponei. Jaunībā, dzīvodama savā pusē, viņa pazinusi trīs d'Astaraka kungus, no kuriem viens bijis kuģa kapteinis un vēlāk jūrā noslīcis. Tas bijis pats jaunākais. Otrs brālis, pulkvedis, aizgājis karā un tur kritis. No visiem trim palicis dzīvs tikai vecākais, Herakls d'Astaraks. Tas ir tas pats, kam tu kalpo, manu 2ak, un, jācer, tas nāks tev par labu. Jaunības gados viņš lieliski ģērbies, bijis vaļīgs tikumos, taču drūmas dabas. Viņš vairījies no valsts amatiem un nebūt neizrādījis vēlēšanos kalpot karalim, kā viņa brāļu kungi, kas valdnieka dienestā ņēma cieņas pilnu galu. Viņš mēdzis sacīt, ka valkāt pie sāniem zobenu neesot nekāds gods, ka viņš nezinot zemiskāka amata par cēlo karavīra amatu un ka, pēc viņa domām, jebkurš kaktu dakteris laukos esot pārāks par Francijas maršalu vai armijas brigadieri. Tadi bijuši viņa spriedumi. Jāatzīst, ka man tie nelikās nedz slikti, nedz ļaunprātīgi, bet drīzāk pārdroši un jocīgi. Tomēr kaut kas tanīs nav labs, jo Kadete Sentavī sacīja, ka mācītāja kungs tos nosodījis, it kā tie būtu pretrunā ar dieva nodibināto kārtību pasaulē un nesaskanētu ar tām vietām bībelē, kur dievs nosaukts tādā vārdā, kas nozīmē to pašu, ko maršals. Un tas būtu liels grēks. Herakla kungs jutis tādu nepatiku pret karaļa galmu, ka atteicies braukt uz Versaļu, lai, izmantojot savas muižnieciskās izcelšanās tiesības, tiktu stādīts priekšā majestātei. Viņš sacījis: «Karalis nebrauc pie manis, es nebraukšu pie karaļa.» Un nav divu domu, manu Zako, ka tās nav normālu cilvēku runas.

M.itc ar satraukumu jautājoši pavērās rnanī un Iurpināja:

Tas, ko tev tagad pavēstīšu, ir vēl mazāk ticams, manu 2ako. Tomēr Kadete Sentavī teicās runājam tīru patiesību. Man tev jāsaka, dēls, ka Herakls d'Astaraka kungs, palikdams savā muižā, nepazinis citu rūpju ka pildīt karafes saules gaismu. Kadete Sentavī nezina, ka viņš to darījis, bet viens ir skaidrs — ar laiku šajās cieši aizkorķētajos karafēs, kas karsētas verdošā ūdenī, radušās mazas mazītiņas sievietes, brīnum skaistas augumā, saģērbtas kā princeses teātrī… Tu smejies, Žako. Tomēr par tādām lietām nedrīkst jokot, ja apdoma, kādas tam var būt sekas. Vai nav grēks taisīt radījumus, kas nav kristīti un nebaudīs mūžīgo svētlaimi? Jo tu taču nedomā, ka d'Astaraka kungs butu nesis šis knīpas pudele pie priestera, lai tās apslaka ar svētīto ūdeni. Kur tām atrastos krustmāte!

—   Mīļo māmiņ, — es atbildēju, — nebija nekādas vajadzības kristīt d'Astaraka kunga lelles, jo pirmatnējais grēks viņas neskar.

—   Tas man neienāca prātā, — māte sacīja, — un pat Kadete Sentavī par to neko neteica, lai gan viņa ir mācītājā kalpone. Diemžēl viņa jau agrā jaunībā atstājusi Gaskonu un pārcēlusies uz Franciju, tāpēc neko vairāk nav dzirdējusi par d'Astaraka kungu, nedz viņa pudelem un knīpām. Es ceru, 2ako, ka viņš atteicies no šiem nolādētajiem darbiem, kas nav veicami bez velna palīdzības.

Es pajautāju:

—   Sakiet, māmiņ, — vai mācītāja kunga kalpone Kadete Sentavī pati savām acīm redzejusi mazās dāmas karafēs?

—   Nē, mans bērns. D'Astaraka kungs bijis pārāk noslēpumains, lai rāditu savas lelles. Bet viņa par tām dzirdējusi no kada baznīcas kalpa, vārdā Fulgencija, kas bieži ciemojies pilī un apzvērējis, ka tam gadījies redzēt mazās skaistules iznakam no stikla cietuma, lai dejotu menuetu. Un talab viņai bija jo vairāk iemesla tam ticēt. Jo var šaubīties par to, ko acis rada, bet nevar apšaubīt godīga cilvēka vārdus, it īpaši, ja šis cilvēks pieder pie baznīcas. Tikai par nelaimi, tādas nodarbības izmaksājot briesmīgi dārgi, un nemaz nevar iedomāties, Kadete Sentavī sacīja, cik daudz naudas izdevis Herakla kungs, lai iegādātos dažādas formas pudeles, krāsnis un melnas gramatas, ar ko bijusi pieblīvēta viņa pils. Pēc brāļu nāves Herakla kungs kļuvis bagātākais augstmanis apkaimē un, kamēr viņš šķiedis mantu visādiem trakumiem, ienesīgā muiža strādājusi viņa labā. Kadete Sentavī domā, ka, par spīti milzu izdevumiem, viņam vēl šodien esot jābūt stipri bagātam.

Šiem vārdiem atskanot, cepešmājā ienāca tēvs. Viņš mani mīļi apskava un atzinās, ka, aizejot man un Zeromam Kuaņāra kungam, kas bijis krietns un jauks cilvēks, māja zaudējusi pusi omulības. Viņš uzslavēja manu apģērbu un pamācīja mani, kā jāizturas, apgalvodams, ka tirgošanās pieradinājusi viņu pie laipnības, jo viņš arvien esot spiests sveicināt kā augstdzimušus muižniekus it visus pircējus, kaut arī tie būtu pēdējie plukatas. Tevs ieteica man apaļīgi izliekt elkoņus un likt purngalus uz āru, un mudināja mani aiziet uz Senžermēnas gada tirgu paskatīties Leandru *, kuru es varot atdarināt uz mata.

Mēs ar labu ēstgribu ieturējām pusdienas un šķīrāmies, liedami asaru straumes. Es ļoti mīlēju savus vecākus, un visrugtāk man bija jāraud tāpēc, ka sešu nedēļu ilgajā prombūtnē jutos gandrīz atsvešinājies no viņiem. Domāju, ka arī viņus darīja bēdīgus tā pati izjūta.

8.NODAĻA

Kad izgāju no cepešmājas, bija tumša nakts. Rakstvežu ielas stūri dzirdēju sulīgu un zemu balsi dziedam:

Ja vienreiz zaudēts ir tavs gods, Ai daiļā, tev tas nešķiet sods.

lln drīz vien tai pusē, no kuras nāca balss, ieraudzīju brāli Eņģeli, kas, apskāvis Katrīnas mežģiņu audējas vidukli, tarbai uz pleca zvarojoties, tuvojās tumsā grīļīgiem uzvarētāja soļiem, tā ka notekas ūdens zem viņa sandalēm uzšļakstīja krāšņos dubļu kūļos, kas šķita suminām viņa netikļa slavu, tāpat kā Versaļas baseini šļāca gaisā strūklas par godu karaļiem. Nostājos aiz akmens staba kādā vārtu ailē, lai viņi mani nepamanītu. Tās bija veltas pūles, jo tie abi bija pārak aizņemti viens ar otru. Atgāzusi galvu uz mūka pleca, Kairina smējās. Mēness stars trīsēja viņai uz valgajām lupām un acīs ka avota. Un aizkaitināts, ar sāpošu sirdi es turpināju ceļu, domādams par skaistās meičas ziedošo augumu, ko skāva netīrs kapucīnietis.

«Ka tas iespējams,» es sev jautāju, «ka tik jauks radījums nonāk tik pretīgās rokās? Un, ja Katrīna mani noniecina, kālab viņai nicināšana pret mani jāpadara vēl nežēlīgāka, tiecoties pēc nekrietnā brāļa Eņģeļa?»

Tas, ka viņa dod priekšroku mūkam, man šķita dīvaini un izraisīja manī ir pārsteigumu, ir īgnumu. Bet ne velti es biju Zeroma Kuaņāra kunga skolnieks. Nesalīdzināmais skolotājs bija virzījis manu garu uz apceri. Es iedomājos satirus, kas dārzos savaldzina nim: fas, un spriedu: «Ja Katrīna ir līdzīga nimfai, tad satīri, kādus mums tos attēlo, ir tikpat atbaidoši kā šis kapucīnietis.» Secināju, ka man nav ko pārmērīgi brīnīties par nupat redzēto. Tomēr prāta spriedumi nespēja izkliedēt manas skumjas droši vien tāpēc, ka tās nesakņojās prātā. Pārdomas aizveda mani cauri nakts tumsai un atkušņa dubļiem līdz Senžermēnas ceļam, kur satiku abatu Žeromu Kuaņāru, kas, paēdis pilsētā vakariņas, naktī devās atpakaļ uz Smilšaines krustu.

—   Mans dēls, •— viņš sacīja, — nupat kāds ļoti izglītots garīdznieks, īsts Peiresks, mani cienāja pie sava galda, un mēs runājām par Zosimu un gnostiķiem. Vīns bija skāņš un ēdieni viduvēji, toties mūsu vārdi — nektārs un ambrozijs.

Labais skolotājs apbrīnojami daiļrunīgi stāstīja man par Panopolieti, bet — ak vai! — es klausījos neuzmanīgi, jo domāju par mēness gaismas pilienu, kas tumsā bija uzkritis uz Katrīnas lūpām.

Beidzot viņš apklusa, un es jautaju, kā grieķi pamatojuši nimfu tiekšanos pēc satīriem. Labais skolotājs bija gatavs atbildēt uz jebkuru jautājumu, tik plašas bija viņa zināšanas. Viņš sacīja:

—   Mans dēls, šīs tiekšanās pamatā ir dabiskas patikas jūtas. Tās ir spēcīgas, lai gan ne tik kvēlas kā tām atbilstošā satīru kaislība uz nimfām. Dzejnieki ir ļoti labi novērojuši atšķirību. Šai sakarā pastāstīšu jums kādu neparastu notikumu, par ko lasīju vienā no Sēžas bīskapa bibliotēkas manuskriptiem. Tas bija (vēl tagad redzu to acu priekša) folio sējums skaistā pagājuša gadsimta rokrakstā. Tur bija stāstīts par dīvainu gadījumu. Kāds normandiešu muižnieks ar sievu piedalījās tautas izpriecās, viņš pārģērbies par satīru, viņa — par nimfu. Pēc Ovidija mēs zinām, cik dedzīgi satīri lenc nimfas. Muižnieks bija lasījis «Metamorfozas». Viņš tik labi iejutās savā lomā, ka deviņus mēnešus vēlāk sieva dāvināja viņam dēlu, kam bija āža kājas un pierē ragi. Nav teikts, kas notika ar tēvu, zināms tikai, ka viņu gaidīja tāds, pats liktenis, kāds lemts visai dzīvajai radībai, un viņš nomira, atstādams bez āžkājainā dēla vēl otru — jaunāku bērnu, kas bija īsts kristīgais cilvēka izskatā. Jaunākais dēls iesniedza tiesai prasību atņemt brālim mantošanas tiesības, jo viņš nepiederot pie cilvēku dzimuma, kura grēki izpirkti ar Jēzus Kristus asinīm. Normandijas parlaiiienl . kas sanāca Ruānā, apmierināja jaunākā brāļa prasību, un liesas lēmums tika reģistrēts.

Jautāju savam labajam skolotājam, vai ir iespējams, ka pārģērbšanās var tik stipri ietekmēt dabiskas norises un apģērba veids nosacīt bērna ārējo izskatu. Abats Kuaņāra kungs ieteica nekam tamlīdzīgam neticēt.

—   2ak Iesmagriezi, mans dēls, — viņš sacīja, — atcerieties, ka krietns cilvēks noraida visu, kas ir pretrunā ar sapratu, izņemot ticības jautājumos, kur vajag akli ticēt. Paldies dievam, es nekad neesmu maldījies mūsu vissvetās reliģijas dogmas un ceru saglabāt šis spējas lidz pedejain elpas vilcienam.

Ta tērzēdami, mes tuvojāmies pilij. Tumsā parādījās pils jumts, ko apgaismoja sārta atblāzma. Pa vienu no skursteņiem šavas laukā dzirksteļu kūļi, pēc tam nolīdami kā zelta lietus zem biezā dūmu slāņa, kas aizsedza debesis. Mēs abi, ka viens, ta otrs, nodomājam, ka ēku aprij liesmas. Mans labais skolotājs plēsa sev matus un vaimanāja:

—   Mans Zosima, mani papirusi un grieķu manuskripti! Palīga! Palīga! Mans Zosima!

Skriedami pa galveno aleju pāri peļķēm, kur atspīdēja ugunsgrēka blazrna, mēs šķērsojām biezā tumsā tīto parku. Tas bija tukšs un kluss. Pils likās iegrimusi miegā. Mēs sadzirdejam uguns rūkoņu, kas atbalsojās tumšaja kāpņu telpa. Pa divi pakapieniern reizē mēs skrējām augšā, brīžiem apstādamies, lai ieklausītos, no kurienes nāk drausmīgais troksnis.

Mums šķita, ka tas nak no. gaiteņa otrajā stāvā, kur mēs nekad nebijām spēruši kāju. Taustīdamies virzījāmies uz to pusi un, ieraudzījuši pa kādu aizvērtu durvju spraugu spīdam sarkanu gaismu, no visa spēka uzgūlāmies abam durvju pusēm. Pēkšņi tās padevās.

Mūsu priekšā mierīgi stāvēja d'Astaraka kungs, kas bija tas atslēdzis. Ap viņa garo, melno augumu virmoja smelmains gaiss. Viņš laipni apjautājas, kādu steidzamu darīšanu dēļ mēs viņu meklējot šai stundā.

Nebija nekāda ugunsgrēka, tikai neganta uguns liesmoja milzīgi lielā atstarošanas krāsnī, kuru, kā vēlāk uzzināju, sauc par atanoru. Visu diezgan plašo zāli pieblīvēja pudeles ar gariem kakliem, virs kuriem izvijās stikla caurules ar tādu ka pīles knābi galā, retortes, līdzīgas apaļvaigu sejām ar degunu kā snuķi, garkaklainas kolbas, destilācijas katli, kausējamie kausi un citi svešādas formas trauki.

Slaucīdams seju, kas kvēloja kā ogle, mans labais skolotājs sacīja:

—   Mēs domājām, kungs, ka pilī plosās liesmas. Paldies dievam, bibliotēka nav nodegusi. Bet es redzu, kungs, jūs nododaties spaģīriskajai * mākslai.

—    Neslēpšu, ka šai nozarē man ir lieli panākumi,— d'Astaraka kungs atbildēja, — tomēr neesmu vēl atradis telemu *, kas dos man iespēju līdz galam pilnveidot pētījumu rezultātus. Tai brīdī, kad jūs, kungi, lauzāties durvīs, es patlaban savācu kolbā Pasaules Garu un Debesu Puķi, kas ir visīstenie Jaunības avoti. Vai jūs ko saprotat no alķīmijas, Kuaņāra kungs?

Abats atbildēja, ka viņš guvis par to paviršas zināšanas no grāmatam, bet ka, pec viņa domām, nodarbošanās ar alķīmiju esot bīstama, turklāt pretrunā ar reliģiju. D'Astaraka kungs pasmaidīja un piebilda:

—   Jūs, Kuaņāra kungs, esat cilvēks ar pārāk možu prātu, lai neko nezinātu par Lidojošo Ērgli, Hermesa Putnu, LIermogēna Cāli, Kraukļa Galvu, Zaļo Lauvu un Feniksu.

Mans labais skolotājs atbildēja:

—   Esmu dzirdējis, ka ar šiem vārdiem apzīmējot filozofu akmeni tā dažādos stāvokļos. Tomēr šaubos, vai iespejams pārveidot metālus.

Uz to d'Astaraka kungs pašpārliecināti atteica:

—   Nekas nav vieglāk, mans kungs, kā izkliedēt jūsu šaubas.

Viņš atvēra vecu, ļodzīgu lādi, kas bija atbalstīta pret sienu, izņēma no tās vara monētu ar nelaiķa karaļa attēlu un rādīja mums apaļu plankumu, kas bija izēdies cauri monētai.

—   To dara akmens, kas pārvērtis varu sudrabā. Bet tas vēl ir nieks.

Viņš atkal piegāja pie lādes un izņēma no tās prāvu safīru, tādu kā ola, apbrīnojami lielu opālu un veselu sauju ļoti skaistu smaragdu.

Te ir daži no maniem darbiem, kas jums pieliekami skaidri pierāda, ka spaģīriskā māksla nav tukšs sapnis.

Šķirstiņā bez šiem dārgakmeņiem bija vēl pieci seši dimanti, par kuriem d'Astaraka kungs pat neieminējās. Mans labais skolotājs jautāja, vai arī dimanti radušies tāda pašā veida. Un, kad alķīmiķa atbilde to apstiprināja, abats sacīja:

—   Mans kungs, piesardzības labad es jums ieteiktu radīt ziņkārīgajiem vispirms dimantus. Ja jūs pašā sākumā parādīsit safīru, opālu un rubīnu, tad visi sacīs, ka vienīgi velns spēj radīt tādus dargakmeņus, un nodos jus tiesai par burvestībām. Un tikai velns varētu labi justies starp šim krāsnīm, kur jāieelpo svelme. Pabijis šeit stundas ceturksni, es jau esmu pa pusei izcepis.

D'Astaraka kungs iecietīgi pasmaidīja un, vadīdams mūs ārā, sacīja:

—    Lai gan man ir savs noteikts viedoklis par velna un tā Otra reālo esamību, es labprāt runāju par viņiem ar cilvēkiem, kas tādai tic. Velns un tas Otrs ir, ta sakot, raksturi, un par viņiem var spriest tāpat ka par AhiIleju un Tersītu *. Esiet droši, kungi: ja velns ir tāds, kadu to attēlo, tad viņš nemīt tik cēlā elementā ka uguns. Ir liela aplamība nometināt tik pretīgu kustoni saules pamatviela. Bet, kā man, lesmagrieža kungs, bija gods aizradīt jūsu mātes kundzes kapucīnietim, manuprāt, kristieši apmelo sātanu un dēmonus. Var jau būt, ka kaut kur kadā nezināmā pasaulē atrodami vēl ļaunāki radījumi nekā cilvēki, lai gan tas ir gandrīz neiedomājami. Protams, ja tādi ir, tad viņi dzīvo bezgaismas apvidos un, ja viņi deg, tad tikai ledu, kas patiešām var izraisīt dedzinošas sāpes, nevis cildajās liesmās kvēlo zvaigžņu meitu vidū. Viņi cieš tāpēc, ka ir ļauni, un ļaunums ir slimība. Taču mokas var radīt tikai apsaldējumi. Runājot par jūsu sātanu, kungi, kas biedē teologus, es, spriežot pēc jūsu vārdiem, nedomāju, ka viņš ir tik nicināms, un, ja tads sātans patiešām būtu, es viņu uzskatītu nevis par nejauku zvēru, bet gan par mazu silfu vai, ja ne vairāk, par mazliet zobgalīgu, taču ļoti gudru gnomu rūdu pētnieku.

Mans labais skolotājs aizbāza ausis un metās projām, lai nedzirdētu ne vārda vairāk.

— Kāda bezdievība, Iesmagriezi, mans dēls! — viņš uz kāpnēm iesaucās. — Kādi zaimi! Vai jūs uztvērāt visu, kas šā filozofa izteicienos ir nīstams? Viņa ateisms sasniedz sava veida līksmu aizrautību, par ko es brīnos. Bet tas dara viņu gandrīz bezvainīgu. Jo, būdams šķirts no jebkuras ticības, viņš nevar kaitēt svētajai baznīcai kā citi, kurus ar to vēl saista kāds pa pusei atšķelts, joprojām asiņojošs loceklis. Tādi, mans dēls, ir luterāņi un kalvinisti, kas savas atraušanās dēļ rada gangrēnu svētajā baznīcā. Bezdievji turpretī pazudina tikai paši sevi, un pie viņu galda pusdienot nav grēks. Tāpēc mēs bez sirdsapziņas pārmetumiem varam dzīvot pie d'Astaraka kunga, kas netic ne dievam, ne velnam. Bet vai jūs ievērojāt, Iesmagriezi, mans dēls, ka šķirstiņā bija vesela riekšava mazu dimantu, kam viņš pats droši vien nezina skaita un kas man likās visai dzidri? Par opālu un safīriem var šaubītieš. Turpretī mazie dimanti izskatās gluži ka īstie.

Uzkāpuši savās augšstāva istabās, mēs novēlējām viens otram labu nakti.

9. NODAĻA

Līdz pāvasarim mēs abi, mans labais skolotājs un es, dzīvojām kārtīgu un savrupu dzīvi. Visu rīta cēlienu strādājām, ieslēgušies galerijā, un pec pusdienām atgriezāmies tur it kā uz izrādi, izsakoties Zeroma Kuaņāra kunga vārdiem: nevis — tā teica šis izcilais virs skatīties pliekanas ainas galminieku un sulaiņu gaumē, bet klausīties seno autoru cēlajos, kaut arī pretrunīgajos <IiaIogos.

Sados apstakļos Panopolieša lasīšana un tulkošana apbrīnojami ātri virzījās uz priekšu. Mans nopelns tas nebija. Tādam darbam manas zināšanas bija par niecīgam, pietika ar to, ka iemācījos pazīt grieķu burtu rakstību uz papirusa. Tomēr es palīdzēju savam skolotajam sameklēt vajadzīgos tekstus, kas varēja šo to noskaidrot viņa pētījumos, it īpaši attiecībā uz Olimpiodoru * un Fotiju *. Kopš tā laika šie autori man ir tuvi. Šie mazie pakalpojumi ļoti cēla manu pašapziņu.

Pēc I) rgas un garas ziemas es jau grasījos kļūt par zinātnieku, kad pēkšņi atnāca pavasaris ar saviem galantajiem atribūtiem «— saules gaismu, maigo zaļumu un putnu dziesmām. Ceriņu smarža, kas ieplūda bibliotēkā, gremdēja mani mulsos sapņos, ko negaidīti iztraucēja mans labais skolotājs, sacīdams:

—  Žako Iesmagriezi, lūdzu, pakāpieties un paskatieties, vai tas viltnieks Manetons * nepiemin dievu Imhotepu, kas ar savām pretrunām mani moca kā pats velns!

Un mans labais skolotājs ar apmierinātu sejas izteiksmi iešņauca tabaku.

—  Mans dēls, — viņš vēl sacīja, — nevar neievērot, cik lieta ir apģērba ietekme uz musu tikumisko stāju.

Kopš mans garīdznieka tērps ir vienos traipos no dažādajām mērcēm, ar ko esmu to aplējis, es vairs nejutos tik krietns cilvēks kā agrāk. Iesmagriezi, vai tagad, kad esat ģērbies kā marķīzs, jūs neurda vēlēšanās būt klāt, kad operas zvaigzne pošas skatuvei, un uzmest uz kāršu galda sauju viltotu luidoru, ar vienu vārdu sakot, vai jūs nejūtaties ka augstmanis? Neuztveriet nepareizi to, ko jums teicu, un ievērojiet, ka vajag tikai gļēvulim uzlikt galvā cepuri ar spalvu, lai viņš uz vietas būtu gatavs lauzt kaklu karaļa dienestā, Iesmagriezi, mūsu jūtas veidojas no tūkstoš sīkumiem, kas sava niecīguma deļ mums paslid secen, un mūsu nemirstīgās dvēseles liktenis dažkārt ir atkarīgs no vēsmas, kas pārak viegla, lai noliektu zāles stiebru. Mēs esam vēju paijas. Bet, lūdzu, pasniedziet man Vosija * «Pamatus», es redzu to sarkano griezumu pavērušos tur, zem jūsu kreisās rokas.

Todien pēc azaida pulksten trijos d'Astaraka kungs aicināja mani un manu labo skolotāju mazliet pastaigāties pa parku. Viņš veda mūs uz rietumu stūri Rielas Valeriana kalna puse. Tas bija vislielākais un visvairāk nolaistais parka nostūris. Alejas bija aizaugušas ar zaļi un efejām, un vietvietām tas aizsprostoja kritušu koku milzu stumbri. Marmora statujas aleju malās smaidīja, nemaz neapjauzdamas savu sabrukumu. Tutvinadama lūpām nolauztu roku, nimfa deva ganam zīmi ciest klusu. Kāds jauns fauns, kura galva vāļājās zālē, vēl mēģināja likt pie mutes flautu. Un šķita, ka visas šīs dievišķās būtnes inus māca nicināt laika un likteņa pārestības. Mes gajam gar grāvja malu, kur lietus ūdenī vardes meklēja sev barību. Visapkārt apaļam mauram paceļas slīpas ūdens tvertnes, no kurām dzēra baloži. Nonākuši līdz tai vietai, mēs nogriezāmies pa šauru taciņu, kas veda tieši biezoknī.

— Ejiet uzmanīgi, — d'Astaraka kungs mums sacīja. — Taciņa ir bīstama, gar tas malām aug mandragoras*, kas nakti dzied koku pakajē. Tas paslēpušās zemē. Sargieties tām uzmīt: jūs pārņems mīlas ilgas vai bagātības alkas, un tas jus pazudinās, jo mandragoru iedvestas kaislības ir drūmas.

Jautāju, kā iespejatns izvairīties no neredzamajām

briesmām. D'Astaraka kungs atbildēja, ka no tām varot izsargāties vienīgi ar nojautu un nekā citādi.

—   Starp citu, šī taciņa ir liktenīga, — viņš piebilda.

Ta veda taisni uz efejās paslēpušos paviljonu, kas

droši vien kādreiz būs bijusi sarga mājiņa. Tur parks beidzās un sākās Sēnas piekrastes vienmulīgie dārzeņu lauki.

—   Redziet šo paviljonu, — d'Astaraka kungs sacīja. — Tajā mīt pasaules gudrākais cilvēks. Tur simt divpadsmit gadus vecais Mozaīds ar majestātisku cildenumu iedziļinās dabas visslepenākajos noslēpumos. Viņš ir aizgājis tālu priekšā Imbonatam un Bartoloni. Es, kungi, cerēju, ka viņš, lielākais kabalists pēc Kaina dela Enoka, mani pagodinās, apmezdamies zem mana jumta. Taču ticības aizspriedumi liedza Mozaīdam sēsties pie mana galda, ko viņš uzskata par kristīgu, šai ziņā izrādīdams tam nepelnītu godu. Jūs nevarat iedomāties, cik nikni gudrais virs nīst kristiešus. Ar lielām pūlēm man izdevās pierunāt viņu apmesties šai paviljonā, kur viņš dzīvo viens ar brāļameitu Jaeli. Kungi, ir beidzamais laiks jums iepazīties ar Mozaīdu, un tāpēc es tūlīt jūs abus stādīšu priekšā šim dievišķīgajam cilvēkam.

To pateicis, d'Astaraka kungs iebīdīja mūs paviljonā, un mēs uzkāpām pa vītņu kāpnēm līdz istabai, kur izsvaidītu manuskriptu vidū lielā atzveltnes krēslā sēdēja vecs vīrs ar možām acīm, kumpainu degunu un slīpu zodu, no kura nokarājās divas šķidras, sirmas bārdas šķipsnas. Pliko galvu sedza samta cepurīte, kas pēc formas atgadināja karaļa kroni, un necilvēcīgi vājais ķermenis tinās vecā, netīri spīdīgā dzeltena zīda tērpā.

Lai gan viņa caururbjošais skatiens bija pievērsts mums, ne mazakā zīme nenorādīja, ka viņš pamanījis mūsu ierašanos. Veča seja pauda skumīgu neatlaidību un krunkainie pirksti lēnām ritināja niedri, ar ko viņš rakstīja.

—   Negaidiet no Mozaīda tukšas runas, — d'Astaraka kungs sacīja. — Jau labu laiku gudrais sarunājas vairs tikai ar gariem un mani. Viņa vārdi ir diženi. Tā kā viņš, kungi, bez šaubām, nevēlēsies ar jums runāt, gribu īsumā dot jums priekšstatu par viņa nopelniem. Pirmkārt, viņš ir atklājis Mozus grāmatu garīgo jēgu pēc senebreju rakstu zīmju nozīmes, kas ir atkarīga no burtu kārtības alfabētā. Šī kārtība bija sajaukta, sākot ar vienpadsmito burtu. Mozaīds to atkal atjaunoja, tādējādi paveikdams to, ko nespēja Atrabiss, Filons*, Avicenna *, Raimons Lils*, Piko della Mirandolla *, Reihlins*, Henrijs Mors * un Roberts Flids*. Mozaīds zina zelta skaitli, kam garu pasaulē atbilst Jahves vārds. Un jūs saprotat, kungi, cik tas ir bezgala svarīgi.

Mans labais skolotājs izvilka no kabatas savu dozi, vispirms pieklājīgi piedāvādams mums, paņēma šņaucienu tabakas un sacīja:

—  Vai jums neliekas, d'Astaraka kungs, ka tādas zināšanas nenovēršami novedīs jūs velna nagos, kad beigsies īslaicīgā zemes dzīve? Jo galu galā ir taču acīm redzams, ka senjors Mozaīds iztulko svētos rakstus aplami. Kad Jēzus Kristus mira pie krusta, lai atpestītu cilvēci, sinagoga juta, ka tai acis pēkšņi aizsedz plīvurs: tā sagrīļojās kā ieskurbusi sieviete, un kronis no galvas novēlās. Kopš ta brīža Vecās derības gudrību glabā katoļu baznīca, pie kuras piederu arī es, par spīti saviem daudzkārtīgajiem sagrēkojumiem.

Izdzirdējis šos vārdus, Mozaīds, kas šķita līdzīgs kādam dievam āža veidolā, drausmīgi pasmaidīja un sacīja manam labajam skolotājam klusā, ķērcošā, it ka no tālienes plūstošā balsī:

—  Tev Mashora * nav uzticējusi savus noslēpumus, un Mišna * nav atklājusi tev savus brīnumus.

—  Mozaīds ļoti skaidri iztulko ne tikai /Mozus grāmatas, — d'Astaraka kungs turpināja, — bet arī Enoka grāmatu, kas ir vēl daudz nozīmīgākā un ko kristieši noraidīja tikai tāpēc, ka nespēj to saprast, gluži tapat kā gailis arābu fabula noniecina pērli, kas iekritusi starp graudiem. Abata kungs, Enoka grāmata ir īpaši vērtīga tāpēc, ka taja mēs atrodam cilvēku dzimuma meitu pirmās sarunas ar silfiem. Jūs taču saprotat, ka Enoka tēlotie eņģeļi, kas nodibina mīlas sakarus ar sievietēm, ir silfi un salamandras.

—   Lai nerunātu jums pretī, kungs, es varētu izlikties to saprotam, — mans labais skolotājs atbildēja. Taču, spriežot pēc tā, kas mums saglabājies no Fiioka grāmatas, kura, acīm redzot, pieder pie apokrifiem, es domāju, ka šie eņģeļi bija nevis silfi, bet gan feniķiešu tirgotāji.

—  Un ar ko jūs pamatojat tik dīvainus uzskatus? — d'Astaraka kungs jautāja.

Es pamatojos uz to, kas sacīts minētajā grāmatā: eņģeļi iemācījuši sievietēm valkāt rokas sprādzes un krelles, melnināt uzacis un lietot visādus krāšļus. Tai pašā grāmatā vēl sacīts, ka eņģeļi iemācījuši cilvēku dzimuma meitām pazīt dažādu sakņu un koku īpašības, ka arī burvestības un mākslu novērot zvaigznes. Vai, vaļsirdīgi runājot, kungs, šie eņģeļi jums neatgādina Tīras un Sidonas tirgoņus, kas, izkāpuši pa pusei tuksnesīga krastā, izsaiņo klinšu pakājē savas lētās preces, lai iekārdinātu ar tām mežonīgo cilšu meitas? Tirgoņi deva viņam vara kaklarotas, amuletus un zāles, saņemdami pretī dzintaru, vīraku un zvērādas, un lika brīnīties skaistajiem muļķa radījumiem, gudri stāstīdami par zvaigznēm, ko paši bija iemācījušies pazīt jūras braucienos. Tas viss ir skaidrāks par skaidru, un es gribētu zināt, kā Mozaīda kungs to varētu apstrīdēt.

Mozaīds cieta klusu, bet d'Astaraka kungs atkal pasmaidīja.

—   Kuaņāra kungs, — viņš sacīja, — jūsu spriedumi ir visai atjautīgi, ievērojot to, ka jums vēl nav nekādu zināšanu gnostika un kabalistikā. Un tas, ko jūs sacījāt, liek man domāt, ka silfu vidū, kurus ar zemes meitām vienoja mīlas saites, varēja būt arī gnomi rūdu pētnieki un zeltkaļi. Gnorniem patiešām patīk zeltkaļa darbs, un iespējams, ka šfe izveicīgie gari kaluši rokas sprādzes, ko jūs uzskatāt par feniķiešu darinātām. Tomēr brīdinu, kungs, ka jums nebūs pa spēkam mēroties ar Mozaīdu zināšanās par cilvēces senatni. Viņš ir atradis pieminekļus, ko visi uzskatīja par boja gājušiem, to vidu Zeta * kolonu un Sambeies — Noasa meitas, visvecākās sibillas — pareģojumus.

—   O! Kādi murgi! — iesaucās mans labais skolotājs, palēkdamies uz piegružotās grīdas, no kuras pacēlās vesels putekļu mākonis. — Tas nu reiz ir par daudz, jus zobojaties par mani! Pat Mozaīda kunga galvā zem Kārļa Lielā kronim līdzīgās cepures nevar slēpties tik daudz aplamību! Zeta kolona ir blēņas, ko izdomājis nožēlojamais Jozefs Flāvijs *, muļķīga pasaka, kas pirms jums vēl nevienu nebija maldinājusi. Turpretī Noasa meitas Sambetes pravietojumus man ļoti gribētos uzzināt, un es būtu ārkārtīgi pateicīgs, ja Mozaīda kungs, kas liekas vārdos visai skops, šai sakarā tomēr atļautos pateikt dažus vārdus, jo, jādomā, viņam nav iespējas izteikties vairāk apslēptā veida, kā to mēdza darīt senās sibillas, pavēstīdamas savas mīklainās atbildes.

Mozaīds, kurš likās neko nedzirdam, pēkšņi ieteicās:

—   Noasa meita runaja, Sambete sacīja: «Nīcīgais cilvēks, kas smejas un zaimo, nedzirdēs balsi atskanam no septītās telts; bezdievi gaida nožēlojams gals.»

Noklausījušies pareģojumu, rnēs visi trīs atvadījāmies no Mozaīda.

10. NODAĻA

Togad vasara bija krāšņa un man bieži gribējās doties pastaigās. Kadu dienu, klaiņodams Karalienes bulvara koku paēnā un turēdams saujā divus ekijus, kurus no rīta biju atradis bikšu kabatā kā mūsu zelta taisītāja devības pirmo izpausmi, es apsēdos uz limonādes pārdevēja terases pie galdiņa, kas bija pietiekami mazs, lai atbilstu manai vienkāršībai un ilgām pavadīt kadu mirkli vientulībā, un, kamēr turpat blakus musketieri jautru meiču sabiedrībā dzēra Spānijas vīnu, sāku pārdomāt savu dīvaino likteni. Man radās šaubas, vai Smilšaines krusts, d'Astaraka kungs, Mozaīds, Zosimas papiruss un mana glītā fraka nav tikai sapnis, no kura tūlīt pamodīšos «Karalienes Piļpleznas cepešmāja» pie iesma, ģērbies parķa kamzolī.

Juzdams, ka mani kāds rausta aiz piedurknes, atgriezos īstenībā. Ieraudzīju brāli Eņģeli, kura seju slēpa kapuce un bārda.

— Žak Menetrjē kungs, — viņš mani uzrunāja klusā balsī, — kāda jaunkundze, kas vēl jums labu, gaida jūs savā karietē uz lielceļa starp upi un Konferenču vārtiem.

Man sirds sāka neganti dauzīties. Izbijies un reizē sajūsmināts par dēku, es tūlīt devos uz kapucīnieša norādīto vietu, tomēr soļodams mierīgā gaitā, kas man šķita solām visvairāk panakumu. Nonācis krastmalā, ieraudzīju karieti un pāri tās durtiņu augšmalai pārkārušos mazu rociņu.

Man tuvojoties, durtiņas pavērās, un es pārsteigts ieraudzīju karietē Katrīnas jaunkundzi rožainā atlasa tērpā; galvu viņai sedza kapuce, kuras melnajās rnežģinēs rotājās gaišās cirtas.

Apstulbots paliku stāvam uz kāpšļa.

—   Nāciet šurp, — viņa sacīja, — un apsēdieties man blakus. Ludzu, aizveriet durtiņas. Nevajag rādīties ļaudīm. Nupat, braucot pa Karalienes bulvāri, es jūs redzēju pie limonādes tirgotāja. Tūlīt aizsūtīju pēc jums labo brāli, kas man iemācīja gavēt un ko es no tā laika turu savā tuvumā, jo, vienalga, kāds ir cilvēka stāvoklis, viņam jābūt dievbijīgam. Jūs man ļoti patikāt, Zaķa kungs, kad sēdējāt pie galdiņa ar zobenu pie sāniem un dižciltīgi skumju izskatu. Es arvien esmu bijusi jums draudzīga un nepiederu pie sievietēm, kas nonicina kādreizējos draugus, kad tām labi klājas.

—   Kā tā, Katrīnas jaunkundze? — es iesaucos. — Šī kariete, sulaiņi, atlasa tērps …

>— Ar to man izrāda savu labvēlību de la Geritoda kungs, — viņa paskaidroja, — kas ir viens no bagātākajiem finansistiem ar augstu stāvokli. Viņš aizdevis naudu pat karalim. Viņš ir lielisks draugs, un neparko pasaulē es negribētu viņu apbēdināt. Taču viņš nav tik patīkams kā jūs, 2aka kungs. Viņš man uzdāvināja arī nelielu māju Grenelē, ko es jums izrādīšu no pagraba līdz bēniņiem. Žaka kungs, es ļoti priecājos, redzēdama, ka jums labi veicies. Cilvēka vērtība nekad nepaliek apslēpta. Jūs redzēsit manu guļamistabu, kas iekārtota tieši tāpat kā Daviljē jaunkundzei. Tā ir vienos spoguļos, ar visvisādām porcelāna figūriņām. Kā klājas jūsu mīļajam tētiņam? Starp mums runājot, viņš bija mazliet pametis novārtā savu sievu un cepešmāju. Cilvēkam viņa stāvoklī tas ir nepiedodami. Bet runāsim par jums.

—   Runāsim par jums, Katrīnas jaunkundze, — es beidzot tiku pie vārda. — Jūs esat ļoti jauka, un tiešam žēl, ka jums patīk kapucīnieši. Ģenerālos nodokļu atpircējus jums, protams, nevar ņemt ļaunā.

—  Ai, nepārmetiet man par brāli Eņģeli! — Katrīna sacīja. — Viņš man vajadzīgs tikai dvēseles glābiņam, un, ja es atvēlētu kādam kļūt par de la Geritoda kunga sāncensi, tad tas būtu …

—   Tas būtu?

—   Nejautājiet, 2aka kungs. Jūs esat nepateicīgs.

,1us taču zināt, ka es vienmēr esmu jūs vērtējusi augstāk par citiem. Taču jūs to neievērojat.

—   Gluži otrādi, Katrīnas jaunkundze, es bieži dabūju just jusu zobgalības. Jūs mani kauninājāt par to, ka man neauga bārda. Vairākkārt jūs man tikāt sacījusi, ka es esot vientiesis.

—   Tas bija taisnība, Žaka kungs, vēl vairāk taisnība, nekā jūs domājat. Kā jūs neuzminējāt, ka esmu jums labvēliga?

—   Bet kāpēc jūs, Katrīna, bijāt tik skaista, ka man sametās bail? Es neuzdrošinājos jūs uzlūkot. Un pēc tam kādu dienu es pamanīju, ka jūs no tiesas skaišaties uz mani.

—   Man bija iemesls skaisties, Žaka kungs. Jo jūs izraudzījāties nevis mani, bet savojieti ar rūtaino lakatiņu, šo Svētā Nikolaja ostas grabažu!

Ā! Ticiet man, Katrīna, tas nenotika nedz aiz patikas, nedz mīlas, bet vienīgi tāpēc, ka viņa prata ar enerģiskiem līdzekļiem uzvarēt manu kautrību.

—   O, mans draugs, ticiet man, kas esmu vecāka par jums: kautrība ir liels grēks pret mīlestību. Vai tad jūs neievērojāt, ka ši ubadze staigā caurās zeķēs un ka brunču apakšmalu viņai rotā veselu pusolekti plata dubļu un netīrumu mežģine?

—   Ievēroju, Katrīna.

—   Vai jus neievērojāt, Žak, ka viņas augumam nav nekādu jaukumu, ka tas drīzāk ir tieši nejauks?

—   Ievēroju, Katrīna.

—   Ka tad jūs vārējāt mīlēt šo savojiešu pērtiķeni — jūs ar savu balto ādu un izsmalcinātajām manierēm?

—   Es pats to neapjēdzu, Katrīna. Droši vien tobrīd manu iztēli aizpildīja! jūs. Un, ja vienīgi jūsu tēls man deva drosmi un speķu, par ko jūs man šodien pārmetat, tad, Katrīna, pēc ta jūs varat spriest, cik dedzīgi es būtu apskāvis jus pašu vai meiteni, kas jums kaut drusku līdzinātos. Jo es jus neizsakāmi mīlēju.

Viņa satvēra manas rokas un nopūtās. Es turpināju skumīgā tonī:

—   Jā, es jūs mīlēju, Katrīna, un mīlētu vēl arvien, nebijis šā pretīgā muka.

Viņa iesaucās:

—   Kas par aizdomām! Jūs mani nokaitināsit. Tas ir neprāts.

—   Tātad jums nepatīk kapucīnieši?

—   Fui!

Nospriezdams, ka patlaban nav īstais brīdis viņu tincināt, es apliku roku viņai ap vidukli, mēs apskāvāmies, mūsu lūpas saskārās, un es jutu visu savu būtni izkustam baudkārē.

Vienu mirkli maigi ļāvusies man, viņa ar tvīkstošiem vaigiem, valgu skatienu un puspavērtām lūpām aši atraisījās no manām skavām. Todien es uzzināju, cik daiļu un košu sievieti padara skūpsts, ko uzspiež tai uz lūpām. Mans skūpsts bija licis uzplaukt Katrīnas vaigos visjaukākās nokrāsas rozēm un apslacījis viņas acu zilas neaizmirstules ar margojošu rasu.

—   Jūs esat bērns, — viņa sacīja, sakārtodama galvas rotu. — Tagad ejiet! Nevienu brīdi ilgāk jūs nedrīkstat šeit palikt. Tūlīt nāks de la Geritoda kungs. Viņš mani mīl ar kvēlu nepacietību, kas paātrina nolikto satikšanās stundu.

Lasīdama mana sejā nepatiku, viņa mīļi un sparīgi turpināja:

—   Paklausieties, Žak, — katru vakaru pulksten deviņos viņš atgriežas mājās pie savas vecās sievas, kas līdz ar gadiem kļuvusi pagalam nīgra un vairs necieš, ka viņš ir tai neuzticīgs, kopš pati nav spējīga atdarīt viņam ar to pašu, un tālab ir šausmīgi greizsirdīga. Atnāciet šovakar pusdesmitos. Es jūs gaidīšu. Mana māja atrodas Plosta ielas stūrī. Jūs to pazīsit pēc trim logiem otrajā stāvā un rozēm apvītā balkona.

Viņa mani atgrūda ar glāstošu kustību, kas pauda it kā nožēlu par to, ka mums jāšķiras, tad, pielikusi pirkstu pie lūpām, vēl pačukstēja:

—   Līdz vakaram!

11. NODAĻA

Nezinu, kā es spēju izrauties no Katrīnas skavām, tikai skaidri atceros, ka, izlēcis no karietes, gandrīz sadūros ar d'Astaraka kungu, kura garais augums slējās kā koks lielceļa malā. Es viņu pieklājīgi sveicināju un izteicu pārsteigumu par tik laimīgu nejaušību.

—   Jo vairāk zināšanu, jo mazāk nejaušību, — viņš sacīja. — Pār mani nejaušībai vairs nav varas. Es zināju, mans dēls, ka jūs šeit sastapšu. Beidzot jānotiek mūsu sarunai, kas jau pārāk ilgi atlikta. Iesim, es jūs lūdzu, un uzmeklēsim kaut kur vientulību un klusumu, kāds nepieciešams, lai pavēstītu jums to, kas man sakāms. Netaisiet noraizējušos seju. Noslēpumi, ko jums atklāšu, patiešam ir neparasti cildeni, taču patīkami.

To sacīdams, viņš veda mani pa Sēnas krastu līdz lai vietai, kur upes vidū paceļas Gulbju sala kā lapotņu veidots kuģis. Viņš pamāja parcēlājam, un plosts aizšūpoja mūs uz zaļo salu, kur saulainās dienās mēdza uzkavēties vienīgi daži invalidi, kas te spēlēja biljardu, tukšodami pa vīna kausam. Nakts iededza pirmās zvaigznes pie debesīm un dāvāja dziesmu kukaiņiem zālē. Sala bija tukša. D'Astaraka kungs apsēdās uz vienkārša sola riekstkoku alejas apgaismotajā galā, uzaicināja mani apsēsties blakus un sāka runāt šādiem vārdiem:

—   Mans dēls, ir trīs ļaužu kategorijas, kam filozofs nedrīkst atklat viņam zināmus noslēpumus. Tie ir varasvīri, jo būtu taču neprāts stiprināt viņu varu, godkārīgie, kuru nežēlībai nav jādod apbruņojums, un izvirtuļi, kas slepeno zinātni izmantotu savu zemisko kaislību apmierināšanai.

Taču jums es varu uzticēties: jūs neesat izvirtulis, jo nekas cits kā maldīšanās bija jūs nupat iemetusi šās meičas apkampienos, nedz arī godkāris, jo līdz šim esat bijis apmierināts, griezdams iesmu tēva mājās. Tātad jums es varu bez bažām atklāt Visuma apslēptos likumus.

Nevajag domāt, ka dzīve aprobežojas ar šaurajiem ietvariem, kādos tā atklājas parasto ļaužu acīm. Sludinādami, ka radīšanas mērķis ir cilvēks, jūsu teologi un fiziologi spriež kā Versaļas vai Tileriju pils mitrenes, kas butu pārliecinātas, ka pagrabu miklums radīts tieši viņām un pārējās pils telpas nav apdzīvojamas. Pasaules sistēma, ko pagājušajā gadsimtā, balstoties uz Aristarku Samosieti * un pitagoriešu filozofiem, mācīja kanoniķis Koperniks, jums, bez šaubām, ir zināma, jo par to pat sastādīti īsi kopsavilkumi skolas zeņķiem un dialogi pilsētas aušīgās sabiedrības vajadzībām. Manā mājā jūs redzējāt mašīnu, kas to uzskatāmi pierāda ar pulksteņa mehānisma kustībām.

Paceliet acis, mans dēls, un redziet tur, virs galvas, Dāvida Ratus, kas, Mizāra un divu tā slaveno ceļa biedru vilkti, joņo apkārt polam; turpat ir Arkturs, Vega no Liras zvaigznāja, Vārpa no Jaunavas zvaigznāja, Arianes Kronis ar brīnišķīgo pērli. Tās visas ir saules. Pietiek ar vienu vienīgu acu uzmetienu pasaulei, lai saprastu, ka visa radība ir uguns auklējums un ka dzīvībai tā-s visskaistākajās formās jāpārtiek no liesmām!

Un kas ir planētas? Dubļu pilieni, mazliet dūņu un pelējuma. Pavērojiet cēlo zvaigžņu pulkus, sauļu barus! Lieluma un spožuma ziņā tās ir līdzīgas mūsu planētai vai pat pārspēj to, un, kad reiz skaidrā ziemas naktī es jums savā tālskatī parādīšu Sīriusu, tas apžilbinās jūsu acis un dvēseli.

Sakiet vaļsirdīgi — vai tiešām jūs ticat, ka Sīriuss, Altairs, Reguls, Aldebarans — ka visas šīs pasaules ir tikai gaismekļi? Vai jūs ticat, ka vecajam Fēbam, kas nemitīgi lej izplatījumā, kur mēs peldam, savus neizsīkstošos siltuma un gaismas viļņus, nav cita pienākuma ka apgaismot Zemi un vēl vienu otru nemanāmu un pielīgu planētu? Tā tikai bulu svece! Miljonreiz lielāka par visu mājokli!

Vispirms jums jāgūst priekšstats par to, ka Visumu veido daudzas saules un ka planētas, kas tur pagadās, nenozīmē itin neko. Bet es jau paredzu, ka jus gribat man iebilst, un tūlīt atspēkošu jusu iebildumu. «Ari saules,» jūs sacīsit, «gadsimtu gaitā izdziest un tāpat parveršas dubļos.» — «Nebūt nel» es jums atbildēšu. Jo tām palīdz pastāvēt komētas, ko tas pievelk un kas beidzot uz tām nokrīt. Tur ir īstās dzīvības mājoklis. Planētas un Zeme, uz kuras mēs dzīvojam, ir tikai īslaicīgs kāpuru patvērums. Tādas ir patiesības, kas jums pirmām kārtam jāizprot.

Tagad, mans dēls, kad jums skaidrs, ka uguns ir visa pamatelements, jūs labak uztversit manu mācību, kas ir daudz svarigaka par visu citu, ko esat mācījies līdz šim, un pat par to, ko savā laika zinaja Erasms *, Tirnebs * un Skaligers*. Es nedomāju pieminēt teologus, ka Kesnelu * vai Bosiē*, kas, starp mums runājot, ir cilvēces prāta mieles un kam nav vairāk saprašanas kā jebkuram gvardes kapteinim. Nekavēsimies lieki, nonicinot smadzenes, ko apjoma un formas ziņā var salīdzināt ar paceplīša olām, un pievērsīsimies tūlīt mūsu sarunas tematam. Kamēr no zemes radītās būtnes nav varējušas pārsniegt to pilnības pakāpi, kādu formu skaistumā sasniedzis Antinojs* un Parabēra kundze*, bet izziņas mākā — Dēmokrits * un es, no uguns dzimušām būtnēm piemīt tads saprāts un gudrība, ka mēs nemaz nespējam to apjaust.

Tāda, mans dēls, ir slaveno Saules bērnu daba, viņiem ir zināmi Visuma likumi, tāpat kā mēs zinām šaha spēles noteikumus, un spīdekļu gaita debesīs viņus samulsina tikpat maz ka mūs karaļa, torņa un laid 11 a gājiens uz šaha galdiņa. Sie gari rada jaunas pasaules izplatījuma daļās, kur tādu vēl nav, un iekārto tās pēc sava prāta. Tas viņus uz brīdi izklaide un atrauj no galvenas nodarbošanas, proti, savstarpējas savienošanās neizsakāmā mīlas kvēlē. Vakarnakt es pagriezu talskati pret Jaunavas zvaigznāju un ieraudzīju talu gaismas virpuli. Nav šaubu, mans dēls, ka tas bija kāda uguns gara pagaidām vēl bezveidīgais darbs.

Patiesībā Visumam nav citas izcelsmes. Tas nebūt nav vienas vienīgas gribas radits, bet cēlies no neskaitāmu ugunsgaru cildenajām iegribām, kuri izklaidēdamies to veidojuši katrs savā laika un katrs pec savas saprašanas. Ar to izskaidrojama pasaules dažādība, krāšņums un nepilnība. Jo šo garu spēkam un gaišredzībai, lai cik tie būtu milzīgi, tomēr ir robežas. Es jūs maldinātu, sacīdams, ka cilvēks, kaut arī viņš būtu filozofs un mags, var nodibināt ar šiem gariem tuvus sakarus. Neviens no viņiem nav man parādījies, un viss, ko es jums par viņiem stāstu, man zināms pec prāta secinājumiem un citu ļaužu izteikumiem. Tāpēc, lai gan šādi gari neapšaubāmi pastāv, es aizietu pārak taiu, ja mēģinātu jums aprakstīt viņu tikumus un raksturu. Sava neziņa jaapzinas, dēls, un es lepojos, ka manis gūtas zināšanas balstās vienīgi uz rūpīgi novērotiem faktiem. Atstāsim šos garus vai, pareizāk sakot, demiurgus viņu tālajā slavas spožumā un pievērsīsimies izcilām būtnēm, ar kurām mums ir luvaka saskare. Tagad, mans dēls, klausieties ļoti uzmanīgi

Ja nupat, runājot par planētām, manos vārdos skanēja nicinājums, tad tikai tāpēc, ka man bija prātā vienīgi šo lodīšu jeb vilciņu cietā virsma un garoza, kā arī kustoņi, kas pa to bēdīgi rāpo. Es būtu runājis pavisam cita noskaņā, ja mans prāts tobrīd būtu aptvēris ne tikai pašas planētas, bet arī gaisu un miglājus, kas tas apņem. Jo gaiss ir elements, ko dižciltīgurriā pārspēj vienīgi uguns, un tāpēc planētu vērtību un lielumu noteic gaiss, kas tās apskalo. Padebeši, maigā .dūmaka, vēsmas, gaismas plaiksnas, zilie viļņi, līganās zelta un purpura salas, kas slīd virs mūsu galvām, ir neskaitāmu pielūgsmes cienīgu būtņu mājoklis. Tās sauc par silfiem un salamandrām. Tie ir bezgala mīļi un skaisti radījumi. Mēs varam un muftis piederas nodibināt ar viņam tuvibu, kas sniedz neiedomājamu baudu. Blakus salamandrām visskaistākā dāma galmā vai pilsētā ir tīrais erms. Salamandras labprāt ļaujas filozofiem. Jūs droši vien esat dzirdējis par brīnumbūtni, kas pavadījusi Dekarta* kungu viņa ceļojumos. Vieni sacīja, ka viņš visur vadājot sev līdzi īstu meiteni ar miesu un asinīm, citi domāja, ka tas esot viņa paša ar neatkārtojamu māku darināts automāts. Patiesībā tā bija salamandra, ko šis izveicīgais cilvēks bija guvis sev par draudzeni. Viņš nekad no tās nešķīrās. Braucot pa jūru uz Holandi, viņš to paņēma līdzi uz kuģa futrālī, kas'bija darināts no vērtīga koka un iekšpusē apvilkts ar atlasu. Futrāļa forma un Dekarta kunga piesardzība, ar kādu viņš to glabāja, pievērsa kapteiņa uzmanību, kurš, filozofam guļot, pacēla futrāļa vāku un atrada salamandru. Neizglītotais un rupjais vīrs iedomājās, ka tik burvīgs radījums var būt vienīgi velna darbs. Aiz šausmām viņš to iemeta jūrā. Bet jūs taču nedomāsit, ka skaistā dāma noslīka, nē! Tai nebija grūti ierasties atpakaļ pie sava mīļā drauga Dekarta kunga. Tā palika viņam uzticīga, kamēr vien viņš dzīvoja, un pēc viņa nāves atstāja šo zemi, lai tur vairs neatgrieztos.

Es minu šo piemēru kā vienu no daudziem citiem, lai jums rastos priekšstats par filozofu un salamandru mīlas attieksmēm. Šīs attieksmes ir pārāk cēlas, lai tiktu pakļautas līgumiem, un jūs piekritīsit, ka smieklīgās, parastās laulības noslēgšanas formalitātes tādam savienībām nav piemērotas. Patiešām, tā tikai vēl trūka, lai notārs ar parūku galvā un resnītis mācītājs tur bāztu savu degunu! Šie kungi ir spējīgi tikai apzīmogot visparastāko vīrieša un sievietes saistību. Gudrajiem un salamandram ir daudz cildenāki laulību liecinieki. Viņus sumina gaisa gari rožu vijām greznotos kuģos, kas, arfām skanot, slīd pa neredzamiem viļņiem. Tikai neiedomājieties, ka šīs saistības, kas nav reģistrētas kādas pretīgas sakristejas notašķītajā baznīcas grāmatā, tālab būtu mazāk stipras un viegli saraujamas. Tām par galviniekiem ir gari, kas rotaļājas padebešos, no kuriem uzliesmo zibens un sper pērkons. Tas, ko es jums šeit pastāstu, mans dēls, jums noderēs, jo pēc drošām zimēm man kļuva skaidrs, ka jūs esat izraudzīts salamandras gultai.

— Ak vai! — es iesaucos. — Kungs, tāds liktenis mani biedē, un mani māc gandrīz tikpat lielas šaubas

kā holandiešu kapteini, kas iesvieda jūrā Dekarta kunga labo draudzeni. Tāpat kā viņš, es nespēju atvairīt domu, ka šīs gaisīgās dāmas ir dēmoni. Es baidītos ar viņām tikties, lai nepazudinātu dvēseli, jo galu galā, kungs, tādas laulības ir pretdabiskas un pretrunā ar dieva likumiem. Cik žēl, ka Zeroms Kuaņara kungs, mans labais skolotājs, nav šeit un nedzird jūsu vārdus! Esmu pārliecināts, ka viņš mani stiprinātu ar derīgiem pierādījumiem pret salamandru solītajiem priekiem un jūsu daiļrunīgumu, kungs.

— Abats Kuaņārs ir nepārspējams tulkošanā no grieķu valodas, — d'Astaraka kungs turpināja, —< bet lai viņš paliek pie savām grāmatām. Viņam nav ne mazākā sakara ar filozofiju. Un jūs, mans dēls, zināšanu trūkuma dēļ varat spriest vēl mazāk, un mani apbēdina jūsu argumentu bezspēcība. Sīs savienības esot pretdabiskas, jūs sakāt. Kas jums par tām zināms? Un kādā veidā jūs varētu kaut ko uzzināt? Kā iespējams atšķirt, kas ir dabisks un kas ne? Vai mēs pietiekami labi pazīstam visuaptverošo Izidu, lai noteiktu, kas viņai palīdz un kas darbojas pret viņu? Labāk sacīsim: nekas nav pret viņu, un viss viņai palīdz, jo viss esošais iekļaujas viņas organiskajā sastāvā un piemērojas viņas ķermeņa neskaitāmajām pārvērtībām. Sakiet jel — kur lai rodas ienaidnieki, kam viņu apvainot? Nekas nenotiek nedz ārpus viņas, nedz pret viņu, un spēks, kas šķietami cīnās pret viņu, ir tikai viņas pašas kūsājošā dzīvība.

Vienīgi nejēgas ir pietiekami pašpārliecināti, lai izlemtu, vai kāda rīcība ir dabiska vai nav. Bet pievienosimies uz brīdi viņu maldiem un aizspriedumiem un izliksimies, it kā mēs atzītu, ka ir iespējams rīkoties pret dabu. Vai tāpēc mūsu rīcība būs kaitīga un nosodāma? Sai jautājumā es atsaucos uz vispārizplatīto morālistu uzskatu, kas izprot tikumu kā instinktu apspiešanu, kā mūsu iekšējo tieksmju nomākšanu, vārdu sakot, kā cīņu pret pirmatnējo cilvēku. Pēc viņu pašu atzinuma, tikums ir pretrunā ar dabu, un tāpēc viņi nevar nosodīt nevienu rīcību, lai kāda tā butu, par to, kas tai ir kopējs ar tikumu.

Es novirzījos no temata, mans dēls, lai jums parādītu, cik nožēlojami tukši ir jūsu argumenti. Es jus apvainotu, domādams, ka jūs vēl joprojām apšaubāt cilvēku un salamandru juteklisko sakaru nevainīgumu. Jums jāzina, ka ticības likumi ne tikai neaizliedz, bet pat ieteic šādas laulības, noraidot visas pārējās. Tūlīt es jums to skaidri pierādīšu.

Viņš apklusa, izvilka no kabatas tabakdozi un ierāva nāsīs krietnu šņaucienu.

Bija dziļa nakts. Mēness lēja pār upi savu skaidro gaismu, kas trīsēja ūdenī līdz ar laternu atspulgiem. Gaisīgos virpuļos ap mums griezās viendienītes. Pasaules klusumā pacēlās spalgā kukaiņu balss. No debesīm strāvoja tāds maigums, it kā zvaigžņu mirdzumam būtu piejaukts piens.

D'Astaraka kungs turpināja:

— Bībele, mans dēls, un pirmām kārtām Mozus grāmatas satur lielas un derīgas patiesības. Tāds atzinums var likties aplams un nesapratīgš, ja paskatās, kā teologi apietas ar to, ko viņi dēvē par svētajiem rakstiem un ko viņi ar saviem komentāriem, paskaidrojumiem un apcerējumiem padarījuši par maldu rokasgrāmatu, aplamību krātuvi, blēņu noliktavu, melu kopojumu, muļķību izstādi, gara tumsības skolu, ģeķību muzeju un visbeidzot par cilvēku ļaunuma un stulbuma glabātuvi. Jums jāzina, mans dēls, ka iesākumā bībele bija svētnīca, kas izstaroja debešķīgu gaismu.

Man palaimējās atjaunot tās pirmatnējo spožumu. Un patiesības labad jāatzīst, ka man daudz palīdzēja Mozaīds ar savu senebreju valodas un alfabēta izpratni. Taču nenovērsīsimies no mūsu galvenā temata. Vispirms iegaumējiet, mans dēls, ka bībeles jēga atklājas tikai līdzībās un galvenā teologu kļūda ir tā, ka viņi uztvēruši burtiski to, kas jāsaprot simboliski. Atcerieties šo patiesību visu mūsu sarunas laiku.

Kad demiurgs, ko dēvē par Jahvi un kam ir vēl daudz citu vārdu, jo viņu apzīmē ar visiem nosaukumiem, kas izsaka kvantitāti vai kvalitāti, bija — es neteikšu — radījis pasauli, jo tā būtu muļķība, — iekārtojis nelielu Visuma apgabalu par mitekli Ādamam un Ievai, izplatījumā jau dzīvoja trauslas un maigas būtnes, ko Jahve nebija radījis un arī nespētu radīt.

Tās bija vairāku citu, daudz vecāku un daudz prasmīgāku demiurgu darbs. Jahves māka nepārsniedza krietna podnieka amata prasmi, kurš spējīgs no māliem izveidot podiem līdzīgas būtnes, tieši tādas, kādi esam mēs. Es to nesaku, lai noniecinātu viņa veikumu, jo viņa veikums tomēr sniedzas pāri cilvēku spējiem. Tomēr nevar nepamanīt septiņu dienu ilga darba samērā zemo kvalitāti.

Jahve strādāja nevis ar uguni, kas ir vienīgā pamatviela, no kuras var rasties īsti šedevri, bet ar dubļiem, no kā varēja iznākt tikai veikla keramiķa ražojumi. Mans dēls, mēs neesam nekas cits kā atdzīvināti māla trauki. .Jahvem nevar pārmest, ka viņš būtu bijis maldīgās domās par sava darba labumu. Ja pirmajā mirklī un radīšanas aizrautībā tas viņam likās izdevies, tad drīz vien viņš atskārta savu kļūdu, un bībele ir pilna ar viņa neapmierinātības izpaudumiem, kas bieži pāriet īgnumā un dažkārt pat dusmās. Nekad neviens amatnieks nav izrādījis tādu nepatiku un riebumu pret savu roku darbu. Jahvem pat radās nodoms to iznīcināt, un patiešām lielum lielo daļu viņš noslīcināja. Plūdi, ko piemin ka senebreji, tā grieķi un ķinieši, sagādāja nabaga demiurgam pēdējo vilšanos, un, drīz vien atzinis, cik smieklīga un veltīga ir tamlīdzīga varmācība, viņš ieslīga mazdūšībā un apātijā, kas, sākot no Noasa laikiem, arvien pieaug un mūsdienās sasniegusi galējās robežas. Bet es redzu, ka esmu aizsteidzies pārāk tālu uz priekšu. Plašie temati ir nepateicīgi tādā ziņā, ka mēs nespējam iekļauties to ietvaros. Taču, reiz ieniris to iztirzājumā, mūsu prāts kļūst līdzīgs debesu sauļu dēliem, kas vienā lēcienā pārlec no vienas pasaules uz otru.

Atgriezīsimies atpakaļ zemes paradīzē, kur derniurgš bija novietojis abas paša rokām darinātās vāzes — Ādamu un Ievu. Viņi tur nebūt nedzīvoja vieni dzīvnieku un augu vidū. Virs viņu galvām laidelējās uguns demiurgu radītie gaisa gari, kas uzlūkoja viņus ar ziņkāri, kurai jaucās klāt labvēlība un līdzjūtība. Jahve to jau bija paredzējis. Viņam par godu nekavēsimies atzīt: viņš bija cerējis uz uguns gariem, kurus turpmāk varam saukt īstajā vārdā par elfiem un

salamandrām, ka tie palīdzēs uzlabot un pilnveidot viņa mala figūriņas. Un ar saprātīgu piesardzību viņš bija sev leieis: «Manam Ādamam un Ievai, kas ir necaurspīdīgi, no māliem veidoti, trūkst gaisa un gaismas. Es neiedomājos pielikt viņiem spārnus. Taču, savienodamies ar elfiem un salamandrām, kurus radījis par mani varenāks un atjautīgāks demiurgs, viņi dzemdēs bērnus, kam piemitīs tiklab māla būtņu, kā gaismas būtņu īpašības un kam savukārt būs atvases, kurām piemitīs vēl vairāk gaismas būtņu īpašību, līdz beidzot viņu pēcteči skaistumā gandrīz varēs līdzināties gaisa un uguns dēliem un meitām.

Patiesību sakot, Jahve bija rūpīgi apdomājis visu, kas varētu pievērst Ādamam un Ievai silfu un salamandru skatienus. Sievieti viņš bija veidojis kā amforu ar tādu līkņu harmoniju, ka tāpēc vien viņš jāatzīst par ģeometru karali, turklāt viņam izdevās līdzsvarot matērijas rupjumu ar formu krāšņumu. Ar ne tik glāstošu, bet enerģiskāku roku viņš bija darinājis Ādamu, kura ķermenī izpaudās tāda simetrija un tik pareizas proporcijas, ka grieķi tās vēlāk izmantoja arhitektūrā, uzceldami visskaistākos tempļus.

Tā nu jūs redzat, mans dēls, ka Jahve cik spēdams centās, lai viņa radījumi būtu gaisa garu skūpstu cienīgi, un cerēja, ka tā arī būs. Nedomāju īpaši uzsvērt, ar kādam rūpēm viņš gādāja, lai šīs savienības būtu auglīgas. Abu dzimumu ķermeņa uzbūve pietiekami apliecina viņa gudrību šai ziņā. Tālab sākumā viņš pats nopriecājās par savu viltību un apķērību. Es jau sacīju, ka silfi un salamandras uzlūkoja Ādamu un Ievu ar ziņkāri, labvēlību un žēlumu, kas ir pirmie mīlestības iedīgļi. Gaisa gari viņiem tuvojās un iekrita gudri izdomātajos slazdos, ko Jahve tiem ar nolūku bija izlicis abu amforu ķermenī. Gadsimtiem ilgi pirmais vīrietis un pirmā sieviete baudīja gaisa garu tīksmos glāstus, kas ļāva viņiem saglabāt mūžīgo jaunību.

Tads bija viņu liktenis, tas pats vēl tagad būtu lemts arī mums. Kāpēc gan vajadzēja notikt tā, ka cilvēku dzimuma senči, paguruši no cildenās baudas, meklēja savstarpējā tuvība noziedzīgus priekus? Bet ko gan citu var gribēt, mans dēls: no māla taisīti, viņi ticcās pēc dubļiem. Ak vai! Viņi iepazina viens otru tādā pašā veidā, kā bija iepazinuši gaisa garus.

Bet tieši to demiurgs viņiem nebija atļāvis. Pamatoti baidīdamies, ka abu kopīgie bērni būs tikpat neveikli, drukni un smagi kā vecāki, Jahve, piedraudot ar visbargāko sodu, bija aizliedzis viņiem savstarpēji tuvoties, Lūk, tāda ir Ievas vārdu jēga: «Bet par tā koka augļiem, kas dārza vidū, dievs ir sacījis: neēdiet no tā un neaizskariet to, ka jūs nemirstat.» Jūs taču saprotat, mans dēls, ka ābols, kas kārdināja nabaga Ievu, nebūt nebija ābeles auglis un ka ta ir līdzība, kuras nozīmi es jums nule atklāju. Kaut gan būdams nepilnīgs un reizēm untumains un nikns, Jahve tomēr bija p,ārāk gudrs demiurgs, lai sadusmotos ābola vai granātkoka augļa dēļ. Lai atbalstītu tik neticamas aplamības, jābūt bīskapam vai kapucīnietim. Un pierādījums, ka ābols tik tiešām bija tas, ko es domāju, ir fakts, ka Ievu ķera viņas parkāpumam atbilstošs sods. Jo viņai tika sacīts nevis: «Ar mokām tev būs maizi gremot,» — bet gan: «Ar sāpēm tev būs bērnus dzemdēt.» Sakiet, lūdzu, — kāds sakars var būt ābolam ar grūtām dzemdībām? Turpretī, sods ir pilnīgi piemērots noziegumam, ja Ievas pārkāpums ir tāds, kādu jums to attēloju.

Tas, mans dēls, ir pirmā grēka īstais izskaidrojums. Tas māca, ka jūsu pienākums ir vairīties no sievietēm. Tieksme pēc sievietes cilvēku pazudina. Visi bērni, kas tā.dā ceļā piedzimst, ir vientiesīgi un nožēlojami radījumi.

—   Bet, kungs, — es apjucis iesaucos, — vai tad mazuļi var rasties arī citā ceļā?

—   Par laimi, — viņš man atbildēja, — ļoti daudzi piedzimst no cilvēku tuvības ar gaisa gariem. Un tie ir gudri un skaisti. Tā piedzima milži, par kuriem stāsta Hesiods * un Mozus; tā piedzima Pitagors*, kas no savas mātes salamandras bija mantojis zelta gurnu; tā piedzima Aleksandrs Lielais*, kas, pēc nostāstiem, bijis Olimpijas un čūskas dēls; tā piedzima arī Scipions Afrikānietis *, Aristomens Mesēnietis *, Jūlijs Cezars, Porfīrs *, ķeizars Jūliāns *, kas atjaunoja Konstantīna Atkritēja * atcelto uguns kultu, tāpat Marlēns

Burvis*, kura tēvs bijis silfs, bet māte — mūķene, Kārļa Lielā meita, kā arī svētais Akvīnas Toms*, Paracelzs* un jaunākos laikos van Helmonta * kungs.

Pieļaudams, ka tas viss patiešām tā ir, apsolīju d'Astaraka kungam draudzēties ar salamandru, ja vien kada no tām būs tik laipna un mani gribēs. Viņš apgalvoja, ka es sastapšot ne vienu vien, bet pāris desmitu vēlīgu salamandru, tā ka vienīgās grūtības būšot kādu no tām izraudzīties. Un, ne tik daudz vēlēdamies uzsākt dēku, bet drīzāk gribēdams izdabāt filozofam, es viņam jautāju, kā iespējams stāties sakaros ar gaisa būtnēm.

— Nekas nav vieglāk, — viņš man atbildēja. — Vajadzīga tikai stikla lode, un es jūs vēlāk pamācīšu, kā ar to rīkoties. Man mājās ir daudz tādu balonu, un ļoti drīz savā kabinetā es jums visu nepieciešamo paskaidrošu. Bet šodienai pietiks.

D'Astaraka kungs piecēlās un sāka soļot plosta virzienā, kur mūs gaidīja pārcēlājs, kas gulēja, izstiepies uz muguras, un krāca ar seju pret mēnesi. Kad mēs piestājām krastā, d'Astaraka kungs žiglā gaitā devās projām un pēc brīža pazuda tumsā.

12. NODAĻA

No šās garās sarunas man palika miglaina sapņa iespaids, daudz vairāk jūtas un prātu nodarbināja Katrīna. Par spīti nupat dzirdētajiem cildenajiem atklājumiem, .man ļoti gribējās viņu satikt, kaut arī būtu jāpaliek bez vakariņām. Filozofa uzskati vēl nebija pietiekami dziļi iesakņojušies manā apziņā, lai skaistajā meičā man kaut kas varētu dergties. Biju nolēmis izmantot laimīgo gadījumu līdz galam, pirms varu pār mani gūst kāda no burvīgajām gaisa fūrijām, kas necieš sāncenses no zemes. Baidījos vienīgi, ka Katrīnai būs apnicis mani gaidīt līdz tik vēlai nakts stundai. Sāku s.kriet gar upmalu un, pārjoņojis pāri Karaļa tiltam, iedrāžos Plosta ielā. Pēc mirkļa sasniedzu Greneles ielu, kur sadzirdēju kliedzienus un zobenu žvadzoņu. Troksnis nāca no mājas, kuru Katrīna man bija aprakstījusi. Tur uz bruģa kustējās ēnas un laternu gaisma un skanēja balsis:

— Jēzus, palīdzi! Mani grib nogalināt! — Sadodiet kapucīnietim! Nekauņa! Duriet! — Jēzus Marija, stāviet man klāt! — Skatieties, kas par kārumnieku! Sadod, sadod! Cērtiet, puiši, cērtiet droši!

Apkārtējās mājās atvērās logi, un tajos parādījās galvas ar naktsaubēm.

Pēkšņi visa šī jezga un troksnis aizbrāzās man garām kā dzinējsuņu bars medībās, un es pazinu brāli Eņģeli, kas laidās lapās tik ātri, ka sandales sitās pie dibena, kamēr trīs plecīgi, pēc šveiciešu parauga apbruņoti sulaiņi dzinās viņam pakaļ, durstīdami to ar āvu smailēm. Viņu kungs, jauns muižnieks, īss un drukns ^sārtvaidzis, nemitīgi uzmundrināja viņus ar kliedzieniem un kustībām, kā mēdz rīdīt dzinējsuņus.

—  Drošāk! Drošāk! Duriet! Sitam zvēram ir bieza ada!

Kad augstmanis bija netālu no manis, es viņam sacīju:

—   Kungs, jūs esat pārāk nežēlīgs.

—   Kungs, — viņš man atbildēja, — tūlīt redzams, ka šis kapucīnietis nekad nav glāstījis jūsu mīļāko un jūs arī neesat pārsteidzis šo te dāmu smirdošā lopa apkampienos. Jāsamierinās ar viņas finansistu, jo dzīve prasa savu. Taču kapucīnietis nav ciešams. Sadedzināt vajag šo bezkauņu!

Un viņš rādīja uz Katrīnu, kas stāvēja durvīs vienā kreklā, izspūrušiem matiem, asaru pilnām, mirdzošām acīm, daiļāka nekā jebkad, un lauzīja rokas, čukstēdama vārgā balsī, kas plosīja man dvēseli:

—  Nenogaliniet viņu! Tas ir brālis Eņģelis, tas ir labais brālītis!

Atgriezās nelieša sulaiņi un paziņoja, ka, ieraudzīdami naktspatruļu, viņi pārtraukuši vajāšanu, taču paguvuši vismaz puspirksta dziļumā iedurt āvas svētā vīra sēžamvietā. Naktsaubes pazuda aiz logiem, kas atkal aizvērās, un, kamēr jaunais muižnieks sarunājas ar saviem ļaudīm, es tuvojos Katrīnai, kam asaras nožuva uz vaigiem smaida jaukajās bedrītēs.

—   Nabaga brālis izglābās, — viņa sacīja. — Bet es lik ļoti baiļojos par viņu. Vīrieši ir briesmīgi. Kad iemīlējušies, viņi neko negrib uzklausīt.

—   Katrīna, — es aizvainots ierunājos, — vai jūs mani aicinajat tikai tādēļ, lai es būtu klāt jūsu draugu ķildā? Cik žēl, ka man nav tiesības tajā piedalīties!

—  Jums tās būtu, 2aka kungs, — viņa atbildēja. — jums tās būtu, ja vien jūs būtu gribējis.

—  Bet jūs taču esat visvairāk aplidotā sieviete Parīzē, — es sacīju. — Jūs man pat neieminējāties par jauno muižnieku.

—  Tāpēc ka es par viņu nemaz neiedomājos. Viņš ieradās negaidīts.

—   Un pārsteidza jūs ar brāli Eņģeli.

—  Viņš iedomājās redzam to, kā nebija. Tas ir, tāds karstgalvis, kam neko nevar ieskaidrot.

Katrinas krekls bija mazliet pavēries, un aiz mežģinēm varēja saskatīt apaļu krūti kā piebriedušu augli ar rozes pumpuru galā. Satvēru viņu savās skavās un apklāju viņas krūtis skūpstiem.

—   Debestētīt! — viņa iesaucās. — Uz ielas! D'Anktila kunga acu priekšā!

—   Kas tas par d'Anktila kungu?

—   Brāļa Eņģeļa slepkava, nolāpītais! Kurš cits tas varētu but, ko vēl jūs negribēsit?

—   Jums taisnība, Katrīna, neviens cits vairāk nav vajadzīgs, ap jums te ir pietiekami daudz draugu.

—   Žaka kungs, lūdzu, neapvainojiet mani.

—   Es jūs neapvainoju, Katrīna, es tikai atzīstu jūsu pievilcību un gribētu izrādīt tai cicņu tādā pašā veidā kā tik daudzi citi.

—   2aka kungs, tas, ko jūs sakāt, nejauki ož pēc jūsu lāga tētiņa cepešmājas.

—   Ne tik sen, Katrīnas jaunkundz, jums patika šīs mājas pavarda smaržas.

—   Kāds pretīklis! Cik nekrietni! Viņš ir rupjš pret sievieti!

Tā kā viņa sāka spiegt un plātīties ar rokām, d'Anktila kungs atstāja savus ļaudis, pienāca mums klāt, iegrūda Katrīnu dzīvoklī, nosaukdams viņu par krāpnieci un netikli, un pats viņai sekoja, aizcirzdams durvis man deguna priekšā.

12. NODAĻA

Visu nākamo nedēju pēc šā nepatīkamā piedzīvojuma manu prātu nodarbināja vienīgi domas par Katrīnu. Viņas tēls man atmirdzēja no biezo sējumu lappusēm, pār kurām noliecies es sēdēju bibliotēkā blakus savam labajam skolotājam, tā ka Fotijs *, Olimpiodors, Fabricijs, Vosijs * man vairs stāstīja tikai par mīļo meiču mežģiņu kreklā. Šīs iztēles ainas mani vedināja uz laiskumu. Bet Žeroms Kuaņāra kungs, kas bija tikpat iecietīgs pret otru kā pret sevi pašu, labvēlīgi smaidīja par manu satraukumu un izklaidību.

— Žak Iesmagriezi, — kādu dienu ierunājās mans labais skolotājs, — vai jūs nepārsteidz morāles izmaiņas gadsimtu gaitā? D'Astaraka lieliskajā bibliotēkā savāktās grāmatas liecina par cilvēku nenoteiktību šai jautājumā. Ja es uz to aizrādu, mans dēls, tad tikai tādēļ, lai iedvestu jums stipro un veselīgo domu, ka ārpus reliģijas nav un nevar būt krietnu tikumu un ka filozofu maksimas, kas mēģina radīt kaut kādu dabisku morāli, ir blēņas un nieki. Tikumības pamats nebūt nav meklējams dabā, kas, nezinot ne labu, ne ļaunu, pēc būtības ir vienaldzīga, bet gan dieva dotajos likumos, ko nedrīkst pārkāpt, vismaz pretējā gadījumā pārkāpums pienācīgi jānožēlo. Cilvēku dotie likumi pamatojas uz derīguma principa, taču tas ir tikai šķietams un mānīgs derīgums, jo patiesībā neviens nezina, kas cilvēkiem ir derīgs un patiešām vajadzīgs. Vēl vairāk, mūsu parašu tiesību panti pa lielākajai daļai ir vienīgi aizspriedumu diktēti. Tā kā cilvēku likumu balsts ir draudošais sods, tad nav grūti tos apiet ar viltu un liekulību; katrs domātspējīgs cilvēks ir pārāks par tiem, jo būtībā tie nav nekas cits kā lamatas muļķu ķeršanai.

Gluži citādi ir ar dieva likumiem, mans dēls. Tie ir negrozāmi, nemainīgi un mūžīgi. To bezjēdzība ir tikai šķietama, un patiesībā tie slēpj sevī neaptveramu gudrību. Ja tie aizvaino mūsu saprātu, tad tikai tāpēc, ka ir augstāki par mūsu saprašanu un virzīti uz cilvēka īstajiem, nevis šķietamajiem uzdevumiem. Ja cilvēkam ir laime šos likumus zināt, tie jāievēro. Nemaz negribu noliegt, ka ievērot likumus, kas ietverti desmit baušļos un baznīcas noteikumos, bieži vien ir ļoti grūti un brīžiem pat neiespējami bez dieva žēlastības, uz kuru mums jāpaļaujas, bet kuru dažkārt nākas gaidīt diezgan ilgi. Tas nozīmē, ka mēs visi esam nabaga grēcinieki.

Šajā ziņā apbrīnas cienīgas ir kristīgās ticības galvenās tēzes, pēc kurām dvēseles glābšanas pamatā vispirmām kārtām ir grēku nožēla. Ievērojiet, mans dēls, ka vislielākie svētie ir nākuši no grēku nožēlnieku vidus, un, tā kā nožēla atbilst pārkāpumam, tad tieši vislielākajiem grēciniekiem ir vislielākās iespējas kļūt par visdižākajiem svētajiem. Šo apgalvojumu es varētu pierādīt ar daudziem brīnišķīgiem piemēriem. Taču esmu pateicis jau pietiekami daudz, lai jūs saprastu, ka svētuma pamatelementi ir baudkāre, negausība, visas nešķīstās miesas un gara tieksmes. Kad šie elementi sakrājušies, tie pēc visiem teoloģijas mākslas likumiem attiecīgi apstrādājami, lai izveidotos grēku nožēlotāja tēls; tas notiek dažos gados, dažās dienās un reizēm pat vienā mirklī, kā to liecina gadījumi, kad grēku nožēlošana bijusi absolūta. 2ak Iesmagriezi, ja esat mani pareizi sapratis, tad jūs nešķiedīsit spēkus, lieki nopūloties kļūt par krietnības paraugu cilvēku izpratnē, bet iemācīsities atbildēt vienīgi dieva tiesas priekšā.

Nevarēju neatzīt mana labā skolotāja vārdos ietverto augsto gudrību. Es tikai baidījos, vai šī morāle, aplami iztulkota, nemudinās cilvēku uz vislielākajām izlaidībām. Uzticēju savas šaubas Zeromam Kuaņāra kungam, kurš mani nomierināja šādiem vārdiem:

— Jākobus Iesmagriezi, jūs neesat ņēmis vērā to, kam es it īpaši pievērsu jūsu uzmanību, un proti: tas, ko jus saucat par izlaidību,ir izlaidība tikai likumu zinātāju un kā laicīgo, tā garīgo tiesnešu uztverē; tā ir izlaidība, raugoties pēc cilvēku likumiem, kas radīti patvaļīgi un ir nepastāvīgi; vārdu sakot, šie likumi domāti aitasgalvām. Gudrs cilvēks tik pārlieku cītīgi nemaz nepildīs likumus, uz kuriem balstās laicīgā un garīgā tiesa. Gudrajam rup vienīgi dvēseles glābšana, un viņš nebūt neuzskata par apkaunojumu iekļūt debesīs pa aplinkus ceļiem, kurus gājuši vislielākie no svētajiem. Ja svētlaimīgā Pelageja nebūtu nodarbojusies ar amatu, ar kādu, kā jums zināms, pelnās Žanete liras spēlētāja uz Sv. Benedikta Kroplā baznīcas lievenēm, tad šai svētajai nebūtu bijis iemesla tik pilnīgi un rūgti nožēlot grēkus, un ļoti iespējams, ka, nodzīvojusi savu mūžu kā godīga sieviete parastā un pliekana tiklībā, viņa šobrīd, kad es ar jums runāju, nespēlētu kokles tā nama priekšā, kur glabājas vissvētākais sakraments. Vai jūs patiešām nosauksit par izlaidīgu šādu debesu svētlaimei gatavotas sievietes dzīves veidu? Nē taču! Lai šos apkaunojošos vārdps lieto policijas priekšnieka kungs, kurš pēc nāves droši vien neatradīs sev vietiņu debesīs, kas būs pārpilnas ar tām nelaimīgajām, kuras viņš šodien savā nekrietnība liek iespundēt patversmē*. Nekas cits kā vienīgi dvēseles boja eja un mūžīgā pazudināšana uzskatāma par izlaidību, noziegumu un grēku šajā iznīcībai nolemtajā pasaulē, kur visam jāpielāgojas un jāatbilst debesu valstības prasībām. Apzinieties jel to, Iesmagriezi, mans dēls, ka tieši tās izdarības, kuras, pēc ļaužu domām, ir visvairāk nosodāmas, var novest pie viscildenākā galamērķa, un nemēģiniet saskaņot cilvēku tiesu ar dieva tiesu, kas vienīgā ir taisna nevis pēc mūsu saprašanas, bet vārda tiešajā nozīmē. Šobrīd, mans dēls, jūs izrādītu man lielu laipnību, ja paskatītos Fosijā, ko nozīmē daži neskaidri izteicieni, kādus lieto Panopolietis, ar kuru man jānomokās kā pa tumsas labirintiem, kas savā laikā pārsteidza pat godprātīgo Ajantu *, kā to vēstī Homērs, dižākais no dzejniekiem un vēsturniekiem. Senajiem alķīmiķiem ir smags stils. Manilijs* — lai d'Astaraka kungs par to nedusmojas! — rakstīja par tiem pašiem jautājumiem daudz skaistākā, raitākā valodā.

Tikko mans labais skolotājs bija izrunājis beidzamos vārdus, starp mums nostājās kāda ēna. Tā bija d'Astaraka kunga ēna, vai, pareizāk sakot, tas bija viņš pats, viegls un tumšs kā ēna.

Vai nu d'Astaraka kungs nebija dzirdējis mana labā skolotāja vārdus, vai neņēma tos vēra, bet viņš neizrādīja ne mazāko nepatiku. Gluži pretēji, viņš pat uzslavēja Zeroma Kuaņāra kunga cītību un izglītību un piebilda, ka paļaujoties uz tā zināšanām, kas palīdzēšot pabeigt visdižāko darbu, kādu cilvēks jebkad uzsācis. Pēc tam viņš pievērsās man un sacīja:

—  Mans dēls, lūdzu, nonāciet uz brīdi manā kabinetā, kur gribu jums atklāt ļoti svarīgu noslēpumu.

Sekoju d'Astaraka kungam telpā, kur viņš pašā sākumā bija sagaidījis rnani un manu labo skolotāju tai dienā, kad mūs abus pieņēma darbā. Es atkal ieraudzīju gar sienām sarindotos senos ēģiptiešus ar apzeltītajam sejām. Uz galda stāvēja stikla bumba ķirbja lielumā. D'Astaraka kungs atslīga kādā atzveltnī, pamāja, lai apsēžos viņam iepretim, un, dažas reizes pārlaidis pār pieri roku, kas mirdzēja vienos dārgakmeņos un amuletos, sacīja man:

—   Mans dēls, negribu jūs apvainot, pieļaudams domu, ka pēc mūsu sarunas Gulbju salā jums vēl būtu šaubas par silfu un salamandru eksistēšanu, kas ir tikpat reāla kā cilvēku esamība un pat vēl daudz reālāka, ja realitāti mērojam pēc parādību pastāvēšanas ilguma, jo silfi un salamandras eksistē daudz ilgāk, nekā dzīvo cilvēki. No gadsimta gadsimtā salamandras pārnes savu nemainīgo jaunību; dažas no viņām, kas vēl tagad dzīvo, savām acīm ir redzējušas Noasu, Menesu * un Pitagoru. Atmiņu bagātība un atceres spilgtums padara sarunas ar šīm būtnēm ārkārtīgi valdzinošas. Valda pat uzskats, ka vīriešu skāvienos viņas gūstot nemirstību un uz filozofa gultu viņas vilinot cerība iemantot mūžīgo dzīvošanu. Taču tie ir izdomājumi, kas nevar apmulsināt saprātīgu cilvēku. Dzimumu savienošanās ~ ne tikvien nenodrošina mīlētājiem nemirstību, tā — tieši pretēji — ir nāves zīme, un mēs nekad neiepazītu mīlestību, ja mums būtu lemts dzīvot mūžīgi. Tāpat tas ir ar salamandrām, kas gudro skavās meklē tikai vienu nemirstības veidu: cilts nemirstību. Tā ir vienīgā nemirstība, uz ko saprātīgs cilvēks var cerēt. Un, kaut gan esmu apņēmies, ar zinātnes palīdzību ievērojami pagarināt cilvēka mūžu— vismaz līdz pieciem sešiem simtiem gadu; tomēr nekad neesmu lolojis cerības paildzināt to .līdz bezgalībai. Būtu neprātīgi sacelties pret dabas kārtību, tālab noraidiet, mans dēls, kā tukšas pasakas domu par skūpstā smeltu nemirstību. Lai kauns tiem kabalistiem, kam ienākusi prātā tāda varbūtība! Tomēr nav noliedzams, ka salamandras tiecas pēc cilvēku mīlas. Tūlīt jūs pats to varēsit pārbaudīt. Esmu jūs pienācīgi sagatavojis šo būtņu apmeklējumam, un, tā kā kopš tās nakts, kad jums pirmoreiz atklaju noslēpumu, jūs neesat bijis netiklos sakaros ar sievieti, tad tagad tiksit atalgots par savu atturību.

Iedzimtās sirdsskaidrības dēļ man bija grūti saņemt uzslavu, ko biju pelnījis pats pret savu gribu, un es jau grasījos atzīties d'Astaraka kungam savās grēcīgajās domās, bet viņš mani nelaida pie vārda, dedzīgi turpinādams:

—  Mans dēls, tagad man atliek tikai iedot jums atslēgu, kas jums alvers garu valstību. To es nekavējoties darīšu.

Un piecēlies viņš uzlika roku uz stikla lodes, kas aizņēma pusi galda virsas.

—   Šis balons, — viņš piebilda, — ir pilns ar saules putekļiem, kas ir tik dzidri, ka nav acīm saredzami. Jo tie ir daudz par smalkiem, lai cilvēka rupjie jutekļi tos spētu uztvert. Tāpēc, mans dēls, visskaistākās Visuma daļas nav pieejamas mūsu redzei un atklājas tikai zinātniekam, kas apbruņojies ar atbilstošiem aparātiem. Piemēram, gaisa upes un lauki jums paliek neredzami, lai gan patiesībā tie sniedz tūkstoškārt bagātāku un daudzveidīgāku skatu nekā visskaistākā zemes ainava.

Tad nu ziniet, ka šai balonā atrodas ārkārtīgi iedarbīgs saules pulveris, kas spēj iekvēlināt mūsos slēpto uguni. Drīz vien kļūst manāms kvēles iespaids. Mūsu jutekļi tiktāl paasinās, ka mēs varam saredzēt un sataustīt gaisa tēlus, kas lidinās ap mums. Līdz ko būsit salauzis zīmogu, kas slēdz balona atveri, un ieelpojis saules putekļus, jūs šai istabā ieraudzīsit vienu vai vairākas būtnes, kas ar savu ķermeņu apaļajām līnijām izskatās ļoti līdzīgas sievietēm, bet kas tomēr ir daudz daudz skaistākas par jebkuru sievieti; tās tik tiešām būs salamandras. Nav šaubu, ka tā salamandra, ko pērn redzēju jūsu tēva cepešmājā, jums parādīsies pirmā, jo jūs viņai patīkat, un es jums ieteicu nevilcinoties apmierināt viņas vēlēšanās. Tātad iekārtojieties ērti atzveltnes krēslā pie galda, atkorķējiet balonu un lēnām ieelpojiet tā saturu. Drīz vien jūs redzēsit, ka viss notiks tieši tā, kā teicu. Tagad es jūs atstāju. Uz redzēšanos!

Un viņš, kā parasts, pazuda neticami pēkšņi. Paliku viens pie stikla balona, ko vilcinājos atkorķēt aiz bailēm, ka no tā var pacelties apdullinoši garaiņi. Es iedomājos, ka varbūt d'Astaraka kungs ar savu maģisko māku ievadījis balonā tvaikus, kurus ieelpodams cilvēks aizmieg un sapņos redz salamandras. Es vēl nebiju pietiekami liels filozofs, lai vēlētos izjust svētlaimi tādā veidā. «Var gadīties, ka šie tvaiki uzdzen trakumu,» es sev teicu. Galu galā manas šaubas kļuva tik stipras, ka vienu brīdi jau gribēju noiet bibliotēkā lūgt padomu savam labajam skolotājam abatam Kuaņāra kungam. Bet tūlīt atzinu, ka tšs būtu veltas pūles. «Tiklīdz es viņam ieminēšos par saules pulveri un gaisa gariem,» es domāju, «viņš man sacīs: «2ak Iesmagriezi, mans dēls, iegaumējiet, ka nekad nedrīkst akli ticēt aplamībām, bet viss aizvien jāpārbauda, paļaujoties uz paša saprātu, izņemot, protams, mūsu svētās ticības jautājumus. Metiet pie malas šos balonus un pulveri, un visas pārējās kabalistikas un spaģīriskās mākslas muļķības.»»

Man šķita, ka jau dzirdu viņu šos vārdus runājam starp diviem tabakas šņaucieniem, un es nevarēju iedomāties, ko atbildēt uz tik kristīgu valodu. Taču, no otras puses ņemot, es jau iepriekš apsvēru, cik grūtā stāvoklī nonākšu, tiekoties ar d'Astaraka kungu, kad viņš man apjautāsies par salamandru. Ko atbildēt? Kā atzīties piesardzībā un atturībā, tai pašā laikā neatklājot savu neuzticēšanos un bailes? Turklāt mani neapzināti vilināja dēka. Es neesmu lētticīgs, gluži otrādi, man ir apbrīnojama slieksme šaubīties, un šī slieksme liek man neuzticēties veselajam saprātam un pat acīm redzamam patiesībām, tāpat kā visam pārējam. Par dažādām dīvainībām, par ko dzirdu stāstām, es sevī domāju: «Un kāpēc gan ne?» Tobrīd, kad es tā sēdēju un skatījos uz balonu, šis «kāpēc ne» nomāca manī prāta balsi. «Kāpēc ne» vedināja mani uz lētticību, un šai sakarā ir interesanti atzīmēt, ka neticēt nekam nozīmē ticēt visam, un tāpēc nekad nevajag atstāt prātu pārāk ilgi brīvu un nenodarbinātu, jo citādi tanī var uzkrāties tādi ērmota veida un smaga svara produkti, kam neatrastos vieta galvās, kuras apdomīgi un samērīgi apgādātas ar ticējumiem. Kamēr es, uzlicis roku uz vaska zīmoga, atcerējos, ko māte man bija stāstījusi par burvju karafēm, mans «kāpēc ne» čukstēja, ka varbūt tomēr saules putekļos iespējams saskaitīt gaisa fejas. Bet, tiklīdz šī doma ienāca man prātā un gatavojās iesakņoties un brīvi izvērsties, tā man jau šķita dīvaina, aplama un smieklīga. Uzmācīgas domas drīz vien kļūst bezkaunīgas. Maz ir tādu domu, kas pavīd un pazūd kā patīkamas garāmgājējas; bet šī nu noteikti bija neprātība. Kamēr es svārstījos: «Atvērt? Neatvērt?» — zīmogs, ko nemitīgi žņaudzīju pirkstos, pēkšņi salūza man saujā, un pudele bija vaļā.

Es gaidīju, vēroju. Neredzēju neko, nejutu neko. Tas man sagādāja vilšanos, jo pārlieku viegli un ātri mūsu dvēselē iezogas cerība saskarties ar pārdabisko! Nekas! Pat ne miņas no miglainas, nenoteiktas ilūzijas, pat ne gaistošs māņu tēls! Kā jau biju paredzējis, nekas nenotika: kāda vilšanās! Mani pārņēma īgnums. Atgāzies atzveltnes krēslā, es, piesaukdams par lieciniekiem ēģiptiešus ar garenajām, melnajām acīm, nozvērējos turpmāk cieši aizslēgt dvēseli pret kabalistu meliem. Vēl lieku reizi atzinu sava labā skolotāja gudrību un nolēmu pēc viņa parauga vadīties vienīgi no saprāta it visos jautājumos, kas neskar kristīgo

katoļu ticību. Gaidīt salamandru dāmas apciemojumu — kāda vientiesība! Vai pieļaujama iespēja, ka tādas salamandras vispār eksistē? Bet ko var zināt un «kāpēc gan ne»?

Tveice, kas valdīja gaisā jau kopš pusdienas laika, kļuva nepanesama. Ilgo, nošķirtībā aizvadīto, mierīgo dienu notrulināts, es jutu uz pieres un plakstiem tādu kā smagumu. Negaisa tuvošanās padarīja mani pavisam gurdu. Ļāvu rokām noslīgt un, galvu atgāzis, acis pievēris, iegrimu pusmiegā, kur mani apstāja zeltģīmji ēģiptieši un saldkaislas ēnas. Šis nenosakāmais stāvoklis, kad manī, gluži kā uguntiņa naktī, bija dzīva vienīgi mīlestības dziņa, turpinājās labu laiku, kura ilgumu man grūti noteikt, bet tad mani pamodināja vieglu soļu troksnis un drēbju čaukstoņa. Atvēru acis un skaļi iekliedzos.

Manā priekšā stāvēja apburoša būtne melnā atlasa tērpā ar mežģiņu cepurīti galvā, tumšiem matiem, zilām acīm, pareizi veidotiem vaibstiem, svaigu, tīru ādu, apaļiem vaigiem un neredzama skūpsta atdzīvinātu muti. īsais tērps atsedza mazas kājiņas, pārdrošas, bezbēdīgas un gaisīgas. Viņa stāvēja izslejusies, apņēmīga, mazliet satraukta sava baudkārajā pilnībā. Zem samta lentes, kas apņēma viņas kaklu, četrstūrainais tērpa izgriezums atklāja melnīgsnējas un tomēr apžilbinoši skaistas krūtis. Viņa skatījās manī ar ziņkāri.

Es jau teicu, ka miegs bija izraisījis manī mīlas dziņu. Piecēlos un traucos viņai pretī.

—  Atvainojiet, — daiļava sacīja, -— es meklēju d'Astaraka kungu.

Es atbildēju:

—   Cienītā, d'Astaraka kunga te nav. Šeit esam tikai mēs, jūs un es. Es jūs gaidīju. Jūs esat mana salamandra. Es atvēru kristāla trauku. Jūs ieradāties, jūs esat mana.

Es viņu apskāvu un pārklāju skūpstiem visas vietiņas, kur vien manas lūpas atrada drēbju nesegtu miesu.

Atbrīvojusies no maniem skāvieniem, viņa sacīja:

—   Jūs esat neprātīgs.

1 — Gluži dabiski, — es atbildēju. — Kurš gan manā vietā tāds nebūtu?

Viņa nodūra acis, pietvīka un pasmaidīja. Es metos viņai pie kājām.

—  Tā kā d'Astaraka kunga Šeit nav, — viņa sacīja, — man jāiet projām.

—  Palieciet! — es iesaucos, aizšaudams durvju . aizbīdni.

Viņa jautāja:

>— Varbūt jūs zināt, vai viņš drīz atgriezīsies?

—   Nē, cienītā, viņš nenāks tik drīz! Viņš atstāja mani vienatnē ar salamandrām. Bet es iekāroju tikai vienu vienīgu no viņām, un tā esat jūs.

Paņēmu viņu klēpī, aiznesu līdz dīvānam un noslīgu uz lā kopā ar viņu, atkal pārklādams viņu ar skūpstiem. Nekā vairs neapjēdzu. Viņa kliedza, es to nedzirdēju. Viņas delnas grūda mani nost, nagi skrāpēja, bet veltīgā aizstāvēšanās tikai iekvēlināja manu kaisli. Nokausētu un atkritušu augšpēdu es viņu kļāvu sev klāt, ietvēru savos skāvienos. Skaisto būtni pārņēma gurdenums, viņa aizvēra acis, un drīz vien es uzvaras priekā jutu, ka viņas gleznās rokas vēlīgi velk mani tuvāk.

Pēc tam, atraisījušies no spraigajiem apkampieniem, mēs uzlūkojām viens otru ar izbrīnu. Cenzdamās atgūt pieklājīgu izskatu, viņa sakārtoja svārkus un klusēja.

—   Es jūs mīlu, — es viņai saciju. — Kā jūs sauc?

Es neticēju, ka viņa varētu būt salamandra, un,

patiesību sakot, ne mirkli nebiju tam īsti ticējis.

—Mani sauc Jaele, — viņa atbildēja.

—   Kā, jūs esat Mozaīda brāļameita?

—Jā, bet klusējiet. Ja viņš zinātu …

—   Ko viņš darītu?

«— Man — neko. Bet jums viņš nodarītu daudz ļaunuma. Viņš nemīl kristīgos.

—   Un jūs?

—   O! Es? Es nemīlu ebrejus.

—  Jaele, vai jūs mani kaut drusku mīlat?

—  Man šķiet, kungs, ka pēc visa, ko mēs esam sacījuši viens otram, jūsu jautājums ir apvainojums.

—   Taisnība, jaunkundz, bet es mēģinu aizbildināt savu straujumu un dedzību, kas pat nepapūlējās prasīt atbildi jūsu jūtām.

—   O, kungs, nepārspīlējiet savu vainu. Ar visu straujumu un dedzību jūs nebūtu panācis neko, ja jūs man nepatiktu. Nupat, redzēdama jūs aizmigušu atzveltnes krēslā, es atzinu jūs par ievērības cienīgu un gaidīju, kamēr pamodīsities. Pārējo jūs zināt pats.

Es viņai atbildēju ar skūpstu. Viņa savukārt to man atdeva. Un kādu skūpstu! Es jutu it kā meža zemenes izkūstam mutē. Mana iekāre atkal pamodās, un es viņu dedzīgi piekļāvu sev pie sirds.

—   Šoreiz gan neesiet tik aizrautīgs, — viņa sacīja, — un nedomājiet tikai par sevi. Mīlā nedrīkst būt egoists. To jaunekļi reti kad iegaumē. Taču viņus var audzināt.

Mēs iegrimām baudas bezdibenī. Pēc tam dievišķā Jaele man jautāja:

—   Vai jums nav ķemme? Esmu izspūrusi kā ragana.

—   Jaele, — es viņai atbildēju, — man nav ķemmes, es taču gaidīju salamandru. Es jūs dievinu.

—   Dieviniet, mans draugs, bet piesargieties. Jūs nepazīstat Mozaīdu.

—    Ko, Jaele! Vai tad viņš ir tik briesmīgs ar saviem simt trīsdesmit gadiem, no kuriem septiņdesmit pieci pavadīti piramīdā?

—   Redzu, mans draugs, ka jums par manu tēvoci sastāstītas pasakas un jūs esat bijis tik vientiesīgs, lai tām noticētu. Cik viņam gadu, nav zināms, pat es to nezinu, esmu viņu vienmēr pazinusi jau vecu. Zinu tikai, ka viņš ir neparasti spēcīgs un izturīgs. Lisabonā tēvocim piederēja kredītbanka, bet tur viņš nogalināja kādu kristieti, ko pārsteidza kopā ar manu tēvamāsu Mirjamu. Viņš bēga un paņēma mani līdzi. Kopš tā laika viņš mani mīl ar mātes maigumu. Tēvocis runā ar mani kā ar mazu bērnu, un, raugoties uz mani aizmigušu, viņam acīs sariešas asaras.

—   Vai jūs dzīvojat pie viņa?

—  Jā, sarga mājiņā parka viņā galā.

—   Zinu, turp ved mandragoru taka. Bet kā gan es neesmu jūs saticis agrāk? Kālab liktenis bijis tik ļauns pret mani un es, majodams tik tuvu jums, esmu dzīvojis, jūs neredzot? Bet ko es saku — dzīvojis! Vai lad nepazīt jūs ir dzīvot? Jūs tātad esat ieslodzīta šai paviljonā?

1 — Tā ir, esmu tikpat kā ieslēgta un nevaru iet, kad gribas, ne pastaigāties, ne uz veikaliem, ne teātri. Mozaīda mīlestība laupa man brīvību. Viņš greizsirdīgi mani apsargā, un bez manis un sešām mazajām zelta tasītēm, ko viņš paņēma līdz no Lisabonas, visā pasaulē viņam nav nekā dārga. Tā kā tēvocis daudz vairāk pieķēries man nekā savā laikā krustmātei Mirjamai, viņš nogalinātu jūs, mans draugs, ar vēl lielāku patiku nekā toreiz portugālieti. Es jums daru to zināmu, lai jūs piesargatos, un arī tāpēc, ka tamlīdzīgi apsvērumi nespēs atturēt drošsirdīgu vīrieti. Vai jums ir tituls un jūs esat no dižciltīgas ģimenes, mans draugs?

—  Diemžēl ne! — es atbildēju. — Mans tēvs nodarbojas ar amatu, kas saistīts ar tirdzniecību.

—  Viņam vismaz ir ievērojams stāvoklis, vai ne, ienesīga vieta? Nē? 2ēl. Tātad vajadzēs jūs mīlēt jūsu paša dēļ. Bet sakiet taisnību: vai d'Astaraka kungs drīz neatgriezīsies?

Atskanot šim jautājumam, dzirdot pieminam šo vārdu, man prātā iešāvās briesmīgas aizdomas. Man radas šaubas, vai tikai pats kabalists nav atsūtījis pie manis burvīgo Jaeli, lai viņa notēlotu man salamandras lomu. Es pat skaistuli domās apvainoju kā vecā neprātnieka nimfu. Lai to visu tūlīt noskaidrotu, es skarbi jautāju, vai viņa šai pilī paradusi tēlot salamandras lomu.

—   Es jūs nesaprotu, — Jaele atbildēja, uzlūkodama mani ar nevainīga izbrīna pilnām acīm. — Jūs runājat gluži kā d'Astaraka kungs, un es nodomātu, ka arī jums uzbrukusi viņa manija, ja nebūtu pati jutusi, ka jums sieviete nebūt nederdzas tā kā viņam. Viņš necieš nevienas sievietes klātbūtni, un man ir tīrās mokas ar viņu tikties un runāt. Tomēr nupat, kad atradu jūs, es viņu meklēju.

Priecīgs un nomierināts apbēru Jaeli skūpstiem. Viņa apsēdās tā, lai man būtu redzamas viņas melnās zeķes, ko virs ceļiem saturēja prievītes ar dimanta sprādzi, un šis skats mani atkal pavedināja uz domām, kas viņai patika. Vel vairāk, šai ziņā viņa mani pat ļoti prasmīgi un dedzīgi iedrošināja, un es manīju, ka rotaļa viņu iejūsmina tieši tai brīdī, kad es jau sāku pagurt. Tomēr centos pārspēt pats sevi, un arī šoreiz man laimējās aiztaupīt skaistajai būtnei apkaunojumu, ko viņa vismazāk būtu pelnījusi. Likās, es viņai nebiju sagādājis vilšanos. Pēc tam viņa mierīgi piecēlās un jautāja:

—  Vai patiešām jūs nezināt, kad atgriezīsies d'Astaraka kungs? Atzīšos, ka nācu palūgt viņam nelielu summu no atalgojuma, ko viņš ir parada manam tēvocim. Patlaban man šī nauda ļoti vajadzīga.

Atvainodamies izvilku no maka trīs ekijus, ko viņai labpatikās neatraidīt. Vairāk man nebija atlicis no mūsu kabalista pārāk reti izradītās devības, kurš, lepodamies ar to, ka nicina naudu, diemžēl vienmēr aizmirsa samaksāt man algu.

Jautāju Jaeles jaunkundzei, vai man būs laime viņu atkal kādreiz redzēt.

—   Būs, — viņa atbildēja.

Un mēs norunājām, ka viņa naktī atnāks uz manu istabu, tiklīdz varēs izlavīties no paviljona, kur vecais viņu apsarga.

—   Tikai iegaumējiet, — es viņai teicu, — ka manas durvis gaitenī ir ceturtās pa labi, piektās turpretī ir abata Kuaņāra — mana krietnā skolotāja durvis. Visas pārējās, — es piebildu, — ved uz bēniņiem, kur mājo daži pavārpuikas un vairāki simti žurku.

Jaele centās mani pārliecināt, ka nepārskatīšoties un klusām pieklauvēšot tieši pie manām, nevis pie kādām citām durvīm.

—   Starp citu, — viņa vēl piemetināja, — jūsu abats Kuaņārs man šķiet lāga cilvēks. Manuprāt, no viņa mums nav jābaidas. Todien, kad jūs kopā ar viņu apmeklējāt manu tēvoci, es viņu redzēju pa slepenu lodziņu. Abats man likās patīkams, lai gan es nedzirdēju, ko viņš runāja. It īpaši viņa deguns liecina par atjautību un talantu. Cilvēkam ar tādu degunu jābūt visai apdāvinātam, un es vēlētos ar viņu iepazīties. Satiekoties ar gudriem cilvēkiem, vienmēr var kaut ko iemantot. Mani tikai apbēdina, ka viņš ar saviem pār-' drošajiem vārdiem un zobgalīgo raksturu nepatika tēvocim. Mozaīds viņu neieredz un ir spējīgs nīst tik nikni, ka kristīgais to nemaz nevar iedomāties.

—  Jaunkundze, — es viņai atbildēju, — abats 2eroms Kuaņāra kungs ir ļoti izglītots vīrs, vēl vairāk, viņam piemīt filozofa pasaules uztvere un labvēlība. Viņš pazīst cilvēkus, un jūs nemaldāties, domādama, ka viņam nekad netrūkst laba padoma. Es pilnīgi vados no viņa uzskatiem. Bet sakiet — vai todien paviljonā jūs pa slepeno lodziņu neredzējāt arī mani?

—   Redzēju, — viņa atbildēja, — un neslēpšu, ka jūs tūdaļ iemantojāt manas simpātijas. Bet tagad man jāatgriežas pie tēvoča. Ardievu!

Pēc vakariņām d'Astaraka kungs neaizmirsa apjautāties par maniem piedzīvojumiem ar salamandru. Viņa ziņkārība mani mazliet samulsināja. Atbildēju, ka tikšanās pārsniegusi manas cerības, bet ka uzskatu par savu pienākumu visu pārējo noklusēt, kā tas šāda veida dēkās pieklājas.

—   Klusu ciešana, mans dēls, — viņš iebilda, — šai gadījumā nebūt nav tik nepieciešama, kā jūs to iedomājaties. Salamandras neprasa turēt noslēpumā mīlestību, par kuru viņas nemaz nekaunas. Kādai no nimfām, kas mani mīl, nav jaukāka laika kavēkļa manā prombūtnē kā iegriezt koku mizā manus iniciāļus; par to jūs varat pārliecināties, apskatot piecu sešu priežu stumbrus, kuru smuidrās galotnes no šejienes redzamas. Bet vai jūs neievērojāt, mans dēls, ka tāda mīla, īsti cildena mīla, ne vien nepadara cilvēku gurdu, bet tieši pretēji — piešķir sirdij jaunus spēkus? Nešaubos, ka pēc visa notikuša jūs naktī pārtulkosit vismaz sešdesmit lappušu no Zosimas Panopolieša manuskripta.

Atzinos, ka man tomēr ļoti nāk miegs, un viņš to izskaidroja ar pirmās satikšanās satricinājumu. Tā dižais vīrs palika pārliecībā, ka esmu nodibinājis draudzību ar salamandru. Jutu sirdsapziņas pārmetumus, ka viņu krāpju, bet biju spiests to darīt, un viņš tik lieliski maldināja pats sevi, ka būtu grūti viņa maldus vēl padziļināt. Tāpēc es mierīgu prātu gāju gulēt un, apgūlies gultā, nopūtu sveci pēc šās visjaukākās dienas savā mūžā.

13. NODAĻA

Jaele turēja vārdu. Aiznākamajā naktī viņa pieskrabināja pie manām durvīm. Manā guļamistabā mēs abi jutāmies daudz ērtāk nekā d'Astaraka kunga kabinetā, un tas, kas notika, mums pirmoreiz iepazīstoties, bija tikai bērnu spēle salīdzinājumā ar kvēli, uz kuru mīlestība mīis iedvesmoja otrajā satikšanās reizē. Gaismai svīstot, viņa izrāvās no manam skavām, tūkstoškārt apzvērēdama drīz atnākt atkal un nosaukdama mani par savu dvēseli, dzīvību un acuraugu.

Todien piecēlos ļoti vēlu. Kad nokāpu lejā bibliotēkā, mans labais skolotājs jau sēdēja pie Zosimas papirusa ar spalvu vienā rokā un lupu otrā, — viņš vārda vistiešākajā nozīmē bija ikviena grāmatu mīļotāja apbrīnas cienīgs.

— Žak lesmagriezi, — viņš man sacīja, — šo tekstu lasot, galvenās griitības rada tas, ka dažus burtus var ļoti viegli sajaukt ar citiem, un, lai atšifrēšana sekmētos, jāsastāda to rakstu zīmju tabula, kas izraisa pārskatīšanos, jo citādi mēs sev par mūžīgu apkaunojumu un taisnīgu nosodījumu varam pieļaut smagas kļūdas. Šorīt pat man gadijās smieklīgi misēkļi. Droši vien kopš agrās mesas stundas mans prāts ir apmulsis no visa, ko šonakt pieredzēju un par ko jums tūlīt pastāstīšu.

Kad vēl mazā gaismiņā pamodos, man sagribējās iedzert malku labā baltvīna, kura dēļ, kā atceraties, es vakar d'Astaraka kungu uzlielīju. Jo starp balto vīnu, mans dēls, un gaiļa dziesmu ir zināma sakarība, kas noteikti pastāv jau kopš Noasa laikiem, un esmu pārliecināts: ja svētais Pēteris tai svētajā naktī, ko viņš pavadīja augstā priestera pagalmā, butu iedzēris lāsi gaišā Mozeles vai kaut Orleānas vīna, viņš nebūtu noliedzis Jēzu, pirms gailis otrreiz dziedāja. Taču mēs nekādā ziņā nedrīkstam nožēlot šo jauno rīcību, mans dēls, jo pravietojumiem vajadzēja piepildīties; un, ja Pēteris* jeb Kefass tonakt nebūtu izdarījis pēdīgo neģēlību, viņš šodien nebūtu vislielākais no paradīzes svētajiem un mūsu kristīgās baznīcas stūrakmens, par apjukumu pasaulīgā izpratnē godīgiem cilvēkiem, kas redz mūžīgās svētlaimes atslēgas glabājamies gļēva nelieša rokās. Ak, svētīgais piemērs, kas atbrīvo ļaudis no viltus jūsmas par veltīgu godu un uzved viņus uz dvēseles glābiņa ceļiem! Ak, reliģijas sapratīgie pamati! Ak, dievišķā gudrība, kas paaugstina pazemīgos un garā nabagos, lai pazeminātu augstprātīgos! Ak, brīnums! Ak, svētā mistērija! Farizejiem un rakstu mācītājiem par mūžīgu apkaunojumu, vienkāršs Genecaretes ezera zvejnieks, kurš savas nelietīgās mazdūšības dēj kļuva par apsmieklu kalponēm, kas ar viņu kopā sildījās virspriestera pagalmā, lempis un zaķapastala, kurš noliedza savu skolotāju un savu ticību prastu sieviešu priekšā, kas, bez šaubām, bija daudz neglītākas par Sēžas tiesneša kundzes istabeni, — viņš tagad valkā tiāru galvā un pirkstā — pāvesta gredzenu, viņš pacelts augstā godā pāri visiem arhibīskapiem, karaļiem un ķeizariem, viņam piešķirtas tiesības atlaist grēkus, un visslavenākais godavīrs, viscienījamākā sieviete neieies debesu valstībā bez viņa ziņas! Bet sakiet, lūdzu, Iesmagriezi, mans dēls, — cik tālu es biju ticis, kad man pazuda stāsta pavediens un tajā sapinās svētais Pēteris, visu apustuļu ķēniņš? Man šķiet, jau minēju, ka rītausmā es izdzēru glāzi baltā vīna. Vienā kreklā nokāpu lejā bufetes istabā, piegāju pie skapja, kura atslēgas ar gudru ziņu biju pievācis jau iepriekšējā vakarā, un paņēmu pudeli vīna, ko ar baudu iztukšoju. Pēc tam, kāpdams augšā uz savu istabu, es starp trešo un ceturto stāvu satiku piemīlīgu jaunavu naktstērpā, kura steidzās pa kāpnēm lejā. Viņa laikam pārbijās, jo metās skriet pa gaiteni līdz pašam galam. Džinos viņai pakaļ, panācu viņu, satvēru savās rokās un, pēkšņa, neatvairāma maiguma pārņemts, noskūpstīju. Nenosodiet mani, dēls, jus manā vietā būtu darījis to pašu un varbūt vēl ko vairāk. Tā bija skaista meitene, pat drusku līdzīga tiesneša kundzes istabenei, tikai ar vēl dedzīgāku skatienu. Viņa neuzdrošinājās kliegt, un čukstēja man ausī: «Laidiet mani vaļā, laidiet vaļā, jūs esat neprātīgs!» Skatieties, īesmagriezi, man vēl tagad uz rokas ir viņas nagu zīmes. Kāpēc gan neesmu saglabājis uz lūpām tikpat samanāmi viņas skūpsta garšu!

—   Kā, abata kungs! — es iesaucos. — Viņa jūs noskūpstīja?

—   Nešaubieties, mans dēls, — atteica mans labais skolotājs, — ka, būdams manā vietā, arī jūs būtu saņēmis tādu pašu skūpstu, ja vien jūs būtu izmantojis gadījumu, kā es to darīju. Man šķiet, es jau teicu, ka turēju jaunavu cieši apskautu. Viņa mēģināja izrauties, centās apspiest kliedzienus un žēli čukstēja: «Dieva dēļ, laidiet mani vaļā! Aust jau gaisma. Vēl brīdi, un es būšu pagalam!»

Viņas izbīlis, bažas, viņai draudošās briesmas aizkustinātu pat mežoni. Es nebūt neesmu necilvēcīgs. Piedāvāju viņai brīvību par vienu skūpstu, ko viņa man tūdaļ sniedza. Goda vārds, nekad vēl neesmu saņēmis saldāka skūpsta.

Ticis līdz šai vietai savā stāstā, mans labais skolotājs pacēla galvu, lai ievilktu nāsīs šņaucienu tabakas, un pamanīja manu satraukumu un sāpes, ko viņš noturēja par pārsteigumu.

—   Žak īesmagriezi, — viņš turpināja, — tas, ko tālāk dzirdēsit, jūs pārsteigs vēl daudz vairāk. Tātad es ar nožēlu ļāvu skaistajai meitenei aiziet, taču ziņkāre mani mudināja viņai sekot. Nokāpis lejā pa kāpnēm, redzēju, ka viņa šķērsoja priekštelpu, izgāja pa mazajiem vārtiņiem lauku pusē, kur parks aizstiepjas vistālāk, un sāka skriet pa aleju. Skrēju viņai pakaļ. Biju pārliecināts, ka viņai nav tālu ko iet, — vienā naktstērpā ar aubīti galvā! Viņa iegriezās mandragoru takā. Tas tikai vēl palielināja manu ziņkāri, un es viņai sekoju līdz pat Mozaīda paviljonam. Tai brīdī logā parādījās pretīgais žīds savā paltrakā, ar augsto mici galvā, līdzīgs figūrām, kādas pusdienas laikā tieši divpadsmitos redz izkāpjam no vecajiem torņa pulksteņiem, kas ir vēl jocīgāki un vēl senlaicīgāki nekā baznīcas, kurās tie saglabājušies par prieku lauciniekiem un peļņas kāriem ķesteriem.

Vecis pamanīja mani zem lapotnes tieši tai mirklī, kad skaistā meitene, žigla kā Galateja *, ieslīdēja paviljonā; tāpēc varēja izlikties, ka es vajāju meiteni ar tādu pašu nolūku un tādā pašā veidā, kā to mēdz darīt satīri, par kuriem mēs runājām, kad apspriedām skaistākās vietas Ovidijā. Turklāt mans apģērbs līdzību vēl pavairoja, jo, šķiet, es jums jau sacīju, dēls, ka man bija mugurā vienīgi krekls. Mani ieraugot, Mozaīda acis iezvērojās. No netīrā, dzeltenā paltraka krokām viņš izvilka visai jauku stiletu un vicināja to logā ar roku, kas no vecuma nemaz nebija kļuvusi smaga. Un vienlaikus viņš mani lamāja divās valodās. Jā gan, Iesmagriezi, manas gramatikas zināšanas ļauj man apgalvot, ka viņš zākājās divās valodās: spāniešu vai drīzāk portugāliešu lamu vārdi jaucās ar ebreju lamu vārdiem. Biju tik pārskaities, ka nespēju uztvert to precīzo nozīmi, jo es nepārvaldu šīs valodas, lai gan māku tās atšķirt pēc zināmām skaņu kopām, kas tanīs bieži atkārtojas. Bet laikam gan vecis mani apvainoja, it kā es būtu gribējis pavedināt jaunavu, kas, manuprāt, ir viņa brāļameita Jaele, kuras vārdu, ja atceraties, d'Astaraka kungs mums vairākkārt tika minējis; tāpēc viņa lamas man zināmā mērā glaimoja, jo tāds, dēls, kādu mani padarījusi gadu nasta un nemierpilnās dzīves nogurums, es vairs nevaru cerēt iemantot jaunu, nevainīgu meiteņu mīlestību. Ak vai! Tādus gardumus es nekad vairs nebaudīšu, vienīgi varbūt tikai tad, ja man laimētos kļūt par bīskapu. Un tas mani skumdina. Taču nevajag pārāk ietiepīgi pieķerties šās pasaules laicīgajiem labumiem; mūsu pienākums ir atstāt to, kas atstāj mūs. Tātad Mozaīds vicināja stiletu, un no rīkles viņam nāca ķērcošas skaņas, kas mijās ar spalgiem spiedzieniem, tā ka manis nolamāšana un gānīšana izklausījās kā baznīcas dziesma vai kantilēna. Un nemaz nelieloties, mans dēls, varu sacīt, ka tiku saukāts par izvirtuli un pavedēju svinīgā un ceremoniālā tonī. Kad Mozaīdam lāsti izsīka, es pacentos dot viņam pretsitienu arī divās valodās, tāpat: kā viņš1 man bija uzbrucis. Latīniski un franciski atcirtu, ka viņš ir slepkava un dievzaimotājs, jo ir no-kāvis mazus, nevainīgus bērnus un nopulgo svēto hostiju. Dzestrais rīta vējš, skarot manus stilbus, atgādināja, ka esmu vienā kreklā. Tas mani mazliet mulsināja, dēls, jo ir taču skaidrs, ka cilvēkam, kam nav bikses kājās, diezgan grūti sludināt svētas patiesības, šaustīt ķecerību un nosodīt grēkus, Man tomēr izdevās attēlot vecim viņa noziegumu šausmu ainas un piedraudēt kā ar dieva, tā cilvēku tiesu.

—  Ak mans labais skolotāj! — es iesaucos. — Vai tiešām Mozaīds, kam ir tik jauka brāļameita, būtu nožņaudzis jaunpiedzimušos un nopulgojis svēto hostiju?

—  To es nezinu, — Zeroms Kuaņārs atbildēja, — un nevaru zināt. Bet, tā kā šos noziegumus izdarījuši viņa cilts piederīgie, tad varu tos ar pilnām tiesībām piedēvet viņam. Līdz ar šo neticīgo es šaustīju veselu rindu viņa neģēlīgo senču. Jo jums taču ir zināms, ko stāsta par jūdiem un viņu šausmīgo rituālu. Senajā Nirnbergas hronikā ir zīmējums, kas attēlo, kā ebreji sakropļo bērnu, un viņus var pazīt pēc vadmalas riteņa vai ripiņas, ko viņiem par negoda zīmi vajadzēja valkāt uz apģērba. Tomēr es neticu, ka viņi vienmēr un katru dienu to darītu. Tāpat šaubos, vai visiem izraēliešiem ir tieksme pulgot svēto hostiju. Apvainot viņus šādā pārkāpumā nozīmē pieļaut varbūtību, ka viņi ir tikpat dziļi pārliecināt i par mūsu pestītāja Jēzus Kristus dievišķību kā mēs. Jo bez ticības nav iedomājama svētuma zaimošana, un, nopulgodams svēto dieva miesas ieņemšanu, jūds līdz ar to vaļsirdīgi apliecinātu, ka viņš atzīst transsubstanciāciju *. Tās visas ir pasakas, mans dēls, un lai tām tic nejēgas. Bet, ja es tās iemetu acīs briesmīgajam Mozaīdam, tad darīju to, neganta naida un dusmu kūdīts, nevis paklausot veselā saprāta padomiem.

—   Kungs, — es viņam sacīju, — pietiktu jau ar to vien, ka jūs viņam pārmestu notikumu ar portugālieti, kuru viņš aiz greizsirdības nogalinājis, jo tā ir īsta slepkavība.

—   Ko? — mans labais skolotājs iesaucās. — Mozaīds nonāvējis kristīgo? Iesmagriezi, viņš mums ir bīstams kaimiņš. Bet šīrīta piedzīvojums ļauj jums izdarīt secinājumus, kas saskanēs ar maniem secinājumiemNav šaubu, ka Mozaīda brāļameita ir d'Astaraka kunga mīļākā un noteikti nāca no viņa istabas, kad to šorīt satiku uz kāpnēm.

Pārāk dziļi manī iesakņojusies mūsu reliģija, lai es nenožēlotu, ka tik piemīlīga būtne.cēlusies no cilts, kas sita krustā Jēzu Kristu. Ak vai! Nešaubieties, mans dēls, šis nejaukais Mardakajus* ir tādas Esteres * tēvocis, kam nav nekādas vajadzības pusgadu svaidīt sevi ar mirrēm, lai būtu valdnieka gultas cienīga. Vecais spaģīriskais krauklis nebūt nav piemērots tadam skaistumam, un man gribētos pievērst meitenei savu uzmanību.

Droši vien Mozaīds prot viņu noslēpt, jo vajadzētu Jaelei tikai vienreiz paradities rikšošanas sacīkstēs vai kadā komēdijas izrādē, lai nākamajā dienā visa pilsēta būtu pie viņas kājām. Vai jūs nemaz nevēlaties viņu redzēt, Iesmagriezi?

Atbildēju, ka es to dedzīgi vēlos, un mēs abi atkal iedziļinājāmies grieķu manuskriptos.

14. NODAĻA

Tovasar bija ļoti karsts, un, kad mēs abi ar manu labo skolotāju gājām pa Plosta ielu, Zeroms Kuaņārs sacīja:

— Zak Iesmagriezi, mans dēls, vai jums negribētos pamest līkumu pa kreisi un Greneles ielā uzmeklēt kādu krodziņu? Turklāt, mums jāatrod krodzinieks, kas pārdod vīnu par diviem sū krūzē, jo esmu galīgi tukšā un domāju, mans dēls, ka arī jums nav vairāk naudas kā man. Tur vainojams d'Astaraka kungs, kas varbūt taisa tīru zeltu, bet nedod ne Kripatiņas no tā saviem sekretāriem un kalpiem; mēs abi esam tam uzskatāms piemērs. Viņš mūs pamet patiesi nožēlojamā stāvoklī. Man kabatā nav ne plika vērdiņa, un, acīm redzot, vajadzēs ar izmanu un viltu mēģināt novērst šo lielo ļaunumu. Ir jau skaisti panest trūkumu tādam garam, kas var līdzināties Epiktētam, kurš tādējādi iemantoja mūžīgu slavu. Bet mani šis pārlieku ierastais dzīves veids ir nogurdinājis tik ļoti, ka tas sāk jau apnikt. Jūtu, ka pienācis laiks mainīt tikumu un iemācīties valdīt pār bagātību tā, lai tā nevaldītu pār mani: tas, lūk, ir viscēlākais stāvoklis, līdz kādam var pacelties filozofa gars. Gribu visdrīzākajā laikā tikt pie mantas, lai pierādītu, ka pat labklājība nekaitē manai gudrībai. Es meklēju līdzekļus, kā to panākt, un arī šobrīd manu prātu nodarbina šī doma, Iesmagriezi.

Kamēr mans labais skolotājs tā runāja augsti izmeklētā stilā, mēs tuvojāmies skaistajai savrupmājai, kur de la Geritoda kungs mitināja Katrīnas jaunkundzi. «Manu mājokli jūs pazīsit pēc rozēm apvītā balkona,» — viņa toreiz man sacīja. Nebija pietiekami gaišs, lai saskatītu rozes, bet man šķita, ka jūtu to smaržu. Nogājuši vēl dažus soļus, ieraudzījām logā Katrīnu ar ūdens krūzi rokā: viņa aplaistīja puķes. Pamanījusi mani uz ielas un pazinusi, viņa iesmējās'un sūtīja man gaisa skūpstu. Tūlīt pēc tam' pāri palodzei pacēlās kāda roka un iecirta meičai pļauku; par to viņa bija tik pārsteigta, ka palaida vaļā ūdens krūzi, kas gandrīz uzkrita uz galvas manam labajam skolotājam. Izpļaukātā daiļava pazuda, un viņas vietā logā parādījās pļaukas cirtējs, kas, pārliecies pār režģiem, man uzsauca:

—   Lai slavēts dievs, jūs neesat kapucīnietis, mans kungs! Es nespēju paciest, ka mana rniļaka sūta gaisa skūpstus tam smirdīgajam lopam, kas pastāvīgi vazājas zem viņas logiem. Šoreiz vismaz nav jāsarkst par viņas izvēli. Jūs liekaties kārtīgs cilvēks un jau kādreiz redzēts. Pagodiniet mani un ienāciet šai namā. Vakariņas ir jau galdā. Butu jums pateicīgs, ja jūs tajās piedalītos līdz ar abata kungu, kam nupat uz galvas uzgāzās ūdens krūze un kas tagad skurinās kā samircis suns. Pēc vakariņām paspēlēsim kārtis un, kad atausīs gaisma, iesim un pārgriezīsim viens otram rļkli. Tikai aiz tīras pieklājības, lai izrādītu cieņu jums, kungs, jo patiesībā meiča nav zobena cirtiena vērta. Viņa ir krāpniece, ko es savu mūžu vairs negribu redzēt.

Vīrieti, kas tā runāja, es pazinu, tas bija d'Anktila kungs, ar kuru biju ticies toreiz, kad viņš tik dedzīgi skubināja savus kalpus durt brālim Eņģelim sēžamvietā. Viņš runāja pieklājīgi un izturējās pret mani kā pret muižnieku. Apjautu, cik lielu labvēlību viņš izrāda, izteikdams gatavību pārgriezt man rīkli. Arī mans labais skolotājs nepalika nejūtīgs pret tik lielu laipnību. Pietiekami ilgi purinājies, viņš man sacīja:

—  Zak Iesmagriezi, mans dēls, mēs nedrīkstam noraidīt tik sirsnīgu ielūgumu.

Divi sulaiņi ar lāpām jau bija nokāpuši lejā. Viņi ieveda mūs zālē, kur uz galda, ko apgaismoja divi sudraba kandelabri, bija sagatavoti auksti uzkožamie. D'Anktila kungs aicināja mūs sēsties pie vakariņām, un mans labais skolotājs tūlīt apsēja ap kaklu salveti. Viņš jau bija uzdūris ceptu strazdu uz dakšiņas, kad sadzirdējām skaļus, žēlus šņukstus.

—   Nepievērsiet uzmanību, — d'Anktila kungs teica.

—   Tā ir Katrīna, kas kunkst savā istabā, kur es viņu Ieslēdzu.

—   Kungs, piedodiet viņai, — mans labais skolotājs sacīja, skumīgi apskatīdams mazo, uz dakšiņas uzdurto putnēnu. — Visgardākie ēdieni liekas rūgti, ja to piedevas ir asaras un vaidi. Vai tiešām jūsu sirds ļaus raudāt sievietei? Apžēlojieties par viņu, es jūs lūdzu! Vai tad viņas vaina ir tik liela? Viņa tikai pameta gaisa skūpstu manam jaunajam skolniekam, savam tā laika biedram un kaimiņam, kad abi vēl dzīvoja pieticībā un mērenībā un daiļās meičas pievilcību daudzināja tikai zem «Mazā Bakha» vīnstīgām. Tas bija gaužām nevainīgi, ja vispār cilvēku rīcība un it īpaši sievietes rīcība jebkad var būt nevainīga un pirmā grēka neaptraipīta. Atļaujiet man piebilst, kungs, ka greizsirdība ir atmirstoša izjūta, mežonīgo tikumu nožēlojamas paliekas, kam nav vietas gleznā, augstdzimušā dvēselē.

—  Abata kungs, pēc kā jūs spriežat, ka esmu greizsirdīgs? — d'Anktila kungs atjautāja. — Nebūt neesmu greizsirdīgs. Es tikai neciešu, ka sieviete par mani ņirgājas.

—   Mēs esam vēju paijas, — mans labais skolotājs nopūzdamies sacīja. — Par mums smejas viss — debesis, zvaigznes, lietus, vēsmas, ēna, gaisma un sieviete. Kungs, atļaujiet Katrīnai paēst ar mums kopa vakariņas. Viņa ir jauka un ienesīs līksmi musu pulciņā. Viņas pārkāpumi, — lai tas būtu gaisa skūpsts vai kas cits, — nemazina viņas pievilcību. Neuzticība ne vismazākajā mērā nebojā sievietes seju. Daba, kas vēlīgi viņu izrotā, ir vienaldzīga pret viņas grēkiem. Sekojiet dabas priekšzīmei, kungs, un piedodiet Katrīnai.

Es pievienojos sava labā skolotāja lūgumiem, un galu galā d'Anktila kungs bija ar mieru atbrīvot gūstekni. Viņš piegāja pie durvīm, aiz kurām dzirdēja vaidus, atvēra tās un pasauca Katrīnu, kas atbildēja ar vēl skaļākām vaimanām.

—   Te nu viņa ir, kungi, — daiļavas mīļākais sacīja,

—  guļ gultā uz vēdera, iebāzusi galvu spilvena, un pie katra kunkstiena ērmoti notirinās. Paskatieties uz viņu!

Te ir las brīnums, kura dēļ mēs tik ļoti mokāmies, izdarām neskaitāmi daudz muļķību! … Katrīna, nāc vakariņās!

Taču Katrīna ir nepakustējās un raudāja vēl rūgtāk. Viņš pavilka to aiz rokas, satvēra ap vidukli. Katrīna turējās pretī. D'Anktila kungs neatlaidās:

—   Iesim! Nāc, mīlulīt!

Viņa iespītējās un nekustējās no vielas, cieši apķērusi gultaš malas un matraci.

Mīļākais zaudēja pacietību un, izgrūzdams tūkstoš lāstu, uzkliedza skarbā balsī:

—   Celies augšā, paklīdene!

Acumirklī Katrīna piecēlās, caur asarām smaidīdama, paņēma mīļāko zem rokas un aplaimota upura

izskatā ienāca ēdamistabā.

Viņa apsēdās starp d'Anktila kungu un mani un, atspiedusi galvu pret mīļākā plecu, ar kurpes purngalu taustījās pagaldē pēc manas kājas,

—   Kungi, — mūsu namatēvs sacīja, — atvainojiet manu straujumu un nesavaldību, ko es tomēr nevaru nožēlot, jo tikai tāpēc man ir gods jūs šeit uzņemt. Patiešām es vairs nespēju paciest šās skaistules untumus un, kopš pārsteidzu viņu ar kapucīnieti, esmu kļuvis pagalam aizdomīgs.

—   Mīļais draugs, — Katrīna viņam sacīja, piespiezdama pagaldē manu kāju, — jūsu greizsirdība kļūdās. Jums jāzina, ka man patīk vienīgi Žaka kungs.

—   Viņa joko, — d'Anktila kungs noteica.

—   Bez šaubām, 1 — es atbildēju. — Ir skaidri redzams, ka viņa mīl tikai jūs.

—   Nemaz nelieloties, varu sacīt, ka viņa ir man sirsnīgi pieķērusies, — d'Anktila kungs piebilda. — Taču viņai patīk koķetēt.

—   Iedzersim! — abats Kuaņāra kungs uzaicināja.

D'Anktila kungs pasniedza manam labajam skolotājam lielu pudeli klūgu pinumā un iesaucās:

—   Pie joda! Vai jus, abata kungs, kas piederat pie garīdznieku kārtas, mums nepateiksit, kāpēc sievietes mīl kapucīniešus?

Kuaņāra kungs noslaucīja lūpas un sacīja:

—   Tāpēc, ka arī mīlot kapucīnieši saglabā pazemību un ne no kā neatsakās. Un vēl tāpēc, ka nedz pārdomas, nedz pieklājības prasības nevājina viņu dabiskās dziņas. Kungs, jums ir stiprs vīns.

—   Jūs mani nepelnīti pagodināt, — d'Anktila kungs atbildēja. — Tas ir de la Geritoda kunga vīns. Es atņemu viņam mīļāko. Kāpēc lai es nepaņemtu dažas pudeles viņa vīna?

—   Pilnīgi pareizi, — mans labais skolotājs sacīja.

—  Redzu, kungs, jus esat pacelies pari aizspriedumiem.

—   Necildiniet mani tāpēc vairāk, nekā pienākas, abat, — d'Anktila kungs atbildēja. — Mana izcelšanās atvieglināja to, kas vienkāršam cilvēkam butu grūti izdarāms. Parastais cilvēks ir spiests visās rīcībās ievērot mērenību. Viņu saista stingri noteiktas pieklājības prasības, turpretī muižniekam piešķirts gods cīnīties karaļa vārdā ari sava prieka pēc. Tas viņu paglabj no iestigšanas sīkumos. Esmu cīnījies Vilāra kunga vadībā, piedalījies karā par Spānijas mantojumu* un bezjēdzīgi riskējis ar dzīvību Parmas kaujā. Tāpēc tas nav nekas sevišķs, ja par to es atļaujos nopērt savus kalpus, piemānīt kreditorus un atņemt draugiem, ja man iepatīkas, viņu sievas vai pat mīļākās.

—   Tā ir dižciltīga cilvēka valoda, — mans labais skolotājs sacīja, — un jūs, radās, esat dedzīgs muižniecības privilēģiju aizstāvis.

Man ir sveši sirdsapziņas pārmetumi, kas iedveš bailes pūlim, — d'Anktila kungs turpināja. — Pēc manām domām, tie ir noderīgi tikai tad, kad jāiebiedē kautrīgie un jāsavalda nelaimīgie.

—   Tik tiešām tā! — mans labais skolotājs izsaucās.

—   Es neticu tikumībai, — augstmanis sacīja.

—   Jums taisnība, — mans labais skolotājs piekrita.

—   Jau pec uzbūves par cilvēku dēvētais kustonis veidots ta, ka tas nevar sasniegt tikumību bez zināmas deformācijas. Uzlūkojiet, piemēram, šo burvīgo meiču, kas vakariņo kopa ar mums: paskatieties uz viņas glezno galviņu, augstajām krūtīm, brīnišķīgi apaļīgo vederu un ta joprojām. Kur viņa varētu paglabāt kaut kripatiņu tikuma? Tam nav vietas, jo viņā viss ir vingrs, sulīgs, spēcīgs un apaļš. Tikumība, tāpat kā krauklis, vij ligzdu drupās. Tā mājo grumbās un kārnos ķermeņos. Pat mani, kungs, pat manī, kas jau kopš bērnības pārdomāju filozofijas un reliģijas stingros principus, drusciņa tikumības ielavījusies vienīgi pa spraugām, ko manā miesā cirtis vecums un ciešanas. Turklāt vienmēr gadījās tā, ka manī ieplūda vairāk lepnības nekā tikumības. Tāpēc man ir paradums griezties pie dieva, pasaules radītāja, ar šādu lūgšanu: «Kungs, pasargi mani no tikumības, ja tā mani attālina no svētuma!» Ak, svētums! To var un vajag sasniegt! Tieši tas ir mums piedienīgs mērķis! Un to mēs arī reiz sasniegsim! Bet pagaidām dodiet man iedzert!

—  Atzīšos, ka es neticu dievam, — d'Anktila kungs sacīja.

—   Šoreiz es jūs nosodu, kungs, — abats teica. — Vajag ticēt dievam un visām mūsu svētās reliģijas patiesībām.

D'Anktila kungs skaļi protestēja:

—. Jūs zobojaties, abat, un turat mūs par vientiešiem, kādi mēs neesam. Es jums saku — es neticu ne dievam, ne velnam un neeju baznīcā, izņemot dievkalpojumus, kad aizlūdz par karali. Mācītāju sprediķi ir tiЈai sievu pasakas, tos varbūt varēja pieciest tais laikos, kad mana vecmāmuļa redzēja abatu Šuazī *, tērpušos sievietes drēbēs, izdalām svētītās dievmaizītes Senžakdiopā. Varbūt toreiz bija reliģija. Tagad, paldies dievam, tās vairs nav!

—   Pie visiem svētajiem un visiem velniem, nerunājiet tā, mans draugs! — Katrīna iesaucās. — Dievs ir! Tas ir tikpat neapšaubāmi, kā nevar apšaubīt pastēti, ko redzam uz galda, un par pierādījumu jums pastāstīšu: pērnogad, būdama liela trukumā un izmisumā, es paklausīju brāļa Eņģeļa padomam un gāju aizdedzināt sveci Kapucīniešu baznīcā, un nākamajā dienā pastaigājoties satiku de la Geritoda kungu, kurš man uzdāvināja šo savrupmāju ar visu iekārtu un pagrabu, pilnu ar vīnu, ko mēs šodien dzeram, un pietiekami daudz naudas, lai dzīvotu godīgi.

—  Tpū! — d'Anktila kungs nospļāvās. — Šī muļķe iepin dievu savās netīrajās darīšanās, tas ir tik zemiski, ka aizvaino pat bezdievi!

—   Kungs, nesalīdzināmi labāk ir iejaukt dievu netīrās darīšanās, kā rīkojas šī vientiesīgā jaunava, nekā, pēc jiīsu parauga, izdzīt viņu no paša radītās pasaules. Ja arī viņš tieši neaizsūtīja resno nodokļu atpircēju pie Katrīnas, savas pazemīgās radības, tad vismaz Java tiem abiem satikties. Neizdibināmi ir dieva tā kunga ceļi, un šās meičas nevainīgā valoda ietver sevī vairāk patiesības, lai gan tai piejaucas arī sava daļa zaimu, nekā visi veltīgie vārdi, ko bezdievis dižodamies ceļ laukā no savas sirds tukšuma. Nav nekā vairāk nīstama par brīvdomību, ar ko plātās mūsdienu jaunatne. No jūsu vārdiem man tirpas skrien par muguru. Vai atspēkot tos ar pierādījumiem, kas ņemti no svētām grāmatām un baznīcas tēvu rakstiem? Vai atbildēt jums ar vārdiem, ko dievs sacīja patriarhiem un praviešiem: «Si locutus esi Ābraham et semini ejus in saecula?»[2] vai attēlot jums baznīcas stāstu notikumus? Vai atsaukties uz Vecās un Jaunās derības autoritāti? Samulsināt jūs ar Kristus brīnumiem un viņa vārdiem, kas ir tikpat brīnišķīgi kā viņa darbi? Nē! Es neķeršos pie šiem svētajiem ieročiem: baidos tos apgānīt kaujā, kam trūkst svinīguma. Baznīca savā gudrībā mūs brīdina nenonākt tādās briesmās, ka krietna pamācīšana izvēršas par piedauzīgu traci. Tālab, mans kungs, es noklusēšu patiesības, kas mani audzināja altāru pakāje. Bet, nesagandējot savas dvēseles šķisto pazemību un neļaujot apsmieklam svētās mistērijas, es jums parādīšu dievu, kas valda pār cilvēku sapratu, parādīšu to pagānu filozofijā un pat bezdievju izteikumos. Jā, kungs, es jums pierādīšu, ka jūs pats pret savu gribu atzīstat dievu, kaut gan apgalvojat, ka viņa nav. Jo jūs taču man piekritisit: ja pasaulē pastāv zināma kārtība, tad šī kārtība ir dievišķa un izriet no ikkatras kartības izcelsmes un cēloņa.

—   Tur es jums piekrītu, — atbildēja d'Anktila kungs, atgāzies atzveltnes krēslā un braucīdams savus spēcīgos stilbus.

—   Tad ņemiet to vērā, — mans labais skolotājs turpināja. — Vai, sacīdams, ka dieva nav, jūs nesavirknējat noteiktā secībā prāta atzinumus un neatklājat pats sevī ikvienas domas un ikviena secinājuma sākumu, kuras pirmcēlonis ir dievs? Un vai maz iespējams mēģināt apgalvot, ka dieva nav, lai kaut visnožēlojamākajā spriedumā, — kas tomēr ir un paliek prāta spriedums, — nepaspīdētu kaut kas no dieva iepriekš noteiktās pasaules harmonijas?

—   Abat, jūs esat jokdaris sofists *, — d'Anktila kungs atbildēja. — Mūsdienās katrs zina, ka pasaules izcelšanās ir tīrā nejaušība, un, kopš fiziķi talskatī ieraudzījuši uz Mēness spārnotas vardes, nav vairs ko runāt par kādu iepriekšnolemtību.

—   Lai tā būtu, kungs, — mans labais skolotājs atteica, — man nekas nav pretī, ka uz Mēness mīt spārnotas vardes; šie purva kukaiņi ir īsti piemēroti radījumi pasaulē, kas nav pestīta ar mūsu kunga Jēzus Kristus asinīm. Mums ir zināma, tam es piekrītu, tikai maza Visuma daļiņa, un ļoti iespējams, — to apgalvo d'Astaraka kungs, kurš, starp citu, ir prāta jucis, — ka šī pasaule ir tikai neliela dubļu piciņa pasauļu bezgalībā. Var jau but, ka astrologs Koperniks nemurgoja, sacīdams, ka Zeme matemātiski nemaz neatrodas Visuma centrā. Esmu lasījis, ka viens itālietis, vārdā Galilejs, kas nomira nožēlojamā nāvē, arī domājis tāpat kā Koperniks, un mūsu laikmetā, ka mēs redzam, šiem atzinumiem pievienojas de Fontenella * kungs. Bet tas viss ir tukši izdomājumi un spēj mulsināt vienīgi kuslus prātus. Nav svarīgi, vai fiziskā pasaule ir lielāka vai mazāka, tāda vai citāda pēc uzbūves. Pietiek jau ar to, ka tā uztverama vienīgi ar saprātu un apziņu, lai tanī būtu pierādīta dieva klātbūtne.

Ja gudra vīra pārdomas var jums, kungs, būt kaut cik noderīgas, es pastāstīšu, kā reiz negaidot guvu spožu apliecinājumu dieva esamībai, tas bija turklāt svētā Anzelma * pierādījums un pilnīgi neatkarīgs no pamatojumiem, kas atrodami Apokalipsē*. Tas notika pirms divdesmit pieciem gadiem Sēzā. Es strādāju bīskapa kunga bibliotēkā, un pa galerijas logiem, kas bija pagalma pusē, ik rītu redzēju pils trauku mazgātāju beržam monsenjora kastroļus. Viņa bija jauna, stalta un spēcīga. Smalkās pūciņas, kas apēnoja lūpas, piešķīra viņas sejai lepnu un kairinošu pievilcību. Pinkainie mati, plakanās krūtis, slaidās, kailās rokas bija tiklab Adonisa *, kā Diānas* cienīgas, viņai piemita zēnisks skaistums. Tāpēc man viņa patika, patika viņas stiprās, sarkanās rokas. Vārdu sakot, meitene izraisīja manī iekāri, kas bija tikpat skaudra un rupja kā viņa pati. Jūs taču zināt, cik valdonīgas ir tādas jūtas. Atklāju tas viņai turpat pa logu ar pāris žestiem un vārdiem. Ar vēl skopākiem mājieniem viņa ļāva man noprast, ka atbild manām jūtām, un nolika satikšanos nākamajā naktī bēniņos, kur viņa gulēja sienā, kā to vēlīgi bija atļāvis monsenjors, kura bļodas viņa mazgaja. Ar nepacietību gaidīju «akti. Kad beidzot tā nolaidās par zemi, es paņēmu trepes un uzkāpu bēniņos, kur meiča mani gaidīja. Mana pirmā doma bija viņu noskūpstīt, bet otrā — apbrīnot dievišķo sakarību, kas bija mani novedusi viņas skavās. Jo galu galā padomājiet, kungs: jauns garīdznieks, trauku meita, koka trepes, siena cisas! Kāda secība, kāda likumsakarība! Kāda iepriekšnolemta, saskaņota sagadīšanās, kāda cēloņu un seku saistība! Cik brīnišķīgs pierā'dījums dieva esamībai! Tas mani neizsakāmi pārsteidza, un es nopriecājos, ka varu pievienot šo pasaulīgo piērādījumu pamatojumiem, ko sniedz teoloģija un kas, starp citu, ir pilnīgi pietiekami:

—  Abat, — ierunājās Katrīna, — jūsu piedzīvojumā vienīgais ļaunums ir tas, ka meitenei nebija krūšu. Sieviete bez krūtīm ir tas pats, kas gulta bez spilvena. Bet vai zināt, d'Anktila kungs, ko mēs tagad varētu darīt?

—  Jā, — viņš atbildēja, — spēlēt lombēru, ko var spēlēt trijatā.

—  Kā vēlaties, — Katrīna atbildēja. — Bet es jūs lūdzu, mans draugs, lieciet atnest pipes. Nekas nav patīkamāk kā, dzerot vīnu, izsmēķēt pīpi tabakas.

Sulainis atnesa kārtis un pīpes, ko mēs tūlīt aizsmēķējām.

Drīz vien istabu pildīja biezi dūmi, un to mutuļos mūsu namatēvs ar abatu Kuaņāru gaužām nopietni spēlēja piketu.

Laime bija vēlīga manam krietnajam skolotājam līdz tam brīdim, kad d'Anktila kungs, kuram šķita, ka abats jau trešo reizi atzīmē piecdesmit piecas acis, lai gan patiesībā ir tikai četrdesmit, nolamāja viņu par grieķi, nekaunīgu blēdi, Transilvānijas bruņinieku un svieda viņam ar pudeli, kas sašķīda uz galda, pārplūdinot to ar vīnu.

—   Kungs, jums būs jāpapūlas atkorķēt jaunu pudeli, jo mums ļoti slāpst, — abats sacīja.

—   Labprāt, — d'Anktila kungs atbildēja, — bet ziniet, abat, ka smalki audzināts cilvēks atzīmē neesošas acis un blēdīgi sajauc kārtis vienīgi tad, ja spēle notiek karaļa galmā, kur iemaldās visvisādi ļaudis, ar ko viņam nav jārēķinās. Visur citur tā ir nelietība. Vai tiešām jūs, abat, gribat, lai jūs uzskata par avantūristu?

Mans labais skolotājs atbildēja:

—   Dīvaini, ka kāršu vai kauliņu spēlē mēdz nosodīt to, kas tiek pieļauts un ieteikts kara mākslā, politikā un tirdzniecībā, kur cilvēks uzskata par savu godu izlabot likteņa netaisnību. Tas nebūt nenozīmē, ka es nelepotos, ja varētu kāršu spēlē parādīt savu godīgumu. Paldies dievam, es skaitu pareizi, un jums, kungs, būs rēgojies, ka es atzīmēju neesošas acis. Ja tas būtu citādi, es atsauktos uz svētlaimīgā Zenēvas bīskapa piemēru, kurš bez sirdsapziņas pārmetumiem blēdījās kāršu spēlē. Bet es nevaru notureties, nepiezīmējis, ka cilvēki ir daudz prasīgāki spēlē nekā nopietnās lietās: viņi ievēro godprātību riču-raču spēlē, kur ta viņus mazāk ierobežo, bet nebūt ne cīnoties kaujā vai slēdzot miera līgumus, kur tā būtu apgrūtinoša. Eliens *, mans kungs, ir uzrakstījis grieķu valodā veselu grāmatu par kara viltībām, kur parāda, cik lielā godā bija dižo karavadoņu plaši un ļaunprātigi izmantotais viltus.

—   Abat, — d'Anktila kungs sacīja, — es neesmu lasījis jūsu Elienu un savu mūžu nelasīšu. Bet esmu karojis kā ikviens krietns muižnieks. Pusotra gada esmu nokalpojis karalim. Tā ir viscēlākā nodarbošanās, kada vien iespējama. Tūlīt jums paskaidrošu, kāda tā ir pēc būtības. Šo noslēpumu varu jums mierīgu sirdi uzticēt, jo to šeit dzirdēsit tikai jūs, pudeles, jaunskungs, kuru es pēc brīža nonāvēšu, un šī sieviete, kas patlaban izģērbjas.

—  Jā, — Katrīna atsaucās, — es palieku kreklā, jo man ir karsti.

—   Labi, — d'Anktila kungs turpināja, — lai avīzes sludina ko sludinādamas, bet, patiesību sakot, karot nozīmē zagt lauciniekiem vistas un cūkas. Citu raižu zaldātiem karagājienā nav.

—  Jums taisniba, — mans labais skolotājs sacīja, — kādreiz Gallija bija paruna, ka zaldāta labākie draugi esot garie nagi. Tomēr es jus lūdzu nenogalināt Zaķu Iesmagriezi, manu skolnieku.

—  Abat, — d'Anktila kungs atbildēja, — gods man liek to darīt.

—   Pū! — Katrīna nopūtās, sakārtodama uz krūtīm krekla mežģines, — ta es jutos daudz labāk.

—   Kungs, — mans labais skolotājs teica, — Zaks lesmagriezis ir man ļoti noderīgs Zosimas Panopolieša tulkošanā, ko esmu uzsācis. Būtu jums bezgala pateicīgs, ja jūs ar viņu cīnītos tikai pēc tam, kad lielais darbs bus galā.

—   Es uzspļauju jūsu Zosimam, — d'Anktila kungs atbildēja, vai dzirdat, abat, uzspļauju! Es par to tikai nospļaujos, tāpat ka karalis par kuru katru ceļā pagadījušos mīļāko!

Un viņš saka dziedāt:

Lai kurjers kāpšļos turētos Un ceļā neapmaldītos, Jaj mīļā Ildzi karā, Trara ra rarā!

—   Kas tas par Zosimu?

—  Zosima, mans kungs, — abats atbildēja, — Zosima no Panopoles bija ļoti izglītots grieķis, kas trešaja gadsimta pec Kristus dzimšanas guva lielus panākumus Aieksandrijā un rakstīja traktatus par spaģīrisko mākslu.

—   Kas man gar to daļas? — d'Anktila kungs izsaucās. — Un kādēļ jūs to tulkojat?

— Dzelzs jākaļ, kamēr karsta tā! — Teic sultānam visdaiļākā Tā daudzo sievu barā. Trara ra rarā!

—  Atzīstu, kungs, — mans krietnais skolotājs sacīja, — ka no tā nav jūtama labuma un pasaules gaitu tas neizmainīs. Taču paskaidrodams ar piezīmēm un komentāriem traktātu, ko šis grieķis sacerējis savai māsai Teosebijai…

Katrīna pārtrauca mana labā skolotāja runu, spalgā balsī iedziedādamās:

Un visi skauģi zili būs, Par hercogu mans vīrs ^ad kļūs: Man pietiek sekretāra, Trara ra rarā!

—   …es ieguldu savu daļu, — mans labais skolotājs turpināja, — mācītu vīru savākto bagātību krātuvē un iemūrēju savu akmeni īstās vēstures piemineklī, ko rada nevis kari un miera līgumi, bet principi un uzskati. Jo cilvēka diženums …

Katrīna atsāka:

Lai parīzieši mēles trin Par mums un pantus salikt zin — Tā muļķa nelgas dara, Trara ra r^rā!

Mans labais skolotājs pa to laiku runāja:

—   … ir doma. Un, no šā viedokļa raugoties, mums nebūt nav vienalga, kāds bija šā ēģiptieša priekšstats par metālu dabu un vielas īpašībām.

Abats Žeroms Kuaņāra kungs iedzēra krietnu malku vīna, kamēr Katrīna vēl arvien dziedāja:

Vienalga, zobens līdz vai maksts, Mums svarīgs dižciltības raksts Un — tikt uz zaļa zara, Trara ra rarā!

—   .Jūs, abat, nedzerat un tomēr melšat niekus, — d'Anktila kungs sacīja. — Karā par mantojumu mūs Itālijā komandēja brigadieris, kas tulkoja Polībiju*. Bet viņš bija muļķis. Kāda jēga tulkot Zosimu?

—   Ja velaties visu zināt, — mans labais skolotājs atbildēja, — tas man sagādā gandrīz juteklisku prieku.

—   Brīnišķīgi! — d'Anktila kungs izsaucās. — Bet ar ko tad jums var palīdzēt Iesmagrieža kungs, kas patlaban glāsta manu mīļāko?

*— Ar grieķu valodas zināšanām, ko viņš guvis no manis, — mans labais skolotājs atbildēja.

D'Anktila kungs pievērsās man un sacīja:

—   Jūs protat grieķiski, kungs! Tātad jūs neesat muižnieks?

—   Kungs, — es atbildēju, — mans tēvs ir Parīzes cepešnieku amata brālības karognesējs.

—   Tādā gadījuma man nav iespējams jūs nogalināt, — viņš sacīja, •— lūdzu, atvainojiet, ka es to nevaru. Bet, abat, jūs taču nemaz nedzerat! Esmu jūsos vīlies. Domāju, ka jūs esat krietns iemetējs, un biju jau nolēmis iecelt jūs par savu kapelanu, kad man būs savs nams.

Pa to laiku abats Kuaņāra kungs dzēra tieši no pudeles, un Katrīna, pieliekusies man pie auss, čukstēja:

—   Zak, es jūtu, ka nekad vairs nemīlēšu nevienu citu kā jūs.

Šie vārdi, ko man sacīja skaista sieviete vienā kreklā, mani pagalam satrauca. Es pavisam apskurbu, kad Katrīna lika man dzert no savas glāzes, bet trokšņaino vakariņu jezgā to neviens nemanīja, jo visiem galvas bija pamatīgi iesilušas.

D'Anktila kungs, atsitis pudeles kaklu pret galdu, no jauna pielēja glāzes pilnas līdz malām, un no tā brīža es vairs skaidri neapjautu, kas ap mani notika un kas tika runāts. Tomēr man nepalika nepamanīts, ka Katrina nodevīgi izlēja vīna glāzi mīļākajam aiz apkakles un d'Anktila kungs atbildēja ar to, ka uzgāza divas trīs pudeles viena kreklā ģērbtajai daiļavai, tā pārvērzdams viņu mitoloģiska tēlā no slapjo nimfu

vai najādu cilts. Viņa aiz dusmām raudāja un locījās krampjos.

Šai brīdī mēs nakts klusumā izdzirdām veserīša klaudzienus pie durvīm. Mēs uz vietas sastingām un kļuvām mēmi kā apburtie dzīvnieki pasakā.

Drīz klauvējieni kļuva vēl stiprāki un biežāki. D'Anktila kungs pirmais pārtrauca klusēšanu un, briesmīgi' lādēdamies, skaļā balsī jautāja pats sev, kāds nelabais tur varētu dauzīties. Mans krietnais skolotājs, ko visparastākie apstākļi bieži vien iedvesmoja brīnišķīgām runām, piecēlās un aizkustinoši un svinīgi iesāka:

—   Vai nav vienalga, kam pieder roka, kura tik neganti klauvē pie aizslēgtam durvīm varbūt gluži ikdienišķa un pat smieklīga iemesla pēc! Nemēģināsim to uzzināt, bet uzskatīsim, ka tiek klaudzināts pie mūsu nocietināto un samaitāto siržu durvīm. Ik klauvējienam atskanot, sacīsim sev: «Šis te mūs aicina laboties un domāt par dvēseles glābiņu, ko mēs līksmodamies esam pametuši novārtā, tas liek mums nicināt pasaulīgos labumus, bet šis — domāt par mūžību. Tā mēs būsim guvuši vislielāko iespējamo labumu no citādi nenozīmīga un tukša atgadījuma.

—  Jūs esat jokupēteris, abat, — d'Anktila kungs sacīja. — Viņi tik neganti dauzās, ka ielauzīs durvis.

Un durvju veserītis tiešām dārdēja kā pērkons.

—   Tie ir laupītāji! — iesaucās ar vīnu aplietā meiča. — Kungs Jēzu! Viņi mūs apkaus! Tas būs dieva sods par to, ka mēs aiztriecām mīļo brāli. Cik reižu neesmu jums teikusi, Anktil, ka nelaime arvien piemeklē mājas, no kurām padzīts kapucīnietis!

—   Muļķe! — d'Anktils atcirta. — Nolāpītais mūks viņai iestāsta, kadas blēņas vien vēlas. Nē, zagļi izturētos pieklājīgāk vai vismaz klusāk. Drīzāk tā būs sardze.

—   Sardze! Tas jau ir vēl ļaunāk! — Katrīna iesaucās.

—  Ha, hā! Mēs tai sadosim sukas, — d'Anktila kungs sacīja.

Mans labais skolotājs aiz piesardzības iebāza kabatā pudeli vīna un otrā kabatā otru pudeli — līdzsvara dēļ, kā pasaka stāsta. Visa māja trīcēja no niknā

klauvētāja sitieniem. D'Anktila kungs, kurā negaidītais uzbrukums pamodināja karavīra tikumus, iesaucās:

—   Iešu izlūkot ienaidnieku!

Klupdams krizdams viņš pieskrēja pie loga, kur nesen bija pamatīgi iepļaukājis savu mīļāko, tad atgriezās ēdamistabā un smējās locīdamies:

—• Ha, ha, ha! Vai zināt, kas tur dauzās? — viņš sauca. — De la Geritoda kungs ar ērmīgo parūku galvā un divi sulaiņi, milzu tēviņi, ar degošām lāpām rokās!

—   Tas nav iespējams, — Katrīna sacīja. — Šai stundā viņš guļ pie savas vecās sievas.

—   Tad tas ir viņa gars, — d'Anktila kungs atteica, —< turklāt viņam ļoti līdzīgs. Jādomā, ka tas aizņēmies viņa parūku, jo pat spoks nemācētu uztaisīt tieši tādu, tik smieklīgu parūku.

—   Sakiet taisnību: vai jūs nejokojat? — Katrīna jautāja. — Vai tas patiešam ir de la Geritoda kungs?

—   Tas ir viņš pats, Katrīna, ja varu ticēt savām acīm.

—   Es esmu pagalam! — nabaga meiča iesaucās.

—  Cik nelaimīgas ir sievietes! Viņām nekad nav miera. Kas tagad ar mani notiks? Vai jūs, kungi, nevēlētos paslēpties katrs savā skapī?

—   To jau varētu, — abats Kuaņāra kungs sacīja.

—   Bet kā līdz ar mums tur ieslēgt tukšās pudeles, kas lielāko tiesu ir saplēstas vai vismaz ar atsistiem kakliem, lauskas, kas palikušas no klūgām appītās krūkas, ar kuru kungs gaza man pa galvu, aplieto galdautu, pastēti, šķīvjus, lāpas un jaunkundzes kreklu, kas vīna izmircis un pārvērties caurspīdīgā, rožainā plīvurā ap viņas daiļumiem?

—   Taisnība, šis plānprātis aplēja man kreklu, tas ir galīgi slapjš, un es noteikti sasaldēšos, — Katrīna sacīja. — Bet varbūt pietiktu ar to, ka d'Anktila kungs paslēptos augšistabā? Abatu es uzdošu par savu tēvoci, bet Zaķa kungu — par brāli.

—   Nē, nē, — d'Anktila kungs nebija ar mieru.

—  Es pats iešu un lugšu de la Geritoda kungu piedalīties musu vakariņās.

Mēs visi trīs — mans labais skolotājs, Katrīna un es — centāmies muižnieku atrunat, lugtin lūdzāmies, lai viņš to nedara, kārāmies viņam kaklā, bet veltīgi. Viņš paķēra vienu no degošajām lāpām un metās lejā pa kāpnēm. Mēs trīcēdami viņam sekojām. Viņš atvēra durvis. Tur stāvēja de la Geritoda kungs, kādu viņš to bija attēlojis: ar parūku galvā, katrā pusē pa sulainim ar lāpu rokā. D'Anktila kungs viņu svinīgi sveicināja un sacīja:

—   Parādiet mums godu un ienāciet šai namā, kungs. Te jūs gaida patīkama un neparasta sabiedrība: kāds Iesmagriezis, kam Katrīnas jaunkundze pa logu sūta gaisa skūpstus, un abats, kurš tic dievam.

Un viņš dziļi paklanījās.

De la Geritoda kungs bija garš, sausnējs vīrs un nemaz neprata jokus. D'Anktila kunga vārdi viņu stipri nokaitināja, un viņš aizsvilās vēl vairāk, ieraugot manu labo skolotāju, kas stāvēja atpogātos svārkos ar vienu pudeli rokā, bet divām citām — kabatās, un Katrīnu slapjā kreklā, kas lipa tai klāt pie miesas.

—  Jaunais cilvēk, — viņš ar saltu niknumu uzrunāja d'Anktila kungu, — man ir gods pazīt jūsu tēva kungu, ar kuru es jau rītdien vienošos, uz kādu pilsētu karalis jūs nosūtīs pārdomāt, cik apkaunojoša ir jūsu izlaidība un bezkaunība. Cienījamais muižnieks, kuram esmu aizdevis naudu, ko neatprasu, man nekad neko neatsaka. Arī mūsu mīļotais valdnieks, kas atrodas tieši tādā pašā stāvoklī kā jūsu tēva kungs, ir man labvēlīgs. Tātad — tā ir darīta lieta! Es, paldies dievam, esmu ticis galā ar vēl grūtākiem uzdevumiem. Un par šo meiču, ko vairs nav cerību labot, es rīt priekšpusdienā bildīšu pāris vārdu policijas priekšniekam, kurš, cik man zināms, gatavs viņu nosūtīt uz patversmi. Vairāk nekas man jums nav sakāms, šī māja pieder man, esmu par to samaksājis un gribu tajā ieiet.

Tad, pagriezies pret sulaiņiem, viņš norādīja ar spieķa galu uz manu labo skolotāju un mani un sacīja:

—   Izmetiet ārā abus žūpas.

Žeroms Kuaņāra kungs vispār bija reti lēnprātīgas dabas un mēdza sacīt, ka par šo pazemību viņam jāpateicoties dzīves straujajām pārmaiņām, jo liktenis esot ar viņu apgājies kā ar oli, ko jūra nogludina, valstīdama savos paisuma un bēguma viļņos. Ar filozofiju un kristieša garu viņš viegli panesa apvainojumus. Bet visvairāk šai ziņā palīdzēja lielais nicinājums, kādu viņš izjuta pret cilvēkiem, tai skaitā — pats pret sevi. Tomēr šoreiz viņš zaudēja savaldību un aizmirsa visu piesardzību.

—   Ciet klusu, pretīgais muitnieki — viņš iesaucās, vicinādams pudeli kā rungu. — Ja šie nelieši man tuvosies, es viņiem pārsitīšu pauri, lai iemācītu viņus cienīt manu tērpu, kas pietiekami skaidri liecina par manu garīdznieka kārtu.

Lāpu apspīdēts, ar sviedriem norasojušu, vara sarkanumā pietvīkušu seju, izvalbītām acīm, atpogātiem svārkiem un prāvo vēderu, kas pa pusei bija izlīdis no biksēm, mans labais skolotājs neizskatījās pēc tāda, ar ko viegli tikt gala. Sulaiņi vilcinājās.

—   Velciet viņu ara! — de la Geritoda kungs kliedza. — Velciet ara to vīna vati! Vai tad jūs neredzat, ka viņš tikai jāaizdabū līdz renstelei, kur viņš paliks guļam, kamēr ielu slaucītāji viņu aizvāks uz mēslu bedri? Es pats viņu izvilktu laukā, ja nebaidītos notraipīt drēbes.

Tādu apvainojumu mans labais skolotājs nespēja paciest.

—   Nīstamais naudrausi, — viņš iesāka dārdošā balsī, kas bija cienīga atskanēt no kanceles, — nekrietnais ļaužu dirātāj, nežēlīgais nodokļu piedzinēj, un tu sauc šo maju par savu? Lai cilvēki tev ticētu un zinātu, ka tā pieder tev, uzraksti virs durvīm «Aceldama», kas nozīmē «Asinsmaksa». Tad mēs paklanīsimies un ļausim saimniekam ieiet viņa dzīvoklī. Zagli, laupītaj, slepkava, raksti ar šo ogles gabalu, ko es tev iemetīšu purnā, raksti ar savu netīro roku te uz sliekšņa savu īpašuma zīmi «Par atraitņu un bāriņu asinsmaksu, taisno cilvēku asinsmaksu». «Aceldama.» Ja nerakstīsi, tupi ārā un liec mums mieru, naudrauša lielciltīka!

De la Geritoda kungs, kas savu mūžu nebija neko tamlīdzīgu dzirdējis, nodomaja, ka viņam darīšana ar trako, kā tas varēja izlikties, un, drīzāk aizstāvēdamies, nekā taisīdamies uzbrukt, pacēla savu smago spieķi.

Negantās dusmās mans labais skolotājs iegāza ar pudeli nodokļu atpircēja kungam pa galvu, tas nokrita uz bruģa garšļaukus un iekliedzās: «Esmu pagalam!» Un, tā kā viņš gulēja no pudeles izlijušā vina peļķē, patiešām varēja likties, ka viņš ir nosists. Abi sulaiņi grasījās mesties virsū slepkavam, un viens no tiein, ļoti spēcīgs puisis, jau gandrīz viņu sagrāba ciet, taču abats Kuaņāra kungs pieliecās un ar galvu deva sulainim tik stipru triecienu pa vēderu, ka tas iegāzās notekā blakus finansistam. Sev par nelaimi, sulainis atkal piecēlās un, apbruņojies ar vēl kvēlojošu lāpu, drāzās pa aleju uz namdurvīm, bet mana labā skolotāja tur vairs nebija, viņš bija aizmucis. Tur stāvēja tikai Katrīna un d'Anktila kungs, kas tagad dabūja ar lāpu pa pieri. Tāds apvainojums viņam likās nepanesams; viņš izvilka zobenu un iegrūda to nabaga puisim vēdera; tas, nabadziņš, samaksāja ar dzīvību par gūto mācību, ka nekad nevajag sapīties ar muižniekiem. Pa to laiku mans labais skolotājs nebija noskrējis ne pārdesmit soļu pa ielu, kad otrs sulainis, plecīgs tēviņš ar garām zirnekļa kājām, saka dzīties viņam pakaļ, saukdams sardzi un kliegdams: «Turiet viņu!» Būdams labs skrējējs, sulainis panāca abatu, un mēs jau redzējām, kā puisis Svētā Gijoma ielas stūrī izstiepa roku, lai sagrābtu viņu -aiz apkakles. Bet mans labais skolotājs, kas zinaja ne vienu vien veiklu paņēmienu, strauji metās sāņus un aizlika savam vajātājam kāju priekšā, tā ka tas krizdams sašķaidīja galvu pret akmens stabiņu ietves malā. Tas viss notika, pirms mēs, d'Anktila kungs un es, paguvām piesteigties palīga abatam Kuaņara kungam, kuru taču neklājās pamest briesmās vienu.

—   Abat, sniedziet man roku, — d'Anktila kungs sacīja. — Jūs esat krietns vīrs.

—   Man gan tik tiešām liekas, — mans labais skolotājs sacīja, — ka būšu kļuvis slepkava. Un es neesmu tik necilvēcīgs, lai ar to lepotos. Būtu labi, ja es par to netiktu pārāk nikni pelts. Varmācība nav mana ieraža, un tāds, kādu jūs mani redzat, kungs, esmu radīts, lai mācītu literatūru, stāvēdams semināra katedrā, nevis lai kautos ar sulaiņiem ielas stūrī.

—   O! Tas vēl nav pats ļaunākais, — d'Anktila kungs turpināja. — Kā man šķiet, jūs esat aizsūtījis pie tēviem ģenerālo nodokļu atpircēju.

—   Vai tiešām?

—   Tikpat droši kā tas, ka mans zobens ir izvandījis iekšas vienam no šiem salašņām.

—   Tādā gadījumā, — abats sacīja, — mums pirmām kārtām pienāktos izlūgties piedošanu dievam, jo vienīgi viņa priekšā mēs esam atbildīgi par izlietajām asinīm, un otrām kārtām steigšus uzmeklēt tuvāko strūklaku, lai nomazgātos. Jo man laikam tek asinis pa degunu.

—   Jums taisnība, abat, — d'Anktila kungs sacīja, — jo nelietis, kas tagad ar uzšķērstu vēderu guļ notekā, ieskrambājis man pieri. Vai tā nav nekaunība?

—   Piedodiet viņam, lai jums taptu piedots, — abats sacīja.

Tur, kur Plosta iela pāriet laukos, mēs pie lazaretes žoga īstajā brīdī atradām mazu bronzas tritonu, kas šļāca ūdens strūklu akmens tvertnē. Mēs apstājāmies, lai nomazgātos un padzertos. Mums visiem bija sausas rīkles.

—   Ko mēs esam izdarījuši! — mans labais skolotājs izsaucās. — Un ka tas varēja gadīties man, kas pēc dabas esmu tik miermīlīgs? Taisnība, ka par cilvēkiem nevajag spriest pēc viņu rīcības, kas ir atkarīga no arejiem apstākļiem, bet gan, sekojot dieva — mūsu tēva piemēram, pēc viņu apslēptajām domām un slepenajiem nolūkiem.

—   Un Katrīna? — es ieminējos. — Kas noticis ar viņu šai briesmu brīdī?

—   Man aizejot, viņa pūta dvašu sava finansista mutē, lai to atdzīvinātu, — d'Anktila kungs atbildēja. — Bet viņa veltīgi pūš, es pazīstu de la Geritodu. Viņš ir cietsirdīgs. Viņš to aizsūtīs uz patversmi un varbūt pat uz Ameriku. Man žel Katrīnas. Viņa bija jauka meitene. Es viņu nemīlēju, bet viņa bija kā traka pēc manis. Un — vai nav dīvaini? — nu esmu palicis bez mīļākās.

—   Neraizējieties, — mans labais skolotājs sacīja. 1 — Jūs atradīsit citu, kas nemaz neatšķirsies no iepriekšējās, vismaz pec būtības ne. Un man šķiet, ka to, ko jūs meklējat sievietē, var atrast ikvienā meičā.

—    Ir skaidrs, ka mums visiem draud briesmas, — d'Anktila sacīja. — Mani var iespundēt Bastīlija, bet jūs, abat, pakārt kopā ar Iesmagriczi, jūsu skolnieku, kurš turklāt nav nevienu nogalinājis.

—   Diemžēl tā ir, — mans labais skolotājs atbildēja.

—  Jāpadomā par mūsu drošību. Varbūt vajadzēs atstāt Parīzi, kur mūs katrā ziņā meklēs, un pat bēgt uz Holandi. Ak vai! Paredzu, ka tur šī pati roka, kas ar bagātīgām un plašām piezīmem paskaidroja Zosimas Panopolieša traktātus par alķīmiju, rakstīs paskvilas viduvējām aktrisēm.

—   Paklausieties, abat, — d'Anktila kungs sacīja,

—    man ir draugs, kas paslēps mūs savā muižā, uz cik ilgu laiku vien vajadzēs. Viņš dzīvo četras Ijē no Lionas, drausmīgā un mežonīgā apvidū, kur redz tikai papeles, zaļi un mežus. Mums jādodas turp. Tur mēs nogaidīsim, kamēr negaiss pariet. Varēsim medīt. Tagad mums, cik iespējams ātri, jāsameklē pasta rati vai, vislabākais, kariete.

—   Te es varu jums palīdzēt, kungs, — abats sacīja. — Viesnīcā «Pie sarkanā zirga», kas atrodas Gaņu laukumā, jūs dabūsit labus zirgus un karietes pec izvēles. Es pazinu viesnīcnieku tai laikā, kad biju Senternesta kundzes sekretārs. Viņš labprāt mēdza pakalpot dižciltīgiem kungiem; man gan šķiet, ka viņš jau miris, bet viņa dēls esot pilnīgi atsities tēvā. Vai jums ir nauda?

—   Man ir klāt diezgan prāva summa, — d'Anktila kungs sacīja. — Par to es priecājos, jo man nav ko domāt ātgriezties mājās, kur mani katrā ziņā meklēs, lai vestu uz Šatlē. Savus kalpus es aizmirsu pie Katrīnas, un dievs vien zina, kas ar viņiem noticis, taču tas man nerūp. Es viņus šad tad iekaustīju, nemaksāju viņiem algu un tomēr nevaru paļauties uz viņu uzticību. Uz ko gan var paļauties? Iesim tūlīt uz Gaņu laukumu.

Kungs, man ir kāds priekšlikums, kas, cerams, būs jums pa prātam, — abats sacīja. — Mēs abi, lesmagriezis un es, dzīvojam netālu no Smilšaines krusta kādā pussagruvušā alķīmiķa pilī, kur jūs varētu nepamanīts pavadīt desmit stundas. Mēs jūs aizvedīsim turp un tur pagaidīsim, kamēr kariete būs kārtībā. Labi arī tas, ka Smilšaines krusts nav tālu no Ganu laukuma.

Pret tādu izkārtojumu d'Anktila kungam nekas nebija iebilstams, un turpat pie mazā tritona, kas, piepūtis apaļos vaigus, spļāva ūdeni, mes nolēmām vispirms doties uz Smilšaines krustu un pēc tam «Pie sarkanā zirga» noīrēt karieti braukšanai uz Lionu.

—   Kungi, man jums jāpavēstī, — mans labais skolotājs sacīja, — ka no trim pudelēm, ko es papūlējos paņemt līdzi, viena diemžēl sašķīdusi pret de la Geritoda kunga galvu un otra bēgot saplīsusi manā kabatā. Tās abas mums atliek tikai nožēlot. Bet trešā gluži necerēti palikusi vesela: te tā iri

Un, izvilcis no kabatas pudeli, viņš to nolika uz strūklakas malas.

—   Tas ir jauki, — d'Anktila kungs sacīja. — Jums ir vīns, man kabatā ir kauliņi un kārtis. Varēsim saspēlēt.

—   Patiešām, tas ir lielisks laika kavēklis, — mans labais skolotājs sacīja. Karšu spēle, kungs, būtībā ir piedzīvojumu grāmata, kas pieder pie tā sauktā romāna žanra, un salīdzinājumā ar citām šā žanra grāmatām tai piemīt sevišķa priekšrocība: to sacer tai pašā laikā, kad lasa, un, lai to sacerētu, nav vajadzīgs prāts, tāpat kā nav jāpazīst burti, lai to lasītu. Šis daiļdarbs ir apbrīnojams arī tai ziņā, ka, sajaucot lappuses, tajā katrreiz atklājas jauna, noteikta jēga. Nevar vien nobrīnīties par māku, ar kādu radīta šī grāmata, kas, pamatojoties uz matemātikas principiem, sniedz tūkstošiem un atkal tūkstošiem interesantu kombināciju un parāda tik daudz dīvainu sakarību, ka cilvēki, par spīti īstenībai, ticējuši, it kā tā varētu atklāt siržu noslēpumus, likteņa mīklas un nākotnes notikumus. To sacīdams, es domāju īpaši čigānu taroko, vispārāko no spēlēm, bet manus vārdus var attiecināt arī uz piketu. Kāršu spēles sākumi meklējami tālā senatnē, un, pēc manām domām, kārtis izgudrojuši haldeji, lai gan nevaru atsaukties uz nevienu tekstu, kas šo uzskatu apstiprinātu. Bet piketa spēle savā pašreizējā veidā nav cēlusies pirms karaļa Kārļa Septītā * laikiem, ja taisnība zinātniskajai disertācijai, kuru, cik atceros, lasīju Sēzā un kurā sacīts, ka sirds dāma emblēmas veidā attēlo skaisto Agnesi Sorelu* un ka pīķa dāma ar Palladas vārdu ir Zanna Dilisa, saukta arī par Zannu d'Arku, kura ar savu drošsirdību saglāba monarhiju un kuru vēlāk angļi Ruānā vārīja milzu katlā, ko tagad rāda ļaudīm par diviem liardiem un ko es pats, braucot cauri šai pilsētai, apskatīju. Daži vēsturnieki tomēr apgalvo, ka šķīstā jaunava tikusf dzīva sadedzināta uz liesmojoša sārta. Nikols Zils* un Paskjē* vēstī, ka viņai parādījusies svētā Katrīna un svētā Margarita. Katrā ziņā tās nebija dieva sūtītas, jo nav neviena kaut cik mācīta un ticībā stipra cilvēka, kas nezinātu, ka Margaritu un Katrīnu izdomājuši bizantiešu mūki, kuru pārbagala un mežonīgā iztēle radījusi galīgu sajukumu svēto mocekļu sarakstos. Smieklīgi un ķecerīgi ir apgalvot, ka dievs sūtījis pie Zannas Dalisas svētās, kādas nekad nav dzīvojušas. Tomēr senie hronisti nebaidās to vēstīt. Kā vēl viņi neņemas apgalvot, ka dievs sūtījis pie nevainīgās jaunavas arī Izoldi Gaišmataino, Melizīnu, Bertu Lielkāji un visas pārējās bruņinieku romānu varones, kas nebūt nav vairak fantāzijas tēli kā jaunava Katrīna un jaunava Margarita?! Pagājušajā gadsimtā de Valuā * kungs pamatoti uzstājās pret aplamajiem izdomājumiem, kas tikpat lielā mērā ir pretrunā ar reliģiju kā maldi — ar patiesību. Būtu vēlams, lai kāds garīdznieks ar plašām vēstures zināšanām atšķirotu īstos svētos, ko pienākas godāt, no tādiem svētajiem kā Margarita, Lukijs jeb Lūcijs, Eistāhys, kas visi ir izdomāti, un pat svētais Juris, par kuru man arī ir pamats šaubītie*s.

Ja man reiz izdosies gūt patvērumu kādā skaistā abatijā ar bagātīgu bibliotēku, es veltīšu šim uzdevumam atlikušās dienas no sava mūža, kura pirmā puse pagājusi briesmīgās vētrās ar biežām avārijām. Es tiecos pēc klusas ostas un ilgojos baudīt nevainīgu mieru, kāds piederas manam vecumam un stāvoklim.

Kamēr abats Kuaņāra kungs runāja šos piemiņas cienīgos vārdus, d'Anktila kungs, viņā neklausīdamies, bija apsēdies uz baseina malas un jauca kārtis, kā. pats nelabais lādēdams dziļo tumsu, kas neļauj izspēlēt pat piketa partiju.

1 — Jums taisnība, kungs, — mans labais skolotājs sacīja, — te ir grūti kaut ko saredzēt, un arī mani tas sarūgtina, gan ne tik daudz kāršu spēles dēļ, bez kuras es viegli varētu iztikt, bet tāpēc, ka es vēlētos izlasīt dažas lappuses no Boēcija «Mierinājumiem», ko mazformāta izdevumā vienmēr nēsāju līdzi svārku kabata, lai tas man allaž būtu pie rokas un es to varētu atšķirt brīdī, kad man uzbrūk likstas, kā tas noticis šodien. Jo tā ir drausmīga nelaime, kungs, ja manas kartas cilvēks kļūst par slepkavu un viņam draud briesmas tikt ieslodzītam baznīcas cietumā. Jūtu, ka viena vienīga brīnišķīgās grāmatas lappuse stiprinātu manu drosmi, kas izsīkst, tiklīdz iedomājos garīgo tiesu.

To sacīdams, abats atkrita uz otras baseina malas, turklāt tik dziļi, ka tieši ķermeņa vidusdaļa mirka ūdenī. Bet viņš par to nelikās zinis un pat šķita to nemanām: izvilcis no kabatas Boēciju, kas tur patiešām bija, un uzlicis uz deguna acenes, no kurām bija atlicis tikai viens trijās vietas ieplīsis stikls, viņš sāka grāmatiņā meklet apstākļiem visvairāk piemērotu lappusi. Viņš to, bez šaubām, būtu atradis un smēlies no tās jaunus spēkus, ja vien saplēstās acenes, asaras, kas aizmigloja acis, un vājā gaisma, kas krita no debesīm, neapgrūtinātu meklēšanu. Taču drīz vien viņam vajadzēja atzīt, ka neko neredz, un viņš noskaitās uz mēnesi, kas no mākoņa malas bija izbāzis savu smailo ragu. Viņš to dedzīgi apsūdzēja u.n apbēra lamu vārdiem.

— Bezkaunīgais spīdekli, izvirtušais palaidni, — viņš tam sacīja, — tu nenoguris apgaismo ļaužu nekrietnības, bet skaud stariņu savas gaismas cilvēkam, kas meklē tikumīgas pamācības!

— Neko darīt, abat, — d'Anktila kungs sacīja, — tā kā šis blandoņa mēness dod mums pietiekami daudz gaismas, lai atrastu ceļu, bet pārāk maz, lai spēlētu piketu, dosimies tūlīt" uz pili, kuru jūs minējāt un kurā man jāieiet nepamanītam. >

Tas bija labs padoms, un, izdzēruši tāpat tieši no pudeles visu vīnu, mēs sākām sojot Smilšaines krusta virzienā. Mēs ar d'Anktila kungu gājām pa priekšu. Mans labais skolotājs, kura gaitu palēninaja ūdens, ar ko bija piesūkušās viņa bikses, vaidēdams, kunkstēdams un pilēdams mums sekoja.

14. NODAĻA

Pirmie ausmas stari jau dzēla mūsu nogurušajās acīs, kad sasniedzām Smilšaines parka zajos vārtiņus. Mums nevajadzēja klaudzināt ar veserīti. Pirms kāda laika pils īpašnieks bija iedevis mums katram savas atslēgas. Tika norunāts, ka mans labais skolotājs ar d'Anktila kungu piesardzīgi dosies uz priekšu pa tumšo aleju, bet es palikšu mazliet iepakaļ, lai vajadzības gadījuma uzmanītu uzticīgo Kritonu un virtuves zēnus, kas varēja ieraudzīt svešo ienācēju. Tāds plāns, kas bija pilnīgi saprātīgs, man maksāja vēlāk lielas nepatikšanas. Jo tai brīdī, kad mani dzīru biedri jau bija uzkāpuši augšā pa kāpnēm un nepamanīti ielavījušies mana istabā, kurā bija nolemts paslēpt d'Anktila kungu līdz bēgšanas laikam, es nule kā biju sasniedzis trešo stāvu, kur sastapu d'Astaraka kungu sarkanā damasta toga ar sudraba svečturi rokā. Viņš pa paradumam uzlika delnu man uz pleca.

>— Nu, mans dēls, vai jūs nejūtaties laimīgs, ka esat pārtraucis visus sakarus ar sievietēm un tā izbēdzis no briesmām, kādas var uzbrukt apšaubāma sabiedrībā? — viņš man jautāja. — Cildo gaisa meitu vidū jums nav jābaidās no strīdiem, ķildām, kautiņiem, no apvainojošam un niknām scēnām, kādas parasti uzliesmo netikušu radījumu klātbūtnē. Savā vientulībā, ko rotā feju apciemojumi, jūs baudāt brīnum saldu mieru.

Sākumā es nodomāju, ka alķīmiķis zobojas. Bet drīz vien pēc viņa izskata nopratu, ka tas viņam nav ne prātā.

— Esmu jūs saticis īstajā brīdī, mans dēls, — viņš piebilda, — un būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs uz mirkli ienāktu mana darbistabā.

Es viņam sekoju. Ar vismaz olekti garu atslēgu viņš atslēdza tās nolādētās istabas durvis, kurā jau reiz biju redzējis plaiksnāmies elles liesmu atspīdumus. Un, kad mēs abi bijām iegājuši laboratorijā, viņš mani lūdza pielikt malku ugunij, kas taisījās dzist. Iesviedu dažas pagales krāsni, uz kuras vārījās šķidrums, kas izplatīja sīvu smaku. Kamēr alķīmiķis gatavoja savu velnišķīgo dziru, cilādams kolbas un retortes, es paliku sēžam uz sola, kur nogurumā biju atkritis, un neviļus pievēru acis. Viņš piespieda mani tās atkal atvērt, lai apbrīnotu zaļu māla trauku ar stikla vāku, ko viņš turēja rokās.

— Mans dēls, — viņš sacīja, — jums jāzina, ka šo destilācijas aparātu sauc par alidelu. Tajā ir šķidrums, kurā vajadzētu ielūkoties vērīgāk, jo atklāšu jums, ka tas ir filozofu dzīvsudrabs. Nedomājiet, ka tas vienmēr saglabās tumšo nokrāsu. Nepaies ilgs laiks, kad tas kļus balts un tādā stadijā spēs pārvērst parastos metālus sudrabā. Pec tarn ar savu mākslu un māku es to padarīšu sarkanu un tas iegūs spēju pārvērst sudrabu par zeltu. Protams, jums būtu ļoti noderīgi ieslēgties šeit, manā darba laboratorijā, un nespert no tās ne soli, pirms diženās izmaiņas nebūs līdz galam norisinājušās, un tas var ilgt ne vairāk par divi trim mēnešiem. Taču varbūt jusu jaunībai tāda ieslēgtība būtu pārāk grūti panesama. Šoreiz jums jāapmierinās ar to, ka novērosit lielā darba prologu, pielikdams krāsnī, es jūs ludzu, labi daudz malkas.

Šos vārdus pateicis, viņš atkal pievērsās savām retortēm un flakoniem. Es pa to laiku pārdomāju bēdīgo stāvokli, kādā mani bija novedis ļaunais liktenis un paša nepiesardzība.

«Vai man!» es domāju, mezdams krāsnī pagales. «Šai paša brīdī sardzes vīri jau meklē manu labo skolotāju un mani, varbūt mums būs jāiet cietumā un katrā ziņā jaatstāj šī pils, kur, lai gan nesaņēmu naudu, man bija gatavs uzturs un goda pilns uzdevums. Es nekad vairs neuzdrīkstēšos rādīties d'Astaraka kungam, kas domā, ka esmu pavadījis nakti maģijas klusajos priekos, ko arī patiešām derēja darīt. Ak vai! Es nekad vairs neredzēšu Mozāīda brāļameitu Jaeles jaunkundzi, kas naktīs manā istabā mani tik jauki modināja. Un, bez šaubām, viņa mani aizmirsīs. Varbūt viņa iemīlēs kādu citu un glāstīs tāpat, kā glāstījusi mani. Pat doma par viņas neuzticību man ir nepanesama. Taču, ievērojot notikumu gaitu, es redzu, ka jābūt gatavam uz visu.»

—   Mans dels, — d'Astaraka kungs sacīja, — jūs nedodat atanoram pietiekami daudz barības. Redzu, ka jūs vēl īsti neizprotat, kādas izcilas īpašības piemīt ugunij, kas ir spējīga nobriedināt dzīvsudrabu un pārvērst to brīnišķīgā auglī, kuru man drīz vien būs lemts noplūkt. Vairāk malkas! Uguns, mans dēls, ir visaugstakais elements, esmu jums to jau vairākkārt sacījis un tūlīt paskaidrošu ar vel vienu piemēru. Pērn, kada ļoti aukstā ziemas dienā, biju aizgājis apraudzīt Mozaidu viņa paviljona. Kad iegāju, gudrais sirmgalvis sēdēja, uzlicis kājas uz sildāmās krāsniņas, un es ievēroju, ka sīkie uguns putekļi, kas dzirkstīja no ogļu trauka, ir pietiekami spēcīgi, lai piepūstu un plandītu vecā ebreja togu. No tā es secināju, ka ugunij tikai vajadzētu degt kvēlākām liesmām, lai Mozaīds paceltos gaisos, kur viņš patiešām būtu cienīgs pacelties, un ka vajadzētu tikai ieslēgt kaut kādā kuģī pietiekami daudz sīko uguns daļiņu, lai mēs varētu braukāt virs mākoņiem tikpat viegli kā pa jūru un apciemot salamandras viņu gaisa mājokļos. Par to es vēlāk vaļas brīdī padomāšu. Un es neesmu atmetis cerības uzbūvēt tādu liesmu kuģi. Bet tagad ķersimies atkal pie darba, lūdzu, pielieciet vēl malku krāsnī!

Viņš vēl labu laiku noturēja mani šai liesmās blāzmojošajā istabā, bet es tikai domāju, kā ātrāk izkļūt no tās ārā, lai mēģinātu satikt Jacli, kam gribēju drīzāk izstāstīt savas bēdas. Beidzot d'Astaraka kungs izgāja no laboratorijas, un man jau šķita, ka esmu brīvs. Bet viņš.pievīla arī šo cerību.

—   Šorīt, kaut gan apmācies, laiks ir rāms un silts, — viņš teica. — Vai jums nepatiktu mazliet pastaigāties pa dārzu, pirms ķersities pie Zosimas Panopolieša tulkojuma, kas jums abiem, jums un jūsu skolotājarn, sagādās lielu godu, ja jūs to pabeigsit, kā esat iesākuši.

Nelabprāt gāju alķīmiķim līdzi uz parku, kur viņš mani uzrunāja šādiem vārdiem:

—   Priecājos, mans dēls, ka esmu vienatnē ar jums un varu pasargāt jūs, kamēr vēl nav par vēlu, no lielām briesmām, kas jums varētu kādudien draudēt; es pat pārmetu sev, ka neesmu jūs agrāk brīdinājis, jo tas, kas man jādara jums zināms, ir ārkārtīgi svarīgs.

Tā runādams, viņš veda mani uz galveno aleju, kura aizstiepjas līdz Sēnas purvainajam krastam un no kuras saredzama Riela* un Valeriana kalns ar krustu. Tas bija viņa parastais ceļš. Pa šo aleju varēja staigat, lai gan vietumis to aizsprostoja šķērsām sakrituši koku stumbri.

—   Ir svarīgi, — viņš turpināja, — lai jūs saprastu, kādās briesmās varat nonākt, pievildams savu salamandru. Neiztaujāšu jūs par sakariem ar debesu būtni, ar kuru man bija laime jūs iepazīstināt. Jums, kā man šķita, derdzas pārspriest tamlīdzīgus jautājumus. Un varbūt ar to jūs esat pelnījis uzslavu. Lai gan salamandras par savu mīļāko klusu ciešanu nav tādās pašās domās kā pilsētas un galma dāmas, tomēr patiesība ir un paliek, ka skaista mīla nav vārdos izsakāma un izpaust atklātībai cēlas jūtas nozīmē tās nopulgot.

Bet jūsu salamandra (kuras vārdu man būtu viegli uzzināt, ja mani uz to skubinātu nekautrīga ziņkāre) varbūt nav jums stāstījusī par vienu no savām kvēlākajām' kaislībām, kas ir greizsirdība. Tā piemīt viņam visām. Tad ziniet, mans dēls: salamandras neatstāj nesodītu to, kas viņas pieviļ. Neuzticīgais saņem briesmīgu atmaksu. Dievišķīgais Paracelzs šai sakarā min piemēru, kas, bez šaubām, spēs jums iedvest svētīgas bailes. Tālab gribu jums to pastāstīt.

Vācijas pilsētā Štaufenē reiz dzīvoja maģijas filozofs, kas, tāpat kā jūs, bija sakaros ar salamandru. Viņš bija tik samaitāts, ka krāpa to ar kādu sievieti, patiesībā tīri glītu, bet cik nu vispār sieviete var skaista būt! Kādu vakaru, kad viņš ar savu jauno mīļāko un dažiem draugiem sēdēja pie vakariņu galda, viesi pamanīja gaisā virs galvas spīgojam brīnum skaisti veidotu gūžu. To rādīja salamandra, lai visiem būtu skaidrs, ka viņa nav pelnījusi mīļākā pāridarījumus. Pec tam debesu būtne sašutumā uzsūtīja neuzticīgajam trieku. Parastie ļautiņi, kas ir dzimuši, lai dzīvotu maldos, noticēja, ka filozofs miris dabiskā nāvē, bet pasaules noslēpumu cienīgie zināja, kā roka sodījusi krāpnieku. Mans pienākums, dēls, bija jums pastāstīt šo brīdinošo piemēru.

Tas man bija daudz mazāk noderīgs, nekā d'Astaraka kungs iedomājās. Klausoties viņa vārdos, mani māca gluži citas raizes. Bez šaubām, mana seja pauda satraukumu, jo lielais kabalists, pievērsis man skatienu, jautāja, vai tik es nebaidoties, ka saistības, par kuru laušanu gaidāms tik bargs sods, varētu, ievērojot manu jaunību, mani pārāk apgrūtināt.

— Sai ziņā gribu jtis nomierināt, — viņš piebilda. — Salamandrās pamostas greizsirdība tikai tad, ja viņām rodas sāncense no zemes sieviešu vidus, un, patiesību sakot, tā nav tik daudz īsta greizsirdība kā aizvainojuma izjūta, sašutums, pretīgums. Salamandrām ir pārāk cēla dvēsele un pārāk smalks saprāts, lai tās apskaustu cita citu un ļautos izjūtai, kas sakņojas barbarismā, no kura cilvēce vēl nav atbrīvojusies. Gluži otrādi, viņām patīk dalīties ar draudzenēm priekos, ko viņas bauda gudra skavās, un viņas labprat atved pie sava mīļākā visskaistākās no savām māsām. Drīz vien jūs pats pieredzēsit, ka viņu laipnība patiešām sniedzas tik tālu, kā es sacīju, un nepaies ne gads, pat ne pusgads, kad jūsu istabā sastapsies piecas sešas gaismas meitas, kas cita par citu steigsies atraisīt jūsu priekšā savas mirdzošās jostas. Nebaidieties, mans dēls, atbildēt viņu glāstiem. Jusu mīļāko tas neskumdinās. IJn kāpēc lai viņa par to apvainotos, ja ir gudra? Un jūs savukārt velti nedusmojieties, ja jūsu salamandra uz brīdi atstāj jūs, lai apciemotu kādu citu filozofu. Iegaumējiet, ka uzpūtīgā greizsirdība, ko cilvēki ienes dzimumu attieksmēs, ir mežonīga izjūta, kas dibinās uz vissmieklīgākajiem maldiem. Tā balstās uz iedomas, ka sieviete, kas mums atdevusies, ir kļuvusi mūsu, bet tie ir tikai tukši vārdi.

Tā runādams, d'Astaraka. kungs bija iegriezies mandragoru takā, un mēs jau saskatījām starp lapām Mozaīda paviljonu, kad briesmīga balss apdullināja mūsu ausis un lika manai sirdij sākt neganti dauzīties. Balss izdvesa ķērcošas skaņas, ko pavadīja griezīgi čirkstieni, un, piegājuši tuvāk, mēs ievērojām, ka skaņas tiek modulētas un katra frāze beidzas ar sava veida tikko dzirdamu rečitalīvu, ko nevarēja klausīties, šausmās nenodrebot.

Paspēruši vēl dažus soļus, mēs, uzmanīgi ieklausoties, spējām uztvert dīvaino vārdu jēgu. Balss runāja:

—   Dzirdi lāstu, ar ko pravietis Eliza * nolādēja bezkaunīgos palaidņa bērnus! Klausies anatemu, ar ko Baruks* satrieca Merosu!

Es tevi nolādu Arhitariela vārdā, kuru sauc arīdzan par kauju valdnieku un kura rokās ir ugunīgs zobens. Topi pazudināts Sardalifona vārdā, kas sniedz savam kungam tīkamas puķes un slavas vītnes, ar ko viņu apveltīja Izraēļa bērni.

Esi nolādēts, suns! Lāsts tev, kuili!

Paskatījušies uz to pusi, no kuras nāca balss, mēs ieraudzījām Mozaīdu uz majas sliekšņa. Viņš stāvēja, augstu pacēlis savas plēsīga putna ķetnām līdzīgās rokas ar saliektajiem pirkstiem, kuru līkie nagi šķita kvēlojam saullēkta gaismā. Ar netīro tiāru galvā, ietinies spīdīgajā togā, kas pašķiroties atsedza kārnos, līkos gurnus skrandainās apakšbiksēs, viņš atgādināja burvi ubagu, nemirstīgu un mūžsenu. Viņa acis zvēroja, kad viņš sauca:

—   Esi nolādēts Ložu vārdā, esi nolādēts Skrituļu vārdā, esi nolādēts noslēpumaino Nezvēru vārdā, kurus redzēja Eceķiēls*!

Un, izstiepis uz priekšu garās, laupītājputna nagiem bruņotās rokas, viņš atkārtoja:

—   Ložu vārdā, Skrituļu vārdā, noslēpumaino Nezvēru vārdā, nokāp starp tiem, kuru vairs nava!

Spraukdamies caur zariem, paspērām vēl pāris soļu uz priekšu, lai redzētu, pret ko ceļ«is Mozaīda rokas un dusmas, un es jutos ļoti pārsteigts, ieraudzīdams Zeromu Kuaņāra kungu, kura svārku stērbele bija aizķērusies ērkšķu krūmā. Visa viņa āriene skaidri liecināja par nakts uzdzīvi: saplēstais apmetnis un bikses, dubļiem notašķītās zeķes, atpogātais krekls nožēlojamā kārtā atgādināja mūsu kopīgās likstas, un — kas visļaunākais — pietūkušais deguns sabojāja viņa sejas allaž dižciltīgo un smaidošo izskatu.

Pieskrēju abatam klāt un laimīgi izvilku viņu no ērkšķu krūma, tā ka tajā palika tikai maza strēmelīte no viņa biksēm. Un Mozaīdam vairs nebija ko nolādēt, un viņš iegāja atpakaļ savā miteklī. Tā kā vecim bija kājās tikai rīta tupeles, es ievēroju, ka stilbs viņam balstās pret pēdas vidu un papēdis gandrīz tikpat daudz izvirzīts atpakaļ, cik pirksti — uz priekšu. Tas padarīja ļoti lempīgu viņa gaitu, kas citādi būtu cēla.

—   Zak Iesmagriezi, mans dēls, — mans labais skolotājs nopūzdamies sacīja, — šis ebrejs laikam gan bus pats Izaks Lakedems, Mūžīgais Zīds, jo citādi viņš neprastu visās valodās tik briesmigi zākāties. Izteikdamies ar pārbagatu tēlainību, viņš novēlēja mani drīzai un nedabiskai nāvei un četrpadsmit dažādās izloksnēs, ja esmu pareizi saskaitījis, nosauca mani par cūku. Es viņu noturētu par Antikristu, ja viņam netrūktu dažas no pazīmēm, pēc kurām mēs pazīstam dieva ienaidnieku. Lai nu kā, viņš ir riebīgs žīds, un nekad vēl ritenis nav valkāts par kauna zīmi pie tik nikna bezdievja drēbēm. Viņš ir pelnījis ne tikai riteni, ko agrāk mēdza uzšūt ebrejiem uz mēteļiem, bet gan moku ratu, pie kura piesien ļaundarus.

Un, savukārt pārskaities, mans labais skolotājs draudēja ar dūri vairs neredzamajam Mozaīdam, un izkliedza apvainojumus, ka viņš sitot krustā mazus bērnus un rijot jaunpiedzimušo miesas.

D'Astaraka kungs piegāja abatam klāt un pieskārās viņa krūtīm ar sava gredzena rubīnu.

—   Ir noderīgi pazīt dārgakmeņu īpašības, — lielais kabalists sacīja. — Rubīns nomierina dusmas, un drīz vien, jūs redzēsit, abats Kuaņāra kungs atgūs savu parasto labsirdīgo omu.

Mans labais skolotājs jau smaidīja, taču to panāca ne tik daudz dārgakmens brīnumspēks kā viņa filozofiskais pasaules skatījums, kas pacēla šo apbrīnojamo cilvēku pāri ļaužu kaislībām. Jo Zeroms Kuaņārs — man tas jāteic tūlīt, šai brīdī, kad mans stāsts kļūst drūms un skumīgs, — jo mans labais skolotājs ir rādījis man gudrības paraugu pat tādos apstākļos, kad tā sastopama visretāk.

Mēs apjautājāmies par ķildas iemeslu. Taču pēG nenoteiktajām un izvairīgajām atbildēm es sapratu, ka abats nevēlas apmierināt mūsu ziņkāri. Sākumā man radās aizdomas, ka ķildā kaut kādā veidā iejaukta Jaele, jo mēs dzirdējām Mozaīda ķērcošo balsi sapliistam ar atslēgu čērkstoņu un tēvoča un brāļameitas strīdu paviljonā. Kad es vēlreiz mēģināju dabūt no sava labā skolotāja kādu skaidrību, viņš mums sacīja:

—   Naids pret kristīgajiem dziļi iesakņojies ebreju sirdīs, un pretīgs piemērs tam ir Mozaīds. Viņa drausmīgajā vaukšķēšanā es šķitu saklausām tirādes no lāstiem, kādus sinagoga pagājušajā gadsimtā izgāza pār neievērojamu Holandes ebreju, vārdā Baruku vai Benediktu, taču vairāk pazīstamu ar Spinozas* vārdu, par to, ka viņš bija radījis filozofijas sistēmu, kuru izcilākie teologi pilnīgi atspēkoja jau pašā sākumā. Bet vecais Mardakajus, liekas, tiem pievienoja veselu rindu vēl daudz šausmīgāku lāstu, un, jāatzīstas, tas mani apmulsināja. Nolēmu begt, lai izvairītos no lamu straumes, bet tad, par nelaimi, sapinos ērkšķos, kas tik stipri ieķērās man drēbēs un ādā, ka likās — nāksies pamest tur kā vienu, tā otru, un es vēl tagad mocītos svelošās sāpēs, ja lesrnagriezis, mans skolnieks, nebūtu mani izvilcis no ērkšķāja.

—   Ērkšķi vēl nav nekas, -— d'Astaraka kungs sacīja. — Bet es baidos, abata kungs, vai tikai jus nebūsit uzkāpis virsū mandragorai.

—   Par to es vismazāk raizētos, — abats atteica.

—   Jūs maldāties, — d'Astaraka kungs dedzīgi turpināja. — Pietiek uzmīt uz mandragoras, lai cilvēks tiktu iepīts noziegumā un ņemtu nožēlojamu galu.

—   Ak vai, kungs! — mans labais skolotājs atbildēja. — Mums visur uzglun tik daudz briesmu, un es saprotu, ka pareizākais būtu dzīvot ieslēgtam starp visu bibliotēku karalienes Astaraka kunga grāmatu krātuves daiļrunīgajām sienām. Tiklīdz es tas uz brīdi atstāju, pār manu galvu jau brāžas Eceķiēla Nezvēri, nemaz nepieminot visu pārējo.

—   Vai jus man nepastāstīsit, kā veicas darbs ar Zosimu Panopolieti?

—   Pamazām virzās uz priekšu, — mans labais skolotājs atbildēja, — iet savu gaitu, lai gan šobrīd ir mazliet aizķēries.

—* Padomājiet, abata kungs, ka ar seno rokrakstu izpētīšanu ir saistīta visdižāko noslēpumu atklāšana.

—   Es par to domāju, kungs, domāju un rūpējos,— atbildēja abats.

Saņēmis šo apliecinājumu, d'Astaraka kungs atstāja mūs pie fauna, kas spēlēja flautu, neraizēdamies par savu zālē nokritušo galvu, un pats aizsteidzās biezoknī, kur viņu aicināja salamandras.

Mans labais skolotājs paņēma mani zem rokas un, kā jau cilvēks, kas beidzot var runāt brīvi, sacīja:

—   Zak Iesmagriezi, mans dēls, negribu jums noslēpt dīvaino sastapšanos, kas" šorīt, kamēr tas trakais stikla pūtējs aizturēja jūs otrajā stāvā, notika pils mūros. Es dzirdēju, ka alķīmiķis lūdza jūs uz brīdi ienākt viņa virtuvē, ko nemaz nevar salīdzināt ar cepešnieka Leonāra — jūsu tēva kristīgo virtuvi, no kuras plūst tik jaukas edienu smaržas! Ak vai! Kad es atkal redzēšu «Karalienes Pīļplēznas cepešmāju» un Biezo kunga grāmatnīcu «Zem svētās Katrīnas», kur ar tādu prieku šķirstīju no Amsterdamas un Hāgas jaunpienākušās grāmatas!

—   Ak vai! — es iesaucos ar asarām acīs. — Un kad man būs lemts to redzēt? Kad atkal redzēšu Svēta Jēkaba ielu, kur esmu dzimis, un savus dārgos vecākus, kam vēsts par mūsu likstām sagādās rūgtas bēdas? Bet vai jus, manu labo skolotāj, tagad nebūtu tik laipns un nepastāstītu par dīvaino sastapšanos, kas pēc jūsu izteicieniem notikusi šorīt, un par visiem pārējiem šās dienas atgadījumiem?

Zeroms Kuaņara kungs bija ar mieru man paskaidrot visu, ko vēlos, un darīja to šādiem vārdiem:

—   Jums jazina, mans dēls, ka pils augšējo stāvu sasniedzu bez -kavēkļiem kopā ar d'Anktila kungu, kas man tīri labi patīk, lai gan viņš ir parupjš un neizglctots. Viņa prātam nepiemīt nedz jaukas zināšanas, nedz dziļa zinātkāre. Taču tīkama ir jaunības dedzība, kas viņā dzirkstī, un asiņu kvēle, kas izpaužas uzjautrinošās nebēdnībās un pārgalvībās.

Viņš pazīst pasauli tā, kā pazīst sievietes: nenododoties nekādai filozofēšanai, viņš ir vienmēr virspusē. Savas naivitātes dēļ viņš sauc sevi par ateistu. Viņa bezdievība ir bez ļaunuma, un jus redzēsit, ka tā pazudīs pati no sevis, tiklīdz apdzisis jutekļu kvēle. Šai dvēselē dievam nav citu ienaidnieku kā vienīgi zirgi, kārtis un sievietes. īsta brīvdomātāja prātā, kāds, piemēram, ir Beila * kungs, patiesība sastop daudz bīstamākus un daudz viltīgākus pretiniekus. Bet redzu, mans dēls, ka es jums sniedzu portretu vai raksturojumu, turpretī jūs gaidāt no manis vienkāršu stāstījumu.

Tūlīt apmierināšu jūsu ziņkāri. Tātad, kad mēs ar d'Anktila kungu bijām uzkāpuši pils augšējā stāva, es ievedu jauno muižnieku jūsu istabā un, izpildot solījumu, ko mēs abi, jūs un es, bijām devuši pie tritona strūklakas, lūdzu, lai viņš izmanto jūsu istabu kā pats savu. To viņš labprāt darīja: izģērbās, paturēdams vienīgi zabakus kajas, apgūlās jusu gultā, aizvilka aizkariņus priekšā, lai dienas gaisma nespīdētu acīs, un tūlīt aizmiga.

Bet es, mans dēls, atgriezos savā istabā un, lai gan mani māca nogurums, tomēr negribēju baudīt atpūtu, pirms neesmu uzmeklējis Boēcija grāmatiņā savam stāvoklim piemērotas rindas. Taču neatradu nevienu, kas tam pilnīgi atbilstu. Un lielajam Boēcijain patiešām nebija iemesla pārdomām par to, kāda nelaime ir pārsist ģenerālā nodokļu atpircēja galvu ar pudeli no viņa paša pagraba. Tomēr šur tur brīnišķīgajā sacerējumā es uzgāju pa izteicienam, ko varēja piemērot pašreizējiem apstākļiem. Pēc tam, uzmaucis naktsmici uz acīm un uzticējis dvēseli dievam, es mierīgi iemigu. Pēc kāda laika, kas man izlikās neilgs, lai gan man nebija iespējas to mērot, jo inusu darbības, mans dēls, ir vienīgais laika mers, tāpēc ka miegā laiks mums, tā sakot, apstājas, — es jutu, ka mani rausta aiz rokas, un dzirdēju kādu balsi, kas man pie pašas auss kliedza: «Ei, abai, abat, mostieties jel?»

Nodomāju, ka tiēsasvlrs atnācis pēc manis, lai vestu mani uz baznīcas tiesu, un sevī pārspriedu, vai nebūtu lietderīgi sadragāt viņam galvaskausu ar svečturi. Diemžel ir vairāk nekā patiesība, mans dēls, ka, vienreiz nogriezies no lēnprātības un taisnīguma ceļa, pa kuru stingrā un apdomīgā gaitā soļo gudrais, cilvēks ir spiests aizsargāt varmācību ar varmācību un nežēlību ar nežēlību, tā ka pirmā kļūda izraisa arvien jaunus un jaunus pārkāpumus. Tas jāpatur prātā, lai izprastu Romas ķeizaru dzīvi, ko ļoti sīki aprakstījis Krevjē * kungs. Piedzimstot šie valdnieki nebija ļaunāki par visiem pārējiem cilvēkiem. Gajam, kas iesaukts par Kaligulu, netrūka ne iedzimtas atjautības, ne saprātīgu spriedumu, turklāt viņš bija spējīgs uz draudzību. Neronam piemita iedzimta tieksme būt tikumīgam, un raksturs viņu mudināja uz visu, kas dižs un cels. Pirmā kļūdīšanās noveda tiklab vienu, kā otru uz noziedzību ceļa, pa kuru viņi gaja līdz sava mūža bēdīgajam galam. Par to stāsta Krevjē kungs savā grāmatā. Es pazinu šo izglītoto cilvēku jau tad, kad viņš mācīja literatūru Bovē seminārā, tāpat kā es to mācītu šodien, ja manā dzīvē nebūtu gadījušies tūkstošiem kavēkļu un rakstura vieglums nebūtu ievilinājis mani dažādās lamatās, kur es vienmēr iekritu. Mans dēls, Krevjē kungs bija nevainojamu tikumu cilvēks un sludināja stingru morāli, un reiz es dzirdēju viņu sakām, ka sieviete, kas lauzusi uzticības zvērestu laulībā, ir spējīga izdarīt vissmagākos noziegumus, pat tādus kā slepkavība un dedzināšana. Atstāstu viņa vārdus, lai jums rastos priekšstats par šā garīdznieka svēto bardzību. Bet redzu, ka novirzos no temata, un tāpēc steigšos atsākt stāstu no tās vietas, kur man notrūka tā pavediens. Tātad es nodomāju, ka tiesasvīrs grasās saņemt mani ciet, un iztēlē jau redzēju sevi arhibīskapa cietuma velvēs, kad beidzot pazinu d'Anktila kunga seju un balsi. «Abat,» jaunais muižnieks man sacīja, «nupat Iesmagrieža istabā es piedzīvoju ko neparastu. Kamēr gulēju, istabā bija ienākusi un man blakus gultā apgulusies kāda sieviete, kas mani pamodināja ar vētrainiem glāstiem, mīlināmiem vārdiem, saldkaisliem čukstiem un kvēliem skūpstiem. Pa

šķīru aizkarus, lai skatītu vaigā savu laimi. Ieraudzīju melnīgsnēju tumšmati ar dedzīgām acīm, un man viņa likās visskaistākā sieviete pasaule. Bet tai pašā mirklī viņa spalgi iekliedzās un aizbēga, tomēr ne tik ātri, lai es nespētu viņu panākt un satvert gaitenī, kur turēju cieši savas skavās. Sākumā viņa mēģināja izrauties un skrāpēja man seju; kad par gandarījumu viņas godam biju diezgan saskrāpēts, mēs sākām izskaidroties. Viņa priecājās, uzzinādama, ka esmu muižnieks un ne jau no nabadzīgajiem. Drīz vien es vairs nebiju viņai pretīgs un viņa jau sāka kļūt man labvēlīga, kad gaitenī pēkšņi parādījās kāds pavārpuika un viņa aizbēga, un vairs neatgriezās.»

«Kā man rādās,» d'Anktila kungs piebilda, «burvīgā jaunava bija nākusi pie kāda cita, nevis pie manis; droši vien viņa bija samainījusi durvis, un viņas izbīli radīja pārsteigums. Taču es viņu pienācīgi nomierināju, un, nebijis šā pavārpuikas, es būtu pilnīgi iemantojis viņas draudzību.» Arī es pieļāvu tādu varbūtību. Mēs abi sākām gudrot, pie kura gan daiļā meitene varēja nākt, un nospriedām, ka es jums, Iesmagriezi, jau ieminējos, ka laikam gan trakais vecis d'Astaraks uztur ar viņu tuvākus sakarus kādā no blakus istabām un varbūt pat, jums nezinot, jūsu paša istabā. Vai jūs tā nedomājat?

—   Tas ir vairāk nekā iespējams, — es atbildēju.

—   Par to nevar būt ne mazāko šaubu, — mans labais skolotājs turpināja. — Šis burvis ar savām salamandrām ņirgājas par mums, bet īstenībā pats mīlinās ap jauko meiču. Viņš ir krāpnieks.

Lūdzu savu labo skolotāju turpināt stāstu. To viņš labprāt darīja.

—   Mans dēls, — viņš sacīja, — atstāstīšu jums īsumā to, ko man teica d'Anktila kungs. Viņa runai piemīt parastā un seklā tieksme plaši attēlot nenozīmīgus apstākļus. Turpretī mums gan jāmēģina tos aprakstīt nedaudzos vārdos, jācčnšas izteikties kodolīgi, pataupot tikumiskām pamācībām un mudinājumiem aizgrābīgu vārdu pārpilnību, kam tad vajadzētu plūst tikpat ātri, kā sniega lavīna gāžas no kalniem. Tālab jums kļūs pietiekami skaidrs d'Anktila kunga runas saturs, ja sacīšu, ka viņš man apgalvoja, it kā jaunajā meitenē esot atradis vēl neredzētu skaistumu, burvību un pievilcību. Beidzis runāt, viņš man jautāja, vai es nezinot, kā skaistuli sauc un kas tā tāda esot. Es atbildēju: «Pēc jūsu zīmētā portreta tai jābūt rabīna Mozaīda brāļameitai Jaelei, kuru arī man kādu nakti gadījās apskaut uz šīm pašām kāpnēm, tikai ar to atšķirību, ka tas notika starp otro un trešo stāvu.» — «Ceru, ka tā nav vienīgā atšķirība,» d'Anktila kungs piemetināja, «jo es biju viņu piekļāvis sev ļoti cieši. Man nepatīk arī tas, ka viņa, kā jūs sakāt, ir ebrejiete. Un, lai gan es neticu dievam, kāda iekšēja izjūta liek man dot priekšroku kristietēm. Bet vai cilvēks jebkad ir skaidrībā par savu dzimšanu? Kas zina, vai skaistule nav bērnībā nolaupīta? Ebreji un čigāni taču laupa bērnus katru mīļu dienu. Turklāt mēs pārāk reti atceramies, ka svētā jaunava bija ebrejiete. Vienalga, vai meiča ir vai nav ebrejiete, bet man viņa patīk, es viņu gribu un dabūšu.» Tā runāja jaunais bezprātis. Bet atļaujiet, dēls, man apsēsties te, uz apsūnojušā sola, jo pēc šās nakts darbiem, kautiņa un bēgšanas man kājas nemaz vairs neklausa.

Abats apsēdās, izvilka no kabatas tukšo tabakdozi un to bēdigi aplūkoja.

Apsēdos viņam blakus, reizē satraukts un nomākts. Viņa stāsts mani ļoti sarūgtināja. Lādēju likteni, kas manā vietā bija nolicis neaptēstu muižnieku tieši tai brīdī, kad dārgā mīļākā steidzās pie manis ar viskvēlāko maigumu, nezinādama, ka es pa to laiku piemetu pagales alķīmiķa krāsnī. Pārāk ticamā Jaeles nepastāvība plosīja man sirdi, un es nožēloju, ka mans labais skolotājs bijis tik vaļsirdīgs pret manu sāncensi. Uzdrīkstējos viņam godbijīgi izteikt pārmetumu par to, ka viņš atklājis Jaeles vārdu.

—   Kungs, — es viņam sacīju, — vai nebija mazliet nepiesardzīgi sniegt ziņas tik baudkāram un nesavaldīgam senjoram?

Labais skolotājs nelikās mani dzirdam.

—   Kā par nelaimi, ķīviņa laikā mana tabakdoze ir atsprāgusi vaļā, un visa tabaka, kas tanī bija, sa-

jaukusies kabatā ar vīnu, tagad pārvērtusies riebīgā, valganā masā. Es neuzdrošinos palūgt Kritonu, tai saberž man pāris tabaklapu, jo pārlieku bargu un saltu seju rāda šis kalps un soģis. Un jo grūtāk man iztikt bez šņauciena tabakas tādēļ, ka pēc šonakt dabūtā belziena stipri kņud deguns, un jūs redzat, ka mani pagalam nomocījis uzplijīgais lūdzējs, kam man tagad nav ne kumšķīša tabakas, ko pasniegt. Būs jālūko ar nosvērtu prātu panest kļūmi, cerot, ka d'Anktila kungs man iedos kādu šķipsnu no savas tabalulozes. Tātad atgriezīsimies, dēls, pie jaunā muižnieka, kas man skaidri un tieši pateica: «Es šo meiteni mīlu. Jums jāzina, abat, ka es viņu ņemšu līdzi pasta karietē. Kaut arī man būtu šeit jāpaliek nedēļa, mēnesis, pusgads un pat vairāk, bez viņas es projām nebraukšu.» Attēloju jaunajam muižniekam, cik bīstama var būt niecīgākā kavēšanās. Bet viņš atbildēja, ka tas viņu vismazāk uztraucot, jo mums draudot nesalīdzināmi lielākas briesmas nekā viņam: «Jūs, abat,» viņš sacīja, «jūs abus ar Iesmagriezi pakārs, turpretī mani var vienīgi nosūtīt uz Bastīliju, kur manā rīcībā būs ir kārtis, ir sievietes un no kurienes tuvinieki mani drīz vien izpestīs, jo tēvs pratīs ieinteresēt par manu likteni kādu hercogieni vai balerīnu un māte, kaut gan viņa tagad kļuvusi dievbijīga, mācēs manis labā atgādināt sevi diviem trim dzimtprinčiem, kam viņa kādreiz dāvājusi savu labvēlību. Tāpēc izlemts: es braucu kopā ar Jaeli vai nebraucu nemaz. Jūs tas nesaista, abat, jūs ar Iesmagriezi varat noīrēt pasta ratus.»

Cietsirdis ļoti labi zināja, ka mums, mans dēls, nav līdzekļu. Mēģināju viņu pierunāt atteikties no šā lēmuma.

Biju neatlaidīgs, centos aizkustināt, izteicu pat tikumiskas pamācības, bet nepanācu neko. Un tikai velti izšķiedu savu daiļrunību, kas, atskanēdama no kanceles kādā draudzes baznīcā, būtu sagādājusi man godu un naudu. Ak vai, mans dēls! Laikam nevienam no maniem darbiem nav lemts nest saldus augļus šeit, virs zemes, un tieši par manf Ekleziasts * saka: «Quid habet amplius homo de universo labore suo, quo laborai sub sole'?»  Mani vārdi nebūt nepadarīja jauno senjoru prātīgāku, bet vel stiprināja viņa ietiepību, un neslēpšu jums, mans dēls: viņš man lika skaidri no¬prast, ka pilnīgi paļaujas uz mani, kam jāsekmē viņa ilgu piepildīšanās, un lika man steigšus uzmeklēt Jaeli un pierunāt to nepretoties nolaupīšanai, apsolot tai Holandes audeklu, traukus, dārgakmeņus un prāvu naudas summu.

—   O, mans skolotāj! — es iesaucos. — Šis d'Anktila kungs ir reti bezkaunīgs. Kā jūs domājat, ko Jaele atbildēs uz tādiem priekšlikumiem, kad viņa tos uzzinās?

—  Mans dēls, tie viņai jau ir zināmi, — Kuaņāra kungs atbildēja, — un, liekas, viņa tos pieņems.

—   Tāda gadījumā, — es sparīgi turpināju, — tas jādara zināms Mozaīdam.

—   Mozaīdam tas ir pārāk labi zināms, — mans skolotājs atbildēja. — Nupat pie paviljona jtīs dzirdējāt pēdējos viņa dusmu grāvienus.

—   Patiešām, mans kungs? — es dziļā sirsnībā iesaucos. — Jūs jau brīdinājāt ebreju par negodu, kas var uzbrukt viņa ģimenei?! Tas ir labi darīts! Atļaujiet man jūs noskūpstīt! Bet tad jau Mozaīda draudi un niknums, kura aculiecinieki mēs bijām, vērsās pret d'Anktila kungu, nevis pret jums?

—   Mans dēls, — abats ar cēlu un godprātīgu izskatu atsaka, — iedzimta iecietība pret cilvēku vājībām, izpalīdzīga laipna, pārāk atsaucīgas sirds neapdomīgā labvēlība bieži vien pamudina mūs uz pārsteidzīgu soli un pakļauj ļaužu tukšo spriedumu bargumam. Neslēpšu jums, Iesmagriezi, ka, padodamies jaunā muižnieka neatlaidīgajiem lūgumiem, es pakalpīgi apsolīju kā viņa sūtnis uzmeklēt Jaeli un darīt visu, lai to pierunātu bēgt. >

—  Ak vai! — es iesaucos. — Un jūs turējāt šo pārsteidzīgo solījumu, kungs! Nemaz nevaru izsacīt, cik ļoti šāda rīcība mani aizvaino un apbēdina.

—    Iesmagriezi, — mans labais skolotājs stingri atbildēja, — jūs runājat kā farizejs. Kāds zinību vīrs, kas bija tikpat vēlīgs, cik prasīgs, ir teicis: «Vērsiet savu skatienu paši uz sevi un sargieties tiesāt otra rīcību. Tiesājot citus, cilvēks nopūlas velti, bieži maldās un viegli iekrīt grēkā, turpretī, sevis vērošana un tiesāšana allaž ir auglīga.» Stāv rakstīts: «Nebīstieties ļaužu sprieduma,» — un apustulis svētais Pāvils ir teicis: «Es neraizējos par to, ka mani tiesās cilvēku tiesa.» Un, ja es te minu visskaistākās tikumiskās atziņas, tad tikai tādēļ, Iesmagriezi, lai jūs pamācītu un no jauna pievērstu lēnīgai un maigai pazemībai, kāda jums piederas, bet nepavisam ne tādēļ, lai pats sevi nomazgātu baltu, kad mani liektin liec pie zemes paša netaisno nodarījumu smagums. Cilvēkam ir grūti nekrist grēkā un tomēr neklājas ļauties izmisumam ik uz soļa, ko viņš sper pa zemes virsu, kur viss ir vienlaikus saistīts ar sākotnējo lāstu un atpestīšanu, kas pirkta par dieva dēla asinīm. Nebūt negribu mazināt savu vainu un atzīstos jums, ka uzdevums, ko izpildīju, paklausot d'Anktila kunga lūgumam, izrietēja no Ievas grēkā krišanas un iekļaujas, tā sakot, tās bezgalīgi garajā seku virknē, kurpretī sāpju pilnās pazemības izjūta, kas mani šobrīd pārņēmusi, sakņojas cerībā uz dvēseles glābiņu. Pamēģiniet iedomāties, ka cilvēki šūpojas starp pazudināšanu un atpestīšanu, un es jums teikšu, ka patlaban atrodos uz tā šūpotņu dēļa gala, kas ceļas augšup, lai gan vēl šorīt biju ar dibenu pie zemes. Tātad atzīšos, ka, aizgājis pa mandragoru taku gandrīz līdz galam, no kurienes redzams Mozaīda paviljons, es paslēpos aiz ērkšķu krūma un sāku gaidīt, kad logā parādīsies Jaele. Viņa parādījās ļoti drīz, mans dēls. Es izliecos no krūma un pamāju, lai viņa nonāk lejā. Izdevīgā brīdī, domādama, ka viņai laimējies piemānīt vecā sarga modrību, viņa uzmeklēja mani aiz dzeloņkrūma. Tur es viņai čukstus pastāstīju par nakts notikumiem, ko viņa vēl nezināja, izklāstīju jaunā, dedzīgā muižnieka nodomus un paskaidroju, ka tiklab savās pašas interesēs, kā domājot par manu un jūsu glābšanos, Iesmagriezi, viņai jāsekmē mūsu bēgšana, neatsakoties braukt līdzi d'Anktila kungam. Mēģināju viņu iekārdināt ar d'Anktila kunga spožajiem solījumiem. «Ja būsit ar mieru viņam šovakar sekot,» es sacīju, «jūs saņemsit lielu, pilsētas rātsnamā apstiprinātu gadskārtēju renti, greznāku veļu nekā operas primadonnai vai Pantemonas klostera priekšniecei, turklāt vēl skaistus sudraba traukus.» — «Viņš laikam domā, ka ēsmu pliku roku paņemama! Tā ir bezkaunība!» Jaele sacīja. «Viņš jūs mīl,» es atbildēju. «Vai tad jūs labāk gribētu, lai jūs cienī?» — «Man vajadzīgs viras pods,» viņa turpināja, «un tam jābūt ļoti smagam. Vai par podu viņš jurns neko neteica? Ejiet, abata kungs, un sakiet viņam …» — «Ko lai es viņam saku?» — «Ka es esmu godīga meitene.» —* «Un ko vēl?» — «Ka viņš ir bezkauņa!» — «Un tas ir viss? Jaele, padomājiet par mūsu glābiņu!» — «Pasakiet viņam, ka būšu ar mieru braukt līdzi tikai ar tādu nosacījumu, ka viņš šovakar pirms aizbraukšanas parakstīs pēc visiem likumiem sastādītu galvojuma rakstu.» 1 — «Viņš parakstīs, varat uzskatīt, ka tas jau nokārtots.» — «Nē, abat, nekas nav nokārtots, pirms Viņš neapņemas izgādāt man stundas pie Kuperēna * kunga. Es gribu mācīties mūziku.»

Mēs bijām tikuši līdz šim mūsu apspriedes punktam, kad mūs, par nelaimi, pārsteidza vecais Mozaīds un, kaut gan nedzirdējis mūsu sarunu, tūlīt noprata tās jēgu. Jo viņš sāka mani lamāt par pavedēju un zākāt visnegantākajiem vārdiem. Jaele aizskrēja un paslēpās sava istaba, un es paliku viens, pakļauts Jēzus Kristus slepkavas žīda trakajam niknumam; tadā stāvoklī jūs mani ieraudzījāt, mans dēls, un no tā izpestījāt. Patiesību sakot, darījums jau bija tikpat kā noslēgts, nolaupīšana norunāta, mūsu bēgšana nodrošināta. Eceķiēļa Skrituļi un Nezvēri ir bezspēcīgi pret viras podu! Es tikai baidos, ka vecais Mardakajus neieslēdz brāļameitu aiz trim atslēgām.

— Patiešām, — es atsaucos, nespēdams apslēpt prieku, — es dzirdēju šķindam atslēgas un žvadzam durvju bultas tai brīdī, kad vilku jūs ārā no ērkšķu krūma. Bet vai patiesi Jaele tik ātri piekrita šiem ne visai pieklājīgajiem priekšlikumiem, ko jums droši vien nebija viegli izsacīt? Tas mani samulsina. Un sakiet vēl, mans labais skolotāj, vai Jaele neieminējās par mani, vai mans vārds viņai neizlauzās pār lūpām līdz ar nopūtu vai kā citādi?

—  Nē, mans dēls, — abats Kuaņāra kungs atbildēja, — viņa to neminēja, vismaz tas nebija uztverams. Tāpat nedzirdēju, ka viņa būtu čukstējusi sava mīļākā d'Astaraka kunga vārdu, lai gan tam viņai drīzāk vajadzēja būt prātā nekā jūsu vārdam. Bet nebrīnieties, ka viņa aizmirsusi savu alķīmiķi. Iegūt sievieti vēl nenozīmē atstāt dziļas un ilgi negaistošas pēdas viņas dvēselē. Dvēseles ir gandrīz neizdibināmas viena otrai, un te atklājas mīlestības nežēlīgais tukšums. Gudrais sacīs: «Es esmu nieks tai niecībā, kas ir radība.» Kurš cer atstāt atmiņas sievietes sirdī, ir līdzīgs tādam, kas grib atstāt gredzena nospiedumu plūstošā ūdenī. Tālab sargāsimies dibināties uz pārejošo, pieķersimies tam, kas ir neiznīcīgs.

—  Galu galā Jaele tomēr sēž aiz drošām atslēgām, — es atbildēju, — un uz viņas sarga modrību var paļauties.

—  Mans dēls, šovakar viņai jāsatiekas ar mums «Pie sarkanā zirga», — mans labais skolotājs teica. —• Tumsa ir labvēlīga bēgšanai, mīļāko nolaupīšanai, zaglīgiem soļiem un slepeniem pasakumiem. Atstāsim to meitenes viltības ziņā! Bet jūs, mans dēls, papūlieties būt Gaņu laukumā, tiklīdz sāk krēslot. Jūs zināt, ka d'Anktila kungs ir nepacietīgs un var aizbraukt bez jums.

Kad abats deva man šo pēdējo padomu, zvans jau aicināja mūs brokastīs.

—   Vai jums nav adata un diegs? — viņš jautāja. — Manas drēbes ir vairākās vietās pušu, un, pirms rādos pie galda, es gribētu ar dažiem dūrieniem atjaunot to agrāko, pieklājīgo izskatu. It īpaši esmu noraizējies par biksēm, kas ir vienos caurumos, un, ja nekavējoties nesniegšu tām palīdzību, baidos, ka tās pavisam izjuks.

15. NODAĻA

Tā nu es apsēdos pie kabalisla galda savā parastajā vietā, un mani nomaca doma, ka es te sēžu beidzamo reizi. Jaeles nodevība bija padarījusi drūmu manu dvēseli. «Ak vai!» es sev sacīju. «Mana viskarstākā vēlēšanas bija bēgt ar viņu. Un likās neticami, ka tā varētu piepildīties, un tomēr tā ir piepildījusies visneželīgākaja veida.» Un vel lieku reizi es apbrīnoju sava mīļotā skolotāja gudrību, kurš reiz, kad es pārlieku dedzīgi vēlējos kāda pasākuma izdošanos, man atbildēja ar bībeles vārdiem: «Et tribuit eis petitionem eorum.» Bēdas un satraukums laupīja man visu ēstgribu, un es tik tikko pieskāros ēdieniem. Toties mans labais skolotājs bija saglabājis sava gara neaptumšojamo pievilcību. ; i

Viņš neapklusdams risināja patīkamas sarunas, un viņu drīzāk varētu noturēt par vienu no gudrajiem, ko «Teleniaks» * mums rada tērzējam Elisija saules dārza paēnā, nevis par cilvēku, kurš tiek vajats kā slepkava un ir nolemts nožēlojamai bēguļa dzīvei. D'Astaraka kungs, iedomādamies, ka esmu pavadījis nakti «Karalienes Pījpleznas» cepešmājā, man laipni apvaicājās par maniem mīļajiem vecākiem un, tā kā viņš ne brīdi nespēja izrauties no saviem māņiem, piebilda:

—Nosaukdams cepešnieku par jūsu tēvu, es, protams, izsakos atbilstoši ļaužu viedoklim, nevis saskaņā ar dabas likumiem. Jo nevar pierādīt, ka jūs neesat dzimis no silfa. Un tas man liksies jo ticamāk, jo straujāk jūsu pagaidām vēl kuslais ģēnijs pieaugs spēka un daiļuma.

1 Un viņu lūgšanas tika izpildītas (latiņu v ).

— O, nerunājiet tā, mans kungs! — smaidīdams iesaucās mans labais skolotājs. — Citādi jauneklis būs spiests slēpt savu atjautīgo prātu, lai nekaitētu mātes labajai slavai. Un, ja jūs šo sievieti pazītu, jūs domātu tāpat kā es, ka viņai nekad nav bijušas nekādas darīšanas ar nevienu silfu; viņa ir krietna kristiete, kas nekad nav stājusies miesīgos sakaros ar nevienu citu kā tikai pašas vīru, un tiklība ir lasāma jau viņas sejā. Šai ziņā viņa ļoti atšķiras no kādas citas cepešnieces Koniana kundzes, par kuru manas jaunības laikā klīda visādas baumas gan Parīzē, gan provincē. Vai jūs neesat par viņu dzirdējis, kungs? Viņu lenca kāds Marieta kungs, kas vēlāk kļuva par d'Anžerviljē kunga sekretāru. Tas bija pilnmiesīgs vīrs, kas pēc katras tikšanās ar savu sirdsdāmu uzdāvināja viņai par piemiņu kādu dārglietu — gan lotringiešu krustiņu vai svētbildīti, gan pulksteni vai kakla ķēdīti, vai smalku mutautiņu, vēdeklīti, lādīti. Iemīļotās dēļ kavalieris aptīrīja Senžermēnas gada tirgus juvelierus un veļas tirgotavas, tā ka beidzot cepešnickam, redzot savu lauleni izgreznotu kā relikviju šķirstiņu, radās aizdomas, ka tā nav godīgi iegūta manta. Viņš sāka sievu izsekot un drīz vien pārsteidza to ar mīļāko. Jāteic, ka vīrs bija nejauks greizsirdis. Viņš aizsvilās dusmās un tā neko neguva, bet panāca gluži pretējo. Jo mīlas pārītis, kam apnika viņa bļaustīšanās, nozvērējās tikt no viņa vaļā. Marieta kungam bija iespaidīgi sakari. Viņš izgadaja pavēli par nabaga Koniana kunga arestu. Pa to starpu nodevīgā cepešniece sacīja vīram:

«Lūdzu aizvediet mani nākamsvētdien zaļumos paēst pusdienas. Jaukais izbraukums man sagādātu neizsakāmu prieku.»

Cepešniece lūdza mīļi un neatlaidīgi. Glaimotais vīrs apsolīja izpildīt viņas vēlēšanos. Kad pienāca svētdiena, tie abi iekāpa izgrabējušos ormaņa ratos, lai dotos uz Poršeroniem *. Bet viņi bija tikko sasnieguši Rulu, kad vairāki tiesas kalpi pēc Marieta pavēles sagrāba vīru un aizveda uz Bisetru *, no kurienes viņu nosūtīja uz Misisipi, kur viņš ir vēl tagad. Par to sacerēta dziesmiņa, kas j^eidzas tā:

Gudrs vīrs un patīkams Piemiedz acis, paliek rāms: Labāk lai dzeļ ļaužu mēles Nekā Misisipi dēles.

Un tā, bez šaubām, ir visveselīgākā mācība, ko var izlobīt no cepešnieka Koniana piemēra.

Runājot par pašu notikumu, jāteic, ka Petronija * vai Apuleja stāstījumā tas varētu līdzināties labākajai milētiešu fābulai. Mūsdienu rakstnieki nesasniedz seno autoru līmeni eposā un traģēdijā. Bet, ja mēs arī stāsta žanrā nepārspējam grieķus un romiešus, tad tur nebūt nav vainojamas Parīzes dāmas, kas ar dažādām attapīgām viltībiņām un jauku izdomu nemitīgi gādā par bagātīgu vielu. Jūs, protams, zināt Bokačo noveļu krājumu; izklaidēšanās dēļ esmu to bieži pāršķirstījis un varu apgalvot, ka, dzīvodams mūsdienu Francijā, šis florencielis būtu no Koniana nelaimes izveidojis sižetu savam visjocīgākajam stāstam. Es turpretī par to ieminējos šeit pie galda tikai tāpēc, lai pretstatā jo spožāk atmirdzētu Leonāra Menetrjē kundzes tikumība; viņa ir savas cepešmājas gods, tāpat kā Koniana kundze bija kauna traips. Uzdrošinos apgalvot, ka Menetrjē kundze nekad nav pārkāpusi necilos un ikdienišķos tikumus, kādus liek ievērot laulība — vienīgais no visiem septiņiem sakramentiem, kas nav nopietni ņemams.

—  To es neapstrīdu, — d'Astaraka kungs atteica. — Taču šī dama, Menetrjē kundze, pelnītu vēl lielāku cieņu, ja, sekodama Semiramidas *, Olimpijas* un lielā pāvesta Silvestra II mātes piemēram, būtu bijusi sakaros ar kādu silfu.

—  Ai kungs, jūs pastāvīgi pieminat silfus un salamandras. Sakiet atklāti => vai jūs kādu no tiem jebkad esat redzējis?

—  Jā, tāpat, kā redzu jūs, — d'Astaraka kungs atbildēja, — un pat vēl tuvāk, ja runājam par salamandrām.

—   Kungs, ar to vel nepietiek, lai ticētu tādu būtņu esamībai, kas ir pretrunā ar mūsu svētās baznīcas mācību, — mans labais skolotājs iebilda. — Jo cilvēku var savaldzināt ilūzijas. Acis un visi mūsu jutekļi ir tikai maldu vēstneši un melu paudēji. Tie drīzāk mūs apmāna nekā izglīto. Tie rāda mums tikai neskaidrus un ātri gaistošus tēlus. Patiesību tie nespēj uztvert, tā ir neredzama, tāpat kā neredzams ir mūžīgais pirmcēlonis, no kura tā izriet.

—   O! Es nezināju, ka jūs protat filozofēt un tik atjautīgi spriest, — d'Astaraka kungs iesaucās.

—   Taisnība, — mans labais skolotājs atbildēja, — ir dienas, kad mans gars mēdz būt daudz smagnējāks un to vairāk pievelk galds un gulta. Bet šonakt es sasitu pudeli pret kāda muitnieka galvu, un tālab mani jutekļi ir ārkārtīgi moži. Jūtos spējīgs izkliedēt rēgus, kas jūs apsēduši, un aizpūst visu šo dūmoni. Jo galu galā, kungs, silfi taču ir tikai jūsu smadzenēs izperināti rēgi!

D'Astaraka kungs ar laipnu mājienu viņu apklusināja un sacīja:

—   Piedodiet, abata kungs, vai jūs ticat dēmoniem?

—   Uz šo jautājumu man nav grūti atbildēt, —mans labais skolotājs atteica. — Es ticu visam, kas par dēmoniem rakstīts svētajās grāmatās, un kā māņticību un maldus noraidu visas burvestības, amuletus, ļauno garu izdzīšanu un zintniecību. Svētais Augustīns māca, ka svētajos rakstos izteiktais mudinājums pretoties dēmoniem saprotams tā, ka mums jāpretojas savām kaislībām un mēs nedrīkstam dot vaļu savām iekārēm. Nekas nav vairāk nicināms kā visas šīs pasakas par velniem, ar ko kapucīnieši biedē vientiesīgas sieviņas.

—   Redzu, ka jūs cenšaties domāt kā godprātīgs cilvēks, — d'Astaraka kungs sacīja. — Jūs nīstat mūku rupjo māņticibu tikpat stipri kā es. Bet dēmoniem jūs tomēr ticat, man nebija grūti izvilināt jums šo atzīšanos. Tad ziniet, ka dēmoni nav nekas cits kā silfi un salamandras. Nezināšana un bailes tos izķēmojuši cilvēku nabadzīgajā fantāzijā. īstenībā tie ir skaisti un tikumīgi. Tā kā neesmu vēl pilnīgi pārliecināts par jūsu tikumu šķīstību, nerādīšu jums ceļus, kas aizved pie salamandrām; turpretī nekas mani nekavē iepazīstināt jūs, abata kungs, ar silfiem, kas dzīvo gaisa klajumos un labprāt sazinās ar cilvēkiem, un turklāt izturas tik labvēlīgi un sirsnīgi, ka tos var droši nosaukt par palīdzīgiem gariem. Tie ne tikvien negrūž mūs pazušanā, kā domā teologi, kuri uzskata tos par velniem, bet, tieši pretēji, aizstāv un pasarga savus zemes draugus no visām briesmām. Es jums varētu ar neskaitāmiem piemēriem pierādīt, cik liela ir viņu sniegtā palīdzība. Taču, tā kā visur jāzina mērs, atļaušos minēt tikai vienu gadījumu, ko pats esmu dzirdējis no maršala de Gransē laulātās draudzenes. Viņa bija jau krietni pāri pusmūžam un vairākus gadus nodzīvojusi kā atraitne, kad reiz naktī viņu gultā apciemoja silfs un sacīja: «Kundze, lieciet pārmeklēt sava nelaiķa vīra drēbju skapi. Tur kāda uzvalka bikšu kabatā atrodas vēstule, kas varētu pazudināt jūsu un manu draugu de Roša kungu, tiklīdz tās saturs kļūtu zināms. Lieciet vēstuli atnest un papūlieties to sadedzināt.»

Maršala kundze apsolīja paklausīt padomam un apjautājās silfam, kā nelaiķa maršalam klājas. Taču gars, neko neatbildējis, pazuda. No rīta pamodusies, kundze pasauca istabenes un lika paraudzīties, vai skapī vēl nekarājas maršala uzvalki. Kalpones atbildēja, ka tur vairs neesot neviena paša apģērba gabala un ka sulaiņi visas nelaiķa drēbes pārdevuši lietotu mantu uzpircējam. Maršaliene bargi pavēlēja meklēt tikmēr, kamēr atradīsies kaut viens bikšu pāris.

Izvandījušas visus kaktus, kalpones beidzot atrada ļoti vecas, pēc senas modes šūtas melna tafta bikses ar cilpiņām un aiznesa maršala kundzei, kas iebāza roku vienā no bikšu kabatām un izvilka vēstuli, kuru izlasījusi viņa atskārta, ka tā dod vairāk nekā pietiekamu iemeslu ieslodzīt de Roša kungu Valsts cietumā. Ne brīdi nevilcinādamās, viņa iemeta vēstuli ugunī. Tā nu šo augstmani izglāba krietnie draugi — silfs un maršaliene.

Kā jums šķiet, abata kungs, vai tā mēdz rīkoties dēmoni? Bet nu es jums pastāstīšu vēl vienu gadījumu, pret kuru jūs nepaliksit vienaldzīgs un kurš noteikti aizkustinās jusu zinātnieka sirdi. Jums, protams, nav noslēpums, ka Dižonas akadēmijā darbojas daudzi gudri vīri. Viens no tiem, kura vārds jums nevar būt svešs un kurš dzīvoja pagājušajā gadsimtā, strādāja augām naktīm, gatavodams Pindara * darbu izdevumu.

Reiz, līdz rītausmai nosēdējis pie pieciem pantiem, kuru jēgu nekādi nespēja izlobīt, jo teksts bija visai juceklīgs, viņš ap pirmajiem gaiļiem izmisis iemiga. Kamēr zinātnieks gulēja, kāds silfs, kas viņam bija ļoti pieķēries, garā aiznesa viņu uz Stokholmu, ieveda karalienes Kristīnas pilī, ielaida bibliotēkā un, paņēmis no plaukta Pindara manuskriptu, atšķīra grūto vietu. Tur attiecīgajiem pieciem pantiem bija divi trīs labi paskaidrojumi, kas padarīja saturu pilnīgi saprotamu.

Aiz pārmērīga prieka mūsu zinātnieks pamodās, uzšķīla uguni un tūlīt ar zīmuli pierakstīja pantus, kā tos bija paturējis atmiņā. Pēc tam viņš atkal iegrima dziļā miegā. Otrā diena, pārdomādams nakts piedzīvojumu, viņš nolēma noskaidrot visu pieredzēto. Tai laikā Zviedrijas karaļa galmā uzturējās Dekarta kungs, kurš karalieni iepazīstināja ar savu filozofiju. Mūsu pindarists pazina Dekarta kungu, taču bija tuvākās attieksmēs ar Zviedrijas karaļa sūtni Francijā Šanī kungu. Izmantodams sūtņa palīdzību, viņš nosūtīja Dekarta kungam vēstuli ar lūgumu pārliecināties un paziņot, vai karalienes bibliotēka Stokholma patiešām atrodams Pindara manuskripts ar norādīto variantu. Dekarta kungs, kas bija ārkārtīgi pieklājīgs cilvēks, atbildēja Dižonas akadēmiķim, ka majestātei patiešām piederot šāds manuskripts ar minēto piecu pantu variantu, kuru viņš pats esot lasījis.

D'Astaraka kungs, kas, stāstīdams šo notikumu, bija mizojis ābolu, tagad uzlūkoja abatu Kuaņāru, lai papriecātos par savu vārdu panākumiem.

Mans labais skolotājs smaidīja.

—   Kungs, — viņš sacīja, — es saprotu, ka esmu lolojis veltīgas cerības un jūs no saviem māņiem neatteiksities. Nav ko noliegt, jus mums attēlojāt izdarīgu silfu, un es vēlētos, kaut man būtu tikpat jauks sekretārs. Viņa palīdzība man īpaši noderētu divās trijās vietās Zosimas Panopolieša manuskriptā, kur autors izsakās sevišķi neskaidri. Vai jūs nevarētu pateikt, kā vajadzības gadījumā izsaukt sev tikpat izveicīgu silfu bibliogrāfu, kāds bija Dižonas akadēmiķim?

D'Astaraka kungs ļoti nopietni atbildēja:

—     So noslēpumu jums labprāt uzticēšu, abata kungs. Bet es brīdinu: ja to izpaudīsit nejēgām, jus gaida droša bojā eja.

—  Par to neraizējieties, — abats sacīja, — man Joti gribas uzzināt tik skaistu noslēpumu, lai gan, atklāti runājot, es no tā negaidu nekāda labuma, jo neticu jūsu siltiem. Tātad pamāciet mani, lūdzu.

—  Jūs to prasāt? — kabalists atjautāja. — Labi, tad klausieties: kad jums ievajagas silfa palīdzības, izsakiet tikai vārdu «Agla». Un tūlīt pie jums atlidos gaisa dēli. Bet iegaumējiet, abata kungs, ka šis vārds jāizrunā ar sirdi un lūpām un ka brīnumspēku tam piešķir ticība. Bez ticības tas ir tikai tukša skaņa. Un tā, kā es to nupat izrunāju, neieliekot tajā ne dvēseli, ne īstu vēlēšanos, šis vārds pat manā mutē negūst spēku, un varbūt tikai daži gaismas bērni, to izdzirduši, ieslīdēja istabā kā vieglas, mirdzošas ēnas. Es tos drīzāk nojautu nekā redzēju lidināmies virs aizkariem, un, tikko parādījušies, tie atkal pazuda. Nedz jūs, nedz jūsu skolnieks pat nenoskārtāt to klātbūtni. Bet, ja es izrunātu maģisko vārdu ar patiesu izjūtu, jūs redzētu siltus parādāmies pilnā spožumā. Viņi ir apburoši skaisti. Esmu jums, abata kungs, atklājis lielu un derīgu noslēpumu. Vēlreiz brīdinu: to nedrīkst neapdomīgi izpaust. Un neaizmirstiet par abatu Vilāru*, ko silfi nogalināja uz Lionas ceļa, tāpēc ka viņš bija atklājis to noslēpumus.

—  Uz Lionas ceļa, — mans labais skolotājs noteica. — Cik dīvaini!

Bet d'Astaraka kungs, kā parasts, negaidot mūs atstāja.

—   Es vēlreiz uzkāpšu dižajā bibliotēkā, —abats sacīja, — kur izjutīšu skaudru baudījumu un ko nekad vairs neredzēšu. Neaizmirstiet, Iesmagriezi, mijkrēslī jums-jābūt Gaņu laukumā.

Apsolījos nenokavēt. Šimbrīžam biju nodomājis ieslēgties savā istabā un uzrakstīt vēstules d'Astaraka kungam un mīļajiem vecākiem, lai viņi man piedod, ka aizbraucu neatvadījies, jo esmu spiests bēgt no Parīzes dēkas dēļ, kurā neesmu tik daudz vaininieks, cik upuris.

Bet jau kāpnēs es izdzirdēju krākšanu, kas skanēja no manas istabas, un, durvis pavēris, ieraudzīju d'Anktila kungu cieši aizmigušu manā gultā ar zobenu galvgali un uz segas izmētātām spē|u kārtīm. Vienu mirkli man uznāca kārdinājums nogalināt muižnieku ar viņa paša zobenu, taču tūlīt atmetu šo domu; atstāju viņu guļam un pat savās bēdās pavīpsnāju, atceroties Jaeli, kas sēdēja aiz trim atslēgām un nevarēja ar viņu satikties.

Nolēmu uzrakstīt vēstules sava labā skolotāja istabā un, tur ieiedams, izbiedēju piecas sešas žurkas, kas, uz naktsgaldiņa uzrāpušās, grauza Boēciju. Uzrakstīju vēstuli d'Astaraka kungam un māmuļai un sacerēju gaužām aizkustinošu vēstījumu Jaelei. Pārlasīju to un slacīju asarām. «Varbūt neuzticīgā tām pievienos ari savas,» es nodomāju.

Pēc tam, noguruma un grūtsirdības mākts, atlaidos sava labā skolotāja cisās un drīz vien ieslīgu tādā kā pusmiegā, ko satrauca vienlaikus saldkaisli un drūmi murgi. No tiem mani atpestīja nerunīgais Kritons, kas, ienācis istabā, sniedza man uz sudraba paplātes raibu, saņurcītu papīrīti, uz kura neveikla roka ar zīmuli bija uzrakstījusi dažus vārdus. Arā mani kāds gaidot ļoti steidzami nokārtojama jautājuma dēļ. Zīmītei bija paraksts: «Neievērojamais kapucīnietis brālis Eņģelis.» Steidzos ārā pa zaļajām durtiņām un uz ceļa grāvja malā ieraudzīju sēžam brāli Eņģeli, nožēlojamu un sagumušu. Mūkam pat nebija spēka uzrausties kājās, kad es pieskrēju klāt, un viņš pacēla pret mani savas lielās suņa acis, kas, asaru aizmiglotas, bija kļuvušas gandrīz cilvēcīgas. Dziļas nopūtas cilāja viņa bārdu un krūtis. Viņš ierunājās sāpju pilnā balsī:

— Ak vai, Zaķa kungs! Babilonai ir pienākusi pārbaudījumu stunda, ko pravieši sludināja. Pēc de la Geritoda kunga iesniegtās sūdzības policijas priekšnieka kungam Katrīnas jaunkundzi aizveda uz patversmi un no turienes ar nākamo transportu izsūtīs uz Ameriku. To es uzzināju no Žanetes liras spēlētājas, kas tieši tobrīd, kad patversmē iebraukuši rati ar Katrīnu, no turienes izlaista; viņa tur tika turēta kādas kaites dēļ, kas tagad ar dakteru māku izdziedēta, ja dievs tā būs vēlējis! Bet Katrīna bez žēlastības tiks izsūtīta uz salām.

Šos vārdus pateicis, brālis Eņģelis sāka nevaldāmi raudāt. Velti izmēģinājies apturēt mūka asaras ar mierinošiem vārdiem, es jautāju, vai viņam cits nekas man nav sakāms.

—   Ak vai, 2aka kungs! — viņš atbildēja. — Svarīgāko esmu jums pateicis, un pārējais lidinās man pa galvu kā dieva gars virs ūdeņiem. Tas nav tikai salīdzinājums, man patiešām galvā ir viens vienīgs juceklis. Katrīnas nelaime man laupījusi saprašanu. Tomēr man laikam vajadzēja jums pavēstīt kādu ļoti svarīgu ziņu, ja jau es uzdrošinājos tuvoties šai nolādētajai mājai, kur jūs dzīvojat kopā ar visādiem velniem. Noskaitījis svētā Franciska lūgšanu, es ar šausmām uzdrīkstējos ķerties pie durvju veserīša, lai iedotu sulainim zirnīti, ko rakstīju jums. Nezinu, vai varējāt to salasīt, jo es ne visai veikli protu vilkt burtus. Arī papīrs nebija rakstīšanai piemērots, bet mūsu svētajam ordenim par godu mēs nedzenamies pēc šolaiku tukšās lepnības. Vai man! Katrīna patversmē! Katrīnu izsūtīs uz Ameriku! Vai tas nesatricina viscietāko sirdi? Pat Žanete lēja gaužas asaras, lai gan apskauž Katrīnu, kas ar savu jaunību un skaistumu ir daudz pārāka par viņu, tāpat kā svētais Francisks* svētumā pārspēj visus citus svētlaimīgos. Ai Zaķa kungs! Katrīna Amerikā! Neizdibināmi ir tā kunga ceļi! Ak vai! Tik tiešām mūsu ticība ir īsta un ķēniņš Dāvids pareizi sacījis, ka mēs esam līdzīgi zālei laukā, jo Katrīna ir patversmē! Akmeņi, uz kuriem sēžu, ir laimīgāki par mani, kauču esmu ģērbies kristīga cilvēka un pat mūka drēbēs. Katrīna patversmē!

Mūks atkal sāka skaļi šņukstēt. Nogaidīju, kamēr viņa bēdu gāzma pāriet, un apjautājos, vai nav kādas vēstis no maniem dārgajiem vecākiem.

—   Zaķa kungs, — kapucīnietis atbildēja, — tieši jūsu vecāki sūta mani pie jums steidzamā uzdevumā. Un es jums teikšu, ka viņi nemaz nav laimīgi, un tur vainīgs pats saimnieks Leonārs, jūsu tēvs, kurš katru mīļu dieniņu, ko dievs viņam dāvā, pavada, plītējot un kārtis spēlējot. Un pēc ceptām zosīm un vistām smaržojoši dūmi vairs nekāpj tā kā agrāk pret «Karalienes Pīļpleznas» attēlu, kas sērīgi šūpojas mitrajos vējos, pa pusei rūsas saēsts. Kur ir tie laiki, kad jūsu tēva cepešmaja piepildīja ar tīkamu aromātu visu Svētā Jēkaba ielu no «Mazā Bakha» līdz «Trim jaunavām»? Kopš cepešmājā kāju spēris šis burvis, it viss tur panīkst, ka lopi, tā cilvēki; to dara ļaunā acs. Un dieva atmaksa nu nāk pār šo namu, kas tik laipni uzņēma resno abatu Kuaņāru, bet mani padzina. Visa ļaunuma sākums bija abats Kuaņārs, kas lepojās ar savām plašajām zināšanām un smalkajām parašām. Bet lepnība ir visu grēku sakne. Un jūsu bezgrēcīgā māmiņa, 2aka kungs, dziļi alojās, neapmierinādamās ar to, ko es jums aiz tuvāku mīlestības mācīju, lai jūs priekšdienās būtu sagatavots pārzināt virtuvi, rīkoties ar speķojamo adatu un nest cepešnieku brālības karogu pēc jūsu tēva kristīgās nāves, kura nemaz nebūs tik ilgi jāgaida, jo mūsu dzīve nav mūžīga, turklāt viņš bez mēra dzer.

Gluži saprotams, ka šīs vēstis mani dziļi skumdināja. Mūka asaru straumei piejaucās arī manas asaras. Tomēr es apjautājos, kā klājas manai mīļajai māmuļai.

Viņš atbildēja:

— Dievs, kam labpatika uzsūtīt bēdas Raelei * Ramā *, uzsūtīja jūsu mātei, Žaka kungs, visādus sird ēstus kā viņas pašas pārmācīšanas labad, tā arī lai sodītu cepešnieku Leonāru par smago grēku, ko tas izdarīja, nežēlīgi padzīdams mani un līdz ar mani pašu Jēzu Kristu no savas cepešmājas. Lielāko daļu pircēju, kas vēlas iegādāties putnu cepeti vai pastēti, dievs tas kungs ir aizraidījis pie Koniana kundzes meitas, kura griež iesmu Svētā Jēkaba ielas otra galā. Jūsu mātes kundzei ar sirdssāpēm jāsaprot, ka dievs dāvājis savu svētību namam ielas otrā galā par zaudējumu Leonāru namam, kur tagad apmeklētāji iegriežas tik reti, ka tā sliekšņa akmens jau sāk pārklāties ar sūnām. Šais pārbaudījumos spēku izturēt jūsu māmuļai dod pirmām kārtām viņas dievbijība un ticība svētajam Franciskam, otrām kārtām — apziņa, ka jūs tiekat dzīvē uz priekšu un valkājat pie sāniem zobenu kā īsts muižnieks.

Taču otrais mierinājums ir kļuvis stipri vājāks, kopš šorīt cepešmājā jūs meklēja sardzes viri, lai aizvestu uz Bisetru, kur jums pāris gadiņu nāktos pastrādāt ģipšakmens lauztuvē. De la Geritoda kungam jūs nodeva Katrīna, taču nevajag viņu par to nosodīt: kā kristīgai sievietei viņas pienākums bija runāt patiesību. Katrīna nosauca jūs un abatu Kuaņāru kā līdzvainīgos noziegumā un sīki attēloja šausmu nakts slepkavības un kautiņu. Bet — ak vai! — vaļsirdība neko nelīdzēja, un viņu aizveda uz patversmi. Šausmīgi par to pat iedomāties!

Ticis savā stāstā tik tālu, mūks saķēra galvu un atkal sāka raudāt.

Bija jau satumsis. Baidījos nokavēt satikšanos. Tāpēc izvilku brāli Eņģeli no grāvja, kur viņš bija ievēlies, nostādīju uz kājām un lūdzu stāstīt tālāk visu, kas stāstāms, kamēr pa Senžermēnas ceļu abi kopa aizstaigāsim līdz Gaņu laukumam. Brālis labprāt paklausīja un, bēdīgi steberēdains man blakus, lūdzās, lai palīdzu atšķctinat domu mudžekli viņa galvā. Teicu, lai viņš sāk no tās vietas, kad cepešmājā ienāca sardzes vīri mani arestēt.

—  Jūs neatraduši, — mūks turpināja, — viņi gribēja jūsu vietā aizvest tēvu. Saimnieks Leonārs teicās nezinām, kur jūs slēpjaties. Mātes kundze apgalvoja un apzvērēja to pašu. Lai dievs viņai piedod, Žaka kungs! Viņa taču deva nepatiesu zvērestu. Sardzes vīri jau kļuva nikni. Tad jūsu tēvs veda viņus pie prāta, aicinādams iedzert. Galu galā tie šķīrās visai draudzīgi. Pa to laiku jūsu mate bija uzmeklējusi mani pie «T rim jaunavām», kur es saskaņā ar mūsu svētā ordeņa noteikumiem vācu žēlastības dāvanas. Viņa skubināja mani steigties pie jums un pateikt, lai jūs nekavējoties bēgat projām, jo viņa baidās, ka policijas priekšnieks drīz vien atklās, kur jūs mītat.

Klausoties bēdīgajās ziņās, sāku iet ātrāk, un pēc īsa brīža mēs jau bijām pārgājuši pāri Neijī tiltam.

Kad bijām uzkāpuši pa diezgan stāvo nogāzi kalnā, no kura varējām saskatīt Gaņu laukuma vīksnas, kapucīnietis turpināja vārgā balsī:

—  Mātes kundze īpaši piekodināja brīdināt par draudošajām briesmām un lūdza nodot jums maisiņu, ko es paslēpu zem apmetņa. Bet es to vairs nevaru atrast, — viņš piebilda, aptaustījis sevi no visām pusēM. — Un, saprotiet pats, kā lai es vispār vairs kaut ko atrodu, ja esmu pazaudējis Katrīnu? Viņa pielūdza svēto Francisku un bagātīgi dalīja žēlastības dāvanas. Tomēr ar viņu apgājās kā ar ielas staiguli un tagad noskūs viņai galvu, un šaušalīgi iedomāties, ka nu gan viņa izskatīsies kā cepurnieču manekens un tādā izskatā tiks iesēdināta kuģī, kas dosies uz Ameriku, kur viņa nomirs no drudža, ja vien cilvēkēdāji viņu neapēdīs!

Kad brālis Eņģelis nopūzdamies beidza runāt, mēs jau bijām sasnieguši laukumu. Pa kreisi, virs divās rindās sastādītām vīksniņām, redzēja «Sarkanā zirga» iebraucamās vietas šīfera jumtu un bēniņu lodziņus ar trīšiem, bet koku lapotne nenoslēpa līdz galam atvērtos vārtus.

Sāku iet lēnāk, un mūks atkal noslīga zemē kāda koka pakājē.

—  Brāli Eņģeli, — es atgādināju, — jūs runājāt par maisiņu, ko māmuļa lūgusi nodot man.

—   Patiešām lūdza nodot, — mūks atbildēja, — un es maisiņu tik labi noglabāju, ka nevaru iedomāties, kur; bet ziniet, 2aka kungs, ka es to varēju pazaudēt vienīgi aiz pārmērīgas piesardzības.

Centos kapucīnieti pārliecināt, ka maisiņš nav pazudis un es pats palīdzēšu meklēt, ja viņš to tūlīt neatradīs.

Mani vārdi un balss noskaņa ietekmēja mūku, viņš izvilka no apmetņa krokām plānu katūna maisiņu, ko negribīgi pasniedza man. Atradu tajā sešas livras vienā gabalā un Šartras melnās dievmātes grēku atlaides monētu, ko noskūpstīju, liedams aizkustinājuma un nožēlas asaras. Pa to laiku mūks no visām kabatām vilka ārā veseliem žūkšņiem krāsainas svētbildītes un ar bezgaumīgām vinjetēm rotātas lūgsnu lapiņas. Viņš izraudzījās dažas lapiņas un uzdāvināja man, jo tieši tās, pēc viņa domām, esot visnoderīgākās svētceļniekiem, jūras braucējiem un visiem, kam jāklīst apkārt svešumā.

—  Tās ir apsvētītas, — kapucīnietis teica, — un varen labi palīdz nāves briesmās, kā arī pret visādām kaitēm, vienalga, vai tās noskaita skaļā balsī vai

uzliek virsū slimajai vietai. Es jums tās dāvinu, 2aka kungs, aiz dieva mīlestības. Neaizmirstiet arī jūs pasniegt man kādu žēlastības dāvanu. Atcerieties, ka es ubagoju labā svētā Franciska vārdā. Svētais jūs katrā ziņa aizstāvēs, ja jūs palīdzēsit viņa visnecilākajam dēlam, kāds tieši esmu es.

Kamēr viņš tā runāja, es dziestošajā dienas gaismā redzēju pa «Sarkanā zirga» vārtiem izbraucam četrjūga karieti, kas, pātagām plīkšķot un zirgiem dižājoties, apstājās uz lielceļa pavisam netālu no koka, zem kura sēdēja brālis Eņģelis. Tad ievēroju, ka tā nebija kariete, bet gan lieli, četrvietīgi, segti ceļojuma rati ar mazu nodalījumu priekšpusē. Biju jau labu brīdi pētījis ratus, kad ieraudzīju kāpjam augšā pa nogāzi d'Anktila kungu un Jaeli ar aubiti galvā un vairākiem sainīšiem zem apmetņa; pats pēdējais nāca Kuaņāra kungs, stiepdams vairākus, vecos polemiskos rakstos ietītus sējumus. Viņiem tuvojoties, pasta puiši nolaida karietes abus kāpšļus, un mana burvīgā mīļākā, parāvusi uz augšu kuplos, stīpotos brunčus, rausās iekšā priekšējā nodalījumā, d'Anktila kungam piepalīdzot.

Šo ainu redzot, es drāzos viņiem klāt, saukdams:

—   Pagaidiet, Jaele! Pagaidiet, kungs!

Taču pavedējs vēl stiprāk pagrūda neuzticīgo milnieci, kuras valdzinošie apaļumi pēc brīža pazuda kariete. Tad, grasīdamies viņai sekot, jau uzlicis kāju uz kāpšļa, viņš izbrīnījies paskatījās manī:

—   Ā! lesmagrieža kungs! Jūs laikam gribat atņemt man visas mīļākās! Pēc Katrīnas vēl Jaeli! Gluži it ka derības noslēdzis! i

Es pat nedzirdēju viņa vārdus, tikai vienā laidā saucu Jaeli, kamēr brālis Eņģelis, atstājis vīksnas pavēni un tagad atslējies pret karietes durtiņām, piedavāja d'Anktila kungam svētā Roha * attēlus, lūgsnu, kas jāskaita, apkaļot zirgus, lūgšanas vārdus pret karsoni un žēlabainā balsī diedelēja dāvanas.

Tā es būtu nostāvējis visu nakti, saukdams Jaeles vārdu, ja mans labais skolotājs nebūtu mani satvēris un iestūmis karietes galvenajā nodalījumā, kur pēc tam iekāpa arī pats.

—   Atstāsim viņus priekšējā nodalījumā, — abats sacīja, — un ceļosim mēs abi ar ērtībām, paliekot šeit. Es jūs ilgi mekleju, Iesmagriezi, un, nav ko slēpt, mēs būtu aizbraukuši bez jums, bet beidzamajā brīdī es jūs ieraudzīju koka paēnā kopā ar kapucīnieti. Mēs nedrīkstējām ilgāk kavēties, jo de la Geritoda kungs pavēlējis mūs par katru cenu atrast. Un viņam ir plaši sakari: viņš aizdod naudu pašam karalim.

Kariete jau ripoja, un brālis Eņģelis, pieķēries pie durtiņām, roku izstiepis, ubagodams skrēja mums līdzi.

Atslīgu spilvenos.

—   Ak vai, mans kungs! — es iesaucos. — Jūs taču teicāt, ka Jaele ieslēgta aiz trim atslēgām.

—   Uz to, dēls, nevajadzēja pārāk paļauties, — mans labais skolotājs atbildēja, — jo sievietes tikai pasmejas par greizsiržiem un viņu atslēgām. Un, ja durvis aizslēgtas, viņas izlec pa logu. Jūs nevarat iedomāties, Iesmagriezi, mans dēls, cik tālu sniedzas sievietes viltus. Senie rakstnieki to attēlojuši ar brīnišķīgiem piemēriem, un vairākus tādus jūs atradīsit Apuleja grāmata, kur tie kā sāls graudiņi izkaisīti pa visām «Metamorfozām». Taču vel labāk sievietes viltu parāda kāda arābu pasaka, ar kuru Galana * kungs pirms neilga laika iepazīstinājis Eiropu un kuru es jums atstāstīšu:

«Kādu dienu Tatārijas sultāns Sariars un viņa brālis Šahzenans, pastaigādamies pa liedagu, pēkšņi ieraudzīja virs viļņiem paceļamies melnu stabu, kas virzījās uz krasta pusi. Brāļi redzēja, ka tas ir viens no niknākajiem gariem, varena auguma milzis, kas nesa uz galvas stikla lādi, aizslēgtu ar četrām dzelzs atslēgām. Skats iedvesa tādas šausmas, ka brāļi steidzās paslēpties tuvēja koka žuburā. Pa to laiku Gars izkāpa krastā un nolika lādi tieši zem koka, kurā bija paslēpušies abi prinči. Pēc tam viņš pats apgūlās paēnā un drīz vien aizmiga. Viņa kājas stiepās līdz jūrai un elpa sašūpoja zemi un debesis. Kamēr viņš tik briesmīgā kārtā atdusējās, lādes vāks pavērās un no tās izkāpa apbrīnojami skaista milzu auguma kundzene. Viņa pacēla galvu …»

Šai vielā es pārtraucu stāstu, kam tikai ar pūlēm varēju sekot.

—    Kā jūs domājat, kungs, — es iesaucos, — ko Jaele un d'Anktila kungs patlaban saka viens otram, sēdēdami divatā?

—   Nezinu, — mans labais skolotājs atbilcļēja. -— Kas mums gar to daļas, tā ir viņu darīšana! Bet turpināsim arābu pasaku, kurā ir dziļa jēga. Jūs, Iesmagriezi, mani neapdomīgi pārtraucāt tai brīdī, kad dāma, pacēlusi galvu, ieraudzīja abus augstmaņus koka žuburā, kur tie bija paslēpušies. Viņa tiem pamāja, lai kāpj zemē; redzēdama, ka tie vilcinās, izjuzdami vienlaikus vēlēšanos paklausīt tik daiļas kundzenes aicinājumam un bailes tuvoties briesmīgajam milzim, viņa klusā, taču noteiktā balsī sacīja: «Tūlīt kāpiet zemē, vai es pamodināšu Garu!» Pēc viņas valdonīgā un apņēmīga izskata brāļi saprata, ka tie nav tukši draudi un ka visdrošāk un arī vispatīkamāk ir kāpt lejā. To viņi darīja, cik iespējams, uzmanīgi, lai neuzmodinātu Garu. Kad viņi bija zemē, dāma paņēma viņus aiz rokas un, pagājusi gabaliņu tālāk zem kokiem, lika viņiem skaidri noprast, ka ir gatava tūlīt atdoties kā vienam, tā otram. Prinči ļoti labprāt bija ar mieru izpildīt daiļavas iegribu, un, tā kā viņi bija drošsirdīgi vīri, bailes pārāk nesabojāja viņu prieku. Kad kundžene bija sasniegusi, ko vēlējās, viņa, ievērojusi, ka abi brāļi valkā pirkstā gredzenus, lūdza tos atdot. Pēc tam, atgriezdamas pie lādes, kur mājoja, viņa izņēma no tās savērtu gredzenu virkni un parādīja prinčiem.

«Vai zināt, ko nozīmē šī virkne»? viņa jautāja. «Tie ir visu to vīriešu gredzeni, kam esmu izrādījusi tādu pašu labvēlību kā jums. Saskaitiet, te ir deviņdesmit astoņi gredzeni, ko es glabāju par piemiņu. Šim nolūkam lūdzu arī jūsu gredzenus, lai man būtu pilns simts.»

«Tātad redziet,» viņa turpināja, «līdz šim brīdim man jau ir bijis simt mīļāko, par spīti nejaukajam Garam, kas savās raizēs ir tik modrs, ka ne mirkli mani neatstāj. Velti viņš mani ieslēdz stikla lādē un paslēpj jūras dibenā, es viņu krāpju, cik patīk.»

— Šī atjautīgā līdzība mums rāda, — mans labais skolotājs piebilda, — ka sievietes Austrumos, kur tās dzīvo ieslēgtas, ir tikpat viltīgas kā eiropiešu sabiedrībā, kur tās ir brīvas. Ja sieviete kaut ko nodomājusi, tad nav tāda vīra, mīļākā, tēva, aizbildņa vai tēvoča, kas varētu viņu kavēt. Tāpēc nebrīnieties, mans dēls, ka apmānīt veco Mardakaju bija tīrā bērnu spēle Jaelei, kuras samaitātajā raksturā savienojas mūsu netikleņu apķērība ar austrumnieču neuzticību. Kā es nojaušu, dēls, viņa tikpat kāri alkst baudas kā zelta un sudraba un tāpēc ir īsta savas cilts meita.

Viņas skaistums ir skaudrs un dzeļošs, un dažkārt pat es nespēju palikt pret to gluži vienaldzīgs, lai gan vecums, cēlas pārdomas un nemierpilnās dzīves likstas stipri mazinājušas manī patiku uz miesīgām baudām. Pēc tā, ka d'Anktila kunga un Jaeles dēkas izdošanās jūs apbēdina, mans dēls, es redzu, ka jūs daudz asāk nekā es sajūtat iekāres dzeloni un ka sirdi jums plosīt plosa greizsirdība. Tālab jūs nosodāt rīcību, kas, patiesību sakot, ir gan nepiedienīga un pretrunā ar parastajām pieklājības prasibam, taču pati par sevi nenozīmīga vai vismaz tāda, kas necik nepavairo pasaulē jaunumu. Jūs klusībā mani nosodāt par līdzdalību un iedomājaties, ka aizstāvat tikumus, kamēr patiesībā esat savas kaislības uzbrāzmojuma varā. Tā, mans dēls, mēs paši savās acīs izpušķojam savus zemākos instinktus. Cilvēku morālei nav citas izcelsmes. Tomēr atzīstiet, ka būtu žēl tik skaistu meiteni vēl ilgāk atstāt mēnessērdzīgajam vecim. Saprotiet jel, ka jaunais un izskatīgais d'Anktila kungs tik patīkamai būtnei ir daudz vairāk piemērots, un samierinieties ar to, ko aizkavēt jūs nespējat. Šī gudrā atziņa ir sāpīga. Taču vēl sāpīgāk būtu, ja nolaupīta būtu jūsu mīļākā. Tad jūs vārda vistiešajā nozīmē justu, ka asi zobi plosa jūsu miesu, un iztēlē jums rēgotos pretīgas un pārlieku skaidras ainas. Šādam apsvērumam, mans dēls, vajadzētu atvieglot jūsu pašreizējās mokas. Lai nu kā, dzīve ir pārpilna grūtību un bēdu; tieši tāpēc mums ir tiesības cerēt uz mūžīgo svētlaimi.

Tā runāja mans labais skolotājs, kamēr aiz karietes logiem traucās garām karaļa lielceļa vīksnas. Es piesardzīgi noklusēju, ka, vēlēdamies atvieglināt manas skumjas, viņš tās padara vēl skaudrakas un, pats to nenojaušot, aizskar vaļēju brūci.

Mūsu pirmā apstāšanās vieta bija Zivizī, ko sasniedzām no rīta, lietum līstot. Kad iegāju pasta stacijas uzgaidāmajā istabā, Jaele sēdēja kaktā pie kamīna, kur uz iesma cepās pieci seši cāļi. Viņa sildīja pēdas, mazliet atsegdama savas zīda zeķes, un tas mani ārkārtīgi satrauca, jo es sīki iztēlojos visu kāju ar pūtītēm, pūciņām un visādus satriecošus apstākļus. D'Anktila kungs stāvēja, uzlicis elkoni uz viņas krēsla atzveltnes un atbalstījis vaigu delnā. Jaunais augstmanis sauca Jaeli par savu dvēseli un dzīvību un apjautajās, vai viņa neesot izsalkusi, un, kad mīļākā atbildēja, ka esot gan, tas izgāja no istabas dot attiecīgus rīkojumus. Palicis divatā ar neuzticīgo, es cieši ielūkojos viņai acīs, kur atspīdēja kamīna liesmas.

—   Ai Jaele! — es iesaucos. — Jūsu nodevība dara mani tik nelaimīgu, jūs mani vairs nemīlat!

—   Kas jums teica, ka es jūs vairs nemīlu? — viņa atjautāja, pievērsdama man samtainu un liesmojošu skatienu.

—   Bet, jaunkundz, to pietiekami skaidri rāda jūsu izturēšanās!

—   2ak, vai tiešām jūs man nenovēlat Holandes audekla veļu un gravējumiem rotātus sudraba traukus, kas man jādabū no šā muižnieka? Ludzu jums tikai vienu: esiet atturīgs un klusējiet, kamēr viņš izpildīs savus solījumus, un jūs redzēsit, ka būšu pret jums atkal tikpat mīļa kā agrāk, Smilšaines pilī.

—   Vai, Jaele! Kamēr es gaidīšu, sāncensis baudīs jūsu glāstus.

—   Es jūtu, — viņa atbildēja, — ka tas viss nebūs nekas sevišķs un atmiņas par jums neizdzēsīs. Neraizējieties tādu nieku dēļ, tie kļūst nozīmīgi vienīgi jūsu iztēlē.

—   Manā iztēlē tie ir nepanesami! — es iesaucos. — Baidos, ka nespēšu pārdzīvot jūsu nodevību.

Viņa paskatījās manī ar zobgalīgu labvēlību un smaidīdama sacīja:

—     Mīļais draugs, ticiet man, tāpēc mēs ne viens, ne otrs nenomirsim. Padomajiet taču, 2ak, ka man vajadzīga veļa un trauki. Esiet prātīgs, neizrādiet savas jūtas, un es apsolu jūs vēlāk par to atalgot.

Šis cbrības mazliet remdināja manas skaudrās bēdas. Ienāca viesnīcniece un uzklāja uz galda ar lavandu iesmaržinātu galdautu, uzlika alvas šķīvjus, kausus un krūzes. Biju ļoti izsalcis, un, kad d'Anktila kungs, atgriezdamies kopa ar abatu, aicināja mūs mazliet uzkost, es ar vislielāko prieku apsēdos pie galda starp Jaeli un savu labo skolotāju. Baidīdamies, ka mums varbūt jau dzenas pakaļ, mēs no jauna devāmies ceļā, tiklīdz bijām notiesājuši trīs omletes un divus cālēnus. Ievērojot draudošās briesmas, norunājām braukt neapstājoties līdz Sansai, kur nolēmām pavadīt nakti.

Manā iztēlē šī nakts bija drausmīga, jo tai vajadzēja vainagot Jacles nodevību. Pārlieku pamatotās bažas mani satrauca tik ļoti, ka es tikai izklaidīgi klausījos, ko runāja mans labais skolotājs, kuram visniecīgākie ceļojuma starpgadījumi izraisīja apbrīnojamas pārdomas un spriedumus.

Manas bažas nebija vellas. Izkāpuši Sansā, mēs tikko paguvām ieturēt vakariņas nožēlojamā viesnīciņā «Pie bruņotā vīra», kad d'Anktila kungs aizveda Jaeli uz savu guļamistabu, kas atradās blakus manējai, kurā es nespēju ne mirkli aizvērt acis. Gaismai svīstot, piecēlos un, bēgdams no derdzīgās telpas, izgāju ārā un bēdīgs apsēdos vārtu ailē, kur kučieri, kaitēdamies ar kalponēm, dzēra balto vīnu. Tur es nosēdēju divas trīs stundas, pārdomādams savas bēdas. Kariete jau bija iejūgta, kad vārtu velvē parādījās Jaele melnajā apmetnī, aiz aukstuma drebinādamās. Nespēju viņu uzlūkot un nodūru acis. Jaele pienāca klāt, apsēdās man līdzās uz akmens stabiņa un maigi sacīja, lai es neskumstot, ka tas, ko es iztēlojoties diezin cik briesmīgi, "īstenībā esot tīrais nieks, ka vajagot būt prātīgam un tāds gudrs cilvēks kā es nevarot vēlēties, lai sieviete piederētu viņam vienīgajam, ka tādā gadījumā parasti izraugoties tikai mājai saimnieci, kas nav spējīga nevienu savaldzināt ne ar atjautīgu prātu, ne skaistumu, un arī tad vēl vīrietis nevarot būt pavisam drošs.

—   Man jāiet, — viņa piebilda. — Dzirdu d'Anktila soļus uz kāpnēm.

Un .laele uzspieda man uz lūpām ciešu skūpstu, ko paildzināja baiļu sakairinātā baudkāre, jo gluži skaidri jau dzirdēja koka pakāpienus čikstam zem viņas pielūdzēja zābakiem, turklāt šai rotaļā viņa riskēja pazaudēt apsolīto Holandes audeklu un smago sudraba podu.

Kučieris nolaida atsevišķās kupejas kāpsli, bet d'Anktila kungs ieminējās Jaelei, vai nebūtu jautrāk braukt visiem kopā ērtajā, lielajā kupejā, un es tūlīt uztvēru, ka tā ir pirmā zīme, kas liecina par viņa tuvību ar Jaeli, un ka tagad, kad visas viņa vēlēšanās apmierinātas, divvientulība viņam vairs neliekas tik jauka. Mans labais skolotājs bija papūlējies paķert līdzi no «Bruņotā vīra» pagraba dažas pudeles baltā vīna, ko paglabāja zem sēdekļa, un mēs to dzērām, kliedēdami ceļa garlaicību.

Ap pusdienas laiku sasniedzām Zuaņī, kas ir diezgan jauka pilsēta. Paredzēdams, ka man nepietiks naudas līdz ceļojuma beigām, un nespēdams paciest domu, ka manu tēriņu maksās d'Anktila kungs, — to varētu pieļaut vienīgi galīgā trūkumā, — es nolēmu pārdot gredzenu un medaljonu, ko māte man bija dāvinājusi, un sāku skraidīt pa pilsētu, meklēdams zeltkali. Galvenajā laukumā iepretī baznīcai atradu juvelieri, kas savā veikaliņā «Krietnā ticība» pārdeva ķēdītes un krustiņus. Jutos ārkārtīgi pārsteigts, kad ieraudzīju pie letes savu labo skolotāju, kas, iztīdams no papīra piecus sešus nelielus dimantus, jautāja zeltkalim, cik viņš būtu ar mieru par tiem maksāt. Es tūlīt redzēju, ka tie ir tie paši dimanti, ko d'Astaraka kungs mums bija rādījisl

Zeltkalis uzmanīgi apskatīja dārgakmeņus, tad, pāri acenēm uzlūkodams abatu, sacīja:

—   Kungs, šo akmentiņu vērtība būtu ļoti liela, ja tie būtu īsti. Taču tie ir viltoti; nemaz nav vajadzīgs raudzes akmens, lai par to pārliecinātos. Ar šīm stikla krellēm var spēlēties bērni, ja tās neizmanto dievmātes kronim kādā ciema baznīcā, kur tās radītu varenu iespaidu.

Noklausījies atbildi, Kuaņāra kungs savāca dimantus un uzgrieza zeltkalim muguru. Pagriežoties viņš ieraudzīja mani un likās visai apjucis par mūsu sastapšanos. Savas komerciālās darīšanas nokārtoju ātri un, panācis savu labo skolotāju turpat pie veikaliņa, sāku skaidrot viņam, cik ļoti viņš būtu kaitējis saviem biedriem un pats sev, nozagdams dārgakmeņus, kas, viņam par nelaimi, varēja būt arī īsti.

— Mans dēls, — viņš atbildēja, — lai es paliktu bez vainas, dievs gribēja, lai dimanti būtu tikai šķietamība un viltojums. Atzīstos, ka nerīkojos pareizi, tos paņemdams. Jūs redzat manu nožēlu, šo lappusi man gribētos izraut no savas dzīves grāmatas, kurā, vaļsirdīgi runājot, ne visas lapiņas ir tik tīras un neaptraipītas, kā tam vajadzētu būt. Es apzinos, cik šai ziņā mana rīcība ir nosodāma. Taču cilvēkam nevajag pārāk nomocīties ar pašpārmetumiem, kad gadās krist grēkā; šis ir brīdis, kad varu sev sacīt ar slavenā zinību vīra vārdiem: «Neaizmirstiet, ka esat vāji radījumi; to' pārlieku bieži jums pierāda visniecīgākie dieva uzliktie pārbaudījumi, un tomēr tieši dvēseles glābiņa labad jums atgadās tādas vai citādās likstas. Tomēr viss nebūt vēl nav pagalam, ja jūs bieži esat nomākti un jūtat stipru kārdinājumu, un pat tad ne, ja padodaties kārdinājumam. Jūs esat cilvēki, nevis dievs, jūs esat radījumi ar miesu un asinīm, nevis eņģeļi. Kā gan lai jūs spētu vienmēr pastāvēt tikumā, ja pastāvības trūka eņģeļiem debesīs un pirmajam cilvēkam paradīzē?» Vienīgi tādas domām bagātas pārrunas un vaļsirdīgi monologi piederas manai pašreizējai dvēseles noskaņai, lesmagriezi, dēls. Bet vai pēc Šā nelaimīgā soļa, ko es vairs neatkārtošu, tagad nebūtu laiks atgriezties iebraucamajā vietā un kopā ar kučieriem, kas ir vienkārši un biedriski puiši, izdzert pāris pudeļu vietējā vīna?

Piekritu šādam priekšlikumam, un mēs devāmies atpakaļ uz pasta staciju, kur satikām d'Anktila kungu, kas, tāpat kā mēs, nupat bija pārnācis no pilsētas, kur iegādājies kārtis. Viņi ar manu labo skolotāju sāka spēlēt piketu un, kad mēs no jauna devāmies ceļā, abi turpināja spēli karietē. Spēles kaislības dēļ, kas bija pārņēmusi sāncensi, es varēju brīvāk parunāt ar Jacli, laira tagad, novārtā pamesta, labprāt tērzēja ar mani. Šais sarunās guvu ruglu baudījumu. Pārmezdams Jaelei nodevību un neuzticību, es atviegloju savas bēdas, izplūzdams drīz vārgās, drīz niknās žēlabās.

—  Ak vai, Jaele! — es izsaucos. — Atceroties un iztēlojoties mūsu glāstus, kas sniedza man kādreiz visdziļāko prieku, nežēlīgas mokas sagādā doma, «ka šodien jūs pret kādu citu izturaties ta, kā reiz izturējāties pret mani.

Viņa atbildēja:

—   Sieviete nekad neizturas pret visiem vienādi.

Kad es nerimos, bet sāku vēl negantāk zūdīties un izteikt vēl rūgtākus pārmetumus, viņa sacīja:

—   Saprotu, ka esmu jūs apbēdinājusi. Tomēr tas jums nedod iemeslu augu dienu mocīt mani ar savu veltīgo gaušanos.

D'Anktila kungs, zaudējis spēlē, vienmēr bija nejaukā omā. Katra nieka dēļ viņš spīdzināja Jacli, kas, nebūdama no pacietīgajām, draudēja rakstīt tēvocim Mozaīdam, lai tas brauc viņai pakaļ. Sākumā šīs ķildas sagādāja man zināmu prieku un likās kā cerības stars, taču, kad tās atkārtojās aizvien biežāk, es, gluži pretēji, gaidīju tās ar bažām, jo biju pieredzējis, ka tam seko brāzmaina samierināšanās, kas pēkšņi uzbangoja skūpstos, čukstos un saldkaislas nopūtās man pie pašas auss. D'Anktila kungs mani lāgā necieta, izjūtot turpretī dziļu sirsnību pret manu labo skolotāju, kas ar savu nosvērto un jautro dabu un nesalīdzināmi izsmalcināto prātu bija to pilnām pelnījis. Abi spēlēja kārtis un kopīgi iedzēra, un viņu savstarpējās simpātijas ar katru dienu auga. Sabīdījuši ceļgalus kopā, lai noturētu dēlīti, uz kura sita trumpjus, viņi smējās, jokojās, ķircinājās, un, lai gan reizēm gadījās, ka spēlētāji iesvieda kārtis viens otram sejā, apmainīdamies ar lamu vārdiem, kas liktu nosarkt pat Svētā Nikolaja ostas krāvējiem un Mailas laiviniekiem, lai gan d'Anktila kungs, piesaukdams dievu, šķīsto jaunavu un visus svētos, zvērēja, ka pat karātavu putnu vidū nekad neesot redzējis nelietīgāku krāpnieku par abatu Kuaņāru, tomēr nevarēja nemanīt, ka viņš no sirds mīl manu labo skolotāju, un es izjutu prieku, kad jau pēc brīža dzirdēju viņu iesmejamies un izsaucamies:

—   Abat, jūs būsit mans kapelāns un spēlēsit ar niani piketu! vJums vajadzēs piedalīties arī medībās. Sameklēsim kaut vai Pcršā * pietiekami spēcīgu rumaku, lai noturētu jūsu svaru, un pagādāsim jums tādu pašu mednieka apģērbu un piederumus, kādus redzēju lzesas bīskapam. Starp citu, jums ir pēdējais laiks sākt valkāt jaunas drēbes, jo — neuztveriet to kā pārmetumu, abat, — jūsu bikses pakaļpusē pavisam izšķīdušas. i

Arī Jaele padevās neatvairāmajām simpātijas jūtām, ko mans labais skolotājs prata izraisīt ikvienā sirdī, un nolēma, cik iesp.ējams, savest kārtībā abata apģērbu. Viņa izārdīja vienu no savām kleitām, lai salapītu mušu cienījama drauga svārkus un bikses, un uzdāvināja viņam mežģiņu lakatiņu, no kā pagatavot apkaklīti. Mans labais skolotājs pieņēma mazās davanas ar pateicības pilnu cieņu. Man vairākkārt bijusi izdevība ievērot, ka, runādams ar sievietēm, viņš uzvedas kā galants cilvēks. Viņš izrādīja tām uzmanību, kas nekad nebija nekautrīga, slavēja tās ar pazinēja gudrību, deva padomus no savas ilgās pieredzes, izturējās pret tām ar bezgalīgu iecietību, kāda piemīt sirdij, kas gatava piedot visas vājības, un tomēr nekad nelaida garām izdevību likt tam uzklausīt lielas un derīgas patiesības.

Ceturtajā dienā, sasnieguši Monbaru, mēs apstājāmies augstiene, no kuras skatam pavērās visa pilsēta attāluma dēļ tik samazinātā mērogā, it kā veikls amatnieks to būtu uzkrāsojis uz audekla, rūpīgi iezīmēdams visus sīkumus.

—   Pavērojiet šos mūrus, torņus, jumtus un zvanu torņus, kas slejas pāri koku lapotnēm, — mans labais skolotājs sacīja. — Tā ir pilsēta, un, pat netaujājot pēc tās vārda un nezinot tās vēsturi, mums klātos par to padomāt, it kā tā būtu viscienīgākais apceres priekšmets, kāds pasaulē rodams. Patiešām, jebkura pilsēta, lai kāda tā būtu, sniedz vielu prātojumiem.

Kučieri teica, ka tā esot Monbara. Šī vieta man ir sveša. Tomēr, spriežot pēc analoģijas, es nebaidos apgalvot, ka cilvēki, kas tur dzīvo, tātad mūsu tuvāki, ir savtīgi, gļēvi, negodīgi, nesātīgi un baudkāri radījumi, citādi viņus nesauktu par cilvēkiem un viņi nebūtu cēlušies no vienlaikus nicināmā un godājamā Ādama, kas ir visu, pat viszemiskāko mūsu instinktu cēlais sākums. Vienīgais, ko mēs nevaram droši zināt, ir tas, vai cilvēki tur vadās vairāk no barošanās vai vairošanās dziņas. Lai gan arī šai ziņā nevarētu būt divu domu: filozofa saprātīgais spriedums skan tā, ka nelaimīgo ļautiņu prasības daudz stiprākā mērā nosaka izsalkums, nevis mīlestība. Agrā jaunībā es domāju, ka par cilvēku dēvētais kustonis tiecas galvenokārt pēc dzimumu tuvības. Spriedu pats pēc sevis. Taču, novērojot cilvēkus kopumā, mēs redzam, ka tie vairāk cenšas dzīvību saglabāt nekā dzīvību dāvāt. Pār viņiem valda izsalkums; starp citu, tā kā ir veltīgi šā jautājuma dēļ uzsākt strīdu, tad teikšu tikai tik daudz, ka mirstīgo dzīvei ir divi poli: bads un mīlestība. Un tagad atveriet ausis un sirdis! Mežonīgie radījumi, kuru vienīgā tieksme ir aprīt vai apkampt vienam otru, dzīvo kopā, pakļauti likumiem, kas viņus kavē apmierināt šo galveno un divējādo kārestību. Likumi liedz viņiem ar varu vai viltu sagrābt otra mantu, un viņi to izjūt kā neciešamus spaidus. Likums liedz baudīt visas sievietes pēc kārtas pretēji viņu dabiskajai dziņai, kas ir jo stiprāka tad, ja sieviete vēl nav viņiem piederējusi, — jo vairāk nekā atmiņas par baudu iekāri modina ziņkāre. Tātad iznāk tā, ka, sapulcējušies vienkopus, lai dzīvotu pilsētās, cilvēki pacieš likumus, kas ir pretrunā ar viņu instinktiem. Nav saprotams, kā bija iespējams uzspiest viņiem tādus likumus. Runā, ka pirmatnējie cilvēki tos esot pieņēmuši, lai varētu netraucēti valdīt pār savu īpašumu — sievām un mantu. Taču viņus, bez šaubām, daudz vairāk vilināja cita sieva un manta un nebiedēja doma iegūt to ar varu; tā kā viņiem trūka spriešanas spēju, viņiem piemita drosme. Nav iedomājami mežoņi, kas izdotu taisnīgus likumus. Tāpēc es likumu izcelsmi un sākumu nemeklēju cilvēkā, bet gan ārpus cilvēka un domāju, ka likumi nāk no dieva, kas ar savu roku noslēpumaino spēku radījis ne tikai cietzemi un ūdeņus, augus un dzīvniekus, bet arī tautas un sabiedrības. Cilvēki tikai sagrozījuši dieva dotos likumus. Nebaidīsimies to atzīt: pilsēta ir dieva iestādījums. No tā izriet, ka jebkurai pārvaldes formai jābūt teokrātiskai. Vajadzētu atjaunot cilvēku likumus to sākotnējā tīrībā.

Kāds bīskaps, kas iemantoja slavu ar to, ka piedalījās 1682. gada deklarācijas sastādīšanā, pavisam pareizi bija iecerējis nospraust valsts likumus saskaņā ar svēto rakstu mācībām, un, ja viņš nožēlojamā kārtā tomēr cieta neveiksmi, tad tur vainojamas tikai viņa nepietiekamās prāta spējas, jo viņš pārāk vienpusīgi turējās pie Soģu un Ķēniņu grāmatas piemēriem, nepadomādams, ka dievs, kārtodams šās pasaules vajadzības, ņem vērā laiku un telpu un prot atšķirt frančus no izraēliešiem. Pilsēta, kas atgūs savu īsto un vienīgo likumīgo varu, nebūs Jozuas, Zaula vai Dāvida pilsēta, tā drīzāk būs evaņģēlijā minētā pilsēta, nabago ļaužu pilsēta, kur amatnieku un netikli vairs nepazemos farizeji. Ai kungi, kā derētu atvasināt no evaņģēlija politiskās doktrīnas, kas būtu nesalīdzināmi skaistākas un svētākas par tām, ko ar tādām grūtībām no tā izlobīja smagnējais un aprobežotais Bosiē kungs! Pilsēta — harmoniskāka par to, kuru Amfions * uzcēla ar liras skaņām, — pacelsies uz Jēzus Kristus mācības pamata tai dienā, kad viņa priesteri vairs ne, pārdosies ķeizaram un karaļiem, bet kļūs par īstiem tautas valdniekiem!

Apmēram trīs ljē no Monbaras pārtrūka atsaite un, tā kā kučieriem nebija virves, ar ko to salabot, un tuvumā neredzēja nevienas apdzīvotas vietas, mēs palikām pamesti likteņa varā. Mans labais skolotājs un d'Anktila kungs, kliedēdami piespiedu atpūtas garlaicību, spēlēja kārtis, pa paradumam draudzīgi ķildodamies. Kamēr jaunais muižnieks brīnījās, ka partneris klāj galdā karali daudz biežāk, nekā to pieļauj varbūtības teorija, Jaele visai uztraukta paveda mani sāņus un jautāja, vai es neredzot karieti, kas apstājusies aiz mums ceļa līkumā. Skatīdamies viņas norādītājā virzienā, patiešām ieraudzīju senlaicīgu ērmota izskata karieti.

—    Kariete apstājās tai pašā laikā, kad mēs, — Jaele piebilda. — Tātad mums seko. Man gribētos saskatīt braucēju sejas šai pajūgā. Tas man nedod miera. Karietei taēu ir šaurs un augsts jumts, vai ne? Tā man atgādina ekipāžu, kurā tēvocis mani pavisam mazu aizveda uz Parīzi pēc tam, kad bija nogalinajis portugālieti. Cik atceros, kariete palika Smilšaines pils ratnīcā. Sī ekipāža ir tai gluži līdzīga, un man tēlojas briesmīga aina: redzu tajā tēvoci trakās dusmās. Jūs nevarat iedomāties, Zak, cik viņš ir negants savā niknumā. Aizbraukšanas dienā es pati izjutu šīs dusmas. Tēvocis mani ieslēdza istabā, lamādams abatu Kuaņāra kungu visdrausmīgākajiem vārdiem. Man jānodreb, iedomājoties, cik briesmīgi vecais vīrs droši vien pārskaitās, atradis manu istabu tukšu un palagus vēl piesietus pie loga, pa kuru es izkāpu, lai bēgtu ar jums.

—   Jaele, jūs gribējāt sacīt — ar d'Anktila kungu.

—   Cik jūs esat sīkumains! Vai tad mēs nebraucam visi kopa? Bet šī ekipāža mani uztrauc, tā ir tik līdzīga tēvoča karietei.

—   Varat būt droša, Jaele, ka šai pajūgā sēž kāds lāga burgundietis, kas brauc savās darīšanās un par mums ir nedomā.

—   Jūs neko nezināt, — Jaele atteica. — Man bail.

—   Tomēr jums, jaunkundz, nav jābaidās, ka jūsu tēvocis, vārgs, sanīcis večuks, kratīsies pa ceļiem, dzīdamies jums pakaļ. Viņu nodarbina vienīgi kabalistika un senebreju murgi.

—   Tad jūs veco vīru nepazīstat, — Jaele nopūzdamās atbildēja. — Viņu nodarbina vienīgi domas par mani. Viņš mani tik ļoti mīl, ka tāpēc ienīst visu pārējo pasauli. Viņš mani mīl tā …

—   Kā?

—   Visādi… Vārdu sakot, mīl.

—   Jaele, no jūsu vārdiem man drebuļi skrien pār kauliem! Taisnās debesis! Vai tiešām Mozaīda mīlestība uz jums nav nesavtīga, kā tas jauki piederas tēvocim un sirmgalvim? Sakiet visu, Jaele!

—   Ak, jūs to pateicāt labāk, nekā es prastu izsacīt, Žak.

—   Esmu apstulbis. Vai tas ir iespējams viņa vecumā?

—   Mans draugs, jums ir balta āda un arī dvēsele tāda pati. Par visu jūs brīnāties. Jūs valdzināt tieši ar savu sirdsskaidrību. Jhfcs esat tik viegli apmānāms. Jūs ticat, ka Mozaīds ir simt trīsdesmit gadus vecs, kaut gan īstenībā viņam ir mazliet pāri par sešdesmit, ticat, ka viņš dzīvojis, ieslēgts lielajā piramīdā, kaut gan patiesībā viņam Lisabonā piederēja kredītbanka. Un, ja es gribētu, jūs pat noturētu mani par salamandru.

—   Ko jūs sakāt, Jaele! Un tā ir patiesība? Jūsu

tēvocis …

—   Jā, un ar to izskaidrojama viņa greizsirdība. Viņš domā, ka abats Kuaņārs ir viņa sāncensis. No pirmā acu uzmetiena viņš to instinktīvi neieredz. Bet tas vēl būtu maz: kopš viņam gadījās noklausīties dažus vārdus no manas un lāga abata sarunas ērkšķu krūmā, viņš to nīst kā manas nolaupīšanas un bēgšanas vaininieku. Jo galu gala es taču tiku nolaupīta, mans draugs, un tālab man jūsu acīs vajadzētu ko nozīmēt. Ak, cik es biju nepateicīga, pamezdama tik labu tēvoci! Bet es nespēju ilgāk paciest, ka viņš mani apsarga kā verdzeni! Turklāt man neprātīgi gribējās kļūt bagātai. Ir taču dabiski kārot bagātības, ja esmu jauna un skaista, vai ne? Mēs dzīvojam tikai vienreiz, un dzīve ir īsa. Neesmu mācīta ticēt jaukajiem meliem par dvēseles nemirstību.

—   Ak vai, Jaele! — es iesaucos kaislē, ko viņas bezjūtība vēl vairāk iekvēlināja. — Ak vai! Smilšaines pilī jūsu tuvumā man netrūka nekā. Un jums, kā jums tur trūka, lai būtu laimīga?

Viņa lika man saprast, ka d'Anktila kungs mūsos noklausās. Atsaite bija salabota, un kariete varēja ripot tālāk gar vīna dārziem.

Mēs apstājāmies Nujī, kur gribējām paēst vakariņas un pārgulēt nakti. Mans labais skolotājs izdzēra kadas sešas pudeles vietējā vīna, kas lieliski atraisīja viņa daiļrunigumu. D'Anktila kungs, pacēlis glāzi, viņam piebalsoja, tomēr mēroties ar viņu sarunas risināšanā jaunais muižnieks nebija spējīgs.

Vakariņas bija labas, naktsguļa — nelādzīga. Abats Kuaņāra kungs pārgulēja zemā istabiņā patrepē uz viena pēļa ar viesnīcnieku un viņa sievu, tā ka visi trīs smaka vai nost. D'Anktila kungs ar Jaeli apmetās augšistabā, kur pie sijām karājās žāvēts šķiņķis un sīpolu virtenes. Es pa pieslienamām trepēm uzrāpos bēniņos un izstiepos uz salmiem. Biju izgulējis jau pirmo miegu, kad mēness stars, kas iespīdēja pa jumta šķirbu, skāra manas skropstas, un es atvēru plakstus īstajā brīdī, lai redzētu Jaeli ar naktsaubīti galvā izkāpjam no lūkas. Kad man paspruka kliedziens, viņa uzlika pirkstu uz lūpām un sacīja:

—  Klusu! Moriss ir piesūcies kā kurpnieks vai kā marķīzs. Viņš guļ tur leja lāča miegā.

—   Kas par Morisu? — es jautāju, berzēdams acis.

—  Anktils. Kurš gan cits, pēc jūsu domām, tas varētu būt?

•— Neviens, protams. Bet es nezināju, ka viņu sauc par Morisu.

—  Arī es pati to tikai nesen uzzināju. Bet tas nav svarīgi.

—   Jums taisnība, mīļā, tas nav svarīgi.

Jaele bija vienā kreklā, un mēness gaisma lāsoja kā piens uz viņas kailajiem pleciem. Viņa apgūlās man blakus, saukāja mani gan vismaigākajos, gan neiedomājami rupjos vārdos, kas plūda pār viņas lūpām mīlīgos čukstos. Tad viņa apklusa un sāka mani skūpstīt — to viņa prata tik labi, ka salīdzinājumā ar šiem skūpstiem visu citu sieviešu glāsti liekas pliekani.

Bīstamie apstākļi un klusums jo vairāk kāpināja manu nervu ārkārtīgo saspīlējumu. Pārsteigums, atriebes prieks un varbūt pat gluži nenormāla greizsirdība iekvēlināja manu iekāri. Jaeles auguma lunkanais vingrums un vijīgās, brāzmainās kustības, mani skaujot, prasīja, solīja un pelnīja visdedzīgākos glāstus. Tonakt mēs iepazinām tik skaudru baudu, ka tā jau robežojās ar sāpēm.

Otrā rītā, nokāpis lejā, viesnīciņas pagalmā sastapu d'Anktila kungu, kas tagad, kad es viņu krāpu, man vairs nelikās tik pretīgs. Arī viņš savukārt izturējās pret mani laipnāk nekā visa mūsu ceļojuma laikā. Viņš runāja ar mani draudzīgi, labvēlīgi, uzticīgi, vienīgi pārmezdams, ka es izrādot Jaelei pārāk maz cieņas un uzmanības un neesot pret viņu pietiekami rūpīgs un pakalpīgs, kādam ikvienam vīrietim jābūt pret sievieti.

—   Jaele žēlojas, ka jūs neprotot pieklājīgi uzvesties, — viņš sacīja. — Pielūkojiet, mīļais Iesmagriezi, es noskaitīšos, ja jūs abi sanāksit naidā. Viņa ir jauka meiča un neprātīgi mani mīl.

Mēs bijām braukuši jau kādu stundu, kad Jaele, paskatījusies pa lodziņu, man sacīja:

'— Kariete mums atkal seko. Es gribētu saskatīt sejas abiem braucējiem, kas tanī sēž, taču tas nav iespējams.

Atbildēju, ka tādā attālumā un turklāt rīta miglā nekas nav saredzams.

Jaele sacīja, ka viņa ar savu aso redzi, par spīti attālumam un miglai, tās atšķirtu ļoti labi, ja vien tās patiešām būtu sejas.

—   Tomēr tās nav sejas, — viņa piebilda.

—   Kas tad tās ir, pēc jūsu domām? — smiedamies jautāju.

Viņa savukārt atjautāja, kāda aplamība man esot ienākusi prātā, ka es tik muļķīgi smejoties, un sacīja:

—   Tās nav sejas, tās ir maskas. Abi vīrieši, kas mums dzenas pakaļ, ir uzlikuši maskas.

Ieminējos d'Anktila kungam, ka mums, acīm redzot, kāds seko ērmīgajā karietē. Bet muižnieks lūdza likt viņu mierā.

—   Kaut arī simttūkstoš velnu dzītos mums pa pēdām, — viņš izsaucās, — es par to neuztrauktos, jo man jāuzmana šis treknais karātavu putns abats, kas tik manīgi jauc kārtis, ka drīz mani pavisam aptīrīs. Es pat nebrīnītos, Iesmagriezi, ja, uzplīdamies ar ķēmīgo karieti, jūs traucētu man spēli pēc iepriekšējas norunas ar veco blēdi. Vai jums jāuztraucas, ja kaut kādi rati brauc pa ceļu?

Jaele man čukstēja:

—   Paredzu, Žak, ka šī kariete mums atnesīs nelaimi. Man ir tāda nojauta, bet priekšnojautas nekad nav mani pievīlušas.

—   Jūs gribat iestāstīt, ka jums ir gaišreģes spējas?

—   Jā, tas man ir, — viņa nopietni atbildēja.

—   Tātad jūs esat pareģe! — es smaidīdams iesaucos. — Tas ir dīvaini!

—   Jūs zobojaties un neticat man, — viņa sacīja, *— tāpēc ka nekad neesat redzējis pareģoni tuvumā. Kādām tad, pēc jūsu domām, viņām vajadzētu būt?

—   Domāju, ka viņām jābūt nevainīgām jaunavām.

—   Tas nebūt nav nepieciešami, — Jaele pārliecināti atbildēja.

Naidīgais pajūgs bija pazudis aiz ceļa pagrieziena. Taču Jaeles nemiers pielipa d'Anktila kungam, kas, lai gan negribēja to atzīt, tomēr pavēlēja kučieriem braukt aulekšiem, apsolīdams viņiem labu dzeramnaudu.

Aiz pārliecīgas rūpības viņš izsniedza katram pasta puisim pa pudelei vīna, ko abats glabāja krājumā karietes dziļumā.

Vīna ierosināto sparu kučieri centās pārraidīt zirgiem.

—   Neraizējieties, — d'Anktila kungs mierināja Jaeli, — mēs joņojam tādā ātrumā, ka izgrabējusī kariete, ko velk īsti apokalipses zirgi, mūs nekad nepanāks.

1 — Mēs drāžamies kā apsviluši, — abats piebalsoja.

—   Kaut nu tas tā turpinātos! — Jaele sacīja.

Pa labi mums garām zibēja pauguri ar vīna dārziem. Pa kreisi laiski plūda Sona. Kā viesulis mēs padrāzāmies garām Turnisas tiltam. Pilsēta pacēlās viņpus upes uz pakalna, kura virsotnē lepni kā cietoksnis slejas kādas abatijas mūri.

—   Tas ir viens no daudzajiem benediktīniešu klosteriem, kas gluži kā dārgakmeņi izkaisīti uz kristīgās Gallijas drānām, — abats sacīja. — Ja dievam būtu labpaticis lemt man likteni saskaņā ar manu raksturu, tad es, pasaulei nezināms, priecīgs un rāms vadītu savas dienas kādā no šīm mājām. Benediktīniešu ordeni es viņu mācības un parašu dēļ cienu vairāk par visiem citiem. Benediktīniešiem ir brīnišķīgas bibliotekas. Laimīgs, kas valkā šī ordeņa brāļu drēbes un seko viņu svētajam likumam! Vai nu tam par iemeslu ir neērtības, ko man patlaban sagādā briesmīgā kratīšanās karietē, kura ik brīdi var iegāzties vienā no dziļajām dangām, kas izvago ceļu, vai varbūt drīzāk mani gadi, kad sasniegts vientulības un nopietnu pārdomu vecums, bet es dedzīgāk nekā jebkad vēlos apsēsties pie galda kādā ievērojamā galerija, kur plauktos klusu rindojas daudzas izmeklētas grāmatas. Sarunas ar tām es vērtēju augstāk nekā tērzēšanu ar cilvēkiem, un mana viskārstākā vēlēšanās ir, strādājot garīgu darbu, sagaidīt stundu, kad dievs mani aizsauks no šās zemes. Es rakstītu vēsturi un — vislabāk romiešu vēsturi republikas sabrukuma posmā. Tas ir dižu darbu un derīgu pamācību laikmets. Es dalītu savu uzmanību starp Ciceronu, svēto Jāni Zeltamuti * un Boēciju, un mana pieticīgā un raženā dzīve būtu līdzīga Tarentas sirmgalvja dārzam.

Man gadījies izmēģināt dažādus dzīves veidus, un atzīstu, ka labākais ir, kaislīgi nododoties studijām, mierīgi vērot cilvēku mainīgos likteņus un ar citu gadsimtu un valstu ainām pagarināt musu mūža dienu īslaicīgumu. Bet taš prasa noteiktu kārtību un patstāvību, un šo īpašību man vienmēr pietrūcis. Ja, kā es ceru, man laimēsies izkulties no pašreizējās klizmas, centīšos sameklēt sev cienījamu un drošu patvērumu kādā abatijā, kur mīt augsti mācīti cilvēki un rakstniecība ir godā un spēkā. Es jau redzu sevi tur baudām zinātnes cildeno mieru. Ja man vēl pakalpotu kāds no palīdzīgajiem silfiem, par kuriem stāstīja vecais bezprātis d'Astaraks un kuri parādoties, ka viņš teica, kad tos piesaucot ar maģisko vārdu «AGLA» …

Tikko mans labais skolotājs bija izrunājis šo vārdu, spējš grūdiens ar veselu stikla lausku krusu nogāza mūs visus četrus gar zemi tādā jūklī, ka man pēkšņi zuda acu gaisma un aizrāvās elpa zem Jaeles brunčiem, kamēr Kuaņāra kungs apslāpētā balsī sūdzējās, ka d'Anktila kunga zobens izsitis viņam no mutes visus vēl atlikušos zobus, un man virs galvas Jaele tik spalgi kliedza, ka Burgundijas ielejas trīcēt trīcēja. Pa to laiku d'Anktila kungs, lādēdamies kā zaldāts, draudēja kučieriem ar karātavām. Kad man beidzot izdevās izkūņoties no Jaeles brunču apakšas, viņš jau bija izlēcis pa izsisto karietes logu. Mēs ar labo skolotāju viņam sekojām pa to pašu ceļu un pēc tam visi trīs kopīgiem spēkiem izvilkām Jaeli no apgāztās karietes. Daiļavai nekas nekaitēja, un viņas pirmās rūpes bija sakārtot izjukušās cirtas.

—   Paldies debesīm! mans labais skolotājs izsaucās. — Esmu ticis cauri ar vienu pašu izsistu zobu, turklāt tas nebija ne vesels, ne balts. Laiks, to iebojādams, jau bija sagatavojis šo zaudējumu.

D'Anktila kungs, kājas izpletis un iespiedis dūres sānos, apskatīja apgāzto karieti.

—  Nelieši to noveduši jaukā stāvoklī, — viņš teica. — Ja pacelsim zirgus, tā izjuks driskās. Abat, tā vairs der likai kociņu spēlei.

Zirgi spārdījās, sakrituši cits citam virsū. Viens no kučieriem bija aprakts bezveidīgā zirgu muguru, kūpošu vēderu, krēpju un kāju mudžeklī, no kura laukā slējās vienīgi viņa zābaki. Otrs pasta puisis spļāva asinis, gulēdams grāvī, kur trieciens to bija iesviedis. D'Anktila kungs viņiem uzkliedza:

—  Neģēļi! Nezinu, kas mani kavē uzdurt jūs uz zobena!

—  Kungs, — abats iebilda, — vai tomēr nevajadzētu vispirms izvilkt nabaga puisi no zirgu apakšas?

Mēs visi ķērāmies pie darba, un, kad zirgi bija izjūgti un piecelti kājās, varēja noteikt īsto zaudējumu apjomu. Bija salūzusi viena ass, ritenis, un viens zirgs kliboja.

—  Sameklējiet ratnieku, — d'Anktila kungs pavēlēja, *— un lai stundas laikā viss būtu kārtībā!

—   Šeit nav ratnieka, — kučieri atbildēja.

—   Tad kalēju.

—   Kalēja nav.

—   Kaut vai seglinieku.

—   Nav seglinieka.

Mēs paskatījāmies apkārt. Rietumos līdz pat apvārsnim rāmi viļņoja vīnkalnu garas grēdas. Pašā augstienē blakus zvanu tornim kūpēja skurstenis. Pretējā pusē redzējām vieglu miglu ceļamies no Sonas upes, kurā lēnām zuda tikko aizbraukušā velkonīša ķīļūdens. Stāvo krastu klāja papeļu garās ēnas. Pēkšņi spalgs putna kliedziens pāršķēla plašo klusumu.

—   Kur mēs esam? — d'Anktila kungs jautāja.

—   Divas pilnas ljē no Turnisas, — spļaudams asinis, atbildēja kučieris, kas bija izcelts no grāvja, —» un ne mazāk kā četras ljē no Makonas.

Rādīdams uz pakalnu, kur kūpēja dūmenis, viņš piebilda:

—   Lūk, augšā tam ciematam jābūt Valārai. Tur palīdzību velti meklēt.

Lai dieva pērkons un zibens jūs sasper! — d'Anktila kungs lādējās.

Kamēr zirgi, kopā saspiedušies, kodīja cits citam skaustu, mēs piegājām pie karietes, kas nožēlojamā izskatā gulēja, apgāzusies uz sāniem.

Mazais pasta puisis, kas bija izvilkts no pakritušo zirgu apakšas, sacīja:

—   Asi vēl būtu iespējams aizstāt ar stipru līksti, ko varētu piestiprināt ar siksnām pie balsta. Kariete tikai taptu mazliet smagāka. Bet salūzušais ritenis! Un visļaunākais tas, ka zem tās ir mana cepure.

—   Man nospļauties par tavu cepuri! — d'Anktila kungs teica.

—   Jūsu labdzimtība varbūt nezina, ka tā bija gluži jauna, — mazais kučieris iebilda.

—   Un arī logi izsisti! — nopūtās Jaele, apsēdusies ceļmalā uz savas ceļasomas.

—   Ja tik vien būtu nelaimes, — mans labais skolotājs sacīja, — tad varētu izlīdzēties, nolaižot storas, bet arī pudeles droši vien ir tādā pašā stāvoklī kā rūtis. Par to man jāpārliecinās, tiklīdz kariete būs atkal nostādīta uz riteņiem. Tāpat esmu nobažījies par Boēciju, kas palika zem sēdekļa līdz ar dažiem citiem vērtīgiem darbiem.

—   Tas viss ir nieki! — d'Anktila kungs sacīja. —• Man kabatā ir kārtis. Bet vai mēs paliksim bez vakariņām?

—   Es jau par to domāju, — abats turpināja. — Ne velti dievs radījis cilvēka vajadzībām kustoņus, kas dzīvo uz zemes, gaisā un ūdenī. Esmu ļoti labs makšķernieks, šī nodarbība — gaidīt, kad piekodīsies zivis, — it īpaši atbilst manam apcerīgajam raksturam, un Ornas upe mani bieži redzejusi sēžam ar viltīgo makšķeri rokās un pārdomājam mūžīgās patiesības. Par vakariņām jums nav ko raizēties. Ja vien Jaeles jaunkundze būs ar mieru iedot man vienu no spraužamadatām, kas satur tērpa izrotājumus, es tūlīt no tās uztaisīšu āķi un ceru vēl pirms tumsas atnest jums paris karpu, ko mēs izcepsim ugunskura pelnos.

—   Es redzu, esam nonākuši mežoņu stāvoklī, — Jaete gaudās. —Bet es nevaru, abat, dot jums spraužamadatu, ja jūs man kaut ko nedodat pretī, citādi mūsu draudzība var izirt. Un to es negribu.

—  Tadā gadījumā man padomā ir izdevīgs darījums, — mans labais skolotājs sacīja. — Par spraužamadatu es jums samaksašu ar skūpstu, jaunkundze.

Saņemdams spraužamadatu, viņš ar apbrīnojamu pieklājību, šarmu un cienīgumu noskūpstīja Jaeli uz vaiga.

Bija velti zaudēts daudz laika, kad beidzot pieņēmām vissaprātīgāko lēmumu. Lielāko kučieri, kas vairs nespļāva asinis, aizsūtījām jāšus uz Turnisu pēc ratnieka, bet viņa biedram likām pavēnī sakurt uguni, jo kļuva vēsāks un cēlās vējš.

Apmēram simt soļu tālāk no nelaimes vietas mēs ieraudzījām ceļa malā irdu iežu pauguru, kura pakāje bija vairākas vietās izdobta. Nolēmām, sildīdamies pie ugunskura, viena no dobumiem nogaidīt, kamēr atgriezisies uz Turnisu aizsūtītais pasta puisis. Otrs kučieris piesēja trīs atlikušos zirgus, no kuriem viens bija klibs, pie koka stumbra mūsu alas tuvumā. Abats, kam bija izdevies uztaisīt makšķeri no vītola zara, auklas, korķa un spraužamadatas, aizgāja makšķerēt tiklab aiz slieksmes uz filozofisku apceri, kā vēlēdamies atnest mums zivis. D'Anktila kungs, palicis ala ar Jaeli un mani, uzaicināja mūs paspēlēt lomberu, kur pietiek ar trim spēlētājiem, un, ta kā šī esot spāniešu spēle, ka viņš paskaidroja, ta būšot īsti piemērota tādiem dēkaiņiem kā šobrīd mums. Patiešām, vēlā vakara krēslā akmeņlauztuvēs uz tukša ceļa mūsu mazā grupiņa būtu cienīga piedalīties kādā no Dona Kjžota vai dona

Kihota dēkām, kas uzjautrina kalpones. Tātad mēs spēlējam lomberu. Tā ir spēle, kas prasa lielu nopietnību. Es kļūdījos vienā laidā, un mans nepacietīgais partneris jau sāka skaisties, kad ugunskura gaismā parādījās krietnā Kuaņāra kunga dižciltīgais, smaidošais vaigs. Atsējis mutautu, abats izņēma no tā četras piecas zivtiņas, ko uzšķērda ar kabatas nazi, uz kura spala bija attēlots nelaiķis karalis Romas imperatora togā pie triumfa kolonas, un tik veikli izķīķēja, it kā viņš visu savu mūžu būtu pavadījis tirgū starp zivju sievām, — lāga vīrs bija nepārspējams kā lielos pasākumos, tā sīkos darbos. Likdams zivteles karstajos pelnos, viņš sacīja:

—   Man jāpastāsta, ka, ejot gar upi lejup un meklējot makšķerēšanai piemērotu krastu, es ieraudzīju apokaliptisko karieti, kas biedēja Jaeles jaunkundzi. Tā bija apstājusies ne visai tālu aiz mūsu ratiem. Jums noteikti vajadzēja redzēt to pabraucam garām, kamēr es upē makšķerēju, un jaunkundzes sirds tagad droši vien ir mierīga.

—   Mēs neesam to redzējuši, — Jaele sacīja.

—   Tātad kariete, acun redzot, devusies ceļā, kad bija jau pavisam satumsis, — abats turpināja. — Jums vismaz vajadzēja dzirdēt ratu rīboņu.

—   Mēs neko neesam dzirdējuši, — Jaele sacīja.

—   Tas nozīmē, ka nakts ir melna un mēma, — abats noteica. — Jo nav taču ticams, ka ekipāža, kam nebija salūzis neviens ritenis un neviens zirgs nekliboja, būtu palikusi uz ceļa. Kas tai tur varētu but darāms?

—   Jā, kas tai var būt darāms? — Jaele atkārtoja.

•— Mūsu vakariņas ir tik vienkāršās, — mans labais

skolotājs sacīja, — ka atgādina bībelē aprakstītos azaidus, kad dievbijīgais ceļavīrs Tigras krastā dalījās zivīs ar eņģeli. Tikai mums nav maizes, sāls un vīna. Lūkošu izvilkt no karietes mūsu pārtikas krājumus un paskatīšos, vai, mums par laimi, kāda pudele nav palikusi vesela. Jo dažkārt gadās, ka tērauds no trieciena saplaisā, bet stikls nesaplīst. Iesmagriezi, mans dēls, lūdzu, iedodiet savus uguns šķiļamos! Un jūs, jaunkundz, neaizmirstiet apgriezt zivis. Tūlīt būšu atpakaļ.

Viņš aizgāja. Pasmagie soļi pa ceļa granti attālinājās, kļuva arvien klusāki, un drīz mēs vairs nedzirdējām neko.

—   Šī nakts man atgādina Parmas kaujas priekšvakaru, — d'Anktila kungs teica. — Jo, kā jums zināms, es dienēju Vilāra vadībā un piedalījos karā par mantojumu. Mani iedalīja izlūkos. Bija tik tumšs, ka neko nevarēja saredzēt. Tāda ir viena no smalkākajām kara viltībām. Cilvēkus sūta izlūkot ienaidnieku, bet tie atgriežas, neko neizlūkojuši, neko neuzzinājuši. Taču pēc kaujas par to raksta raportus un stratēģi triumfē. Tātad pulksten deviņos vakarā mani ar divpadsmit kareivjiem sūtīja izlūkos …

Un d'Anktila kungs izplūda garā stāstījumā par kara piedzīvojumiem un mīlas dēkām Itālijā. Norunājis krietnu stundas ceturksni, viņš pēkšņi izsaucās:

—   Abats, draņķis, vēl arvien nenāk! Varu saderēt, ka viņš būs izdzēris visu karietē palikušo vīnu.

Tad iedomājos, ka manam labajam skolotājam varbūt nepieciešama palīdzība, un es piecēlos, lai ietu viņam talkā. Bija bezmēness nakts, un, lai gan pie debesim mirdzēja zvaigznes, zeme tinās tādā tumsā, ka manas acis, ugunskura liesmu apžilbinātas, neko nespēja saskatīt.

Nogājis pa ceļu ne vairāk kā piecdesmit soļu, izdzirdu pēkšņi briesmīgu kliedzienu, kas, šķiet, nevarēja izlauzties no cilvēka krūtīm; nekad vēl nevienu nebiju dzirdējis tā kliedzam, un es sastingu šausmās. Tad sāku skriet uz to pusi, no kuras skanēja nāves skumju pilnās vaimanas. Taču bailes un tumsa padarīja nedrošus manus soļus. Beidzot sasniedzis to vietu, kur tumsā bezveidīga un milzīga gulēja mūsu kariete, ieraudzīju savu labo skolotāju sakņupušu grāvmalā. Viņa seju nevarēju saskatīt. Drebēdams es viņam jautāju:

—   Kas jums kait? Kāpēc jūs kliedzāt?

—   Jā, kāpēc es kliedzu? — viņš atkārtoja pārvērstā, gluži svešāda balsī. — Nemaz nemanīju, ka būtu kliedzis. Iesmagriezi, vai jūs te neredzējāt kādu vīru? Viņš man tumsā deva pamatīgu belzienu. Viņš man iezvēla ar dūri.

Iesim, — es sacīju, — celieties augša, mans labais skolotāj!

Pa pusei piecēlies, viņš atkal smagi atkrita atpakaļ.

Pūlējos dabūt viņu uz kājām, bet, pieskaroties viņa krūtīm, manas delnas kļuva mitras.

—   Jums tek asinis?

—  Asinis? Tad esmu pagalam. Viņš ir mani nodūris. Sākumā domāju, ka tas ir tikai' pamatīgs belziens. Bet nu jūtu, ka no šā ievainojuma vairs neatspirgšu.

—   Kas jums dūra, mans labais skolotāj?

—   Vecais ebrejs. Es neko neredzēju, bet zinu, ka tas bija viņš. Kā es varu zināt, ka tas bija viņš, ja neesmu viņu redzējis? Jā, kā tas iespējams? Dīvaini! Tas ir neticami, vai ne, Iesmagriezi? Sajūtu mutē nāves garšu, ko nevar vārdiem aprakstīt… Tā tam vajadzēja notikt, mans dievs! Bet kālab šeit un nevis citur? Tas paliek noslēpums! Adjuiorium nostrum in nomirte Domini… Dominē, exaudi orationem mearn ..

Kādu brīdi viņš klusām skaitīja lūgšanu, tad pievērsās man:

—   Iesmagriezi, mans dēls, paņemiet abas pudeles, ko izvilku no karietes un noliku tepat blakus. Man vairs nav spēka. Iesmagriezi, kā jūs domājat, kurā vietā esmu ievainots? Visvairāk sāp mugura, un man liekas, it kā dzīvība aizplūst gar ikriem. Man domas jūk.

Čukstēdams šos vārdus, abats bez samaņas ieslīga manās rokās. Mēģināju viņu panest, bet man tikko pietika spēka noguldīt viņu uz ceļa. Atpogājis viņam kreklu, es atradu ievainojumu: uz krūtīm bija neliela brūce, kas nedaudz asiņoja. Saplēsu savas aproces un drēbes strēmeles uzliku uz vainas. Tad sāku kliegt, saucu palīgā. Pēc brīža man likās, ka no Turnisas puses kāds steidzas šurp, un ieraudzīju d'Astaraka kungu. Lai cik negaidīta bija šī sastapšanās, tā mani pat nepārsteidza, jo pārlieku dziļas bija manas sāpes par labāko no skolotājiem, kuru mirstošu turēju savās rokās.

1 Tā kunga vārds ir mūsu balsts… Kungs, uzklausi manu lūgšanu … (Latiņu v.)

— Kas nolicis, mans dēls? — alķīmiķis jaulāja.

—   Nāciet palīgā, kungs, —es atbildēju. — Abats Kuaņārs mirst. Mozaīds viņu nogalinājis.

—   Tiesa, Mozaīds ir šeit, — d'Astaraka kungs sacīja, — viņš vecajā karietē dzinās pakaļ savai brāļameitai, un es braucu viņam līdzi, lai pierunātu jūs, mans dēls, turpināt jums uzticēto darbu manā namā. Kopš vakardienas mēs nelielā atstatumā sekojām jūsu ratiem un redzējām, ka tie pēkšņi apgāzās dangā. Tai brīdī Mozaīds izkāpa no karietes un vai nu devās mazā pastaigā, vai arī — tas šķiet drīzāk pieļaujams — viņam labpatikās kļūt neredzamam, kā tas ir viņa spēkos, vismaz es veco vīru vairs nekur nemanīju. Iespējams, ka viņš jau parādījies brāļameitai un to nolādējis, jo tāds bija viņa nolūks. Taču abatu Kuaņāru nav nogalinājis Mozaīds. Jūsu skojotāju nonāvēja elīi, mans dēls, lai sodītu par to, ka viņš atklāja to noslēpumus. Tas ir skaidrāks par skaidru.

—   Ai kungs, — es iesaucos, — nav svarīgi, vai to izdarījis ebrejs vai elfi! Mums viņam jāpalīdz.

—   Gluži otrādi, mans dēls, tas ir ļoti svarīgi, — d'Astaraka kungs atbildēja. — Ja Kuaņāra kungu būtu ievainojusi cilvēka roka, man nebūtu grūti viņu izdziedināt ar maģijas palīdzību, bet, tā kā abats izpelnījies elfu naidu, viņam neizbēgt no to nenovēršamās atriebes.

Tikko mags to bija pateicis, pie mums pienāca kučieris ar lukturi rokā, d'Anktila kungs un Jaele, kas bija sadzirdējuši manus saucienus.

—    Kas noticis? Vai Kuaņāra kungam nelabi? — Jaele jautāja.

Un, notupusies uz ceļiem pie mana labā skolotāja, viņa pacēla ta galvu un deva tam ieelpot ožamo sāli.

—   Jaunkundze, — es sacīju, — jūs esat viņa nāves cēlonis. Viņš nonāvēts, lai atriebtu iūsu nolaupīšanu. Viņu nogalināja Mozaīds.

Noliekusies pār manu labo skolotāju, Jaele pacēla šausmās nobālušo vaigu, uz kura mirdzēja asaras.

—   Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka ir grūti būt skaistai un neizraisīt nelaimi? — viņa man jautāja.

—     Ak vai! Jūsu vārdi ir vairāk nekā patiesi, — es atbildēju. — Bet mēs esam zaudējuši vislabāko cilvēku pasaulē.

Sai mirklī abats Kuaņāra kungs dziji nopūtās, pavēra izvalbītās acis, prasīja pēc sava Boēcija sējurriiņa un atkal zaudēja samaņu.

Kučieris domāja, ka ievainotais jānogādā Valāras ciematā, kas atradās nokalnē, apmēram pusljē no ceļa.

—   Atvedīšu rāmāko no trim atlikušajiem zirgiem,— viņš sacīja. — Uzsiesim nabaga vīru tam uz muguras un vedīsim zirgu lēnos soļos. Manuprāt, nabadziņš ir dikti slims. Viņam ir tieši tāds pats izskats kā ziņnesim, kuru svētā Miķeļa dienā nogalināja uz šā ceļa četras pasta stacijas tālāk, Sensī tuvumā, kur dzīvo mana saderinātā. Tas nabaga puisis blisināja plakstus un bolīja acis kā īsta slampa, ja atļauts sacīt, kungi. Un jūsu abats darīja to pašu, kad jaunkundze pielika viņam pudelīti pie deguna. Ievainotam cilvēkam tā ir ļauna zīme; skuķes gan vēl nemirst, kad tā valba acis, to jūsu augstdzimtība paši labi zina. Paldies dievam, ir tomēr atšķirība starp mazo nāvīti mīlas apkampienos un lielu nāvi. Taču acu pagrieziens ir tieši tāds pats… Palieciet, kungi, es aiziešu pēc zirga.

—   Tas lempis ir liels jokupēteris, — d'Anktila kungs sacīja, — ko tik viņš nesamelsa par acu pārgriešanu un pamirstošām slampām. Man Itālijā gadījās redzet zaldātus, kas mira pārgrieztām acīm un stingu skatienu. Nav priekšrakstu, kas noteiktu, kā jāmirst no ievainojuma, tādu nav pat armijā, kur viss līdz pēdējam sīkumam paredzēts reglamentā. Bet, Iesmagriezi, tā kā šeit nav cienīgākās personas, tad varbūt jūs stādītu mani priekšā muižniekam, kas valkā dimanta pogas pie melnajiem svārkiem un, kā nojaušu, ir d'Astaraka kungs.

—   Kungs, varat uzskatīt, ka esat jau iepazīstināti, •— es atbildēju. — Manas vienīgās rūpes ir palīdzēt manam labajam skolotājam, un es nespēju domāt par neko citu.

—   Lai notiek! — d'Anktila kungs noteica.

Un, piegājis d'Astaraka kungam klāt, sacīja:

—  Kungs, es nolaupīju jūsu mīļāko; esmu gatavs dot jums gandarījumu.

D'Astaraka kungs atbildēja:

Kungs, lai paldies debesīm, man nav sakaru ar sievietēm, un es nesaprotu, ko jūsu vārdi nozīmē.

Šai brīdī atgriezās pasta puisis ar zirgu. Mans labais skolotājs bija kaut cik atžilbis. Četratā ar grūtībām pacēlām viņu, uzsēdinājām uz zirga un piesējām. Pēc tam devāmies ceļā. Es pieturēju abatu no vienas puses, d'Anktila kungs — no otras. Kučieris veda zirgu aiz pavadas un nesa lukturi. Jaele raudādama mums sekoja. D'Astaraka kungs bija aizgājis atpakaļ uz savu karieti. Mēs lēnām virzījāmies uz priekšu. Viss bija labi, kamēr soļojām pa ceļu. Bet, kad mums vajadzēja kāpt augšup pa šauro taku gar vīna dārziem, mans labais skolotājs, ik uz soļa slīdēdams nost no zirga muguras, zaudēja pēdējos spēkus un atkal ieslīga bezsamaņā. Nospriedām, ka vispareizākais būs nocelt viņu no zirga un nest uz rokām. Kučieris satvēra ievainoto aiz padusēm, es — turēju aiz kājām. Taka bija stāva un nelīdzena, un man vairākkārt likās, ka tūlīt sagumšu uz akmeņiem zem sava dzīvā krusta smaguma. Beidzot nogāze kļuva nolaidenāka. Taka pārgāja šaurā lauku ceļā, kas ar dzīvžogiem abās malās vijās starp vīna dārziem, un drīz vien mēs kreisajā pusē ieraudzījām pirmos Valāras jumtus. Nolikām zemē savu nelaimīgo nastu un uz brīdi apstājāmies atvilkt elpu. Pēc tam, atkal pacēluši savu nesamo, turpinājām ceļu līdz pat ciemam.

Austrumu pamalē ausa sārta blāzma un bālganajās debesīs iedegās rīta zvaigzne. Saka dziedāt putni; mans labais skolotājs smagi nopūtās.

Jaele skrēja mums pa priekšu un klaudzināja pie ciema māju durvīm, meklēdama guļasvietu un dakteri. Vīnkopji, apkrāvušies ar mugurgroziem un kurvjiem, pašlaik devās novākt vīnogu ražu. Viens no viņiem pateica Jaelei, ka ciema laukumā pie Golāra varot apmesties ceļavīri, kas ieradušies gan kājām, gan jāšus.

— Bet dziednieku Kokberu, — zemnieks piebilda, — jūs redzat, lūk, tur stāvam zem bārddziņa bļodiņas, kas noder viņam par izkārtni. Arī viņš taisās iet' uz savu vīna dārzu.

Dziednieks Kokbers bija ļoti laipns, mazs vīrelis.

Viņš mums pastāstīja, ka nesen esot izprecinājis meitu un tāpēc pašlaik brīvajā gultā varot apguldīt ievainoto.

Dziednieka sieva, miesās pilnīga dāma, kas virs baltas aubītes valkāja vēl filca cepuri, paklausot vīra pavēlei, uzklāja tīrus palagus gultai apakšstāva istabā. Viņa palīdzēja mums izģērbt un apguldīt abatu Kuaņāra kungu. Tad viņa aizgāja pēc mācītāja.

Pa to laiku Kokbera kungs apskatīja ievainojumu.

—   Kā redzat, — es sacīju, — brūce nav liela un tikpat kā neasiņo.

—   Tas nepavisam nav labi, — viņš atbildēja, — un man nemaz nepatīk, jaunskungs. Man vairāk pa prātam lielas brūces, kas pamatīgi asiņo.

—   Redzu, ka jums ir saprašana ārstniecībā, — d'Anktila kungs piezīmēja, — lai gan jūs esat tikai lauku bārddzinis un asiņu nolaidējs. Tik tiešām, nav nekā ļaunāka par mazajiem, dziļajiem ievainojumiem, kas izskatās gluži nevainīgi. Rādiet man labāk pamatīgu zobena cirtiena brūci sejā. Uz to ir vērts paskatīties, un tā sadzīst viens un divi. Taču jums, mīļais cilvēk, jāzina, ka ievainotais ir mans kapelāns un piketa partneris. Vai jūs, kas, liekas, protat lieliski taisīt klistīru, būsiet spējīgs dabūt šo vīru uz kājām?

—   Darīšu, ko spēšu, — ciema dziednieks un bārdskuvis paklanīdamies atbildēja. — Es protu arī ievilkt izmežģītus locekļus un pārsiet brūces. Tūlīt apskatīšu viņa ievainojumu.

—   Nu tad pasteidzieties, kungs, — es skubināju.

—   Pacietību! — dziednieks atbildēja. — Vispirms brūce jānomazgā. Es tikai gaidu, kamēr trumulī uzkarsīs ūdens.

Mans labais skolotājs, mazliet atžirdzis, tagad rāmi ierunājās diezgan skaļā balsī:

—   Ar gaismekli rokā viņš apstaigās Jeruzalemes nostūrus, un tas, kas bija tumsā slēpts, taps visiem zināms.

—   Ko jūs sakāt, labais skolotāj?

Atstājiet mani savā nodabā, dēls, — abats atbildēja. — Sarunājos pats ar sevi noskaņā, kas atbilst manam pašreizējam stāvoklim.

—   Ūdens ir karsts, — bārdskuvis sacīja. — Paturiet bļodu pie gultas, es apmazgāšu brūci.

Kamēr viņš ar siltā ūdenī samērcētu sūkli mazgāja labā skolotāja krūtis, istabā ienāca Kokbera kundze un mācītājs. Garīdzniekam bija rokās grozs un dārza grieznes.

—   Te nu ir tas nabaga vājinieks, — viņš sacīja.

—   Es jau biju ceļā uz savu vīna kalnu, taču vispirms vienmēr jāapkopj mūsu kunga Jēzus Kristus vīna stādi. Mans dēls, — viņš piebilda, pieiedams pie slimnieka,

—  uzticiet savas ciešanas mūsu pestītājam. Varbūt nelaime nemaz nav tik liela, kā mēs domājam. Ļausim, lai viss notiek pēc dieva prata!

Tad, pievērsies bārddzinim, viņš jautāja:

—   Kokbera kungs, vai tas ir ļoti steidzami, jebšu uzspēšu aizstaigāt līdz savam dārzam? Baltās vīnogas var pagaidīt, nemaz nav par sliktu, ja tās vēl drusku ienākas, un pat lietutiņš tikai padara vīnu sulīgāku un labāku. Turpretī ir pēdējais laiks ievākt sarkanās vīnogas.

—   Jums taisnība, mācītāja kungs, — Kokbers atbildēja. — Manā vīna laukā ir ķekari, kas jau sāk pelēt; karstumu izturējuši, tie aizies bojā lietus dēļ.

—   Ak vai! — mācītājs izsaucās. — Mitrums un sausums ir vīnkopja lielākie ienaidnieki.

—   Tik tiešām taisnība, — bārdskuvis atbildēja.

—  Bet tagad es apskatīšu ievainojumu.

To sacīdams, viņš stipri uzspieda pirkstu uz brūces.

—   Ai, ai! Bende! — slimnieks iekliedzās.

—   Atcerieties, ka mūsu pestītājs piedeva saviem bendēm, — mācītājs sacīja.

—   Bet viņi nebija bārddziņi, — abats atteica.

—   Tie ir nelabi vārdi, — mācītājs piemetināja.

—   Nevajag ņemt ļaunā, ja mirējs pajoko, — mans labais skolotājs sacīja. — Es drausmīgi ciešu: šis cilvēks te mani galē nost, un tā man nākas mirt divreiz. Pirmoreiz mani nonāvēja jūda roka.

—   Ko viņš ar to domā? — mācītājs prasīja.

—   Vislabākais, mācītāja kungs, ir nelikties ne zinis, — bārdskuvis atbildēja. — Slimnieku vārdos nav ko klausīties, tie ir tikai murgi.

—   Kokber, jūs runājat nepareizi, — mācītājs iebilda.

—   Ir jāuzklausa sirdzēju grēksūdze, un dažkārt kristīgais, kas visā mūžā nav pateicis neko labu, savā pēdējā stundā izrunā vārdus, kas atver viņam paradīzes vārtus.

—   To sacīdams, biju domājis par laicīgo dzīvi, — bārdskuvis paskaidroja.

—   Mācītāja kungs, — savukārt ierunājos arī es,

—  abats Kuaņāra kungs, mans labais skolotājs, nebūt nemurgo, tā ir tīrā patiesība, ka viņu nogalināja juds, vārdā Mozaīds.

—   Tādā gadījumā, — mācītājs atteica, — vājiniekam jādomā, ka dievs kungs ir gribējis parādi! sevišķu žēlastību, ja licis slepkavam nākt no tās pašas cilts, pie kuras piederēja tie, kas sita krustā viņa dēlu. Brīnišķīgi ir tā kunga ceļi šai pasaulē. Kokbera kungs, vai es vēl varu aiziet uz savu lauciņu?

—   Ejiet vien, mācītāja kungs, — bārddzinis atbildēja. — Brūce gan ir nejauka, taču no tādas tūlīt nemirst. Tā ir viena no tam vainām, kas rotaļājas ar slimnieka dzīvību kā kaķis ar peli, un ši rotaļa prasa laiku.

—   Tas ir jauki, — mācītājs sacīja. — Pateiksimies dievam, mans dēls, ka viņš paildzina jūsu šāszemes dzīvi, taču tā ir nepastavīga un īslaicīga un mums jābūt ik brīdi gataviem to atstat.

Mans labais skolotājs nozīmīgi atbildēja:

—   Lai mēs esam virs zemes, it kā nebūdami, lai mums pieder, it kā nepiederētu, jo pārejoša ir šās pasaules godība.

Mācītājs atkal paņēma dārza grieznes un grozu un sacīja:

—   Vēl labāk nekā jūsu ģērbs un bikses, ko redzu šeit uz sola, jusu vārdi, mans dēls, liecina, ka jūs piederat pie baznīcas ļaudīm un dzīvojat svētu dzīvi. Vai jūs esat iesvaidīts garīdznieku kārtā?

—   Viņš ir priesteris, — es sacīju, — teoloģijas doktors un daiļrunas profesors.

—   No kādas diocēzes? — mācītājs jautāja.

—   No Sēžas diocēzes Normandijā, Ruānas bīskapijā.

— Tā ir ievērojama draudze, — mācītāja kungs sacīja, — taču ne tuvu tik sena un slavena kā Reimsas diocēze, kuras priesteris esmu es.

Un mācītājs aizgāja. Zeroms Kuaņāra kungs visu dienu bija diezgan mierīgs. Jaele pati vēlējās nakti palikt slimnieka tuvumā. Ap vienpadsmitiem vakarā es atstāju Kokbera kunga namu un devos meklēt naktsmājas Golāra iebraucamajā vietā. Tās priekšā sastapu d'Astaraka kungu, kura ēna mēnesnīcā stiepās pāri gandrīz visam laukumam. Viņš, kā vienmēr, uzlika man roku uz pleca un ar parasto svinīgumu balsī sāka runāt.

—   Pienācis brīdis, mans dēls, kad varu jūs nomierināt; un tikai tāpēc es braucu Mozaīdam līdzi. Es redzu, ka jūs nežēlīgi moca lietuvēni. Šie sīkie zemes gari jus apsēduši, apstulbinājuši ar visādām fantasmagorijām, iekārdinājuši ar nezin kādiem māņiem un galu galā pavedinājuši begt no mana nama.

—   Ak vai, kungs! — es atbildēju. — Ir taisnība, ka es atstāju jūsu pajumti šķietamā nepateicībā, un tagad par to lūdzu piedošanu. Bet mani vajāja sardzes vīri, nevis lietuvēni. Un mans labais skolotājs ir nogalināts. Tā nav nekāda fantasmagorija.

—   Varat nešaubīties, — lielais alķīmiķis turpināja, — nabaga abatu nonāvēja silfi, kuru noslēpumus viņš bija izpaudis. Viņš izzaga no kāda skapja dažus akmeņus — silfu darbu, ko tie bija atstājuši nepabeigtu, — kuri gan spožuma, gan dzidruma ziņā vēl stipri atšķīrās no dimantiem.

Šī alkatība un nevērīgi izrunātais vārds «AGLA» silfus visvairāk sadusmoja. Jums jāzina, mans dēls, ka arī filozofu spēkos nav aizkavēt ātri aizkaitināmo garu atriebi. Pārdabiskā ceļā, kā arī pēc Kritona ziņojumiem man atklājās Kuaņāra kunga zaimīgie tīkojumi: viņš loloja bezkaunīgas cerības slepus noskatīties, kā salamandras, silfi un gnomi nobriedina rīta rasu un pamazām pārvērš to kristālos un dimantos.

—   Vai man! Kungs, es jums apgalvoju, ka viņam tas nebija ne prātā un ka Mozaīds — briesmīgais Mozaīds viņu uz ceļa nodūra ar stiletu.

Mani vārdi d'Astaraka kungam ārkārtīgi nepatika, un viņš valdonīgi piekodināja man nekad vairs tā nerunāt.

—   Mozaīds, — viņš piebilda, — ir pietiekami spējīgs kabalists, lai aizsniegtu savus ienaidniekus, nepūloties dzīties viņiem pakaļ. Tad ziniet, mans dēls: ja Mozaīds būtu gribējis nonāvēt Kuaņāra kungu, viņam nenāktos grūti to izdarīt, paliekot savā istabā, ar maģijas spēku. Redzu, ka jums vēl sveši kabalistikas zinātnes pirmpamati. Patiesība ir tāda, ka gudrais sirmgalvis, kam uzticamais Kritons bija pavēstījis par brāļameitas aizbēgšanu, iekāpa karietē, lai radinieci panāktu un pārvestu mājās, ja atzītu par vajadzīgu. To viņš, bez šaubām, būtu darījis, ja nelaimīgās sirdī būtu atradis kaut niecīgāko nožēlu vai pašpārmetumus. Bet, redzēdams, ka izvirtība brāļameitu neglābjami samaitājusi, viņš labāk nolēma izslēgt to no ticības un nolādēt Ložu, Skrituļu un Elizas Nezvēru vārdā. To viņš arī nupat izdarīja manā acu priekšā karietē, kur pavada visu laiku ieslēdzies, lai nebūtu jādalās guļvietā un ēdienā ar kristīgajiem.

Es klusēju, brīnīdamies par tik murgainiem spriedumiem; bet dīvainais cilvēks turpināja ar tādu daiļrunību, ka es galu galā samulsu.

—   Kāpēc jūs negribat uzklausīt filozofa uzskatus? — viņš jautāja. — Kādu gudrību jūs, draugs, pretstatāt manai? Ievērojiet, jūsu gudrība gan ir kvantitatīvi mazāka, taču būtībā neatšķiras no manējās. Mums abiem ir vienāds priekšstats par dabu kā par bezgalīgi daudzu zīmju sakopojumu, kas visas jāiepazīst un jāizkārto un kas veido veselu hieroglifu virkni. Vairākas no šīm zīmēm jūs viegli uzminat un piešķirat tām noteiktu jēgu. Bet jūsos pārāk stipri iesakņojusies slieksme apmierināties ar tiešo un burtisko nozīmi, un par maz jūs meklējat ideālo un simbolisko. Tomēr pasaule ir uztverama vienīgi kā simbols, un viss, ko mēs redzam Visumā, ir bilžu raksti, ko parastie ļautiņi burto, neizprazdami jēgu. Sargieties, mans dēls, ka nesākat mekšķēt un blēt šai visur izplatītajā valodā, kā dara zinātnieki, kas pārpilda akadēmijas. Labāk saņemiet no manis visu zināšanu atslēgu.

Filozofs mazu brīdi apklusa, tad atsāka runu draudzīgākā noskaņā:

'— Jūs, mans dēls, vajā ienaidnieki, kas nav tik bīstami kā silfi. Un jūsu salamandrai nebūs grūti atbrīvot jūs no mošķiem, tiklīdz lūgsit viņas palīdzību. Atkārtoju, ka esmu ieradies šeit kopā ar Mozaīdu vienīgi tādēļ, lai dotu jums labus padomus un paskubinātu jūs drīzāk atgriezties manā namā un turpināt mūsu iesāktos darbus. Saprotu, ka jūs vēlaties līdz pēdējam brīdim palikt pie sava nelaimīgā skolotāja. Dodu jums šai ziņā pilnīgu brīvību. Taču tūlīt pēc tam atgriezieties manā namā. Ardievu! Jau šonakt braucu atpakaļ uz Parīzi kopā ar lielo Mozaīdu, ko jūs tik netaisni turējāt aizdomās.

Apsolījis visu, ko mags gribēja, aizvilkos līdz iebraucamajai vietai, kur atkritu cietajās cisās, noguruma un bēdu mākts.

15.NODAĻA

Nākamajā rītā, gaismai austot, atgriezos dziednieka mājā, kur salmu krēslā pie mana labā skolotāja gultas galvga|a sēdēja Jaele, ietinusies melnajā apmetnī, ar kapuci galvā, vērīga, nopietna un pacietīga kā īsta žēlsirdīgā māsa. Kuaņāra kungs, sarkans kā uguns, gulēja pussnaudā.

—   Nakts bija grūta, — Jaele man klusu sacīja.

—   Viņš runāja, dziedāja, sauca mani par māsu Zermēnu un izteica man priekšlikumus… Es par to neskaišos, tas tikai pierāda viņa domu mulsumu.

—   Ak vai! — es iesaucos. — Ja jus, Jaele, nebūtu mani pievīlusi, lai blandītos pa pasauli ar šo muižnieku, tad mans labais skolotājs te negulētu ar caurdurtām krūtīm.

—   Es rūgti nožēloju mūsu drauga nelaimi, — Jaele atbildēja. — Taču par visu pārējo nav vērts pat domāt, un nesaprotu, Zak, kā jums tas var ienākt prātā tādā brīdī.

—   Tas man ne mirkli neiziet no prāta, — es atbildēju.

—   Bet es par to nedomāju nemaz, — viņa sacīja.

—   Savās bēdās jūs pats esat lielākoties vainīgs.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt, Jaele?

—   Gribu sacīt, mans draugs, ka manis doto drānu jūs izrotājat ar izšuvumiem un jūsu iztēle pārlieku krāšņi izpušķo vienkāršo dzīves īstenību. Zvēru jums, ka šobrīd es pati vairs neatceros ne ceturto daļu no tā, kas jūs sarūgtina; bet jūs par to visu neatlaidīgi domājat, tā ka galu galā jūsu sāncensis jums ir daudz vairāk prātā nekā man pašai. Aizmirstiet visu un ļaujiet man iedot zāles abatam, kas patlaban mostas.

Sai brīdī pie slimnieka gultas pienāca Kokbera kungs ar saviem dziednieka daiktiem, no jauna pārsēja ievainojumu un skaļi sacīja, ka brūce, acīm redzot, drīz sadzīšot. Pēc tam, pavilcis mani sāņus, viņš piebilda:

'— Varu jums apgalvot, kungs, ka lāga abats nemirs no dūriena. Tomēr, patiesību sakot, baidos, ka viņš neizturēs plaušu plēves iekaisumu, ko izraisījis ievainojums. Pašreiz viņu krata pamatīgs drudzis. Bet tur jau nāk mācītāja kungs.

Mans labais skolotājs tūlīt pazina garīdznieku un pieklājīgi apjautājās, kā viņam klājoties.

—   Labāk nekā vīna dārzam, — mācītājs atbildēja. — Jo vīnkokus pavisam nomaitājuši kaitēkļi un tārpi, kaut gan pret tiem Dižonas garīdzniecība šovasar bija sarīkojusi skaistu procesiju ar krustu un karogiem. Tas nozīmē, ka nākamgad būs jārīko vēl skaistāka pr.ocesija un jaizdedzina vēl vairāk vaska sveču. Tāpat vajadzēs no jauna apkraut ar baznīcas lāstiem kukaiņus, kas iznīcina vīnogas.

— Mācītāja kungs, — mans labais skolotājs sacīja, ••—runa, ka jūs savā vīna dārzā draiskojoties ar skuķēm. Kauns! Tas nepiederas jūsu vecumam! Jaunībā es, tāpat kā jūs, biju traks uz sievišķiem. Bet laiks mani atradinājis no grēkiem, un nesen vēl es palaidu garām mūķenīti, nebildis tai ne vārda. Jūs, mācītāja kungs, ar meičām un pudelēm rīkojaties citādi. Taču vēl nekrietnāk jus darāt, nenoturēdams mesas, par kurām jums samaksāts, un pārdodams baznīcas mantu. Jūs esat divsievis un svētumu tirgotājs.

Pārsteigts un apbēdināts mācītājs klausījās šais vārdos; mute viņam aiz izbrīna palika vaļā un vaigi skumīgi nošļuka abpus platās sejas.

—  Cik zemiski apvainojumi manam svētajam amatam! — garīdznieks beidzot nopūtās, pacēlis acis pret griestiem. — Un tādu valodu ņem mutē cilvēks, kam drīz jāstājas dieva tiesas priekšā! Ak abata kungs, vai tā pieklājas runāt jums, kas esat dzīvojis svētu dzīvi un izstudējis tik daudz grāmatu?

Mans labais skolotājs mazliet pacēlās uz elkoņa. Kļuva skumīgi, redzot, ka drudzī viņa seja gluži aplamā kārtā atguva šķelmīgo izteiksmi, kas mums kādreiz tik ļoti patika.

—   Taisnība, — viņš sacīja, — esmu studējis senos autorus. Taču nepaguvu izlasīt ne pusi no tā, ko Sēžas bīskapa kunga otrais vikārs. Lai gan viņš no ārpuses un iekšpuses līdzinājās ēzelim, tomēr šis vīrs bija daudz lielāks lasītājs nekā es, jo viņš šķielēja un, piemiegdams aci, lasīja divas lappuses uzreiz. Ko tu par to sacīsi, grēkagabal mācītāj, vecais meitu medniek, kas mēnesnīcā vazājies pa tumšiem kaktiem? Tava draugaļa, mācītāj, izskatās pēc īstas raganas. Uz zoda viņai aug spalvas — tā ir dziednieka barddziņa sieva. Tu šim esi uzlicis pamatīgus ragus, tā viņam vajadzēja, šim homunkulam, kura medicīniskās zināšanas nesniedzas tālāk par klistīra taisīšanu.

—   Kungs dievs! Ko viņš runā? — Kokbera kundze iesaucās. ==* Droši vien viņu apsēdis nelabais.

—   Esmu dzirdējis daudzus slimniekus murgos muldam, -— Kokbera kungs sacīja, — bet neviens nav izteicies tik ļauniem vārdiem.

—   Redzu, ka mums būs grūtāk, nekā es domāju, aizvadīt šo slimnieku līdz krietnai nāvei. Viņam piemīt tieksme uz dzēlībām un neķītrībām, ko sākumā nebiju pamanījis. Viņš runā garīdzniekam un sirdzējam nepiedienīgus vārdus.

—   Tur vainīgs karsonis, — dziednieks sacīja.

-— Ja drudzis nemitēsies, — mācītājs turpināja, — tas viņu novedīs ellē. Slimnieks nupat smagi nogrēkojās, neizturēdamies pret mani ar cieņu, kas pienākas priesterim. Tomēr rītdien es atkal ieradīšos viņu stiprināt ar dieva vārdiem, jo mans pienākums, pēc mūsu pestītāja parauga, ir izrādīt viņam bezgalīgu žēlsirdību. Lai gan par šā vīra dvēseli man ir nopietnas bažas. Klāt nāk vēl viena nelaime: manā spiedes namiņā radusies plaisa, bet visi strādnieki ir nodarbinati vīna dārzos. Kokber, neaizmirstiet par to ieminēties namdarim un nekavējoties sauciet mani pie sirdzēja, tiklīdz stāvoklis pasliktinās. Cik daudz rūpju, Kokber, cik daudz rūpju!

Nākamaja dienā Kuaņāra kungs jutās tik labi, ka mums jau radās cerība uz viņa atveseļošanos. Viņš izdzēra tasi spēcinoša buljona, piecēlās gultā sēdus un mums katram pateica kādu vārdu ar savu parasto labvēlību un lēnprātību. D'Anktila kungs, kas bija apmeties pie Golāra, atnāca viņu apraudzīt un visai nesmalkjulīgi uzaicināja paspēlēt piketu. Mans labais skolotājs smaidīdams apsolīja to darīt, bet tikai nākamajā nedēja. Taču pievakarē slimniekam atkal uznāca drudzis. Bals, ar neizsakāmām šausmām acīs viņš drebēja un klabinaja zobus.

—  Tur ir vecais žīds! — viņš kliedza. — Tas ir Jūdasa Iskariota dēls, piedzimis no raganas kazas izskata! Taču viņš taps pakārts pie tēva vīģes koka un viņa zarnas staipīsies pa zemi. Turiet viņu… Viņš mani nogalinās! Es salstu!

Brīdi vēlāk, nosviedis nost visas segas, abats sūdzējās, ka viņam esot neciešami karsti.

—  Man briesmīgi slāpst, — viņš sacīja. — Dodiet man vmu! Un lai tas buiu vēss. Kokbera kundze, ejiet labi ātri un ielieciet to avota atdzisināt, jo diena, kā radas, būs svelmīga.

Patiesībā jau tumsa nakts, un abatam bija sajukušas stundas.

—   Pasteidzieties, — viņš skubināja Kokbera kundzi,

—   bet neesiet tik vientiesīga kā Sēžas katedrāles zvanrķis, kas, gribēdams izvilkt no akas pudeles, ko bija tur ielicis dzisināt, ieraudzīja ūdenī savu attēlu un sāka kliegt: «Paklau! Kungi, nāciet palīgā! Ātrāk! Tur apakšā ir antipodi, kas izdzers mūsu vīnu, ja mēs viņus nesavaldīsim!»

—   Abats ir jautrs cilvēks, — Kokbera kundze teica.

—   Tomēr vēl nesen viņš par mani sarunāja visādas piedauzības. Ja es ari butu krāpusi Kokberu, tad ne jau ar mācītāja kungu, jo jāņem taču vēra viņa stāvoklis un vecums.

Tai brīdī istabā ienāca mācītājs.

—   Nu, abata kungs, kā jūs pašlaik jūtaties? — viņš jautāja manam labajam skalotājam. — Kas jauns?

—  Paldies dievam, man prātā nav nekā jauna, — Kuaņāra kungs atbildēja. — Jo, kā sacījis svētais Zeltamute, vairieties visa, kas jauns. Neejiet pa neiestaigātiem ceļiem; vienreiz nomaldījies, cilvēks maldās bez gala. To apstiprina manis paša bēdīgā pieredze. Un es esmu sevi pazudinājis, iedams pa neiemītām takām. Esmu dzīvojis pats pēc sava padoma, un tas mani novedis pie bezdibeņa. Mācītāja kungs, es esmu nabaga grēcinieks, manas vainas smagums liec mani pie zemes.

—   Tie ir jauki vārdi, — mācītājs sacīja. — Pats dievs jums tos ielicis mutē. Es pazīstu viņa — mūsu kunga neatveidojamo augsto stilu. Vai jūs nevēlētos, lai mēs sāķtu ko darīt jūsu dvēseles glābiņa labad?

—   Labprāt, — Kuaņāra kungs atbildēja. — Jo man mācas virsū nešķīstības. Redzu tās ceļamies ir lielas, ir mazas. Redzu gan sarkanas, gan melnas. Redzu vissīkākās no tām jājam uz suņiem un cūkām un redzu citas, kas ir brangas un plikas, ar nokareniem pupiem kā vīna maisi, ar trekniem, krokotiem vēderiem un milzīgām gūžām. \

—   Vai tas var būt, ka jūs to visu tik skaidri redzat? — mācītājs brīnījās. — Bet, ja jūsu grēki ir tādi, kā jūs sacījāt, mans dēls, tad labāk tos neattēlot vārdiem, pietiek, ka jūs sirdī pret tiem izjūtat riebumu.

—   Vai tad jūs, mācītāja kungs, gribētu, lai mani grēki izskatā būtu līdzīgi Adonisam? — abats turpināja. — Bet nerunāsim par to. Bārddzini, dodiet man padzerties! Vai jūs pazīstat Dīkdieņa kungu?

—   Liekas, nepazīstu, — Kokbera kungs atbildēja.

—   Nu tad ziniet, — mans labais skolotājs turpināja, — ka viņš bija traks uz sieviešiem.

—   Šo vājo punktu velns parasti izmanto, lai pievārētu cilvēku, — mācītājs piebilda. — Bet ko jūs ar to gribat sacīt, mans dēls?

—   Tūlīt sapratīsit, — mans labais skolotājs atbildēja. — Dīkdieņa kungs norunāja ar kādu jaunavu satikties stallī. Meiča atnāca, un viņš ļāva tai aiziet no staļļa tādai, kāda tā bija atnākusi. Vai zināt, kāpēc?

—   Nezinu, — mācītājs atbildēja. — Bet nerunāsim par to.

—   Kāpēc ne? — Kuaņāra kungs turpināja. — Jums jāzina, ka viņš sargājās tai tuvoties aiz bailēm, ka meiča varētu laist pasaulē zirgu, no viņa ieņemtu, un viņam par to būtu jāatbild tiesas priekšā.

—   Drīzāk jau viņam vajadzēja baidīties, ka tā varētu dzemdēt ēzeli! — bārddzinis iesaucās.

—   Bez šaubām, — mācītājs piekrita. — Taču tādas runas mūs neved tuvāk paradīzei. Vajadzētu atkal atgriezties uz taisnā ceļa. Pirms brītiņa jūs teicāt tik pamācošus vārdus!

Mans labais skolotājs neatbildēja, bet sāka dziedāt diezgan skaļā balsī:

Lai karalis līksmotu, sākām mēs Pūst piecpadsmit niedru stabulēs,

Landerinete! Nu vaļā iet raganu dzīres, Landeririre!

—   Ja jums gribas dziedāt, mans dēls, — mācītāja kungs sacīja, — tad labāk uzdziediet kādu skaistu burgundiešu ziemsvētku dziesmu. Tā nesīs iepriecējumu un svētību jūsu dvēselei.

—   Ar lielāko prieku, — mans labais skolotājs atbildēja. — Manuprāt, Gija Barozē ziemsvētku dziesmas ar savu šķietami parupjo vienkāršību ir spožākas par briljantiem un vērtīgākas par zeltu. Piemēram, šī pati:

Kad aukstumā Betlemes kūtī Jēzus Kristus bij piedzimis, Tikai vērsis un ēzelis To sildīja, elpu pūta. Daudz vēršu un ezeļu ar Mūsu Gallijā — saskaitīt grūti! Daudz vēršu un ēzeļu ar, Kas tā darīt nedz grib, nedz var.

Dziednieks ar sievu un mācītājs kopā atkārtoja:

Daudz vēršu un ēzeļu ar Mūsu Gallijā — saskaitīt grūti! Daudz vēršu un ēzeļu ar, Kas tā darīt nedz grib, nedz var!

Un mans labais skolotājs turpināja jau klusākā balsī:

Bet jaukākais, lūk, kas bija: Tiklab vērsis, kā ēzelis Tonakt palika neēdis, Bet bērnu tie sasildīja.

Daudz vēršu un ēzeju ar Staigā zīdā un zeltaudu vijās, Daudz vēršu un ēze|u ar, Kas tā darīt nedz grib, nedz var!

Pēc tam abata galva atslīga spilvenos un viņš vairs nedziedāja.

— Šim kristietim ir daudz labu īpašību, — priesteris mums sacīja, — ļoti daudz labu īpašību. Vēl nupat viņš mani pamācīja ar skaistām sentencēm. Tomēr esmu nobažījies par viņu, jo viss ir atkarīgs no tā, kāds būs gals, un nekad nevar zināt, kas paslēpts groza dibenā. Dievs savā labvēlībā grib, lai viens vienīgs brīdis spētu mūs glābt, tikai tam jābūt pēdējam, tā ka visu izšķir beidzamais mirklis, salīdzinot ar kuru viss mūžs nenozīmē neko. Tāpēc es drebu par šo sirdzēju, par kura dvēseli neganti plēšas eņģeļi un velni. Taču nekad nevajag zaudēt cerību uz dieva žēlastību.

16. NODAĻA

Divas dienas pagāja nežēlīgā cīņā starp dzīvību un nāvi. Pēc tam mans labais skolotājs zaudēja pēdējos spēkus.

—   Nu vairs nav cerību, 1 — Kokbera kungs man čukstēja.— Paskatieties, cik dziļi galva iegrimusi spilvenā, un ievērojiet, cik deguns kļuvis smails.

Patiešām, mana labā skolotāja deguns, kas kādreiz bija resns un sarkans, tagad atgādināja līku asmeni svina krāsā.

—   Iesmagriezi, mans dēls, — viņš sacīja vēl skanīgā un stiprā, taču nedzirdēti svešādā balsī, — jūtu, ka manas stundas ir skaitītas. Aizejiet pēc krietnā priestera, lai viņš atnāk uzklausīt grēksūdzi.

Mācītāja kungs bija savā vīna dārzā, un es skrēju turp.

—  Vīnogas ir novāktas, — viņš man sacīja, — un raža ir bagātāka, nekā es cerēju. Iesim pie nelaimīgā vira!

Atvedu garīdznieku pie sava labā skolotāja gultas, un mēs viņu atstājām vienatnē ar mirēju.

Pēc stundas priesteris iznāca no slimnieka istabas un sacīja:

—  Varu jums apgalvot, ka Žeroms Kuaņāra kungs mirst ar apbrīnojamu dievbijību un pazemību sirdī. Paklausot aizgājēja lūgumam un ņemot vērā viņa dedzīgo ticību, es tūlīt izdarīšu pēdējo svaidīšanu. Kamēr uzvilkšu albu un aplikšu stolu, jūs, Kokbera kundze, lūdzu, esiet tik laipna un atsūtiet uz sakristeju zēnu, kas ik rītus piepalīdz man mesā, un sagatavojiet istabu mūsu visžēlīgā debestēva uzņemšanai.

Kokbera kundze izslaucīja istabu, uzklāja uz gultas baltu segu, piebīdīja pie galvgaļa mazu galdiņu, ko apsedza ar galdautu; uz tā viņa nolika divus svečturus ar aizdegtām svecēm un fajansa bļodiņu ar svētīto ūdeni, kurā iemērca bukša zariņu.

Drīz vien mēs izdzirdējām zvaniņu, ko pa ceļam šķindināja ministrants, un pēc brīža istabā parādījās krusts, kuru nesa korazēns, un ienāca mācītājs baltā ģērbā ar svēto vakarēdienu rokās. Jaele, d'Anktila kungs, Kokberu laulātais pāris un es nokritām ceļos.

— Pax hiiic domui,  — priesteris vēstīja.

—   Et omnibus habitantibus in ea,2 — ministrants piebilda.

Pēc tam mācītājs apslacīja ar svētīto ūdeni mirēju un gultu.

Mirkli, it kā pārdomās nogrimis, viņš klusēja, tad svinīgi jautāja:

—   Mans dēls, vai jums nav kas sakāms?

—   Ir gan, mācītāja kungs, — abats Kuaņārs noteiktā balsī atbildēja. — Es piedodu savam slepkavam.

Izņemdams no sakramentu šķirstiņa hostiju, priesteris noskaitīja:

—   Ecce agnus Dei, qui tollit peccata mutuli.3

Mans labais skolotājs nopūzdamies atbildēja:

—   Vai es, kas esmu tikai pīšļi un pelni, varu runāt ar tevi, tu kungs un pestītāj? Kā lai uzdrīkstos stāties tavā priekšā, ja manī nav nekā laba, kas iedrošinātu? Kā lai sevī uzņemu tevi, ja tik bieži esmu aizvainojis tavas labsirdības pārpilnās acis?

Un abats Kuaņāra kungs saņēma svēto vakarēdienu dziļā klusumā, ko pārtrauca vienīgi mūsu šņuksti un Kokbera kundzes briesmīgi skaņā deguna šņaukšana.

Kad mirēja iesvaidīšana bija galā, mans labais skolotājs pamāja, lai pienāku pie viņa gultas, un sacīja vārgā, bet skaidrā balsī:

—   Zak Iesmagriezi, mans dēls, tagad, redzējis manu piemēru, atmet visas pamācības, kuras esmu tev sludinājis savā neprāta laikā, kas ilga — ak vai! — visu manu mūžu. Bīsties no sievietēm un grāmatām, jo tās cilvēku izlutina un padara lepnu. Esi pazemīgs sirdī un prātā. Dievs piešķir pieticīgajiem daudz gaišāku saprašanu, nekā mācīti vīri spēj sniegt. Viņš ir visu zināšanu avots. Mans dēls, neklausies tādos, kas, tāpat kā es, spriedīs par labo un ļauno. Lai tevi nesavaldzina viņu skaistā un daiļrunīgā valoda! Jo dieva valstība nav meklējama vārdos, bet tikumā.

Abats paguris apklusa. Satvēris viņa roku, kas gulēja uz palaga, es pārklāju to skūpstiem un asarām. Sacīju, ka viņš ir visu mūsu skolotājs, mūsu draugs, mūsu tēvs un ka es nezinu, kā dzīvot bez viņa.

Sāpju satriekts, es ilgas stundas nosēdēju viņa gultas kājgalī.

Abats pārlaida tik mierīgu nakti, ka manī jau sāka mosties it kā izmisīga cerība. Stāvoklis nemainījās vel visu nākamo dienu. Bet pievakarē viņš kļuva nemierīgs un sāka runāt tik neskaidriem vārdiem, ka tie uz laiku laikiem paliek dieva un viņa noslēpums.

Ap pusnakti vājinieks ieslīga dziļā nemaņā, un bija dzirdama vairs vienīgi tikko uztverama švīkoņa, kad viņa nagi gumzīja palagus. Viņš mūs vairs nepazina.

Ap diviem naktī mirējs sāka gārgt; straujā un sēcošā elpa, kas plūda no krūtīm, bija pietiekami stipra, lai to dzirdētu talu ciema ielās, un dziļi dziļi iespiedās manās ausīs, tā ka vel nākamajās dienās pēc šās nelaimīgās nakts es šķitu dzirdam viņa gārdzienus. Rītausmā viņš ar roku deva kādu zīmi, ko mēs nespējam saprast, un smagi nopūtās. Tā bija pēdējā nopūta. Nāve piešķīra abata sejai majestātiskumu, kāds atbilda viņa ģēnijam, kura zaudējums mums ir un paliek uz laiku laikiem neatsverams.

17. NODAĻA

Valāras mācītājs sarīkoja Zeromam Kuaņāra kungam svinīgas bēres. Viņš noturēja dvēseles aizlūgumu un pasludināja grēku piedošanu.

Manu labo skolotāju apglabāja kapsētā blakus baznīcai. D'Anktila kun^s uzaicināja vakariņās pie Golāra visus, kas bija piedalījušies bēru ceremonijā. Tur tika dzerts jaunais vīns un dziedātas burgundiešu dziesmas.

Otrā dienā mēs ar d'Anktila kungu gājām pateikties draudzes mācītājam par viņa dievbijīgajām pūlēm.

—   Ak, abats taču sagādāja mums lielu mierinājumu ar savu pamācīgo nāvi! — svētais vīrs iesaucās. — Tikai nedaudzus kristiešus man gadījies redzēt mirstam tik brīnum jaukā dvēseles noskaņā, un tāpēc šā vīra piemiņu vajadzētu iemūžināt skaistā kapakmens uzrakstā. Kungi, jūs abi esat pietiekami izglītoti, lai to sacerētu, un es parūpēšos, lai nelaiķa epitāfijā uz liela, balta akmens tiktu iegravēta tieši tā, kā jūs to būsit uzrakstījuši. Bet, liekot akmenim runāt, neaizmirstiet, ka tas nedrīkst paust neko citu kā vienīgi slavu dievam.

Lūdzu mācītāju nešaubīties, ka strādāšu ar vislielāko cītību, un d'Anktila kungs savukārt apsolīja piešķirt epitafijai smalku un jauku izteiksmes slīpējumu.

—   Mēģināšu rakstīt dzejā, ņemot par paraugu Šapela * kunga vārsmas, — viņš sacīja.

—   Brīnišķīgi! — mācītāja kungs izsaucās. — Varbūt jūs gribētu apskatīt manu vīna spiedi? Šogad būs labs vīns, un raža bija pietiekama, tā ka iznāks ir man, ir kalponei. Ak vai! Nebijis kaitēkļu, mēs būtu ievākuši vēl vairāk.

Pēc vakariņām d'Anktila kungs palūdza rakstāmpiederumus un ķērās pie franču pantu sacerēšanas. Drīz vien, zaudējis pacietību, viņš aizsvieda spalvu, tintnīcu un papīru.

— Iesmagriezi, — viņš sacīja, — es uzrakstīju tikai divas rindas un vēl neesmu pārliecināts, vai tās ir labas; paklausieties, kādas man ienāca prātā:

Abats Kuaņārs te dus, vienreiz visiem jāmirst būs.

Atbildēju, ka šīs divas rindas ir labas tāpēc, ka neprasās pēc trešās.

Un es nopūlējos visu nakti, sacerēdams latīņu valodā epitāfiju, kas skanēja tā:

D. o. M. Hie jacet in spe beatae aeternitatis Dominus Hieronymus Coignard

Presbyter Quondam in bellovacensi collegio eloquentiae magister eloquentissimus Sagiensis episcopi bibliothecarius solertissimus Zozimi Panapolitani ingeniosissimus translator

Цpere tamen iminaturata morte intercepto periit enim cum lugdunum peteret

Judaea manu nefandissima id est a nepote Christi carnificum in via trucidatus Anno aet. LII Comitate fuit optima doctissimo convitu ingenio sublimi facetiis jucundus sententiis plenus donorum dei laudator Fide devotissima per muitas tempestates constanter munitus Humilitate sanctissima ornatus saluti suae magis intentus quam vano et fallaci hominum judicio Sic honoribus mundanis nunquam quaesitis sibi gloriam sempiternam meruit.

Franciski to varētu pārtulkot tā:

šeit dus cerībā uz mūžīgo svētlaimi Zeroms Kuaņāra kungs, priesteris,

kādreiz ļoti daiļrunīgs dailrunas profesors Bovē seminārā, ļoti cītīgs Sēžas bīskapa bibliotekārs, Zosimas Panopolieša skaistā tulkojuma autors,

kas diemžēl nepaguva darbu pabeigt, jo no mums viņu aizsauca priekšlaicīga nāve. Piecdesmit otrajā dzīvības gadā

viņu uz Lionas ceļa nodūra kāda jūda neģēlīgā roka, un tā viņš krita par upuri slepkavam no tās pašas cilts, pie kuras piederēja Jēzus Kristus bendes. Viņš bija patīkams cilvēks, izglītots sarunu biedrs ar izcilām spējām, kas izpaudās jautros teicienos un skaistās pamācībās, un savos darbos viņš slavēja dievu.

Visās dzīves vētrās viņš saglabāja nesatricināmu ticību.

īsti kristīgā pazemībā viņam vairāk rūpēja dvēseles glābiņš nekā tukšās un maldīgās cilvēku domas. Nebaudījis godu šai pasaulē, viņš iegāja mūžīgajā godībā.

18. NODAĻA

Trīs dienas pēc tam, kad mans labais skolotājs bija šķīries no šās pasaules, d'Anktila kungs nolēma atkal doties ceļā. Kariete bija izlabota. Viņš pavēlēja pasta puišiem būt gataviem nākamās dienas rītā. Jaunā muižnieka sabiedrība man nekad nebija likusies patīkama. Pašreizējās sērās tā man kļuva pretīga. Nevarēju pat iedomāties, ka man vajadzētu braukt kopā ar viņu un Jaeli. Nolēmu pameklēt Turnisā vai Makonā nodarbošanos un slēpties tur tik ilgi, līdz vētra būs norimusi un kļūs iespējams atgriezties Parīzē, kur vecāki, bez šaubām, saņems mani atplestām rokām. Pastāstīju par saviem nodomiem d'Anktila kungam, atvainodamies, ka tālāk vairs viņu nepavadīšu. Sākumā muižnieks mēģināja mani atrunāt ar tādu sirsnību, kādu es no viņa nemaz nebiju gaidījis, bet vēlāk labprāt atlaida. Jaeli šķiršanās skumdināja vairāk, taču, būdama apķērīgas dabas, viņa saprata iemeslus, kas lika man viņu atstāt.

Naktī pirms aizbraukšanas, kamēr d'Anktila kungs ar dziednieku bārddzini spēlēja kārtis un dzēra, mēs ar Jaeli izgājām ciema laukumā ieelpot svaigu gaisu. Smaržoja zāle, un visapkārt sisināja sienāži.

— Cik skaista nakts! — es sacīju Jaelei. — Šogad vairs nebūs tai līdzīgas, un varbūt visā mūžā nepiedzīvošu otru tik burvīgu nakti.

Ziedos slīgstošā ciema kapsēta vēla mūsu priekšā savus nekustīgos velēnu viļņus, un mēness gaisma sudraboja tumšajā zālē izkaisītos kapakmeņus. Mums abiem reizē ienāca prātā doma aiziet atvadīties no mūsu drauga. Viņa dusas vietu norādīja vienīgi mīkstajā zemē iesprausts, asarām slacīts krusts. Kapakmens, uz kura vajadzēja iegravēt epitāfiju, vēl nebija uzstādīts. Mēs apsēdāmies zālē pie kapa un tur, neapzinātas un dabiskas tieksmes mudināti, iekritām viens otra skavās, nebaidīdamies ar saviem skūpstiem aizvainot drauga piemiņu, jo dziļā gudrība viņu vienmēr bija darījusi iecietīgu pret cilvēku vājībām.

Pēkšņi Jaele, kuras mute tobrīd pieskārās manai ausij, čukstēja:

—   Es redzu d'Anktila kungu uz kapsētas mūra, viņš uzmanīgi skatās uz mūsu pusi.

—  Vai tādā tumsā viņš var mūs ieraudzīt? — es jautāju.

—  Viņš noteikti redz manus baltos brunčus, — Jaele atbildēja. — Ar to, manuprāt, pietiek, lai viņam rastos vēlēšanās saskatīt vēl ko vairāk.

Es jau grasījos vilkt laukā zobenu un biju stingri nolēmis aizsargāt divas dzīvības, kas tai brīdī vēl bija tikpat kā sakusušas vienā. Jaeles miers mani pārsteidza, nekas nedz viņas kustībās, nedz balsī neliecināja par bailēm.

—   Ejiet! — viņa man sacīja. — Bēdziet un nebaidieties par mani. Es pati vēlējos, lai viņš mūs pārsteidz: Viņš jau sāka atsalt. Sis gadījums lieliski iekvēlinās Morisa alkas un piešķirs mūsu mīlestībai asumu. Ejiet un atstājiet mani! Pirmais brīdis nebūs viegls, jo viņš ir mežonīgs. Viņš mani sitīs, toties pēc tam es viņam būšu jo mīļāka. Ardievu!

—   Vai man! — es iesaucos. — Tātad es jums, Jaele, biju vajadzīgs tikai tādēļ, lai uzkurinātu sava sāncenša kaisli?

—   Es brīnos, ka arī jūs gribat ar mani strīdēties, arī jūs! Ejiet, kad es jums saku!

—   Kā? Lai tagad es jūs atstāju?

—  Tā vajag! Ardievu! Lai viņš jūs šeit vairs neatrod! Es gribu iesvelt viņā greizsirdību, taču smalkjūtīgā veidā. Ardievu, ardievu!

Tikko biju paspēris dažus soļus šai kapu labirintā, kad d'Anktila kungs, pienācis klāt pietiekami tuvu, lai pazītu savu mīļāko, sāka tik skaļi kliegt un lādēties, ka no tā varēja uzmosties visi ciema miroņi. Degu aiz nepacietības glābt Jaeli no muižnieka dusmām.

Man likās, ka viņš spējīgs to nogalināt. Slēpdamies pieminekļu ēnā, es jau žagos tuvāk, gatavs viņai palīdzēt. Kādu brīdi abus uzmanīgi vērojis, redzēju, ka d'Anktila kungs izgrūž Jaeli pa kapsētas vārtiņiem un ved atpakaļ uz Golāra iebraucamo vietu, jau izgāzis gandrīz visu niknumu, kura atlikumu Jaele gluži labi spēja remdēt viena pati, bez citu palīdzības.

Atgriezos savā istabā tai pašā laikā, kad viņi iegāja savā. Visu nakti ne acu neaizvēris, es rītausmā, glūnēdams pa aizkaru spraugu, noskatījos, kā viņi, cik redzams, vislielākajā saticībā devās pāri iebraucamās vietas pagalmam. , ; . ';

Jaeles aizbraukšana padarīja manas bēdas vēl gaužākas. Nolikos pašā istabas vidū uz mutes un, paslēpis seju rokās, raudāju līdz vakaram.

19. NODAĻA

Sākot ar šo brīdi, mana dzīve zaudē pievilcīgumu, ko tai bija piešķīruši apstākļi, un mans liktenis, veidojoties atbilstoši manam raksturam, vairs nesniedz neko neparastu. Ja es turpinātu savus memuārus, mans stāsts drīz vien izliktos banāls. Pabeigšu to pāris vārdos. Valāras mācītāja kungs iedeva man ieteikuma vēstuli kādam Makonas vīna tirgotājam, pie kura nostrādāju divus mēnešus; pēc tam tēvs atrakstīja, ka mana tiesas lieta esot nokārtota un es varot bez bailēm atgriezties Parīzē.

Nekavējoties kāpu diližansā, kur braucu kopā ar rekrūšiem. Sirds man sitas kā negudra, kad atkal redzēju Sv. Jēkaba ielu, Sv. Benedikta Kroplā baznīcas pulksteni, «Triju jaunavu» un Biezo kunga «Svētās Katrīnas» izkārtnes.

Māte sāka raudāt, mani ieraudzījusi, raudāju arī es. Mēs apskāvāmies, saskūpstījāmies un raudājām atkal. Tēvs, lielā steigā atskrējis no «Mazā Bakha», man sacīja ar aizkustinājuma pilnu cieņu:

— Žako, mīļais dēls, es tev neslēpšu, ka biju stipri noskaities uz tevi, kad sardzes vīri ienāca «Karalienes Pīļpleznas cepešmājā» tevi apcietināt un, tevis neatraduši, gribēja aizvest tavā vietā mani. Viņi nevēlējās neko dzirdēt, aizrādīdami, ka es varēšot izskaidroties cietumā. Viņi meklēja tevi, jo de la Geritoda kungs bija iesniedzis pret tevi sūdzību. Es jau iedomājos, ka tu esi pastrādājis nezin kādus briesmu darbus. Bet, no tavām vēstulēm uzzinājis, ka tie bijuši tikai sīki grēciņi, sāku par to vien gudrot, kā tevi drīzāk atkal redzēt. Cik reižu neliku prasījis padomu «Mazā Bakha» krodziniekam, kā panākt, lai tavu lietu notušē! Viņš

man vienmēr atbildēja: «Cepešniek Leonār, piebāziet pilnu maku ar zelta ekijiem un aizejiet pie tiesneša — viņš jums atdos jūsu puiku baltu kā sniegs.» Bet nauda mums neturas, un mūsu mājā nav tādas vistas, zoss vai pīles, kas dētu zelta olas. Labi vēl, ka šais grūtajos laikos par mājputniem var ieņemt tik daudz, lai iznāktu, ar ko nopirkt malku pavardam. Par laimi, tava svētā un cienījamā māte iedomājās uzmeklēt d'Anktila kunga māti, kura, kā mēs zinājām, pūlējās ko darīt sava dēla labā, kas tika meklēts tai pašā laikā un tai pašā lietā kā tu. Es jau biju noskaidrojis, manu 2ako, ka tu esi pastrādājis palaidnības kopā ar kādu muižnieku, ūn, tā kā man ir sirds īstajā vietā, tūlīt sapratu, kāds gods tas ir visai mūsu ģimenei. Tātad tava māte lūdza, lai d'Anktila kundze pieņem viņu sava savrupmāja Sentantuāna priekšpilsētā. Māte saposās, il ka iedama uz dievkalpojumu, un d'Anktila kundze viņu laipnīgi pieņēma. Tava māte ir svēta sieviete, Zako, bet viņai nav jēgas par labām manierēm, un sākumā viņa sarunāja daudz ko nepiedienīgu. Viņa esot sacījusi: «Kundze, mūsu vecumā mums bez dieva paliek vēl vienīgi bērni.» Bet tā nepavisam nevajadzēja runāt ar ievērojamo dāmu, kam vēl netrūkst pielūdzēju.

— Klusējiet, Leonār! — māte iesaucās. — Jūs neko nezināt par d'Anktila kundzes izturēšanos, un droši vien es nemaz neesmu tik nepareizi runājusi, jo viņa man atbildēja: «Esiet mierīga, Menetrjē kundze, es rūpēšos par jūsu dēlu tāpat kā par savu, paļaujieties uz manu cītību.» Un jūs zināt, Leonār, ka nepagāja ne divi mēneši, kad mēs saņēmām apliecinājumu, ka mūsu Zako var droši atgriezties Parīzē. - i

Ar labu ēstgribu ieturējām vakariņas. Tēvs apjautājas, vai es domājot arī turpmāk palikt d'Astaraka kunga dienestā. Atbildēju, ka pēc mana labā skolotāja nāves, ko nemūžam nebeigšu apraudāt, nevēlos kopā ar ne/.ehgo Mozaīdu dzīvot pie muižnieka, kas algo kalpu.-, vienīgi ar skaistiem vārdiem. Tad tēvs laipni uzaicināja mani griezt iesmu tāpat kā agrāk.

—• Beidzamajā laika, Zako», — tēvs stāstīja, — biju šo darbu uzticējis brālim Eņģelim, bet viņš to neveica

lik labi kā Miro un pat ne tik labi kā tu. Vai tu negribētu, mans dēls, atkal ieņemt savu vietu uz soliņa kaktā pie pavarda?

Māte, kas bija gan vienkārša, tomēr saprātīga sieviete, paraustīja plecus un sacīja:

— Biezo kungam, kam pieder grāmatu tirgotava «Zem svētās Katrīnas», vajadzīgs pārdevējs. Šis darbs, manu 2ako, tev būs īsti piemērots. Tev ir lēnīga daba un laba uzvedība. Tieši tādam jābūt svēto grāmatu pārdevējām.

Nekavējoties devos pie Biezo kunga, un viņš mani pieņēma darbā.

Dzīves likstas bija padarījušas mani prātīgu. Mani neatbaidīja necilais darbs, un es to veicu rūpīgi, vicinādams spalvu slotiņu un suku par apmierinājumu manam saimniekam.

Uzskatīju par savu pienākumu vismaz vienreiz apciemot d'Astaraka kungu. Pēdējā novembra svētdienā pēc pusdienām devos ceļā pie lielā alķīmiķa. No Svētā Jēkaba ielas līdz Smilšaines krustam ir pamatīgs gabals, un kalendārs nemelo, vēstīdams, ka dienas novembrī ir īsas. Kad nonācu Rulā, bija jau satumsis, un tukšais ceļš tinās biezā miglā. Soļodams tumsā, risināju skumjas domas.

«Ak vai!» es sev teicu. «Drīz būs pagājis gads, kopš pirmoreiz soļoju pa šo. ceļu sniegā kopā ar savu labo skolotāju, kas tagad atdusas Burgundijas vīnkopju ciema kapsētā. Viņš šķīrās no šās pasaules, cerēdams uz mūžīgo dzīvošanu. Tā ir cerība, kurā man pieklājas dalīties ar tik izglītotu un gudru vīru. Lai dievs pasarga mani no šaubām par dvēseles nemirstību! Tomēr jāatzīstas, ka viss, kas saistīts ar pēcnāves dzīvi un viņsauli, ir tādas netveramas patiesības, kurām cilvēks tic tā, it kā tās viņu pašu nemaz neskartu, un kuras nav ne manāmas, ne izjūtamas, bet kuras mēs pieņemam, paši to nemanot. Man, protams, nekādu mierinājumu nesniedz doma, ka atkal satikšu abatu Kuaņāra kungu paradīzē. Es viņu droši vien vairs nepazīšu, un viņa valoda būs zaudējusi pievilcī-. gumu, ko tai piešķīra konkrēti apstākļi.»

Tā prātodams, pēkšņi ieraudzīju lielu blāzmu, kas sniedzās pāri pusdebesīm un padarīja rūsganu pat miglu virs manas galvas; blāzmas vidū plandījās atplaiksnas. Smagi dūmi jaucās ar drēgno gaisu. Man tūlīt radās bažas, vai tikai d'Astaraka pilī nav izcēlies ugunsgrēks. Sāku soļot ātrāk, un drīz vien pārliecinājos, ka manas bažas ir vairāk nekā pamatotas. Ieraudzīju melno Smilšaines kalnu ar krustu galā, ko ieskāva dzirksteļu virpulis, un tūlīt pēc tam — pili, kur visos logos plaiksnījās liesmas kā drausmos svētkos. Mazās, zaļas durtiņas bija izgāztas. Pa parku šaudījās ēnas un šausmās sačukstējās. Tie bija Neijī priekšpilsētas iedzīvotāji, kas bija atskrējuši, pa daļai ziņkāres dzīti, pa daļai gribēdami palīdzēt. Daži sūknēja ūdeni un laida liesmās strūklas, ko svelme tūlīt pārvērta garaiņos. Virs pils cēlās biezu dūmu stabs. Pār mani lija dzirksteļu un pelnu lietus, un drīz es pamanīju, ka drēbes un rokas nokvēpušas gluži melnas. Ar dziļām skumjām domāju par to, ka sodrēji, ar kuriem gaiss bija pilns, ir viss, kas atlicis no tik daudzām skaistām grāmatām un vērtīgiem manuskriptiem, kuri reiz iepriecināja manu labo skolotāju un kuru vidū varbūt bija arī Zosirnas Panopolieša rokraksts, ko mēs kopīgi tulkojām manas dzīves viscēlākajās stundās.

Es biju redzējis abatu Zeromu Kuaņāru nomirstam. Bet šoreiz man šķita, ka tagad līdz ar visu bibliotēku karalieni sairst pīšļos viņa dvēsele, viņa mirdzošā un maigā dvēsele. Apjautu, ka šai brīdī aiziet bojā arī kaut kas no manis paša. Cēlās vējš un uzpūta ugunsgrēku vēl lielāku, liesmas rēca kā rijīgas rīkles.

Saticis kādu Neijī iedzīvotāju, kas bija ģērbies tikai svārkos un vēl vairāk apkvēpis nekā es, apjautājos, vai d'Astaraka kungs un viņa kalpi izglābti.

Vīrs man atbildēja:

••— No pils nav izgājis neviens, izņemot kādu vecu ebreju, kas ar vīstokļiem padusē redzēts aizbēgam uz purvu pusi. Vecais dzīvoja sarga mājiņā pie upes, un neviens viņu necieta viņa izcelšanās dēļ un arī tāpēc, ka turēja viņu aizdomas par vairākiem noziegumiem. Bērni dzinās vecim pakaļ, un, bēgdams no tiem, viņš iekrita Sēnā. Kad viņu izvilka no ūdens, viņš jau bija miris, piespiedis pie krūtīm kādu maģijas grāmatu un pusduci zelta tasīšu. Krastmalā jūs varat veco apskatīt, tur viņš guļ savā dzeltenajā paltrakā, ar vaļējām acīm un izskatās patiešām briesmīgs.

•— Tādu galu vecis bija pelnījis par saviem noziegumiem! — es iesaucos. — Taču viņa nāve man neatdod labāko no skolotājiem, ko viņš nogalināja! Lūdzu, pasakiet vēl — vai d'Astaraka kungs nav redzēts?

Tai pašā brīdī kāda no satrauktajām ēnām man blakus izgrūda baiļu kliedzienu: — Tu līt iebruks jumts!

Tad es ar šausmām ieraudzīju d'Astaraka kunga garo, tumšo stāvu skrienam pa jumta tekni. Alķīmiķis dārdošā balsī sauca:

— Es paceļos liesmu spārnos un lidoju uz dievišķās dzīves mājokļiem!

Tā viņš sacīja. Pēc tam jumts ar drausmīgu brīkšķi iegruva un liesmas kalnu augstumā aprija salamandru draugu.

20. NODAĻA

Nav tādas mīlestības, kas iztur šķiršanos. Sākumā tik svelošās atmiņas par Jaeli pamazām zaudēja skaudrumu, līdz beidzot manī no tām palika tikai nenoteikts satraukums, kura cēlonis vairs nebija tikai Jaele vien.

Biezo kungs kļuva vecs un, aiziedams dzīvot uz Monrūžu savā lauku mājiņā, pārdeva man uzņēmumu, par ko prasīja mūža renti. Kļuvis par pilntiesīgu grāmatu tirgotāju veikaliņā «Zem svētās Katrīnas», aicināju dzīvot pie sevis tēvu un māti, kuru cepešmājā jau labu laiku pavards reti kurējās. Iemīļoju savu mazo veikaliņu un centos padarīt to skaistāku. Piespraudu pie durvīm vecas venēciešu kartes un aforismus, ko rotāja alegoriskas gravīras; tas, bez šaubām, piešķīra grāmatnīcai senatnīgu un neparastu izskatu, taču patika nopietnu zinību draugiem. Manas zināšanas, ko es rūpīgi slēpu., pārāk netraucēja tirdzniecību. Mana' izglītība kaitētu daudz vairāk, ja es būtu ne tikvien grāmatu tirgotājs, bet ari izdevējs, kā Marks Mišels Reijs, un ja man, tāpat kā viņam, vajadzētu pelnīt iztiku uz cilvēku muļķības rēķina.

Es pārdodu, kā mēdz sacīt, klasiskos autorus, un šai precei ir labs noiets augsti mācītajā Sv. Jēkaba ielā, kuras senatnes pieminekļus un slavenības man reiz gribētos aprakstīt. Pirmais Parīzes grāmatu iespiedējs tajā ierīkoja savu ievērības cienīgo spiestuvi. Kramuazī *, ko Gijs Patēns * dēvē par Svētā Jēkaba ielas karaļiem, tanī izdeva mūsu vēsturnieku galvenos sacerējumus. Pirms bija uzcelta Franču skola *, karaliskie lektori Pjērs Daness, Fransuā Votabls un Ramiss šajā ielā lasīja lekcijas nojumē, no kuras varēja dzirdēt ostas krāvēju un veļas mazgātāju ķildas. Un kā lai aizmirst Zanu de Menu *, kurš kādā no šās ielas nameļiem uzrakstīja «Rozes romānu»? [5]

Es vienmēr priecājos par savu māju, kas ir senatnīga un celta vismaz gotu laikā, kā to norāda sijas, kas krustojas virs šaurās trīsstāvu ēkas fasādes, kurai katrs nākamais stāvs izbīdīts mazliet vairāk uz āru nekā apakšējais un kuru sedz slīps, nosūnojis dakstiņu jumts. Katrā stāvā ir pa vienam logam. Otrā stāva logs jebkurā gadalaikā ir vienos ziedos, gar to izvilktas auklas, pa kurām pavasarī vijas augšup tīteņi un kreses. Tās sēj un laista māmuļa.

Tas ir viņas istabas logs. Jau no ielas var redzēt — tieši virs svētās Katrīnas izkārtnes — manu māti tur sēžam un lasām lūgšanu grāmatu, kas iespiesta ar lieliem burtiem. Vecums, dievbijība un mātes lepnums piešķīris viņai cēlu izskatu, un, uzlūkojot vaska dzelteno seju zem augstās, baltās aubītes, varētu vai apzvērēt, ka viņa ir bagāta pilsētniece.

Arī tēvs uz vecumdienām ieguvis cienīgu stāju. Tā kā viņam patīk staigāt svaigā gaisā, es lieku viņam iznēsāt grāmatas. Sākumā nodarbināju brāli Eņģeli, bet mūks lūdza žēlastības dāvanas maniem pircējiem, lika skūpstīt relikvijas, zaga viņiem vīnu, lakstojās ap viņu kalponēm un pusi manu grāmatu izmētāja pa ielas notekām. Tāpēc steidzos atbrīvot viņu no šā uzdevuma. Taču mana labā māte, kam muks bija iestāstījis, ka viņam zināmi noslēpumi, kā iemantot debesu valstību, vienmēr pasniedz viņam šķīvi zupas un glāzi vīna. Viņš nav ļauns cilvēks un galu galā arī man savā ziņā iepaticies.

Manā veikaliņā bieži iegriežas vairāki zinātnieki un daži izcili vīri. Manas nodarbošanās lielā priekšrocība ir tieši tā, ka es ik dienas satiekos ar ievērojamiem ļaudīm. To vidū, kas visbiežāk nāk pie manis pāršķirstīt jaunās grāmatas un draudzīgi patērzēt, ir gan tikpat izglītoti vēsturnieki kā Tilmons *, gan sludinātāji, kas daiļrunībā var sacensties ar Bosiē un pat Burdalū*, gan komisku un traģisku dzejoļu autori, gan teologi, kuros tikumu šķīstība apvienojas ar doktrīnas^stingrību, gan iecienītie spāniešu novelisti, gan ģeometri un filozofi, kas, līdzīgi Dekarta kungam, spējīgi mērīt un svērt pasaules. Es viņus apbrīnoju un augstu vērtēju ikkatru viņu vārdu. Taču, manuprāt, neviens nespēj ar savu talantu līdzināties manam labajam skolotājam, kuru man diemžēl vajadzēja zaudēt uz Lionas ceļa; nevienam nepiemīt viņa nepārspējamais domas vijīgums, lēnīgais cēlums, allaž atsaucīgas un pāri plūstošas dvēseles apbrīnojamā bagātība, kas it kā marmorā cirsta dārzu urna, vienmēr pilna valgmes; neviens man nespēj aizstāt neizsīkstošo zināšanu un tikumības avotu, no kura man bija laime dzesēt slāpes jaunībā, neviens man nesniedz ne ēnu no tās labvēlības un gudrības, no tā domas spēka, kas staroja 2eromā Kuaņāra kungā. Viņu es uzskatu par viscēlāko no cilvēces gariem, kāds jebkad zēlis un plaucis zemes virsū.

ŽEROMA KUAŅĀRA KUNGA UZSKATI

.

ABATS ŽER0MS KUAŅĀRS

Oktāvām Mirbo,*

Nav nekādas vajadzības vēlreiz atstāstīt abata Zeroma Kuaņāra kunga dzīvi, kas bijis daiļrunas profesors Bovē seminārā, Sēžas bīskapa bibliotekārs, Sagiensis episcopi bibliothecarius solertissimus, kā pauž viņa epitāfijā, vēlāk — skrīveris Sv. Inocentija kapsētā un beidzot — grāmatzinis d'Astaraka kunga grāmatu krātuvē, kuru var nosaukt par visu bibliotēku karalieni un kuras sadegšana mums ir neatsverams zaudējums. Abats 2eroms Kuaņārs gāja bojā uz Lionas ceļa, kāda ebreju kabalista, vārdā Mozaīda (Judaea manu nefandissima) noslepkavots,-atstadams daudzus nepabeigtus darbus un atmiņas par jaukām, draudzīgām sarunām. Par visiem abata neparastās dzīves apstākļiem un traģisko galu mums jau pastāstījis viņa skolnieks Zaks Menetrjē, iesaukts par Iesmagriezi, jo tā tēvam Sv. Jēkaba ielā piederēja cepešmāja. Iesmagriezis izjuta dziļu un kvēlu apbrīnu pret cilvēku, ko dēvēja par savu labo skolotāju. «Tas ir viscēlākais no cilvēces gariem, kāds jebkad zēlis un plaucis zemes virsū,» viņš apgalvoja. Vienkārši un patiesīgi ir uzrakstītas viņa atmiņas par abatu Kuaņāra kungu, kas atdzīvojas šai darbā, tāpat kā Sokrāts * — Ksenofonta * «Memorablos».

Strādādams ar lielu uzmanību, precizitāti un labvēlību, Zaks Menetrjē radījis dzīvības pilnu un sirsnīgas uzticības caurstrāvotu portretu. Šis darbs liek atcerēties Holbeina * gleznotās Erasma ģīmetnes, kuras redzam Luvrā, Bazeles muzejā un Hemptonkortā * un par kuru smalkumu nevaram vien nopriecāties. Vārdu sakot, viņš mums atstājis šedevru.

Bez šaubām, jābrīnās, ka Zaks Menetrjē nav papūlējies savas atmiņas iespiest. Viņš taču varēja tās izdot pats, jo bija kļuvis par grāmatu tirgotāju Sv. Jēkaba ielā, iegūdams savā īpašumā grāmatnīcu «Zem svētās Katrīnas», kas agrāk bija piederējusi Biezo kungam. Varbūt, dzīvodams starp grāmatām, viņš baidījās tikai palielināt par dažām loksnēm drausmīgo apdrukātā papīra kaudzi, kas, neviena nelasīta, sapel bukinistu plauktos. Tāpat arī mūs pārņem īgnums un skumjas, kad ejam pa krastmalu gar grāmatu galdiem, kur saule un lietus pamazām iznīcina nemirstībai rakstītās lappuses. Kā visai aizkustinošās miroņgalviņas, ko Bosiē sūtīja Trapas abatam*, lai vientuļnieks izklaidētos, tā arī šīs ainas vedina rakstnieku uz pārdomām par rakstīšanas veltīgumu. Runājot par sevi, uzdrošinos sacīt, ka posmā starp Karaļa tiltu un Jauno tiltu esmu vienmēr skaudri izjutis šo veltīgumu. Man gribētos domāt, ka abata Kuaņara kunga skolnieks nelika iespiest savu darbu tāpēc, ka tik laba skolotāja ietekmē saprātīgi sprieda par rakstnieka slavu un atskārta, cik tā vērts, proti, — tikpat kā neko. Viņš zināja, ka tā ir nedroša, untumaina, pakļauta visām pārmaiņām un atkarīga no apstākļiem, kas paši par sevi ir nenozīmīgi un nožēlojami. Redzot savus neizglītotos, netaisnos un aprobežotos laikabiedrus, Zaks Menetrjē nerada iemesla cerībām, ka to pēcteči varētu pēkšņi kļūt gudri, taisnīgi un droši. Viņš tikai pieļāva, ka nākotne, kam bus sveši mūsu strīdi, taisnības vietā dāvās mums savu vienaldzību. Mēs esam gandrīz pārliecināti, ka tā ir lielos, ir mazos apvienos aizmirstībā un ieskaus mūs visus klusuma rāmajā vienlīdzībā. Ja nu šī cerība mūs gluži negaidot pieviltu, ja nākamās paaudzes tomēr atcerētos mūsu vārdus un rakstus, tad varam paredzēt, ka mūsu doma kļūs tām pieejama tikai gudri sagatavotas nepareizas un ačgārnas uztveres iedarbē, kas vienīgā prot saglabāt ģeniālus darbus cauri laiku laikiem. Šedevru ilgo mūžu nodrošina gaužām nožēlojami, nejauši spriedumi, kuru aplam pārgudrais pedantisms dod vielu māksliniecisku garu nevainīgajām vardu spēlēm. Nebaidos apgalvot, ka šobrid mēs nevienu «īliadas» vai

«Dievišķās komēdijas» pantu nesaprotam tā, kā tas bija domāts sākumā. Dzīvot nozīmē pārveidoties, arī mūsu uzrakstīto domu pēcnāves dzīve ir pakļauta šim likumam: tās var pastāvēt, vienīgi mainoties, būtībā arvien vairāk un vairāk atšķiroties no tā, kādas tās bija tai mirklī, kad raisījās mūsu dvēselē. Tas, ko mūsos apbrīnos nākamās audzes, būs mums pašiem pilnīgi svešs.

Iespējams, ka 2aks Iesmagriezis, kura vienkāršību mēs pazīstam, nerisināja visus šos jautājumus sakarā ar mazo, paša uzrakstīto grāmatiņu. Mēs viņu nepatiesi apvainotu, iedomādamies, ka viņš sevi augstu vērtēja.

Man šķiet, es viņu pazīstu. Esmu iedziļinājies viņa grāmatā. Viss, ko viņš saka un dara, liecina par viņa dvēseles jauko necilību. Ja viņš tomēr apzinājās savu talantu, tad arī zināja, ka to ļaudis piedod vismazāk; cilvēki viegli samierinās ar dvēseles zemiskumu un sirds neuzticību, labprāt pacieš gļēvuļus un ļaunos, un pat citu bagātība nepadara viņus pārāk skaudīgus, ja redzams, ka tā ir nepelnīta. Viduvējos cilvēkus tūlīt atbalsta un saslavē apkārtējās viduvējības, kas viņos godina pašas sevi. Parastu cilvēku slavēšana nevienu neaizvaino. Tā drīzāk netieši glaimo pūlim; turpretī talants — tā ir nekaunīga pārdrošība, kas sodāma ar apslāpētu naidu un asiem apmelojumiem. Ja 2aks Iesmagriezis apzināti atteicās no rūgtā goda ar daiļrunīgu manuskriptu aizkaitināt muļķu un ļaunvēļu pulku, tad tikai jāapbrīno viņa veselais saprāts un jāatzīst, ka viņš bija cienīgs sava skolotāja, kas tik labi pazina cilvēkus. Lai nu kā, Zaķa Iesmagrieža neizdotais rokraksts bija palicis atklātībai nezināms vairāk nekā simt gadu. Man gadījās neticamā laime to atrast Monparnasa bulvārī pie kāda veclietu tirgotāja, kas savas bodītes skatlogā aiz notraipītajām rūtīm izliek Lilijas krustus, svētās Helēnas medaļas un Jūlija ordeņus*, nemaz neapjauzdams, ka tādējādi sniedz ļaužu paaudzēm skumīgu samierināšanās mācību. Ar manu gādību šis manuskripts publicēts 1893. gadā (vienā sējumā, astoņpadsmitdaļīgā lielformāta loksnē) ar nosaukumu «Karalienes Pīļpleznas cepešmāja». Lasītājs tanī atradīs daudz vairāk jauna, nekā parasti mēdz meklēt vecā grāmatā. Taču te nav runa par šo darbu.

Žaks Iesmagriezis neapmierinājās ar to vien, ka saistītā stāstījumā iepazīstinājis mūs ar sava skolotāja gaitām un izteikumiem. Viņš papūlējies arī pierakstīt vairākas abata Kuaņāra kunga sarunas un prātojumus, kas neietilpa memuāros (tas būtu īsti atbilstošs apzīmējums «Karalienes Pīļpleznas cepešmājai»), un to visu sakopojis nelielā burtnīcā, kura līdz ar citiem viņa papīriem nonāca manās rokās.

Tagad esmu licis šo burtnīcu iespiest ar nosaukumu «2eroma Kuaņāra kunga uzskati». Labvēlība un patika, ar kādu lasītāji uzņēma 2aka Iesmagrieža iepriekšējo darbu, iedrošina mani nekavējoties laist klajā šos dialogus, kuros atkal sastopam kādreizējo Sēžas bīskapa bibliotekāru ar viņa iecietīgo gudrību un savdabīgo, augstsirdīgo skepsi, pie kā noved viņa spriedumi par cilvēku — spriedumi, kuros savienojas nicināšana ar vēlīgumu. Nevaru uzņemties atbildību par šā filozofa izteiktajiem uzskatiem attiecībā uz visdažādākajiem politikas un morāles jautājumiem; izdevēja pienākumi liek man vienīgi parādīt autora domu vislabvēlīgākajā gaismā. Viņa neatkarīgais prāts nicināja vispārpieņemtas mācības un nekad, iepriekš nepārbaudot, nepieslējās vispārējiem uzskatiem, izņemot vienīgi jautājumus, kas skar katoļu ticību, kuru viņā nespeja satricināt nekas. Visur citur viņš nebaidījās nostāties opozīcijā pret savu laikmetu. Un ar to vien viņš jau pelnījis cieņu. Mums jābūt pateicīgiem tiem cilvēces gariem, kas cīnījās pret aizspriedumiem. Taču viņus slavēt ir daudz vieglāk nekā sekot viņu paraugam. Aizspriedumi nemitīgi irst un veidojas atkal no jauna, mūžam mainīgi kā mākoņi. To dabā ir izlikties cildeniem, pirms atklājas to neģēlīgums, un tikai nedaudzi cilvēki ir brīvi no sava laikmeta māņticības un raugās tieši acīs tam, ko pūlis neuzdrīkstas redzēt. Abats Kuaņāra kungs, dzīvodams necilos apstākļos, bija neatkarīgs cilvēks, un, manuprāt, ar to pietiek, lai vērtētu viņu augstāk par kaut kādu Bosiē un visādiem dižvīriem, kas atbilstoši savam stāvoklim

mirdz tradicionālu parašu un ticējumu spožumā. Bet, protot novērtēt to, ka abats Kuaņāra kungs dzīvoja neatkarīgi, pilnīgi brīvs no parastajiem maldiem, un mūsu kaislību un bažu biediem nebija pār viņu varas, mums arī jāatzīst, ka šim izcilajam garam bija pašam savi īpatnējie uzskati par dabu un sabiedrību un viņš nepārsteidza un nesajūsmināja cilvēkus ar dižu un skaistu filozofisko atziņu celtni vienīgi tāpēc, ka viņam trūka izveicības vai vēlēšanās šķiesties ar sofismiem, radot no tiem it kā cementa starpkārtu starp patiesībām. Tieši tādā un vienīgi tādā veidā tiek celtas lielās filozofijas sistēmas, ko satur kopā tikai sofistikas* java. Kuaņāra kungam nepiemita sistematizēšanas gars vai, ja vēlaties, simetriskas sadalīšanas dotības. Ja nebūtu šā trūkuma, mēs redzētu abatu tādu, kāds viņš īstenībā bija, proti, — viņš bija visgudrākais morālists, kurā brīnumaini apvienojas Epikūrs* un svētais Asīzes Francisks.

Manuprāt, tie abi ir vislabākie draugi, ko sirgstošā cilvēce sastapusi savos maldu ceļos. Epikūrs atsvabināja dvēseles no veltīgām bailēm un mācīja saskaņot laimes priekšstatu ar cilvēka nožēlojamo dabu un vājajiem spēkiem. Labais svētais Francisks, būdams maigāks un jūtīgāks, veda uz svētlaimi pa garīgas apceres ceļu un gribēja, lai pēc viņa piemēra dvēseles atplauktu priekā, gremdējoties valdzinošas vientulības dziļumos. Abi tie darīja labu darbu: viens — iznīcinādams mānīgas ilūzijas, otrs — radīdams ilūzijas, no kurām dvēsele nepamostas.

Tomēr nevajag neko pārspīlēt. Abats Kuaņāra kungs, protams, ne savas darbības un pat ne uzskatu dēļ nav pielīdzināms vispārdrošākajam no gudrajiem un visdedzīgākajam no svētajiem. Patiesībās, ko pats atklāja, viņš nemetās iekšā kā bezdibenī. Visdrosmīgākajos pētījumos viņš saglabāja mierīga pastaigas baudītāja attieksmi. Viņš nevairījās skatīties arī pats uz sevi ar nicināšanu, ko viņā izraisīja cilvēki. Viņam trūka dārgās ilūzijas, kas deva spēku Bēkonam un Dekartam, kuri, neticot nevienam, ticēja paši sev. Abats Žeroms Kuaņārs šaubījās par patiesību, ko nesa sevī, un izdāļāja savas gudrības dārgumus bez

jebkāda svinīguma. Viņam nepiemita visiem atziņu radītājiem raksturīgā pašpaļāvība, kas liek vērtēt sevi pašu augstāk par vislielākajiem ģēnijiem. Tas ir nepiedodams trukums, jo slavu gūst vienīgi tie, kas pēc tās nemitīgi tiecas. Abatu Kuaņāra kungu kavēja ne tikai rakstura vājums, bet arī konsekvences trūkums. Ja viņa drosme filozofijas jomā bija sasniegusi galējās robežas, tad viņam bez sirdsapziņas pārmetumiem vajadzēja izsludināt sevi par izcilāko cilvēku pasaulē. Bet viņš saglabāja sirds vienkāršību un dvēseles skaidrību, un nelabojamus zaudējumus viņam sagādāja nespēja pacelties pāri visam. Vai man tomēr sacīt, ka tieši tādu es viņu mīlu vēl vairāk?

Nebaidos apgalvot, ka abats Kuaņāra kungs, filozofs un kristietis, apbrīnojami apvieno sevī epikūrismu, kas mūs pasarga no ciešanam, un svēto vientiesību, kas mums dāvā prieku.

Jāievēro, ka viņš ne tikai pieņēma dieva jēdzienu katoļu ticības uztverē, bet pat mēģināja to pamatot ar tīri racionāliem argumentiem. Viņš nekad neatdarināja profesionālos deistus *, kas ar praktiķa izveicī-. gurnu rada savām prasībām atbilstošu, abstraktu, filantropiskām īpašībām apveltītu, rāmu dievu, ar kuru viņi, sev par apmierinājumu, jūtas saistīti pilnīgā vienprātībā. Tuvās attieksmes, ko deisti nodibinājuši ar dievu, piešķir viņu rakstiem lielu autoritāti un viņiem pašiem sagādā ievērojamu cieņu sabiedrībā. Un šis iecietīgais, mērenais visa izkārtotājs dievs, būdams brīvs no jebkura fanātisma, toties ar pasaulīgiem sakariem, atbalsta deistus gan sapulcēs, gan salonos un akadēmijās. Abats Kuaņāra kungs nespēja iedomāties mūžīgo dievu kā tik izmantojamu būtni. Taču, atzīdams, ka tikai prāta kategorijas dod iespēju izprast Visumu un pasaule uzskatāma par vienīgi prātam apjēdzamu pat tad, ja tiek pierādīta tās bezjēdzība, abats Kuaņāra kungs visa pirmcēloni meklēja kādā sākotnējā saprātā, ko nosauca par dievu, neatņemot šim jēdzienam tā nenoteiktību un bezgalīgumu; visu pārējo viņš atstāja teoloģijas ziņā, kura, kā pieredzēts, tieši neizdibināmo iztirzā sevišķi rūpīgi un precīzi.

Par laimi, abats Kuaņāra kungs apzinājās sava prāta robežas, un tas, man šķiet, pasargāja viņu no kārdinājuma aizrauties ar vienu vai otru vilinošu filozofijas sistēmu un atturēja bāzt degunu kādā no tiem peļu slazdiem, kuros tik ātri iekrīt brīvdomātāji. Juzdamies ērti lielajās, vecajās žurku lamatās, viņš atrada ne vienu vien spraugu, pa kuru iepazīt pasauli un vērot dabu. Es nepievienojos viņa reliģiskajiem uzskatiem un domāju, ka viņš tajos pieviļas, kā, sev par laimi vai nelaimi, cilvēki tajos vīlušies gadu simteņiem ilgi. Tomēr šķiet, ka vecas kļūdas nav tik nepatīkamas kā jaunas, un, ja mums tik un tā lemts maldīties, tad jau labāk turēties pie seniem maldiem, kas laika gaitā zaudējuši skaudrumu.

Vismaz nav noliedzams, ka abats Kuaņāra kungs, atzīdams kristiānisma un katolicisma principus, uzdrošinājās izdarīt ļoti savdabīgus secinājumus. Ortodoksālajā augsnē sakņojusies, viņa bagātā dvēsele krāšņi uzplauka, raisot lēnprātības un epikūrisma ziedus. Kā jau teicu, abats vienmēr centas izgaiņāt tumsas rēgus, tukšos biedus vai, viņa paša vārdiem izsakoties, mūžsenās velnišķības, kas vienkārša pilsoņa dievbijīgo dzīvi pārvērš nemitīga, nejēdzīga raganu sabatā. Mūsdienu teologi apsūdz abatu, ka, piešķirdams pārmērīgi lielu nozīmi cerībai uz glābiņu, viņš gandrīz attaisno izlaidīgumu. Šādu pārmetumu es atradu arī kāda izcila filozofa rakstāNemaku teikt,

1 Žans Lakosta kungs rakstījis 1893. g. 20. maija «Gazettc de France»:

«Abats 2eroms Kuaņāra kungs ir garīdznieks, kam netrūkst zināšanu, pazemības un ticības. Nesacīšu, ka viņa izturēšanās allaž darījusi godu viņa priestera kārtai un ka viņa sutana būtu pilnīgi neaptraipīta … Bet, ja viņš arī padodas kārdinājumam un kļūst par vieglu laupījumu velnam, tad tomēr nekad nezaudē paļāvību un cer, ka ar dieva žēlastību vairs otrreiz nekritīs grēkā un galu galā ieies paradīzes godībā. Un tik tiešām viņa nāve sniedz mums ļoti pamacošu ainu. Tā viens vienīgs ticības graudiņš padara dzīvi skaistu un kristīga pazemība piedienas cilvēku vājībām.

Ja abats Kuaņāra kungs nav svētais, tad laikam gan pelnījis šķīstītavu. Taču viņam būtu jāpavada tanī pārāk ilgs laiks, un tālab viņš viegli varēja nonākt ellē. Jebšu viņa sirsnīgās pazemības izpaudumos gandrīz nemaz nebija nožēlas. Viņš pārlieku pajavās uz dieva žēlastību, ne mazākajā mērā nepūlēdamies to izpelntvai Kuaņāra kungs patiešām tik pārmērīgi paļāvās uz dieva labsirdību. Taču nav šaubu, ka viņš saprata žēlastību īsti plašā un konkrētā nozīmē un viņa acīs pasaule visai maz līdzinājās Tebaīdas * tuksnesim, toties vairāk gan Epikūra dārziem. Viņš tur pastaigājās ar pārdrošo vaļsirdību, kas ir galvenā viņa rakstura īpašība un viņa mācības pamats.

Nekad vēl cilvēka gars nav parādījies vienlaikus tik izaicinošs un miermīlīgs un tā nievas nav caurstrāvojusi tāda labsirdība. Abata Kuaņāra kunga mācībā apvienota filozofu ciniķu vaļība ar svētās Porcionkulas* pirmo mūku sirdsskaidrību. Viņš nicināja cilvēkus, tos mīlēdams. Viņš centās tiem ieskaidrot, ka, tā kā cilvēku dabā nav nekā kaut cik cēla, izņemot spējas just sāpes, tad vienīgā derīgā un skaistā īpašība, ko tie var sevī izkopt, ir līdzjūtība, un, tā kā tic prot tikai iekarot un ciest, tad tiem jāattīsta tādi tikumi, kas liek visu piedot un sniedz baudījumu. Tālab viņš uzskatīja lepnību par visu ļaunumu avotu un vienīgo pārkāpumu pret dabu.

Patiesi, šķiet, ka cilvēku nelaimes avots ir pārspīlēti augstās domas par sevi un saviem tuvākiem un ka viņi būtu labāki pret citiem un paši pret sevi, ja izveidotu sev pieticīgāku un pareizāku priekšstatu par cilvēku raksturu. Tieši labvēlība mudināja abatu pazemināt savu tuvāku, tik zemu vērtēt viņu tieksmes, zinašanas, filozofiju, likumus un iestādes.

Zeroms Kuaņārs gribēja parādīt, ka cilvēku muļķīgā daba nav ne izdomājusi, nedz radījusi neko tādu, ko būtu vērts dedzīgi aizstāvēt vai kam būtu vērts dedzīgi uzbrukt, un, ja ļaudis atskārstu, cik neizveidoti un nepastāvīgi ir viņu dižākie darbi, kā likumi un valsts

ties un tāpēc allaž no jauna krita grēkā. Tādējādi ticība abatam nedeva daudz labuma, un patiesībā viņš bija gandrīz vai ķeceris, jo svētais Tridenlas koncils sestās sesijas VI un IX kanonā ir pasludinājis anatemu visiem, kas apgalvo, ka «nav cilvēka spēkos atgriezties no ļauniem ceļiem», un tik stipri paļaujas uz ticību, ka iedomājas, it kā tā vien «bez jebkāda gribas sasprindzinājuma» spētu cilvēku glābt. Tālab dieva žēlsirdība, kas apņem abatu Kuaņāru, ir patiešām brīnumaina un pierāda, ka neizdibināmi ir tā kunga ceļi.» vara, tad viņi karotu tikai rotaļādamies, prieka pēc, kā bērni, kas ceļ smilšu pilis liedagā.

Tāpēc nav ko brīnīties, nedz sašust, ka abats nonievāja visas idejas, kas palīdz cilvēkam iemantot slavu un godu, tai pašā laikā zaudējot dvēseles mieru. Likumu varenums neiedvesa cieņu viņa gaišredzīgajam garam, un viņš nožēloja nelaimīgos, kas paklausīgi uzņēmušies tik daudzus pienākumus, kuru izcelsme un jēga lielākoties nav uzzināma. Visi principi viņam likās vienlīdz apstrīdami. Viņš bija nācis pie pārliecības, ka pilsoņi tikai tāpēc liek kaunā un negodā tik daudzus savus tuvākus, lai pretstatījumā tiem paši baudītu cieņu. Šāds viedoklis mudināja viņu augstāk vērtēt sliktu sabiedrību, nevis labu, kā darīja tas, kurš dzīvoja muitnieku un netikļu vidū*. Arī tur Zeroms Kuaņāra kungs saglabāja sirds šķīstību, labvēlības spējas un neizsīkstošu žēlsirdību. Nerunāšu te par viņa darbiem, kas aprakstīti «Karalienes Pīļpleznas cepešmājā». Nezinu arī, vai — kā stāsta par de Mušī kundzi — viņš pats bija labāks, nekā to varētu spriest pēc viņa dzīves veida. Ne vienmēr mēs esam savas rīcības noteicēji, tā nav tik daudz atkarīga no mums, cik no nejaušības. To izraisa visdažādākie apstākļi, kas ne vienmēr atbilst cilvēka nopelniem. Mūsu netveramā doma ir viss, kas mums būtībā pieder. Tālab ļaužu spriedumi ir tukši un nenozīmīgi. Tomēr es ar priecīgu prātu varu piezīmēt, ka visi domājošie gari bez izņēmuma uzskatīja abatu par jauku un patīkamu cilvēku. Tāpēc jābūt farizejam, lai nesaredzētu Kuaņāra kungā brīnišķīgu dieva radījumu. Bet tagad, to visu pateicis, steidzīgi atgriezīšos pie viņa atziņām, jo tas patlaban ir vienīgais svarīgais.

Vairāk par visu Žeromam Kuaņāra kungam trūka godbijības jutu. Daba viņam nebija tās piešķīrusi, un viņš pats nedarīja neko, lai tās sevī ieaudzinātu. Viņš baidījās, cildinot vienus, pazemot otrus un izlēja savu visuaptverošo žēlsirdību tiklab pār pazemīgajiem, kā lepnajiem. Tā gan ar lielāku gādību pievērsās upuriem, taču pat bendes viņam likās pārlieku nicināmi, lai tos ienīstu. Abats nevēlēja tiem ļauna un tikai nožēloja tos tāpēc, ka tie ir neģēlīgi.

Viņš neticēja, ka sodi, vienalga, vai tie būtu likumīgi vai patvaļīgi, varētu panākt ko citu kā vienīgi pavairot ļaunumu. Viņam nesagādāja prieku nedz individuālas atriebes trāpīgā dzēlība, nedz likumu visvarenā nežēlība, un, ja viņš dažkārt pasmaidīja, redzot, kā iekausta policistu, tad smaidu izraisīja gluži vienkārši asiņu uzbangojums un iedzimtā labsirdība.

Tas nozīmē, ka viņam bija ļoti vienkāršs un skaidrs priekšstats par ļaunumu. Viņš to izskaidroja tikai ar cilvēka organisma funkcijām un tīri dabiskām dziņām, nesarežģījot šo priekšstatu ar visādiem aizspriedumiem, kas likumu kodeksos gūst neīstu stabilitāti. Es jau minēju, ka viņš nav radījis nekādu sistēmu, nevēlēdamies ar sofismiem tikt pāri grūtībām. Acīm redzot, ar pirmajam grūtībām viņš sadūrās, kad domāja par to, kādiem līdzekļiem iespējams nodibināt virs zemes laimi vai ari tikai mieru. Viņš bija pārliecināts, ka cilvēks pēc dabas ir ļoti ļauns kustonis un ka sabiedriskās iekārtas ir tik nejēdzīgas tāpēc, ka tās veidojis cilvēks atbilstoši savam tieksmēm. Tāpēc viņš negaidīja nekāda labuma no ,tā, ja cilvēks atgrieztos pie dabas. Šaubos, vai viņš būtu mainījis savus uzskatus, ja būtu nodzīvojis pietiekami ilgi, lai varētu izlasīt «Emīlu» *. Kad abats Zeroms Kuaņāra kungs nomira, Zans Zaks vēl nebija paspējis saviļņot pasauli ar savu daiļrunību, kurā vispatiesākais jutīgums savienojas ar visaplamākās loģikas spriedumiem. Tolaik Zans Zaks bija tikai mazs klaidonis, kam uz kluso Lionas parku soliem diemžēl negadījās sastapt tādus abatus kā Zeroms Kuaņāra kungs. Var tikai nožēlot, ka Zeromam Kuaņāra kungam, kas pazina visvisādus ļaudis, nebija iznācis nejauši satikties ar de Varensa * kundzes jauno draugu. Taču tas būtu bijis tikai uzjautrinošs skats, romantiska aina: Zans Zaks droši vien nebūtu pratis novērtēt mūsu filozofa bezilūziju gudrību. Nekas nav tik atšķirīgs no Ruso filozofijas kā abata Kuaņāra kunga labvēlīgas ironijas caurstrāvotā filozofija. Šī filozofija ir iecietīga un piekāpīga. Tai ir stiprs pamats, jo tā dibinās uz cilvēku bezspēcības. Turpretī Ruso filozofijai trūkst laimīgo šaubu un vieglā smīna. Tā kā tā balstās uz iedomāta pamata — mūsu līdzcilvēku sākotnējās labsirdības, tā nonāk visai grūtā stāvoklī, kura komismu pati nemaz īsti neapjauš. Šai mācībai pieslejas cilvēki, kas nekad nav smējušies. Tās apjukums izpaužas īgnumā. Tā nespēj valdzināt. Tas pats par sevi vēl nebūtu nekas, taču šāda filozofija aizved cilvēku atpakaļ pērtiķa stāvoklī un gluži nepamatoti skaišas, redzot, ka pērtiķim nepiemīt tikumi. Tāpēc šī mācība ir bezjēdzīga un nežēlīga. Tas kļuva acīm redzams, kad valstsvīri gribēja piemērot «Sabiedrisko līgumu»* labākajā no republikām.

Robespjers turēja godā Ruso piemiņu. Abatu Kuaņāra kungu viņš būtu uzskatījis par ļaunu cilvēku. Es to nepieminētu, ja Robespjers būtu bijis briesmonis. Bet viņš, gluži pretēji, bija ļoti saprātīgs, godīgs un nenopērkams cilvēks. Diemžēl viņš bija optimists un licēja tikumam. Taču tāda rakstura valstsvīri, par spīti vislabākajiem nodomiem, nodara arī vislielākos ļaunumus. Ja kāds uzņemas vadīt cilvēkus, tas ne mirkli nedrīkst aizmirst, ka cilvēki būtībā ir nejauki pērtiķi. Tikai ar tādu nosacījumu politisks darbinieks būs humāns un labvēlīgs. Revolūcijas neprāts bija tieši tas, ka tā gribēja, lai virs zemes valdītu tikums. Bet, ja kāds grib padarīt cilvēkus labus un gudrus, brīvus, savaldīgus un augstsirdīgus, tam galu galā uznāk vēlēšanās viņus visus iznīcināt. Robespjers * ticēja Tikumam: viņš radīja teroru. Marats* ticēja Taisnībai: viņš prasīja divsimt tūkstošus galvu. Varbūt no visiem XVIII gadsimta dižgariem abats Kuaņāra kungs ir tas vīrs, kura principi bija visvairāk pretrunā ar Revolūcijas principiem. Viņš nebūtu parakstījis nevienu rindu no «Cilvēka tiesību deklarācijas»*, tāpēc ka tajā gluži netaisnīgi ir novilkta pārspīlēti noteikta robeža starp cilvēku un gorillu.

Pagājušajā nedēļā mani apciemoja kāds biedrs, anarhists, kas mani pagodina ar savu draudzību un ko es mīlu, jo, tā kā viņam vēl nav bijusi izdevība piedalīties savas zemes pārvaldīšanā, viņš saglabājis daudz sirdsskaidrības. Šis anarhists grib uzspridzināt visu esošo tikai aiz ciešas pārliecības, ka cilvēki pēc dabas ir labi un tikumīgi. Viņš domā, ka — tiklīdz tie būs atbrīvoti no īpašumiem un atsvabināti no likumiem, tā arī tūlīt atbrīvosies no egoisma un jaunuma. Pie šīs viscietsirdīgākās nežēlības viņu novedis visiejūtīgākais optimisms. Viss viņa nelaimes un noziegumu cēlonis ir tas, ka viņam, kam lemts pildīt pavāra amatu, ir Elisija * varoņa cienīga dvēsele, kas iederētos zelta laikmetā. Šis cilvēks ir sava veida ārkārtīgi vientiesīgs un ārkārtīgi godīgs 2ans 2aks, ko nesamulsinātu Udeto kundzes* izskats un neatmaidzinātu Luksemburgas maršala * laipnā augstsirdība. Sirdsskaidrība liek viņam stingri turēties pie savas loģikas un padara viņu briesmīgu. Mans draugs prot spriest labāk par jebkuru ministru, taču viņa premisas ir kļūdainas. Viņš netic pirmajam grēkam, bet taisni ar šo patiesi stingro un nemainīgo dogmu var pamatot it visu, kas vien ienāk prātā.

Kāpēc jūs, Kuaņāra kungs, nebijāt toreiz kopā ar viņu mana kabinetā? Jūs būtu pierādījis, cik viņa mācība ir nepareiza. Jūs nestāstītu šim cēlsirdīgajam utopistam par civilizācijas labumiem un valsts interesēm. Jūs taču zinājāt, ka tās ir blēņas un ka nav smalkjūtīgi tādus jokus dzīt ar nelaimīgajiem; jūs zinājāt, ka sabiedriskā iekārta nav nekas cits kā organizēta varmācība un ka ikviens pats var spriest par labumu, ko tā dod. Bet jūs arī patiesīgā un šausmīgā ainā būtu attēlojis viņam dabisko kārtību, ko viņš grib atjaunot, jus būtu parādījis viņa ilgotajā idillē bezgalīgu rindu asiņainu iekšeju traģēdiju un viņa svētlaimīgajā anarhijā • — drausmīgas tirānijas iedīgļus.

Tagad es vēlētos raksturot abata Kuaņāra kunga nostāju un «Mazā Bakha» krodziņā paustos uzskatus par valdībām un tautām. Ne sabiedriskās sapulces, ne augstākās varas iestādes neiedvesa viņam cieņu. Viņš uzskatīja par apšaubāmu un apstrīdamu pat svētā Eļļas trauka spēku*, lai gan viņa laikā monarha iesvaidīšana bija augstākais valsts princips, tāpat kā mūsdienās vispārējās vēlēšanu tiesības. Tāda brīvdomība, kas toreiz būtu izraisījusi sašutumu visos Francijas pilsoņos, mūs vairs neaizvaino. Taču mēs nesaprastu pareizi mūsu filozofu, ja attaisnotu viņa pārmetumu dedzīgumu ar agrākā režīma nelikumībām. Abats

Kuaņāra kungs neredzēja lielu atšķirību starp valdīšanas formām, ko sauc par absolūtām, un tām, ko sauc par brīvajām pārvaldes formām, un jādomā, ka, nodzīvojis līdz mūsdienām, viņš būtu saglabājis visai daudz no drosmīgās neapmierinātības, ar ko bija pārpilna viņa sirds.

Tā kā Žeroms Kuaņāra kungs vienmēr meklēja pašus pirmcēloņus, viņš, bez šaubām, būtu atklājis mūsu pamatprincipu niecību. To es secinu no viņa mums pieejamajiem izteikumiem. «Tautvaldībā tauta ir pakļauta savai gribai,» abats Kuaņāra kungs sacīja, «un tā ir ļoti smaga verdzība. īstenībā pašas griba tautai ir tikpat sveša un uzspiesta kā patvaldnieka griba. Jo vispārības gribā ietverta tikai ļoti maza daļa vai pat nav nemaz atsevišķa cilvēka gribas, taču tās jūgs jāpacieš katram. Un vispārējās vēlēšanu tiesības ir tikai rupja viltība, tāpat kā dūja, kas atnes knābī svēto eļļas trauciņu. Tautas vara, tāpat kā monarha vara, balstās uz fikcijām un izlieto visus līdzekļus, lai pastāvētu. Svarīgi tikai, lai fikcijas tiktu pieņemtas un līdzekļi būtu izdevīgi izraudzīti.»

Sie izteicieni liek secināt, ka viņš arī mūsu dienās būtu saglabājis bezbēdīgo un lepno neatkarību, kas bija viņa gara greznums karaļu valdīšanas laikos. Taču revolucionārs viņš nekad nebūtu kļuvis. Lai par tādu kļūtu, viņam bija pārāk maz ilūziju, un viņš nedomāja, ka valsts iekārtas būtu sagraujamas ar graušanu, jo tikpat tās lēnām un nenovēršami saārda aklie un tumšie spēki, kas pamazām iznīcina visu.

Kuaņāra kungs atzina, ka jebkura tauta noteiktā laika posmā var tikt pārvaldīta tikai vienā vienīgā veidā, jo, tā kā nācijas arī ir savā ziņā ķermeņi, tad to funkcijas atkarīgas no locekļu uzbūves un orgānu veselības stāvokļa, citiem vārdiem, no zemes un tās iedzīvotājiem, nevis no pārvaldes formām, kas tiek pielāgotas tautai, tāpat kā apģērbs — cilvēka augumam.

«Par nelaimi,» abats mēdza piebilst, «ar tautām ir tāpat kā ar Pjero un Arlekīnu gada tirgū. Viņu drēbes parasti ir vai nu pārāk vaļīgas, vai pārāk apspīlētas, neērtas, smieklīgas, apbružātas, notašķītas un ņudz no kukaiņiem. Te var līdzēt, tās uzmanīgi izpurinot, šur tur liekot lietā adatu un vajadzības gadījumā ļoti prasmīgi arī šķēres — lai izvairītos no izdevumiem par citu, tikpat draņķīgu apģērbu, taču nekādā ziņā necenšoties ietiepīgi paturēt vecās drēbes, kad līdz ar gadiem mainījušas auguma formas.»

No tā redzams, ka abats Kuaņāra kungs prata saskaņot kārtību ar progresu un nebūt nebija slikts pilsonis. Viņš nevienu nekūdīja uz sacelšanos un labāk vēlējās, lai nodibinātās varas iestādes nodeldētos un nolietotos laika gaitā, bet netiktu gāztas un grautas ar spējiem triecieniem. Viņš nemitējās aizrādīt saviem skolniekiem, ka visbargāko likumu asumu brīnišķīgi nogludina to pielietošana un ka daudz drošāk paļauties uz laika žēlsirdību nekā uz cilvēku žēlsirdību. Viņš neloloja cerības, ka nepilnīgos likumus būtu iespējams pārveidot vienā rāvienā, un nevēlējās to, sagaidīdams maz labuma no nepārdomātas un sasteigtas likumdošanas. Reizēm Zaks Iesmagriezis iejautājās, vai ZeromsSKuaņāra kungs nebaidoties, ka viņa kritiskā filozofija, vēršoties pret vajadzīgajiem iestādījumiem, ko viņš pats atzinis par nepieciešamiem, varētu galu galā priekšlaicīgi satricināt to, ko derētu saglabāt.

—   Kāpēc, ai labākais no skolotājiem, — jautāja viņa uzticīgais skolnieks, — kāpēc gan satriekt pīšļos tiesību, justīcijas, likumu un vispār visas civilās un militārās pārvaldes pamatus, ja jūs pats atzīstat, ka ir vajadzīgas tiesības, tiesa, armija, administrācija un kārtības sargi?

—   Mans dēls, — abats Kuaņāra kungs atbildēja, — esmu allaž novērojis, ka visas cilvēku nelaimes ceļas no aizspriedumiem, tāpat kā zirnekļi un skorpioni izlien no pagrabu krēslas un dobju mitruma. Nav par ļaunu reizēm iztīrīt ar suku un putekļu slotiņu visus tumšos kaktus. Tāpat nav par ļaunu vietvietām uzsist ar kapli pa pagraba un dārza mūri; tas aizbiedē mošķus un palīdz sairt tam, kas jau gatavs sagrūt.

—   Tur man nav ko iebilst, — lēnprātīgais Iesmagriezis sacīja. — Bet, kad jūs būsit sagrāvis visus pamatus, ak mans skolotāj, kas tad paliks pāri?

Uz to skolotājs atbildēja:

— Pēc visu viltus iestādījumu sabrukšanas joprojām paliks sabiedrība, jo tā pastāv aiz nepieciešamības, kuras likumi, kas ir vecāki par Saturnu *, valdīs vēl, kad Prometejs* būs nogāzis no troņa Jupiteru*.

Kopš tā laika, kad abats Kuaņārs tā 'runāja, Prometejs jau vairākkārt nogāzis no troņa Jupiteru un gudrā abata pravietojumi piepildījušies tik precīzi, ka šodien mums uzmācas šaubas, vai tikai vara nav joprojām palikusi senā Jupitera rokās, tik ļoti jaunā iekārta līdzinās vecajai. Daudzi pat vispār noliedz Titānā atnākšanu. Uz viņa krūtīm, tie saka, vairs neredz brūci tai vietā, kur netaisnības ērglis izrāva sirdi, bet brūcei vajadzēja asiņot mūžīgi. Viņam ir svešas trimdinieka sāpes un dumpības gars. Tas nav dievs strādnieks, kas mums tika apsolīts un ko mēs gaidījām, tas ir resnais Jupiters no vecā un smieklīgā Olimpa. Kad reiz nāks stiprais cilvēku draugs, uguns aizdedzējs Titāns, kas vēl arvien piekalts pie klints? No kalniem veļas lejup briesmīga dārdoņa, kas vēstī, ka viņš izslej pār netaisnības klinti savus saplosītos plecus, un mēs jūtam viņa tālo, liesmaino elpu.

Kuaņāra kungs, kas nejutās aicināts uz rosīgu darbošanos, nodevās abstraktai prātošanai un labprāt izteica plašus vispārinājumus. Šī viņa gara ievirze, kas būtu varējusi viņam kaitēt laikabiedru acīs, pusotra gadsimta vēlāk padara viņa spriedumus īpaši vērtīgus un derīgus. Tie mūs māca labāk iepazīt mūsu pašu parašas un tikumus un saskatīt, kas tajos ir slikts.

Netaisnība, muļķība un nežēlība vairs nepārsteidz nevienu, ja tā kļuvusi parasta parādība. To visu mēs gan saskatām mūsu senču tikumos, bet neredzam paši savos. Tā kā pagātnē nav tāda laikmeta, kad cilvēks mums neliktos muļķīgs, netaisns un nežēlīgs, butu brīnums, ja mūsu gadsimtam tiktu piešķirta sevišķa priekšrocība atbrīvoties no muļķības, ļaunuma un nežēlības. Abata Kuaņāra kunga uzskati varētu palīdzēt mums visu pārbaudīt pēc vislabākās sirdsapziņas, ja vien mēs nebūtu līdzīgi elkiem, kuru acis neredz un ausis nedzird. Vajadzētu tikai mazliet vaļsirdības un objektivitātes, lai mēs drīz vien atskārstu, ka mūsu likumu krājumi vēl ir īsts netaisnību perēklis, ka savos tikumos esam saglabājuši no iepriekšējām paaudzēm mantoto skopuma un lepnības cietsirdību, ka mēs cienām vienīgi bagātību un nemaz negodājam darbu. Mūsu valdošo kārtību mēs ieraudzītu tādu, kāda tā īstenībā ir, redzētu, ka tā ir ļodzīga un nožēlojama kārtība, kuru — tā kā cilvēkos taisnīguma trūkst — pati dzīve taisnīgi nosoda un kura jau sāk sairt. Mūsu bagātnieki mums izliktos tikpat stulbi kā maijvaboles, kas negausīgi grauž un grauž koka lapas, kaut gan mazā mēslu vabolīte, iespraukusies viņu ķermenī, jau aprij viņu pašu iekšas. Mēs vairs neļautu valstsvīru melīgajām un pliekani svinīgajām runām mūs iemidzināt, ar nožēlu mēs skatītos uz mūsu ekonomistiem, kas strīdas par mēbeļu vērtību degošā namā. Abata Kuaņāra sarunās mums atklājas pravietiska nicināšana pret dižajiem franču Revolūcijas principiem un demokrātiskām tiesībām, uz ko mes simt gadus ar visām iespējamām varmācībām un uzurpāciju esam dibinājuši veselu rindu nesaskanīgu, sacelšanās ceļā radušos valdību, kas bez jebkādas ironijas nosoda sacelšanos. Ja mēs kaut pavīpsnātu par šīm aplamībām, kas likās cildenas un dažkārt bija asiņainas, ja mēs atskārstu, ka mūsdienu aizspriedumiem, tāpat kā agrāko laiku aizspriedumiem, ir vai nu smieklīgas, vai kroplīgas sekas, ja mēs spriestu cits par citu ar iecietīgu skepsi, tad strīdi pasaules visskaistakaja zemē mazliet aprimtu un ari abats Kuaņāra kungs būtu ieguldījis savu daļu vispārības labā.

Anatols Franss

ŽEROMA KUAŅĀRA KUNGA UZSKATI

x

VALSTSVĪRI

Tai pēcpusdienā abats Zeroms Kuaņāra kungs, kā parasts, iegriezās Sv. Jēkaba ielā Biezo kunga grāmatu tirgotavā «Zem svētās Katrīnas». Ieraudzījis uz plauktiem Zana Rasina * rakstus, viņš sāka nevērīgi šķirstīt vienu no sējumiem.

— Šis dzejnieks nebija neapdāvināts, — viņš mums sacīja. — Un, ja Rasins būtu tiktāl izkopis savu garu, lai sacerētu traģēdijas latīņu pantos, viņš būtu uzslavas cienīgs, it īpaši par savu «Atāliju»*, kurā pierādīja, ka visai labi izprot politiku. Korneijs * salīdzinājumā ar viņu ir tikai patētisks tukšvārdis. Šī traģēdija par Joasa nākšanu tronī atklāj mums dažus no spēkiem, kuru iedarbībā rodas un sabrūk karaļvalstis. Un jādomā, ka Rasina kungam piemita ass prāts, kuram piešķirama lielāka nozīme nekā dzejas un daiļrunības svinīgajam cildenumam, kas īstenībā ir tikai oratoru triks un der dīkdieņu izklaidēšanai. Cenšanās cilvēku cildināt ir raksturīga nespēcīgam prātam, kurš ir maldīgās domās par Ādama cilts patieso dabu, kas ir visnotaļ nicināma un nožēlojama. Vienīgi ņemot vērā, ka mūsu pestītājs Jēzus Kristus izpircis mūsu grēkus ar savām dārgajām asinīm, es atturos nosaukt cilvēku par muļķīgu dzīvnieku. Cilvēka diženuma pamats ir vienīgi šī prātam neaptveramā svētā mistērija, bet paši par sēvi visi mirstīgie — kā mazie, tā lielie — ir tikai pretīgi un nežēlīgi zvēri.

Tai brīdī, kad mans labais skolotājs izrunāja beidzamos vārdus, veikaliņā ienāca Romana kungs.

-— Paga, paga, abata kungs! — iesaucās atjautīgais vīrs. — Jūs aizmirstat, ka šie pretīgie un nežēlīgie zvēri vismaz Eiropā pakļaujas lieliskai pārvaldes sistēmai un ka tādas valstis kā Francijas karaliste vai Holandes republika ir ļoti tālu no mežonības un rupjas cietsirdības, kas jūs aizskar.

Mans labais skolotājs nolika Rasina sējumu atpakaļ plauktā un ar parasto labsirdību atbildēja Romana kungam:

—   Es jums piekrītu, kungs, ka valstsvīru darbība iegūst zināmu sakarību un skaidrību filozofu rakstos, kur tā iztirzāta, un jūsu darbā «Par monarhiju» mani sajūsmina domu secība un savstarpējā saistība. Taču atļaujiet man, kungs, tikai jūs vienīgo slavēt par skaistajiem spriedumiem, ko jūs piedēvējat seno laiku un mūsdienu lielajiem politiķiem. Viņiem nepiemita saprāts, ar kādu jūs viņus apveltījat, un šie slavenie vīri, kas il kā esot vadījuši pasauli, īstenībā paši bija tikai dabas un likteņa rotaļlieta. Viņi nepacēlās pāri cilvēku muļķībai un būtībā bija tikai tukši vizuļi citu tādu pašu vidū.

Nepacietīgi klausīdamies šo runu, Romana kungs paķēra kadu vecu atlasu un sāka to vicināt, saceldams švīkoņu, kas saplūda ar viņa balsi.

—    Kāds aklums! — viņš izsaucās. — Jūs neatzīstat lielo valstsvīru, dižo pilsoņu darbību! Vai tiešām tik niecīgas ir jūsu zināšanas vēsturē un jūs neredzat, ka tadi vīri kā Cezars, Rišeljē* un Kromvels * mīcīja tautas, kā podnieks mīca mālus? Vai jūs nemanāt, ka valsts iet ka pulkstenis pulksteņmeistara rokās?

—    Nē, es to neredzu, — mans labais skolotājs atbildēja, — un savos piecdesmit mūža gados esmu novērojis, ka šai zemē ir vairākkārt mainījusies valdība, taču cilvēka dzīves apstākļi nav mainījušies, ja neņem vērā gluži nemanāmo progresu, kas nav atkarīgs no cilvēka gribas. Pēc tā es secinu, ka ir gandrīz vienalga, vai pār mums valda tada vai citādā veidā un ka ministri gūst ievērību vienīgi ar saviem tērpiem un karietēm.

'— Kā jūs varat tā runāt, — Romana kungs iebilda, — tūlīt nākamajā dienā pēc tāda ministra * nāves, kas ir piedalījies tik daudzu svarīgu valstslietu kārtošanā un pēc ilga atstumtības laika atguvis varu un godu tieši tai brīdī, kad jāšķiras no šās pasaules? Pēc trokšņa, ko sacēla viņa nāve, jūs varat spriest par viņa darbības ietekmi. Šī ietekme ar viņa navi nezudīs.

—   Kungs, — mans labais skolotājs atbildēja, — šis ministrs bija godīgs, strādīgs un cītīgs cilvēks, un par viņu, tāpat kā par Vobāna * kungu, var sacīt, ka viņam bija pārāk daudz pieklājības, lai to izrādītu uz āru, jo viņš nekad necentās nevienam patikt. Es gribu ministru cildināt īpaši par to, ka, nododamies valstslietām, viņš kļuva labāks pretēji tik daudziem citiem, kas valstsvīra amatā izvirst. Viņš bija garā stiprs un allaž apzinājās savas tēvzemes diženumu. Viņš slavējams arī tāpēc, ka mierīgi panesa uz saviem platajiem pleciem sīktirgotāju un zemākās aristokrātijas naidu. Pat ienaidnieki klusībā izjuta pret viņu cieņu. Bet ko gan tik ievērojamu ministrs izdarījis, kungs, un kāpēc viņš jums šķiet kas vairāk nekā tai laikā blāzmojošo vēju paija? Jezuīti, ko viņš padzina, atkal atgriezušies, īsais ticības karš, ko uzkurināja tautai par prieku, apdzisis, un no svētkiem palicis pāri tikai nelādzīgas uguņošanas smirdošais karkass. Neiebilstu, viņam piemita talants izklaidēt vai, pareizāk, izkliedēt ļaužu prātus. Viņa piekritēju partija, kas bija radusies, izmantojot gadījumu un nekautrējoties līdzekļu izvēlē, pat negaidīja viņa nāvi, lai mainītu nosaukumu un vadoni, nemainot programu. Viņa kliķe palika uzticīga savam skolotājam un pati sev, nemitīgi pielāgodamās apstākļiem. Vai tas varbūt ir kāds darbs, kas pārsteidz ar diženumu?

—   Tas patiešām ir apbrīnas cienīgs darbs! — Romānā kungs atbildēja. — Un, ja šis ministrs nebutu paveicis neko vairāk kā tikai atsvabinājis valdīšanas mākslu no metafizikas miglas un pievērsis notikumu realitātei, arī tad es nebeigtu viņu cildināt. Jūs sakāt — viņa partija radīta, izmantojot gadījumu un nekautrējoties līdzekļu izvēlē. Bet kas nodrošina panākumus cilvēku darījumos, ja ne prasme izmantot izdevīgu gadījumu un izraudzīties piemērotus līdzekļus? Tā darīja arī viņš vai vismaz būtu darījis, ja viņu pastāvīgi nekavētu piekritēju gļēvais svarstīgums un pretinieku viltīgā pārdrosme. Taču viņš izšķieda spēkus, velti pulēdamies savaldīt ienaidniekus un iedrošināt draugus.

Lai nostiprinātu savu labdarīgo despotismu, viņam trūka nepieciešamo rīku: laika un cilvēku. Viņš vismaz izstrādāja brīnišķīgus valsts iekšējās politikas plānus. Bet, runājot par ārpolitiku, nedrīkst aizmirst, ka viņš apveltījis savu tēvzemi ar plašām un auglīgām teritorijām. Turklāt mums jābūt viņam jo vairāk pateicīgiem tāpēc, ka šie veiksmīgie iekarojumi ir vienīgi viņa nopelns, par spīti parlamentam, no kā viņš bija atkarīgs.

—   Kungs, — mans labais skolotājs atbildēja, — koloniju politikā šis ministrs patiešām izrādījis enerģiju un izveicību, bet varbūt ne vairāk kā kurš katrs pilsētnieks, kas pērk zemes gabalu. Un man visas šīs jūrniecības lietas padara pretīgas tas, kā eiropieši paraduši izturēties pret Āfrikas un Amerikas tautām. Kad baltajiem cilvēkiem gadās sadurties ar dzeltenajiem vai melnajiem, viņi iedomājas, ka ir spiesti tos iznīcināt. Mežoņus viņi pieveic ar visrafinētāko mežonību. Ar tādām galējībām beidzas visi koloniālie pasākumi. Nenoliedzu, ka spānieši, holandieši un angļi tajos guvuši zināmas priekšrocības; taču parasti šais plašajās un nežēlīgajās ekspedīcijās ļaudis dodas uz labu laimi un savu risku. Ko nozīmē viena cilvēka saprāts un griba pasākumos, kas skar tirdzniecību, lauksaimniecību, kuģniecību un kas tādējādi ir atkarīgi no milzum daudziem sīkiem ļautiņiem? Ministra loma tādās lietās ir visai niecīga un, ja tā mums liekas ievērojama, tad tikai tapec, ka mūsu mitoloģijai pievērstais prāts tiecas visiem noslēpumainajiem dabas spēkiem piešķirt noteiktu vārdu un seju. Vai, runājot par kolonijām, jūsu ministrs ir devis ko tādu, kas jau nebija zināms feniķiešiem Kadma * laikos?

Dzirdot šos vārdus, Romana kungam izkrita no rokām atlass, ko grāmatu tirgotājs tūlīt klusām pacēla.

—  Abata kungs, — viņš sacīja, — man ar nožēlu jāatzīst, ka jūs esat sofists. Jo citādi jus ar savu Kadmu un feniķiešiem nenopulgotu nelaiķa ministra koloniālos pasākumus. Jūs nevarējāt noliegt, ka šie pasākumi bija viņa darbs, un nožēlojamā kārtā iepināt tur Kadmu, lai mūs apmulsinātu.

— Nepieminēsim Kadmu, kungs, ja tas jūs aizkaitina, — abats sacīja. — Es gribēju tikai teikt, ka ministram viņa paša pasākumos ir nenozīmīga loma un ka viņš par tiem nepelnī nedz slavu, nedz negodu. Un, ja nožēlojamā dzīves, komēdijā izskatās tā, it kā valdnieki dotu pavēles un tautas tām paklausītu, tad tā ir tikai spēle, tīrā šķietamība, un īstenībā kā vienus, tā otrus vada neredzams spēks.

II SVĒTAIS ĀBRAĀMS

Tai vasaras naktī, kamēr ap «Mazā Bakha» laternu dejoja knišļi, abats Kuaņāra kungs sēdēja uz Sv. Benedikta Kroplā baznīcas lievenēm, ieelpodams svaigo, vēso gaisu. Viņš pa savam paradumam bija nogrimis pārdomās, kad uz akmens sola blakus apsēdās Katrīna. Manam labajam skolotājam piemita tieksme slavēt dievu, cildinot viņa radību. Abats ar prieku vēroja skaisto meiču un, ta ka viņam bija vēlīgs un bagāts gars, saka tai sacīt patīkamus vārdus. Viņš slavēja meičas saprātu, par ko liecinot ne tikai viņas mēle, bet ari krūtis un viss pārējais, un piebilda, ka viņa protot smaidīt ne tikai ar lupām un vaigiem, bet vēl vairāk ar visām ķermeņa ielocēm un bedrītēm, tā ka grūti esot paciest drānu aizklājus, kas liedzot redzēt to visu smaidošu.

— Ta ka mums virs zemes ir lemts grēkot, — viņš turpināja, — un neviens, neiekrītot tukša lepnībā, nevar uzskatīt sevi par nemaldīgu, tad es velētos, lai labāk tieši jusu tuvumā, jaunkundz, mani pamet dieva žēlastība, ja vien jums uz to būtu patika. Man tas dotu divas nenovērtējamas priekšrocības, proti: pirmkārt, es grēkotu ar neizsakāmu prieku un gūtu neparastu baudu; otrkārt, jusu pievilcības vara noderētu man par attaisnojumu, jo Soģu grāmatā neapšaubāmi rakstīts, ka jūsu valdzinājums ir neatvairāms. Tas jāņem vērā. Ir nesaprātīgie, kas nododas netiklībai ar neglītām sievietēm. Tā rīkodamies, šie nelaimīgie var viegli pazudināt savu dvēseli, jo viņi grēko grēka dēļ un viņu smagajā pārkāpumā ir daudz ļaunprātības. Turpretī tik skaists augums kā jums, Katrīna, ir attaisnojums mūžīgā acīs. Jusu pievilcība brīnišķīgi mīkstina vainu, jo netīšs pārkāpums ir piedodams. Atklāti sakot, jaunkundz, es jūtu, ka jūsu tuvumā dieva žēlastība mani atstāj un bultas ātruma traucas debešup. Patlaban, kad es ar jums runāju, tā vairs ir tikai mazs, balts punktiņš virs jumtiem, kur kaķi pa notekcaurulēm, neganti bļaudami un spiegdami bērna balsī, ļaujas mīlas alkām, kamēr mēness bezkaunīgi sēž uz skursteņa malas. Viss, ko es no jūsu daiļuma redzu, Katrīna, mani satrauc; un tas, ko neredzu, mani satrauc vēl vairāk.

Dzirdēdama šos vārdus, Katrīna nodūra acis un stingi blenza uz saviem ceļgaliem, tad slepus uzmeta starojošu skatienu abatam Kuaņāra kungam.

Pec tam ierunājās vismaigākajā balsī.

—   Tā kā jūs man vēlat labu. Zeroma kungs, — viņa sacīja, — apsoliet, ka izdarīsit to, ko jums lūgšu un par ko pratīšu jums pateikties.

Mans labais skolotājs apsolīja. Kurš viņa vietā to nebūtu darījis?

Tad Katrīna ņēmās dedzīgi klāstīt:

—   Jūs zināt, Zeroma kungs, ka abats Laperriks, Svētā Benedikta draudzes vikārs, apsūdz brāli Eņģeli, ka tas esot nozadzis viņam ezeli, un ir jau iesniedzis sūdzību baznīcas tiesā. Tas viss ir talu no patiesības. Labais brālis tikai aizņēmās ēzeli, lai iznēsātu pa ciemiem svētās relikvijas. Bet ēzelis ceļā pazuda. Relikvijas gan vēlāk atradās. Tas ir pats galvenais, ka brālis Eņģelis saka. Taču abats Laperriks prasa atpakaļ savu ēzeli un neko negrib uzklausīt. Viņš liks ieslodzīt labo brāli arhibīskapa cietumā. Vienīgi jūs varat remdēt abata Laperrika dusmas un panākt, lai viņš atsauc sudzību.

—   Bet, jaunkundz, — abats sacīja, — tas nav manos spēkos, un nav man arī nekādas vēlēšanās to darīt.

—   Ak, es justos ļoti nelaimīga, — Katrīna turpināja, pievirzīdamās abatam Zeromam Kuaņāram tuvāk un uzlūkodama viņu ar valšķīgu maigumu, — es justos ļoti nelaimīga, ja man neizdotos iedvest jums tādu vēlēšanos. Turklāt, tas ir jūsu spēkos, Žeroma kungs, patiešām ir. Jums bulu viegli izglābt mīļo brāli. Laperrika kungs prasa tikai astoņus gavēņa sprediķus un četrus adventes sprediķus. Jums tik labi padodas sprediķi, ka tos sacerēt jums būs tīrais prieks. Uzrakstiet divpadsmit sprediķus, Zeroma kungs, uzrakstiet tūlīt. Es pati aiziešu pēc tiem uz jūsu būdu Svētā Inocentija kapsētā. Laperrika kungs, kas ir ļoti augstās domās par jūsu zināšanām un nopelniem, atzīst, ka ducis jūsu sprediķu ir viena ēzeļa vērts. Tiklīdz viņam būs ducis sprediķu, viņš atsauks sūdzību. Tā viņš sacīja. Ko jums nozīmē divpadsmit sprediķu, Zeroma kungs? Un es jums apsolu pielikt amen pēdējā sprediķa beigās. Jūs man devāt solījumu, — viņa piebilda, apskaudama abata kaklu.

— No tā es noteikti atsakos, — abats skarbi atbildēja, atraisīdams skaistās rokas, kas bija sakļāvušās uz viņa pleca. — Patīkamai meičai doti solījumi saista tikai miesu un tos neturēt nav grēks. Neceriet uz mani, skaistulīt, ka izpestīšu jūsu bārdaino kavalieri no garīgās tiesas. Ja es ari rakstītu vienu, divus vai divpadsmit sprediķus, tad vērstu tos pret mūkiem, kas apkauno baznīcu un kā utis ieķērušies svētā Pētera drānās. Brālis Eņģelis ir blēdis, viņš liek lāga sieviņām skūpstīt kā relikvijas auna vai vepra kaulus, ko pats pretīgā rijībā apgrauzis. Varu derēt, ka viņš ar Laperrika kunga ēzeli vadāja apkārt erceņģeļa Gabriela spārnu spalvu, staru no zvaigznes, kas atspīdēja gudrajiem no austrumu zemes, un pudelītē mazliet zvanu skaņu, kas skanēja Zalamana tempļa tornī. Viņš ir nejēga, melis, un jus viņu mīlat. Šo triju iemeslu dēļ viņš man nepatīk. Atļauju jums pašai, jaunkundz, spriest, kurš no tiem ir vissvarīgākais. Varbūt tas ir arī visnekrietnākais iemesls, jo nupat vēl jūs modinājāt manī nevaldāmu iekāri, kas nepavisam nepiederas nedz manam vecumam, nedz manam stāvoklim. Taču nepievilieties: es ļoti labi apjaušu, cik smagi šis jūsu mīļākais kapucīnieša drēbēs noziedzies pret mūsu pestītāja Jēzus Kristus baznīcu, kuras necienīgais loceklis es esmu. Šā kapucīnieša piemērs iedveš tādu riebumu, ka man pēkšņi radās vēlēšanās pārdomāt kādu skaistu vietu svētā Jāņa Zeltamutes sējumā, nevis berzēt savus ceļgalus pret jūsu ceļiem, kā es jau vismaz stundas ceturksni daru. Jo grēcinieka iekāre ir pārejoša, bet dieva slava pastāv mūžīgi. Es nekad neesmu piešķīris pārāk lielu nozīmi miesas grēkam. Tas jums taisnīgi jāatzīst.

Atšķirībā no Nikodēma kunga mani nešausmina tādi sīkumi kā palakstošanās ar skaistu meiteni. Bet es nespēju paciest dvēseles zemiskumu, liekulību, melus un neiedomājamo gara tumsību, kas padara jūsu mīļo brāli Eņģeli par īstu kapucīnieti. Draudzējoties ar viņu, jaunkundz, jūs pierodat pie izvirtības, kas liek jums krist vēl daudz zemāk, nekā jūs jau esat kritusi, būdama priekameita. Man zināmi jūsu stāvokļa pazemojumi un likstas, un tomēr jūs esat nesalīdzināmi pārāka par jebkuru kapucīnieti. Šis krāpnieks aptraipa jūsu godu, kā viņš aptraipa visu, pat Sv. Jēkaba ielas noteku, mērcēdams tanī kājas. Padomājiet, jaunkundz, par tikumiem, kuri, par spīti jūsu apšaubāmajam amatam, vēl varētu jūs greznot un no kuriem viens vienīgs varbūt atvērtu jums reiz paradīzi, ja jūs nepadotos un nepakļautos tam netīrajam lopam.

Lai arī ņemot pretī to, kas vīrietim galu galā, prom ejot, jums jāatstāj, jūs, Katrīna, tomēr varētu uzplaukt ticībā, cerībā un mīlestībā, varētu mīlēt nabagos un apraudzīt slimos, varētu dot žēlastības dāvanas un just līdzi nelaimīgajiem, un nevainīgi priecāties par debesīm, ūdeņiem, mežiem un laukiem. No rīta, atvērusi logu, jūs slavētu dievu, klausīdamās putnu dziesmās; svētceļojumu dienās jūs uzkāptu Sv. Valeriana kalnā un tur, krusta pakājē, apraudātu zaudēto nevainību. Jūs varētu dzīvot tā, lai tas, kurš vienīgais lasa ļaužu sirdīs, reiz sacītu: «Katrīna ir mans radījums, un es viņu pazīstu pēc brīnišķīgās gaismas, kas viņā vēl nav pilnīgi izdzisusi.»

Katrīna pārtrauca Kuaņāra kungu.

—   Bet, abat, — viņa skarbi sacīja, *— jūs jau man te lasāt sprediķi.

—  Vai tad jūs man neprasījāt veselu duci sprediķu? — viņš atjautāja.

Viņa noskaitās:

—   Pielūkojiet, abat! No jums ir atkarīgs, vai mēs būsim draugi vai ienaidnieki. Vai jūs uzrakstīsit divpadsmit sprediķus? Apdomājiet, pirms atbildat.

—   Jaunkundz, — abats Kuaņāra kungs sacīja, —man gadījies spert vienu otru nosodāmu soli, taču tas nekad nebija iepriekš apdomāts.

—   Jūs negribat? Vai tas ir negrozāmi? Viens… divi… Tātad jūs atsakāties?… Es atriebšos, abat!

Viņa uzmeta lūpu un brīdi sēdēja nerunīga un saīgusi. Tad pēkšņi sāka kliegt:

—   Rimstieties, abat Kuaņāra kungs! Jūsu vecumā, valkājot šo cienījamo tērpu, kā jūs varat tā palaidņoties! Kauns, abata kungs! Kauns un negods jums, abata kungs!

Kamēr Katrīna spiedza kā aizkauta, abats ieraudzīja sīkpreču tirgotavas «Pie trim jaunavām» īpašnieci Lekēra jaunkundzi, kas patlaban gāja gar baznīcas lievenēm. Viņa šai vēlajā stundā devās uz grēksūdzi pie vSvetā Benedikta draudzes trešā vikāra un, izrādīdama savu dziļo sašutumu, novērsās.

Abats sevī atzina, ka meičas atriebe ir ātra un nekļūdīga, jo Lekēra jaunkundzes tikumība, aizvadīto gadu stiprinātā, bija kļuvusi tik varena, ka viņa apkaroja visas draudzes nešķīstības un vismaz septiņreiz dienā uzdūra uz savas asās mēles Sv. Jēkaba ielas miesas kārībniekus.

Taču Katrīna pati nemaz neapjauta, cik pilnīgi viņa atriebusies. Viņa gan bija redzējusi nākam par laukumu Lekera jaunkundzi, bet nebija pamanījusi manu tēvu, kas tai pa pēdām sekoja.

Mes abi ar tēvu nacam aicināt abatu līdzi uz «Mazo Bakhu». Tēvam patika Katrīna. Viņš vienmēr briesmīgi noskaitās, kad redzēja to kavalieru skāvienos. Viņam gan nebija nekādu ilūziju par tās uzvedību, taču, kā viņš mēdza sacīt, zināt un redzēt nav viens un tas pats. Viņš ļoti skaidri sadzirdēja Katrīnas kliedzienus. Tēvs bija straujas un nesavaldīgas dabas cilvēks. Biju ļoti nobažījies, ka viņa dusmas varētu izlauzties rupjās lamās un varmācīgos draudos. Es jau garā redzēju tevu izvelkam speķojamo adatu, ko viņš nēsāja aiz priekšauta lencēm ka goda ieroci, lepodamies ar savu cepešnieka meistarību.

Izrādījās, ka manas bažas ir tikai pa pusei pamatotas. Tas, ka vieglprātīgā Katrīna cenšas aizsargāt savu tiklību, tēvu drīzāk pārsteidza nekā aizkaitināja, un apmierinājums guva virsroku pār dusmām.

Viņš visai pieklājīgi uzrunāja manu labo skolotāju, ar zobgalīgu bargumu sacīdams:

—   Kuaņāra kungs, visi priesteri, kas meklē pavieglu sieviešu sabiedrību, pamet pie viņām savu tikumu un labo slavu. Un tas ir taisnīgi pat tad, ja par zaudēto godu nav saņemts pretī ne visniecīgākais prieks.

Katrīna piecēlās ar cēlu apvainotas tiklības izteiksmi sejā un aizgāja, un mans labais skolotājs atbildēja tēvam ar pārliecības pilnu, jauku lēnprātību:

—   Tas ir ļoti pareizs atzinums, meistar Leonār, tomēr to nedrīkst piemērot bez atšķirības visos gadījumos un pielīmēt kā etiķeti «par sešiem sudraba grašiem», kādu klibais nažu kalējs uzlīmē saviem nažiem. Nemēģināšu izdibināt, kādā ziņā es nupat būtu pelnījis, ka jūs to attiecināt uz mani. Vai nepietiek, ka atzīstos to pelnījis?

Nav pieklājīgi runāt pašam par sevi, un man būtu pārlieku grūti pārvarēt kautrīgumu, lai stāstītu jums par savām īpatnībām. Lai jums iebilstu, meistar Leonār, es labāk par piemēru minēšu godājamo Roberu d'Arbriselu *, kas iemantoja augstu cieņu, apmeklēdams priekameitas. Varu atsaukties arī uz svēto Ābraāmu, Sīrijas anahorētu, kas nebaidījās ieiet mājā ar sliktu slavu.

—   Kas tas par svēto Ābraāmu? — iejautājās mans tēvs, kam domas bija pagalam sajukušas.

—   Apsēdīsimies jusu durvju priekšā, — mans labais skolotājs sacīja, — atnesiet krūku vīna, un es jums pastāstīšu par dižo, svēto viru to, kas mums zināms no paša svētā Efraima *.

Tēvs piekrītot pamāja ar galvu. Mēs visi trīs apsēdāmies zem nojumes, un mans labais skolotājs iesāka:

—   Svētais Ābraāms bija jau vecs un dzīvoja viens pats tuksnesī mazā būdiņā, kad nomira viņa brālis, atstādams ļoti skaistu meitu, vārdā Mariju. Būdams pārliecināts, ka viņa dzīves veids būtu svētīgs arī brāļameitai, Ābraāms lika izbūvēt tai celli blakus savai cellei, no kuras pa mazu, sienā atstātu lodziņu pamācīja jaunavu.

Viņš uzmanīja, lai tā ievērotu gavēni, nomoda stundas un dziedātu psalmus. Bet tad kāds mūks, kas, domājams, bija viltus mūks, tuvojās Marijai, kamēr svētais vīrs Ābraāms nodevās svēto rakstu apcerei, un pavedināja uz grēku jauno meiteni, kura pēc tam sev sacīja:

«Tā kā dievam es tagad esmu mirusi, tad labāk došos projām uz tādu vietu, kur mani neviens nepazīst.»

Atstājusi savu celli, viņa aizgāja uz kaimiņu pilsētu Edesu *, kas bija bagāta ar skaistiem dārziem un vēsiem avotiem un kas vēl tagad ir visjaukākā pilsēta Sīrijā.

Pa to laiku svētais vīrs Ābraāms joprojām bija iegrimis dziļas pārdomās. Kopš brāļameitas aiziešanas bija apritējušas vairākas dienas, kad viņš beidzot, atvēris lodziņu, jautāja:

«Marija, kāpēc tu vairs nedziedi psalmus, ko tu tik labi dziedāji?»

Nesaņēmis atbildi, viņš nojauta patiesību un izsaucās:

«Nežēlīgs vilks ir nolaupījis manu avi!»

Dziļās bēdās viņš pavadīja divus gadus, bet pēc tam padzirdēja, ka brāļameita dzīvojot nelāgu dzīvi. Viņš rīkojās piesardzīgi: palūdza kādu draugu doties uz pilsētu un visu skaidri izzināt. Draugs pavēstīja, ka Marija patiešām dzīvojot tur netiklu dzīvi. To uzzinājis, svētais vīrs lūdza draugu aizdot viņam jātnieka apģērbu un zirgu; gribēdams palikt nepazīts, uzlika galvā cepuri ar platām malām, kas aizsedza seju, un devās uz viesnīcu, kur, kā viņam bija sacīts, dzīvoja brāļameita. Viņš vērīgi skatījās apkārt, cerēdams to ieraudzīt, bet, tā kā meitene nerādījās, svētais vīrs ar mākslotu smaidu apjautājās viesnīcniekam:

«Saimniek, runā, ka jums te esot kāda skaista meiča. Vai es nevarētu viņu redzēt?»

Viesnīcnieks, kas bija pakalpīgs cilvēks, lika meiču pasaukt, un ienāca Marija, ģērbusies tērpā, kas, pēc svētā Efraima vārdiem, skaidri liecināja par viņas uzvedību. Svēto vientuļnieku tas dziļi sāpināja.

Tomēr viņš izlikās, ka ir jautrā prātā, un pasūtināja labas vakariņas. Marija todien bija sadrūmusi. Tas, kas sniedz prieku citiem, ne vienmēr pats ir priecīgs; un sirmgalvis, ko viņa nepazina, jo tas nebija noņēmis cepuri, nepavisam nepadarīja viņu līksmāku. Viesnīcnieks kaunināja meiteni par tik nelaipnu un viņas amatam nepiedienīgu izturēšanos, bet viņa nopūzdamās sacīja:

«Kaut dievs labāk būtu lēmis man nomirt jau pirms trim gadiem!»

Svētais vīrs centās atdarināt galanta kavaliera valodu, kā bija patapinājis tā apģērbu, un sacīja:

«Mana mīļā, neesmu nācis šurp apraudāt tavus grēkus, bet gan dalīties ar tevi mīlas priekos.»

Taču, kad viesnīcnieks bija atstājis viņu divatā ar Mariju, viņš beidza izlikties un, noņēmis cepuri, raudādams izsaucās:

«Marija, manu meitiņ! Vai tu mani nepazīsti? Vai nepazīsti Abraāmu, kas tev bija tēva vieta?»

Viņš saņēma Marijas roku un visu nakti runāja, mudinādams brāļameitu nožēlot grēkus un mēģināt tos izpirkt. Viņš darīja visu, lai meitene nekristu izmisumā, un nemitīgi atkārtoja: «Mana meita, bezgrēcīgs ir vienīgi dievs!»

Marijai pēc dabas bija maiga dvēsele. Viņa bija'ar mieru atgriezties pie vientuļnieka. Gaismai austot, abi devās ceļā. Meitene gribēja paņemt līdzi tērpus un rotas lietas. Taču svētais vīrs viņu pārliecināja, ka labāk būs tās atstāt. Viņš uzsēdināja Mariju zirgā un aizveda atpakaļ uz būdu, kur tie abi atsāka agrāko dzīvi. Tikai šoreiz svētais vīrs parūpējās, lai Marijas celle nebūtu savienota ar ārpasauli un lai no tās varētu izkļūt, vienīgi ejot cauri telpai, kur mita viņš pats. Un tādā veidā, ar. dieva žēlastību, viņš nosargāja savu aitiņu.

Tāds ir stāsts par svēto Abraāmu, — mans labais skolotājs sacīja, paceldams vīna krūzi.

— Ļoti skaists stāsts, — mans tēvs piebalsoja. — Nabaga Marijas nelaime man pat izvilināja asaras.

III VALSTSVĪRI

(Turpinājums un beigas)

Todien mēs ar manu labo skolotāju bijām ļoti pārsteigti, sastapdami Biezo kunga grāmatnīcā «Zem svētās Katrīnas» sīku, dzeltenu un vāju vīreli, kas nebija neviens cits kā slavenais pamfletists Zans Pīice. Mēs ne bez pamata domājām, ka viņš ir Bastīlijā, kas bija viņa pierastā mājvieta. Un, ja mēs pamfletistu tūlīt pazinām, tad tikai tāpēc, ka viņa seja vēl bija saglabājusi cietuma pagrabu krēslas un mitruma pēdas. Viņš ar drebošu roku šķirstīja nupat no Holandes saņemtos politiskos rakstus, kamēr grāmatu tirgotājs viņu bažīgi vēroja. Abats Žeroms Kuaņāra kungs viņu sveicināja, noņemdams cepuri ar nemākslotu laipnību, kas būtu vēl vairāk manāma, ja mana labā skolotāja cepure nebutu tikusi saņurcīta iepriekšējā vakara kautiņā «Mazā Bakha» lapenē.

Kad abats Kuaņāra kungs bija apliecinājis viņam saVu prieku par to, ka atkal redz tik apdāvinātu cilvēku, Zans Pūces kungs atbildēja:

—  Tas nebūs uz ilgu laiku. Es aizbraucu no šās zemes, kur nespēju dzīvot. Es vairs ilgāk nespēju elpot šās pilsētas sagandēto gaisu. Ir nežēlīgi prasīt, lai pēc Dibuā pacieš Flerī *, un es esmu pārāk krietns cilvēks, lai būtu francūzis. Balstoties uz nejēdzīgiem likumiem, pār mums valda stulbeņi un blēži. Un to es nevaru paciest.

—   Taisnība, — mans labais skolotājs sacīja, — valstslietas tiek kārtotas pagalam slikti, un amata vīru vidū ir daudz zagļu. Varu savā starpā dala muļķi un neģēļi, un, ja es kādreiz ko rakstīšu par mūsu laikmetu, tad tā būs maza grāmatiņa pēc Senekas Filozofa «Apokoloklntose» parauga vai kaut kas līdzīgs mūsu «Menipa satīrai»*, kas ir diezgan baudāma. Šāds viegls un jocīgs traktējums vairāk atbilst vielai nekā Tacita * drūmais stīvums vai de Tū * pacietīgā nopietnība. Es liktu izgatavot šā pamfleta novilkumus, ko varētu paslēpt zem mēteļa, un vispār šis pamflets būtu uzrakstīts ar filozofisku nicināšanu pret cilvēkiem. Visvairāk tas nokaitinātu augstos amata vīrus, tomēr dažs labs, es ceru, klusībā priecātos, ka ir tajā nozākāts. Spriežu pēc tā, ko dzirdēju no kādas augstdzimušas dāmas, kuru pazinu Sēzā tai laika, kad biju bīskapa kunga bibliotekārs. Viņa bija jau krietni gados, taču vēl arvien nespēja nomierināties pēc nerimtīgām uzdzīvēm. Jo jums jāzina, ka divdesmit gadus viņa tika daudzināta kā lielākā netikle visā Normandijas provincē. Un, kad es viņai jautāju, kas viņai dzīvē sagādājis visdziļāko patiku, viņa man atbildēja: «Apziņa, ka esmu bezgode.»

Pēc šās atbildes es secināju, ka viņai piemīt zināma izsmalcinātība. Domāju, ka tās netrūks arī vienam otram mūsu ministram, un, ja es kādreiz ko rakstīšu pret viņiem, tad tādēļ, lai neparastā veidā sagādātu viņiem tīksmi par viņu netikumiem un neģēlību. Bet kāpēc atlikt tik jauka nodoma īstenošanu? Tūlīt palūgšu Biezo kungam papīru un ķeršos pie jaunās «Menipejas» pirmās nodaļas.

Viņš jau pastiepa roku uz pārsteigtā Biezo kunga pusi, bet Zans Pūces kungs viņu spēji atturēja:

— Abata kungs, pataupiet šo jauko nodomu Holandei un brauciet man līdzi uz Amsterdamu, kur es jums pagādāšu vietu pie kāda limonādes tirgotāja vai pirtnieka. Tur jūs būsit brīvs, jūs varēsit naktīs rakstīt savu «Menipeju» vienā galda galā, kamēr es otrā galā sacerēšu pamfletus. Tie būs dzēlīgi, un, kas zina, varbūt mūsu pūles izraisīs pārmaiņas karalistē. Pamfletistu līdzdalība valdību gāšanā ir lielāka, nekā mēdz domāt; viņi sagatavo katastrofas, ko sakūdītās tautas realizē.

Kas tā būtu par uzvaru, — viņš piebilda svelpjošā balsī, runādams caur zobiem, kas bija melni un žultaino siekalu saēsti, — kas tas būtu par prieku, ja man izdotos satriekt vienu no ministriem, kuri gļēvulīgi iespundēja mani Bastīlijā! Vai jūs, abata kungs, nevēlētos piedalīties tik skaistā darbā?

—   Nebūt ne, — mans labais skolotājs atbildēja. — Man nemaz nepatiktu valsts pārvaldes formā kaut ko grozīt. Un, ja es domātu, ka mana «Apokolokintose» vai «Menipeja» varētu izraisīt kādas pārmaiņas, tad es tās nekad nerakstītu.

—   Kā? — pamfletists vīlies iesaucās. — Vai jūs nupat neteicāt, ka mūsu valsts iekārta ir nejēdzīga?

—   Bez šaubām, — abats atbildēja. — Bet es gribu rīkoties tikpat gudri kā Sirakūzu vecenīte, kas tai laikā, kad Dionīss * izturējās pret tautu visnegantāk, ik dienas gāja uz templi lūgt dievus par tirāna dzīvību. Padzirdējis par tik neparastu pielūgsmi, Dionīss gribēja uzzināt tās iemeslus. Viņš ataicināja lāga sieviņu un saka to iztaujāt.

«Neesmu vairs jauna,» sieviete atbildēja, «man nācies pieredzēt daudzu tirānu valdīšanu, un vienmēr esmu novērojusi, ka nelabam valdniekam seko vēl nelabāks. Tu esi visnejaukākais no visiem, ko līdz šim esmu redzējusi. Tātad tavs pēcnācējs būs — ja vien tas ir iespējams — vēl ļaunāks nekā tu, un es lūdzu dievus, lai tie, cik iespējams, novilcina viņa nākšanu pie varas.»

Tā bijusi ļoti prātīga vecene, un es domāju tāpat kā viņa, Zan Pūces kungs, ka auni dara gudri, ļaudamies cirpties vecajam ganam aiz bailēm, ka tā vietā varētu nākt cits — jaunaks gans, kas viņus apcirptu vēl pamatīgāk.

Tāda runa aizkaitināja Zanu Pūces kungu, un viņš izgāza savu žulti rūgtos pārmetumos:

—   Cik zemiski vārdi! Cik necienīgi uzskati! O, abata kungs, cik maz jums rūp sabiedrības labums! Jūs neesat pelnījis ozolzaru vainagu, ko dzejnieki sola varonīgiem pilsoņiem! Jums vajadzēja piedzimt tatāru vai turku zemē par kāda Cingishana vai Bajazeta * vergu, nevis Eiropā, kur tiek mācīti filozofijas un valsts tiesību pamati. Kaut kas neticams! Jūs paciešat nejēdzīgu valsts iekārtu un pat nevēlaties to mainīt! Pēc maniem principiem dibinātā republikā par tādiem uzskatiem sodīs vismaz ar izsūtīšanu trimdā. Jā, abata kungs, manis iecerētajā konstitūcijā, kuras pamatā ir seno laiku likumi, es paredzēšu pantu, kur būs runa par jums līdzīgu sliktu pilsoņu sodīšanu. Turklāt noteikšu sodu visiem, kas, būdami spējīgi uzlabot valsts pārvaldi, to nedarīs.

—   Ai, ai, — abats iesmējās, — tad man nav ne mazākās vēlēšanās dzīvot jūsu Salentā*! Tas, ko jūs man par to pastāstījāt, liek domāt, ka cilvēks tur jutīsies visai piespiests.

—   Jā gan, piespiests būt krietns, — Žans Pūces kungs pamācoši atbildēja.

—   Patiešām, Sirakūzu vecenītei bija taisnība, — abats sacīja, — un mums jābaidās, ka pēc Dibuā un Flerī var nākt Žans Pūces kungs! Jūs, kungs, man solāt varmāku un liekuļu valdību un, lai jūsu solījumi drīzāk piepildītos, aicināt mani kļūt par limonādes pārdevēju vai pirtnieku Amsterdamas kanāla malā. Ļoti pateicos! Es palieku Sv. Jēkaba ielā, kur var iedzert jauno vīnu, paļājot ministrus. Vai jūs domājat mani savaldzināt ar ilūziju par valdību, kur vara būs godīgiem cilvēkiem, kas visas brīvības aizsargās ar tādiem aizliegumiem, ka tās vairs nebūs izmantojamas?

—   Abata kungs, — Žans Pūce aizsvilies iesaucās, — vai ir godīgi uzbrukt valsts sabiedriskās kārtības formai, kuru esmu iecerējis Bastīlijā un par kuru jūs neko nezināt?

—   Kungs, — mans labais skolotājs sacīja, — es neuzticos valdības formām, kas iecerētas kā sazvērestības vai dumpja rezultāts. Opozīcija ir ļoti slikta valdīšanas skola, un veiklie politiķi, kuri tādā ceļā tiek pie varas, pārlieku pūlas valdīt pēc principiem, kas ir pilnīgi pretēji tiem, kādus viņi sludinājuši agrāk. Tas ir pieredzēts Ķīnā un citur. Viņus vada tās pašas nepieciešamības, kam bija pakļauti viņu priekšgājēji. Un jauns ir vienīgi viņu pieredzes trūkums, cits nekas. Tas ir viens no iemesliem, kas ļauj man pareģot, kungs, ka jaunā valdība, neko sevišķi neatšķirdamās no iepriekšējās, būs vēl neciešamāka par veco. Vai mēs jau to neesam pieredzējuši?

—   Tātad jūs atbalstāt nelikumības? — Žans Pūces kungs jautāja.

—   Jūs pats to secināt, — mans labais skolotājs atbildēja. — Valdības ir kā vīns, kas ar laiku nogulsnējas un kļūst maigāks. Arī visstingrākās valdības pamazām zaudē bargumu. Mani biedē tikko nodibinātas varas skarbums. Mani biedē republikas jaunā bardzība. Un, ja mums tikpat jāsamierinās ar netaisnu valdīšanu, tad es dodu priekšroku valdniekiem un ministriem, kuru pirmā dedzība jau atslābusi.

Žans Pūces kungs uzmauca cepuri uz deguna un diezgan uzbudināts atvadījās no mums.

Kad viņš bija aizgajis, Biezo kungs pacēla galvu no saviem sarakstiem un, pabīdīdams augstak acenes, pievērsās manam labajam skolotājam:

—   Drīz būs četrdesmit gadi, kopš esmu grāmatu tirgotājs «Zem svētās Katrīnas», un vienmēr ar jaunu prieku klausos, ko runā mācīti vīri, kuri apmeklē manu veikaliņu. Taču sarunas par valstslietām man ne visai patīk. Tad cilvēki iekarst un strīdas par niekiem.

—   Tas ir tāpēc, — mans labais skolotājs piebilda, — ka šai jautājumā nav stingru principu.

—   Ir vismaz viens princips, ko neviens neuzdrošināsies apstrīdēt, — grāmatu tirgotājs Biezo kungs atbildēja, — proti, tikai slikts kristietis un slikts francūzis var noliegt svētās Reimsas Eļļas trauka spēku, ar kuru mūsu karaļi tiek iesvaidīti un iecelti par Jēzus Kristus vietniekiem Francijas karalistē. Tas ir monarhijas nesatricināmais pamats.

IV MISISIPI PRĀVA

Kā zināms, 1722. gadā Parīzes parlaments izskatīja tirdzniecības kompānijas «Misisipi» lietu, kurā līdz ar šās kompānijas direktoriem bija iejaukts kāds no ministriem, karaJa sekretārs, un vairaki provinču pārvaldnieku vietnieki. Kompāniju apsūdzēja, ka tā esot piekukuļojusi karaļa un karalistes ierēdņus, kuri paši patiesībā bija to aptīrījuši ar raksturīgo alkatību, kāda piemīt varasvīriem, kas ieņem augstus amatus vajā valdībā. Un nav apstrīdams, ka tai laikā valdības aparātā visas skrūvītes bija vaļīgas vai tīšuprāt sabojātas. Vienā no šās neaizmirstamās prāvas sēdēm kāda «Misisipi» kompānijas direktora sievu de la Moranžēra kundzi parlamenta galvenajā palātā pratināja augstākie tiesneši. Viņa liecinaja, ka galvenā krimināltiesneša sekretārs Lesko slepus uzaicinājis viņu ierasties Satlē un licis noprast, ka vienīgi viņas spēkos esot glābt savu viru, kas bija stalts un izskatīgs cilvēks. Lesko kungs runājis ar viņu apmēram šādiem vārdiem: «Kundze, īstos karaļa draugus šai prāvā visvairāk sadusmo tas, ka tanī nav iejaukti jansenisti. Jansenisti ir tiklab kroņa, kā reliģijas ienaidnieki. Dodiet, kundze, mums iespeju notiesāt vienu no viņiem, un mēs pratīsim novērtēt jūsu pakalpojumu valstij, atdodot jums jūsu vīru ar visu ta mantu.» Kad de la Moranžēra kundze bija atstāstījusi sarunu, kas nebija domāta atklātībai, tiesas priekšsēdētājam gribot negribot vajadzēja izsaukt uz galveno palātu Lesko kungu, kas sākumā mēģināja visu noliegt. Bet de la Moranžēra kundzei bija skaistas, skaidras acis, un viņš nespeja izturēt to skatienu. Viņš samulsa un bija spiests atzīties. Lesko kungs bija liela auguma,

nepatīkama izskata vīrietis ar sarkaniem matiem kā Jūdasam Iskariotam.

Šo gadījumu uzzināja avīzes, un par to sāka runāt visa Parīze. To pārsprieda salonos, izbraukumos, pie bārdskuvja un limonādes tirgotāja. Un it visur de la Moranžēra kundze izraisīja simpātijas, bet Lesko iedvesa riebumu.

Sabiedrības ziņkāre vēl nebija atslābusi, kad es reiz pavadīju abatu Zeromu Kuaņāra kungu, savu labo skolotāju, pie Biezo kunga, kam, kā jūs zināt, Sv. Jēkaba ielā pieder grāmatu tirgotava «Zem svētās Katrīnas».

Veikaliņā mēs sastapām kāda mūsu ministra privātsekretāru Zantila kungu, kas bija iebāzis degunu nule no Holandes saņemtā grāmatā, un slaveno Romana kungu, kurš vairākos, visai augsti novērtētos darbos iztirzājis valsts intereses. Vecais Biezo kungs sēdēja aiz letes un lasīja avīzi.

Zeroms Kuaņāra kungs aizspraucās līdz grāmatu tirgotājam, lai pār tā plecu ieskatītos laikrakstā un noķertu kādu jaunu ziņu, uz kurām viņš bija sevišķi kārs. Šim izglītotajam un apdāvinātajam cilvēkam nepiederēja nenieka no pasaulīgās mantas un, kad viņš «Pie mazā Bakha» bija izdzēris kausu vīna, kabatā nepalika ne sū, par ko nopirkt avīzi. Pāri Biezo kunga mugurai izlasījis de la Moranžēra kundzes liecību, viņš izsaucās, ka tas tikai esot vareni un viņš priecājoties, ka vaja sievietes roka nogāzusi no torņa augstumiem netaisnību, kā tas ar brīnišķīgiem piemēriem attēlots svētajos rakstos.

• — Šī dāma, — abats piebilda, — lai gan viņa ir sakaros ar muitniekiem, ko es neieredzu, man atgādina^ Ķēniņu grāmatā cildinātās stiprās sievietes. Viņa valdzina ar savdabīgu taisnīguma un viltības apvienojumu, un es apsveicu viņas spožo uzvaru.

Romana kungs viņu pārtrauca.

— Pielūkojiet, abata kungs, — viņš sacīja, izstiepdams roku, —pielūkojiet, ka jūs neskatāties uz šo notikumu no patīga, savrupa viedokļa, neraizējoties, kā pienāktos, par sabiedrības interesēm, kas ar to saistītas. It visur jāievēro valsts labums, un ir skaidrs, ka

šis visaugstākās intereses prasīja, lai de la Moranžēra kundze klusētu vai arī — lai neviens viņas vārdiem neticētu.

Zantila. kungs pacēla degunu no grāmatas.

—   Sā starpgadījuma nozīme tiek par daudz pārspīlēta, — viņš sacīja.

—   O, sekretāra kungs, — Romana kungs atteica, — mēs nedomājam, ka starpgadījums, kura dēj jūs zaudēsit savu vietu, būtu nenozīmīgs. Jo tas jūs pazudinās, kungs, tiklab jūs, kā jūsu priekšnieku. No savas puses, es to nožēloju. Taču trieciena skarto ministru krišanā mani mierina tas, ka viņi nebija spējīgi šo triecienu novērst.

Žantila kungs pamirkšķināja aci, likdams noprast, ka šai ziņā viņš ir vienis prātis ar Romana kungu.

Tas turpināja:

—   Valsts ir līdzīga cilvēka ķermenim. Ne visas tās funkcijas ir cēlas. Ir arī tādas, kas jāslēpj, es teikšu — visnepieciešamākās.

—   Kungs, — abats iebilda, — tātad, pēc jūsu domām, bija nepieciešams, lai šis Lesko tā izrīkotos ar cietumnieka nelaimīgo sievu? Ta ir neģēlība!

—   Oho! — Romana kungs noteica. — Tā kļuva neģēlība, kad par to uzzināja. Pirms tam tas nebija nekas. Ja jūs gribat baudīt priekšrocību, ka par jums kāds valda, priekšrocību, kas vienīgā paceļ cilvēkus pāri dzīvniekiem, tad jādod valdītājiem iespēja realizēt varu. Un pirmais līdzeklis tam ir noslēpums. Tāpēc tautas valdība, kurā vismazāk slepenības, ir visvājākā no visām. Jūs taču nedomājat, abata kungs, ka pār cilvēkiem varētu valdīt, ieaudzinot viņos krietnus tikumus? Tas ir nepiepildāms sapnis!

—   Nē, es to nedomāju, — mans labais skolotājs atbildēja. — Savā raibajā mūžā esmu novērojis, ka cilvēki ir bīstami zvēri un viņus var savaldīt vienīgi ar spēku un viltu. Tomēr jāzina mērs un nevajag pārāk apvainot to mazumiņu labo jūtu, kas piejauktas viņu ļaunajām dziņām. Jo galu galā, kungs, lai cik gļēvs, stulbs un nežēlīgs ir cilvēks, viņš tika veidots pēc dieva sejas un līdzības un ir vēl saglabājis dažus sava pirmtēla vaibstus. Valdība, kas ignorē visparastāko, ikdienišķo godīgumu un izraisa tautā sašutumu, ir jāgāž.

—  Runājiet klusāk, abata kungs, — sekretārs brīdināja.

— Monarhs nekad nav vainīgs, — Romana kungs sacīja. — Un jūsu uzskati, abata kungs, ir dumpinieka uzskati. Jūs un jums līdzīgie būtu pelnījuši, ka pār vigiem vispār neviens nevalda.

—  Ja valdīšanas būtība, kā jūs to liekat saprast, ir krāpšana, varmācība un visāda veida izspiešanas, —* mans labais skolotājs sacīja, — tad nav ko baidīties, ka jūsu draudi varētu piepildīties, un mēs vēl ilgi atradīsim ministrus un provinču gubernatorus, ar ko kārtot mūsu darījumus. Es tikai vēlētos, lai tagadējo valstsvīru vietā nāktu citi. Jaunie vairs nevar but ļaunāki par vecajiem, un, kas zina, varbūt tic būs pat drusku labāki?

—   Piesargicties, — Romana kungs sacīja, — piesargieties! Ja valstī ir kas apbrīnas vērts, tad tā ir pectecība un nepārtrauktība, un, ja pasaulē nav ideālas valsts, tad, manuprāt, tāpēc, ka Noasa laikos plūdi sajauca troņa mantošanas kārtību. Vēl šodien mēs neesam īsti atguvušies no šā jucekļa.

—   Kungs, jūs mūs uzjautrināt ar savām teorijām, — mans labais skolotājs turpināja. .— Pasaules vēsture ir pilna apvērsumu; mēs tajā redzam drīz pilsoņu karu, drīz jukas, drīz sacelšanos, ko izraisījusi valdnieku ļaunpratiba, un es nezinu, kas šobrīd btītu vairāk jāapbrīno: valdītāju nekaunība vai tautu pacietība.

Nu sekretārs sāka gausties, ka abats Kuaņāra kungs neatzīstot kaiaļvaras labumus, un Biezo kungs mums aizrādīja, ka grāmatu tirgotāja veikaliņš neesot īsta vieta valstslietu pārspriešanai.

Kad bijām izgājuši uz ielas, es paraustīju savu labo skolotāju aiz piedurknes.

—  Abata kungs, — es jautāju, — vai jūs esat aizmirsis Sirakūzu vecenīti, ka tagad vēlaties mainīt tirānu?

—   Iesmagriezi, mans dēls, — viņš atbildēja, — es piekrītu, ka esmu nonācis pretrunā. Taču divpusējiba, uz ko jūs pamatoti aizrādāt manos izteikumos, nav tik kaitīga kā tas, ko filozofi apzīmē par antinomiju *. Šarrons* savā grāmatā «Par gudrību» apgalvo, ka ir antinomijas, ko nav iespējams atrisināt. Par sevi varu sacīt, ka, tiklīdz iegrimstu pārdomās par dabu, man garā parādās kāds pusducis vellatu, kas sāk ķildoties savā starpā un grasās izskrāpēt cita citai acis, un tūlīt kļūst skaidrs, ka nemūžam neizdosies samierināt šīs ietiepīgās megeras. Esmu zaudējis katru cerību panākt vienprātību viņu vidū, un tā ir viņu vaina, ka neesmu guvis lielākas sekmes metafizikā. Taču šai gadījumā, Iesmagriezi, mans dēls, pretruna ir tikai šķietama. Mans saprāts joprojām ir Sirakūzu vecenes pusē. Šodien es domāju tāpat kā vakar. Tikai es biju aizrāvies un ļāvu vaļu sirdij, kā kurš katrs mirstīgais.

LIELDIENU OLAS

Manam tēvam piederēja cepešmāja Sv. Jēkaba ielā iepretī Sv. Benedikta Kroplā baznīcai. Neteikšu, ka lielais gavēnis viņam sagādāja prieku: tāda izjūta cepešniekam būtu pretdabiska. Tomēr viņš ievēroja gavēņa noteikumus un atturību ēšanā kā labs kristietis, kāds patiesi bija. Tā kā viņam nepietika naudas, lai arhibīskapijā nopirktu gavēņa atlaides, viņš ar sievu, dēlu, suni un parastajiem cepešmājas apmeklētājiem, no kuriem viscītīgākais bija mans labais skolotājs abats Žeroms Kuaņāra kungs, gavēņa laikā ēda vakariņās kaltētu mencu. Mana dievbijīgā māte nespētu'paciest, ka mūsu mājas sargs Miro grauztu kaulu Lielajā piektdienā. Sai dienā viņa nepielika nabaga kustoņa virumam ne gaļu, ne taukus. Velti abats Kuaņara kungs skaidroja, ka tā nevajag darīt un ka pēc taisnības Miro, ko neskar grēku izpirkšanas sakraments, nedrīkst tālab ciest un saņemt sliktāku barību.

— Krietnā sieva, — šis lielais cilvēks sacīja, — mums, kā baznīcas locekļiem, ^pienākas ēst kaltētu mencu, taču jānosauc par māņticību, bezdievību, pārdrošību un pat svētuma zaimošanu tas, kā rīkojaties jūs, likdama ari sunim piedalīties miesas mērdēšanā, kas mums ir nenovērtējami dārga, tāpēc ka tā rūp visaugstajam dievam, bet kas citādi būtu nicināma un smieklīga. Jūsu vientiesība tādus maldus padara nevainīgus, turpretī, ja tā rīkotos izglītots cilvēks vai kauču kristietis ar vairāk attīstītu prātu, tad tas būtu nepiedodams noziegums. Tāda rīcība, mana mīļā, noved taisnā ceļā pie visbriesmīgākās ķecerības. Tas ir tikpat kā apgalvojums, ka Jēzus Kristus ir miris tiklab par suņiem, kā par Ādama dēliem. Taču nekas nav lielākā pretrunā ar svētajiem rakstiem.

—   Var jau būt, — māte atbildēja. — Taču, ja Miro ēstu gaļu Lielajā piektdienā, es iedomātos, ka viņš ir žīds, un nabaga sunītis man kļūtu pretīgs. Kur tad te ir grēks, abata kungs?

Un mans labais skolotājs, iedzerdams malku vīna, labsirdīgi turpināja:

—   Mana dārgā, neizlemjot šeit, vai jūs grēkojat vai ne, varu tik tiešām sacīt, ka jūsos nav ne mazākā ļaunuma, un es drīzāk ticu jūsu dvēseles mūžīgajam glābiņam nekā piecu sešu man pazīstamu bīskapu un kardinālu dvēseles glābiņam, lai gan viņi uzrakstījuši skaistus traktātus par baznīcas tiesībām.

Miro sprauslādams laka savu virumu, un tēvs ar abatu Kuaņāra kungu pastaigādamies izmeta līkumu līdz «Mazajam Bakham».

Tā mēs «Karalienes Pīļpleznas cepešmājā» pavadījām lielā gavēņa laiku. Bet Lieldienu rītā agri, kamēr Sv. Benedikta Kroplā baznīcas zvani līksmi vēstīja par Kristus augšāmcelšanos, tēvs dučiem vien dūra uz iesma cāļus, pīles un baložus, un Miro kaktā pie liesmojošā pavarda, ieozdams jauko tauku smaržu, ar dziļdomīgu un atturīgu prieku luncināja asti. Arī būdams vecs, noguris un pa pusei akls, suns vēl prata baudīt šās dzīves labumus un tās ļaunumus uzņēma padevīgi, tādējādi mazāk skaudri izjuzdams to nežēlīgumu. Tas bija īstens gudrais, un es nebrīnos, ka mana māte saprātīgo radību iesaistīja savos dievbijīgajos darbos.

Noklausījušies svinīgo dievkalpojumu, mēs ēdām pusdienas cepešmājas priekšistabā, kur gaiss bija pilns patīkamu smaržu. Tēvs gatavojās uz šo maltīti ar īsti kristīgu prieku. Parasti viņa viesi bija daži baznīctiesas rakstveži un mans labais skolotājs abats Kuaņāra kungs. Atceros, ka 1725. gada Lieldienās mans labais skolotājs atveda pie mums Nikolā Serīza kungu, ko viņš bija izvilcis no kādas jumtistabiņas Mūrnieku ielā, kur mācītais vīrs augām dienām un naktīm rakstīja holandiešu izdevējiem par visādiem notikumiem literātu aprindās. Uz galda stiepļu groziņā pacēlās vesels kalns sarkanu olu. Un, kad abats Kuaņārs bija noskaitījis Benedicite\ šīs olas deva vielu sarunām.

—   Elijs Lampridijs * raksta, — Nikolā Serīzs sacīja, — ka vista, kas piederējusi Aleksandra Bargā * tēvam, izdējusi sarkanu olu tieši tai dienā, kad piedzimis bērns, kuram bija lemts kļūt par valdnieku.

—   Lampridijs, kas nebija visai gudrs, varēja stāstīt tādas blēņas tenku vācelēm, kas tās izplatīja tālāk, — mans labais skolotājs atbildēja. — Jūs, kungs, esat pārāk saprātīgs, lai ar šo aplamo pasaku izskaidrotu kristīgo paradumu Lieldienās krāsot olas.

—   Es nebūt nedomāju, ka šis paradums cēlies no olas, ko izdēja Aleksandra Bargā vista, — atteica Nikolā Serīza kungs. — Vienīgais, ko gribu secināt no Lampridija atstāstītā gadījuma, ir tas, ka pagāniem sarkana ola bija augstākās varas zīme. Starp citu, — viņš piebilda, — olai vajadzēja būt kaut kādā veidā nokrāsotai, jo vistas taču nedej sarkanas olas.

—   Piedodiet, — ierunājās mana māte, kas stāvēja pie pavārda un lika ēdienu bļodās, — es bērnībā tiku redzējusi melnu vistu, kas dēja olas ar brūnganu nokrāsu, un tāpēc ticu, ka vajag būt arī tādam vistām, kuru olas ir koši sarkanā vai, piemēram, ķieģeļu krāsā.

—  Tas patiešām var būt, — mans labais skolotājs sacīja, — daba savos veidojumos ir daudz dažādāka un mainīgāka, nekā mēs parasti iedomājamies. Dzīvnieku pasaule sastopamas visvisādas dīvainības, un dabas vēstures kabinetos redzami vēl neparastāki ērmi nekā sarkana ola.

—   Tas tiesa, — Nikolā Serīza kungs turpināja, — karaliskajā dabas vēstures kabinetā glabājas teļš ar piecām kājām un bērns ar divi galvām.

—  Vēl lielākus brīnumus es redzēju Ono ciematā netālu no Šartras, — māte sacīja, likdama galdā kādas divpadsmit olektis desiņu ar kāpostiem, kuru smaržīgie garaiņi pacēlās līdz pat griestu sijām. — Es, kungi, redzēju jaundzimušu bērnu ar zoss pleznām un čūskas galvu. Bērnu ķērāja, kas viņu saņēma, tik briesmīgi pārbijās, ka iemeta ugunī.

« Svētījiet Clatiņu v.).

—   Iegaumējiet, — abats 2eroms Kuaņāra kungs iesaucās, — iegaumējiet, ka cilvēks dzimst no sievietes, lai kalpotu dievam, un nav iedomājams, ka dievam varētu kalpot radījums ar Čūskas galvu; tāpēc tādi bērni nedzimst, un jūsu vecmātei tas būs sapnī rādījies, vai arī viņa ir gribējusi jūs izjokot.

—* Abata kungs, — Nikolā Serīzs pavīpsnādams ierunājās, — jūs, tāpat kā es, redzējāt karaļa kolekcijā spirtā konservētu divdzimumu embriju ar četrām kājām un citā traukā — bezgalvainu bērnu ar vienu aci virs pašas nabas. Vai šie izdzimumi varētu labāk kalpot dievam nekā bērns ar čūskas galvu, par kuru stāstīja mūsu namamāte? Un ko lai saka par tiem jaundzimušajiem, kam ir divi galvas, tā ka nevar zināt, vai viņiem nav arī divas dvēseles? Atzīstiet, abata kungs, ka daba ar saviem nežēlīgajiem jokiem palaikam samulsina teologus.

Mans labais skolotājs jau grasījās atbildēt un, bez šaubām, būtu pilnīgi atspēkojis Nikolā Serīza kungs iebildumu, bet mate, kuru neviens nevarēja apklusināt, kad viņai uznāca runājamais, aizsteidzās tam priekšā un skaļi sacīja, ka Ono redzētais mazulis neesot bijis cilvēka bērns', bet piedzimis maiznieka sievai no velna.

—   Un pierādījums, — māte piebilda, — ir tas, ka neviens i domāt nedomāja viņu kristīt, bet dvielī ietītu apraka pašā sakņu dārza galā. Ja tas būtu bijis cilvēka bērns, tad viņu paglabātu svētītā zemē. Kad velns uztaisa sievietei bērnu, tas vienmēr ir dzīvnieka izskatā.

—    Krietnā sieva, — abats Kuaņāra kungs atbildēja, — ta tikai vēl trūka, lai lauku vecene zinātu par velnu vairāk nekā teoloģijas doktors, un es brīnos, ka jūs atsaucaties uz Ono muļķi, kad jāizšķir jautājums, vai attiecīgais sievietes miesas auglis pieder vai nepieder pie cilvēku dzimuma, kura grēkus pestītājs izpircis ar savām asinīm. Ticiet man: visas šīs velnišķības ir tikai neķītra izdoma, kas jāizmēž no galvas. Baznīcas tēvu rakstos nekur nav lasāms, ka meičām dzimtu bērni no velna. Visi nostāsti par sātana miesas kārībām ir pretīgi murgi, un jākaunas, ka jezuīti un dominikāņi par to sacerējuši veselus traktātus.

—  Jū» labi runājat, abat, — Nikolā Serīza kungs sacīja, uzdurdams desu uz dakšiņas. — Taču jūs neatbildējāt uz to, .ko es sacīju, proti, ka bērni, kas piedzimst bez galvas, nav visai piemēroti cilvēka galvenajam mērķim, kas, pēc baznīcas mācības, ir dievu pazīt, mīlēt un tam kalpot, un ka šai ziņā, tāpat kā lielajā daudzumā dīgļu, kas aiziet pazušanā, daba mums neparādās, patiesību sakot, ne īsti teoloģiska, ne kristīga. Jāpiebilst, ka nevienā no savām parādībām tā nepauž dievbijību un liekas nemaz nepazīstam dievu, savu radītāju. Lūk, tas mani biedē, abat!

—  Vai, vai! — iesaucās tēvs, vicinādams dakšiņas galā nupat nogrieztu putna stilba gabalu. — Vai, cik kaitīgas, drūmas un šodienas svētkiem nepiedienīgas valodas! Tur vainīga mana sieva, kas ceļ mums priekšā bērnu ar čūskas galvu, it kā tāds cienasts būtu pa prātam kārtīgiem viesiem. Kā gan no šīm košajām, sarkanajām olām varēja izšķilties tik daudz velnišķīgu nostāstu!

—  Ai saimniek, — abats Kuaņāra kungs sacīja, — ir taisnība, ka no olas var viss kas izšķilties. Pagāni par to izdomājuši gandrīz filozofiskas līdzības. Bet, ka no tik kristīgām, kaut arī senlaiku purpurā ģērbtām olām kā tās, ko mēs nule ēdām, var uzspurgt vesels bars mežonīgu ķecerību, tas mani apmulsina.

Nikolā Serīza kungs piemiedza aci un, ar smīnu uzlūkodams manu labo skolotāju, sacīja:

—   Abat Kuaņār, šīs olas, ar kuru sarkanajām, biešu sulā krāsotajām čaumalām piekaisīta grīda zem mūsu kājām, patiesībā nebūt nav tik kristīgas un katoliskas, kā jums labpatīk iedomāties. Gluži pretēji, Lieldienu olām ir pagāniska izcelšanās, un tās pavasara ekvinokcijas laikā liek atcerēties dzīvības noslēpumaino rašanos. Tas ir sens simbols, kas saglabājies arī kristīgajā reliģijā.

—   Tikpat labi var apgalvot, ka tas ir Kristus augšāmcelšanās simbols, — mans labais skolotājs sacīja. — Taču, tā kā man nav ne mazākās patikas apgrūtināt reliģiju ar pārgudriem simboliem, es mierīgi pieļauju, ka ēšanas prieks, kas mums bija laupīts visu lielā gavēņa laiku, ir vienīgais iemesls, kāpēc olas šodien parādās uz galda goda vietā, ietērptas karaliskā purpurā. Taču tas viss nav svarīgi: lai ar šīm blēņām noņemas bibliotekāri un erudīti! Svarīgi, Nikolā Serīza kungs, ir tas, ka jūs savos spriedumos pretstatāt dabu reliģijai un gribat padarīt tās abas par naidniecēm. Tāda briesmīga bezdievība, Serīza kungs, liek šausmās nodrebēt pat lāga vīram cepešniekam, lai gan viņš pats to īsti neapjēdz! Turpretī mani tas nemulsina nemaz, un jūsu pierādījumi ne mirkli nespēj maldināt prātu, kam dota pareizā ievirze.

Jūs gan esat jocīgs, Nikolā Serīza kungs, tā runādams par dabu un vairošanos. Jūs man atgādināt sīkpilsoni, kas iedomājas, ka ir izdibinājis karaļa noslēpumus, ja redzējis gleznojumus, kuri grezno sēžu zāli. Tāpat kā noslēpumi ir ietverti valdnieka sarunā ar ministriem, tā cilvēka liktenis ietverts domā, kura vienlaikus rodas radītājam un viņa radībai. Viss pārējais ir muļķības un nieki, kas der par laika kavēkli dīkdieņiem, kādu netrūkst akadēmijās. Nestāstiet man par dabu, ja ar to nedomājat «Pie mazā Bakha» redzamo dabas veidojumu — Katrīnu mežģiņu darinātāju, kas ir apaļīga un glīti noaugusi meiča.

Bet jūs, saimniek, dodiet man iedzert, — abats Kuaņāra kungs piebilda, — jo mana rīkle ir galīgi izkaltusi; tur vainīgs Nikolā Serīza kungs, kas domā, ka daba ir bezdieve. Un, pie visiem velniem, tāda tā ir, un tādai tai sava ziņā jābūt, Nikolā Serīza kungs! Ja tā, par spīti visam, tomēr pauž slavu dievam, tad tas notiek neapzināti, jo apziņa meklējama tikai cilvēka saprātā, kas vienīgais sakņojas galīgajā un bezgalīgajā. Iedzersim!

Tēvs pielēja glāzes pilnas līdz malām kā manam labajam skolotājam abatam Kuaņāra kungam, tā Nikolā Serīza kungam un uzaicināja saskandināt, ko viņi labprat darīja, jo abi bija godavīri.

VI JAUNAIS MINISTRU KABINETS

Šipena kungs, kas Griničā strādāja par atslēdznieku, iebraucis Parīzē, vienmēr mēdza pusdienot «Karalienes Pīļpleznas cepešmājā» saimnieka un mana labā skolotāja abata Žeroma Kuaņāra kunga sabiedrībā. Tai dienā, kā parasts, pasūtījis desertam pudeli vīna, aizkūpinājis pīpi un izvilcis no kabatas «Gazette de Londres»[7], viņš sāka to mierīgi lasīt, smēķēdams pīpi un sūkdams vīnu. Tad, nolikdams pīpi uz galda malas un atkal salocīdams avīzi, viņš sacīja:

—   Kungi, ministru kabinets ir gāzts.

—   Tas nav nekas svarīgs, — mans labais skolotājs atteica.

—   Piedodiet, — Šipena kungs iebilda, — tas ir svarīgi, jo iepriekšējā ministru kabinetā bija toriji, bet jaunajā būs vīgi, turklāt viss, kas notiek Anglijā, ir nozīmīgs.

—   Kungs, — mans labais skolotājs atbildēja, — Francijā mēs esam pieredzējuši vēl lielākas parmaiņas. Mēs redzējām, kā četrus valsts sekretāru posteņus aizstāja ar sešām vai septiņām Desmit locekļu padomēm un kā desmit gabalos sagrieztie valsts sekretāru kungi pēc tam atkal atguva savu sākotnējo formu. Katrreiz, kad notika šādas pārmaiņas, vieni apzvērēja, ka viss esot pagalam, bet citi — ka viss esot glābts. Un katrreiz par to tika sacerētas dziesmiņas. Par sevi varu sacīt, ka mani maz interesē, kas notiek valdnieka kabinetā, jo esmu novērojis, ka dzīves gaitu tas nemaina un pēc reformām, tāpat kā pirms, cilvēki joprojām ir patmīlīgi, skopi, gļēvi un nežēlīgi, palaikam muļķīgi un neganti un ka jaundzimušo, jaunlaulāto, ragnešu un pakārto skaits vienmēr paliek apmēram tāds pats, un tieši tas liecina, ka mūsu sabiedriskā iekārta ir laba. Tāda iekārta pastāvēs ilgi, mans kungs, un nekas to nespēs satricināt, jo tā balstās uz cilvēku nabadzību un muļķību, un šo divu balstu valsts iekārtai netrūks nekad. Tie padara visu ēku tik stipru, ka tai nevar kaitēt nedz vissliktākie valdnieki, nedz mazizglītotais ierēdņu pūlis, kas strādā un rosās viņu labā.

Mans tēvs, kas ar speķojamo adatu rokā klausījās sarunā, godbijīgi, taču noteikti iebilda, ka gadoties arī labi ministri un ka viņš īpaši atceroties vienu no tiem, nesen mirušu, kurš izdevis ļoti gudru rīkojumu, kas aizsarga cepešniekus pret miesnieku un smalkmaiznieku alkatīgo godkāri.

—   Var jau būt, Iesmagrieža kungs, — mans labais skolotājs turpināja, — tomēr šis jautājums jāizskata kopā ar smalkmaizniekiem. Taču ir svarīgi iegaumēt, ka valsts pastāvēšanu nosaka nevis dažu valsts sekretāru gudrība, bet gan vairāku miljonu cilvēku vajadzības; lai dzīvotu, šie ļaudis veic jebkuru necilu un necienīgu darbu gan amatniecībā, gan tirdzniecībā, lauksaimniecībā, jūrniecībā un karā. Atsevišķu cilvēku sīkās likstas veido to, ko mēdz saukt par tautu dižumu, un ne valdniekam, ne ministriem tur nav nekādas daļas.

—   Jūs maldāties, kungs, — anglis iebilda, — ministriem ir gan daļa, jo viņi izdod likumus, un viens vienīgs likums var nāciju padarīt bagātu vai izputināt.

—   Ak, tas viss ir atkarīgs no gadījuma, — abats atbildēja. — Tā kā valstslietas ir pārlieku plašas un viena cilvēka prātam neaptveramas, mums jāpiedod, ka ministri rīkojas uz labu laimi, un mēs nedrīkstam ar nepatiku pieminēt to, ko viņi darījuši ļaunu vai labu, jo ir taču jāsaprot, ka viņi taustās pa tumsu kā vistiņu spēlē. Turklāt, objektīvi vērtējot, viņu nodarītais ļaunums vai labums mums liktos niecīgs, un šaubos, .kungs, vai kādam likumam vai dekrētam varētu būt tādas sekas, kā jūs sakāt. Es spriežu, piemēram, pēc priekameitām, par kurām vien gada laikā izdots vairāk noteikumu nekā veselos simt gados par visām citām aroda apvienībām karalistē un kuras tāpēc nemaz neierobežo savu darbību, bet turpina to ar savām dabiskajām spējām atbilstošu noteiktību. Viņas smejas par sirdsskaidrajām nejēdzībām, ko pret viņām izdomā kāds amata vīrs, vārdā Nikodēms, un zobojas par mēru Bezelansu, kurš kopā ar vairākiem nodokļu piedzinējiem un tiesas ierēdņiem nodibinājis gaužām bezspēcīgu līgu, lai tiktu ar viņām galā. Varu apgalvot, ka mežģiņu audēja Katrīna nezina pat Bezelansa vārdu un nezinās līdz sava mūža galam, kas, vismaz jācer, būs kristīgas sievietes cienīgs. Pēc tā es secinu, ka visi likumi, ar kuriem ministrs piebāž savu portfeli, ir velti aprakstīti papīri, kas nespēj mūsu dzīvi nedz virzīt uz priekšu, nedz kavēt.

—   Kuaņāra kungs, — Griničas atslēdznieks iebilda, — pēc jūsu valodas zemiskuma redzams, ka jūs esat radis dzīvot verdziskā pakļautībā. Jūsu spriedumi par ministriem un likumiem būtu pavisam citādi, ja jums, tā kā man, būtu laime baudīt brīvas valsts iekārtas priekšrocības.

—   Šipena kungs, — abats atbildēja, — īsto brīvību bauda dvēsele, kas atraisījusies no pasaules niecības. Par sabiedriskajām brīvībām, kas ir pagalam neizdevušās, es tikai pasmejos. Tās ir ilūzijas, ar ko tiek barota nejēgu godkāre.

—  Jūs man liekat domāt, — Sipena kungs sacīja, — ka visi franči ir pērtiķi.

—   Piedodiet! — iesaucās mans tēvs, vicinādams speķojamo adatu. — Viņu vidū ir arī lauvas.

—  Tātad trūkst vienīgi pilsoņu, — Sipena kungs turpināja. — Tileriju dārzā visi strīdas par politiku, tomēr šais strīdos nekad nerodas neviena prātīga doma. Jūsu tauta nav nekas vairāk kā trokšņaina zvērnīca.

—   Kungs, — mans labais skolotājs pamācīja, — ir taisnība, ka cilvēku sabiedrības, sasniegušas zināmu civilizācijas pakāpi, kļūst par sava veida zvērnīcām un ka parašu un tikumu progress liek dzīvot sprostā, nevis nožēlojami klaiņot pa mežiem. Un šādā stāvoklī patlaban atrodas visas Eiropas zemes.

—   Kungs, — Griničas atslēdznieks iebilda, — Anglija nav zvērnīca, jo tai ir parlaments, kam pakjaujas ministri.

—   Ļoti iespējams, kungs, — abats sacīja, — ka reiz arī Francijā ministri būs pakļauti parlamentam. Vēl vairāk: tā kā laiks rada lielas izmaiņas valstu konstitūcijās, var domāt, ka pēc simt vai divsimt gadiem Francijā nodibināsies tautas valdība. Taču tad, mans kungs, ministri, kam jau šodien ir tik maza nozīme, vairs nenozīmēs neko. Tad viņi nebūs atkarīgi no monarha, kas uz noteiktu laiku piešķir viņiem varu, bet tiks pakļauti tautas nepastāvīgajiem uzskatiem. Jāņem vērā, ka ministriem kāda loma ir vienīgi absolūtajās monarhijās, kā to rāda Jēkaba dēla Jāzepa *, faraona ministra, un Asūra * ministra Amana piemērs, kuriem abiem bija liela noteikšana valsts pārvaldē: pirmajam — Ēģiptē, otrajam — persiešu zemē. Bija vajadzīga stipra karaliste un vājš karalis, lai Francijā rastos tāds valstsvīrs kā Rišeljē. Tautas valdībā ministri kļūs tik bezspēcīgi, ka pat viņu ļaunums un muļķība nespēs neko kaitēt.

Nedroša un nenoteikta būs vara, ko viņi saņems no ģenerālštatiem, un, nevarēdami atļauties plašākas ieceres un tālākus plānus, viņi izmantos savu neilgo valdīšanas laiku sīkām blēdībām. Viņi vai izstiepsies, cenzdamies piecsimt sapulces locekļu sejās izlasīt tautas gribu, lai zinātu, kā rīkoties. Nevienprātīgā un neizglītotā pūļa domā veltīgi meklēdami savu pašu domu, viņi nomocīsies bažu pilnā bezspēcībā. Viņi atradināsies kaut ko plānot vai paredzēt un nodarbosies vienīgi ar intrigām un krāpšanu. Viņi kritīs no tik neliela augstuma, ka kritiens nenodarīs viņiem ļaunu, un viņu vārdi, ko skolas zeņķi ar ogli rakstīs uz namu sienām, izraisīs vienīgi zobgalības.

Noklausījies šo runu, Šipena kungs paraustīja plecus.

—  Tas ir iespējams, — viņš sacīja, — un es diezgan labi varu iedomāties francūžus tādā stāvoklī.

—    Ai, arī tādā stāvokli pasaulē viss ies savu

gaitu! — mans labais skolotājs iesaucās. — Est taču vajadzēs. Šī liela nepieciešamība radīs visas pārējās. Šipena kungs izkratīja pīpi un piebilda: — Pagaidām mums sola ministru, kas veicinās zemkopības attīstību, bet izputinās tirdzniecību, ja tikai viņam ļaus vaļu. Mans pienākums ir biit modram, jo esmu atslēdznieks Griničā. Es sapulcināšu atslēdzniekus un teikšu tiem runu.

Viņš iebāza pīpi kabatā un aizgāja neatvadījies.

VII JAUNAIS MINISTRU KABINETS

(Turpinājums un beigas)

Tā kā laiks bija jauks, tad pēc vakariņām abats Žeroms Kuaņāra kungs izgāja mazliet pastaigāties pa Sv. Jēkaba ielu, kur patlaban iedegās laternas, un man bija gods viņu pavadīt. Abats apstājās pie Sv. Benedikta Kroplā lievenēm un ar savu skaisto, tuklo roku, kas bija radīta tiklab izteiksmīgiem žestiem, kā maigiem glāstiem, norādīja uz vienu no akmens soliem, kuri bija novietoti abās pusēs lievenēm zem tīri gotiska stila statujām, ko papildināja piedauzīgi kricelējumi.

—   Iesmagriezī, mans dēls, — viņš man sacīja, — ja jums nekas nav pretī, apsēdīsimies kādu brīdi ieelpot svaigu gaisu uz šiem vecajiem, līdz spīdumam nodeldētajiem akmeņiem, kur tik daudzi ubagi pirms mums nākuši pamest savas likstas. Iespējams, ka divi trīs no nesaskaitāmajiem nelaimes putniem tur risinājuši savā starpā jauku jaukās valodas. Mēs šeit varam salasīties blusas. Taču, tā kā jums, mans dēls, patlaban ir mīlas vecums, jūs iedomāsities, ka blusas atstājusi Žanete liras spēlētāja vai Katrīna mežģiņu audēja, kas mēdz krēslas stundā vest šurp savus kavalierus, un to kodiens jums liksies tīkams. Jaunībā ir pieļaujama tāda pašapmānīšanās. Turpretī es, kam burvīgo maldu laiks ir pāri, sacīšu sev, ka nevajag pārāk izdabāt miesai un ka filozofs nedrīkst uztraukties par blusām, kas, tāpat kā viss pārējais šai pasaulē, ir dieva mistērija.

To sacījis, viņš apsēdās, cenzdamies neiztraucēt mazu savojieti un tā murkšķi, kas gulēja nevainīgā miegā uz vecā akmens sola. Apsēdos blakus abatam. Domādams par pusdienu laikā notikušo sarunu, iejautājos savam labajam skolotājam:

—    Abata kungs, jūs runājāt par ministriem. Karaļa

ministri nedz ar savu apģērbu un karietēm, nedz savām spējām neiedveš jums ne mazāko cieņu, un jūs spriedāt par viņiem ar tāda prāta neatkarību, ko nepārsteidz nekas. Pēc tam, aplūkodams šo amata vīru likteni tautas valstī (ja tāda jebkad nodibināsies), jūs mums tos attēlojāt ārkārtīgi nožēlojamus un vairāk līdzcietības, nekā uzslavas cienīgus. Vai tad jūs būtu pret brīvām valdībām, kurās atdzimst seno laiku republiku principi?

— Mans dēls, — mans labais skolotājs atbildēja, — man jau pēc dabas ir tieksme mīlēt tautas valdību. Uz to vedina mans necilais stāvoklis. Svētie raksti, ko esmu diezgan pētījis, apstiprina šo izvēli, jo tas kungs Ramatā * ir sacījis: «Izraēļa vecajie vēlas ķēniņu, lai es pār viņiem nevaldītu. Tad klausieties, kādas tiesības būs ķēniņam, kas jūs vadīs: viņš ņems jūsu bērnus, tai tie vilktu viņa ratus, un liks tiem skriet pajūgam pa priekšu. Jūsu meitas viņš padarīs par savām smaržu svaidītājām, ēdienu virējām un maizes cepējām. Filias quoque vestras faciet sibi ungueniarias et fecarias et panificas.» Tieši tā sacīts Ķēniņu grāmatā, kur vēl minēts, ka valdnieks atnes saviem pavalstniekiem divas liktenīgas dāvanas — karu un nodevas. Un, ja taisnība, ka monarhijas ir dieva iestādījums, tad tāpat ir taisnība, ka tajās var saskatīt visas cilvēku muļķības un ļaunuma iezīmes. Ļoti ticams, ka debesis tās uzsūtījušas tautām par sodu: Et tribuit eis petitionem eorum.

Viņš bieži dusmās pieņem upurus, ko dodam; i

Un bieži viņa balva mums ir likt mūs sodā.

Es varētu, mans dēls, citēt jums vairākas skaistas vietas seno autoru darbos, kur ar apbrīnojamu spēku pausts naids pret tirāniju. Beidzot, kā šķiet, man nekad nav trūcis gara stipruma, nicinot laicīgo godību, un, tāpat kā jansenists Blēzs Paskals*, es neieredzu mūlāpus ar zobenu pie sāniem. Visi šie iemesli manā sirdī un prātā runā par labu tautas valdībai. Tas viss izraisījis manī pārdomas, ko es reiz uzrakstīšu tāda veida darbā, par kuriem mēdz sacīt, ka vispirms jāpāfkož kauls, lai atrastu smadzenes*; ar to jums jāsaprot, ka gribu sacerēt jaunu «Muļķības slavinājumu», kas

liksies tukša grāmata tukšgalvjiem, bet kur gudrie pratīs saskatīt zem nerra cepures un zvārguļiem apdomīgi paslēptu gudrību. īsi sakot, būšu otrs Erasms: pēc viņa parauga, izglītošu tautas ar pamācošiem un saturīgiem jokiem. Un vienā no ša sacerējuma nodaļām, mans dēls, jūs atradīsit visus paskaidrojumus jautājumam, kas jūs interesē, pēc tās jums kļūs saprotams no ģenerālštatiem vai tautas sapulcēm atkarīgo ministru stāvoklis.

—   Abata kungs! — es iesaucos. — Cik ļoti man gribētos drīzāk izlasīt šo grāmatu! Kad jūs domājat to uzrakstīt?

—   Nezinu, — mans labais skolotājs atbildēja. — Un, patiesību sakot, šķiet, ka to neuzrakstīšu nekad. Cilvēku nodomi bieži tiek izjaukti. Ne sprīdis no nākotnes nav mūsu ziņa, un nedrošību, kas skar visu Ādama dzimumu, manā dzīvē līdz galējībai palielina vesela rinda likstu. Tapec, mans dēls, es neceru, ka jebkad varēšu uzrakstīt šo ievērības cienīgo satīru. Nemēģināšu jums uz šā sola nolasīt politisku traktātu, tomēr vismaz pastāstīšu, kā man radās doma ietvert iecerētajā grāmatā nodalu, kurā būtu parādīts, cik nevarīgi un ļauni bus kalpi, ko izraudzīsies lādzīgais Demoss *, kļuvis par kungu, ja tas vispār notiks; par to es nebūt neesmu drošs, jo nenodarbojos ar pareģošanu, atstādams šīs rūpes jaunavām, kas zīlē pec tādu sibillu piemēra kā Kūmas*, Persijas un Tiburas* pareģes, quarum insigne virginitas esi et virginitatis praemium divinatio1 . Taču atgriezīsimies pie mūsu sarunas temata. Apmēram pirms divdesmit gadiem es dzīvoju jaukajā Sēžas pilsētā, kur biju bīskapa kungabibliotekārs.

Ceļojošie aktieri, kam gadījās braukt tur cauri, reiz kādā šķūnī spēlēja diezgan labu traģēdiju. Aizgāju paskatīties un ieraudzīju Romas imperatoru, kura parūku greznoja vēl vairāk lauru lapu nekā cūkas šķiņķi svētā Laurentija gada tirgū. Valdnieks sēdēja kanoniķa krēslā, un abi ministri galminieku apģērbā ar platam ordeņa lentēm bija apsēdušies viņam pa labi un kreisi, tin, petrolejas lampu apgaismojumā, kuras nejēdzīgi smirdēja, šī trijotne tēloja valsts padomes sēdi. Apspriedes gaita viens no padomniekiem ar satīriskiem vilcieniem Joti labi noraksturoja republikas pēdējā laika konsulus. Viņš parādīja, ar kādu skubu tie steidzas izmantot un ļaunprātīgi izlietot savu īslaicīgo varu, kā tie kaite valsts interesēm, cik nenovīdīgi izturas pret saviem pēcniekiem, kuros saskata vienīgi laupīšanas un kukuļņemšanas līdzdalībniekus. Viņš runāja tā:

Tie steidz, par valdniekiem uz vienu gadu celti, Tik īso varas laiku nelaist dīkā velti, Vislabākajiem plāniem nobriest neatjauj, Lai viņu pēcnieki nav tie, kas aug|us rauj. Tic, valsts un sabiedrības mantu pārvaldot, Sev tautas druvā droši ražu ievākt prot, Jo zina — citi viņus nenopels, nedz tiesās: Ik katrs cer tāpat reiz ieraust savu tiesu.

Un tā, mans dēls, šie panti, kas ar savu sentenciozo noteiktību atgādina Pibraka * četrrindeņus, ir nozīmīgāki un labaki par visu pārējo traģēdijā, kurā pārāk jūtamas Frondas* pārspīlētās ārišķības un kuru visnotaļ sabojā varonīgas mīlas ainas Longvilas hercogienes* gaumē; šī daina traģēdija nosaukta par Emīliju. Es papūlējos šīs rindas paturēt atmiņā, lai tās pārdomātu. Jo pat skatuves darbos atrodami skaisti teicieni. Tas, ko dzejnieks šais astoņās rindās saka par Romas republikas konsuliem, tikpat labi attiecināms uz demokrātisko valstu ministriem, kuru vara ir nestabila.

Viņi ir nevarīgi, mans dēls, tāpēc ka viņi ir atkarīgi no tautas sapulces, kurai trūkst tiklab valstsvīra dziļo un plašo ieceru, kā dīkdieņa karaļa nevainīgās muļķības. Ministri tikai tad ir diži, kad viņi sekmē saprātīga valdnieka plānus, kā Sillī*, vai paši rīkojas, kā Rišelje, monarha vārdā. Un kam gan nav skaidrs, ka Demosam nepiemitīs ne Indriķa IV iecirtīgā apdomība, ne Luija XIII svētīgais kūtrums? Pat pieļaujot, ka Demoss zinās, ko grib, viņš nezinās, kā savu gribu realizēt, nedz arī, vai tā vispār ir realizējama. Tā kā viņš nepratīs pavēlēt, viņu pienācīgi neklausīs, un viņš vienmēr visur saskatīs nodevību. Deputāti, ko viņš sūtīs uz ģenerālštatiem, ar atjautīgiem meliem atbalstīs viņa maldus, kamēr paši kritīs par upuri viņa netaisnajām vai pamatotajām aizdomām. Ģenerālštatu darbībā izpaudīsies juceklīga viduvējība, kāda raksturīga pūlim, no kura tie salasīti. Tie perinās neskaidrus un sarežģītus nodomus. Tie uzdos valdības galvām izpildīt savas nenoteiktās iegribas, ko paši īsti neapjēgs, un ģenerālštatu ministrus, kas būs vēl nelaimīgāki nekā leģendārais Eidips *, citu pēc cita aprīs simtgalvainā sfinksa, tāpēc ka tie nevarēs atrisināt mīklu, kuras atminējumu arī pati sfinksa nezinās. Vislielākā nelaime būs tā, ka viņi samierināsies ar savu bezspēcību un nevis darbosies, bet tikai runās. Viņi kļūs par oratoriem, turklāt par ļoti sliktiem oratoriem, jo talants, kam allaž piemīt zināma skaidrība, viņus pazudinātu. Viņiem būs jāmācās runāt, nepasakot neko, un kaut cik gudrākie būs spiesti melot vairāk par citiem. Un tā vissaprātīgākie tiks pelnīti visvairāk nonicināti. Un, ja arī atradīsies pietiekami izmanīgi vīri, kas būtu spējīgi slēgt līgumus, kārtot finansiālus darījumus un rūpēties par valstslietām, viņi ne mazākajā mērā nevarēs izmantot savas zināšanas, jo trūks laika, bet laiks ir visu lielo pasākumu pamats.

Tādi pazemojoši apstākļi laupīs drosmi krietnajiem un modinās godkāri nekrietnajos. No malu malām sarādīsies godkārīgi stulbeņi, kas ieņems augstākos valsts amatus, un, ta ka godīgums nav cilvēkam dabas dota īpašība, bet tas gudri ieaudzināms ar ilgām un neatlaidīgām pūlēm, tad kukuļņēmēju bari apsēdīs valsts kasi. Ļaunumu vēl daudzkārt palielinās skandāli, jo tautas valdībā ir grūti kaut ko noslēpt un dažu vainas dēļ turēs aizdomās visus.

No tā es nebūt nesecinu, mans dēls, ka tautas tad būs nelaimīgākas nekā šodien. Mūsu iepriekšējās sarunās esmu jums diezgan skaidrojis, ka, pēc manām domām, nācijas liktenis nebūt nav atkarīgs no karaļa un ministriem un ka uzskatīt likumus par tautas labklājības vai nabadzības avotu nozīmē piešķirt tiem pārāk lielu svaru. Tomēr liels likumu skaits ir postošs, un es baidos, ka ģenerālštati var ļaunprātīgi izmantot savas likumdošanas tiesības.

Ir piedodams, ka Kolēns un Zanno *, aitas ganīdami, izdomā rīkojumus un izsaucas: «Ja es būtu karalis! . . .» Kad Zanno būs karalis, viņš vienā gadā izdos vairāk ediktu nekā imperators Justiniāns visā savā valdīšanas laikā. Arī šā iemesla dēļ rnan Zanno valdīšana liekas bīstama. Taču karaļi un imperatori vispār valdījuši tik slikti, ka nav iemesla baidīties no kaut kā vēl ļaunāka, un Zanno, bez šaubām, nepielaidis daudz vairāk muļķību un ļaunprātības kā visi šie valdnieki, kas valkā divkāršu vai trīskāršu kroni un kopš plūdu laikiem pārklāj pasauli ar asinīm un drupām. Kolēna un Zanno rīcības nespēja un trokšņošana būs svētīga tādā ziņā, ka tā padarīs neiespējamas gudrās savstarpējās attiecības starp valstīm, ko sauc par diplomātiskām un kas galu galā noved tikai pie veikli izraisītiem nevajadzīgiem un postošiem kariem. Lāgavīra Demosa ministriem, ko nemitīgi spaidīs, grūstīs, pazemos, plūkās, iekaustīs un vēl nežēlīgāk apmētās ar sapuvušiem āboliem un cietām olām nekā visnejēdzīgāko Arlekīnu gada tirgus izrādē, nebūs laika kabineta mierā un slepenībā pie apspriežu galda pieklājīgi sagatavot slaktiņus, gādājot par tā saucamo Eiropas līdzsvaru, kas īstenībā nav nekas cits kā diplomātu iedzīvošanās līdzeklis. Tad vairs nebūs ārpolitikas, un tā būs liela laime nelaimīgajai cilvēcei.

Ar šiem vārdiem mans labais skolotājs piecēlās un tad sacīja:

— Ir laiks atgriezties mājās, mans dēls, jo vakara mitrums man jau sūcas visos kaulos; tur vainīgas manas drēbes, kas ir vairākās vietās saplīsušas. Pie tam, vēl ilgāk uzkavējoties šeit, uz lievenēm, mēs varam aizbiedēt Katrīnas un Žanetes pielūdzējus, kas gaida te pienākam mīlas stundu.

VIII PILSĒTAS PADOMNIEKU KUNGI

Tai vakarā mēs ar manu labo skolotāju aizgājām uz «Mazā Bakha» lapeni, kur atradām jau priekšā Katrīnu mežģiņu audēju, klibo nažu kalēju un manu miesīgo tevu. Viņi visi trīs sēdēja pie viena galda, uz kura slavēja vīna krūka, no kā viņi bija diezgan dzēruši, lai bulu jautri un sabiedriski.

Nupat pee visiem noteikumiem bija ievēlēti divi jauni pilsētas padomnieki, un tēvs atbilstoši savam amatam un prāta spējām pārsprieda vēlēšanu norisi.

—   Nelaime ir tā, — viņš sacīja, — ka padomnieki nāk no tiesnešu kārtas, nevis no cepešniekiem un ka viņus ieceļ amatā karalis, nevis tirgdtāji, teiksim, cepešnieku amata brālība, kuras karognesējs esmu es. Ja es būtu viņus ievēlējis, tad viņi atceltu desmitās liesas nodevu un sāls nodokli un mēs visi būtu laimīgi. Ja tikai pasaule nesāks rāpties atpakaļ kā vēzis, reiz pienāks diena, kad tirgoņi vēlēs padomniekus.

—7 Nešaubieties, — abats Kuaņāra kungs teica, — pienāks laiks, kad pilsētas padomniekus ievēlēs meistari un zeļļi.

—   Padomājiet, ko jūs runājat, abata kungs, — saraukdams uzacis, satraukti iebilda tēvs. — Ja padomnieku vēlēšanās iejauksies zeļļi, viss būs pagalam. Tai laikā, kad biju zellis, es domāju tikai par to, kā gūt sev kādu labumu no saimnieka mantas un sievas. Bet, kopš man pašam ir savs veikaliņš un sieva, es saprotu valsts intereses, kas ir cieši saistītas ar manējām.

Krodzinieks Lestiržons atnesa vēl vienu krūku vīna. Tas bija kustīgs un paskarbs neliela auguma sarkanmatis.

—  Jūs runājat par jaunajiem padomniekiem? — viņš jautāja, iespiedis dūres gurnos. — Es tikai vēlos, lai jaunie sajēgtu tikpat daudz, cik vecie, kam gan nebija īstas jēgas par valsts interesēm. Taču viņi jau sāka apzināties savus amata pienākumus. Jūs zināt, meistar Leonār(viņš sacīja manam tēvam), ka skola, kur Sv. Jēkaba ielas bērni iet mācīties ābeci, ir koka ēka un vajag tikai sadabūt šķiltavas un skaidas, lai tā uzliesmotu kā Jāņu sārts. Es par to ziņoju kungiem pilsētas valdē. Mana vēstule bija sacerēta nevainojamā stilā, jo to par sešiem sudrabniekiem bija uzrakstījis skrīveris Žēlastības Ielejas klosterī. Aizrādīju padomnieku kungiem, ka visiem mūsu kvartāla knēveļiem ik dienas draud briesmas izcepties kā desiņām un, ņemot vērā, kādas sirdssāpes tas sagādātu mātēm, par to nevar nedomāt. Padomnieka kungs, kura pārziņā ir skolas, pēc trim mēnešiem man pieklājīgi atbildēja, ka esot ļoti noraizējies par briesmām, kas draud Sv. Jēkaba ielas bērniņiem, un dedzīgi vēloties tās novērst; tāpēc viņš nosūtot augšā minētajiem skolēniem ugunsdzēsēju sūkni. «Karalis savā labsirdībā,» viņš tālāk piebilst, «izcīnīto uzvaru atcerei uzcēlis strūklaku soļus divsimt no skolas, tā ka ūdens netrūkst, un bērni pāris dienās iemācīsies rīkoties ar sūkni, ko pilsēta nolēmusi viņiem dāvināt.» Lasīdams vēstuli, es gandrīz vai gaisā uzsprāgu. Devos atkal uz Žēlastības Ieleju un nodiktēju skrīverim atbildi, kas skanēja tā:

«Augsti godājamais skolu padomnieka kungs, Sv. Jēkaba ielas skolā mācās divi simti knauķu, no kuriem vecākajam nav vairāk par septiņiem gadiem. Tie nu būs gan īstie ugunsdzēsēji, kungs, kas mācēs apieties ar jūsu sūkni! Ņemiet to atpakaļ un lieciet uzcelt skolas ēku no akmeņiem un oļiem.»

Šī vēstule, tāpat kā pirmā, kopā ar zīmogu man maksāja sešus sudrabniekus. Taču es nebiju velti tērējies, jo pēc pusotra gada saņēmu atbildi, kurā padomnieka kungs man apgalvoja, ka Sv. Jēkaba ielas zeņķi esot Parīzes pilsētas valdes gādības cienīgi un ka valdes locekļi parūpēšoties par viņu drošību. To nu esmu panācis. Ja mans padomnieks aiziet no amata, man vajadzēs sākt visu no gala un vēlreiz maksāt divpadsmit sudrabniekus Žēlastības Ielejas skrīverim. Tālab, meistar Leonār, nemaz neapšaubīdams to, ka rātsnamā sēž vīri, kuru īstā vieta būtu gada tirgus kumēdiņu būdas, es tomēr nevēlos redzēt pilsētas valdē jaunas sejas un labāk paturu padomnieku ar sūkni.

—   Bet es esmu noskaitusies uz krimināllietu pārzini, — Katrīna ierunājās. — Viņš ļauj Žanetei liras spēlētājai katru dienu krēslas stundā vazāties gar Sv. Benedikta Kroplā lievenēm. Tas ir kauns. Viņa staigā pa ielu, nosējusi matus ar lakatiņu, un notašķīto brunču stērbeles velkas pa visām notekām. Publiskās vietās drīkstētu laist tikai glīti ģērbušās meičas, kas var godam rādīties ļaudīs.

—   Oho! — klibais nažu kalējs iesaucās. — Es gan domāju, ka iela pieder visiem, un, sekojot mūsu saimnieka Lestiržona piemēram, kādu dienu aiziešu pie Žēlastības Ielejas skrīvera, lai viņš manā vārdā uzraksta skaistu lūgumrakstu par nabaga ielu tirgotājiem. Kad es stumju savus ratiņus pa kadu labu rajonu, mani vienmēr tramda kārtībnieki, un, tiklīdz sulainis vai pāris kalpoņu apstājas pie manas letes, pēkšņi uzrodas kāds melns garstilbis un likuma vārdā pavēl man braukt citur pārdot savas grabažas. Te es esmu iekūlies tirdzinieku nomātā iecirknī, te atrodos par tuvu Leborna kungam, ģildes nažu kalējam. Citreiz man jāatbrīvo ceļš bīskapa vai prinča karietei. Un es jūdzos ilksīs un ar skubu velku tālāk savus ratiņus, juzdamies laimīgs, ka, izmantojot manu apjukumu, sulainis un istabenes nav bez maksas paķērušas no manas letes adatnīcu, grieznes vai skaistu Satelro tērauda nazi. Man apnicis paciest tirānijas spaidus, apnicis panest likuma kalpu netaisnības. Manī viss brēc pēc sacelšanās.

—   Tā ir zīme, — mans labais skolotājs sacīja, — ka jūs esat cēlsirdīgs nažu kalējs.

—   Es nepavisam neesmu cēlsirdīgs, abata kungs, — klibiķis pazemīgi atbildēja, — esmu atriebīgs un aiz veca naida paslepen pārdodu dziesmiņas pret karali, viņa mīļākām un ministriem. Tās man ir lielā izvēlē ratiņos zem brezenta. Nenododiet mani. Dziesmiņa par divpadsmit stabulēm ir lieliska.

—  Es jūs nenodošu, — tēvs sacīja. — Manuprāt, laba dziesma ir vīna glāzes vērts un pat vēl vairāk.

Es arī neko neiebilstu pret nažiem un priecājos, ka jums, labais cilvēk, izdodas tos pārdot, jo visiem ir jādzīvo. Bet sakiet — vai var paciest, ka pauninieki konkurē ar tirgotājiem, kas noīrējuši sev veikaliņu un maksā nodokļus? Tas ir vislielākajā pretrunā ar kārtību un noteikumiem. Šo badakāšu bezkaunība ir gluži nedzirdēta. Cik tālu tā aizies, ja to neapvaldīs? Vēl pērn kāds Monrūžas zemnieks apstājās pie «Karalienes Pīļpleznas cepešmājas» ar saviem ratiņiem, ko bija piekrāvis ar ceptiem baložiem, un pārdeva tos par diviem sū lētāk, nekā es pārdodu savus. Un tas lauķis klaigāja tik skaļā balsī, ka visas mana veikaliņa rūtis trīcēja: «Skaisti baložil Pieci sū gabalā!» Es viņam nezin cik reižu draudēju ar speķojamo adatu. Bet šis man katrreiz dumji atbildēja, ka iela piederot visiem. Iesniedzu sūdzību krimināltiesneša kungam, kas atzina, ka taisnība ir man, un palīdzēja tikt vaļā no nelieša. Nezinu, kas ar šo tālāk notika, bet es vēl arvien turu uz viņu ļaunu prātu par visu, ko viņš man nodarījis, jo, redzēdams, ka mani pastāvīgie pircēji iepērkas pie viņa baložus pāriem vien un pat pusdučiem, dabūju dzelteno kaiti un mani vel ilgi pēc tam mocīja grūtsirdība. Es gribētu, lai, apziestu ar līmi, viņu izvārtītu tais spalvās, ko viņš izplūcis baložiem, kurus ceptus pārdeva man deguna priekšā, un, no galvas līdz papēžiem aplipušu spalvām, piesietu pie rateļiem un vadātu pa ielām.

—   Meistar Leonār, — klibais nažu kalējs sacīja, — jūs esat cietsirdīgs pret nabaga ļaudīm. Tā var nelaimīgos izvest no pacietības.

—   Nažu kalēja kungs! — mans labais skolotājs smiedamies iesaucās. — Iesaku jums aiziet uz Svēto Nevainīgo kapsētu un kādam dzejdarim pasūtīt satīru par cepešnieku Leonāru, ko jūs tad varēsit pārdot tāpat kā dziesmiņas par karaļa Luija divpadsmit stabulēm. Nebūtu par ļaunu mazliet paņemt uz grauda mūsu draugu, kas, pats gandrīz vergodams, netiecas pēc brīvības, bet atbalsta tirāniju. No jūsu sarunas, kungi, es secinu, ka pārvaldīt pilsētu ir grūta māksla, ka tur jāprot samierināt pretējas un bieži pat naidīgas intereses, ka valsts ieguvumu veido daudzi atsevišķu cilvēku zaudējumi, un galu galā jābrīnās, kā pilsētas mūros ieslēgtie ļaudis neaprij cits citu. Tā ir laime, kas izskaidrojama ar viņu gļēvulību. Sabiedriska miera pamatā ir vienīgi pilsoņu drosmes trūkums: savstarpējo cieņu rada bailes citam no cita. Un valdnieks, iedvesdams drausmas visiem, nodrošina valstī nenovērtējami svētīgu mieru. Runājot par pilsētas padomniekiem, jāteic, ka viņu vara ir vāja un viņi nespēj nodarīt jums lielu ļaunumu, nedz atnest labumu, viņiem cienīgumu piešķir pirmām kārtām garais spieķis un parūka, tāpēc nevajag pārlieku gausties par to, ka viņus izrauga karalis un ka pēdējā monarha laikā viņi paaugstināti gandrīz līdz galminieku kārtai. Būdami karaļa draugi, viņi ir vienlīdz visu pavalstnieku ienaidnieki, un pilnīgā vienlīdzība, ar kādu viņu naidīgums izplūst pār visiem, dara to paciešamu katram atsevišķam pilsonim. Tas ir lietus, no kura mums ikvienam uzkrīt tikai daži pilieni. Tad, kad padomniekus iecels tauta (tā tas esot bijis monarhijas sākuma laikā), viņiem pašā pilsētā būs savi draugi un ienaidnieki. Ja padomniekus būs ievēlējuši tirgotāji, kas maķsā īri un nodokļus, viņi darīs pāri ielu tirgotājiem. Ja viņus būs ievēlējuši ielu tirgotāji, viņi apspiedīs veikalniekus. Ja viņus būs ievēlējuši amatnieki, viņi ierobežos uzņēmējus, kas nodarbina amatniekus. Tas izraisīs nemitīgus strīdus un ķildas. Pilsētas padomnieku apspriedes būs pagalam trokšņainas, ikviens no viņiem dedzīgi aizstāvēs savu vēlētāju intereses un centienus. Tomēr es domāju, ka mums nebūs jāskumst pēc mūsu pašreizējiem padomniekiem, kas ir atkarīgi vienīgi no monarha. Jauno amata vīru skaļais plātīgums uzjautrinās pilsoņus, kas viņos varēs vērot paši sevi gluži kā palielināmā spogulī. Jaunie amata vīri mēreni izmantos savu mēreno varu. Nākuši no tautas vidus, viņi nebūs spējīgi to nedz attīstīt, nedz savaldīt. Bagātnieki šausmināsies par viņu pārdrosmi, un nabadzīgie apsūdzēs viņus bailībā, lai gan patiesībā būtu jāatzīst viņu trokšņainā bezspēcība. Turklāt viņi būs spējīgi veikt parastos uzdevumus un pārvaldīs sabiedrības īpašumus ar sekmīgu nesekmību, kas ir allažsasniedzama un nekad — pārsniedzama.

— Jā-ā! Jūs labi runājāt, abata kungs, — tēvs sacīja. — Tagad iedzeriet!

IX ZINĀTNE

Todien mēs abi ar manu labo skolotāju aizgājām līdz Jaunajam tiltam, kur uz visiem posmiem paceļas statnes ar letēm, uz kurām bukinisti izliek romānus juku jukām ar dievbijīgām grāmatām. Par diviem sū tur var dabūt visu «Astreju»* un «Lielo Ķīru», ko sapluinījuši un notaukojuši provinces lasītāji, kā arī «Ziedi pret apdegumiem» un dažādus jezuītu sacerējumus. Manam labajam skolotājam bija paradums, garam ejot, izlasīt dažas lappuses šais sējumos, ko viņš ir nedomāja pirkt, jo viņam vienmēr trūka naudas un viņš apdomīgi pataupīja «Mazā Bakha» krodziniekam tos nedaudzos sū, kas retumis gadījās bikšu kabatā. Starp citu, viņš nemaz nekāroja pēc pasaulīgas mantas un nealka iegūt savā īpašumā pat ievērojamākos sacerējumus, ja vien varēja iepazīties ar labākajām vietām tajos, ko viņš pēc tam pārsprieda ar apbrīnojamu gudrību. Jaunā Tilta grāmatnieku galdi viņam patika arī tāpēc, ka šīs grāmatas bija piesūkušās ar ēdienu aromātu, jo turpat blakus sievas pārdeva pankūkas, un tā šis dižais cilvēks vienlaikus ieelpoja virtuves un zinātnes mīļās smaržas.

Uzlicis acenes, abats Kuaņāra kungs pētīja grāmatnieka leti ar prieku, kādu spēj izjust laimīga dvēsele, kam viss šķiet burvīgs, tāpēc ka tā pati sevī visu burvīgi atspoguļo.

— Iesmagriezi, mans dēls, — viņš man sacīja, — uz šā lāga vīra letes ir grāmatas, kas iespiestas tad, kad tipogrāfija vēl bija, tā sakot, bērna autos; šais grāmatās jūtama mūsu senču rupjā gaume. Es te redzu Monstrelē* barbarisko hroniku — par šo autoru mēdz sacīt, ka viņš esot sīvāks nekā sinepes, — un divus trīs svētās Margaritas dzīves aprakstus, ko sievas kādreiz kā kompresi lika uz vēdera radību sāpēs. Varētu likties neaptverami, ka ļaudis bijuši tik stulbi un rakstījuši un lasījuši tamlīdzīgas aplamības, ja mūsu svētā reliģija nemācītu, ka cilvēks jau piedzimst ar muļķības iedīgļiem. Un, tā kā man, par laimi, nekad, — pat grēkojot gultā un pie galda, — nav trūcis ticības gaismas, es drīzāk saprotu viņu agrāko muļķību nekā pašreizējo gudrību, kas, atklāti runājot, liekas man šķietama un mānīga, kāda tā izliksies arī nākamajām paaudzēm, jo cilvēks pēc savas būtības ir muļķa dzīvnieks un viņa prāta sasniegumi nav nekas cits kā viņa nemiera neauglīgās sekas. Šā iemesla dēļ, dēls, es neuzticos tā sauktajai zinātnei un filozofijai, kas, pēc manām domām, ir tikai nepareizu tēlu un priekšstatu ļaunprātīga izlietošana un savā ziņā — Nelabā uzvara pār dvēselēm. Jus saprotat, ka es nebūt neticu visām tām velnišķībām, kas šausmina vienkāršās tautas ticību. Tāpat kā baznīcas tēvi, es uzskatu, ka kārdinājums slēpjas mūsos pašos un ka mēs paši esam sev dēmoni un ļaunie gari. Taču nevaru piedot Dekarta kungam un visiem filozofiem, kas, sekojot viņa piemēram, meklējuši dabas izzināšanā dzīves likumus un cilvēku izturēšanās pirmcēloni. Jo galu galā, Iesmagriezi, mans dēls, vai dabas izzināšana nav tikai mūsu jutekļu pašapmāns? Un, sakiet, lūdzu, — ko dabas izzinašanā ieguldījusi zinātne un visi mācītie viri, sākot ar Gasendi *, kurš nebūt nebija muļķa ēzelis, un Dekarts, un viņa mācekļi, un beidzot patīkamais nejēga Fontenella kungs? Brilles, mans dēls, tādas pašas brilles, kādas ir man uz deguna. Vai visi mikroskopi un tālskati, ar ko tagad tik ļoti plātās, īstenībā nav tikai skaidrākas brilles nekā manas acenes, kuras es pērn nopirku pie optika svētā Laurentija gada tirgū un kurām kreisais stikls — ar šo aci es redzu labāk -— šoziem nelaimīgā kārtā saplīsa, kad klibais nažu kalējs, domādams, ka es apkampju Katrīnu mežģiņu audēju, svieda man ar tabureti, jo viņš ir rupjš cilvēks, kura prātu pagalam aptumšojušas miesas dziņas? Jā, Iesmagriezi, mans dēls, kas ir šie instrumenti, ar ko izglītoti vīri un ziņkārīgi ļaudis pieblīvē savas galerijas un kabinetus? Vai visi teleskopi, astrolabi, kompasi nav tikai līdzekļi, kas palīdz apmānīt maņu orgānus un paplašina mūsu iedzimto, liktenīgo nezināšanu, paplašinot mūsu sakarus ar dabu? Visvairāk izglītotie mūsu vidū atšķiras no nejēgām tikai ar to, ka viņi ieguvuši spējas izklaidēties ar sarežģītiem un daudzpusīgiem maldiem. Viņi skatās pasaulē caur slīpētu topāzu, nevis, kā, piemēram, jūsu mātes kundze, ar neapbruņotu aci, kādu tai piešķīris mīļais dievs. Taču acs nemainās, apbruņojot to ar tālskati, dimensijas nemainās, izmantojot visādus aparātus izplatījuma mērīšanai; smagums nemainās, lietojot ļoti jutīgus svarus; zinātnieki tikai atklāj jaunas šķietamības un līdz ar to iestieg jaunos maldos. Tas ir viss! Ja es stingri neticētu musu reliģijas svētajām patiesībām, mans dēls, tad man ar savu pašreizējo pārliecību, ka visas cilvēku zināšanas un to attīstība ir mānīga, neatliktu nekas cits kā mesties pāri margām Sēnā, kas, kopš tā plūst, ir redzējusi dauzus slīkoņus, vai iet pie Katrīnas izlūgties to aizmirstību no šās pasaules nelaimēm, kāda rodama viņas skavās un kādu manā stāvoklī un it īpaši manā vecumā neklājas meklēt. Es nezinātu, kam ticēt visu šo aparātu vidū, kuru māņu spēks bezgalīgi palielinātu manas redzes māņus, un es būtu gaužām nožēlojams akadēmiķis.

Tā runāja mans labais skolotājs, stāvot pie tilta pirmās arkas kreisajā pusē, skaitot no Dofina ielas, un viņa vārdi jau sāka iedvest šausmas grāmatu tirgotājam, kas noturēja viņu par zintnieku. Tad pēkšņi Kuaņāra kungs paķēra kādu vecu ģeometrijas grāmatu, ko rotāja diezgan vāji Sebastjana Leklēra * zīmējumi \ un izsaucās:

— Var būt, ja es nebūtu kristīgais un katolis, es nemēģinātu slīcināties ne mīlestībā, ne ūdenī, bet drīzāk mestos matemātikā, kur prāts rod sev visvairāk kāroto barību, proti: secību un nepārtrauktību. Un atzīstos, ka šī plānā, gluži parastā grāmatiņa iedveš man zināmu cieņu pret cilvēka ģēniju.

To sacīdams, viņš atšķīra Sebastjana Leklēra sējumiņu tai vietā, kur ir runa par trijstūriem, turklāt tik plati atšķīra, ka gandrīz pārplēsa to uz pusēm. Taču pēc brīža viņš to ar nepatiku aizsvieda.

—   Ak vai, — viņš murmināja, — skaitļi ir atkarīgi no laika, līnijas — no telpas, un tas viss ir atkal cilvēka ilūzija. Ārpus cilvēka nav ne matemātikas, ne ģeometrijas, un, labi apsverot, arī šī zinātne nepaceļ mūs pāri mums pašiem, lai gan ta var izlikties apžilbinoši neatkarīga.

To pateicis, viņš uzgrieza muguru bukinistam, kas atviegloti uzelpoja, un dziļi nopūtās.

—   Ai Iesmagriezi, mans dels! — viņš turpināja. — Tu redzi, kā es mokos ciešanās, ko pats sev esmu sagādājis, un kā mani dedzina liesmojošā tunika, kurā pats esmu gribējis ģērbties un greznoties.

Viņš ta runaja tēlainības dēļ, jo īstenībā viņam mugurā bija nonēsāti svārki, kas turējās ciet ar divām trim pogām. Arī tās pašas nebija iepogātas īstajos pogcaurumos, un, kad viņam to aizrādīja, viņš smiedamies mēdza atteikt, ka tas esot laulības pārkāpšanas pogājums un simbolizējot pilsētu tikumus.

Viņš dedzīgi turpināja:

—   Es ienīstu zinātni, tāpēc ka esmu to pārlieku mīlējis; tā baudkārīgie pārmet sievietēm, ka tās nav līdzīgas viņu sapņu tēliem. Es gribēju zināt visu un tagad ciešu savas noziedzīgas kaislības dēļ. Laimīgi,— viņš piebilda, — ai, cik laimīgi ir lāga ļautiņi, kas sapūlējušies tur, ap to šarlatānu!

Un viņš pameta ar roku uz sulaiņiem, istabenēm un Svētā Nikolaja ostas krāvējiem, kas bija sastajušies lokā ap gada tirgus jokdari, kurš patlaban rādija trikus kopā ar savu palīgu.

—   Skaties, Iesmagriezi, — viņš man sacīja, — tie no sirds smejas, kad šis ērms iesper otram ērmam ar kāju pa dibenu. Un tas patiešām ir jocīgs skats, taču man to sabojā pārdomas, jo, kolīdz mēs dziļāk padomājam par šās kājas būtību un visu pārējo, tad vairs smiekli nenāk. Tā kā esmu kristietis, man vajadzēja agrak atskārst, cik daudz ļaunuma ir kāda pagāna teicienā: «Laimīgs, kas varējis izzināt cēloņus!»

Man vajadzēja ieslēgties svētajā nezināšanā kā iežogotā dārzā, tur es būtu joprojām palicis līdzīgs bērnam. Atklāti sakot, es gan nebūtu uzjautrinājies par šā Mondora * kumēdiņiem. Jaunā tilta Moljērs mani necik nevaldzinātu, ja jau pat īstais Moljērs man liekas pārāk pliekans, bet es priecātos par dārza zāli un slavētu dievu savu ābeļu ziedos un augļos. Mani bija aizrāvusi pārmērīga zinātkāre, dēls, sarunās ar grāmatām un mācītiem vīriem esmu pazaudējis dvēseles mieru, svēto vientiesību un pazemīgo ļaužu sirdsskaidrību, kas ir jo vairāk apbrīnojama tāpēc, ka tai nekaitē ne krogs, ne netiklības zaņķi, kā tas redzafns pēc klibā nažu kalēja un, uzdrošinos sacīt, ari jūsu tēva — cepešnieka piemēra, kurš saglabājis daudz nevainīgas sirdsšķīstības, lai gan ir žūpa un palaidnieks. Bet gluži citādi ir ar tādiem, kas pētījuši grāmatas. Viņos uz visiem laikiem no tā paliek pārākumā rūgtums un lepnas skumjas.

Kamēr Kuaņāra kungs tā runāja, viņa balsi pārmāca bungu rīboņa ..,

X ARMIJA

Tātad, kavēdamies uz Jaunā tilta, mēs izdzirdējām bungu rīboņu. Tur vervēja kareivjus: seržants rekrūšu vācējs, lielīgi iespriedis rokas sānos, nostājās ērtā pozā uz uzbēruma kādu divpadsmit zaldātu priekšā, kam uz šauteņu durkļiem bija savērtas desiņas un veģi. Bars ielas zeņķu un diedelnieku blenza uz viņu, mutes iepletuši.

Viņš uzskrullēja ūsas un sāka Svinīgi lasīt uzsaukumu.

• Neklausīsimies viņā, — mans labais skolotājs sacīja. — Tas nozīmētu velti zaudēt laiku. Seržants runā karaļa vārdā, viņš nepateiks nekā atjautīga. Ja gribat dzirdēt izdomas bagātu runu par to pašu tematu, iegriezieties kādā no Lūžņu krastmalas dzertuvēm, kur liek vervēti sulaiņi un neaptēsti lauķi. Tur vervētājiem, kas visi ir krāpnieki, jābūt daiļrunīgiem. Atceros, ka jaunībā, nelaiķa karaļa laikā, reiz dzirdēju visbrīnišķīgāko runu, ko teica viens no šādiem cilvēku tirgotājiem, kura veikals atradās Nelaimes Ielejā, kas no šejienes mums redzama, mans dēls. Viņš vervēja ļaudis sūtīšanai uz kolonijām. «Jaunie cilvēki, kas esat te visapkārt,» viņš tiem sacīja, «jūs katrā ziņā esat dzirdējuši par Leiputriju. Vajag braukt uz Indiju, lai atrastu šo laimīgo zemi: tur ir papilnam visa, ko vien sirds var kārot. Jūs vēlaties zeltu, pērles, dimantus? Ar tiem tur bruģē ceļus, vajag tikai noliekties un pacelt. Jums pat nemaz nebūs jāliecas. Mežoņi jums tos salasīs. Es jums nestāstīšu par kafiju, citroniem, granātāboliem, apelsīniem, ananasiem un tūkstošiem citu brīnišķīgu augļu, kas tur ienākas bez kādas kopšanas, — tā ir paradīze zemes virsū! Ja es runātu ar sievietēm vai bērniem, es slavēt slavētu visus šos gardumus, bet jūs taču esat vīrieši.» Neatkārtošu, mans dēls, visu, ko runātājs stāstīja par slavu, taču, ticiet man, — pārliecības spēkā viņš līdzinājās Demostenam un izteiksmes bagātībā — Ciceronam. Viņa runa panāca to, ka piecus sešus nelaimīgos aizsūtīja uz purviem, lai tie tur nomirtu no dzeltenā drudža, jo tik tiešām ir taisnība, ka daiļrunība ir bīstams ierocis un mākslas varenajam spēkam, kā labā, tā ļaunā nozīmē, nav iespējams turēties pretī. Pateicieties dievam, Iesmagriezi, ka, nepiešķirdams jums nekādus talantus, viņš nav pakļāvis jūs briesmām kļūt kādudien par tautas sodību. Dieva izredzētos, mans dēls, var pazīt pēc tā, ka viņiem trūkst saprāta, un esmu pieredzējis, ka visai nerimtīgais prāts, ar ko debesis mani apveltījušas, rada pastāvīgus draudus manam mieram kā šai pasaulē, tā viņā saulē. Kas notiktu, ja manās krūtīs būtu Cezara sirds un manā galvā — Cezara domas? Manas tieksmes neatšķirtu dzimumus, un es būtu nepieejams līdzcietībai. Es uzkurtu savā zemē un ārpus tās neapslāpējamus karus. Dižajam Cezaram vēl bija smalka dvēsele un piemita sava veida maigums. Viņš nomira ar godu no savu tikumīgo slepkavu dunča dūriena. Ai Marta Idas, uz laiku laikiem liktenīgā diena, kad pamācošie zvēri nogalēja valdzinošo briesmoni! Esmu cienīgs apraudāt dievišķīgo Cezaru kopā ar viņa māti Venēru un, ja es viņu nosaucu par briesmoni, tad tikai aiz labvēlības, jo viņa līdzsvarotajam garam nepiemita neviena pārspīlēta īpašība, izņemot valdonīgumu. Viņam bija iedzimta ritma un mēra izjūta. Jaunībā viņam vienlīdz patika nodoties dzīru priekiem un gramatikai. Viņš bija orators, un viņa skaistums, bez šaubām, greznoja viņa runu tīšo sausumu. Viņš mīlēja Kleopatru ar ģeometrisku noteiktību, kāda bija raksturīga visām viņa iecerēm. Viņa rakstos un rīcībās mums atklājas skaidrības ģēnijs. Viņš bija kārtības un miera draugs pat karā, ar nevainojamu harmonijas izjūtu, un tik lietpratīgs likumdevējs, ka mēs, kas esam barbari, vēl joprojām dzīvojam viņa impērijas diženuma ietekmē, kas padarījis pasauli tādu, kāda tā ir šodien. Jūs redzat, mans dēls, es neskopojos ar slavinājumiem un neslēpju savu mīlestību pret viņu.

Būdams pulkvedis, diktators, augstais priesteris, Cezars ir veidojis pasauli ar savam skaistajām rokām. Un es? Esmu bijis daijrunas skolotājs Bovē skolā, operdziedātājas sekretārs, Sēžas bīskapa kunga bibliotekārs, skrīveris Svēto Nevainīgo kapsētā un jūsu tēva kunga dēla mājskolotājs «Karalienes Pīļpleznas cepešmājā»; esmu sastādījis skaistu retu manuskriptu katalogu, sacerējis dažas paskvilas, ko labāk nepieminēt, un uz ietinamā papīra uzrakstījis savas maksimas, kuras izdevēji nonicināja. Tomēr es nemainītu savu dzīvi pret lielā Cezara dzīvi. Tas maksātu pārāk dārgi manai dvēseles nevainībai. Un es labāk gribu būt neviena nepazīts, nabags un nievāts, kāds īstenībā arī esmu, nekā, ejot pa asiņainiem ceļiem, pacelties līdz virsotnei, lai pasaulei pavērtu jaunus likteņus.

Šis seržants rekrūšu vervētājs, kuru jūs, mans dēls, dzirdat apsolām nabaga ļautiņiem vienu sū katru dienu un maizi, un gaļu piedevām, ierosina man nopietnas pārdomās par karu un armiju. Esmu strādājis visos amatos, izņemot karavīra amatu, kas man vienmēr iedvesis riebumu un šausmas, jo tas saistīts ar kalpību, viltus slavu un nežēlīgumu, kas ir vislielākajā pretrunā ar manu miermīlīgo dabu, nevaldāmo brīvības mīlestību un manu prātu, kura skaidrie spriedumi par slavu palīdz man novērtēt ieroču slavas īsto cenu. Nerunāšu par savu nepārvaramo tieksmi uz pārdomām, ko pārlieku ierobežotu nodarbības ar zobenu un šauteni. Jūs sapratīsit, ka, nevēlēdamies būt Cezars, es arī negribu būt ne Fanfāns Tulpe*, ne Siržulauzējs *. Un neslēpšu jums, mans dēls, ka karadienests man šķiet esam civilizēto tautu visbriesmīgākā sērga.

Tas ir filozofa viedoklis. Tātad maz ticams, ka tādos uzskatos jebkad varētu dalīties daudzi cilvēki. Un īstenībā tiklab karaļi, kā republiku valdības vienmēr atradīs, cik tik vajag, kareivjus savām parādēm un karagājieniem. Esmu lasījis Biezo kunga grāmatu veikaliņā «Zem svētās Katrīnas» Makiavelli * traktātus, kas tur visi ir ļoti labi iesieti pergamentā. Sie sacerējumi to pelna, mans dēls, un, ja man jāsaka, es bezgalīgi cienu florenciešu valstsvīru, kas pirmais atņēma politiķu darbībai taisnīguma pamatu, uz kura tie nekad nav dibinājuši neko citu kā vienīgi vēlāk godā celtas neģēlības. Redzot tēviju kara algotņu varā, šim florencietim radās doma par patriotisku, nacionālu armiju. Vairākās vietās savās grāmatās viņš izsakās, ka būtu taisnīgi, ja visi pilsoņi sekmētu tēvzemes drošību un visi butu kareivji. Biezo kunga veikaliņā esmu dzirdējis, ka tamlīdzīgus uzskatus atbalsta Romana kungs, kurš, ka jūs zināt, ārkārtīgi dedzīgi aizstāv valsts tiesības. Viņam rūp vienīgi galvenais un vispārējais, un viņš apmierināsies tikai tad, kad ikviena cilvēka personīgās intereses būs upurētas sabiedrības interesēm. Tātad Makiavelli un Romana kungs vēlas, lai mēs visi būtu karavīri, tāpēc ka mēs visi esam pilsoņi. Nepievienošos viņiem, sacīdams, ka tas ir taisnīgi. Tomēr neteikšu arī, ka tas ir netaisni, jo taisnības un netaisnības jēdziens ietilpst prāta atzinumu jomā, un šo jautājumu izlemj vienīgi sofisti.

—   Ka? Mans labais skolotāj! — es iesaucos, sāpīgi pārsteigts. — Jūs gribat sacīt, ka taisnīgumu nosaka sofista pamatojumi un ka mūsu rīcības ir taisnīgas vai netaisnas atkarībā no veikla prātotājā argumentiem? Tādas domas mani neizsakāmi aizvaino.

—   Iesmagriezi, mans dēls, — abats Kuaņāra kungs atbildēja, — ņemiet vērā, ka es runāju par cilvēku taisnību, kas atšķiras no dieva taisnības un parasti ir tai pilnīgi pretēja. Uzturēt taisnīguma un netaisnīguma jēdzienu cilvēkiem vienmēr palīdzējusi tikai daiļrunība, kas spēj vienlīdz pierādīt kā «par», tā «pret». Varbūt jūs, mans dēls, gribat taisnīguma pamatā likt jūtas, taču iegaumējiet, ka uz tāda pamata jūs varat uzcelt tikai pieticīgu ģimenes mājokli, vecā Evandra * telti vai būdu, kur dzīvoja Filemons* ar Baukidu. Bet likumu pils, valsts iestāžu cietoksnis prasa citu balstu Vientiesīgā daba viena pati nespētu noturēt to netaisno smagumu, un šie draudīgie mūri ar likumdevēju, tiesnešu un valdnieku veiklo un nežēlīgo mākslu paceļas uz sensenu melu pamata.

Būtu muļķīgi pētīt, Iesmagriezi, mans dēls, vai kāds likums ir taisnīgs vai netaisns, un ar karadienestu ir tāpat kā ar citiem nolikumiem, par kuriem nevar pateikt, vai tie principā ir labi vai slikti, jo nav principa ārpus dieva, kas ir visa pirmsākums. Vajag piesargāties, mans dēls, no verdzības, kam cilvēki pakļaujas ar vislielāko padevību, un tā ir vergošana vārdiem. Tad ziniet, ka taisnīgums ir vārds bez nozīmes, ja nerunājam par teoloģiju, kur šis vārds ir drausmīgi izteiksmīgs. Ziniet, ka Romana kungs ir tikai sofists, kad viņš jums pierāda, ka mūsu pienākums ir kalpot monarham. Tomēr nešaubos: ja kāds valdnieks reiz pavēlēs visiem pilsoņiem kļūt par kareivjiem, tad visi viņam paklausīs, es neteikšu — ar padevību, bet ar gavilēm. Esmu novērojis, ka cilvēka dabai visvairāk atbilst karavīra amats, uz to viņu vedina instinkti un tieksmes, no kurām visas nebūt nav krietnas. Un ar dažiem retiem izņēmumiem, pie kuriem jāpieskaita arī mani, cilvēku var nosaukt par dzīvnieku ar musketi. Dodiet viņam skaistu formas tērpu un cerību piedalīties kautiņā, un viņš būs apmierināts. Tālab mēs padarām militāro amatu par visdižciltīgāko no amatiem, un tas ir savā ziņā pareizi, jo šis amats ir vissenākais un jau pirmie cilvēki prata karot. Karavīra amats arī tāpēc ir piemērots cilvēka dabai, ka tur nekad nevajag domāt, un ir taču skaidrs, ka mēs neesam radīti, lai domātu.

Domāšana ir slimība, ar ko sirgst tikai nedaudzi indivīdi, un, ja tā izplatītos, tad cilvēku dzimumam ātri pienāktu gals. Kareivji dzīvo barā, un cilvēks ir sabiedrisks dzīvnieks. Viņi valkā zili baltas, zili sarkanas, pelēkzilas uniformas, lentes, spalvu pušķus un kokardes, kas nodrošina viņiem meiteņu vidū tādus pašus panākumus, kādus gailis bauda vistu vidū. Viņi dodas karā un laupa, un cilvēks jau pa dabai ir zaglīgs, baudkārs, pret slavu jūtīgs postītājs. Tieši slavas alkas visvairāk pamudina mūsu frančus tvert rokās ieročus. Un, pēc vispārējiem ieskatiem, protams, vienīgi militārā slava ir īsti spoža. Lai par to pārliecinātos, pietiek palasīt vēsturi. Pēc visu domām, Tulpēm ir piedodams, ka viņš filozofijā nav pārspējis Titu Līviju.

XI ARMIJA

(Turpinājums)

Mans labais skolotājs turpināja šādiem vārdiem:

—   Jāņem vērā, mans dēls, ka cilvēki, ko laika gaitā citus ar citiem savieno ķēde, no kuras viņi redz tikai nedaudzus locekļus, saista dižciltīguma jēdzienu ar paradumiem, kuru izcelsme ir necila un barbariska. Zināšanu trūkums kalpo viņu tukšajai godkārei. Viņi dibina savu slavu uz mūžsenām likstām, un ieroču diženums visnotaļ sakņojas pirmatnējā laikmeta mežonībā, par ko saglabātas atmiņas bībēlē un dzejnieku darbos. Un vai militārā aristokrātija, kas ar tādu uzpūtīgumu stīvi turas augstāk par mums, īstenībā nav to nožēlojamo mednieku izdzimušie pēcteči, kurus dzejnieks Lukrēcijs * aprakstījis tā, ka jāšaubās, vai tie ir cilvēki vai zvēri? Ir jābrīnās, Iesmagriezi, mans dēls, ka karš un medības, par ko iedomājoties vien, vajadzētu izjust kaunu un sirdsapziņas pārmetumus, kad atceramies mūsu dabas zemiskās prasības un dziļi iesakņojušos ļaunumu, var, gluži pretēji, būt par pamatu cilvēku lepnībai, ka kristīgas tautas joprojām tur godā miesnieka un bendes amatu, ja tā ir dzimtas sensenā nodarbošanās, un, beidzot, ka civilizētās tautās pilsoņu slavu mēro ar slepkavību un slaktiņu daudzumu, kas viņiem ir, tā sakot, asinīs.

—   Abata kungs, — es jautāju savam labajam skolotājam — vai jūs nedomājat, ka karavīra amatu uzskata par dižciltīgu tāpēc, ka tas ir briesmu pilns un tanī jāizrāda drosme?

—   Mīļais dēls, — mans labais skolotājs atbildēja, — ja patiešām cilvēka stāvokļa dižciltīgumu nosaka ar to saistītās briesmas, tad es nebaidos apgalvot, ka zemkopji un vienkāršie strādnieki ir visdižciltīgākie cilvēki valstī, jo viņiem ik dienas draud briesmas nomirt aiz noguruma un bada. Briesmas, kam pakļauti kareivji un pulkveži, ir mazākas tiklab stipruma, kā ilguma ziņā: tās ilgst tikai dažas stundas mūžā un prasa nebaidīties ložu un bumbu, kas nebūt nenonāvē tik noteikti kā nabadzība. Tik tiešām jābūt vieglprātīgiem un tukšiem, mans dēls, lai zaldāta darbus slavinātu vairāk par zemes arāja pūlēm un kara drupas vērtētu augstāk par miera laika mākslām.

—  Abata kungs, — es vēl iejautājos, — vai jums neliekas, ka zaldati ir nepieciešami valsts drošībai un ka mums viņi jāgodā, atzīstot viņu noderīgumu?

—   Tiesa, mans dēls, karš ir viena no cilvēka dabas nepieciešamībām, un nemaz nav iedomājamas tautas, kas nekaujas, citiem vārdiem, — kurās nav slepkavu, laupītāju un dedzinātāju. Tāpat nav iedomājams valdnieks, kas nebūtu savā ziņā uzurpators. Citādi viņu par to pārāk nopeltu un nicinātu, ka viņš nemaz netiecas pēc slavas. Tātad karš ir cilvēkam nepieciešams, tas vairāk atbilst viņa dabai nekā miers, kas ir tikai starpbrīdis starp divi kariem. Tāpēc monarhi raida armijas vienu pret otru ar visnejēdzīgākajiem ieganstiem, gluži nedibinātu iemeslu dēļ. Viņi atsaucas uz savu godu, kas ir pagalam jutīgs. Pietiek ar vēja pusmu, lai uz tā rastos traips, ko var nomazgāt vienīgi desmit, divdesmit, trīsdesmit, simttūkstoš cilvēku asinīs, skatoties pēc iedzīvotāju skaita valstī. Ja mazliet padomājam, nav aptverams, kā valdnieka godu var nomazgāt nelaimīgo ļaužu asinis, vai, drīzāk, mēs atskāršam, ka tie ir tikai vārdi bez jebkādas nozīmes, taču cilvēki labprāt ļauj sevi nogalināt vārdu dēļ. Vēl vairāk jābrīnās par to, ka monarham sagādā lielu godu kādas teritorijas nolaupīšana un ka ļaunprātīgs uzbrukums, par kuru ikviens pārdrošs neģēlis tiktu sodīts ar nāvi, kļūst slavējams, ja to, izrādot vismežonīgāko nežēlību, izdarījis karalis ar savu algotņu palīdzību.

To pateicis, mans labais skolotājs izvilka no kabatas dozi un iešņauca dažus atlikušos tabakas graudiņus.

—  Abata kungs, — es viņam jautāju, — vai tad nemaz nav taisnīgu karu, kuros cīnās par krietnu mērķi?

—   Iesmagriezi, mans dēls, — viņš man atbildēja, — civilizētās tautas atņēmušas karam pēdējo taisnīgumu un padarījušas to ārkārtīgi netaisnu un tai pašā laikā ārkārtīgi nežēlīgu. Pirmo karu mērķis bija nometināt ciltis auglīgos apgabalos. Tādēļ izraēlieši iekaroja Kanānas zemi. Viņus dzina izsalkums. Civilizācijas progress attīstījis karu tiktāl, ka tagad karo, lai iegūtu kolonijas un dibinātu tirdzniecības sabiedrības, kā to rāda Spānijas, Holandes, Anglijas un Francijas piemērs. Galu galā ir redzēti imperatori un karaļi, kuri nolaupa pilnīgi nevajadzīgas teritorijas, ko sagrauj un izposta, negūstot sev nekāda labuma, nedz citas priekšrocības kā vienīgi iespēju uzcelt tur piramīdas un triumfa arkas. Tāda ļaunprātīga karošana ir riebīgākais, kas var būt, jo vedina uz domām, ka vai nu, zinātnēm attīstoties, tautas kļūst arvien ļaunākas, vai arī, — tā kā karš ir cilvēka dabas būtiska prasība, — tagad ļaudis karo karošanas dēļ, lai gan karam vairs nav nekādas jēgas.

Šādi apsvērumi mani dziļi skumdina, jo mans stāvoklis un dabiskā nosliece mudina mīlēt savu tuvāku. Un mans bēdu mērs, mīļais Iesmagriezi, ir pilns, redzot tabakdozi tukšu, jo tabakas trūkums liek man visskaudrāk izjust nabadzību.

Gribēdams novērst Kuaņāra kunga domas no šās intīmās likstas un vienlaikus gūt labu pamācību, es jautāju, vai pilsoņu karš viņam neliekas visnejēdzīgākais no visiem kara veidiem.

—   Tas ir diezgan pretīgs, — viņš atbildēja, — taču nebūt nav tik bezjēdzīgs, jo, kad vienas valsis pilsoņi sanāk matos, viņiem ir vairāk izredžu zināt, kādēļ viņi kaujas, nekā tad, kad dodas karā pret svešzemniekiem. Dumpjus un iekšējas nesaskaņas parasti izraisa tautu ārkārtīgā nabadzība. Tās ir izmisuma sekas un vienīgā izeja, kas atliek nabaga ļaudīm, kuri tādā veidā var uzlabot dzīves apstākļus un reizēm pat iegūt daļu varas. Taču jāpiezīmē, mans dēls: jo nelaimīgāki ir dumpinieki un jo vairāk līdz ar to attaisnojama viņu rīcība, jo mazāk viņiem izredžu uzvarēt. Izbadējušies un truli, bruņoti vienīgi ar niknumu, viņi nav spējīgi uz lieliem nodomiem un piesardzīgu tālredzību, tā ka monarham ir viegli tos no jauna pakļaut. Daudz grūtāk ir apspiest dižmaņu dumpi, kas ir augstākajā mērā nosodāms, jo to nevar attaisnot ar nepieciešamību.

Galu galā, mans dēls, kā iekšējie, tā ārējie kari ir riebīgi un pilni ļaunprātības, ko es neciešu.

XII ARMIJA

(Turpinājums un beigas)

'— Mīļais dēls, — mans labais skolotājs piebilda, — es jums parādīšu, kā šo nabaga kareivju amatā, kuri gatavojas kalpot karalim, apvienots cilvēka negods un slava. īstenībā karš mūs velk atpakaļ un liek atgriezties sākotnējā zvēriskumā; karš ir asinskāres sekas, un šī īpašība mūs saista ar dzīvniekiem, es teikšu, ne tikai ar lauvām un gaiļiem, kuru plēsīgumā varam apbrīnot cēlu lepnumu, bet arī ar putniņiem, kā sīļiem un zīlītēm, kas ir ļoti ķildīgi pēc savas dabas, un pat ar kukaiņiem — lapsenēm un skudrām, kuras kaujas ar tādu niknumu, kam nav atrodams piemērs pat romiešu vēsturē. Galvenie kara iemesli ir vieni un tie paši kā cilvēkiem, tā dzīvniekiem, kas, tiklab vieni, kā otri, cīnās, lai atņemtu vai paturētu laupījumu, lai aizsargātu ligzdu vai alu vai lai iegūtu mātīti. Tur nav nekādas atšķirības, un sabīniešu nolaupīšana pilnīgi atgādina briežu cīņas, kas naktīs slacī asinīm mūsu mežus. Mums tikai izdevies izpušķot zemiskos un dabiskos dzinuļus ar goda jēdzienu, ko mēs plaši piemērojam bez īpašas izvēles. Ja mēs šodien domājam, ka cīnāmies ļoti cēlu motīvu dēļ, tad visa cēluma pamatā ir vienīgi mūsu uzskatu nenoteiktība. Jo vairāk kara mērķim trūkst vienkāršības, skaidrības, noteiktības, jo neģēlīgāks un pretīgāks ir karš. Un, ja patiešām, mans dēls, cilvēki nonākuši tik tālu, ka nogalina cits citu goda dēļ, tad tā jau ir pārmērīga izlaidība. Mēs cenšamies pārspēt nežēlībā plēsīgos zvērus, kas nedara cits citam ļauna bez noteikta iemesla. Un pamatoti var sacīt, ka cilvēks savos karos ir ļaunāks un necilvēcīgāks nekā vērši un skudras savos cīniņos. Tas vēl nav viss, un es ienīstu karaspēku ne tik daudz tāpēc, ka tas sēj nāvi, kā tāpēc, ka to pavada gara tumsība un stulbums. Mākslām nav ļaunāka ienaidnieka par kara algotņu vai brīvprātīgo komandieri, un parasti šie pulkveži ir tikpat neizglītoti derīgās zinātnēs kā viņu zaldāti. Paradums uzspiest savu gribu ar varu padara karotāju gaužām nespējīgu daiļrunībā, kuras avots ir pārliecināšanas vajadzība. Tāpēc karavīrs izrāda nicināšanu pret vārda mākslu un zināšanām. Nāk prātā, ka Sēzā, būdams bīskapa kunga bibliotekārs, es pazinu kādu vecu pulkvedi, kurš bija nosirmojis karadienestā un kuru visi uzskatīja par drošsirdīgu karavīru, jo viņš lepojās ar dziļu rētu šķērsām pāri sejai. Tas bija lādzīgs karstgalvis, kas bez mazākā ļaunuma bija nogalinājis daudz cilvēku un izvarojis vairākas mūķenītes. Viņš diezgan labi zināja savu amatu un stingri apmācīja savu pulku, ta ka tas parādēs soļoja par priekšzīmi citiem pulkiem. Vispār, viņš bija sirsnīgs cilvēks un jauks biedrs pie vīna krūkas, ka es par to pārliecinājos krodziņā «Pie baltā zirga», kur mēs abi šad tad tērzējām un iedzērām. Kādu vakaru man gadījās viņu pavadīt uz apmācībām (jo mēs bijām labi draugi), kur viņš skaidroja kareivjiem, kā noteikt debess puses pēc zvaigznēm. Vispirms pulkvedis noskaitīja de Luvuā * kunga pavēli par šo jautājumu, un, tā kā viņš to atkārtoja no galvas jau trīsdesmit gadu, viņš to norunāja tikpat tekoši ka Pater un Ave. Tātad pulkvedis sacīja, lai kareivji vispirms uzmeklējot debesīs Polārzvaigzni, kas ir nekustīga attiecībā pret citām zvaigznēm, kuras griežas ap to pulksteņa rādītājiem pretējā virzienā. Taču pats viņš īsti neizprata, ko runā, jo, divas trīs reizes atkārtojis teikumu pietiekami pavēlošā tonī, noliecās man pie auss un sacīja:

«Pie joda! Parādiet man, abat, to paklīdeni Polārzvaigzni. Lai velns mani parauj, bet es neprotu to atšķirt starp šiem sveču galiņiem, ar ko piespraustas pilnas visas debesis!»

Es tūlīt pamācīju, kā atrast Polārzvagzni, un parādīju to ar pirkstu.

«Oho! Tik augstu uzrāpusies, draņķe tāda!» viņš iesaucās. «No šās vietas, kur mēs stāvam, uz to grūti paskatīties, neizmežģījot kaklu.»

Un pulkvedis nekavējoties nokomandēja virsniekus dot kareivjiem pavēli piecdesmit soļus atkāpties, lai butu vieglāk saredzēt Polārzvaigzni.

To, ko jums stāstu, mans dēls, esmu pats savām ausīm dzirdējis. Un jums jāatzīst, ka šim zobenu varonim bija visai naivs priekšstats par pasaules sistēmu un īpaši par zvaigžņu paralaksēm. Tomēr viņš nēsāja karaļa ordeņus pie savas skaisti izrakstītās uniformas un valstī tika vairak godāts par jebkuru izglītotu garīdznieku. Tieši šo rupjumu es neciešu armijā.

Pēc šiem vārdiem mans labais skolotājs apklusa, lai ievilktu elpu, un es jautaju, vai, par spīti minētā pulkveža zināšanu trūkumam, viņš nedomā, ka, lai uzvarētu kaujās, karavadonim jābūt apveltītam ar attapīgu prātu. Viņš atbildēja:

— Iesmagriezi, mans dēls, ņemot vērā, cik grūti ir sapulcināt un vadīt karaspēku, cik lielas zināšanas vajadzīgas uzbrukumā vai noteiktas vietas aizstāvēšanā un kādu attapību prasa kaujas kārtība, ir jaatzīst, ka vienīgi gandrīz pārcilvēcisks ģēnijs, kāds bija Cezars, ir spējīgs uz tādu pasākumu, un jābrīnās, ka reiz dzīvojuši cilvēki, kam piemitušas gandrīz visas īsta karavadoņa dotības. Liels pulkvedis zina ne tikai zemes ārējo izskatu, bet pazīst arī iedzīvotāju tikumus un nodarbošanos. Viņš iegaumē bezgala daudz nenozīmīgu apstākļu, no kā pēc tam izveido sev vienkāršu un plašu ainu. Lēnām apdomātos un iepriekš nospraustos plānus pulkvedis var pēkšņas iedvesmas dēļ pašā kaujas karstumā ,mainīt, jo viņš ir vienlaikus ļoti piesardzīgs un ļoti pārdrošs; reizēm viņa doma rokas uz priekšu ar kurmja nemanāmo lēnumu, citreiz traucas ērgļa lidojuma ātrumā. Tas viss ir taisnība. Taču padomājiet, mans dēls: kad divas armijas stāv viena pret otru, vienai no tām jātop uzvarētai, no kā izriet, ka otra katrā ziņā būs uzvarētāja, vienalga, vai tās komandierim piemīt visas liela karavadoņa īpašības vai pat nepiemīt neviena. Atzīstu, mēdz būt lietpratīgi komandieri, bet ir arī tādi, kam vienkārši laimējas, un viņu slava nebūt nav mazāka. Kā lai šais pārsteigumu pilnajās sadursmēs izšķir, kas ir kara mākslas sekas un kas — laimes devums? Bet jūs mani novirzāt no temata. Iesmagriezi, mans dēls, es gribēja parādīt, ka mūsdienās karš ir cilvēces kauns, bet kādreiz bija tās gods. Nepieciešamības noteikts, karš bija cilvēku dzimuma dižais skolotājs. Karš ieaudzināja cilvēkos tikumus, kas liek pacelties un pastāvēt pilsētām. Karš iemācīja būt pacietīgiem, nelokāmiem, nicināt briesmas un cildeni ziedoties citu labā. Tai dienā, kad gani savēla vienkop klinšu bluķus, lai izveidotu no tiem iežogojumu, aiz kura viņi aizsargāja savas sievas un vēršus, tika nodibināta pirmā cilvēku sabiedrība un nodrošināta mākslu attīstība. Dižais ieguvums, kas vēl tagad ir mūsu labklājības pamatā, tēvzeme, pilsēta — Urbs, — romiešu svētums, ko viņi godāja vairāk nekā dievus, ir kara meita.

Pirmā pilsēta bija nocietināts iežogojums, un šai rupjajā un asiņainajā šūpulī tika izauklēti diži likumi, skaisti amati, zinātnes un gudrība. Un tālab īstais dievs gribēja, lai to sauc par karapulku dievu.

Es nestāstu jums to, Iesmagriezi, mans dēls, tādēļ, lai jūs pieteiktos rekrūšu vervētājam seržantam un brīvprātīgi iestātos armijā, vēlēdamies kļūt par varoni, kas saņem katru dienu caurmērā sešdesmit rikšu sitienus pa muguru.

Un tā mūsu sabiedrībā karš ir vairs tikai iedzimta kaite, izvirtusi dziņa kļūt atkal mežoņiem, noziedzīga bērnišķība. Mūslaiku valdniekus un īpaši nelaiķi karali mūžam pavadīs kaunpilnā slava, ka viņi pārvērtuši karu par rotaļu un galma izpriecu. Man ir sāpīgi, iedomājoties, ka mēs nepieredzēsim galu šai iepriekš norunātajai asinsizliešanai.

Taču nākotni, nezināmo nākotni, mans dēls, ļaujiet man iztēloties vairāk atbilstošu man piemītošajam lēnprātības un taisnīguma garam. Nākotne ir ērts mājoklis mūsu sapņiem. Tur, gluži kā Utopijas zemē*, gudrais labprāt būvē savas iedomu celtnes. Gribu ticēt, ka reiz tautas izkops miermīlīgus tikumus. Arvien pieaugošais bruņojuma spēks ļauj man paredzēt tālā nākotnē vispārējā miera iestāšanos. Armijas nemitīgi aug kā stiprumā, tā skaitā. Kādu dienu tās aprīs veselas tautas. Tad šis bruņotais briesmonis nobeigsies aiz pārēšanās. Tas pārsprāgs no druknuma.

XIII AKADĒMIJAS

Tai dienā mēs uzzinājām, ka Sēžas bīskaps ievēlēts par Franču akadēmijas locekli. Pirms gadiem divdesmit viņš bija teicis slavinājuma runu par svēto Maklū, un šis panegiriks izpelnījās ievērību. Un es labprāt ticu, ka tajā vajadzēja būt dažām lieliskām vietām, jo abats Kuaņāra kungs, mans labais skolotājs, tur bija pielicis savu roku, pirms aizbrauca no bīskapijas kopā ar tiesneša kundzes istabeni. Sēžas bīskapa kungs bija cēlies no ļoti senas, dižciltīgas normandiešu dzimtas. Viņa dievbijību, vīna pagrabu un zirgu stalli pamatoti daudzināja visā karalistē, un viņa personīgais brāļadēls pārzināja ienesīgo baznīcas amatu sarakstu. Bīskapa ievēlēšana nevienu nepārsteidza. Visi to atzina par pareizu, izņemot kafejnīcas «Prokops» pastāvīgos apmeklētājus «pelēkās zeķes», kas nekad nav apmierināti. Tie ir mūžīgie pēlēji.

Mans labais skolotājs viņus lēnprātīgi nosodīja iecirtīgās nostājas dēļ.

— Par ko žēlojas Diklo * kungs? — viņš jautāja. •— Kopš vakardienas viņš ir pielīdzināts Sēžas bīskapa kungam, kam ir vislabākā garīdzniecība un vislabākie medību suņi karalistē. Jo saskaņā ar statūtiem visi akadēmiķi ir vienlīdzīgi. Tiesa gan, tā ir saturnāliju bezkaunīgā vienlīdzība, kas nav vairs spēkā pēc sēdes beigām, kad bīskapa kungs iekāpj karietē, ļaujot Diklo kungam aptašķīt savas vilnas zeķes ielas notekā. Bet, ja Diklo kungs tādā veidā nevēlas būt līdzīgs Sēžas bīskapa kungam, kālab tad viņš saietas ar šo aprindu ļaudīm? Kāpēc nelien mucā, kā Diogens, vai Svēto Nevainīgo kapsētas skrīvera būdā, kā es? Jo, vienīgi mucā vai skrīvera būdā sēdēdams, cilvēks paceļas pāri šās pasaules viltus godībai. Vienīgi tur viņš ir īstais valdnieks un vienīgais kungs un pavēlnieks. Laimīgs, kas nelolo cerības iekļūt akadēmiķos[9]! laimīgs, kas dzīvo bez bažām un vēlmēm un apzinās visu lietu niecību! Laimīgs, kas atskārš, ka ir vienlīdz nenozīmīgi būt Akadēmijā vai nebūt! Tāds cilvēks bez uztraukumiem dzīvo savrupu, ļaudīm nezināmu dzīvi. Skaistā brīvība viņu visur pavada. Viņš pakrēslī svin gudrības klusās dzīres, un visas mūzas uzsmaida viņam kā savam izredzētajam.

Tā runāja mans labais skolotājs, un es apbrīnoju skaidro jūsmu, kas skanēja viņa balsī un mirdzēja acīs. Taču mani urdīja jaunības nemiers. Es gribēju nostāties vienā vai otrā pusē, mesties cīņā, izteikties par vai pret Akadēmiju.

—   Abata kungs, — es jautāju, — vai tad Akadēmijas pienākums nav aicināt savu locekļu pulkā izcilākos karalistes garus, nevis benefiču bīskapa tēvoci'?

—   Mīļais dēls, — rāmi atbildēja mans labais skolotājs, — ja Sēžas bīskapa kungs ir stingrs baznīcas prasībās, dižmanīgs un galants dzīvē, ja viņš ir prelatu paraugs un turklāt teicis svētā Maklū slavinājuma runu, — tās ievadu, kur tēlots, kā Francijas karalis dziedina skrofulozes slimniekus, atzīst par sevišķi cildināmu, — kā tad jūs varat gribēt, lai dižgaru savienība viņu noraida tikai tāpēc vien, ka viņam ir tikpat varens, cik patīkams brāļadēls? Tas būtu barbariski — dzimtas locekļu augsto amatu dēļ tik nežēlīgi sodīt Sēžas bīskapa kungu. Savienība neņēma tos vērā. Jau tas vien, mans dēls, ir visai cēlsirdīgi.

Jaunības dedzības straujumā es iedrošinājos iebilst.

—   Abata kungs, — es sacīju, — nedusmojieties, ka mani nepārliecina jūsu pamatojumi. Visi zina, ka Sēžas bīskapa kungs ir ievērojams vienīgi ar savu vieglprātīgo raksturu un apbrīna cienīga viņā ir tikai māksla laipot starp dažādām partijām. Redzējām taču, kā viņš smalki izlocījās starp jazuītiem un jansenistiem, izpušķodams savu bālo piesardzību ar kristīgās žēlsirdības rozēm. Viņš domā, ka ir darījis pietiekami daudz, ja nevienā cilvēkā nav izraisījis neapmierinātību, un uzskata par savu vienīgo pienākumu saglabāt savu mantu un stāvokli. Tātad ne jau cēla sirds viņam sagādāja karaļa protežēto slaveno vīru balsis[10]. Un nevis atjautīgs prāts. Jo bez svētā Maklū slavinājuma, kuru, kā visiem zināms, viņš tikai papūlējās nolasīt, lēnīgais bīskaps licis no kanceles atskanēt vēl tikai nožēlojamiem, vikāru sacerētiem sprediķiem. Viņu cienīja vienīgi mīlīgās valodas un laipnās izturēšanās dēļ. Bet vai ar šīm īpašībām pietiek nemirstības iegūšanai?

—    Iesmagriezi, — abats Kuaņāra kungs iecietīgi atbildēja, — jusu spriedumos skan vientiesība, ar ko jūs, pasaulē laizdama, apveltījusi mātes kundze, un es

redzu, ka jūs ilgi saglabāsit iedzimto sirdsskaidrību. Par to es jūs apsveicu. Taču nebūtu labi, ja bezvainība padarītu jūs netaisnu: pietiek, ka tā jūs atstāj neziņā. Nemirstībai, kas nupat piešķirta Sēžas bīskapa kungam, nav vajadzīgs ne Bosjē, ne Belzanss *, tā nav iegravēta izbrīna pārņemto tautu sirdī, tā ir ierakstīta biezā grāmatā, un jūs taču saprotat, ka šādi papīra lauri nepiestāv tikai varoņu galvām.

Ja Četrdesmit izredzēto vidū ir cilvēki, kam netrūkst labas audzināšanas, bet pietrūkst talanta, vai tas jums liekas kaut kas slikts? Akadēmijā triumfē viduvējība. Bet kur tā netriumfē? Vai tikpat varena tā nav parlamentos un karaļa padomēs, kur tā, bez šaubām, gan ir mazāk vietā? Vai tad katrā ziņā jābūt neparastam cilvēkam, lai strādātu pie vārdnīcas, kas tiecas noteikt valodas likumus, bet īstenībā tik tikko spēj izsekot tās attīstībai?

Akadēmisti jeb akadēmiķi, kā zināt, tika iecelti, lai ieviestu pareizu vārdu lietošanu runā, lai attīrītu valodu no visiem arhaiskajiem un tautas izteicienu sārņiem un lai vairs nerastos kāds otrs Rablē vai Montēņs, kas visnotaļ ož pēc zemākajiem slāņiem*, skolmeistariskuma vai provinciālisma. Šai nolūkā tika sapulcināti aristokrāti, kas prata pareizi izteikties, un rakstnieki, kam bija derīgi to iemācīties. Tas radīja bažas, ka šī dižgaru savienība varētu varmācīgi pārveidot visu franču valodu. Taču drīz kļuva redzams, ka bažas ir nepamatotas un ka akadēmisti pakļaujas parastajai vārdu lietošanas kārtībai, nepavisam nemēģinādami uzspiest jaunus likumus. Par spīti akadēmistu aizliegumam, visi joprojām sacīja tāpat kā agrāk: «Es aiztaisu durvis.»[11]

Akadēmija drīz vien padevās un apmierinājās ar to, ka atzīmēja biezā vārdnīcā dažādos izteiksmes attīstības veidus. Tās tad arī ir Nemirstīgo vienīgās rūpes[12]. pārtraukuši darbu, viņi atrod vaļas brīžus, lai kopā izklaidētos. Tādēļ ir vajadzīgi patīkami, saticīgi, sirsnīgi biedri, laipni kolēģi, pieredzējuši vīri, kas pazīst pasauli. Tādi ne vienmēr sastopami lielu talantu vidū. Ģēnijs ir dažkārt nesabiedrisks. Neikdienišķs cilvēks reti kad mēdz būt izmanīgs. Akadēmija varēja iztikt bez Dekarta un Paskala. Bet kas apgalvos, ka tā būtu tikpat viegli iztikusi bez Godo kunga * vai Konrāra kunga *, vai jebkura cita vīra ar lokanu, piekļāvīgu un apķērīgu prātu?

—   Ak vai! — es nopūtos. — Tātad tas nav dievišķīgu vīru senāts, nav Nemirstīgo sapulce? Nav dzejas un daiļrunas augstais aeropags!

—   Nepavisam ne, mans dēls. Tā ir savienība, kas kultivē pieklājību un tieši ar to iemantojusi lielu slavu ārzemēs, īpaši maskaviešu vidū. Jūs nevarat iedomāties, mans dēls, kādu godbijību Franču akadēmija iedveš vācu baroniem, krievu armijas pulkvežiem un angļu lordiem. Sie eiropieši vairāk par visu cienī mūsu akadēmiķus un mūsu dejotājas. Es pazinu ļoti skaistu sarmatu princesi, kas, caurbraucot Parīzei, nepacietīgi meklēja vienalga kādu akadēmiķi, lai tam nekavējoties upurētu savu tiklību.

—   Ja tas ir tā, — es iesaucos, — kā gan tad akadēmiķi nebaidās kaitēt savai labajai slavai ar tik sliktu dižgaru atlasi, ko šeit, pie mums, parasti nopeļ?

—   Pagaidiet, Iesmagriezi, mans dēls, — mans labais skolotājs iebilda, — neteiksim neko sliktu par sliktu atlasi. Vispirms vajag visos cilvēku darbos ņemt vērā nejaušību, kas, labi apdomājot, nozīmē dieva līdzdalību zemes dzīvē, jo nejaušības ir vienīgais veids, kā šai pasaulē var skaidri atklāties dievišķā griba. Jūs taču saprotat, mans dēls, ka tā dēvētie aklie gadījumi un likteņa untumi patiesībā ir dievišķas gudrības atmaksa, kad tā atriebdamās zobojas par viltusgudro

padomēm. Otrkārt, visās sapulcēs pieklājas dot iespēju zināmā mērā izpausties arī kaprīzēm un iedomām. Caurcaurēm prātīga sabiedrība būtu pilnīgi neciešama, taisnīguma saltā vara to galīgi sastindzinātu. Tā nejustos spēcīga un pat ne brīva, ja laiku pa laikam nevarētu atjauties šo prieku — mest izaicinājumu vispārības domai un veselajam saprātam. Ietiepīgi turēties pie savām dīvainībām ir viens no šās pasaules vareno mazākajiem grēkiem. Kāpēc gan lai Akadēmijai nebūtu savi untumi, tāpat kā turku sultānam un skaistām sievietēm? • •

Daudzām pretējām kaislībām savienojoties, tiek nodrošināta sliktā izvēle, kas uztrauc vientiesīgas dvēseles. Krietniem cilvēkiem sagādā prieku atrast kādu nožēlojamu vīru un padarīt viņu par akadēmiķi. Tā ķēniņa Dāvida dievs izvelk nabago no viņa mēslaines: Erigens de stercore pauperem, ut collocet eutn cum principibus, cum priricipibus populi suix . Tādi soļi pārsteidz tautas, un tiem, kas tos sper, jātic, ka viņiem dota noslēpumaina un briesmīga vara. Un kāda bauda ir izvilkt garā nabago no viņa mēslaines, tai pašā laikā atstājot ēnā dažu labu gudrības valdnieku! Tas nozīmē — ar vienu malku iedzert apmierinātas tuvākmīlestības un gandarītas skaudības tīkamo un reto maisījumu. Tas nozīmē baudu visiem jutekļiem un pilnīgu apmierinājumu cilvēkam. Un jūs gribat, lai akademisti spētu turēties pretim tāda dzēriena saldumam!

Jāievēro arī tas, ka, sagādādami* sev šo izmeklēto baudījumu, akadēmisti vispirms rīkojas savās intereses. Sabiedrība, kas apvienotu tikai dižus cilvēkus, būtu skaitā neliela un liktos nožēlojama. Dižie cilvēki necieš cits citu, un viņiem pilnīgi trūkst asprātības. Tāpēc derīgi viņus sajaukt ar mazajiem. Tas viņus uzjautrina. Mazos paaugstina dižgaru tuvums, dižos — salīdzinājums ar mazajiem: savs labums tiek kā vieniem, tā otriem. Jāapbrīno, ar cik drošu rīcību, ar cik gudri izdomātu sistēmu Franču akadēmija piešķir dažiem saviem locekļiem svarīgumu, ko tā gust no citiem.

Tā ir planētu un sauļu kopa, kur viss mirdzēt mirdz gan paša, gan aizgūtā spožumā.

Sacīšu vēl vairāk. Sliklā atlase ir nepieciešama, lai tāda savienība vispār varētu pastāvēt. Ja akadēmiķu vēlēšanas notiktu, nepieļaujot vājības un kļūdas, ja Akadēmija dažkārt neizliktos, ka tā rīkojas uz labu laimi, tad tā izraisītu tādu naidu, ka vairs nevarētu pastāvēt. Tā būtu rakstniecības republikā tas pats, kas augstā tiesa nosodītajiem. Būdama nemaldīga, tā tiktu nīsta. Kāds apvainojums tas būtu visiem, ko neuzņem Akadēmijā, ja ievēlētais vienmēr būtu pats labākais! Tāpēc Rišeljē meitai * jāizliekas mazliet vieglprātīgai, lai to neuzskatītu par pārāk augstprātīgu. Viņas untumainība viņu glābj. Viņas netaisnīgums attaisno viņu, un, tā kā mēs zinām, ka viņa ir kaprīza, viņa var mūs atstumt, mūs neaizvainojot. Reizēm viņai ir tik izdevīgi maldīties, ka jāsāk domāt — to viņa dara tīšām. Akadēmijai ir zināmi brīnišķīgi paņēmieni, kā saudzēt noraidītā kandidāta patmīlību. Dažkārt akadēmiķu vēlēšanas pilnīgi atbruņo skaudību. Un tieši šķietamajās kļūdās jāapbrīno viņas patiesā gudrība.

XIV DUMPINIEKI

Tai dienā, kārtējo reizi iegriezušies veikaliņā «Zem svētās Katrīnas», mēs ar manu labo skolotāju sastapām slaveno Rokstronga kungu, kurš bija uzrāpies pa kāpnītēm līdz pašiem augšējiem plauktiem un rakņājās vecās grāmatās, ko viņš kaislīgi mīl. Jo ir zināms, ka šai nemierīgajā dzīvē viņu iepriecina retu grāmatu un skaistu gravīru vākšana.

Tā kā Anglijas parlaments viņam piespriedis mūža ieslodzījumu par piedalīšanos Monmouta * sazvērestībā, viņš dzīvo Francijā, no kurienes nemitīgi sūta rakstus savas dzimtenes avīzēm. Pa vecam paradumam, mans labais skolotājs apsēdās uz sola un sāka vērot, kā Rokstronga kungs kustas pa kāpnītēm ar vāveres veiklumu, ko bija saglabājis vēl mūža norietā.

—   Lai slavēts dievs! — abats ierunājās. — Es redzu, dumpinieka kungs, ka jūs esat vesels un vēl arvien jūtaties jauns.

Rokstronga kungs pavērsa uz mana labā skolotāja pusi zvērojošas acis un nīgru seju.

—   Kāpēc jūs mani nosaucat par dumpinieku, resnais abat? — viņš jautāja.

—   Es saucu jūs par dumpinieku tāpēc, Rokstronga kungs, ka jūs cictāt neveiksmi. Kad cilvēks ir uzvarēts, viņš ir dumpinieks. Uzvarētāji nekad nav dumpinieki.

—   Abat, jūsu vārdos skan pretīgs cinisms.

—   Piesargieties, Rokstronga kungs! Tā nav mana doma, to izteicis kāds visai liels vīrs: es to atradu Jūlija Cezara Skaligera * sacerējumos.

—  Tad tie ir draņķīgi sacerējumi, abat. Un tas ir zemisks teiciens. Mūsu sakāve, kuru izraisīja mūsu vadoņa nenoteiktība un gļēvums, par ko viņš samaksāja ar dzīvību, nebūt nemazina mūsu mērķa taisnīgumu. Un godīgi cilvēki paliek godīgi cilvēki arī tad, kad nelieši viņus uzvarējuši.

—   Rokstronga kungs, man ir grūti dzirdēt jūs runājam par godīgiem cilvēkiem un neliešiem valsts darbā. Varbūt ar šiem vienkāršajiem apzīmējumiem pietika, lai raksturotu labos un ļaunos pulkus eņģeļu kaujās, kas notika debesīs pirms pasaules radīšanas un ko jūsu tautietis Džons Miltons * apdziedājis ar ārkārtīgu barbarismu. Taču uz mūsu zemeslodes pretinieku nometnes nepavisam nav tik noteikti sadalītas, lai bez aizspriedumiem vai simpātijām varētu atšķirt šķīsto armiju no nešķīsto armijas vai pat tikai saprast, kurā pusē ir taisnība, kurā netaisnība. Tālab panākumi ir un paliek vienīgais šķīrējtiesnesis kāda mērķa taisnīgumam. Es jūs sadusmoju, Rokstronga kungs, sacīdams, ka dumpinieks ir tas, kurš ticis uzvarēts. Tomēr, kad jums gadījās iegūt varu, jūs taču necietāt sacelšanos.

—  Abat, jūs nezināt, ko runājat. Es vienmēr esmu steidzies pāriet uzvarēto pusē.

—Taisnība, Rokstronga -kungs, jūs esat dzimis valsts ienaidnieks, tās pastāvīgais pretinieks. Jūsu naidu norūdījis jūsu gara spēks, kas priecājas par drupām un kam patīk postīt.

—   Abat, vai jūs to pārmetat man kā noziegumu?

—   Rokstronga kungs, ja es būtu valstsvīrs un karaļa draugs, kā Romana kungs, es jūs uzskatītu par lielāko noziedznieku. Taču neesmu tik dedzīgi nodevies politikas kultam, lai mani šausminātu valodas par jūsu pārkāpumiem un atentātiem, no kā ir vairāk trokšņa nekā ļaunuma.

—   Abat, jūs esat amorāls.

•— Nenosodiet mani tāpēc pārāk bargi, Rokstronga kungs, ja vienīgi tādā veidā cilvēks var būt iecietīgs.

—   Resnais abat, man nav vajadzīga iecietība, ja jūs to dalāt starp mani, kas esmu upuris, un parlamenta neliešiem, kuri mani notiesāja satriecoši netaisnīgā kārtā.

—  Jūs jokojat, Rokstronga kungs, runādams par lordu netaisnīgumu!

—   Vai tad tas nav brēcošs?

—   Ir taisnība, Rokstronga kungs, ka jūs notiesāja uz lorda kanclera smieklīgas apsūdzības pamata par paskvilu krājumu, no kurām neviena, atsevišķi ņemot, nebija tāda, par ko pēc Anglijas likumiem varētu saukt pie tiesas; taisnība, ka zemē, kur drīkst rakstīt visu, ko grib, jūs tikāt sodīts par dažiem dzēlīgiem sacerējumiem; taisnība, ka pret jums vērsās neparastā, īpatnējā formā, kuras svinīgais liekulīgums slikti apslēpa nespēju tikt jums klāt likumīgā ceļā; taisnība, ka jūs tiesāja lordi, kuru interesēs bija jūs pazudināt, jo Monmouta un jūsu panākumi būtu viņus katrā ziņā izsvieduši no mīkstajiem krēsliem. Tāpat taisnība arī tas, ka jūsu notiesāšana bija iepriekš izlemta karaļa padomē. Ir jau taisnība, ka bēgdams jūs izvairījāties no sava veida ciešanām, kas patiesībā būtu mērenas, taču visai nomācošas. Jo mūža ieslodzījums sagādā mokas pat tad, kad ir pamatotas cerības drīz izkļūt brīvībā. Taču te nav runa ne par taisnīgumu, ne netaisnību. Jūs notiesāja valsts interesēs, un tas ir liels pagodinājums. Turklāt daudzi no lordiem, jūsu tiesātājiem, pirms divdesmit-gadiem gatavoja sazvērestību kopā ar jums. JūsTi noziegums bija tas, ka jūs iedvesāt bailes augstu stāvošām personām, un šāds noziegums ir nepiedodams. Ministri un viņu draugi vienmēr aizbildinās ar to, ka jāglābj tēvzeme, līdzko tiek apdraudēta pašu labklājība un stāvoklis. Un viņiem patīk uzskatīt spvi par karalistei nepieciešamiem, jo lielākoties tie ir pašlabuma meklētāji bez spriešanas spējām. Bet kāpēc viņi vēl nebūt nav ļauni. Viņi ir cilvēki, un ar to pietiek, lai izskaidrotu viņu nožēlojamo viduvējību, muļķību un skopumu. Bet ko gan jus varat viņiem pretstatīt, Rokstronga kungs. Citus cilvēkus, kas ir tikpat viduvēji, bet, būdami vairāk izbadējušies, vēl alkatīgāki. Viņus Londonas tauta paciestu, tāpat kā pacieš citus. Tā gaidīja jūsu uzvaru vai sakāvi, lai izpaustu savu viedokli. Līdz ar to tā pierādījusi neparastu gudrību. Tauta ir visai saprātīga, uzskatīdama, ka ar kunga maiņu nevar nedz ko iegūt, nedz zaudēt.

Ta runāja abats Kuaņārs, un Rokstronga kungs ar kaistošu seju, zvērojošām acīm, parūkai liesmaini plīvojot, mētājās ar rokām un kliedza no kāpnīšu augšas:

—   Abat, es saprotu zagļus un visus valsts kancelejas un parlamenta blēžus! Bet jūs es nesaprotu, jūs, kas bez kāda savtīguma, aiz tīras ļaunprātības atbalstāt principus, ko viņi paši sludina tikai tāpēc, ka tas viņiem ir izdevīgi. Jums jābūt vēl sliktākam par viņiem, jo jūs tāds esat bez savtīgām interesēm. Es netieku no jums gudrs, abat!

—   Tas pierāda, ka es esmu filozofs, — lēnīgi atbildēja mans labais skolotājs. — Patiesi gudro dabā # ir nokaitināt visus pārējos cilvēkus. Slavens piemērs tam ir Anaksagors*. Es neminu Sokrātu, kas bija tikai sofists. Bet mēs redzam, ka visās zemēs un visos laikos apcerīgu garu domas izraisījušas sašutumu. Jūs, Rokstronga kungs, domājat, ka ļoti atšķiraties no saviem ienaidniekiem un esat tikpat tīkams, cik viņi ir nīstami. Atļaujiet man sacīt, ka šādu iedomu pamatā

ir tikai jūsu augstprātība un lepnā drosme. īstenībā jums ar jūsu tiesātājiem ir kopīgas visas cilvēcīgās vājības un kaisļības. Varbūt jums ir vairāk godprātības nekā lielākajai daļai no viņiem un nesalīdzināmi rosīgāks prāts, toties jūs vada naida un nesaticības gars, kas dara jūs nepanesamu civilizētā valstī. Avīžnieka amats, kurā jums ir izcili panākumi, novedis līdz galējām robežām jūsu spriedumu apbrīnojamo objektivitātes trūkumu, un, būdams netaisnības upuris, jūs pats neesat nekāds taisnais. Tas, ko es saku, mani vienā mirklī saved naidā ar jums un jūsu pretiniekiem, un esmu pārliecināts, ka ministrs, kas parzina baznīcas benefices, nekad nepiešķirs man ienesīgu amatu. Taču domas brīvību es vērtēju augstāk par jebkuru abatiju vai ienesīgu priora vietu. Es gan būšu sadusmojis visu pasauli, bet arī apmierinājis savu sirdi un nomiršu mierīgi.

—   Abat, es jums piedodu, — Rokstronga kungs jau iesmiedamies sacīja, — jo uzskatu jūs par mazliet jukušu. Jūs neredzat atšķirību starp blēžiem un godīgiem cilvēkiem un nesaskatāt, ka brīva valsts iekārta ir labāka par despotisku valdību, kas neievēro likumus. Jūs esat īpaša veida mēnessērdzīgais.

—   Rokstronga kungs, — mans labais skolotājs sacīja, — aiziesim «Pie mazā Bakha» izdzert kādu krūku vīna, un, tukšodams kausu, es jums paskaidrošu, kāpēc man ir vienaldzīgas valsts pārvaldes formas un kādu iemeslu dēļ man nerūp kunga maiņa.

—   Ar prieku, — Rokstronga kungs atbildēja. — Man būs patīkami iedzert kādu lāsi kopā ar tik dzēlīgu prātnieku kā jūs.

Viņš veikli nolēca no kāpnītēm, un mēs visi trīs devāmies uz krodziņu.

XV VALSTS APVĒRSUMI

Rokstronga kungs, būdams gudrs vīrs, neturēja ļaunu prātu uz manu labo skolotāju par viņa vaļsirdību. Kad «Mazā Bakha» krodzinieks bija atnesis vīna krūku, paskvilists pacēla savu glāzi uz abata Kuaņāra kunga veselību, visjautrākajā omā nosaukdams viņu par nelieti, bandītu draugu, tirānijas balstu un veco blēdi. Mans labais skolotājs sirsnīgi atbildēja uz šo laipnību, uzsaukdams tostu cilvēkam, kura raksturu ne mazākajā mērā neesot sabojājusi filozofija.

— Turpretim es, — viņš piebilda, — es ļoti labi apzinos, ka manu prātu pagalam samaitājušas pārdomas. Un, tā kā cilvēkam nebūt nav raksturīga kaut cik nopietna domāšana, es atzīstu, ka mana tieksme uz apceri ir dīvains un gaužām nepateicīgs paradums. Pirmkārt, tā dara mani nederīgu jebkuram pasākumam, jo, lai rīkotos, vajadzīgs ierobežots redzes viedoklis un šauri uzskati. Jūs pats pabrīnīsities, Rokstronga kungs, ja padomāsit par to, cik vienkāršas un nabadzīgas prāta spējas piemita ģēnijiem, kas satricinājuši pasauli. Iekarotāji un valstsvīri, kas pārvērta zemes seju, nekad nav nodevušies nopietnām pārdomām par būtnēm, ar kurām viņi tik rupji izrīkojās. Viņi pilnīgi ieslēdzās savu plašo plānu šaurumā, un pat visgudrāko skatiens vienlaikus aptvēra tikai nedaudz priekšmetu. Tāds, kādu jūs mani redzat, Rokstronga kungs, es nevarētu doties iekarot Indiju, kā Aleksandrs, nedz nodibināt un pārvaldīt valsti, nedz vispār piedalīties kādā no lielajiem pasākumiem, kas vilina trauksmainas dvēseles lepnumu. Jau līdz ar pirmajiem soļiem mani traucētu pārdomas, un ikkatrā savā rīcībā es atrastu pamatu apstāties.

Pieversdamies man, mans labais skolotājs sacīja:

—   Domāšana ir nopietna slimība. Lai dievs jūs no tās pasarga, Iesmagriezi, mans dēls, kā viņš no tās pasargājis vislielākos svētos un tās dvēseles, ko ar īpašu mīlestību izredzējis mūžīgai slavai. Ļaudis, kas reti domā vai nedomā nemaz, laimīgi nokārto savas lietas kā šai pasaulē, tā viņsaulē, turpretī domātājiem draud nemitīgas briesmas kā laicīgā, tā garīgā nozīmē — tik daudz viltīga ļaunuma slēpjas domā! Atcerieties un nodrebiet, mans dēls: paradīzes čūska ir vissenākais filozofs un visu filozofu mūžīgais valdnieks!

Abats Kuaņāra kungs iedzēra krietnu malku vīna un turpināja klusākā balsī:

—   Tāpēc, paturēdams prātā savas dvēseles glābšanu, es vismaz vienam jautājumam nekad neesmu piegājis ar pratu. Neesmu pat mēģinājis pakļaut saprātam ticības patiesibas. Diemžēl esmu pārdomājis cilvēku rīcību un pilsētu tikumus; tāpēc es vairs neesmu cienīgs pārvaldīt kādu salu kā Sančo Pansa.

—   Tā ir jūsu laime, — Rokstronga kungs smiedamies piezīmēja, — jo jūsu sala būtu īsts laupītāju un bandītu midzenis, kur noziedznieki tiesātu nevainīgus cilvēkus, ja tadi tur nejauši gadītos.

—   Laikam gan, Rokstronga kungs, laikam gan, — mans labais skolotājs turpināja. — Ļoti iespējams, ka tad, ja es pārvaldītu kādu jaunu Baratarijas * salu, tikumi tur būtu tieši tādi, kā jūs sakāt. Jūs te ar vienu vilcienu attēlojāt visas pasaules valstis. Zinu, ka mana valsts nebūtu labāka par citām. Man nav nekādu ilūziju par cilvēkiem, un, lai neienīstu viņus, es viņus nicinu. Rokstronga kungs, es cilvēkus nicinu ar mīlestību. Bet viņi par to nav man pateicīgi. Viņi grib izraisīt naidu. Cilvēki dusmojas, kad pret viņiem izrāda vismaigākās, visiecietīgākās, visžēlsirdīgākās, vissirsnīgākās, viscilvēcīgākās no jūtām, kādas viņi spēj iedvest: nicināšanu. Tomēr savstarpēja nicināšana nodrošinātu mieru virs zemes, un, ja cilvēki atklāti nicinātu cits citu, viņi vairs nedarītu cits citam ļauna un dzīvotu jaukā mierā. Visas civilizēto sabiedrību nelaimes izriet no tā, ka pilsoņi ir pārlieku augstās domās par sevi un kopj un baro1 godu kā tādu briesmoni, par postu miesai un garam. Tāda pašapziņa padara viņus augstprātīgus un nežēlīgus, un man derdzas lepnība, kas liek cilvēkam godāt pašam sevi un godāt citus, it kā no Ādama pēctečiem kāds varētu būt pagodinājuma cienīgs! Dzīvnieks, kas ēd un dzer (Ielejiet man vēl!), un nododas mīlestībai, būtībā ir nožēlojams, brīžiem var kļūt amizants un dažkārt pat patīkams, taču tikai visaplamākie un visnežēlīgākie aizspriedumi var likt viņu godāt. Aizspriedumi ir visu mūsu ciešanu avots. Tā ir pretīga sava veida elkdievība; un, lai nodrošinātu cilvēkiem kaut cik bezrūpīgu dzīvi, jāaicina viņus atgriezties sākotnējā pazemībā. Viņi jutīsies laimīgi, kad, atguvuši pareizo atskārtu par savu stāvokli, nicinās cits ci.tu, un ikviens raudzīsies arī pats uz sevi ar šo brīnišķīgo nicināšanu.

Rokstronga kungs paraustīja plecus.

—Mans resnais abat, jūs esat cūka, — viņš sacīja.

—   Jūs glaimojat, — mans labais skolotājs atbildēja, — esmu tikai cilvēks un jūtu arī sevī man pretīgā, skaudrā lepnuma un uzpūtības iedīgļus, kas pavedina cilvēku dzimumu uz divkaujām un kariem. Ir brīži, Rokstronga kungs, kad esmu gatavs likt galvu ķīlā par saviem uzskatiem, un tas butu liels neprāts. Jo galu galā kur ir pierādījums, ka es spriežu pareizāk nekā jus, kas spriežat ārkārtīgi nepareizi? Dodiet man vīnu!

Rokstronga kungs laipni piepildīja mana labā skolotāja kausu.

— Jūs esat jucis, abat, — viņš turpināja, — bet jūs man patīkat, un es gribētu zināt, ko īsti jūs nosodāt manā sabiedriskajā darbībā un kāpēc jūs nostājaties pret mani tirānu, krāpnieku, laupītāju un likumu pārkāpēju tiesnešu pusē.

—   Rokstronga kungs, — mans labais skolotājs atbildēja, — atļaujiet man vispirms žēlsirdīgā vienaldzībā noraudzīties uz jums un jūsu draugiem un nedraugiem ar šīm tik maigajām jūtām, kas vienīgas izbeidz strīdus un atnes mieru. Atļaujiet man nedz vienus, nedz otrus neturēt tādā godā, lai uzskatītu, ka viņi jāvajā ar likumu un jāpakļauj sodam. Cilvēki, lai ko viņi darītu, nekad nav vainojami, un manis pēc lai lords kanclers, kas lika jūs notiesāt, atdarina Ciceronu, sacīdams svinīgas runas par valsts noziegumiem. Man nepatīk tamlīdzīgas apsūdzības runas, ar kādām Cicerons * uzstājās pret Katilīnu, vienalga, pret ko tās būtu vērstas. Man tikai kļūst skumīgi, redzot, ka tāds vīrs kā jūs cenšas panākt valsts iekārtas maiņu. Vai cilvēks maz var atrast seklāku un veltīgāku nodarbību savam prātam! Cīnīties pret varasvīriem ir muļķība, ja tas jums nav eksistences līdzeklis un nepalīdz izsisties uz augšu. Dodiet man iedzert! Padomājiet, Rokstronga kungs, ka pēkšņās valsts iekārtas maiņas, ko jūs plānojat, ir tikai cilvēku maiņa, un cilvēki, kopumā ņemot, visi ir vienādi, visi vienlīdz viduvēji ka labā, tā ļaunā nozīmē, un tāpēc nomainīt divus vai trīs simtus ministru, provinču gubernatoru, valsts kases darbinieku un liesas priekšsēdētāju ar trim simtiem citu nav nekas vairāk kā iecelt Pola un Ksavjē vietā Filipu un Barnabē. Bet mainīt tai pašā laikā arī cilvēku dzīves apstākļus, kā jūs to cerat, ir gluži neiespējami, jo dzīves apstākļi nav atkarīgi no ministriem, kas ir nespējīgi kaut ko darīt, bet gan no zemes un tās augļiem, no rūpniecības, tirdzniecības, valsts bagātību krājumiem, no pilsoņu veiklības maiņas tirdzniecībā, un to visu nenosaka ne monarhs, ne vina ierēdni, vienalga, vai apstākļi valstī būtu labi vai slikti.

Rokstronga kungs strauji pārtrauca manu labo skolotāju.

—   Kam gan nav skaidrs, mans resnais abat, ka rūpniecības un tirdzniecības stāvoklis ir atkarīgs no valsts vadības, — viņš iesaucās, — un ka vienīgi brīvā valstī var būt stabilas finanses.

—   Brīvība nav nekas cits kā pilsoņu turības sekas, — abats Kuaņāra kungs turpināja. — Cilvēki atbrīvojas no kalpības, tiklīdz kļuvuši pietiekami vareni, lai būtu brīvi. Tautas bauda brīvību tādā mērā, kādā ir spējīgas to izmantot, vai, pareizāk sakot, valdonīgi pieprasa likumus, kas atzītu un nodrošinātu tiesības, ko tās ieguvušas ar savu darba māku.

Jebkuras brīvības avots ir tautas pašas un viņu rīcība. Pat gluži neapzinātas tautas kustības paplašina valsts veidni, kas viņu ietver[13]. Tāpēc var sacīt, ka tirānija, lai cik pretīga tā būtu, pastāv tikai tad, kad tā ir nepieciešama, un despotiska valsts iekārta ir tikai neattīstīta un pārāk vārga ķermeņa šaurs apvalks. Un kas gan neredz, ka valsts pārvaldes formas ir līdzīgas ādai, kas ļauj saskatīt dzīvnieka ķermeņa uzbūvi, taču nebūt to nenosaka?

Jūs ņemat vērā tikai ādu, nepievēršot uzmanību iekšējiem orgāniem, un tas, Rokstronga kungs, pierāda, cik maz jums zināšanu dabas filozofijā.

— Tātad jūs neredzat atšķirību starp brīvu valsti un tirāna valdību, un jūsu acīs, resnais abat, tas viss ir tikai zvēra āda. Jūs pat nesaprotat, ka monarha izšķērdība un ministru laupītkāre var, paaugstinot nodokļus, izputināt lauksaimniecību un apgrūtināt tirdzniecību.

—   Rokstronga kungs, vienā un tai pašā zemē noteiktā laika posmā ir iespējama tikai viena valsts parvaldes forma, tāpat kā dzīvniekam viena un tai pašā laika var būt tikai viena un tā pati spalvas krasa. No tā izriet, ka valsts iekārtas maiņa un likumu pārveidošana jāatstāj laika ziņā, kas ir galants vīrs, kā reiz kāds izteicies. Viņš pūlas ar nenogurstošu un žēlsirdīgu lēnumu.

—   Un jūs nedomājat, mans resnais abat, ka vajadzētu palīdzēt večukam, kas attēlots uz torņa pulksteņiem ar izkapti rokā? Jūs nedomājat, ka tādas revolūcijas kā Anglijas un Nīderlandes revolūcija ir savā ziņā ietekmējušas tautu stāvokli? Ne? Jūs, vecais āksts, būtu pelnījis, "ka jums uzmauc galvā nerra cepuri!

—   Revolūcijas notiek, lai saglabātu to, kas jau ir, nevis lai iegūtu jaunus labumus, — mans labais skolotājs atbildēja. — Ir aplami, Rokstronga kungs, likt tālejošas cerības uz monarhu gāšanu, kā to darāt jūs un viena otra nācija. Tautas laiku pa laikam sacelšanās ceļā nodrošina savu apdraudēto brīvību saglabāšanu. Taču tādā veidā nekad negūst jaunas brīvības. Bet viņas apmierinās ar solījumiem. Vai nav dīvaini, Rokstronga kungs, ka cilvēki tik viegli ļauj sevi nogalināt vārdu dēļ, kam nav nekādas jēgas? Jau Ajants to bija ievērojis. Dzejnieks liek viņam sacīt: «Jaunībā es domāju, ka darbībai ir lielāks spēks nekā vārdam, bet šodien redzu, ka vārds ir stiprākais.» Tā runāja Ajants, Eleja * dēls. Rokstronga kungs, esmu ļoti izslāpis!

XVI VĒSTURE

RoīricHia kungs nolika uz letes pusduci sējumu.

—   Es jūs lūdzu, Biezo kungs, atsūtīt man šīs grāmatas uz māju, — viņš teica. — Tur ir «Mate un dels», «Francijas galma memuāri» un «Rišeljē testaments». Būšu pateicīgs, ja jūs tām pievienosit jaunpienākušās vēstures grāmatas, it īpaši, kas attiecas uz Franciju pēc Indriķa IV nāves. Sie darbi mani ārkārtīgi interesē.

—   Jums taisnība, kungs, — mans labais skolotājs sacīja. — Vēstures grāmatas ir pilnas nieku, kas spēj brīnišķīgi izklaidēt kārtīgu cilvēku, mēs varam būt droši, ka atradīsim tajās daudz jauku nostāstu.

—   Abata kungs, es nebūt nemeklēju vēsturnieku darbos tukšu izklaidēšanos, — Romana kungs atbildēja. — Es no tiem gūstu nopietnu mācību, un esmu izmisis, ja atklāju tanīs ar patiesību sajauktus izdomājumus. Es pētīju cilvēku rīcības, ņemot vērā tautu izturēšanos, un meklēju vēsturē valdīšanas principus.

—   To es zinu, kungs, — mans labais skolotājs sacija. — Jūsu traktāts «Par monarhiju» ir pietiekami pazīstams, lai mēs saprastu, ka jūs esat iecerējis politikas pamatā likt vēstures mācību.

—   Tādējādi es pirmais esmu noteicis monarhiem un ministriem likumus, ko viņiem ir bīstami pārkāpt,— Romana kungs piebilda.

—   T.āpēc jau jūs, kungs, esat redzams jūsu grāmatas titullapā zem Minervas tēla, kas rāda jaunam karalim spoguli, kuru sniedz jums mūza Klio*, kas lidinās virs jūsu galvas gleznām un krūšutēliem rotāta kabinetā. Taču atļaujiet sacīt, kungs, ka šī mūza ir mele un ka tā sniedz jums spoguli, kas rāda greizi.

Vēsturē ir maz patiesības, un mēs varam būt vienis prātis tikai par faktiem, kam ir viens vienīgs avots. Vēsturnieki runā cits citam pretī katrreiz, kad iztirzā vienu un to pašu vielu. Vēl vairāk! Mēs redzam, ka Jozefs Flavijs, kas savās «Antikvitātēs» un «Jūdu karā» raksta par vieniem un tiem pašiem notikumiem, katrā no šiem darbiem atstāsta tos dažādi. Tits Līvijs * ir tikai pasaku vācējs; un Tacits, jūsu orākuls, man rada tādu iespaidu, ka viņš ir nelokāms melis, kas ar nopietnu izskatu zobojas par pasauli. Tad jau vairāk es cienīju Tukidīdu *, Polībiju un Gišardēnu*. Bet mūsu Mezerē * pats nezina, ko runā, tāpat kā Vilarē un abats Velī. Bet es apvainoju vēsturniekus, lai gan īstenībā vainojama ir vēsture.

Kas tad ir vēsture? Pamācīgu pasaku krājums vai svinīgu runu un vēstījumu daiļrunīgs sajaukums — atkarā no tā, vai vēsturnieks ir filozofs vai orators. Tur gan var atrast dažus skaistus, izteiksmīgus fragmentus, taču patiesību tur nav ko meklēt, jo patiesības būtība ir atklāt visu parādību noteikto sakarību, bet vēsturnieks, nespēdams izpētīt cēloņu un seku virkni, neprot saskatīt šo sakarību. Ievērojiet, ka ikreiz, kad vēsturiskam notikumam par cēloni ir norise, kas nav vēsturiska, vēsture to nemaz neredz. Un, tā kā vēsturiski fakti ir cieši saistīti ar nevēsturiskiem faktiem, tad notikumi vēsturnieku darbos nav attēloti to dabiskajā sakarībā, bet tiek savstarpēji saistīti ar tīri retoriskiem paņēmieniem. Ievērojiet arī, cik patvaļīgi tiek nosacīta atšķirība starp faktiem, kādi ietverami vēsturē un kādi ne. Tālab vēsture nepavisam nav zinātne un būtiska trūkuma dēļ tai allaž piemitīs melu neskaidrība. Tai vienmēr trūks secības un nepārtrauktības, bez kurām nav iespējamas īstas zināšanas. Jūs taču pats esat pārliecinājies, ka no kādas tautas hronikas nav atvasināma tās nākotnes prognoze. Taču zinātnes īpatnība ir būt pravietiskai, kā tas redzams pēc tabulām, kur jau iepriekš aplēsti gaismas mēneši, aptumsums, paisums un bēgums, turpretī revolūcijas un kari ir un paliek neaprēķināmi.

Romana kungs paskaidroja, ka viņš arī neprasot no vēstures neko vairāk kā nesakarīgas patiesības,

kas, tiesa gan, esot nedrošas un dažkārt kļūdainas, tomēr bezgala vērtīgas sava objekta, proti, cilvēka dēļ.

—   Es zinu, ka hronikās ir daudz izdomājumu un faktu izkropļojumu, — viņš piebilda. — Tomēr, lai gan tur trūkst stingri noteiktas cēloņu un seku saistības, es tajās atklāju sava veida kopīgu plānu, kas drīz pagaist, drīz atkal iezīmējas kā tempļu drupas, kuras pa pusei apraktas smiltīs. Jau tas vien butu man nenovērtējams atalgojums. Un es nezaudēju cerību, ka nākotnē vēstures bagātīgā viela tiks metodiski apstrādāta un tā varēs eksaktumā sacensties ar dabas zinātnēm.

—  To nu gan neceriet, — mans labais skolotājs sacīja. — Es drīzāk domāju, ka arvien pieaugošā memuāru, vēstuļu un arhīva dokumentu pārpilnība padarīs nākamo vēsturnieku uzdevumu ļoti grūtu. Elvarda kungs, kas veltījis savu dzīvi Anglijas revolūcijas pētīšanai, apgalvo, ka cilvēka mūžs esot par īsu, lai izlasītu kaut vai pusi no tā, kas uzrakstīts juku laikos. Man nāk prātā kāda pasaka, ko šai sakarā stāstīja abats Blanšē kungs un ko es jums atstāstīšu tā, kā tā saglabājusies man atmiņā, nožēlodams, ka šeit nav abata Blanšē kunga, kurš to izstāstītu vēl labāk, jo viņš ir asprātīgs cilvēks.

Līdzība ir šāda:

Kad jaunais princis Zemirs pēc tēva nāves mantoja Persijas troni, viņš lika ataicināt visus karaļvalsts akadēmiķus un, kad tie bija sapulcējušies, sacīja:

«Zinību vīrs Zebs, mans skolotājs, teica, ka valdnieki pieļautu mazāk kļūdu, ja mācītos no pagātnes piemēra. Tālab es gribu izpētīt tautu hronikas. Pavēlu jums sacerēt pasaules vēsturi, neko neizlaižot, lai tā būtu pilnīga.»

Zinātnieki apsolīja izpildīt karaļa vēlēšanos un, aizgājuši no pils, tūlīt ķērās pie darba. Pēc divdesmit gadiem viņi ieradās pie valdnieka un viņus pavadīja divpadsmit kamieļu karavāna: katrs kamielis nesa piecsimt sējumu. Akadēmijas sekretārs, nometies ceļos uz troņa pakāpieniem, runāja šādiem vārdiem:

«Augstība, jūsu karalistes akadēmiķiem ir gods no

likt pie jūsu kājām pasaules vēsturi, ko viņi sacerējuši pēc jūsu majestātes vēlēšanās. Tās apjoms ir seši tūkstoši sējumu, un tā ietver visu, ko mums izdevās savākt par tautu likumiem un valstu pārmaiņām. Mēs tanī iekļāvām laimīgā kārtā saglabājušās senās hronikas un papildinājām tās ar bagātīgiem paskaidrojumiem par ģeogrāfiju, hronoloģiju un diplomātiju. Ievada nodaļas vien veido veselu kamieļa kravu, un secinājumus tik tikko spēj panest otrs kamielis.»

Valdnieks atbildēja:

«Kungi, es pateicos par jūsu pūlēm. Bet esmu ļoti aizņemts ar valsts pārvaldīšanu. Turklāt esmu kļuvis vecāks, kamēr jūs strādājāt. Kā saka persiešu dzejnieks, esmu jau nogājis pusi sava dzīves ceļa, un, arī pieļaujot, ka nomiršu sirmā vecumā, nav pamata cerībām, ka pagūšu izlasīt tik garu vēsturi. Tā tiks novietota valsts arhīvos. Esiet tik laipni un uzrakstiet tas kopsavilkumu, kas vairāk atbilstu cilvēka mūža īsumam.»

Persijas akadēmiķi strādāja' vēl divdesmit gadus; pēc tam ieradās pilī ar trim kamieļiem, kas nesa tūkstoš piecsimt sējumu.

«Jūsu augstība,» vārgā balsī sacīja akadēmijas pastāvīgais sekretārs, «te ir mūsu jaunais darbs. Mēs domājam, ka neesam izlaiduši neko svarīgu.»

«Iespējams,» valdnieks atbildēja. «Bet es to neizlasīšu. Esmu vecs, mani gadi vairs neatļauj ilgas nodarbības. Saīsiniet vēl un nevilcinieties.»

Viņi nevilcinājās un pēc desmit gadiem atgriezās ar jaunu ziloni, kas nesa piecsimt sējumu.

«Es lepojos, ka esmu bijis lakonisks,» pastāvīgais sekretārs sacīja.

«Jūs vēl neesat bijis pietiekami lakonisks,» valdnieks atbildēja. «Mans mūžs ir galā. Saīsiniet, saīsiniet, ja gribat, lai es pirms nāves uzzinu cilvēces vēsturi.»

Pēc pieciem gadiem pastāvīgais sekretārs atkal parādījās pils priekšā. Viņš gāja ar kruķiem, vezdams aiz pavadas mazu ēzelīti, kas nesa uz muguras biezu grāmatu.

«Pasteidzieties,» kāds no galminiekiem sacīja, «karalis mirst.»

Valdnieks patiešām gulēja uz nāves cisām. Viņš palūkojās uz akadēmiķi un biezo grāmatu ar dziestošu skatienu un nopūzdamies sacīja:

«Tā es nomiršu, neuzzinājis cilvēces vēsturi!» «Augstība,» atbildēja gandrīz tikpat vārgais zinātnieks, «es jums to pateikšu trijos vārdos: «Viņi piedzima, cieta un nomira.»»

Tā Persijas valdnieks pēdējā brīdī guva skaidrību par pasaules vēsturi.

XVII NIKODĒMA KUNGS

Reiz, kad mans labais skolotājs sēdēja grāmatu veikalā «Zem svētās Katrīnas» uz paša augšējā pieslejamo kāpnīšu pakāpiena un ar baudu lasīja Kasiodoru, tur ienāca kāds uzpūtīgs vecis ar bargu skatienu un devās tieši pie Biezo kunga, kas, stāvēdams aiz letes, izstiepa kaklu un uzsmaidīja viņam.

—   Kungs, vecais sacīja, — jūs esat pilntiesīgs grāmatu tirgotājs, ģildes loceklis, un jums vajadzēja būt cilvēkam ar krietniem tikumiem. Bet jūsu skatlogā redzams Ronsāra * kopoto rakstu sējums, uz kura atšķirtās titullapas attēlota kaila sieviete. No tādas ainas mums jānovērš acis.

1 — Piedodiet, kungs, — grāmatu tirgotājs Biezo laipni atbildēja, — šo titullapu darinājis Leonārs Gotjē, ko savā laikā uzskatīja par visai prasmīgu gravētāju.

—   Nav svarīgi, ka gravētājs bijis prasmīgs, — vecais turpināja. — Es ņemu vērā tikai to, ka tur attēloti plikumi. Šās figūras vienīgais tērps ir garie mati, un es jūtos sāpīgi pārsteigts, mans kungs, ka padzīvojis, prātīgs cilvēks, kāds jūs man liekaties, izstādījis to savā skatlogā, kur to var aplūkot visi jaunekļi, kas tik bieži staigā pa Sv. Jēkaba ielu. Jūs darītu labi, to sadedzinādams pēc tēva Garasa parauga, kurš izlietoja savu bagātību, lai iegādātos un pēc tam iemestu ugunī veselu rindu krietniem tikumiem kaitīgu un jezuītu ordenim naidīgu grāmatu. Jums vismaz pieklātos to paslēpt vistumšākajā veikala kaktā, kur, kā es baidos, droši vien paglabātas daudzas grāmatas, kas tiklab ar savu saturu, kā attēliem spēj pavedināt prātus uz izlaidību.

Biezo kungs piesarkdams atbildēja, ka tādas aizdomas esot netaisnas un viņu apbēdinot, ka tās varējušas ienākt prātā godīgam cilvēkam.

—  Man jums jāpasaka, — vecis turpināja, — kas es esmu. Jūs redzat savā priekšā Nikodēma kungu, tiklības aizsardzības biedrības priekšsēdētaju. Mūsu mērķis — ar smalkjūtīgu pieeju panākt vēl vairāk, nekā prasa policijas priekšnieka kunga instrukcijas par pazemīgu dzīves veidu. Es un mani palīgi, kādi divpadsmit parlamenta padomnieki un ap divsimt draudžu vecāko, liekam lietā visus spēkus, lai izskaustu plikņus no publiskām vietām, kā laukumiem, bulvāriem, ielām, skvēriem, krastmalām, dārziem un parkiem. Un, neapmierinādamies ar pazemīgu tikumu ieviešanu sabiedriskās vietās vien, es daru visu, lai tie valdītu arī kabinetos, salonos un guļamistabās, no kurienes tos pārāk bieži padzen. Jums jāzina, kungs, ka manis nodibinātā biedrība liek izgatavot veļas komplektu jaunlaulātajiem, kurā atrodami gari un plati krekli ar mazu šķēlumu, kas atļauj jaunajam vīram un sievai šķīsti izpildīt dieva doto bausli par augļošanos un vairošanos. Un — es uzdrīkstēšos sacīt, — lai apvienotu atturību ar daiļumu, šķēlumus ietver jauki izšuvumi. Lepojos, ka esmu izdomājis apakšveļu, kam piemīt visas īpašības, lai katru jauno pāri padarītu par otru Zāru un Tobiju* un attīrītu laulības sakramentu no nešķīstībām, kas diemžēl ar to saistītas.

Mans labais skolotājs, kas, iebāzis degunu Kasiodora sējumiņā, klausījās sarunā, ar visnopietnāko izskatu pasaulē sacīja no kāpnīšu augšas, ka uzskatot šo izgudrojumu par jauku un slavējamu, taču viņam esot ienākusi prātā kāda cita — vēl labāka doma.

—   Es vēlētos, — viņš teica, — lai jaunlaulātie pirms savienošanās tiktu ieberzēti ar melnu melno apavu krēmu, kas, padarot viņu ādu līdzīgu zābaku ādai, stipri vien mazinātu miesas noziedzīgo baudu un kārdinājumu un nopietni kavētu glāstus, skūpstus un visādu kaitēšanos, ar ko starp divi palagiem mīlnieki pārāk bieži noņemas.

Dzirdot šos vārdus, Nikodēma kungs pacēla galvu, ieraudzīja uz kāpnītēm manu labo skolotāju un pēc viņa izskata saprata, ka viņš zobojas.

—  Abata kungs, — večuks ar sarūgtinājuma pilnu sašutumu atbildēja, — es jums piedotu, ja jūs izsmietu tikai mani, bet līdz ar to jūs ņirgājaties par pazemību un krietniem tikumiem, un tas nav piedodams. Neievērojot zobgaļu rupjos jokus, manis nodibinātā biedrība ir jau veikusi lielu un derīgu darbu. Smejieties, kungs! Mēs esam uzlikuši sešsimt vīnkoka un vīģes lapu statujām karaļa dārzos.

=— Tas ir brīnišķīgi, — mans labais skolotājs sacīja, pabīdīdams acenes. — Turpinot tādā pašā garā, visas statujas drīz būs aplapotas. Bet (tā kā lietām nozīmi piešķir vienīgi priekšstats, kādu tās mūsos modina), uzliekot vīnkoka un vīģes lapas statujām, jūs saistat piedauzības jēdzienu ar šīm lapām, tā ka cilvēks vairs nevarēs uzlūkot nedz vīnkrūmu, nedz vīģes koku, neuztverot tos kā bezkaunības simbolus, un tas ir liels grēks, kungs, piedēvēt nabaga nevainīgiem krūmiņiem neķītrību. Atļaujiet vēl sacīt, ka ir bīstami, kā to darāt jūs, pārāk daudz vērības veltīt visam, kas var būt par cēloni miesas uzbudinājumam un satraukumam; jāpadomā taču: ja attiecīgais skulpturālais veidojums spēj pavedināt uz grēku, tad mēs ikviens, kam tāds ir no miesas un asinīm, varam paši sevi pavedināt uz grēku, ja neesam einuhi, un to ir briesmigi iedomāties.

—   Kungs, — vecais Nikodēms, mazliet iekarsis, sacīja, — pēc jūsu vārdiem es spriežu, ka jūs esat bezdievis un izvirtulis.

—   Kungs, es esmu kristīgais, — mans labais skolotājs atbildēja. — Un par izvirtībām nevaru ne domāt, jo man ir diezgan ko darīt, lai nopelnītu dienišķo maizi, vīnu un tabaku. Tāds, kādu jūs mani redzat, kungs, es nepazīstu citas uzdzīves kā vienīgi klusās apceres orģijas, un vienīgais mielasts, kurā piedalos, ir muzu dzīres. Taču, būdams saprātīgs, es atzīstu, ka nav labi censties tiklībā pārspēt katoļu ticības mācību, kas šai ziņā dod lielu brīvību un labprāt paļaujas uz tautu parašām un aizspriedumiem. Manuprāt, kungs, jūs samaitājis kalvinisms*, un jums ir slieksme uz ikonoklastu * ķecerību. Jo galu galā nevar zināt, vai jūsu niknums nesniegsies tik tālu, ka jūs sāksit dedzināt dieva un svēto attēlus aiz naida pret cilvēcīgo, kas tanīs parādās. Vārdiem «tiklība, pazemība, pieklājība», ko jūs maļat vienā laidā, īstenībā nav noteiktas un nemainīgas nozīmes. Vienīgi izjūta un paradums var tos ar mēru un pareizi raksturot. Tik smalkjūtīgā jautājumā es neatzīstu citus soģus kā tikai dzejniekus, māksliniekus un skaistas sievietes. Kāda dīvaina iedoma — par daiļuma un baudas tiesnešiem iecelt prokuroru baru!

—   Bet, kungs, — vecais Nikodēms iebilda, — mēs taču nevainojam ne daiļumu, ne smieklus un vēl mazāk — dieva un svēto attēlus. Jūs tīšu prātu meklējat ar mums ķildu. Mēs esam godīgi cilvēki un vēlamies, lai mūsu dēlu acis neredzētu nepieklājīgus skatus; un visiem taču skaidrs, kas ir pieklājīgs un kas nav. Vai tad jūs, abata kungs, gribat, lai musu jaunie zēni uz ielas būtu pakļauti visiem kārdinājumiem?

—   O, kungs! — mans labais skolotājs atbildēja. —' Mums jātop kārdinātiem! Tāds ir cilvēka un kristieša liktenis virs zemes. Un visbriesmīgākais kārdinājums nāk no iekšienes, nevis no ārienes. Jus tik ļoti nepūlētos panākt, lai no skatlogiem izņem dažus kailu sieviešu zīmējumus, ja, tāpat kā es, būtu pārdomājis svēto tēvu dzīvi tuksnesī. Jūs saprastu, ka, dzīvodami briesmīgā vientulībā tālu no jebkura akmenī cirsta vai gleznota tēla, ģērbušies rupjās drānās, kas saskrambā ādu, nodevušies pašmocībām, novārguši gavēnī, svētie vientuļnieki, valstīdamies uz ērkšķu cisām, juta līdz sirds dziļumiem iekāres dzeloņa dūrienus. Viņi savā nabadzīgajā cellē redzēja tūkstošreiz saldkaislākus tēlus, nekā rāda alegoriskais zīmējums, kas jūs aizvaino Biezo kunga skatlogā. Velns (bezdievji saka — Daba) ir daudz lielāks baudkāru ainu gleznotājs nekā pats Zils Romēns *. Viņš pārspēj visus itāliešu un flāmu meistarus kā pozās, tā kustībā un kolorītā. Ak vai! Jūs esat bezspēcīgs pret viņa kaislīgajām gleznām. Salīdzinājumā ar tām, attēli, kas jūsos modina sašutumu, ir tīrais nieks, un jūs darītu gudri, ļaudams policijas priekšnieka kungam rūpēties par sabiedrisko tiklību pilsoņu labā. Patiešām, jūsu vientiesība mani pārsteidz; jums nav lielas jēgas par to, kas ir cilvēks, kas ir sabiedrība, nedz arī par miesas uzbudinājumiem lielpilsētās. Ai, nevainīgie večuki! Bābeles izvirtību vidū, kur no visām pusēm paceļas priekškari, atsedzot priekameitu aci vai roku, kur publiskos laukumos pārāk cieši saspiestie ķermeņi berzējas un iekarsē cits citu, viņi iet sūdzēties un gaužas par dažiem vājiem zīmējumiem, kas izkārti grāmatu bodēs, un viņu žēlabas sasniedz pat valsts parlamentu, ja kādā ballē meiča parādījusi zēniem gūžu, kas taču nav nekas neredzēts.

Tā runāja mans labais skolotājs, stāvēdams uz kāpnītēm. Bet Nikodēma kungs aizbāza ausis, lai nedzirdētu viņa vārdus, un brēca, ka tas esot cinisms.

—  Augstas debesis! — viņš nopūtās. — Kas gan ir riebīgāks par kailu sievieti, un kāds kauns samierināties — kā to dara šis abats — ar netiklību, kas nozīmē valsts galu, jo tautām ļauj pastāvēt vienīgi tikumu šķīstība!

—  Taisnība, kungs, — mans labais skolotājs atbildēja, — tautas ir stipras tikai tad, kad tām piemīt krietni tikumi; taču ar to jāsaprot principu, uzskatu un kaislību kopība un sava veida augstsirdīga pakļaušanās likumiem, nevis aplamības, kas nodarbina jūs. Turklāt piesargieties: jo tiklība, ja tā nav labprātīga, ir tikai blēņas, un jūsu baiļu aptumšotā sirdsskaidrība, Nikodēma kungs, var izlikties smieklīga un pat mazliet piedauzīga.

Bet Nikodēma kungs jau bija aizgājis.

XVIII TIESA

Abats Kuaņāra kungs, kas būtu cienīgs dzīvot pritanejā*, kur viņu uzturētu pateicīgā republika, pelnīja iztiku, Svēto Nevainīgo kapsētas skrīvera būdā sacerēdams istabeņu vēstules. Reiz viņam gadījās pakalpot kādai portugāliešu dāmai, kas ar savu morīti ceļoja cauri visai Francijai. Par vēstuli vīram viņa iedeva Kuaņāra kungam liāru un par otru vēstuli —mīļākajam — sešu livru ekiju. Tas bija pirmais ekijs, ko mans labais skolotājs saņēma pēc Jāņa dienas. Tā kā viņš bija devīgs cilvēks ar plašu vērienu, viņš mani tūlīt aizveda uz «Zelta ābolu» Grēva krastmalā, netālu no pilsētas valdes, kur dabūjams dabiskais vīns un lieliskas desiņas. Tāpēc vairumtirgotāji, kas Mailā iepērk ābolus, mēdz tur ap dienas vidu iegriezties un sarīkot mazu uzdzīvi. Bija pavasaris, un mēs ar patiku ieelpojām rēno gaisu. Mans labais skolotājs lika pasniegt ēdienu uz kraujas, un mēs ieturējām pusdienas, klausoties ūdens šļakstos, ko sacēla laivinieku irkļi. Glāstošas un liegas vēsmas apskaloja mūs maigiem viļņiem, un mēs bijām laimīgi, ka dzīvojam jaukajā dieva pasaulē. Mēs patlaban ēdām ceptus grunduļus, kad pēkšņa kņada un pakavu klaudzoņa turpat tuvumā lika mums pagriezt galvas.

Uzminēdams mūsu ziņkāres cēloni, kāds sīks, melnās drēbēs ģērbies večuks, kas pusdienoja pie blakus galdiņa, sacīja mums ar pakalpīgu smaidu:

— Nepievērsiet uzmanību, kungi, tur kādu kalponi ved uz karātavām par to, ka viņa nozagusi savai kundzei mežģiņu segautu.

Kamēr viņš runāja, mēs patiešām ieraudzījām sargus, kas jāja abās pusēs ratiem, kur sēdēja diezgan skaista meiča ar izbrīna pilnām acīm, atpakaļ atvilktām, uz muguras sasietām rokām un izspīlētām krūtīm. Pēc mirkļa viņa bija jau garām, tomēr man uz visiem laikiem paliks acu priekšā viņas bālā seja un vairs neko neredzošais skatiens.

—  Jā, kungi, — mazais, melnģērbtais večuks turpināja, — tā ir Josas padomnieka kundzes kalpone, kas, lai padižotos iemīļotajam, nozaga savai kundzei Alansonas mežģiņu galvasrotu un pēc zādzības aizbēga. Meiču saņēma ciet kādā dzīvoklī pie Maiņas tilta, un viņa tūlīt atzinās noziegumā. Tāpēc viņa tika spīdzināta tikai pāris stundu. Tas, ko jums stāstu, kungi, man ir labi zināms, jo esmu tiesu izpildītājs tieši tai parlamenta palātā, kur noziedznieci tiesāja.

Sīkais večuks nogrieza gabalu desiņas, kam taču nevarēja ļaut atdzist, un turpināja:

—   Šai brīdī viņai jau vajag būt uz pakāpieniem, un pēc minūtēm piecām — varbūt drusku agrāk, varbūt mazliet vēlāk — neliete būs izlaidusi garu. Ir pakārtie, kas nesagādā bendem ne mazāko pūļu. Tikko cilpa kaklā, viņi mierīgi nomirst. Turpretī citi, var sacīt, sāk savu pakārtā dzīvi un neganti mētājas un raustās. Visvairāk apsēstais no visiem bija kāds priesteris, ko pērn tiesāja par karaļa paraksta viltošanu uz loterijas biļetēm. Vairāk nekā divdesmit minūtes viņš dancoja kā karpa auklas galā.

—   He, he! Abata kungs bija pieticīgs un netīkoja pēc bīskapa goda debesīs, — mazais, melnais vīrelis ņirgādamies piebilda. — Es redzēju, kā viņu izvilka no ratiem. Viņš raudāja un tik nikni turējās pretī, ka bende uzsauca: «Abata kungs, neesiet taču bērnišķīgs!» Visdīvainākais ir tas, ka sākumā, kad priesteri atveda kopā ar vēl vienu ļaundari, bende viņu noturēja par biktstēvu, un sardzes priekšnieks pagalam nopūlējās, kamēr izdevās bendem ieskaidrot, kas viņš ir. Vai tas nav jocīgi, kungs?

—   Nē, kungs, — mans labais skolotājs atbildēja, nolikdams atpakaļ uz šķīvja zivteli, ko jau labu laiku turēja paceltu pie lūpām, — tas nebūt nav jocīgi. Doma, ka jaunā, skaistā meitene šai brīdī atdod dievam dvēseli, sabojā man prieku ēst grunduļus un skatīt zilās debesis, kas nupat vēl man likās tik vēlīgas.

—   O, abata kungs! — mazais tiesu izpildītājs iesaucās. — Jūs esat tik jūtīgs, ka droši vien būtu paģībis, redzēdams to, ko mans tēvs bērnībā pats savām acīm redzējis Dižonas pilsētā, kur viņš dzimis. Vai esat kaut ko dzirdējis par Helēnu 2iljē?

—   Nē, neesmu, — mans labais skolotājs atbildēja.

—   Tādā gadījumā es jums pastāstīšu notikumu tā, kā man .tēvs to vairākreiz stāstījis.

Tiesu izpildītājs iedzēra malku vīna, noslaucīja lūpas galdauta stūrī un sāka stāstu, ko es te atkārtošu.

XIX TIESU IZPILDĪTĀJA STĀSTS

— 1624. gada oktobra mēnesī Burganbresas karaliskā pilskunga divdesmit divus gadus vecajai meitai Helēnai Ziljē, kas dzīvoja tēva namā kopā ar saviem vēl mazajiem brāļiem, parādījās tik skaidri redzamas grūtniecības pazīmes, ka pilsētā sāka par to tenkot un Burgas jaunkundzes pārstāja viņu apciemot. Pēc tam ļaudis ievēroja, ka viņas klēpis atkal noplacis, un par to izcēlās tādas baumas, ka krimināltiesnesis uzdeva pieredzējušām vecākām sievām viņu izmeklēt. Tās noskaidroja, ka viņa bijusi uz grūtām kājām un dzemdējusi vismaz pirms divām nedēļām. Pēc šā ziņojuma Helēnu Žiljē ieslodzīja cietumā, kur miertiesneši viņu nopratināja. Viņa tiem pastāstīja:

«Pirms vairākiem mēnešiem kāds mūsu apkaimes jauneklis, kas dzīvoja mana tēvoča mājās, nāca pie tēva mācīt zēniem ābeci. Tikai vienu reizi viņš man tuvojās. Viņam bija palīdzīga kāda kalpone, kas ieslēdza viņu ar mani vienā istabā. Tur viņš mani paņēma ar varu.»

Un, kad Helēnai Žiljē jautāja, kāpēc viņa nav saukusi palīgā, viņa atbildēja, ka tobrīd aiz šausmām zaudējusi balsi. Tiesnešu tirdīta, viņa piebilda, ka pēc izvarošanas kļuvusi grūta un dzemdējusi priekšlaicīgi. Viņa neko neesot darījusi, lai atbrīvotos no miesas augļa, Helēna Ziljē apgalvoja, un pat nezinātu, kas noticis, ja kāda kalpone nebūtu viņai izskaidrojusi atgadījuma īsto jēgu.

Atbildes ne visai apmierināja tiesnešus, tomēr viņi nezināja, kā tās apstrīdēt, bet tad negaidīta liecība deva drošus pierādījumus apsūdzībai. Kāds kareivis, pastaigādamies gar karaļa pilskunga mesira Pjera

Ziljē — apsūdzētās tēva dārzu, ieraudzījis grāvī mūra pakājē kraukli, kas ar knābi mēģinājis izvilkt veļas gabalu. Zaldāts piegājis tuvāk apskatīties, kas tur ir, un atradis maza bērna līķīti. Viņš par to tūlīt ziņoja tiesas iestādēm. Zīdainis bija ietīts kreklā, uz kura apkaklītes bija izšūti burti «H. 2.». Noskaidrojās, ka bērns piedzimis laikā: Helēna Ziljē bija pieķerta slepkavībā un pēc pastāvošajām parašām tika notiesāta ar nāvi. Ievērojot tēva augsto amatu, viņai piešķīra dižciltīgo priekšrocību: spriedums noteica, ka viņai tiks nocirsta galva.

Tā kā pārsūdzība bija iesniegta Dižonas parlamentā, Helēnu Ziljē divu strēlnieku apsardzībā aizveda uz Burgundijas galvaspilsētu un ieslēdza pils konsjeržerijā. Māte, kas bija viņu pavadījusi, iestājās bernardiešu klosterī. Parlaments lietu izskatīja pirmdienā, 12. maijā, pēdējā sēdē pirms Vasarassvētkiem. Pēc padomnieka Jākoba ziņojuma tiesneši apstiprināja Burgas miertiesas spriedumu, nosakot, ka notiesātā jāved uz soda vietu ar virvi kaklā. Daudzi ievēroja, ka apkaunojošais noteikums ir dīvains un neatbilst dižciltīgajam soda veidam, un kurnēja pret tādu bardzību, kas nesaskanēja ar paradumu. Taču lēmums nebija pārsūdzams un to vajadzēja izpildīt nekavējoties.

Un patiešām — tās pašas dienas pēcpusdienā pulksten trijos Helēna Ziljē, zvaniem skanot, tika vesta ,uz ešafotu. Taurētāji pūta tik stipri, ka visi pilsētas krietnie ļaudis savās mājās to dzirdēja un, nokrituši ceļos, lūdza par dvēseli, kas gāja nāvē. Visiem pa priekšu jāja karaļa prokurora palīgs ar tiesas sardzes vīriem. Tiem sekoja rati ar notiesāto, kam ap kaklu bija virve, kā to prasīja parlamenta lēmums. Blakus gāja divi jezuītu mūki un divi kapucīnieši, rādīdami viņai pie krusta mirstošo Jēzu. Turpat līdzās soļoja bende ar savu īso zobenu un bendes sieva ar garām grieznēm. Ratus puslokā ieskāva strēlnieku nodaļa. Aizmugurē drūzmējās ziņkārīgo pūlis, pa lielākajai daļai sīkamatnieki — maizm'ēki, miesnieki un mūrnieki, — saceldami negantu troksni.

Gājiens apstājās Morimonas * laukumā, kura nosaukumam, kā varētu domāt, nav nekāda sakara ar to, !<a šai vietā izpildīja nāves sodu noziedzniekiem, bet kurš tā nosaukts par piemiņu Moriinonas abatiem, kas saņēmuši tur bīskapa zizli un mitru, jo kādreiz te bijusi viņu pils. Laukumā uz akmens paaugstinājuma ar pakāpieniem pacēlās koka ešafots, tam blakus — zema kapela, kur mūki parasti aizlūdza par nāvinieku dvēselēm.

Helēna 2iljē ar četriem mūkiem, bendi un tā sievu — spīdzinātāju uzkāpa pa akmens pakapieniem. Bendes sieva, noņēmusi no sodāmās kakla virvi, nogrieza viņai matus ar savām puspēdu garajām grieznēm un aizsēja acis. Mūki skaitīja lūgšanas. Tai laikā bende nobālēja un sāka trīcēt. Viņu sauca par Simonu Granžanu; tas bija pēc izskata vārgs vīrs un likās tikpat bikls un lēnīgs, cik viņa sieva nežēlīga. No rīta cietumā viņš bija baudījis svēto vakarēdienu, tomēr jutās satraukts, un viņam trūka drosmes nonāvēt skaisto jaunavu. Viņš paliecās uz ļaužu pusi un sacīja:

«Jūs visi! Piedodiet, ja es slikti veikšu to, kas man jādara. Jau trešo mēnesi mani krata drudzis.»

Tad grīļodamies, rokas lauzīdams, pacēlis acis pret debesīm, viņš nometās ceļos un divreiz lūdza piedošanu Helēnai Žiljē. Pēc tam viņš palūdza mūkus viņu svētīt un, kad bendes sieva bija nolikusi sodāmo, kā nākas, uz bluķa, pacēla savu zobenu.

Jezuīti un kapucīnieši iesaucās: «Jēzus! Marija!» — un no ļaužu pūļa izlauzās smaga nopūta. Cirtiens, kam vajadzēja atšķelt meitenes galvu, dziļi ievainoja viņas kreiso plecu, un nelaimīgā, nokrita uz labajiem sāniem.

Simons Granžans, pagriezies pret pūli, sacīja:

«Lieciet man mirt!»

Atskanēja svilpieni un vairāki akmeņi tika mesti uz ešafotu, kamēr bendes sieva no jauna novietoja upuri uz bluķa.

Vīrs atkal satvēra zobenu. Cirzdams otrreiz, viņš dziļi iešķēla nabadzītes kaklu, un meitene pakrita pār zobenu, kas bija izslīdējis bendem no rokām.

Šoreiz pūlī sacēlās tāda kurnēšana un uz ešafotu sāka birt tik briesmīga akmeņu krusa, ka Simons Granžans, abi jezuīti un abi kapucīnieši nolēca zemē. Viņi paguva sasniegt kapelu un tur ieslēgties. Bendes sieva,

palikusi uz paaugstinājuma viena ar upuri, meklēja zobenu. To neatrazdama, viņa paņēma virvi, ar ko Helēna Ziljē bija vesta uz soda vietu, apsēja to meitenei ap kaklu un, uzlikusi kāju tai uz krūtīm, mēģināja nelaimīgo nožņaugt. Helēna, asinīm noplūdusi, ar abām rokām satvērusi virvi, aizstāvējās. Bet Granžana sieva aiz virves vilka upuri ar galvu uz leju līdz paaugstinājuma pakājei un, tikusi līdz akmens pakāpieniem, centās pārgriezt viņai rīkli ar šķērēm.

Kamēr bendes sieva tā noņēmās, mūrnieki un miesnieki, nogrūduši pie malas sardzes vīrus un strēlniekus, izlauzās līdz ešafotam un kapelai. Desmit stipru roku pacēla Helēnu Ziljē un paģībušu aiznesa uz meistara Zaķēna — bārdskuvja un dziednieka veikaliņu.

Pūlis, kas metās virsū kapelas durvīm, būtu tās drīz vien ielauzis, bet šausmu pārņemtie kapucīnieši un jezuītu mūki tās paši atvēra. Un, turēdami krustus augstu paceltajās rokās, viņi ar grūtībām atbrīvoja sev ceļu nemiernieku vidū.

Bendi un viņa sievu nomētāja ar akmeņiem, nobeidza ar āmuru sitieniem, un viņu līķus vilka pa ielām.' Pa to laiku Helēna Ziljē bārdskuvja mājā atguva samaņu un prasīja padzerties. Pēc tam, kamēr meistars Zaķēns pārsēja brūces, viņa jautāja:

«Vai nekas ļaunāks man vairs nenotiks?»

Atklājās, ka viņai ir divi ievainojumi no zobena cirtieniem, seši — no šķērēm, kas bija iegriezušas dziļu brūci šķērsām pāri lūpām un rīklei; gurnus bija pamatīgi sagraizījis zobens, pār kuru bendes sieva bija viņu vilkusi, gribēdama nožņaugt, un, beidzot, viss ķermenis bija vienos zilumos no akmeņiem, ko pūlis bija metis uz ešafotu.

Tomēr visi ievainojumi sadzija. Atstāta bārdskuvja mājās tiesu izpildītāja uzraudzībā, viņa nemitīgi atkārtoja:

«Vai viss vēl nav galā? Vai man būs jāmirst?»

Bārdskuvis un dažas žēlsirdīgas dvēseles, kas tam palīdzēja, centās viņu mierināt. Taču vienīgi karalis varēja Helēnu Ziljē apžēlot. Advokāts Fevrē sastādīja lūgumrakstu, ko parakstīja vairāki ievērojami Dižonas

pilsoņi, un nosūtīja viņa majestātei. Galmā tai laikā notika svinības par goclu Francijas princeses Henrietes Marijas laulībām ar Anglijas karali. Sakarā ar šīm laulībām Luijs Taisnīgais* apžēloja nelaimīgo. Karalis dāvāja nabaga meitenei pilnīgu piedošanu, uzskatīdams, kā teikts apžēlošanas rakstā, ka viņa izcietusi mocības, kas pielīdzināmas tiesas piespriestajam sodam vai pat pārsniedz to.

Atgriezusies dzīvē, Helēna Ziljē iestājās Bresas klosterī, kur pavadīja savu mūžu visstingrākajā dievbijībā.

Tāds ir patiesais notikums ar Helēnu Ziljē, — mazais tiesu izpildītājs piebilda, — Dižonā to katrs zina. Vai jums šis stāsts neliekas saistošs, abata kungs?

XX TIESA

(Turpinājums )

—   Ak vai! — mans labais skolotājs sacīja. — Man būs jāpaliek neēdušam. Pārlieku mani satrauc tiklab drausmīgā aina, ko jūs, kungs, tik vienaldzīgi atstāstījāt, kā Josas padomnieka kundzes kalpones izskats, kad viņu veda uz karātavām, kaut gan varēja rīkoties daudz jēdzīgāk.

—   Bet, kungs, vai tad es neteicu, ka šī meiča apzagusi savu kundzi? — tiesu izpildītājs iebilda. — Vai jūs negribat, ka zagļus pakar?

—   Taisnība, to mēdz darīt ar zagļiem, —-mans labais skolotājs atbildēja. — Un, tā kā ieraduma spēks ir neatvairāms, es dzīves ikdienas gaitā nepievēršu tam visam uzmanību. Arī filozofs Seneka, kas taču pēc dabas bija labsirdīgs cilvēks, sacerēja izsmalcinātus traktātus, kamēr turpat Romā, viņa tuvumā, vergus sita krustā par niecīgiem pārkāpumiem, kā to rāda verga Mitridata * piemērs, kurš mira ar naglu caururbtām delnām tikai tāpēc, ka bija zaimojis sava kunga — neģēlīgā Trimalhiona* dievību. Mūsu prāts ir tā veidots, ka viss parastais un ikdienišķais to nespēj satraukt, nedz aizvainot. Pieradums nodeldē, ja tā var sacīt, mūsu sašutumu tikpat noteikti kā mūsu sajūsmu. Ik rītus es pamostos, jāatzīstas, nedomādams par nelaimīgajiem, kas dienā tiks pakārti vai nobendēti uz moku rata. Bet, tiklīdz kaut kas pamodina manā apziņā priekšstatu par spīdzināšanu, mana sirds sadrūmst, un tagad, kad esmu redzējis, kā skaisto meiteni ved uz nāvi, man rīkle aizžņaugusies, tā ka es vairs nespēju norīt šo zivtiņu.

—   Ko nozīmē viena skaista meiča? — tiesu izpildītājs sacīja. — Parīzē nav ielas, kur ik nakti tādas

netiktu ieņemtas dučiem! Bet kāpēc šai te vajadzēja apzagt savu kundzi, Josas padomnieka laulāto draudzeni?

—   To es nezinu, — mans labais skolotājs nopietni atbildēja, — jūs to nezināt, un tiesneši, kas viņu notiesāja, arī nezināja vairāk par mums, jo mūsu rīcību cēloņi ir neizprotami un spēki, kas liek mums darboties, paliek dziji apslēpti. Saskaņā ar katoļu reliģijas mācību es uzskatu, ka cilvēks ir brīvs savā rīcībā; taču ārpus baznīcas doktrīnas, kas nav apšaubāma, ir tik maz iemesla ticēt cilvēku brīvībai, ka man jānodreb, iedomājoties tiesas spriedumus, kas soda par rīcību, kuras pirmsākums, secība un cēloņi mums paliek vienlīdz neizdibināmi, kurā bieži vien cilvēku gribas līdzdalība ir niecīga un kura dažkārt mēdz būt neapzināta. Ja galu galā mums jābūt atbildīgiem par savu rīcību, jo mūsu svētās reliģijas pamatā ir cilvēka brīvības un dieva žēlastības mistiskā saskaņa, tad ir ļaunprātība no šās nenoteiktās un vārgās brīvības atvasināt visas mocības, visas spīdzināšanas un nāves sodus, ar ko mūsu likumi neskopojas.

—   Es ;ar skumjām vēroju, kungs, ka jūs esat krāpnieku pusē, — mazais, melnais vīrelis sacīja.

—   Arī viņi, kungs, pieder pie cietējas cilvēces, — mans labais skolotājs atbildēja, — un, tāpat kā mēs, ir brāļi Jēzum Kristum, kas mira pie krusta starp diviem laupītājiem. Man liekas, es saskatu mūsu likumos nežēlību, kas kļūst skaidri saredzama nākotnē un izraisīs sašutumu mūsu pēcnācējos.

—   Es jūs nesaprotu, kungs, — svešais sacīja, iesūkdams malku vīna. — Viss senais barbarisms ir izskausts no mūsu likumiem un parašām, un mūsdienās, tiesu spriežot, tiek ievērota ārkārtīga pieklājība un cilvēcīgums. Sodi ir stingri atbilstoši noziegumiem, un jūs redzat, ka zagļi tiek pakārti, slepkavas stiepti uz moku rata, majestātes apvainotāji vilkti pa zemi ar četriem zirgiem, ķeceri, burvji un sodomieši sadedzināti, naudas viltotāji iemesti verdošā ūdenī, un tādējādi krimināltiesas spriedumos izpaužas visaugstākā mērenība un visa iespējamā labsirdība.

—    Kungs, tiesneši sevi visos laikos uzskatījuši par labiem, taisnīgiem un laipniem. Jau Luija Svētā un pat Kārļa Lielā valdīšanas laikā viņi jūsmoja paši par savu labsirdību, kas šodien mums liekas nežēlīga bardzība. Paredzu, ka mūsu dēli savukārt uzskatīs par nežēlīgiem mūs un pratīs ierobežot mocības un spīdzināšanas, ko mēs pielietojam.

—   Kungs, jūs nerunājat kā amatpersona. Spīdzināšana ir nepieciešama, lai panāktu atzīšanos, ko nekad nevarētu izvilināt ar maigumu. Ja runājam par sodiem, tad tie ir samazināti līdz pēdējam, cik atļauj nepieciešamība nodrošināt pilsoņu dzīvību un mantu.

—   Tātad jūs piekrītat, kungs, ka tiesas mērķis ir būt noderīgai, nevis taisnīgai un ka savos spriedumos tā vadās no pilsoņu interesēm un aizspriedumiem. Tā tas patiešām ir, un pārkāpumi tiek sodīti, nevis ņemot vērā ar tiem saistīto ļaunumu, bet gan ņemot vērā zaudējumus, kādus tie sagādā vai šķietami sagādā sabiedrībai. Tāpēc naudas viltotājus iemet katlā ar verdošu ūdeni, lai gan monētu kalšana īstenībā nav nekas pārāk ļauns. Taču tā sagādā manāmus zaudējumus valstij un it īpaši finansistiem. Sos zaudējumus viņi atriebj ar nežēlīgu cietsirdību. Zagļi tiek pakārti ne tik daudz par sodu neģēlībai, ko viņi izdarījuši, paņemot maizes kukuli vai apģērba gabalu, kas būtībā ir pavisam mazs pārkāpums, bet vairāk gan ņemot vērā cilvēku dabisko pieķeršanos savai mantai. Vajadzētu reiz atzīt, ka cilvēku tiesā taisnības izspriešanas īstenais pamats ir pilsoņu materiālās intereses, un atbrīvot tiesu no augstās filozofijas, kurā tā ar svinīgu un augstprātīgu liekulību mēģina tīties.

—   Kungs, es jūs nesaprotu, — mazais tiesu izpildītājs iebilda. — Manuprāt, tiesa ir jo taisnīgāka, jo tā ir noderīgāka, un tieši noderīgums, kura dēļ jūs to nicināt, padara to diženu un svētu.

—  Jūs esat mani pilnīgi pārpratis, — mans labais skolotājs sacīja.

Tad mazais tiesu izpildītājs ierunājās:

—   Es vēroju, ka jūs nemaz nedzerat, kungs. Cik spriežams pēc krāsas, jūsu vīns ir labs. Vai es nedrīkstētu to nogaršot?

Patiešām, mans labais skolotājs pirmoreiz mūžā bija atstajis vīna pudeli neizdzertu. Viņš ieleja atliķušr vīnu tiesu izpildītāja glāzē.

—   Uz veselību, abata kungs! — mazais tiesu izpildītājs iesaucās. — Jūsu vīns ir labs, bet jūsu spriedumi nekam neder. Atkārtoju: tiesa ir jo taisnīgāka, jo tā ir noderīgāka, un tieši noderīguma dēļ, ko arī jūs atzīstat par taisnības izspriešanas pamatu un pirmcēloni, jums vajadzētu uzskatīt tiesu par diženu un svētu. Jums jāpiekrīt, ka taisnības būtība ir taisnīgais, kā to pats vārds norāda.

—   Kungs, — mans labais skolotājs atbildēja, — mēs jau varam sacīt, ka skaistums ir skaists, ka patiesība ir patiesa un taisnība taisnīga, bet ar to mēs nebūsim pateikuši itin neko. Jūsu Ilpjens*, kas vienmēr izteicās precīzi, ir pasludinājis, ka taisnīgas tiesas spriešanas pamatā ir stingra un nemainīga griba piešķirt katram to, kas viņam pieder, un ka likumi ir taisnīgi, ja tie šo gribu apliecina. Diemžēl cilvēkiem pašiem būtībā nepieder nekas, un tādējādi likumu taisnīgums var viņiem nodrošināt vienīgi mantojumā saņemtu laupījumu vai jaunas laupīšanas augļus. Tas atgādina bērnu norunas bumbiņu spēlē, kad viņi tiem, kas grib atņemt laimētās bumbiņas, paziņo: «Tas ir pret noteikumiem.» Tiesnešu attapībai jābūt tikai tik lielai, lai atšķirtu piesavināšanos, kas ir pret noteikumiem, no piesavināšanās, kas, uzsākot spēli, norunāta iepriekš, un šī atšķirība ir reizē smalka un bērnišķīga. Jūs sakāt, ka meiča, kas tagad jau karājas kaņepāju virvers galā, bija nozagusi padomnieka Josa kundzei mežģiņu segautu. Bet kā jūs pierādīsit, ka segauts piederēja padomnieka Josa kundzei? Jūs teiksit, ka viņa to bija vai nu nopirkusi par savu naudu, vai atradusi pūra lādē, vai saņēmusi no kāda pielūdzēja, — tās visas ir pieļaujamas iespējas, kā iegūt mežģines. Taču, lai kāda ceļā mežģines būtu iegūtas, es tikai redzu, ka viņa tās lietoja kā vienu no tiem likteņa dāvātajiem labumiem, ko cilvēks nejauši atrod un nejauši zaudē un uz kc viņam nav nekādu būtisku tiesību. Tomēr es piekrītu, ka segauts viņai piederēja saskaņā ar īpašuma spēles likumiem, ko spēlē sabiedrībā pieauguši cilvēki, kā nabaga bērni — žetonu spēlīti. Viņa bija pieķērusies mežģinēm, un patiesībā viņai uz tām bija ne mazākas tiesības kā jebkuram citam. To es atzīstu. Taču, manuprāt, taisnīgi būtu bijis viņai tās atdot, nenovērtējot lietotu Alansonas mežģiņu segautu tik augstu, ka par to jāsamaksā ar cilvēka dzīvību.

—   Kungs, — mazais tiesu izpildītājs sacīja, — jūs raugāties uz tiesu un taisnīgu spriedumu tikai no vienas puses. Nepietiek ar to, ka spriedums ir taisnīgs pret padomnieka Josa kundzi, atdodot viņai mežģines. Tam jābūt taisnīgam arī pret kalponi, piespriežot viņai karātavas. Jo tiesas pienākums ir piešķirt katram to, kas viņam pienākas. Tikai tā izpaužas augstās tiesas diženums.

—   Tad jau tiesa ir vēl Jaunāka, nekā es domāju, — mans labais skolotājs sacīja. — Uzskats, ka tās pienākums ir piešķirt vainīgajam sodu, ir ārkārtīgi nežēlīgs. Tā ir mežonība.

—   Kungs, — tiesu izpildītājs iebilda, — jūs maz pazīstat tiesu. Tā sit bez dusmām un nejūt naidu pret meiteni,'ko liek pakārt.

—   Brīnišķīgi! — mans labais skolotājs izsaucās. — Bet man labāk patiktu, ja tiesneši atzītu, ka viņi soda vainīgos aiz tīras nepieciešamības un tikai par brīdinošu mācību citiem. Tādā gadījumā viņi neprasītu vairāk par nepieciešamo. Taču, ja tiesa iedomājas, ka ar sodu atdod vainīgajam, kas tam pienākas, tad mēs redzam, cik tālu tāda laipnība var novest: tieši godīgums padara tiesnešus nepielūdzami nežēlīgus, jo nevar taču liegt cilvēkiem saņemt to, kas viņiem no mums pienākas. Tāds viedoklis, kungs, iedveš man šausmas. Neticami stingri un konsekventi to pamatojis kāds veikls filozofs, vārdā Menards *, kas pierāda, ka nesodīt noziedznieku nozīmē viņam kaitēt un ļaunprātīgi atņemt tiesības izpirkt savu vainu. Viņš apgalvo, ka Atēnu tiesneši, likdami Sokratam* iedzert velna rutka ^novārījumu, lieliski sekmējuši gudrā vīra dvēseles šķīstīšanu. Tie ir drausmīgi murgi. Es vēlētos, kaut krimināltiesa nebūtu tik pārmērīgi cēla. Lai gan tīras atriebes doma, kas parasti saistās ar noziedznieka sodīšanu, pati par sevi ir zemiska un ļauna, tomēr tā neizraisa tik drausmīgas sekas kā filozofisko spīdzinātaju nežēlīgais tikums. Pazinu Šezā kādu omulīgu buržuā, lāga vīru, kas ik vakaru sēdināja savus bērneļus sev uz ceļgaliem un stāstīja viņiem pasakas. Viņš dzīvoja priekšzīmīgi, bieži sūdzēja grēkus un lepojās ar stingru godīgumu labības tirdzniecībā, ar ko nodarbojās jau ap sešdesmit gadu vai pat ilgāk. Gadījās, ka viņa kalpone nozaga dažus dublonus, rozes dukātus un citas skaistas zelta monētas, ko viņš rūpīgi glabāja futrālī atvilktnes dibenā. Tikko pamanījis zudumu, viņš iesūdzēja kalponi, kas tika nopratināta, tiesāta un sodīta ar nāvi. Lāga vīrs, apzinādamies savas tiesības, pieprasīja, lai atdod viņarn zagles ādu, no kā viņš lika pagatavot sev bikses. Un laiku pa laikam viņš mēdza uzsist sev pa stilbiem, iesaukdamies: «Neliete! Neliete!» Meiča bija paņēmusi viņa zelta monētas, viņš paņēma tās ādu. Viņš vismaz atriebās bez filozofēšanas savā rupjajā, nežēlīgajā vientiesībā. Viņš nedomāja, ka, priecīgi uzsizdams pa savām no cilvēka ādas darinātajām biksēm, izpilda cēlu pienākumu. Tāpēc būtu labāk, ja tiesa atzītu, ka zaglis tiek pakārts aiz piesardzības, par biedinājumu citiem, nevis lai piešķirtu katram to, kas viņam pieder. Jo, saprātīgi spriežot, nevienam nepieder nekas, izņemot paša dzīvību. Iedomāties, ka mūsu pienākums dot noziedzniekam iespēju izpirkt vainu, nozīmē nonākt visnežēlīgākajā misticismā, kas ir vēl ļaunāks par kailu varmācību un vienkāršām dusmām. Jāpiezīmē, ka tiesība sodīt par zādzību pamatojas vienīgi uz spēku, nevis filozofiju. Filozofija, gluži otrādi, māca, ka viss, kas mums pieder, ir iegūts ar varu vai viltu. Un jūs taču redzat, ka tiesneši atbalsta mūsu aplaupīšanu tad, ja laupītājs ir varens. Tāpēc karalim atļauts paņemt mūsu sudraba traukus, lai sarīkotu karagājienu, kā tas notika Luija Lielā laikā: toreiz rekvizīcijas izdarīja tik rūpīgi, ka pievāca pat gultu baldahīnu bārkstis, lai dabūtu zīdā ieausto zeltu. Šis monarhs piesavinājās tiklab atsevišķu pilsoņu mantu, kā baznīcu dārgumus, un pirms divdesmit gadiem, kad teicu sprediķus Ljesas Dievmātes katedrālē, es dzirdēju kādu vecu ķesteri sūrojamies, ka nelaiķis karalis licis savākt un pārkausēt visus baznīcas dārgumus, pat ar emalju pārklātu zelta krūti, ko tur ar lielu svinīgumu reiz novietojusi princese Palatīna pēc tam, kad viņa brīnumainā kārtā bija izārstējusies no vēža. Tiesa palīdzēja valdniekam izdarīt rekvizīcijas un bargi sodīja katru, kas kaut ko paslēpa no karaļa ierēdņiem. Tātad šo mantu tiesa neuzskatīja par pilsoņu neatņemamu īpašumu.

—   Kungs, — mazais tiesu izpildītājs sacīja,

—  ierēdņi rīkojās karaļa vārdā, un, tā kā karalim pieder visas valsts bagātības, viņš var tās izlietot pēc savas patikas vai nu kara vajadzībām, vai celtniecībai, vai kādam citam nolūkam.

—   Jums taisnība, — mans labais skolotājs sacīja,

—   un tas ir noteikts spēles likumos. Tiesneši tur rīkojas kā «Zoss» spēlē, skatīdamies, kas rakstīts noteikumos. Karaļa tiesības, ko aizsarga šveicieši un visādu ieroču šķiru kareivji, tur ir ierakstītas. Bet nabaga pakārtajai kalponei nebija šveiciešu miesassargu, lai arī viņa varētu ierakstīt spēles noteikumos savas tiesības valkāt padomnieka Josa kundzes mežģines. Tas nu ir pilnīgi skaidrs.

—   Kungs, — mazais tiesu izpildītājs iebilda, — es domāju, jūs nesalīdzināsit Luiju Lielo, kas paņēma savu pavalstnieku sudraba traukus, lai samaksātu kareivjiem, ar šo radījumu, kas nozaga segautu, lai ar to greznotos.

—   Kungs, — mans labais skolotājs atbildēja,

—   daudz mazāks noziegums ir aiziet uz Rampono ar mežģiņu galvasrotu nekā gatavot karu. Bet tiesa nodrošina katram to, kas viņam pieder saskaņā ar sabiedrisko aprindu spēles likumiem, kas ir visnetaisnākā, visbezjēdzīgākā un vismazāk uzjautrinošā no visām spēlēm. Un diemžēl visi pilsoņi ir spiesti tajā piedalīties.

—  Tas ir nepieciešami, — mazais tiesu izpildītājs sacīja.

—   Tāpēc likumi ir gan derīgi, — mans labais skolotājs turpināja, — bet nav taisnīgi un nemaz nevar tādi būt, jo tiesnesis nodrošina pilsoņiem tiesības izmantot to, kas viņiem pieder, bet nešķiro īsto mantu no neīstās: tāda atšķirība nav noteikta spēles likumos, bet rakstīta dievišķās taisnības 'grāmatā, ko neviens neprot izlasīt. Vai jūs zināt stāstu par eņģeli un vientuļnieku? Kāds eņģelis nolaidās virs zemes cilvēka izskatā un svētceļnieka drēbēs. Staigādams pa Ēģipti viņš vakarā pieklauvēja pie krietna vientuļnieka durvīm, kas, noturēdams viņu par ceļavīru, piedāvāja viņam vakariņas un pasniedza vīnu zelta biķerī. Pēc tam svētais vientuļnieks atdeva viņam savu gultu unpats apgūlās uz grīdas kukurūzas salmu cisās. Kamēr viņš gulēja, debesu viesis piecēlās^ paņēma kausu, no kura bija dzēris, paslēpa to zem sava apmetņa un aizgāja. Eņģelis tā rīkojās vientuļnieka labā, nevis gribēdams kaitēt lāga vīram, kas viņu tik žēlīgi bija uzņēmis. Eņģelis zināja, ka biķeris var pazudināt svētā vīra dvēseli, jo viņš no visas sirds bija tam pieķēries, turpretī dievs vēlas, lai cilvēki mīlētu vienīgi savu kungu un pestītāju, un necieš, ka mūks pieķeras pasaulīgai mantai. Eņģelis, kam piemita dievišķā gudrība, prata atšķirt īsto mantu no neīstās. Tiesneši to neprot. Kas žina, vai padomnieka Josa kundze nepazudinās savu dvēseli mežģiņu segauta dēļ, ko kalpone viņai bija paņēmusi, bet tiesneši atkal atdeva?

— Pagaidām ir skaidrs, — mazais tiesu izpildītājs sacīja, berzēdams rokas, — ka šobrīd jau virs zemes ir par vienu nelieti mazāk.

Viņš nopurināja drupatas, kas bija uzbirušas uz drēbēm, atsveicinājās un ņipri devās projām.

XXI TIESA

(Turpinājums )

Pievērsdamies man, mans labais skolotājs turpināja:

— Es atstāstīju notikumu ar eņģeli un vientuļnieku tikai tāpēc, lai parādītu, kāds bezdibenis šķir garīgo no laicīgā. Cilvēku tiesa nodarbojas vienīgi ar visu laicīgo, un šai zemajā sfērā diži principi nav piemērojami. Visnežēlīgākais apvainojums mūsu pestītājam Jēzum Kristum ir nolikt viņa tēlu tiesas zālēs, kur tiesneši attaisno farizejus, kas sita viņu krustā, un notiesā Madaļu, kuru viņš piecēla ar savām dievišķajām rokām. Ko lai viņš, taisnais, dara šo cilvēku vidū, kas, pat ja gribētu, nevarētu būt taisnīgi, jo viņu nožēlojamais pienākums ir apsvērt savu tuvāku rīcību nevis pēc būtības, bet vienīgi no sabiedrības interešu viedokļa, citiem vārdiem, vadoties no visa tā savtīguma, skopuma, maldiem un ļaunuma, kas veido pilsētas un valstis un ko viņiakli sarga? Sverot pārkāpumu smagumu, viņi tam pievieno arī bailes un dusmas, ko tas iedveš gļēvajam pūlim. Un tas viss ir rakstīts viņu grāmatā, un sensenais teksts un nedzīvais likuma burts aizstāj viņiem saprātu, sirdi un dzīvu garu. Un visi šie priekšraksti, no kuriem daži cēlušies vēl kaunpilnajos Bizantijas Teodoras * laikos, ir vienās domās tikai par to, ka jāsaglabā viss — kā tikumi, tā netikumi, kas pieder šai pasaulei, kura negrib mainīties. Vaina pati par sevi likumu acīs ir tik nenozīmīga, bet ārējie apstākļi tik svarīgi, ka viena un tā pati rīcība, būdama vienā gadījumā likumīga, citā gadījumā kļūst nepiedodama; piemēram, pliķis, ko viens cilvēks iecērt otram, tiek uzskatīts par uzbudinājuma izpausmi, ja pļaukātājs ir parastais pilsonis, turpretī, ja tā rīkojas kareivis, tad tas jau ir noziegums, par ko soda ar nāvi. Šis vēl joprojām pastāvošais barbarisms kļūs nākotnē par mūsu kauna traipu. Mums tas nenāk ne prātā, taču cilvēki reiz jautās, kas mēs esam bijuši par mežoņiem, sodīdami ar augstāko soda mēru cēlu dusmu dedzību, kad tās uzbango jaunekļa asinīs, kurš ar likumu pakļauts kara briesmām un derdzīgai kazarmu dzīvei. Un ir taču skaidrs: ja patiešām tiktu spriesta taisnīga tiesa, tad mums nebūtu divi kodeksi, viens militārais, otrs civilais. Militārais kodekss, kas tiek piemērots gandrīz ik dienas, paredz ārkārtīgi nežēlīgus soda mērus, un, ja ļaudis kādreiz kļūs civilizēti, viņi negribēs ticēt, ka agrāk miera laika apstākļos pastāvējušas lauka kara tiesas, kas ar cilvēka nāvi atrieba kaprāļa un seržantu aizskarto diženumu. Viņi negribēs ticēt, ka nelaimīgie kareivji nošauti pēc likuma panta «par bēgšanu no ienaidnieka» tādās ekspedīcijās, kurās Francijas valdība neatzina karojošās puses. Jābrīnās, ka tādu nežēlību pieļauj kristīgās tautas, kas godā svēto Sebastjanu*, dumpīgo karotāju, un Tēbu leģiona * mocekļus, kuri iemantoja slavu tikai tāpēc, ka, atteikdamies karot pret bagodiem *, dabūja izjust lauka kara tiesas bargumu. Bet nerunāsim vairs par to, kā sprieda tiesu zobena varoņi, kam pēc dieva dēla pareģojuma reiz pienāks gals, un pievērsīsimies atkal civilajai tiesai.

Tās tiesneši neiedziļinās nodarījumā pēc būtības un nelasa cilvēku sirdīs; tāpēc viņu taisnīgās tiesas spriešana ir rupja un pavirša. Viņi neievēro pat ārējo, šķietamo taisnīgumu, uz ko balstās likuma panti. Viņi ir cilvēki, tas nozīmē — viņi ir vāji un pērkami, pret varenajiem vēlīgi, pret mazajiem ļaudīm — nežēlīgi. Ar saviem spriedumiem viņi leģitimē visbriesmīgākās sociālās netaisnības, un grūti dažkārt atšķirt, kad tiesnešu objektivitātes trūkumam par iemeslu ir viņu pašu zemiskums, kad — izpildāmais amats, kas uzliek par pienākumu balstīt valsti un visu, kas tajā labs vai ļauns, rūpēties par sabiedrisko parašu saglabāšanu, vienalga, vai tās būtu krietnas vai necienīgas, un līdz ar pilsoņu tiesībām aizsargāt monarha patvaļības, nemaz nerunājot par smieklīgajiem un nežēlīgajiem aizspriedumiem, kas zem Burbonu lilijām atraduši neaizskaramu patvērumu.

Visstingrākais un taisnākais tiesnesis tieši savas neuzpērkamlbas dēļ dažkārt pasludina tikpat satriecošus un varbūt vēl necilvēciskākus spriedumus nekā tiesnesis, kas pārkāpj likumu, un, taisnību sakot, es patiešām nezinu, no kura baidīties vairāk: vai no tiesneša, kam dvēseles vietā ir likuma burts, vai no tāda tiesneša, kas, dodams vaļu savām vēl atlikušajām jūtām, sagroza likumus. Viens mani upurēs savam interesēm vai kaislībām, otrs aukstasinīgi ziedos likuma pantam.

Turklāt jāpiezīmē, ka tiesnesis pēc sava amata pienākuma aizsargā nevis jaunus aizspriedumus, kam mēs visi vairāk vai mazāk esam pakļauti, bet gan vecus aizspriedumus, kas likumos vēl ir saglabājušies, lai gan sen jau izzuduši mūsu apziņā un parašās. Un nav neviena kaut cik domājoša un neatkarīga prāta, kas neatskārstu, cik daudz kas likumos ir novecojies, vienīgi tiesnesim nav tiesības to apjaust.

Bet es runāju tā, it kā likumi, lai cik tie būtu rupji un barbariski, tai pašā laikā būtu vismaz skaidri un noteikti. Taču arī šai ziņā vēl daudz kā trūkst. Zintnieka melnā grāmata šķiet vieglāk saprotama nekā daudzi panti mūsu likumu krājumos un parašu tiesībās. Likumu iztulkošanas grūtības veicināja visdažādāko tiesas instanču nodibināšanu, un valda uzskats, ka to, ko nav sapratis miertiesnesis, noskaidros kungi parlamentā. Tomēr tā ir pārāk augsta prasība pieciem vīriem sarkanās mantijās un četrstūrainās cepurēs, jo pat pēc Veni Creaior noskaitīšanas viņi paliek maldu varā, un labāk jau ir atzīt, ka visaugstākā instance pasludina galīgu spriedumu vienīgi tā iemesla dēļ, ka citās instancēs lieta jau izskatīta un tālāk nav kur iet. Tā domā arī monarhs, jo karaļa tiesa ir augstāka par parlamentu.

XXII TIESA

(Turpinājums un beigas)

Mans labais skolotājs skumīgi vēroja upes straumi kā šās pasaules simbolu, kur viss plūst un nekas nemainās.

Kādu laiku viņš ļāvās domām, tad klusākā balsī turpināja:

— Mani, dēls, pagalam samulsina jau tikai tas vien, ka nevienam citam kā tiesnešiem vjzdots izspriest taisnību. Nav šaubu, ka viņi centīsies pasludināt par vainīgu to, kuru jau pašā sākuma turējuši aizdomās. Uz to mudina amata brālības gars, kas tiesnešu kārtai ir ļoti spēcīgs. Mēs redzam, ka visā prāvas gaitā viņi atvaira aizstāvību kā traucējošu līdz tam brīdim, kad apsūdzība ir pilnīgi sagatavojusies, apbruņojusies ar visu nepieciešamo un galu galā ar dažādiem viltīgiem paņēmieniem ieguvusi daiļās Minervas izskatu. Jau pats amata raksturs liek viņiem ikvienā apsūdzētajā saskatīt vainīgo, un viņu cītība tik ļoti biedē dažas Eiropas tautas, ka lielākās prāvās tās pievieno tiesnešu sastāvam vēl desmit pēc lozes izraudzītu pilsoņu. Tā nu iznāk, ka nejaušība ar visu savu aklumu spēj labāk aizsargāt apsūdzēto dzīvību un brīvību nekā augsti attīstītā tiesnešu apziņa. Taisnība gan, šie ar lozēšanu izvēlētie zvērinātie no pilsoņu vidus netiek pielaisti prāvas izskatīšanā un redz tikai tās svinīgo ceremoniālu. Tāpat ir taisnība, ka zvērinātie, kas nepārzina likumus, nav aicināti tos piemērot, bet tikai ar vienu vienīgu vārdu izlemt, vai ir vai nav pamats tos piemerot. Runā, ka zvērināto tiesas spriedumi dažkārt esot pavisam aplami, taču tautas, kas nodibinājušas tādas tiesas, turas pie tām kā pie sava veida ļoti dārgas drošības. Gribētos tam ticēt. Un es saprotu, ka cilvēki atzīst šos spriedumus, kuri var gan būt bezjēdzīgi un nežēlīgi, bet par kuru aplamību un cietsirdību nevar, tā sakot, nevienu vainot. Mēs paciešam netaisnību, kad tā ir tik ļoti nesakarīga, ka izliekas netīša.

Mazais tiesu izpildītājs, kas ir visai augstās domās par tiesas spriešanu, izteica šaubas, vai tikai es neesot laupītāju un slepkavu pusē. Gluži otrādi, es tik ļoti nosodu laupīšanas un slepkavības, ka nespēju tās paciest pat ar likumu legalizētā formā, un man ir sāpīgi apzināties, ka, spriežot sodu zagļiem un slepkavām, tiesneši nav varējuši izdomāt neko labāku ka rīkoties pēc viņu parauga, jo, vaļsirdīgi runājot, Iesmagriezi, mans dēls, vai tad soda nauda un nāves sods būtībā nav tāda pati zādzība un slepkavība, tikai izdarīta ar cildenu precizitāti? Un vai jūs neredzat, ka, par spīti lepnajam ceremoniālam, mūsu tiesas spriešanai ir kaunpilns mērķis: atmaksāt ļaunu ar ļaunu, nelaimi ar nelaimi un — it kā līdzsvara un simetrijas labad — divkāršot pārkāpumu un noziegumu skaitu? Arī pēc tādiem principiem spriežot tiesu, ir iespējams izrādīt zināmu godīgumu un nesavtību, iespējams ņemt par piemēru kā TOpitālu *, tā Džefrīzu *, un es pats pazīstu kādu samērā godīgu tiesnesi. Taču iesāku ar pašiem pamatiem tāpēc, ka gribēju parādīt, kādi būtībā ir šie iestādījumi, kuru diženumu rada vienīgi tiesnešu lepnība un tautas bailes; gribēju parādīt, cik necili ir mūsu kodeksi, ko tiesneši liek mums godāt, bet kas patiesībā nav nekas cits kā dažnedažādu negodīgu paņēmienu dīvains kopojums.

Ak vai! Likumus izdomājis cilvēks, tālab to izcelsme ir tumša un nožēlojama. To pamatā visbiežāk ir nejaušība. Zināšanu trūkums, māņticība, monarha uzpūtība, likumdevēja pašlabuma intereses, untums un iedoma radījuši plašos likumu krājumus, kas tiek celti jo lielākā godā, jo mazāk tie kļūst saprotami. Neskaidrība, ko vēl palielina likumu tulki, piešķir tiem seno orākulu varenumu. Ik brīdi es dzirdu runājam un katru dienu lasu avīzēs, ka tagad mūsu likumus nosakot konkrēti apstākli un gadījumi. Tā var spriest vienīgi tuvredzīgie, kas nesaskata mūsdienu likumdošanā sensena paraduma turpinājumu un nesaprot, ka likumus visos laikos diktējusi nejaušība. Dzird arī sūdzamies par to, ka mūsu likumdevēji pastāvīgi pieļaujot neskaidrības un pretrunas. Un neviens neievēro, ka viņu priekšteči ir bijuši tieši tikpat aprobežoti un juceklīgi.

Patiesību sakot, Iesmagriezi, mans dēls, likumi ir labi vai slikti ne tik daudz paši par sevi kā atkarā no tā, kā tiek pielietoti, un viens otrs ļoti netaisnīgs priekšraksts nenodara ļaunuma, ja tiesnesis to nepiemēro. Paradumi ir stiprāki par likumiem. Laipnība un gara labvēlība ir vienīgie pretlīdzekļi, ko būtu sapratīgi lietot pret likumu barbarismu. Jo labot likumus ar likumiem ir pārāk lēns un nedrošs ceļš. Vienīgi gadsimti var noārdīt to, kas gadsimtu gaita radīts. Un maz gan ticams, ka reiz kāds franču Numa * satiks Kompjenas mežā vai Fonteneblo klinšu pakājē otru nimfu Egeriju, kas viņam nodiktēs gudrus un taisnus likumus.

Mans labais skolotājs ilgi raudzījās uz pakalniem, kas zilgmoja pie apvaršņa. Viņš izskatījās nopietns un skumjš. Tad, maigi uzlikdams roku man uz pleca, viņš ierunājās tik sirsnīga balsī, ka jutos aizkustināts līdz dvēseles dziļumiem. Viņš sacīja:

— Iesmagriezi, mans dēls, jūs redzat, ka pēkšņi esmu kļuvis nedrošs un apjucis, es saku stomīties un apstulbstu, iedomājoties vien, ka būtu jālabo viss, ko es atzīstu par neciešamu. Tikai neuzskatiet to par gara bailibu: nekas nespēj samulsināt manu drosmīgo domu. Bet iegaumējiet, mans dēls, ko jums teikšu. Ar prātu atklatas patiesības paliek neauglīgas. Vienīgi sirds spēj darīt sapņus auglīgus. Tā dāvā dzīvību visam, ko mīl. Vienīgi jūtas sēj pasaulē visa labā sēklas. Prātam nav tik daudz spēka. Un atzīstos, ka līdz šim, kritizējot likumus un tikumus, esmu par daudz balstījies uz pratu. Tāpēc arī mana kritika nenesīs nekādus augļus, tā nokaltīs kā aprīļa salnas skarts koks. Lai kalpotu cilvēkiem, jāatbrīvojas no prāta kā liekas nastas un jāpaceļas uz entuziasma spārniem. Tas, kas prāto, augstumos nekad neuzlidos.

PASKAIDROJUMI

7. Ipp.

Rozenkreiceri — slepenas reliģiski mistiskas biedrības locekļi, kuri par savu simbolu bija izvēlējušies rozi un krustu (vācu «Rose» un «Kreuz»). XVIII gadsimteni rozenkreiceru kustība guva plašu atbalstu brīvmūrnieku aprindas.

Kabalistika jeb kabala — viduslaicīga mistiska mācība par pasauli un pārdabiskiem spēkiem, ko iespējams pakļaut cilvēka gribai ar maģijas palīdzību.

8.  Ipp.

…abats Rolēna kungs. — Saris Rolens (1661.—1741.), franču humānists un vēsturnieks, Parīzes universitātes rektors.

Jansenisms — holandiešu teologa Kornēlija Jansena (1585.— 1638.) sludinātā mācība, kas izvērtās par katolicismam opozicionāru reliģiski tikumisku kustību.

Auls Gclijs (II gs.) — romiešu rakstnieks. Viņa «Atikas naktis» («Noctes Atticae») divdesmit sējumos ietver vērtīgas piezīmes par seno literatūru un civilizāciju.

Apulejs — ievērojamākais II gs. rakstnieks romiešu literatūrā. Viņa galvenais darbs «Pārvērtības» jeb «Zelta ēzelis» tulkots arī latviešu valodā.

12. TOC \o "1-3" \h \z Ipp.

… nelaiķis karalis Romas ķeizara tērpā … — domāts Luijs XIV (1638,— 1715i).

13. Ipp.

Teokrits — grieķu dzejnieks III gs. p. m. ē., idilles meistars.

14. Ipp.

Sv. Franciska likums — nabadzības svētsolijums, kas bija jādod, iestājoties franciskāņu mūku ordenī.

15.Ipp.

Vensans Vuatirs (1598.—1648.) — franču rakstnieks, Rambuijē salona pastāvīgais apmeklētājs, Franču Akadēmijas loceklis.

Balzaks, šeit domāts Gēzs de (1594.—1654.) — franču rakst-

nieks, kurš, tāpat kā Vuatirs, bija Franču Akadēmijas loceklis un veicināja franču valodas attīstību.

16. Ipp.

Anakreonts — grieķu dzejnieks, dzimis Teosā 560. g. p. m. ē.

Gijoms Sotjē (1639.—1720.) — franču dzejnieks, anakreontisku dziesmu autors.

Jākobus — franču vārda «2aks» latinizēta forma.

Sv. Ko/na (jeb Kozma) — kristīgais moceklis Romas imperatora Diokletiana laika ap 287. g.

17. Ipp.

Eugens — gailu retors, kas 392. g. kļuva par Romas imperatoru.

19. Ipp.

Hipolits un Bellerofonts — grieķu mitoloģijas varoņi.

Hipolitu, Tēzeja dēlu, iemīlējusi viņa pamāte Fedra. Kad Hipolits atraida tās mīlestību, Fedra atriebjas.

Bellerofontu, Glauka dēlu, atraidītas mīlestības dēļ pazudina Tīrintas valdnieka Proita sieva Anteja.

Sociniāņi — itāliešu protestanta Socini (1525.—1604.) mācības piekritēji.

20. Ipp.

Ulrihs fon Hutens (1488.—1523.) — vācu humānists, kas vērsās pret viduslaiku tumsonību, viens no satīras «Tumšu ļautiņu vēstules» autoriem.

Dēmostens (IV gs. p. m. ē.) — ievērojamākais Atēnu orators, pazīstams ar savām dedzīgajām runām pret Maķedonijas karali Filipu.

Armidas ārija — ārija no Gluka (1714.—1787.) operas «Armida».

21. Ipp.

Boēcijs (480.—524.) — romiešu filozofs, valstsvīrs un dzejnieks, ko karalis Teodorihs uz nepatiesu aizdomu pamata lika ieslodzīt Pavijas cietumā, kur Boēcijs uzrakstīja savu slaveno darbu «Filozofijas mierinājumi» («De consolatione philosophiae»),

Kasiodors (485.—578.) — romiešu rakstnieks un vēsturnieks.

… Svēto Nevainīgo kapsētā atvēru skrīvera kiosku… — Par Svēto Nevainīgo kapsētu Parīzē sauc senu kapsētu ar baznīcu, strūklaku un tirgu. Kapsēta pastāvēja no 1186. gada līdz 1786. gadam. Vienā no tās četrām galerijām bija iekārtots tirdziņš.

Epiktēts (50.—138.) — romiešu filozofs stoiķis.

Pirons (360.—270. p. m. ē.) — sengrieķu filozofs skeptiķis.

22. Ipp.

Alēns Renē Lesāžs (1668,—1747.) — franču romānists un ko-

mediju rakstnieks. Viga romāns «Santiljanas Zila Blasa piedzīvojumi» tulkots arī latviešu valodā.

Su. Basilijs — baznīcas tēvs, kas dzīvoja IV gs., savās «Homilijas» nenoliedz antīkās literatūras vērtības.

23. lpp.

Zenons (IV gs. beigās p. m. ē.) — grieķu filozofs, stoicisma nodibinātājs.

28. lpp.

Olivs — personāžs franču mistērijās; parasti lielībnieks un balamute.

Frontēns — atjautīgs, bezkaunīgs sulainis senajās franču komēdijās (Lesāža «Tirkarē»).

29. lpp.

Anri Estjens (1531.—1598.) — franču valodnieks hellēnists.

30. lpp.

Denārijs — sena naudas vienība.

32. lpp.

Publijs Sirs (1. gs. p. m. ē.) — izglītots sīriešu vergs, kas, atvests uz Romu un atlaists brīvē, nodevies rakstniecībai.

33. lpp.

Kardano (1501.—1576.) — itāliešu matemātiķis un filozofs, kas atradis trešās pakāpes vienādojumu atrisinājumu.

35. lpp.

Inkubi — pēc alķīmiķu uzskatiem, vīriešu dzimuma dēmoni; sukubi — sieviešu dzimuma dēmoni.

Triumfējošā baznica — t. s. debesu slavā celtās kristīgo dvēseles (atšķirībā no «karojošās baznīcas», pie kuras pieder ticīgie zemes virsū).

Platons (427,—347.) — sengrieķu filozofs ideālists, Sokrāta māceklis.

Marks Tulijs Cicerons (106.—43. p. m. ē.) — romiešu valstsvīrs, rakstnieks un orators.

«Scipiona sapnis» — fragments no Cicerona apcerējuma «Par valsti».

Hermess Trismegists — pēc nostāstiem, ievērojams senatnes mags, ko uzskatīja par zinātnes un mākslas radītāju un alķīmijas nodibinātāju. «Trismegists» (tulkojumā «Trīskārt lielais») — ēģiptiešu dieva Tota grieķu nosaukums. Hermesu Trismegistu senatnē dēvēja par «Smaragda plāksnītes» autoru. Ēģiptiešu kapenēs tika atrasts priestera gredzens ar noslēpumainām zīmēm aprakstītu smaragda plāksnīti. Vēlāk viduslaiku alķīmiķi noslepumainajas zīmēs redzēja alegorisku filozofu akmens aprakstu.

37. lpp.

Klements Aleksandrietis (ap 160.—-220.) — viens no «baznīcas tēviem», kristiānisma apoloģēts. Viņa galvenajam sacerējumam ir trīs daļas: pirmā daļa — «Aicinājuma runa grieķiem», otrā daļa — «Vadonis», trešā daļa — «Stromata» («Raibais paklājs»).

39. lpp.

Deikalions — pēc grieķu mitoloģijas, Prometeja dēls, kas ar savu sievu Pirru milzu šķirstā izglābās no plūdiem, kuros Zevs bija nolēmis iznīcināt cilvēku dzimumu. Pēc tam no akmeņiem, ko Deikalions meta atmuguriski pār galvu, radās vīrieši, bet no akmeņiem, ko meta Pirra, radās sievietes. Tāpēc par Deikaliona dēliem mēdz saukt nākamās cilvēku audzes.

40. lpp.

Tuskula — sena Itālijas pilsēta Romas tuvumā (tagadējā Fraskati), kur Cicerons uzrakstīja savu filozofisko traktātu «Tuskulas sarunas».

41. lpp.

Fabijs Kvintiliāns (35.—95.) — romiešu daiļrunas skolotājs.

42. lpp.

Izida — ēģiptiešu auglības dieve (saukta Tsita jeb Sita).

Demiurgs — dieva — pasaules radītāja nosaukums platonisma filozofijā (no grieķu «demiurgos» — «pasaules radītājs»).

Enoka grāmata — viena no apokrifiskajām bībeles grāmatām, ko it kā vēl pirms leģendārā «Bābeles torņa celšanas» esot sarakstījis kāds patriarhs Enoks.

43. lpp.

Tota grāmatas — četrdesmit divas «svētās grāmatas», ko uzskatīja par senēģiptiešu dieva Tota sacerējumu.

45. lpp.

Kritons — (no grieķu «krito» — «tiesāju») tiesātājs jeb tiesnesis.

Lords Verulems — domāts Frensiss Bēkons de Verulems (1561.—1626.), ievērojamais angļu filozofs, jaunāko laiku empīrisko zinātņu ciltstēvs, kura galvenie darbi «Jaunais organons» (atšķirībā no Aristoteļa «Organona») un «Par principiem un pirmsākumiem» stipri ietekmēja vēlākos filozofus materiālistus. Bēkons tika atcelts no kanclera amata par kukuļņemšanu.

48. lpp.

Lukulls — romiešu ģenerālis (dzīv. I gs. p. m. ē.), izdaudzināts savas izsmalcinātības dēļ.

Vitellijs (15.—69.) — Romas imperators, kas gan valdīja tikai astoņus mēnešus (69. gadā), bet kļuva slavens ar savu gardēdību un nežēlīgumu.

Lambērs un Liii — franču komponisti.

Mišels Lambērs (1610.—1696.), pazīstams galma melodiju komponists, bija karaļa mūzikas zāles vadītājs, dziedašanas skolotājs

Zans Batists Lilī (1632.—1687.) dzimis Florencē, taču lielāko mūža daļu nodzīvojis Francijā, darbodamies kā vijolnieks un korn ponists. Lilī uzskata par franču operas rādītāju (operas «Alcests», «Mīlas uzvara», mūzika Moljēra komēdijām).

52. Ipp.

Vergilija apdziedātais Elisija saules dārzs — pēc grieķu mitoloģijas, svētlaimīgo mājoklis mirušo valstī, par ko stāsta Vergilijs «Eneidas» IV grāmatā.

Bodlē bibliotēka — angļu diplomāta Tomasa Bodlē (1545 —1613.) dibinātā Oksfordas bibliotēka.

Ambrosija bibliotēka — Milānas bibliotēka, ko 1609. g. nodibināja kardināls Frederiks Boromē un kur, starp citu, glabājas kāds Vergilija manuskripts ar Petrarkas piezīmēm.

53. Ipp.

Peiresks (1580.—1637.) — franču astronoms.

Gnostiska — gnostiķi bija reliģiski filozofiskas strāvas pārstāvji kristiānisma pirmajos gadsimtos. Viņi uzskatīja, ka visas garīgās būtnes radušas no dievības emanacijas ceļā un, būdami nikni materialisma ienaidnieki, lepojas ar iedomātu transcendentālā dieva pazīšanu.

Oikutneniska — kopēja (no grieķu valodas «oikumena» — to pasaules apgabalu kopums, ko apdzīvo cilvēki).

54. Ipp.

Zositna Panopolietis (III gs. beigās, IV gs. sākumā) — aleksandriešu zinātnieks (dzimis Panopoles pilsētā Ēģiptē), ko sava laikā uzskatīja par vienu no alķīmijas dibinātājiem.

Serapids — ēģiptiešu dievs. Serapida templis Aleksandrijā bija tā laika zinību centrs.

Teodosijs — Romas imperators (379.—395.), kas Joti sekmēja kristiānisma uzvaru un ko baznīcas varas tāpēc nosauca par Lielo.

59. Ipp.

Leandrs — tēls itāliešu komēdijās, jauna, švītīga mīlētāja tips.

63. Ipp.

Spaģiriskā māksla — sens alķīmijas nosaukums.

…neesmu atradis telemu… — Sai gadījumā — «sastapšanās vietu». Rablē romānā «Gargantiā un Pantagriels» tēlota Telernas abatija, sava veida laicīga kopiena, kur vīrieši un sievietes cenšas vairot pasaulē laimi un prieku.

64. Ipp.

Ahillejs un Tersits — tēli Homēra poēmā «īliada»; Ahillcjs — varonis, Tersits — Ahillejam naidīgs bezkauņa un gļēvulis.

66. lpp.

Olimpiodors (VI gs.) — aleksandriešu zinātnieks, filozofs jaunplatoniķis.

Fotijs (820.—897.) — Konstantinopoles patriarhs, literatūrvēsturisku apcerējumu autors. Tie apvienoti krājumā ar nosaukumu «Bibliotēka», kas ir viduslaiku ievērojamākais literatūrvēstures darbs.

Manetons (III gs. p. m. ē.) — ēģiptiešu priesteris un vēsturnieks.

67. lpp.

Vosijs (1577.—1649.) — holandiešu zinātnieks.

Mandragora — augs ar sazarotu sakni, kas atgādina cilvēka ķermeni. Mandragorai viduslaikos piedēvēja maģiskas īpašības, un no tās pagatavoja dažādus uzlējumus (arī tā saukto mīlas dziru), ko lietoja burvestībām.

69. lpp.

Filons Jūdass — grieķu filozofs, dzīvoja ap 20. g. p. m. ē.

Avicenna (980.—1037.) — īstajā vārdā Ibn Sina Abu-Ali, tadžiku filozofs un mediķis. Viņa enciklopēdisko zināšanu dēļ laikabiedri viņu pamatoti salīdzināja ar Aristoteli. Ibn Šinas galvenie darbi — «Dziedniecības grāmata» (arābu valodā) un «Zināšanu grāmata» (tadžiku valodā). Ibn Šinas darbs «Medicīnas kanons» tika tulkots latīņu valodā un līdz pat XVII gs. bija galvenā zinātniskā medicīnas mācības grāmata Eiropā.

Raitnons Lils (1235.—1315.) — Katalonijas rakstnieks, alķīmiķis.

Piko della Mirandolla (1463.—1494.) — itāliešu zinātnieks, filozofs un teologs.

Reihlins (1455.—1522.) — Humānistiskās kustības dalībnieks Vācijā.

Roberts Flids, saukts arī Robertus de Fluktibuss (1574.—1637.) — angļu ārsts, filozofisku apcerējumu autors.

Henrijs Mors (1614.—1687.) — angļu filozofs.

Mashora, Mišna — jūdu tikumiska un reliģiska satura grāmatas, kas ietilpst «Talmudā».

70. lpp.

Zets — pēc bībeles, Ādama un Ievas trešais dēls.

71. lpp.

Jozefs Flavijs (I gs.) — jūdu vesturnieks.

77. lpp.

Aristarks Samosietis (III gs. p. m. ē.) — grieķu astronoms, kam pirmajam radās doma par to, ka zeme griežas ap savu asi un sauli. Tāpēc viņu apsūdzēja «par dievu miera traucēšanu».

78. Ipp.

Erasms Roterdamietis (1467.—1536.) — viens no lielākajiem sava laika humānistiem. Galvenie darbi — «Draudzīgās sarunas» («Colloquia familiaria»), kur filozofiski morālos apcerējumos atspoguļojas laikmeta seja, un satīra «Muļķibas slavinājums» («Stultitiae ļaus»).

Tirnebs (īstajā vārdā Adriens Tirnebī, 1512.—1565.) — franču humānists.

Zozefs Zists Skaligers (1540.—1609.) — itāliešu filologs, Tirneba skolnieks,. protestants.

Kesnels (1634.—1718.) — franču teologs jansenists.

Bosiē (1627.—1704.) — franču prclāts, rakstnieks un sprediķotājs, kas atbalstīja Luija XIV politiku reliģijā un kritizēja protestantus.

Antinojs — teiksmaini skaists grieķu jauneklis, Romas imperatora Adriana (I—II) vergs un mīlulis. Daudzi senie tēlnieki atveidojuši viņa skaistumu skulptūrā.

Parabēra kundze (1698.—1723.) — marķīze Marija Madlēna de Parabēra, savā laikā izdaudzināta skaistule, franču prinča reģenta Filipa Orleānieša mīļākā.

Dēmokrits (460.—370. p. m. ē.) — izcils sengrieķu filozofs materiālists, viens no atomistiskās teorijas dibinātājiem. Pēc viņa mācības, dvēsele sastāv no ugunīgiem, lodveidīgiem, kustīgiem atomiem.

80. Ipp.

Renē Dekarts (1596.—1650.) — ievērojams franču filozofs un zinātnieks.

85. Ipp.

Hesiods (850. g. p. m. ē.) — grieķu dzejnieks, sacerējis poēmu «Teogonija», kur tēlota dievu izcelšanās.

Pitagors (580.—500. p. m. ē.) — sengrieķu filozofs un matemātiķis.

Aleksandrs Lielais (356.—323. p. m. ē.) — Maķedonijas karalis, Filipa II un Olimpijas dēls.-

Scipions Afrikānietis (235.—183. p. m. ē.) — romiešu karavadonis puniešu karā, Hanibala uzvarētājs.

Aristomens Mesēnietis (VII gs. p. m. ē.) — mesēniešu karavadonis, kļuvis slavens cīņās pret spartiešiem.

Porfirs (233.—304.) — aleksandriešu skolas filozofs.

Juliāns (331.—363.) — Romas imperators, kas mēģina atcelt kristietismu kā valsts reliģiju.

Konstantīns Atkritējs (274.—337.) — Romas imperators, kas atzina kristietismu par valsts reliģiju.

86. Ipp.

Marlēns Burvis — gailu leģendās un Artura ciklā bieži minēts zinātnieks.

Akvinas Toms (1225—1274.) — kristiešu teologs un filozofs sholastiķis.

Paracelzs (īstajā vārdā Teofrasts Bombasts fon Hoenheims, 1493.—1541.) — šveiciešu mediķis un alķīmiķis, hermētiskās medicīnas nodibinātājs.

Vari Helmonts (1577,—1644.) — beļģu ķīmiķis un mediķis.

90. Ipp.

Fotijs, Olitnpiodors — skat. piezīmi 66. Ipp.

Vosijs — skat. piezīmi 67. Ipp.

Ipp.

…liek iespundēt patversmē… — Domāta «Patversme paklīdušām sievietēm», citiem vārdiem, sieviešu cietums, kas nodibināts Parīzē 1684. gadā.

Ajants — grieķu varonis Trojas karā, Salamīnas valdnieka Telamona dēls. kam izcēlās strīds ar Odiseju par Ahillcja bruņām. Atēnai Palladai ar viltu palīdzot, uzvar Odisejs. Ajants nolemj atriebties, bet Atēna uzsuta viņam ārprātu, un Ajants tumsā uzbrūk vēršu baram, noturēdams tos par grieķiem.

Ipp.

Marks Manilijs — latīņu dzejnieks Augusta laikā, brīvlaists sīriešu vergs, kura poēma «Astronomija» īstenībā ir dzejas formā uzrakstīts astroloģisks traktāts.

Meness — pēc nostāstiem, pirmais Ēģiptes valdnieks.

105. Ipp.

Pēteris jeb Kefass. — Kristus esot savam māceklim devis vārdu «Kefass», kas nozīmē «akmens, klints». Sīriešu «Kefass» (grieķu «Pctros», latīņu «Petrus») atbilst latviešu vārdam «Pēteris». Pēc evaņģēlija leģendas, apustulis Pēteris esot pirmais atzinis Kristu, tāpēē Jēzus Kristus viņam teicis: «Tu, Pēter, esi klints, un uz šās klints es celšu savu baznīcu.» Taču Kristus arī paredzējis, ka Pēteris viņu noliegs: «Pirms gailis divreiz dziedās, tu mani trīsreiz noliegsi.» Vēlāk Pēteris esot rūgti nožēlojis savu rīcību, un Kristus, augšāmcēlies no miroņiem, viņam piedod.

107.                Ipp.

Galateja — nereīda (jūras nimfa) grieķu mitoloģijā, ciklopa Polifēma iemīļotā.

108.                Ipp.

Transsubstanciācija — kristiešu t. s. dievgalda mistērija, kad ar priestera vārdiem vīns un oblāta it kā parvēršas par Kristus asinīm un miesu.

109. lpp.

… Mardakajus ir (adas Esteres tēvocis… — Pēc bībeles leģendas, Estere ir skaista jiīdiete, Mardakajus brāļameita, ko izraudzījies par sievu peršu valdnieks Aāsverus. Kad Aāsverus ministrs Amans grib iznīcināt jiīdu tautu, Estere panāk savu tautiešu apžēlošanu.

Epiktēts — skat. piezīmi 21. lpp.

114.                lpp.

… esmu piedalījies karā par Spānijas mantojumu… — domāts franču-spāņu karš (1701,—1704.), ko uzsāka Luijs XIV un kas beidzās neveiksmīgi; franču pulkus Itālijā komandēja maršals Vilars.

115.                lpp.

Abats Suazi (1644.—1724.) — franču rakstnieks; viņš patiešām līdz 30 gadu vecumam valkājis sieviešu drānas.

117.                lpp.

… jūs esat jokdaris sofists … — šeit domāts «maldu filozofs», kas ar nodomu izvēlas mānīgus argumentus.

De Fontenella kungs (Bernārs Fontenells, 1657.—1757.) — franču rakstnieks, Zinātņu akadēmijas pastāvīgais sekretārs, darba «Sarunas par pasauļu daudzumu» autors.

Sv. Anzelms (1033.—no9.) — Kenterberijas arhibīskaps.

Apokalipse (no grieķu «apokalipsis» — «atklāsme») — Jaunās derības daļa, t. s. Jāņa parādīšanās grainata, kur tēlotas posta ainas, ko pieredzēs pasaule pirms t. s. Antikrista atnākšanas.

118.                lpp.

Adoniss — pēc mitoloģijas, brīnum skaists feniķiešu jauneklis, Afrodītes iemīļotais.

Diāna — romiešu meža un medību dieve.

119. lpp.

Eliens (II gs. beigās) — grieķu kompilators, sofists, retorikas skolotājs.

122. lpp.

Polibijs (II gs. p. m. ē.) — grieķu vēsturnieks.

131. lpp.

Kārlis Septītais (1403,—1461.) — Francijas karalis no 1422. gada līdz 1461. gadam, Kārļa V dēls.

Agnese Sorela — Kārļa VII favorīte,'saukta par Daiļo dāmu.

Nikols Zils (miris 1503. g.) — franču hronists.

Etjens Paskjē (1529,—1615.) — franču vēsturnieks.

Anri de Valuā (1603—1676.) — franču vēsturnieks.

* 137. lpp.

Rieta — pilsēta Francijā, Valeriana kalna piekājē.

139. lpp.

… lāstu, ar ko pravietis Eliza nolādēja bezkaunīgos palaidņa bērnus. — Pēc bībeles nostāsta, pravietis Eliza, dodamies uz Beteli, nolādējis puikas, kuri viņu mēdījuši un saukājuši par plikgalvi. No meža iznākuši divi lāči un saplosījuši četrdesmit divus bērnus.

Baruks — pēc bībeles nostāstiem, pravieša Jeremijas skolnieks.

Ecekiēls — pravietis, kura vārdā nosaukta viena no Vecās derības grāmatām.

141. lpp.

Spinoza (1632.—1677.) — izcils holandiešu filozofs materiālists un ateists. Par reliģijas kritiku ebreju kopiena viņu 1656. g. noladeja un padzina.

143.                lpp.

Pjers Beils (1647,—1706.) — franču publicists un filozofs, kura galvenais darbs «Vēsturiska un kritiska vārdnīca» ievada XVIII gs. brīvdomību.

144.                lpp.

Ķrevjē (2ans Batists, 1693,—1765.) — franču vēsturnieks un filologs.

147. lpp.

Ekleziasts — Zālamanam piedēvēta grāmata, ko kātoju baznīca ietilpinājusi kanonisko grāmatu skaitā.

150. lpp.

Fransuā Kuperēns (1668.—1733.) — franču mūziķis, klavesīna spēles meistars.

152.                lpp.

«Teletnaks» — ar pilnu nosaukumu — «Telemaka piedzīvojumi» — 1699. gadā izdotais franču rakstnieka Fransuā Fenelona (1651.—1715.) didaktiskais romāns.

153.                lpp.

Poršeroni — sens ciemats Parīzes nomalē, Lācara ielas galā, kur XVIII gs. bija ierīkotas zaļumnieku izpriecas vietas, ko sākumā visvairāk apmeklēja grizetes, zaldāti, zivju sievas, bet vēlāk arī augstmaņi.

Bisetrs — nespējnieku patversme, vīriešu psihiatriskā slimnīca un cietums, kur ieslodzīja uz katorgu notiesātos līdz viņu nosūtīšanai uz spaidu darbiem.

154.                lpp.

Tits Petronijs (miris vecās ēras 66. gadā) — romiešu rakstnieks, divdesmit sējumu romāna «Satirikons» autors.

Setniratnida — leģendāra Asīrijas un Babilonijas valdniece.

Olimpija — Maķedonijas valdnieka Aleksandra māte.

156. lpp.

Pindars (521.—441. p. m. ē.) — grieķu liriķis, svinīgu odu autors.

158. lpp.

Abats Vilārs — abats de Monfokons (1635.—1673.), franču literāts un sprediķotājs, patiešām tika nogalināts uz Lionas ceļa, tāpat kā Anatola Fransa romāna varonis abats Kuaņārs.

160. lpp.

Svētais Francisks — franciskāņu ordeņa svētais. Tā kā kapuciniešu ordenis ir viens no franciskāņu ubagu — mūku ordeņa nozarojumiem, tad arī šī ordeņa brāļi pielūdz sv. Francisku.

161. lpp.

Raele — pēc bībeles leģendas, Labana otrā meita, kuru apprecēja Jēkabs, kas par to nokalpoja Labanam četrpadsmit gadu.

Ratna (jeb Arimatija) — Jūdejas pilsēta.

164.                lpp.

Sv. Rohs (1205.—1327.) — mūks, kas veltījis mūžu mēra slimnieku ciešanu atvieglošanai.

165.                lpp.

Antuans Galans (1646.—1715.) — franču zinātnieks orientālists, «Tūkstoš un vienas nakts pasaku» tulkotājs franču valodā.

173. lpp.

Perša — kādreiz slavena ar savām zirgu audzētavām.

175. lpp.

Amfions — pēc grieķu mitoloģijas, Zeva un Antiopes dēls, dzejnieks un mūziķis, kas uzcēlis Tēbas, spēlējot liru. Mūzikas skaņās akmeņi paši sakārtojušies, izveidojot mūrus.

181. lpp.

Sv. Jānis Zeltarnute (Hrīsostoms) — viens no IV gs. «baznīcas tēviem», Konstantinopoles patriarhs, kurš kļuva slavens ar savu daiļrunīgumu.

207. lpp.

Sapels (1626.—1686.) — franču dzejnieks, Lafontēna draugs.

218. lpp.

Kramuazi — franču tipografu dzimta XVII gadsimtā.

Gijs Patēns (1601—1672.) — franču mediķis un rakstnieks.

Franču skola — augstākā mācības iestāde, ko 1530. g. dibinājis Fransuā I.

219.lpp.

Zans de Mens (XIII gs.) — franču dzejnieks, viens no alegoriskā «Rozes romāna» autoriem.

Fransuā Vijons (XV gs.) — izcilākais viduslaiku dzejnieks, ko uzskata par modernās franču dzejas priekšteci.

Sebastjens Tilmons (1637.—1698.) — franču vēsturnieks.

220.lpp.

Litijs Burdalū (1632.—1704.) — jezuits, Luija XIII galma sprediķotājs.

223.lpp.

Oktāvs Mirbo (1848.—1917.) — franču rakstnieks, reālistisku romānu un komēdiju autors.

… tāpat kā Sokrāts Ksenofonta <rMetnorablos».

Ksenofonts (430.—350. p. m. ē.) — grieķu vēsturnieks un filozofs, viens no Sokrāta mācekļiem, kas uzrakstījis par viņu četras atmiņu grāmatas «Memorabilii».

Sokrāts (469.—399. p. m. ē.) — sengrieķu filozofs ideālists.

… šis darbs liek atcerēties Holbeina gleznotās Erasma ģīmetnes. — Hans Holbeins Jaunākais (1497.—1543.), vācu gleznotājs, ilgus gadus pavadījis Anglijā kā Indriķa VIII galma gleznotājs. Tur viņš sadraudzējies ar Erasmu Roterdamieti (skat. piezīmi 78. lpp.).

Hemptonkorta — kādreizējs Anglijas ciems, kas atradās 18 km no Londonas Haidparka. Vēlāk ciems kļuva par Londonas priekšpilsētu. Tur atrodas 1515. gadā celta pils, kas līdz 1760. g. bija Anglijas karaļa rezidence. Pilī atrodas ievērojama gleznu galerija.

224.lpp.

.,. miroņgalviņas, ko Bosiē sūtīja Trapas abatam … — Trāpās abatija dibināta 1140. gadā, to reformējis abats de Ransē 1662. g. Sā ordeņa mūki trapisti bija pakļauti ļoti stingriem likumiem.

225. lpp.

…izliek Lilijas krustus, svētās Helēnas medaļas un Jūlija ordeņus… — Te nosauktas dažādu politisko režīmu godazīmes. Lilijas ordenis tika ieviests 1814. g., Burboņu monarhijas restaurācijas laikā; sv. Helēnas medaļu nodibināja Napoleons III — Napoleona I veterānu apbalvošanai, Jūlija ordeņi radās Luija Filipa Jūlija monarhijas laikā.

227. lpp.

Sofistika — formāli pareizu, bet būtībā aplamu argumentu, t. s. sofismu tendencioza izmantošana.

Epikūrs (341.—270. p. m. ē.) — sengrieķu filozofs materiālists un ateists, radikāls senatnes apgaismotājs. Epikūrs uzstājas pret nezināšanu un māņticību, kas rada bailes no dieva un no nāves. Pēc Epikūra domām, filozofijas mērķis ir cilvēka laime, kas sasniedzama, atbrīvojoties no aizspriedumiem un apgūstot dabas likumu zināšanas.

228. lpp.

Deisti — deisma piekritēji, kas atzīst dievu tikai kā bezpersonisku pasaules pirmcēloni, bet citādi uzskata, ka pasaule pakļauta dabas likumiem.

230.lpp.

Tebaidas tuksnesis — tuksnesis Ēģiptes augšdaļā, uz kuru 300. gadā devās pirmie kristīgie vientuļnieki.

… Abata Ķuaņāra kunga mācibā apvienota filozofu ciniķu vaļība ar svētas Porcionkulas pirmo mūku sirdsskaidrību. — Filozofi ciniķi (IV gs. p. m. ē.) mācīja nicināt kultūras normas un aicināja atgriezties pirmatnējā stāvoklī. Tā Diogens, viens no grieķu filozofiem ciniķiem (413.—323. p. m. ē.) izvēlējies par mitekli mucu. Reiz gaišā dienas laikā viņš staigājis pa Atēnu ielām ar aizdegtu lākturi rokā, sacīdams: <Јs meklēju cilvēku.» Su. Porcionkula — pirmā franciskāņu mūku ordeņa mītne netālu no Asīzes.

231.lpp.

… kā darīja tas, kurš dzīvoja muitnieku un netikļu vidū. — Domāts Jēzus Kristus.

232.lpp.

…lai varētu izlasīt «Emīlu»… — «Emīls» jeb «Par audzināšanu» — franču rakstnieka-apgaismotāja Zana Zaķa Ruso (1712.—1778.) pedagoģiskais romāns.

Luize Eleonora de Varensa kundze — Ruso jaunības draudzene, kuras muižā Sarmetā Ruso nodzīvojis ilgus gadus.

233. lpp.

… kad gribēja piemērot «•Sabiedrisko Ilgumu» labākajā no republikām. — «Sabiedriskais līgums» (1762. g.) — Ruso traktāts, kur viņš attīsta domu, ka valsts izveidojusies, visiem cilvēkiem vienojoties. Franču XVIII gs. buržuāziskās revolūcijas laikā, 1793. gadā jakobīnieši izmantoja daudzas «Sabiedriskā līguma» tēzes, izstrādājot t. s. «Otrā gada konstitūciju», kas tomēr netika realizēta.

… Robespjers ticēja Tikumam … Marats — Taisnībai… —

Maksimilians Robespjers (1758.—1794.) — Parīzes advokāts, vēlāk Sabiedrības glābšanas komitejas galva. Robespjers cīnījās pret karali, aristokrātiju un lielajiem īpašniekiem. Ienaidnieki viņu ienīda, bet masās viņš bija populārs. «Tēvijas labā nav darīts pietiekami daudz, ja nav izdarīts viss» — bija viņa lozungs. Viņš apvienoja revolūciju un tēviju vienā nedalāmā vienībā. Taisnīgo Robespjeru tauta iesauca par «nenopērkamo». 1794. g. termidorā (jūlijā) t. s. buržuāziskajā «purvā» un da|ā jakobiņu nobrieda sazvērestība pret Robespjeru un viņa piekritējiem. Robespjeru aresteja, pasludināja ārpus likuma. Viņš mira uz ešafota.

Marats (1743.—1793.) — 2ans Pols Marats bija pēc profesijas ārsts. 1792. g. 20. septembra atklātā Konventa loceklis. Kopš revolūcijas sākuma Marats iespieda avīzēs asus un dedzīgus rakstus, kuros aizstavēja pilsētas nabadzīgo ļaužu un zemnieku intereses. Marats izdeva avīzi «Tautas Draugs», kurā viņš kādā no saviem rakstiem paziņoja, ka jāiznīcina vēl divsimt tūkstoši ienaidnieku, lai varētu nostiprināt republiku.

«Cilvēka tiesību deklarācija> (pilnīgs nosaukums — «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācija») — viens no Franču buržuāziskās revolūcijas programatiskajiem dokumentiem, ko pieņēma Satversmes sapulce 1789. g. 26. augustā.

234. lpp.

… Elisija varoņa cienīga dvēsele… — Pēc grieķu mitoloģijas, dievi nosūta varoņus, kas savu mūžu nodzīvojuši, uz Elisiju (jeb Elisija saules dārzu), kur valda mūžīgs pavasaris.

… Udeto kundze… Luksemburgas maršals … — Grāfiene Elizabete d'Udeto un Luksemburgas maršals — Zana Zaķa Ruso aristokrātiskie paziņas, kas pieminēti viņa autobiografiskajā grāmatā «Atzīšanās».

Svētā eļļas trauka spēks — domāts t. s. sv. Eļļas trauks, kuru pēc leģendas esot nonesusi no debesīm savā knābī dūja. Leģendārais eļļas trauks ar mūžīgi neizsīkstošu eļļu, ar kuru iesvaidīti visi franču karaļi kopš 1179. g., glabājās Reimsas Sen Remī abatijā, un Franču revolūcijas laikā 1794. g. tas saplīsa.

237. lpp. I

Saturns — ļoti sens romiešu mitoloģijas dievs, zemkopības aizgādnis. Kad Jupiters padzina Saturnu no debesīm, viņš patvērās Latijā un gādāja tur par mieru un pārpilnību, mācīdams cilvēkiem kopt zemi. Romiešu dzejnieki t. s. pirmā pasaules valdnieka Sa< turna laiku apzīmē par zelta laikmetu.

Jupiters — romiešu mitoloģijā visu dievu tēvs un valdnieks. Grieķu mitoloģijā tam atbilst Zevs.

Prometejs — titāns grieķu mitoloģijā, uguns dievība, pirmās cilvēku civilizācijas radītājs.

239. lpp.

Zans Rasins (1639.—1699.) — franču dzejnieks, traģēdiju rakstnieks.

«Atālija» — Rasina traģēdija (1691.) ar bībeles tematiku. Tanī tēlots Jūdas valsts ķēniņienes Atālijas tirāniskās valdīšanas gals, kad troni manto humānais valdnieks Joass, viņas mazdēls.

Pjers Korneijs (1606.—1684.) — dzejnieks dramaturgs, franču klasiskās drāmas nodibinātājs.

lpp.

Rišeljē (1585.—1642.) — kardināls, Luija XIII ministrs, viens no pazīstamākajiem valstsvīriem Francijas vēsturē.

Kromvels (1599.—1658.) — ievērojams angļu valstsvīrs, republikas aizstāvis.

… tūlit nākamajā dienā pēc tāda ministra nāves … — Domāts kardināls Dibuā (1666.—1723.), Francijas premjerministrs Orleānas hercoga valdīšanas laikā. Viņa laikā izvirst galma tikumi un uzplaukst spekulācija. Mēģinājums uzlabot valsts finanses ar tā saucamo «Lo sistēmu» (par kuru ir runa nodaļā «Misisipi prāva»), beidzas ar sabrukumu, tāpēc pēdējos mūža gados Dibuā maina savu politiku. Tai pašā gadā, kad Dibuā miris, karalis Luijs XV sasniedz pilngadību un, kļuvis par valdnieku, drīz vien ieceļ par premjerministru savu mīluli kardinālu Flerī (1726. g.).

lpp.

Sebastjans Vobāns (1633,—1707.) — Francijas maršals un kara inženieris.

lpp.

… kas jau nebija zināms feniķiešiem Kadma laikos… — Senie feniķieši II—I gadsimtā p. m. ē. nodibināja kolonijas Kiprā, Sicīlijā, Francijas un Itālijas dienvidos, Ziemeļāfrikā.

Kadtns — pēc grieķu leģendas, feniķiešu karaļa Agenora dēls, kas Beotijā radīja cietoksni Kadmeju, pie kura Amfions uzcēla

Tēbas.

249.lpp.

Robērs d'Arbrlsels (ap 1055.—1117.) — franču mūks, Fontevro ordeņa dibinātājs.

Sv. Efraims (ap 306.—378.) — viens no t. s. baznīcas tēviem.

250. lpp.

Edesa — sena pilsēta Mezopotāmijas ziemeļos, tagadējā Urfa.

252. lpp.

… lai pēc Dibuā pacieš Fleri… — Runājot par Dibuā, Anatols Franss domā ministru Flerī, kurš nomira 1893. g. 17. martā. Jau 22. marta avīzē «Echo de Paris» parādījās Anatola Fransa grāmatas attiecīgā nodaļa.

253.lpp.

… maza grāmatiņa pēc Senekas Filozofa <rApokolokintose» parauga vai kaut kas līdzīgs mūsu <rMenipa satīrai». — «Apokolokynthosis» («Pārķirbošanās») — romiešu filozofa Senekas (I gs.) satīra, kur izsmiets imperators Klaudijs.

Menips — filozofs un satīriķis, kas dzīvoja Sīrijā III gs. p. m. ē. Viņš izsmēja tā laika filozofiskos virzienus. Vēlāk viņu atdarina

Lukiāns, Varrons u. c., un «Menipa satīra» kļūst savā ziņā par žanra apzīmējumu. Slavenā franču «Menipa satīra» (1594.) ir politisks pamflets, kas sacerēts ticības karu laikā Francijā.

Kornēlijs Tacifs (55,—120.) — romiešu vēsturnieks.

Zaks Ogists dc Tu (1553,—1617.) — franču vēsturnieks.

254.lpp.

Dioniss, domāts Dionīss Vecākais (405.—367. p. m. ē.) — Sirakūzu valdnieks, bailīgs un nežēlīgs tirāns.

Bajazets (1347.—1403.) — turku sultāns.

255.lpp.

Salenta — sens, bagāts Itālijas novads; pakļāvuši šo novadu, romieši līdz ar to beidza visas Itālijas pakļaušanu savai varai 266. g. p. m. ē.

261. lpp.

Antinomija (gr. «pretruna starp likumiem») — pretruna starp divām tēzēm, kas viena otru izslēdz, taču tiek uzskatītas p;ir vienlīdz pareizām.

Pjers Sarrons (1541—1603.) — franču morālists un advokāts. Savā traktatā «Par gudrību» transponējis Montēņa (1533.—1592.) «Esejas».

264. lpp.

Elijs Lampridijs (III—IV gs.) — romiešu vēsturnieks.

Aleksandrs Bargais (208—235.) — Romas imperators, dzimis Feniķijā.

267. lpp.

Laklanss (ap 250.) — kristiānisma apoloģēts.

272. lpp.

Atnans — persiešu ķēniņa Asūra (508. g. p. m.* ē.) ministrs. Viņš gribēja iznīcināt jūdu tautu, bet ķēniņiene Estere, tēvoča Mardakajus brīdināta, izglāba savus tautiešus, un Amans tika pakārts.

Jēkaba dēls Jāzeps — pēc bībeles leģendas, Jēkaba un Raeles dēls, ko brāļi pārdeva uz Ēģipti, kur viņš kļuva faraona ministrs.

275. lpp.

Ramata — bībelē ietvertā «Ķēniņu grāmata».

Blēzs Paskals (1623.—1662.) — ievērojams franču fiziķis, matemātiķis un filozofs.

… vispirms jāpārkož kauls, lai atrastu smadzenes… — Sis teiciens gandrīz vārds vārdā ņemts no Rablē (1494.—1553.) prologa «Gargantiā un Pantagriels» pirmajai grāmatai, kur autors aplinkus norāda uz romānā slēpto satīru.

276.Ipp.

… cik nevarīgi un [auni būs kalpi, ko izraudzīsies lādzīgais Demoss. — Te Anatols Franss atgādina sengrieķu rakstnieka Aristofana (ap 450.—385. g. p. m. ē.) komēdiju «Jātnieki». Lugas centrālais tēls Ir vecais, viegli ietekmējamais Demoss — Atēnu tauta (grieķiski «demoss» — «tauta»), ko apkrāpi alkatīgie un viltīgie vergi. Ap Demosu Iedegas cīņa, kurā simboliski attēlota Atēnu demagogu sacensība, lai pieglaimotos tautai.

Kuma — pilsēta senā grieķu kolonijā.

Tibura — sena Itālijas pilsēta (tagadējā Tivoli), ko apdziedājis Horācijs.

277. Ipp.

Gijs de Pibraks (1529.—1586.) — franču valstsvīrs un dzejnieks, sacerējis «Morālos četrrindeņus» kristīga stoicisma garā.

… Frondas pārspīlētās ārišķības… — Par Frondu (no fr. «fronde» — «linga») Francijas vēsturē sauc plašu, pret absolūtismu vērstu kustību (1648.—1649.), kurā piedalījās visdažādākās sabiedrības šķiras, taču reakcionārie aristokrāti centās to izmantot savās interesēs.

Longvilas hercogiene — viena no galvenajām Frondas iedvesmotājām.

Maksimilļens Silli (1559,—1641.) — Karaļa Indriķa IV ministrs, draugs un padomdevējs.

278.Ipp.

… leģendārais Eidips… — pēc grieķu leģendas, karalis Eidips uzminēja Sfinksas mīklu un līdz ar to atbrīvoja dzimto Tēbu pilsētu no asinskārās Sfinksas.

279. Ipp.

Ķolēns un Zatino — vienkāršās tautas vidū stipri izplatīti vārdi.

285.Ipp.

… par diviem sū tur var dabūt visu *Astreju» un «Lielo

Ķīru»… — «Astrejs» — Onorē d'Irfē (1567.—1625.) pastorālais

romāns, kas bija ļoti iecienīts izsmalcinātajā tā laika sabiedrībā.

«Lielais Kīrs» (jeb «Artamens») — franču rakstnieces Madlēnas de Skiderī (1607.—1701.) pseidovēsturiskais romāns.

Monstrelē (ap 1390.—1453.) — franču hronists, kura divus sējumus biezā «Hronika» neizkoptā stilā sniedz interesantas ziņas par Simtgadu karu (1400.—1444.).

286.Ipp.

Pjers Gasendi (1592.—1655.) — franču filozofs materiālists, fiziķis un astronoms, Dekarta laikabiedrs.

287.Ipp.

369.

Sebastjens Leklērs (1637.—1714.) — ievērojams franču grafiķis.

24 — A. Franss

289. lpp.

Mondors (īstajā vārdā Filips Zirārs) — pazīstams farsu aktieris XVIII gs. pirmajā pusē, uzstājies gada tirgus būdu izrādēs uz Jaunā tilta.

292.  lpp.

Fanfāns Tulpe — bezbēdīgs kareivis, vecfranču dziesmiņu varonis.

Siržulauzējs — jautra, bezbēdīga karavīra — meitu mednieka

tips.

Nikolo Makiavelli (1469,-1527.) — itāliešu rakstnieks, valstsvīrs un vēsturnieks, sacerējis politisku traktātu «Valdnieks» («Principe»), kur attaisno visu līdzekju pielietošanu monarha varas stiprināšanai, jo, pēc viņa domām, vienīgi monarha vara spējot nodrošināt Itālijas politisko vienību.

293.  lpp.

Evandrs — Latijas valdnieks, viens no leģendārajiem seno romiešu priekštečiem, ko piemin Vergīlijs savā «Eneīdā».

Filemons un Baukida — Ovidija «Metamorfozās» apdziedāts pāris, kas mīlestībā un saskaņā nodzīvojuši līdz sirmam vecumam, kad abi pārvērsti par kokiem.

295. lpp.

Lukrēcijs (ap 98.—55. g. p. m. ē.) — romiešu dzejnieks un filozofs, poēmas «Par lietu dabu» («De natūrā rerum») autors.

300. lpp.

De Luvuā — Francijas karaja Luija XIV kara ministrs.

302.  lpp.

… gluži kā Utopijas zemē… — Angļu humānista Tomasa Mora (1478.—1535.) gramatā «Utopijas sala» (ar pilnu nosaukumu «Zelta grāmata, tikpat derīga, cik interesanta, par labāko valsts iekārtu un par jauno salu Utopiju») aprakstīta teiksmainā zeme, kur valda neierobežota vienlīdzība un laime. «Utopija» burtiskā nozīmē — «vieta, kuras nav».

303.  lpp.

Saris Diklo (1704.—1772.) — franču rakstnieks morālists, vēlāk karaļa Luija XV historiogrāfs, uzņemts Franču akadēmijā 1747. gadā. (Šis anahronisms radies tāpēc, ka otrajā redakcijā Anatols Franss pārcēla romāna darbību uz XVIII gs. divdesmitajiem gadiem.) Diklo patiešām cīnījās par visu akadēmiķu vienlīdzību neatkarīgi no viņu šķiriskās piederības.

306. lpp.

Belzanss — Marseļas bīskaps, kas izturējies ļoti pašaizliedzīgi mēra epidēmijas laikā 1720.—1721. g.

… lai vairs nerastos kāds otrs Rablē vai Montēņs, kas visnotaļ ož pēc zemākajiem slāņiem… — Te izpaužas ironija par

akadēmiķiem, kas, strādādami pie vārdnīcas, padarīja nabagāku franču literāro valodu, izskaužot tautas valodas sulīgo, bagāto izteiksmi, kura raksturīga XVI gs. humānistu Fransuā Rablē un Mišela Montēņa darbos.

307. lpp.

… iztikusi bez Godo kunga vai Konrāra kunga… — Bīskaps Godo un dzejnieks Ķonrārs (Akadēmijas pirmais sekretārs) — viduvēji XVII gs. franču literāti.

309. lpp.

… Rišeljē meitai jāizliekas mazliet vieglprātīgai… — Franču akadēmiju 1634. g. nodibināja kardināls Rišeljē. Tādēļ tā romānā saukta par «Rišeljē meitu». No pašas dibināšanas dienas tā vērsās pret visu progresīvo un jauno zinātnē un mākslā un bija visstiprākais absolūtās monarhijas balsts.

310.  lpp.

… par piedalīšanos Monmouta sazvērestībā… — Monmouts (1649.—1685.), Skotijas un Anglijas princis, Anglijas karaļa Kārļa II Stjuarta ārlaulības dēls, pēc tēva nāves, kad troni mantoja Jēkabs II (1685. g.), organizēja pret viņu sazvērestību, taču tā neizdevās, un Monmouts tika sodīts ar nāvi. Runājot par Monmouta sazvērestību, Anatols Franss netieši norāda uz Francijas kara ministra ģenerāļa Bulanžē 1886. g. organizēto sazvērestību, kas tika atklāta 1888. g.

Jūlijs Cezars Skaligers (1484.—1558.) — itāliešu filologs un mediķis, viens no lielākajiem renesanses laikmeta erudītiem, mūža otru pusi nodzīvojis Francijā. Zozefa 2ista Skaligera tēvs.

311.   lpp.

Džons Miltons (1608.—1674.) — angļu dzejnieks, episkās poēmas «Zaudētā paradīze» autors. Sai poēmā tēlots, kā kritušie eņģeļi sātana vadībā saceļas pret debesu patvaldnieku.

313. lpp.

Anaksagors (ap 500.—428. g. p. m. ē.) — sengrieķu filozofs, Atēnu valstsvīra Perikla draugs, kas mācīja, ka virzošais spēks ir prāts, ko viņš iedomājās kā ļoti vieglu un smalku vielu. Anaksagors tika apsūdzēts bezdievībā un notiesāts ar nāvi, taču izglābās, aizbēgot no Atēnām.

316. lpp.

… ja es pārvaldītu kādu jaunu Baratarijas salu… — Baratarija — iedomāta sala Servantesa «Donā Kihotā».

318. lpp.

24*

371

… apsūdzības runas, ar kādām Cicerons uzstājās pret Katilinu… — Cicerons, būdams konsuls, 63. gadā p. m. ē. uzstājās ar četrām apsūdzības runām pret romiešu patricieti Katilīnu, atklājot viņa organizēto sazvērestību pret senātu, un tāpēc iemantoja iesauku «dzimtenes tēvs».

320.  lpp.

Ajants, Eleja dēls — grieķu varonis Trojas karā.

321.   lpp.

Klio — vēstures mūza.

322.  lpp.

Tits Llvijs (dzimis 59. g. p. m. ē.) — romiešu vēsturnieks, uzrakstījis Romas vēsturi no tās sākumiem līdz 9. g. p. m. ē., ietverdams to 142 grāmatās, no kurām saglabājušās trīsdesmit piecas.

Tukidlds (ap 460.—395. g. p. m. ē.) — grieķu vēsturnieks, uzrakstījis «Peloponesas kara vēsturi».

Gišardēns (1483.—1540.) — itāliešu vēsturnieks.

Mezerē (1610.—1683.) — franču vēsturnieks un pamfletists.

326.  lpp.

Ronsārs (1524.—1585.) — ievērojams franču dzejnieks.

327.  lpp.

… lai ikkatru jauno pāri padarītu par otru Zāru un Tobiju … — Par Zāru un Tobiju stāstīts «Tobija grāmatā», kas nepieder pie bībeles kanoniskā teksta. Tobijs apprec Zāru, kam bijuši jau septiņi vīri, kurus visus pirmajā kāzu naktī nogalinājis dēmons Asmodejs. Taču Tobijs aizdzen dēmonu ar kvēpējamām zālēm, pirmo laulības nakti pavada, slavējot dievu ar pateicības lūgšanām, un paliek dzīvs.

328.  lpp.

Kalvinisms — franču reformatora Kalvīna (1509.—1564.) protestantiskā mācība.

329.  lpp.

Ikonoklasti (no grieķu «eikon» un «klazein» — «svētattēls» un «saplēst») — XVIII gs. sekta, kas iznīcināja svētbildes.

Zils Romēns (Džulio Pipi, 1492.—1546.) — itāliešu arhitekts un gleznotājs, Rafaela skolnieks.

331. lpp.

Pritaneja — celtne senajās Atēnās, kur pulcējās piecdesmit senatori. Nopelniem bagātie pilsoņi tur saņēma uzturu no valsts.

335. lpp. '

…Moritnonas laukums… — Netiešs norādījums uz vārda etimoloģiju: latīņu valodā «mori» — «mirt», «mons» — «kalns».

338. lpp.

Luijs Taisnīgais (1601.—1643.) — Francijas karalis Luijs XIII, Marijas Mediči un Indriķa IV dēls.

339. lpp.

… kā to rāda verga Mitridata piemērs… — Runa ir par epizodi romiešu rakstnieka Patronija satīriskajā romānā «Satirikons».

Trimalhions — brīvlaistais vergs, bagāts, bet aprobežots cilvēks, ieguvis brīvību, iztapdams kungu zemajām kaislībām.

lpp.

Ilpjens (170.—228.) — romiešu jurists, Aleksandra Bargā padomnieks.

lpp.

Pjers Menards — franču advokāts un literāts XVII gs.

… likdami Sokratam iedzert velna rutka novārījumu… — Sengrieķu filozofs Sokrāts (469.—399. p. m. ē.) kā Atēnu demokrātijas ienaidnieks tika apsūdzēts jaunu zēnu samaitāšanā un ar tiesas lēmumu spiests iedzert indi.

347.  lpp.

Teodora — Bizantijas valdnieka Justiniana Lielā (527.—548.) sieva, varaskāra, enerģiska un gudra sieviete, īstā noteicēja valstī Pēc nostāstiem, viņa jaunībā bijusi cejojošā aktrise un kurtizānē.

348. lpp.

… godā svēto Sebastjanu un Tēbu leģiona mocekļus … — Pēc nostāstiem, Sebastjans, Romas imperatora Diokleciana pretoriāņu priekšnieks, ticis nomocīts (ap 288. g.) par piesliešanos kristiānismam.

Tēbu leģions, ko vadīja svētais Maurīcijs, atteicās ziedot elkiem un tika apkauts Diokleciana (284.—305.) valdīšanas laikā.

Bagodi — gailu zemkopji, kas III gs. divreiz sacēlās pret romiešu iekarotājiem.

351.   lpp.

Mišels rOpitāls (XVI gs.) — Francijas Augstākās tiesas priekšsēdētājs, izdaudzināts par humānu un neuzpērkamu ciivēku.

Džordžs Džefrizs (XVII gs.) — Anglijas kanclers Stjuartu dinastijas restaurācijas laikā; viņš nežēlīgi vajājis buržuāziskās revolūcijas dalībniekus.

352.   lpp.

…reiz kāds franču Numa… — Pēc nostāstiem, sabīnietis Numa Pompīlijs bijis otrais Romas karalis (714.—671. p. m. ē.), un viņa sieva, nimfa Egerija, devusi viņam dievišķas gudrības pilnus padomus.

SATURS

KARALIENES PIĻPLEZNAS CEPESMAJA

Mans nodoms ir pastāstīt 7

Mani sauc par Elmu Loranu Zaķu Menetrjē 9

Tāds, kādu jūs mani redzat………………………………………………. 18

Ja ir kas apbrīnas cienīgs cilvēka dzīves notikumos …. 22

Tanī naktī, Trejkungu dienas naktī………………………………….. 26

Nākamajā rītā ļoti agri…………………………………………………….. 40

Ēdamistabā galds bija klāts……………………………………………… 47

Pēc pusdienām namatēvs ieveda mūs…………………………….. . 52

Veselu mēnesi vai pat pusotra mēneša Kuaņāra kungs dienām

un naktīm cītīgi lasīja………………………………………………………. 56

Kad izgāju no cepešmājas, bija tumša nakts…………………… 60

Līdz pavasarim mēs abi, mans labais skolotājs un es, dzīvojām

kārtīgu un savrupu dzīvi………………………………………………….. 66

Togad vasara bija krāšņa………………………………………………….. 72

Nezinu, kā es spēju izrauties no Katrīnas skavām…………… 76

No šās garās sarunas man palika miglaina sapņa iespaids . . 87 Visu nākamo nedēļu manu prātu nodarbināja vienīgi domas

par Katrīnu……………………………………………………………………… 90

Jaele turēja vārdu………………………………………………………….. 104

Tovasar bija ļoti karsts……………………………………………………. l 'O

Pirmie ausmas stari……………………………………………………….. 134

Tā nu es apsēdos pie kabalista galda……………………………… 152

Nākamajā rītā, gaismai austot……………………………………….. 197

Divas dienas pagāja nežēlīgā cīņā . . ……………………………… 204

Valāras mācītājs sarīkoja Zeromam Kuaņāra kungam svinīgas bēres 207

Trīs dienas pēc t?yn……………………………………………………….. 210

Sākot ar šo brīdi,vnana dzīve zaudē pievilcīgumu…………. 213

Nav tādas mīlestības, kas iztur šķiršanos……………………….. 218

ZEROMA KUAŅARA KUNGA UZSKATI

Abats Zeroms Kuaņārs…………………………………….. 223

Zeroma Kuaņāra kunga uzskati…………………………… 239

I. Valstsvīri…………………………………………………… 239

II. Svētais Abraams . ………………………………………. 244

III.   Valstsvīri (turpinājums un beigas) …….. 25:

IV.    Misisipi prāva………………………………………………………………… 25

V. Lieldienu olas………………………………………………………………….. 26

VI. Jaunais ministru kabinets……………………………………………… 26'

VII. Jaunais ministru kabinets (turpinājums un beigas) . . 27

VIII. Pilsētas padomnieku kungi………………………………………….. 28

IX. Zinātne…………………………………………………………………………… 28

X. Armija……………………………………………………………………………… 29

XI. Armija (turpinājums)…………………………………………………….. 29

XII. Armija (turpinājums un beigas)…………………………………… 2!)

XIII.    Akadēmijas ………………………………………………………………… 30

XIV.     Dumpinieki ………………………………………………………………….. 3 ļ

XV. Valsts apvērsumi……………………………………………………………. 31

XVI. Vēsture………………………………………………………………………… 32

XVII. Nikodēma kungs……………………………………………………………. 32

XVIII. Tiesa……………………………………………………………………………… 33

XIX. Tiesu izpildītāja stāsts…………………………………………………… 3J

XX. Tiesa (turpinājums)………………………………………………………. 33

XXI. Tiesa (turpinājums)……………………………………………………… 34

XXII. Tiesa (turpinājums un beigas) ………

Paskaidrojumi

Anatole France

DE L'ACADЙMIE FRANЗAISE LA ROTISSERIE DE LA REINE PЙDAUQUE Roman Calman-Lйvy Йditeurs 1921

Анатоль Фране ХАРЧЕВНЯ КОРОЛЕВЫ ГУСИНЫЕ ЛАПЫ

Anatole France LES OPINIONS DE M. JEROME COIGNARD

Calman-Lйvy Йditeurs 1921

Анатоль Франс СУЖДЕНИЯ ГОСПОДИНА ЖЕРОМА КУАНЬЯРА Латвийское государственное издательство На латышском языке

Anatols Franss KARALIENES PTĻPLEZNAS CEPESMAJA

Redaktore H. Gintere.

MSksl. redaktors A. Jēgers.

Tehn. redaktors A. Balodis.

Korektore T. VUsone. Nodota salikšanai 1964. g. 14. Iebruārī. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 15. aprīli. Papīra formāts 84X108»/»». 11,88 fiz. iespiedi.; 19,48 uzsk. iespiedi.; 19,66 Izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā i rbl. 13 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 17692-D2218. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139.

Pašūt. Nr. 171.

A(Fr)

1 Un viņš izpildīja to lūgšanas (latiņu v.).

1 Ģeometrijas grāmatu, par kuru runā 2aks lesmagriezis, rotā Sebastjana Leklēra zīmējumi, kas mani, gluži otrādi, sajūsmina ar savu skaidro eleganci un smalko precizitāti. Taču te jāpacieš autora pretējie uzskati. (Izdevēja Anatola Fransa piezīme.)

1 Ar to viņš domā bīskapu, kam karalis uzticējis ienesīgo baznīcas amatu sarakstu.

1 Viņš pacēla nabaga vīru no dubļiem un nostādīja blakus vecajiem, savas tautas vecajiem (latiņu v.).

[1] viņa to nedara ar vārdiem; ar savu seju, maigajām rokām un gaišajām cirtām uzvar mtisu meitene (laiiņu v.).

[2] ta tika teikts Ābraāmam un viņa pectečiem mūžīgi mūžam (latiņu v.).

[3] kads labums cilvēkam no visiem viņa darbiem, ar ko viņš nopūlas šeit zem saules? (Latiņu v.)

[4] miers šai mājai (latiņu v.).

[5] zaks iesmagriezis nezināja, ka ari Fransuā Vijons * ir dzīvojis Sv. Jēkaba ielā, pie Sv. Benedikta klostera, mājā, kas saukta par «Zaļajām durvīm». Zeroma Kuaņāra kunga skolnieks, bez šaubām, būtu ar prieku pieminējis veco dzejnieku, kas, tāpat kā vir,iš, savā laikā bija pazinis visdažādākos cilvēkus.

[6] nemirstīgais cilvēks — skaista slavas dziesma dievam (latiņu v.).

[7] «londonas avīze».

J Kuru pazīme ir jaunavība un jaunavības balva, un dievi

nāšana (latiņu v.).

[9] sentevremons. «a k a d ē ni i ķ i» GODO Labdien, draugs Koletē!

KOLETĒ (nometas ceļos)

Ai Grasas blskap, jūs! Jel pamāciet, ko teikt, kā sveicināt man jūs! Vai noskūpstīt varbut man jūsu svētās kājas?

GODO

Mēs vienlīdzīgi šeit, kur Apolona mājas. Un tāpēc — piecelies!

KOLETĒ

Mans dievs, visaugstais dievs! Vai tādu vājību es varu atļauties?

GODO

Mēs esam savējie, nav vajadzīgs te tituls: Šeit esmu jums Godo, bet bīskaps — visur citur.

Abats Kuaņāra kungs dzīvoja vecā režīma laikā. Toreiz atzina par Franču akadēmijas nopelnu, ka tā nodibinājusi starp visietn saviem locekļiem vienlīdzību, kādu viņi nebaudīja likuma priekšā. Tomēr 1793. gadā tā tika iznīcināta kā pēdējais aristokrātijas patvērums.

[10] karalis bija akadēmijas aizgādnis.

20 — A. Fratiss

[11] ir droši zināms, ka Akadēmija nosodīja tadu izteiksmes veidu.

Liels paradumam spēks — to, liekas, visi zināt,

Uz kļūdām valodā to ar var attiecināt.

«Es durvis taisu ciet,» — ir sacīt paradums,

Lai gan ir nepareizs šāds vārdu kopojums.

Kad ziema iestājas un aukstas dienas sākas,

MĒS DURVIS NETAISAM, BET AIZVERAM, KA NAKAS.

(Sentevremons. «Akadēmiķi s».)

[12] tai laikā Akadēmija vēl nepiesprieda prēmijas.

[13] abata kuaņāra kunga laikā franči jau uzskatīja sevi par brīviem. D'Alkijē kungs 1670. gadā rakstīja:

«Trīs lietas dara cilvēku šai pasaulē laimīgu, un proti: patīkamas sarunas, izmeklēti ēdieni un pilnīga un neierobežota brīvība. Mēs esam paši pieredzējuši, ka mūsu slavenā karaļvalsts ir pilnībā apmierinājusi abas pirmās prasības; tad nu atliek tikai pierādīt, ka arī trešā prasība mūsu valstī nav atstāta novārtā un ka mēs baudām brīvību tādā pašā mērā kā abas iepriekš minētās priekšrocības. Pirmām x kārtām jūs par to pārliecināsities, ja pievērsīsit uzmanību mūsu valsts nosaukumam, dibināšanas principiem un pašreizējiem paradumiem, jo vispirms jau duras acīs, ka vārds «Francija» nenozīmē neko citu kā «brīvība un privilēģijas» (franciski — vārdu spēle: «France» un «franchise»), un tas atbilst monarhijas dibinātāju nolūkam, jo viņi bija cilvēki ar cēlu un augstsirdīgu dvēseli un, neciezdami nedz verdzību, nedz mazāko pakļautību, nolēma nokratīt jebkura veida' gūstniecību un kļūt tik brīvi, cik vien cilvēki var būt; tāpēc viņi apmetās Gallijā, kuras tauta bija tikpat kareivīga un tikpat dedzīgi aizstāvēja savas brīvības. Kas attiecas uz otro punktu, mēs zinām, ka, liekot pamatus valstij, tās dibinātāji vēlējās un centās panākt, lai viņi paši būtu sev kungi, un tālab izdeva likumus, kas, ierobežojot valdnieka varu, nodrošināja viņu privilēģijas, un, ja kāds grib viņiem tās laupīt, viņi kļūst nikni un tūdaļ ķeras pie ieročiem ar tādu straujumu, ka nekas nespēj viņus atturēt, ja reiz tas tik tālu nogājis. Kas attiecas uz trešo punktu, es sacīšu, ka Francija tik ļoti mīl brīvību, ka necieš savā zemē nevienu pašu vergu, un tāpēc turki un mauri, nemaz nerunājot par kristīgām tautām, mūsu valstī nekad netiek iekalti važās, nedz turēti dzelžos; un gadās, ka tais reizēs, kad uz Franciju atved vergus, viņi vēl nav lāgā izkāpuši krastā, kad jau prieka pilni izsaucas: «Lai dzīvo Francija un tās mīļā brīvība!» («Francijas jaukumi», Fransuā Savinjēns d'Alkijē, Amsterdamā, 1670. in-12. XVI nodaļa, kuras nosaukums: «Francija it visiem ir brīvības zeme», 245.-246. lpp.)

Content

Franss Anatols Karalienes Pīļpleznas cepešmāja

Karalienes Pīļpleznas cepešmāja

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3, NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

6. NODAĻA

7.NODAĻA

8.NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

15.NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

ŽEROMA KUAŅĀRA KUNGA UZSKATI

ABATS ŽER0MS KUAŅĀRS

ŽEROMA KUAŅĀRA KUNGA UZSKATI

VALSTSVĪRI

II SVĒTAIS ĀBRAĀMS

III VALSTSVĪRI

IV MISISIPI PRĀVA

LIELDIENU OLAS

VI JAUNAIS MINISTRU KABINETS

VII JAUNAIS MINISTRU KABINETS

VIII PILSĒTAS PADOMNIEKU KUNGI

IX ZINĀTNE

X ARMIJA

XI ARMIJA

XII ARMIJA

XIII AKADĒMIJAS

XIV DUMPINIEKI

XV VALSTS APVĒRSUMI

XVI VĒSTURE

XVII NIKODĒMA KUNGS

XVIII TIESA

XIX TIESU IZPILDĪTĀJA STĀSTS

XX TIESA

XXI TIESA

XXII TIESA

PASKAIDROJUMI

SATURS