Lī Hārpera

Kas nogalina lakstīgalu

Hārpera Lī

Kas nogalina lakstīgalu

atsauksmes

"Mūsdienās šādi romāni ir retums. Tā autorei piemīt apbrīnojami skaidra dzīves izpratne un patiesa humora izjūta. Grāmata, kas aizkustina."

Trūmens Kapote

(Harper Lee) Pulicera prēmijas un daudzu citu literāro balvu laureāte dzimusi 1926. gadā Alabamas štata pilsētiņā Monrovilā ASV. Hārpera Lī kļuvusi starptautiski pazīstama ar 1960. gadā uzrakstīto romānu

jJasuEJj-iJ

(To Kill a Mockingbird) un tā ekranizāciju.

Savādi, ka grāmatu “Kas nogalina lakstīgalu” es neizlasīju ne vidusskolas laikā, ne ari vēlāk. Netiku ari redzējis slaveno filmu ar Gregoriju Peku. Protams, es biju dzirdējis gan par Briesmekli Redliju, gan Atikusu Finču un šo to par viņiem jau zināju. Pagājušonedēļ nospriedu, ka vienreiz taču jāķeras šai grāmatai klāt, un darīju to ar lielām cerībām. Pasaulīt, manas cerības netika pieviltas!

Jau pašas pirmās romāna lappuses uzbur siltu, miegainas nesteidzības pilnu atmosfēru gluži kā tveicīgu vasaras dienu Dienvidu štatos. Turklāt vēstītāja ir maza meitenīte Džīna Luīze Finča vairāk pazīstama ar vārdu Sprigace, kuras vērīgajam skatienam maz kas varētu paslīdēt garām nepamanīts.

Hārpera Lī ir uzrakstījusi lielisku grāmatu, kurā netrūkst ne skarbās dzīves īstenības, ne līdzcietības, ne labsirdības, ne jauka humora. Šī grāmata noteikti paliks ne vienas vien lasītāju paaudzes prātos un sirdīs. Man prieks, ka pie vienas no šīm paaudzēm beidzot varu pieskaitīt arī sevi.

Vils Eriksons (Spotlight Reviews)

Romāns “Kas nogalina lakstīgalu" man patika ne tikai tāpēc, ka tas ir interesants, bet ari tāpēc, ka ir labā nozīmē pamācošs. Tas māca dzīvot.

Pamazām vien galvenā varone Atikusa Finča mazā meitiņa Sprigace atklāj, ka sabiedrības viedoklis par kaut ko var būt arī aplams, ka ne vienmēr taisnība ir vairākumam. Tēvs Sprigacei saka: “Cilvēku nevar pa īstam izprast, iekams tu necenties paskatīties uz visu no viņa viedokļa, iekams tu neiejūties viņa ādā…”

Grāmatā aprakstīto Finču ģimeni es uztvēru kā cilvēkus no īstās dzīves, cilvēkus, kurus spēju pilnībā saprast un kuru likteņi man nav vienaldzīgi.

Nikijs Cimmers (Spotlight Reviews)

Gluži tāpat kā pašas aprakstītie gausie mazpilsētiņas Meikombas iedzīvotāji, rakstniece Hārpera Lī nesteidzīgi un pamazām ievada lasītāju sava romāna vidē un iepazīstina ar tā varoņiem meitenīti Sprigaci, viņas brāli Džemu un visiem pārējiem. Taču drīz vien bērni tiek ierauti sarežģītās pieaugušo pasaules notikumu virpulī.

…Savureiz amizants, vietām traģisks šis romāns ir gudra grāmata, kas turpina uzrunāt arvien jaunas lasītāju paaudzes un ir pelnījis, ka pazinēji to pārlasa ne vienu reizi vien.

Aliksa Vilbere. Amazon.com

Misteram Li un Alisei mīlā un cieņā

PIRMĀ DAĻA

>

Juristi droši vien arī kādreiz bijuši bērni.

Čārlzs Lems

1

Manam brālim Džemam bija gandrīz trīspadsmit gadu, kad viņš nelāgi pārlauza elkonī roku. Kad lūzums sadzija un Džema bailes, ka nevarēs vairs spēlēt futbolu, izrādījās veltīgas, viņš reti kad apzinājās, ka roka bojāta. Kreisā gan palika mazliet īsāka par labo; Džemam stāvot vai ejot roka nokarājās gar sāniem ar delnas virspusi uz priekšu. Taču Džems par to maz bēdāja, jo skraidīt un airēt varēja tāpat kā agrāk.

Pēc pietiekami ilga laika posma, kad bijām spējīgi atskatīties uz pagātni, mēs dažreiz apspriedām notikumus, kas bija par iemeslu Džema rokas bojājumam. Es mēdzu apgalvot, ka sākums meklējams Jūelos, Džems, kas bija par mani četrus gadus vecāks, domāja, ka viss sācies daudz agrāk. Viņš izteicās, ka sākums meklējams tai vasarā, kad Dilis pirmo reizi ieradās pie mums, jo Dillam pirmajam radās ideja izvilināt Briesmekli Redliju ārā no mājas.

Es aizrādīju, ka īstenībā, ja viņš grib gūt plašu priekšstatu, viss ir sācies ar Endrjū Džeksonu. Ja ģenerālis Džeksons nebūtu aizdzinis Strauta cilts indiāņus uz strauta augšteci, Saimons Finčs nekad neierastos ar savu laivu

Alabamas augštecē, un kur tad būtu mēs? Tā kā bijām pārāk pieauguši, lai strīdu izšķirtu ar izplūkšanos, tad apspriedāmies ar Atikusu. Mūsu tēvs atbildēja, ka mums abiem taisnība.

Mēs esam dienvidnieki, un dažiem mūsu ģimenes locekļiem kauns apzināties, ka neviens mūsu sencis nav piedalījies kaujā pie Heistingsas1 vienalga, kurā pusē. Mūsu ciltskoks sākas ar Saimonu Finču, Kornvolas aptiekāru, dedzīgu kažokādu zvēru ķērāju, kura dievbijība varējusi mēroties vienīgi ar viņa skopumu. Saimonam nav paticis, ka Anglijā tos, kas saucas par metodistiem, vajā viņu brīvdomīgākie brāļi, un, tā kā viņš arī bijis metodists, tad devies tālā ceļā pāri Atlantijas okeānam uz Filadelfiju, tad Jamaiku, Mobilu un augšup uz Sentstīvensu. Paturēdams prātā Džona Veslija bargos pārmetumus par daudzvārdību pērkot un pārdodot, Saimons iedzīvojies mantā klusiņām, uz medicīnas rēķina, taču pastāvīgi bažījies, kaut tikai nekristu kārdināšanā un nesāktu staigāt zīdā un samtā, kas Dievam nemaz nav patīkami. Tomēr, aizmirsis sava skolotāja pamācības, ka cilvēkus nedrīkst uzskatīt par darbarīkiem, viņš nopircis trīs vergus un ar viņu rokām uzcēlis fermu Alabamas krastā: jūdzes četrdesmit no Sentstīvensas, kurā viņš atgriezies tikai reizi, lai uzmeklētu sev sievu. No viņiem cēlusies Finču dzimta, kura lielākoties laidusi pasaulē meitas. Saimons nodzīvojis ilgu mūžu un miris kā bagāts vīrs.

Šīs dzimtas vīrieši bija paraduši palikt Saimona fermā Finču Apmetnē un audzēt kokvilnu. Ferma bija neatkarīga: kaut arī tā likās neizskatīga salīdzinājumā ar karaliski

1 Anglosakšu karaļa Harolda karaspēks 1066. gadā cieta sakāvi pie Heistingsas, pēc tam normaņu hercogs Vilhelms I ātri iekaroja visu zemi un kļuva par Anglijas karali. Tā kā Finču senči nav piedalījušies šai kaujā, tad skaidrs, ka viņi nav piederējuši pie angļu vecās aristokrātijas.

plašajiem apkārtējo īpašumiem, tomēr sniedza visu dzīvei nepieciešamo, vienīgi ledu, kviešu miltus un apģērbu piegādāja ar upes tvaikoņiem no Mobilas.

Droši vien Saimons būtu vai plīsis bezspēcīgās dusmās par Ziemeļu un Dienvidu sadursmi, jo tā atņēma viņa pēcnācējiem visu, atskaitot zemi. Tomēr ģimenes tradīcija turēties pie zemkopības palika spēkā, un to pāricāpa tikai divdesmitajā gadsimtā: mans tēvs Atikuss Finčs devās uz Montgomeriju mācīties jurisprudenci, bet viņa jaunākais brālis uz Bostonu studēt medicīnu. Finču Apmetnē palika tikai viņu māsa Aleksandra; viņa apprecēja tik lēnīgu vīru, ka tas dienas lielāko daļu nozvilnēja šūpuļkrēslā pie upes, zīlēdams, vai kāda zivs nepiekodīsies viņa makšķerēm.

Kad mans tēvs izmācījās par advokātu, viņš atbrauca uz Meikombu un uzsāka praksi. Meikombas pilsēta, jūdzes divdesmit uz austrumiem no Finču Apmetnes, ir Meikombas grāfistes centrs. Atikusa kantoris tiesas ēkā bija galīgi tukšs, ja neskaita cepuru pakaramo, spļaujamtrauku, šaha dēli un neapbružātu Alabamas štata likumu krājumu. Viņa pirmie divi klienti bija tās pēdējās divas personas, ko pakāra Meikombas grāfistes cietumā. Atikuss gan bija centies pierunāt savus klientus, lai atzīstas par vainīgiem netīšā slepkavībā, tad augstsirdīgais štata likums atstās viņus dzīvus, bet viņi bija Heiverfordi, un Meikombas grāfistē šis uzvārds ir sinonīms ēzelim. Heiverfordiem bija izcēlies strīds ar Meikombas labāko kalēju apķīlātas ķēves dēļ, kas iegājusi svešā pļavā; viņi bija kalēju nogalinājuši, turklāt pārsteidzīgā kārtā triju liecinieku klātbūtnē, un apgalvoja, ka šis, maitas gabals, saņēmis pelnītu sodu un tāpēc viņu rīcība attaisnojama. Viņi tikai daudzināja, ka neesot vainīgi tīšā slepkavībā, un Atikuss neko nevarēja saviem klientiem palīdzēt, vienīgi piedalīties soda aktā, un

laikam kopš tās reizes radies tēva dziļais riebums pret krimināllikumiem un to pielietošanu.

Pirmajos piecos Meikombā pavadītajos gados Atikuss galvenokārt praktizējās taupībā, jo ieguldīja visus savus ienākumus jaunākā brāļa izglītošanā. Džons Heils Finčs, desmit gadus jaunāks par manu tēvu, bija nolēmis studēt medicīnu, kad kokvilnu vairs neatmaksājās audzēt. Nostādījis tēvoci Džeku uz kājām, Atikuss varēja gluži labi iztikt no advokāta prakses ienākumiem. Viņam patika Meikomba: viņš bija dzimis un uzaudzis Meikombas grāfistē; viņš pazina šejieniešus, un tie pazina viņu, un, pateicoties Saimona Finča veiktajiem priekšdarbiem, Atikuss bija vai nu asinsradniecībā, vai ar ieprecēšanos saradojies gandrīz vai ar visām ģimenēm pilsētā.

Meikomba ir veca pilsēta; tā jau toreiz bija veca, kad es iepazinos ar to. Lietainā laikā ielas pārvērtās sarkanu mālu striegonī; uz ietvēm auga zāle; tiesas ēka pilsētas laukumā bija sašķobījusies. Tolaik nezin kāpēc bija karstāks nekā tagad: vasaras tveicē melni suņi beidzās vai nost; redeļu ratos iejūgtie kaulainie mūļi izmisīgi kāvās ar mušām Virdžīnijas ozolu skopajā ēnā pilsētas laukumā. Vīriešu iestīvinātās apkaklītes bija izmirkušas sviedros jau deviņos no rīta. Dāmas gāja vannā priekšpusdienā un pulksten trijos pēc diendusas un tomēr pievakarē atgādināja ar sviedriem un pūderi glazētus saldos tējas cepumus.

Ļaudis tolaik kustējās gausi. Viņi pastaigājās pa skvēru, iegriezās te vienā, te otrā veikalā laukuma malās; darīja visu lēnā garā. Dienā bija tās pašas divdesmit četras stundas, bet tā šķita garāka. Visi rīkojās bez steigas, jo nebija kurp iet, ko pirkt un par ko pirkt, nebija nekā, ko redzēt ārpus Meikombas grāfistes robežām. Tomēr vienam otram tas bija miglainu cerību laiks: Meikombas grāfistei

nesen bija paskaidrojuši, ka cilvēkam ne no kā nav jābaidās, atskaitot pašas bailes.

Mēs mājojām pilsētas apdzīvotās daļas galvenajā ielā Atikuss, Džems, es un mūsu virēja Kelpurnija. Mēs ar Džemu uzskatījām, ka mums ir tīri ciešams tēvs: viņš rotaļājās ar mums, lasīja priekšā un izturējās pret mums pieklājīgi un taisnīgi.

Kelpurnija bija pavisam kas cits. Stūraina, kaulaina, tuvredzīga un šķielīga; plauksta viņai bija plata kā maizes lize un divtik cieta. Kelpurnija pastāvīgi dzina mani laukā no virtuves un bārās, kāpēc es neuzvedoties tik labi kā Džems, lai gan zināja, ka viņš taču četrus gadus vecāks par mani; viņa vienmēr sauca uz mājām, kad man vēl gribējās pastaigāt. Mūsu sadursmēm bija grandiozs raksturs, un tās visas beidzās vienādi. Kelpurnija allaž palika uzvarētāja, jo Atikuss lielākoties nostājās viņas pusē. Viņa strādāja pie mums kopš Džema dzimšanas, un, cik vispār atceros, pastāvīgi esmu dabūjusi baudīt viņas tirāniju.

Mūsu māte nomira, kad man bija divi gadi, tāpēc es daudz nejutu viņas trūkumu. Viņa bija dzimusi Grehema no Montgomerijas; Atikuss iepazinies ar viņu, kad pirmo reizi ievēlēts štata likumdošanas iestādē. Viņš toreiz jau bijis pusmūžā, piecpadsmit gadus vecāks par māti. Džems piedzimis viņu laulības pirmajā gadā, pēc četriem gadiem piedzimu es, un pēc diviem gadiem mūsu māte mirusi ar pēkšņu sirdskaites lēkmi. Stāstīja, ka tā esot parasta parādība viņas dzimtā. Es neskumu pēc viņas, bet Džems, manuprāt, gan. Viņš labi atcerējās māti un dažreiz pārtrauca rotaļu, gari nopūtās un aizgāja rotaļāties viens pats aiz garāžas. Kad viņš bija tādā omā, tad pats labākais neaiztikt viņu, to es zināju.

Kad man bija teju seši gadi un Džemam gandrīz desmit, vasaru mūsu kustības brīvību ierobežoja Henrija Lafaijeta

Diboza atraitnes māja (aiznākamais nams ziemeļu vir_ * * ziena, skaitot no musejā) un Redliju māja trīs namu atstatumā uz dienvidiem tā, lai Kelpurnija varētu mūs saūjināt. Redliju mājā dzīvoja kāds nezināms briesmonis, kura apraksts vien spēja sabojāt mums visu dienu; misis Dibozas māja bija tīrā elle.

Tovasar pie mums ieradās Dilis.

Reiz, kad abi ar Džemu agri no rīta rotaļājāmies pagalmā aiz mūsu mājas, kaimiņienes mis Reičelas Heiverfordas sakņudārzā kaut kas iečabējās. Mēs piegājām pie stiepļu žoga paskatīties, vai tur nav kucēns, jo mis Reičelas foksterjeram bija gaidāmi pēcnācēji, bet pamanījām kādu sēžam un lūkojamies uz mums. Sēdētājs nebija lielāks par kāpostiem. Mēs blenzām viņā, kamēr viņš beidzot ierunājās:

-   Veseli!

-   Tu tāpat, Džems pieklājīgi atbildēja.

-        Es esmu Čārlzs Beikers Hariss, viņš paziņoja. Es māku lasīt.

-   Un kas tad ir? es jautāju.

-        Domāju, varbūt jūs gribat to zināt. Ja jums vajag ko palasīt, tad es varu.

-   Cik tev gadu? Džems uzprasīja. Četri ar pusi?

-   Drīz būs septiņi.

-Tad nav ko lielīties. Džems parādīja ar īkšķi uz mani. Re, Sprigace lasa jau kopš dzimšanas, un viņa vēl nemaz skolā neiet. Tu gan izskaties traki sīks septiņiem gadiem.

-   Sīks, bet liels, viņš uzsvēra.

Džems atbraucīja matus no pieres, lai runātāju labāk saredzētu.

-        Tu jau varētu pārkāpt pāri pie mums, Čārlz Beiker Haris? viņš jautāja. Ak kungs, kas par vārdu!

-   Nemaz nav jocīgāks par tavējo. Krustmāte Reičela teica, ka tevi saucot Džeremijs Atikuss Finčs.

Džems sarauca pieri.

-   Es esmu pietiekami liels savam vārdam, viņš paskaidroja, bet tavs vārds ir garāks par tevi pašu. Vismaz par veselu pēdu.

-   Mani visi sauc par Dillu, sīkaliņš sacīja, pūlēdamies izspraukties pa stiepļu žoga apakšu.

-   Būtu labāk kāpis pāri, nevis līdis pa apakšu, es aizrādīju. No kurienes tu te gadījies?

Dilis bija no Meridiānas, no Misisipi štata, atbraucis pavadīt vasaru pie savas krustmātes mis Reičelas un turpmāk vienmēr braukšot vasaru uz šejieni. Viņa vecāki bija dzimuši meikombieši, māte strādāja Meridiānā pie fotogrāfa, bija iesūtījusi Dilla fotogrāfiju konkursam “Skaistākais bērns” un prēmēta ar pieciem dolāriem. Viņa atdevusi naudu Dillam, un viņš divdesmit reizes apmeklējis kino.

-   Mums te kino nerāda, tikai dažreiz tiesnamā par Jēzu, Džems sacīja. Vai esi redzējis ko vērtīgu?

Dilis bija noskatījies “Drakulu”, un šis atklājums lika Džemam nolūkoties uz viņu gandrīz vai ar cieņu.

-   Pastāsti to mums, Džems uzaicināja.

Dilis izskatījās ērmīgs. īsās zila audekla bikšeles piepogātas pie krekla, sniegbaltie mati plaka pie galvas kā pīlēna pūkas; viņš bija gadu vecāks par mani, taču es biju daudz garāka. Kad viņš stāstīja mums seno teiksmu, viņa zilās acis te iemirdzējās, te satumsa, smiekli bija piepeši un līksmi; viņš nepārtraukti plūkāja matu šķipsnu, kas krita pār pieri.

Kad Dilis bija samalis Drakulu miltos un Džems nosprieda, ka filma cērtot pāri grāmatai, es iejautājos, kur atrodas Dilla tēvs.

-   Tu mums par viņu neko neteici.

-   Man nav tēva.

-   Vai viņš miris?

-Nē…

-Ja viņš nav miris, tad taču viņš ir, vai ne?

Dilis pietvīka, bet Džems apsauca mani droša zīme, ka viņš jau izpētījis Dillu un atzinis par pieņemamu. Pēc tam mums nodibinājās stingra kārtība visai vasarai. Šī stingrā kārtība bija tāda: mēs vienā laidā pārbūvējām mūsu mitekli milzīgas platānas žāklē aiz mājas, ķīvējāmies un spēlējām pašu dramatizējumā vai visus Olivera Optika, Viktora Epltona un Edgara Raisa Berouza sacerējumus. Šai ziņā Dilis mums bija neaizstājams. Viņš tēloja visas raksturlomas, kuras agrāk gūlās uz maniem pleciem, pērtiķi “Tarzānā”, misteru Krebtriju “Brāļos Roveros”, misteru Deimonu “Tomā Sviftā”. Pamazām mēs aptvērām, ka Dilis ir īsts burvis Merlins miniatūrā. Viņa galva bija pilna ar ekscentriskiem plāniem, neticamām izdomām un dīvainām fantāzijām.

Augusta beigās šis repertuārs tomēr bija mums apnicis, un tas bija Dilis, kas ieteica izvilināt Briesmekli Redliju ārā no mājas.

Dilis bija kā uzburts uz Redliju namu. Par spīti mūsu brīdinājumiem un paskaidrojumiem, tas pievilka viņu kā mēness ūdeni, taču nespēja piedabūt tuvāk par laternas stabu ielas stūrī, drošā atstatumā no Redliju pagalma vārtiem. Tur Dilis palika stāvam, aptvēris ar roku resno stabu, blenza un prātoja.

Redliju nams atradās krasā līkumā aiz mūsu mājas. Ejot dienvidu virzienā, šķita, ka ceļš izbeigsies pie Redliju lieveņa, bet tad ietve nogriezās gar viņu gruntsgabalu. Nams bija zems, kādreiz balti krāsots, ar lielu verandu un zaļiem aizvirtņiem, bet sen jau noplucis un kļuvis netīri

pelēks tāpat kā pagalms ap to. Satrunējuši jumstiņi karājās pāri verandas dzegām; ozolu lapotne aizturēja sauli. Latiņu žoga atliekas, grlļaini izļodzījušās, ierobežoja pagalmu mājas priekšā “tīro” pagalmu, kas nekad netika slaucīts un kur pārpilnībā auga maura zāle un vībotnes.

Šai namā mita ļauns gars, tā visi runāja. Mēs ar Džemu gan netikām viņu redzējuši. Stāstīja, ka naktīs, kad mēness norietējis, viņš iznākot ārā un glūnot kaimiņu logos. Ja uznāca piepešs sals un kādam dārzā nosala acālijas, tad vainīgs bija viņš, jo uzpūtis tām elpu. Visi Meikombā notikušie slepenie sīkie noziegumi bija viņa roku darbs. Kādreiz pilsētu satrauca vesela virkne baigu nakts notikumu: kāds sakropļoja vistas, kaķus un suņus, un, lai gan vainīgs izrādījās plānprātīgais Edijs, kurš vēlāk noslīka Bārkera atvarā, ļaudis joprojām šķielēja uz Redliju namu, negribēdami atteikties no sākotnējām aizdomām. Neviens nēģeris negāja Redliju namam garām naktī, viņš pārgāja uz pretējo ielas pusi un svilpoja, lai justos drošāk. Meikombas skolas rotaļu laukums robežojās ar Redliju pagalmu; viņu vistu aplokā auga slaidi pekankoki, kuru rieksti bira skolas teritorijā, bet bērni neskārās tiem klāt: Redliju rieksti ir indīgi. Ja beisbola bumba iekrita Redliju pagalmā, tad tā bija zudusi manta un neviens to ir nepieminēja.

Šī nama noslēpumainība bija radusies jau sen, pirms vēl mēs ar Džemu nācām pasaulē. Redliji, ar kuriem katrs labprāt būtu draudzējies, turējās savrup, ko Meikombā uzskatīja par nepiedodamu grēku. Viņi neapmeklēja baznīcu visu meikombiešu galveno izklaidēšanās vietu, bet lūdza Dievu mājās; misis Redlija reti kad šķērsoja ielu, iedama uz rīta kafiju pie kaimiņienēm, un misiones pulciņā nekad nerādījās. Misters Redlijs ik dienas pusdivpadsmitos devās uz pilsētu un tieši divpadsmitos atgriezās, dažreiz

nesdams brūnā papīrā ietītu saini, acīmredzot iepirkumus. Es tā ir nezināju, no kā vecais misters Redlijs pārtiek; Džems mēdza sacīt, ka viņš “uzpērkot kokvilnu”, tas skaitījās pieklājīgs apzīmējums jēdzienam “lāpīt slinkumu”, taču misters Redlijs ar sievu un diviem dēliem dzīvoja Meikombā kopš nezināmiem laikiem.

Svētdienās Redliju nama durvis un aizvirtņi bija ciet, kas arī runāja pretī meikombiešu paražām; pie mums durvis aizvēra tikai aukstā laikā vai ja kāds mājās bija slims. Svētdienās bija parasts iet ciemos: lēdijas aplika korsetes, vīrieši uzvilka svārkus, bērni kurpes. Taču neviens kaimiņš svētdienās neuzkāpa uz Redliju lieveņa un neuzsauca: “Sveiki!” Redliju namam nebija stiklotu durvju. Es kādreiz ievaicājos Atikusam, vai viņiem vispār tādas bijušas; Atikuss atbildēja, ka bijušas gan, bet pirms manas piedzimšanas.

Kaimiņi baumoja, ka Redlija jaunākais dēls pusaudža gados sadraudzējies ar kādu no Vecās Sāremas Kaningemiem tā bija skaitliski prāva un mīklaina cilts grāfistes ziemeļos, un viņi nodibinājuši kaut ko bandai līdzīgu. Meikombas vēsturē tas gadījās pirmo reizi. Neko lielu viņi netika pastrādājuši, taču pietika ar to pašu, lai visa pilsēta runātu par viņiem un trīs mācītāji trijās kancelēs no viņiem brīdinātu; viņi slaistījās ap frizētavu, svētdienās brauca ar autobusu uz Ebotsvilas kino, apmeklēja deju vakarus grāfistes spēļu ellē, Alabamas krastā, traktierī “Rasas lāse un makšķernieku atpūta” pat mēģināja dzert viskiju. Nevienam visā Meikombā nebija drosmes aizrādīt misteram Redlijam, ka viņa zēns iekļuvis sliktā sabiedrībā.

Kādu vakaru, būdami izcili jautrā omā, zēni ačgārni uzbrauca uz pilsētas laukuma patapinātu mazlitrāžas auto, izrādīja pretestību godātajam sensenajam tiesas kurjeram misteram Koneram, kas gribēja tos aizturēt, un ieslēdza

viņu tiesnama piebūvē. Pilsēta nolēma, ka tagad kaut kas jādara; misters Koners apgalvoja, ka pazīstot vaininiekus kā raibus suņus, un apzvērēja, ka tā šo gadījumu garām nepalaidīšot, un zēni stājās tiesas priekšā par huligānismu, miera un kārtības traucēšanu, aizskaršanu ar darbiem un rupju un piedauzīgu vārdu lietošanu sieviešu klātbūtnē. Tiesnesis jautāja misteram Koneram, kur viņš ņēmis pēdējo apvainojumu; misters Koners atbildēja, ka zeņķi lādējušies tik skaļi, ka noteikti ikviena sieviete Meikombā to dzirdējusi. Tiesnesis nolēma sūtīt zeņķus uz štata arodskolu, kurā dažreiz nodeva pusaudžus, lai viņiem būtu kumoss maizes un jumts virs galvas; tas nebija cietums, un to neuzskatīja par negodu. Misters Redlijs bija pretējās domās. Ja tiesnesis atbrīvošot viņa dēlu, misters Redlijs rūpēšoties par to, lai Arturs nevienam turpmāk nesagādātu nepatikšanas. Tiesnesis, zinādams, ka uz mistera Redlija vārdu var paļauties, labprāt atstāja dēlu viņa ziņā.

Pārējie zēni iestājās arodskolā un ieguva vislabāko vidējo izglītību štatā; viens pat beidza pēc tam tehnisko augstskolu Obernā. Mistera Redlija nama durvis bija slēgtas tiklab darbdienās, kā svētdienās, un turpmākajos piecpadsmit gados neviens netika redzējis viņa dēlu.

Bet tad pienāca diena Džems to neskaidri atcerējās, kad Briesmekli Redliju bija dzirdējuši un redzējuši vairāki cilvēki, tikai Džems ne. Viņš sacīja man, ka Atikuss nelabprāt runājot par Redlijiem; kad Džems gribējis viņu iztaujāt, Atikuss atbildējis, lai Džems darot, kas viņam jādara, un nebāžot degunu Redliju darīšanās, viņiem pašiem esot tiesības tās kārtot, bet, kad tas noticis, Atikuss grozījis galvu un sacījis: “Hm, hm, hm.”

Galvenās ziņas Džems saņēma no mis Stīvenijas Kroufordas kaimiņu tenku vāceles, kura apgalvoja, ka visu

smalki zinot. Pēc viņas vārdiem, Briesmeklis sēdējis viesistabā un griezis ārā visādus rakstus no The Maycomb Tribune, lai līmētu albumā. Viņa tēvs ienācis istabā. Kad misters Redlijs gājis garām, Briesmeklis iedūris tēvam kājā šķēres, izvilcis tās, noslaucījis pie biksēm un turpinājis savu darbu.

Misis Redlija izskrējusi uz ielas, brēkdama, ka Arturs viņus nogalināšot, bet, kad šerifs atbraucis, tad atradis Briesmekli joprojām sēžam viesistabā un graizām avīzes. Viņam tolaik bijuši trīsdesmit trīs gadi.

Pēc mis Stīvenijas vārdiem, ārsti ieteikuši ievietot Briesmekli uz kādu laiciņu Taskalūzā, bet misters Redlijs sacījis, ka neviens Redlijs trakonamā netikšot ievietots. Briesmeklis neesot vājprātīgs, viņš tikai šad tad esot pārmērīgi nervozs. Viņu vajagot izolēt, tikai tiesāt nevajagot, jo viņš neko neesot noziedzies. Šerifam nebija dūšas iesēdināt Briesmekli kopā ar nēģeriem, tāpēc viņu ieslodzīja tiesnama pagrabā.

Džems skaidri neatcerējās, kā Briesmeklis atgriezies no tiesas pagraba uz tēva mājām. Mis Stīvenija Krouforda stāstīja, ka daži pilsētas pašvaldības locekļi teikuši misteram Redlijam, lai ņemot Briesmekli ārā, citādi viņš sapelēšot mitrajā pagrabā un nobeigšoties, turklāt nevarot taču Briesmeklis dzīvot visu mūžu uz grāfistes rēķina.

Neviens nezināja, kā misteram Redlijam izdevies piedabūt Briesmekli, lai tas nerādās cilvēkos, bet Džems domāja, ka misters Redlijs turot dēlu pieķēdētu pie gultas. Atikuss tam nepiekrita, tā nevarot būt, jo esot daudz citu paņēmienu, kā cilvēku padarīt par rēgu.

Es atceros, ka šad tad manīju misis Redliju atveram parādes durvis, iznākam pie lieveņa margām un laistām puķes. Misteru Redliju mēs ar Džemu redzējām ik dienas ejam uz pilsētu un atgriežamies. Viņš bija tievs, izkaltis vīrs ar bezkrāsainām acīm; tās bija tik bezkrāsainas, ka neatspoguļoja gaismu. Vaigu kauli viņam bija asi izspiedušies, mute plata, ar plānu augšlūpu un biezu apakšlūpu. Mis Stīvenija Krouforda mēdza teikt, ka misters Redlijs esot taisns cilvēks, kura vienīgais likums Dieva vārds, un mēs viņai ticējām, jo misters Redlijs turējās tik taisni kā zibensnovedējs.

Viņš nekad nerunāja ar mums. Kad viņš gāja mums garām, mēs nodūrām acis un teicām: “Labrīt, ser,” un viņš par atbildi nokrekšķinājās. Mistera Redlija vecākais dēls dzīvoja Pensakolā; Ziemsvētkos viņš ieradās mājās un bija viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kurus mēs vispār redzējām ieejam namā vai iznākam no tā. Kopš tās dienas, kad misters Redlijs atveda Arturu mājās, ļaudis mēdza sacīt, ka nams esot kā izmiris.

Bet tad pienāca diena, kad Atikuss nosolījās mūs kārtīgi samizot, ja mēs pagalmā trokšņošot, un pilnvaroja Kelpurniju to izdarīt viņa prombūtnē, ja viņa dzirdēšot kaut pīkstienu: misters Redlijs mirstot.

Miršana vilkās diezgan ilgi. Ielu pie Redliju mājas no abām pusēm aizsprostoja ar malkas krāģiem, ietvi nokaisīja ar salmiem, braucējus novadīja pa sānielu. Doktors Reinoldss ik reizes, kad viņu aicināja pie slimā, apturēja mašīnu mūsu mājas priekšā un devās pie Redlijiem kājām. Mēs ar Džemu dienām ilgi staigājām uz pirkstgaliem pagalmā aiz mājas. Beidzot krāģus aizvāca, un mēs no lieveņa noskatījāmies uz mistera Redlija pēdējo braucienu garām mūsu mājai.

-Tur nu aizved pašu nekrietnāko cilvēku no visiem, kam vien Dievs devis dzīvu dvašu, Kelpurnija noburkšķēja un domīgi nospļāvās pagalmā. Mēs pārsteigti uzlūkojām viņu, jo Kelpurnija parasti nemēdza spriest par balto cilvēku rīcību.

Kaimiņos visi domāja, ka nu, kad vecais Redlijs apakš zemes, Briesmeklis parādīšoties dienas gaismā, taču iznāca citādi: Briesmekļa vecākais brālis atbrauca no Pensakolas un apmetās mistera Redlija vietā. Vienīgā starpība starp viņu un tēvu bija gadi. Džems sacīja, ka misters Natans arī “uzpērkot kokvilnu”. Misters Natans tomēr atbildēja mums, kad mēs viņu sveicinājām, un dažreiz mēs redzējām, ka viņš nāk mājup ar žurnālu rokā.

Jo vairāk mēs stāstījām Dillam par Redlijiem, jo vairāk viņš gribēja zināt, jo ilgāk viņš stāvēja, aptvēris laternas stabu ielas stūrī, un jo vairāk prātoja.

-        Sazini nu, ko viņš tur iekšā dara, Dilis murmināja.

-   Tā vien šķiet, ka tūliņ pabāzīs galvu ārā pa durvīm.

-   Viņš iet ārā naktī, kad tik tumšs, ka vai acī dur, Džems sacīja. Mis Stīvenija Krouforda stāstīja, ka reiz pusnaktī pamodusies un redzējusi viņu blenžam iekšā pa logu… galva kā mironim un glūn. Vai tu nekad neesi naktī pamodies un dzirdējis viņu ejam, Dili? Viņš iet šitā, un Džems šļūkāja ar kājām pa granti. Kā tu domā, kāpēc mis Reičela noslēdz uz nakti visas durvis? Es esmu redzējis viņa pēdas daudzus rītus mūsu pagalmā aiz mājas un vienu nakti dzirdēju viņu skrāpējamies gar lieveni sētas pusē, bet viņš jau bija projām, iekams Atikuss paguva iziet ārā.

-   Sazin kāds viņš izskatās? Dilis interesējās.

Džems uzskicēja diezgan pieņemamu Briesmekļa attēlu:

spriežot pēc kāju nospiedumiem, ap sešarpus pēdas garš; pārtiek no vāverēm un kaķiem, ko vien var noķert, un rokas viņam allaž asiņainas, ja kāds ēd nevārītu gaļu, tad asinis nekādi nevar nomazgāt. Pāri visai sejai gara, līka rēta; zobi dzelteni un apdrupuši, acis izvalbītas, pats vienmēr nosiekalojies.

-   Pamēģināsim izdabūt viņu ārā no mājas, Dilis ierosināja. Man ļoti gribētos redzēt, kāds viņš izskatās.

Džems atbildēja: lai ejot un pieklaudzinot pie parādes durvīm, ja Dilis vēloties, lai viņu nogalina.

Mūsu pirmais reids īstenojās tikai tāpēc, ka Dilis saderēja uz “Pelēko rēgu” pret divām “Toma Svifta” burtnīcām, ka Džems neuzdrīkstēšoties iet tālāk par Redliju nama vārtiem. Lai tur vai kas, bet Džems nekad neatkāpās izaicinājuma priekšā.

Džems pārdomāja priekšlikumu veselas trīs dienas. Acīmredzot gods viņam tomēr bija dārgāks par dzīvību, jo Dilis viņu pielauza itin viegli.

-   Tu baidies, viņš teica jau pirmajā dienā.

-   Es nebaidos, tikai gribu būt pieklājīgs, Džems atteica.

Otrajā dienā Dilis sacīja:

-        Tu esi tik bailīgs, ka nedrīksti pat kāju iespert viņu pagalmā.

Džems to noliedza, jo nez cik gadu ejot diendienā uz skolu garām Redliju namam.

-   Vienmēr teciņiem, es piebildu.

Trešajā dienā Dilis viņu pieveica, apgalvodams, ka Meridiānā neviens neesot tik bailīgs kā meikombieši, jo tādus zaķapastalas kā Meikombā viņš nekur neesot redzējis.

Ar to pietika, lai Džems aizmaršētu līdz pat ielas stūrim, kur viņš apstājās, atbalstījās pret laternas stabu un blenza uz vārtiņiem, kas ķēmīgi karājās paštaisītā virā.

-        Es ceru, tu aptver to, Dili Haris, ka viņš nogalēs mūs visus trīs, Džems sacīja, kad mēs viņam piebiedrojāmies. Nedomā pārmest man, kad viņš tev izplēsīs acis. Atminies, ka tu pats to visu uzsāki.

-   Un tomēr tu baidies, Dilis pacietīgi atkārtoja.

Džems lūdza Dillu iegaumēt reizi par visām reizēm, ka

viņam nemaz neesot bail.

-        Es tikai nekādi nevaru izdomāt, kā izvilināt viņu ārā no mājas.

Turklāt Džemam esot jādomā par mazo māšeli.

Līdzko Džems to pateica, tā es tūliņ nopratu, ka viņam bail. Džems tikai reizi atcerējās savu mazo māsu tad, kad es gribēju pierunāt viņu lēkt zemē no mūsu mājas jumta.

-   Kas notiks ar tevi, ja es nositīšos? viņš toreiz jautāja. Džems nolēca no jumta, nenositās, un atbildības sajūta viņu atkal pameta, līdz sākās runas par Redliju namu.

-        Kas ir, tev tomēr dūša papēžos? Dilis apvaicājās. Ja tā, tad…

-        Kaut ko tādu nedrīkst darīt bez apdomāšanās, Dili, Džems atbildēja. Ļauj drusku padomāt… Tas ir tikpat kā piespiest bruņurupuci izbāzt galvu ārā.

-   Un kā to panāk? Dilis interesējās.

-   Pabāž viņam apakšā degošu sērkociņu.

Es aizrādīju, ka pateikšu Atikusam, ja Džems iedomāsies pielaist uguni Redliju namam.

Dilis sacīja, ka pabāzt zem bruņurupuča degošu sērkociņu esot nekrietni.

-        Tur nav nekā nekrietna, kā citādi lai izdabū viņu ārā, un tas nav tas pats, kas iemest viņu ugunī, Džems noburkšķēja.

-        Kā tu zini, ka bruņurupucim nesāp, kad viņam piebāž klāt sērkociņu?

-   Bruņurupuči neko nejūt, nelga, Džems attrauca.

-   Vai tu pats esi bijis bruņurupucis, ka to zini?

-        Ej nu, Dili!… Ļauj man padomāt… Ja mēs sāktu mest akmeņus…

Viņš domāja tik ilgi, līdz Dilis piekāpās:

-        Labi, es neteikšu, ka tev bail, un tu dabūsi “Pelēko rēgu”, tikai pieej pie Redliju nama un pieskaries tam ar roku.

Džems atplauka:

-   Pieskarties ar roku vairāk neko?

Dilis pamāja.

-        Vairāk neko, jā? Es negribu, lai tu brēc, ka nav pareizi, kad es skriešu atpakaļ!

-        Vairāk neko, kad es saku, Dilis apstiprināja. Līdzko viņš redzēs, ka tu esi pagalmā, tā droši vien drāzīsies ārā, mēs ar Sprigaci metīsimies viņam virsū, nogāzīsim guļus un pateiksim, ka neko ļaunu nedarīsim.

Mēs pārgājām pāri ielai Redliju nama pusē un apstājāmies pie vārtiem.

-   Ej nu, Dilis mudināja. Mēs ar Sprigaci tepat esam.

-   Iešu jau, iešu, Džems atteica. Neskubini mani.

Viņš nogāja līdz sētas stūrim, tad atpakaļ, pētīdams

vienkāršo situāciju un it kā apsvērdams, kā visvieglāk iekļūt pagalmā; turklāt viņš rauca pieri un kasīja pakausi.

Es iespurcos.

Džems raušus atrāva vārtiņus, aizšāvās līdz namam, uzsita ar plaukstu pa sienu un drāzās atpakaļ mums garām, pat nenogaidījis, kādi panākumi būs viņa uzbrukumam. Mēs ar Dillu joņojām viņam pa pēdām. Laimīgi sasnieguši savu verandu, tusnīdami un aizelsušies mēs pametām acis atpakaļ.

Vecais nams bija tikpat drūms un vientuļš, bet mums tomēr šķita, ka vienā logā aizkars sakustējās. Plakš! Viegla, tikko manāma kustība, un nams atkal sastinga.

2

Dilis pameta mūs jau septembra sākumā un atgriezās Meridiānā. Mēs viņu pavadījām uz pēcpusdienas autobusu, un man bija ļoti žēl no viņa šķirties, kamēr neatcerējos, ka pēc nedēļas man jāiet uz skolu. Neko visā mūžā es nebiju gaidījusi ar tādu nepacietību. Ziemu es stundām

ilgi mēdzu sēdēt mūsu miteklī platānas žāklē, vērojot skolas pagalmu, noskatoties uz skolēnu bariem ar Džema binokli, mācoties viņu rotaļas, neizlaižot no acīm Džema sarkano vamzi, kad viņi spēlēja paslēpes, slepenībā daloties viņu neveiksmēs un mazajās uzvarās. Es ļoti ilgojos viņiem piebiedroties.

Pirmajā dienā Džems tiktāl nolaidās no saviem augstumiem, ka aizveda mani uz skolu, ko parasti dara vecāki, bet Atikuss sacīja, ka Džems ar prieku man parādīšot manu klasi. Šķiet, šis darījums bija saistīts ar naudu, jo, kad mēs teciņiem aizmetāmies gar Redliju nama stūri, es sadzirdēju neparastas šķindas Džema kabatā. Tuvojoties skolas pagalmam, mēs pagausinājām soli un Džems pacentās man ieskaidrot, lai es skolā liekot viņu mierā, lai neuzmācoties ar lūgumiem attēlot kādu nodaļu no “Tarzāna un skudru cilvēkiem”, lai nemētājoties ar piezīmēm par viņa personisko dzīvi un nevelkoties viņam astē starpbrīžos un pusdienas pārtraukumā. Man jāturoties kopā ar pirmo, bet viņam ar piekto klasi. īsi sakot, lai es nemaisoties viņam pa kājām.

-Vai tad mēs vairs nerotaļāsimies kopā? es jautāju.

-   Mājās mēs dzīvosim kā līdz šim, Džems paskaidroja, bet skola tas ir kas cits.

Tā arī bija. Jau pirmajā rītā mūsu skolotāja, mis Kerolaina Fišere, izsauca mani klases priekšā, sadeva ar lineālu pa delnu un ielika kaktā līdz lielajam pārtraukumam.

Mis Kerolaina varēja būt apmēram divdesmit vienu gadu veca. Viņai bija koši rudi mati, sārti vaigi un tumšsarkani lakoti nagi. Viņa valkāja augstpapēžu kurpes un sarkanbalti svītrotu kleitu. Pēc izskata un smaržas viņa atgādināja piparmētru konfekti. Viņa īrēja istabu mis Modijas Etkinsones nama augšstāvā, otrpus ielas mums

iepretim, un, kad mis Modija mūs iepazīstināja ar viņu, Džems vairākas dienas staigāja kā galvu pazaudējis.

Viņa uzrakstīja iespiestiem burtiem savu vārdu uz tāfeles un sacīja:

-   Te rakstīts, ka mani sauc mis Kerolaina Fišere. Es esmu no Ziemeļalabamas, no Vinstonas grāfistes.

Klase bažīgi sačukstējās, jo visiem bija zināms, kāds ir šā novada iedzīvotāju raksturs, tāds droši vien būs arī viņai. (Kad Alabama 1861. gada 11. janvārī atdalījās no pārējiem Dienvidu štatiem, Vinstonas grāfiste atdalījās no Alabamas; Meikombas grāfistē to zina katrs bērns.) Ziemeļalabama ir pilna ar liķieru fabrikām, tekstilfabrikām, tēraudlietuvju sabiedrībām, republikāņiem, profesoriem un vispār cilvēkiem bez cilts un radurakstiem.

Mis Kerolaina sāka šo dienu, nolasīdama mums stāstu par kaķiem. Tie gari jo gari sarunājās, staigāja, ģērbušies glītās kleitiņās, un dzīvoja siltā mājiņā zem krāsns. Kad misis Kaķene zvanīja uz aptieku un pasūtīja kaltētas peles iesala šokolādē, visa klase murdēja un čaloja. Mis Kerolaina acīmredzot neaptvēra, ka noskrandušie pirmās klases audzēkņi zēni rupjos, noplīsušos kreklos un meitenes maisa auduma brunčos, visi, kas tikko iemācījušies staigāt, jau baro cūkas un apkaplē kokvilnu, ir imūni pret daiļliteratūru. Mis Kerolaina izlasīja stāstu līdz galam un apvaicājās:

-   Vai tā nebija jauka pasaka?

Tad viņa piegāja pie tāfeles, uzrakstīja visu alfabētu milzīgiem, stūrainiem iespiedburtiem, pagriezās pret klasi un jautāja:

-   Vai kāds zina, kas tas ir?

Zināja visi, jo lielākā daļa pirmklasnieku sēdēja te otro gadu.

Laikam skolotāja izraudzījās mani tāpēc, ka zināja manu vārdu; kad es nosaucu visus burtus, starp viņas uzacīm ievilkās grumbiņa. Tad viņa lika man izlasīt pusābeces un biržas biļetenu no The Mobile Register, pārliecinājās, ka esmu lasītpratēja, un uzmeta man diezgan īdzīgu skatienu. Viņa lūdza mani pasacīt tēvam, lai viņš mani vairs nemācot, jo tas traucēšot manas skolas mācības.

-   Lai nemāca? es nobrīnījos. Viņš man neko nav mācījis, mis Kerolaina. Atikusam nav laika mani mācīt, es piemetināju, kad mis Kerolaina pasmaidīja un papurināja galvu. Ziniet, viņš vakaros ir tik noguris, ka sēž viesistabā un lasa.

-   Kas tad tevi mācījis, ja ne viņš? mis Kerolaina labsirdīgi iejautājās. Kāds tomēr būs to darījis. Tu taču nepiedzimi, lasīdama The Mobile Register.

-   Džems teica, ka taisni tā esot bijis. Viņš lasīja kādā grāmatā, ka es neesot vis Finča, bet Minča. Džems teica, ka mani īstenībā saucot Džīna Luīza Minča, mani apmainījuši pēc piedzimšanas, un pēc patiesības es…

Mis Kerolaina acīmredzot nodomāja, ka meloju.

-   Neļausim vaļu fantāzijai, dārgā, viņa pārtrauca mani. Tātad pasaki tēvam, lai viņš tevi vairs nemāca. Labāk ir, ja mācās lasīt no pašiem sākumiem. Pasaki, ka tagad es ķeršos pie tavas mācīšanas un mēģināšu izlabot to ļaunumu…

-   Ko, mem?

-   Tavs tēvs neprot mācīt. Un nu ej uz savu vietu.

Es nomurmināju atvainošanos un apsēdos, prātodama par savu pārkāpumu. Nekad tīšuprāt nebiju mācījusies lasīt, bet man vienmēr izgadījās neaicinātai kravāties pa avīzēm. Varbūt es iemācījos lasīt garajās baznīcā pavadītajās stundās? Neatceros tos laikus, kad es nebūtu pratusi

lasīt korāļus. Visu pārdomājot, šķita, ka lasīšana radusies pati no sevis tāpat kā māka neatskatoties aiztaisīt mugurpusē kombinezonu vai sasiet cilpā kurpju saites. Neatminos, kad rindiņas zem Atikusa slīdošā pirksta sāka dalīties vārdos, bet atceros, ka lūkojos tanīs, klausīdamās pēdējās ziņas, jaunu likumu projektus, Lorenco Dova dienasgrāmatu visu, ko Atikuss lasīja, kad ik vakaru ierāpos viņam klēpī. Man nebija nekādas vēlēšanās lasīt, iekams neuznāca bailes, ka to aizliegs. Cilvēkam taču nav arī nekādas sevišķas vēlēšanās elpot.

Zināju, ka mis Kerolaina ir nemierā ar mani, tāpēc izturējos klusu un lūkojos ārā pa logu līdz pat pārtraukumam, kad pirmā klase izskrēja pagalmā un Džems pasauca mani sānis. Viņš apjautājās, kā man klājies. Es izstāstīju.

-Ja man nevajadzētu te palikt, es ietu uz mājām. Džem, tā sasodītā lēdija teica, ka Atikuss mācījis mani lasīt un lai nu vairs nemācot…

-        Neņem to pie sirds, Sprigace, Džems mierināja.

-    Mūsu skolotāja stāstīja, ka mis Kerolaina mācot pēc jaunas metodes, ko viņa apguvusi koledžā. Drīz šī metode būšot visās klasēs. Tad no grāmatām gandrīz nemaz nebūs jāmācās. Tas ir tā kā ar govīm, ja gribi iepazīt šo lopiņu, tad vajag to izslaukt, vai ne?

-   Nūja, Džem, bet es negribu mācīties par govīm, es…

-   Protams, tu gribi. Tev jāzina par govīm viss, jo Meikombas grāfistē tām ir liela nozīme saimniecībā.

Es tikai apvaicājos Džemam, vai viņam nav uznācis dulnums.

-   Es tev paskaidroju, stulbene, ka pirmo klasi tagad māca pēc jaunas metodes. Tā ir Djuī decimālā sistēma.

Es nekad nemēdzu apšaubīt Džema ziņas un neredzēju iemesla to darīt arī tagad. Djuī decimālā sistēma daļēji izpaudās tā, ka mis Kerolaina rādīja mums kartītes, kur ar

lielajiem burtiem bija iespiests: ACS, NAMS, AUSS, IR, TUR, TE. Liekas, no mums nekādus komentārus negaidīja, un klase klusēdama uzņēma šos impresionistiskos atklājumus. Man apnika, un es sāku rakstīt vēstuli Dillam. Mis Kerolaina pieķēra mani un atkal atgādināja pateikt tēvam, lai tas mani nemācot.

-   Turklāt, viņa sacīja, pirmajā klasē mēs nerakstām, bet zīmējam iespiestos burtus. Rakstīt mācīsimies tikai trešajā klasē.

Te bija vainojama Kelpurnija. Laikam citādi viņa nevarēja tikt ar mani galā lietainā laikā. Viņa mēdza nosēdināt mani pie galda, uzskrīpāja uz tāfeles visus burtus, novietoja blakus Bībeli un lika pārrakstīt kādu nodaļu. Ja es apmierinoši atdarināju viņas burtus, tad mani apbalvoja ar cukurotu sviestmaizi. Kelpurnija bija stingra skolotāja: es reti uzrakstīju viņai pa prātam un reti saņēmu balvu.

-   Kas iet uz mājām pusdienās, paceliet rokas, uzaicināja mis Kerolaina un pārtrauca manas apceres par Kelpurnijas nodarītajām pārestībām.

Visi pilsētnieki pacēla rokas, un mis Kerolaina pārlaida mums skatienu.

-   Visi, kam pusdienas līdzi, uzlieciet tās uz sava galda.

Nez no kurienes parādījās sīrupa kanniņas, un metāla

spīdums atplaiksnījās griestos. Mis Kerolaina staigāja starp solu rindām, ieskatīdamās pusdienu traukos un sainīšos, mādama ar galvu, ja saturs viņu apmierināja, un savilkdama uzacis, ja kas nepatika. Viņa apstājās pie Voltera Kaningema sola.

-   Kur tavas pusdienas? viņa jautāja.

Pēc Voltera Kaningema sejas katrs pirmklasnieks varēja uzreiz pateikt, ka viņam ir cērmes. Viņa kailās kājas paskaidroja, kur cērmes radušās. Tanīs iedzīvojās visi, kas

staigā basām kājām pa cūkkūtīm vai cūku aplokiem. Ja Volteram vispār būtu kurpes, viņš tās noteikti būtu uzvilcis pirmajā skolas dienā un tad nolicis pie malas, kamēr uznāk sals. Krekls viņam bija tīrs un kombinezons rūpīgi aizlāpīts.

-        Vai tu aizmirsi šodien paņemt pusdienas līdzi? mis Kerolaina taujāja.

Volters lūkojās taisni uz priekšu. Viņa liesajā vaigā noraustījās muskulis.

-   Aizmirsi? mis Kerolaina neatlaidās.

Voltera vaigs atkal noraustījās.

-Jā, mem, viņš nomurmināja.

Mis Kerolaina piegāja pie sava galdiņa un attaisīja maciņu.

-        Te tev būs kvarts, viņa sacīja Volteram. Ej nopērc pilsētā ko paēst. Naudu atdosi man rīt.

Volters papurināja galvu.

-   Nē, mem, paldies, viņš klusu noteica.

Mis Kerolainas balsī ieskanējās nepacietība:

-   Nāc šurp, Volter, ņem naudu.

Volters atkal papurināja galvu.

Kad viņš to darīja trešo reizi, kāds iečukstējās:

-   Pasaki viņai, Sprigace.

Es atskatījos un redzēju, ka vairums pilsētas un ārpilsētas bērnu raugās uz mani. Mēs ar mis Kerolainu jau divas reizes bijām sarunājušās, un viņi blenza manī vientiesīgā pārliecībā, ka pazīšanās nozīmē saprašanos.

Es iežēlojos par Volteru un piecēlos.

-E-e… mis Kerolaina!

-   Kas ir, Džīna Luīza?

-   Mis Kerolain, viņš ir Kaningems.

Es atkal apsēdos.

-   Ko tas nozīmē, Džīna Luīza?

Man šķita, ka esmu visu pateikusi pietiekami skaidri. Mums visiem skaidrs: Volters Kaningems melo tā, ka ausis kust. Nekādas pusdienas viņš nebija aizmirsis paņemt līdzi, jo nekādu pusdienu viņam nebija. Nebija šodien, nebūs rīt un parīt. Droši vien visā savā mūžā viņš nav redzējis trīs kvartus uzreiz.

Es atsāku mēģinājumu:

-   Volters ir no Kaningemiem, mis Kerolain.

-   Piedod, Džīna Luīza, bet ko tu gribi sacīt?

-   Tas nekas, mem, pēc kāda laika jūs mūsu grāfistē pazīsiet visus. Kaningemi neņem neko, ja par to tūliņ nevar samaksāt, ne no draudzes, ne no pašvaldības. Viņi neko nepieņem no citiem un iztiek ar to, kas viņiem ir. Viņiem nav daudz, bet ar to viņi iztiek.

Savas speciālās zināšanas par Kaningemu cilti vismaz vienu tās atzarojumu es biju ieguvusi pērnziem. Voltera tēvs bija viens no Atikusa klientiem. Kādu vakaru viņi mūsu viesistabā ilgi un apnicīgi runāja par Kaningema tiesību apcirpšanu, un atvadoties Kaningems sacīja:

-   Mister Finč, es gan nezinu, kad varēšu ar jums norēķināties.

-   Par to gan neraizējieties, Volter, Atilcuss atteica.

Apvaicājos Džemam, ko nozīmē “tiesību apcirpšana”,

un viņš atbildēja kad apcērp kādu pret paša gribu. Tad es jautāju Atikusam, vai misters Kaningems varēs kādreiz ar mums norēķināties.

-   Naudā nevarēs, Atikuss paskaidroja, bet līdz gada beigām viņš norēķināsies. Gan tu redzēsi.

Un mēs redzējām ari. Kādu rītu abi ar Džemu atradām aiz mājas veselu grēdu žagaru iekuram. Tad sētas pusē uz lieveņa gadījās maiss valriekstu. Uz Ziemsvētkiem tur parādījās grozs ar aslapainās palmas un efeju zariem. Pavasari mēs atradām, maišeli ar jauniem kāļiem, un tad

Atikuss sacīja, ka misters Kaningems atlīdzinājis viņam ar uzviju.

-   Kāpēc viņš tev tā maksā? es jautāju.

-   Tāpēc, ka citādi nevar. Viņam nav naudas.

-   Vai mēs esam trūcīgi, Atikus?

Viņš palocīja galvu.

-Jā gan.

Džems sarauca degunu.

-   Tikpat trūcīgi kā Kaningemi?

-   Gluži tā nu ne. Kaningemi ir laucinieki, fermeri, krīze skārusi viņus vissmagāk.

Atikuss sacīja, ka dažādu profesiju ļaudis esot trūcīgi tāpēc, ka fermeri nonākuši trūkumā. Meikombas grāfiste ir lauksaimniecības apgabals, tāpēc ārstiem, zobārstiem un advokātiem grūti tikt pie naudas. Tiesību apcirpšana esot tikai viena no mistera Kaningema nelaimēm. Tas zemes gabals, uz ko viņam tiesības, ieķīlāts nez cik reižu, un nieka summiņas, ko viņš iegūstot, esot jāatdod par procentiem. Ja misters Kaningems prastu turēt mēli aiz zobiem, viņu ņemtu sabiedriskajos darbos, bet tad zemes gabals aizietu postā, tādēļ viņš labāk badojoties, paturot zemi un balsojot, par ko gribot. Misters Kaningems, tā Atikuss teica, piederot pie nelokāmo sugas.

Tā kā Kaningemiem nav naudas, tad viņi maksā mums, ar ko var.

-   Vai jūs zināt, Atikuss sacīja, ka doktors Reinoldss rīkojas tāpat? Kad viņš palīdz bērnam nākt pasaulē, tad saņem no vecākiem maisu kartupeļu. Mis Sprigace, ja jūs veltīsiet man uz mirkli savu uzmanību, es paskaidrošu, kas ir tiesību apcirpšana. Džems gan dažreiz definē visu tīri precīzi.

Ja es būtu varējusi to izskaidrot mis Kerolainai, tad izbēgtu no vienas otras nepatikšanas un pasargātu mis

Kerolainu no vilšanās, bet es nespēju izskaidrot visu tik labi kā Atikuss, tāpēc sacīju:

-Jūs apkaunojat Volteru, mis Kerolain. Volteram nav mājās ne kvarta, ko jums atnest, un iekuru jums arī nevajag.

Mis Kerolaina mirkli stāvēja kā sasalusi, tad saķēra mani aiz apkakles un atvilka pie sava galdiņa.

-   Man pietiek, Džīna Luīza, viņa teica. Tu slikti sāc, mana dārgā. Dod šurp roku.

Domāju, ka viņa grib man iespļaut saujā, kas ir gadsimtu apsvētīts paņēmiens noslēgt jebkuru mutisku vienošanos, Meikombā tikai tāpēc vien pastiepj roku. Nesaprazdama, kāda norunā mums jāapstiprina, es atskatījos uz klasi, atbildi meklēdama, bet visi vērās manī neizpratnē. Mis Kerolaina paķēra no galda lineālu, reizes piecas sešas viegli iesita man pa delnu un tad lika nostāties kaktā. Kad beidzot visi saprata, ka mis Kerolaina ir mani iepērusi, klasē sacēlās smieklu vētra.

Mis Kerolaina piedraudēja smējējiem ar līdzīgu likteni, pirmā klase laida atkal smieklus vaļā un atjēdzās tikai tad, kad pār viņiem pārlaidās mis Blauntas ēna. Mis Blaunta, dzimusi meikombiete, kurai pagaidām bija sveša Djuī decimālā sistēma, nostājās uz sliekšņa, iespiedusi rokas sānos, un paziņoja:

-Ja es vēl dzirdēšu, ka šai klasē kāds iepīkstēsies, tad samizošu visus pa kārtai! Mis Kerolaina, sestā klase nevar koncentrēt uzmanību pie piramīdām šā trača dēļ!

Mana uzturēšanās kaktā nevilkās ilgi. Mūs paglāba zvans, un visi devās ēst pusdienas. Es pēdējā gāju ārā pa durvīm un redzēju mis Kerolainu noslīgstam uz krēsla un atspiežam galvu rokās. Ja viņa būtu labāk izturējusies pret mani, es būtu jutusi viņai līdzi. Viņa bija tik glīta.

Notvērusi pagalmā Volteru Kaningemu, es gribēju gūt gandarījumu, bet, kad badīju viņa degunu putekļos, pienāca Džems un lika laist puiku vaļā.

-   Tu taču esi lielāka par viņu, Džems mani kaunināja.

-   Viņš ir gandrīz vienā vecumā ar tevi, es attraucu.

-   Viņa dēļ es slikti sāku skolu.

-   Laid viņu vaļā, Sprigace. Kas jums tur notika?

-        Viņam nebija pusdienu līdzi, es atbildēju un izstāstīju, kādā ķibelē iekļuvu Voltera diētas dēļ.

Volters piecēlās kājās un klusēdams klausījās mūsu sarunā. Rokas viņš bija savilcis dūrēs, it kā gaidīdams, ka mēs abi metīsimies viņam virsū. Es piespēru kāju pie zemes, lai viņš vācas projām, bet Džems pastiepa roku un atturēja mani. Viņš vērīgi aplūkoja Volteru un apvaicājās: -Tavs tētis ir misters Volters Kaningems no Vecās Sāremas, vai ne?

Volters pamāja.

Viņš izskatījās žēlīgi: acis, tikpat zilas kā Dillam Harisam, bija apsarkušas un asaroja, seja pelēka, tikai degungals sarkans un slapjš. Zēns burzīja kombinezona lences un nervozi raustīja āķus.

Džems pēkšņi uzsmaidīja viņam.

-   Nāc pie mums uz pusdienām, Volter, viņš aicināja.

-   Mums būs liels prieks.

Voltera seja atmirdzēja, bet tūliņ atkal satumsa.

-   Mans tētis ir draugos ar tavējo, Džems turpināja.

-   Sprigacei bija uznācis dulnums, viņa vairs neķersies tev klāt.

-        Tas vēl nav teikts, es atcirtu. Mani kaitināja Džema brīvā izrīkošanās ar maniem solījumiem, bet tikmēr dārgās pusdienas starpbrīža minūtes paiet.

-        Labi, Volter, es vairs neuzbrukšu. Vai tev garšo turku pupas? Mūsu Kelpurnija ir varena virēja.

Volters nekustējās un kodīja lūpas. Mēs ar Džemu jau atmetām ar roku un bijām turpat pie Redliju nama, kad Volters sauca:

-   Ei, pagaidiet, es iešu līdzi!

Kad Volters panāca mūs, Džems sāka viņam kavēt laiku ar sarunām.

-        Te dzīvo nelabais, viņš laipni sacīja, norādot uz namu. Vai esi dzirdējis par viņu, Volter?

-        Kā nu ne, Volters atbildēja. Pirmo gadu skolā vai garu izlaidu, saēdies viņa riekstus. Viņš tos sajiptējot un tad metot pāri sētai.

Likās, Džemam nemaz nav bail no Briesmekļa Redlija, kad mēs ar Volteru ejam viņam blakus. Viņš pat sāka lielīties.

-        Es reiz piegāju klāt pie paša nama, viņš teica Volteram.

-        Dažs vienreiz pieiet klāt pie nama un pēc tam skrien rikšiem garām ik dienas, es teicu mākoņiem gaisā.

-   Kurš tad tā dara, mis Kašķe?

-   Tu, kad ej viens pats.

Kamēr nonācām līdz mūsu lievenim, Volters jau bija aizmirsis, ka ir Kaningems. Džems ieskrēja virtuvē pateikt Kelpurnijai, lai uzliek vēl vienu šķīvi, jo mums ir ciemiņš. Atikuss sasveicinājās ar Volteru un uzsāka sarunu par lauksaimniecību, no kuras mēs ar Džemu neko nesapratām.

-        Es aiz to sēžu pirmajā klasē, mister Finč, ka man ik pavasari jāpalīdz tētim apkaplēt kokvilnu, bet tagadiņ mums viens cits paaudzies, kas varēs strādāt uz lauka.

-        Vai jūs samaksājāt par viņu ar maisu kartupeļu? es ievaicājos, bet Atikuss pārmetoši nogrozīja galvu.

Kamēr Volters lika ēdienu šķīvī, viņi ar Atikusu sarunājās kā līdzīgs ar līdzīgu, par ko mēs ar Džemu nevarējām vien nobrīnīties. Atikuss kaut ko stāstīja par fermeru problēmām, kad Volters ievaicājās, vai mums neesot sīrupa. Atikuss pasauca Kelpurniju, un viņa atnesa krūzi ar sīrupu. Viņa stāvēja un gaidīja, kamēr Volters sev ielies. Volters lēja sīrupu uz sakņu sautējuma un gaļas un droši vien būtu ielējis to arī piena glāzē, ja es neiesauktos, ko viņš, vilks ar ārā, dara.

Viņš strauji nolika krūzi tā, ka sudraba paplāte nošķindēja, aši iespieda rokas starp ceļgaliem un nolieca galvu.

Atikuss pagriezās pret mani un atkal nogrozīja galvu.

-   Bet viņš taču visas pusdienas noslīcināja sīrupā, es taisnojos. Viņš pārlēja visam pāri…

Tad Kelpurnija lika man iziet virtuvē.

Viņa bija pārskaitusies, un, kad Kelpurnija ir dusmīga, tad viņas valoda kļūst nesakarīga. Labā omā viņa runā tikpat pareizi kā visi meikombieši. Atikuss apgalvo, ka Kelpurnija ir izglītotāka nekā vairums krāsaino.

Kad viņa pašķielēja lejup uz mani, sīkās grumbiņas ap viņas acīm iegriezās dziļāk.

-   Gadās jau cilvēki, kas neēd tā kā mēs, viņa nikni čukstēja, bet nav brīv pie galda pataisīt viņus par apsmieklu. Puika ir tavs ciemiņš, un, lai viņš ēstu kauč galdautu nost no galda, tev nav brīv neko teikt, saproti?

-Viņš nav nekāds ciemiņš. Kel, viņš ir tikai Kaningems…

-   Muti ciet! Lai viņš ir kas būdams, katrs, kas sper kāju pār tavu slieksni, ir ciemiņš, un kur tu tik smalka gadījusies, ka sāksi pie galda plātīties? Varbūt tavējie ir smalkāki par Kaningemiem, bet kāda tam vērtē, ja tu grūd viņus

kaunā? Ja nemāki uzvesties pie galda, kā pieklājas, tad nāc ēst virtuvē!

Kelpurnijas pamatīgā pļauka sviešus iesvieda mani ēdamistabā. Es paņēmu savu šķīvi un pabeidzu pusdienas virtuvē, labi, ka pēc tāda pazemojuma nevajadzēja ēst kopā ar citiem. Es teicu Kelpurnijai, lai pagaida vien, gan es viņai atmaksāšu: kādu dienu, kad viņa neredzēs, iešu un noslīcināšos Bārkeru atvarā, un tad viņai būs žēl. Turklāt, es piemetināju, viņa jau tā šodien iedzinusi mani nelaimē, jo tā ir tikai viņas vaina, ka esmu iemācījusies rakstīt.

-   Stāvi klusu, Kelpurnija atteica.

Džems un Volters aizgāja uz skolu vieni, kaut man pēc tam nācās auļiem aiztraukties gar Redliju namu, tomēr bija vērts aizkavēties, lai atvērtu Atikusam acis uz Kelpurnijas ļaundarībām.

-   Un vispār viņa Džemu mīl vairāk par mani, es nobeidzu apsūdzību un ieteicu Atikusam nekavējoties atlaist Kelpurniju no darba.

-   Vai tu nekad neesi ievērojusi, ka Džems sagādā viņai uz pusi mazāk raižu? Atikuss skarbi jautāja. Man prātā nenāk atlaist Kelpurniju ne tagad, ne vēlāk. Mēs pat vienu dienu nevaram iztikt bez viņas. Vai esi par to padomājusi? Atceries, cik daudz Kelpurnija rūpējusies par tevi! Klausi viņai, dzirdi?

Es atgriezos skolā un sēdēju, nīzdama Kelpurniju no visas sirds, kad piepešs brēciens iztraucēja manas drūmās domas. Pacēlu galvu un ieraudzīju mis Kerolainu telpas vidū ar šausmās izvaibstītu seju. Pārtraukuma laikā viņa acīmredzot bija pietiekami atpūtusies un dzīrās atsākt darbu.

-   Dzīva, dzīva! viņa spiedza.

Visi klases puikas metās viņai palīgā. Ak kungs, es nodomāju, viņa ir pārbijusies no peles! Čaks Litls, kurš

izturējās apbrīnojami iecietīgi pret visiem dzīvajiem radījumiem, prašņāja:

-Uz kuru pusi viņa aizskrēja, mis Kerolain? Sakiet ātrāk! Aiztaisi durvis, viņš uzsauca puikam, kas sēdēja viņam aiz muguras, tad mēs viņu tūliņ noķersim. Ātrāk, mem, uz kurieni viņa aizskrēja?

Mis Kerolaina ar drebošu pirkstu norādīja nevis uz grīdu vai savu galdiņu, bet uz kādu garu šķeistu, ko es nepazinu. Čaka seja samācās, bet viņš saudzīgi turpināja:

-Jūs runājat par viņu, mem? Skaidrs, ka viņš ir dzīvs. Vai viņš jūs nobiedēja?

Mis Kerolaina tikko jaudāja izrunāt:

-Es eju garām, bet viņam lien pa matiem… lien pa matiem…

Čaks plati pasmaidīja.

-        Kas tur ko bīties no uts, mem! Vai tad jūs neesat nevienu redzējusi? Nebaidieties, apsēdieties pie sava galdiņa un pamāciet mums vēl ko.

Čaks Litls arī piederēja pie tiem Meikombas iemītniekiem, kuri nezināja, kad nākamo reizi izdosies paēst, bet viņš bija dzimis džentlmenis. Viņš paņēma mis Kerolainu zem rokas un aizvadīja līdz galdiņam.

-        Neuztraucieties, mem, viņš sacīja. No utīm nav ko bīties. Es jums tūliņ atnesīšu ūdeni, ko iedzert.

Uts īpašnieks neizrādīja ne mazāko interesi par paša sacelto traci. Viņš pakasīja galvvidu, notvēra nelūgto viešņu un saspieda starp īkšķi un rādītājpirkstu.

Mis Kerolaina šausmu pilnām acīm vēroja šo procesu. Čaks ienesa ūdeni papīra trauciņā, un viņa pateicīgi izdzēra. Beidzot viņa atguva balsi.

-   Kā tevi sauc, zēn? viņa lēnīgi jautāja.

-   Ko? Mani, vai? jautātais pablisināja acis.

Mis Kerolaina pamāja.

-   Bariss Jūels.

Mis Kerolaina ieskatījās sarakstā.

-        Te man ir viens Jūels, tikai bez priekšvārda. Nosauc man savu priekšvārdu pa burtiem.

-   Es nemāku. Mājās mani sauc par Barisu.

-        Labi, Bāris, mis Kerolaina sacīja. Domāju, ka vajadzēs tevi atbrīvot no pārējām pēcpusdienas stundām. Ej uz mājām un izmazgā galvu.

Viņa izvilka no sava galdiņa atvilktnes biezu grāmatu, palapoja un brītiņu lasīja.

-Labs mājas līdzeklis pret… Bāris, ej uz mājām un izmazgā galvu ar darvas ziepēm. Kad tas izdarīts, ieberz galvas ādu ar petroleju.

-   Par ko tā, misis?

-        Lai tiktu vaļā no… hm, utīm. Redzi, Bāris, no tevis tās var pāriet uz citiem bērniem, un to taču tu negribēsi, vai ne?

Zeņķis piecēlās. Pirmo reizi mūžā es redzēju tik netīru radījumu. Kakls tumši pelēks, rokas brūnas, zem nagiem melnumi. Viņa sejas nomazgātā daļa, kas blenza mis Kerolainā, bija tikko plaukstas lielumā. Iepriekš neviens šo šķeistu nebija ievērojis laikam tāpēc, ka visu rītu mēs ar mis Kerolainu divatā izklaidējām klasi.

-        Un vēl, Bāris, mis Kerolaina piebilda, lūdzu, nomazgājies vannā, iekams rīt nāc uz skolu.

Šķeists rupji iesmējās.

-        Nedomājiet, ka jūs mani aizraidāt uz mājām, misis. Es pats grasījos iet. Šim gadam esmu izmācījies.

Mis Kerolaina neizpratnē vērās viņā.

-   Ko tu gribi ar to teikt?

Viņš neatbildēja, tikai nicitioši nosprauslājās.

-        Viņš ir no Jūeliem, mem, kāds no pašiem vecākajiem skolēniem paskaidroja, un es nodomāju: ja viņa nesaprata

manus vārdus par Kaningemiem, tad tagad nesapratīs ne tik. Taču mis Kerolaina klausījās uzmanīgi. Mums visa skola pilna ar Jūeliem. Viņi ik gadus ierodas pirmajā dienā un tad vairs nerādās. Inspektore piespiež viņus atnākt, draud nosūdzēt šerifam, bet noturēt skolā viņa tos nevar. Viņa domā sarakstā ir, pirmajā dienā uz skolu atdzīti, pēc likuma viss kārtībā, bet jūs cauru gadu dabūsiet atzīmēt, ka stundās nav bijis…

-   Un ko tad viņu vecāki? mis Kerolaina no sirds brīnījās.

-    Māte viņiem mirusi, skanēja atbilde, un tēvs neceļ ne ausi.

Barisam Jūelam šī saruna acīmredzot glaimoja.

-   Es jau trešo gadu nāku uz pirmo klasi, viņš lepni noteica. Ja šogad viss izies gludi, tad mani nākamgad pārcels uz otro.

-   Lūdzu, sēsties, Bāris, mis Kerolaina sacīja, un te viņa nošāva buku. Līdz šim Jūels visu pacieta, bet tagad noskaitās.

-   Lika pagaidīt!

Čaks piecēlās.

-   Laidiet viņu uz mājām, mem, viņš ieteica. Nekrietns zeņķis, nudien, pavisam nekrietns. Vēl ievārīs kādas ziepes, bet mums te daudz mazo.

Pats Čaks bija sprīža garumā, bet, kad Bariss Jūels pagriezās uz viņa pusi, viņš aši iebāza roku kabatā.

-   Nu, nu, Bāris, uzmanies, viņš brīdināja, ka nepataisu tevi aukstu. Vācies projām!

Likās, Bariss nobijās no puikas, kurš divkārt mazāks par viņu pašu, un mis Kerolaina pasteidzās izmantot zeņķa acumirklīgo samulsumu.

-    Ej uz mājām, Bāris, viņa sacīja, citādi tev būs darīšanas ar direktoru. Man tik un tā būs viņam viss jāpaziņo.

Jūels nosprauslājās un šļūca uz durvīm. Laimīgi ticis pāri slieksnim, viņš pagriezās atpakaļ un uzbrēca:

-   Tad ziņo ar, velns tevi parauj! Knīpa no skolmeistarienes, vai tādas vien redzētas! Domā, ka šī mani aizdzinusi. Tu man nekā nevari padarīt, saproti, itin nekā!

Viņš nogaidīja vēl mirkli, pārliecinājās, ka skolotāja raud, un tikai tad izsteberēja ārā.

Mēs visi sadrūzmējāmies ap skolotājas galdiņu un mierinājām mis Kerolainu, kā pratām.

-Viņš ir nekrietns, šis Jūels… tas nav godīgi… tādus jau nav ko mācīt… tas nav meikombiešu dabā, mis Kerolain, mūsējie tā nedara… nebēdājieties, mem… Mis Kerolain, varbūt jūs mums vēl ko palasīsiet? Par tiem kaķiem šorīt bija dikti interesanti…

Mis Kerolaina pasmaidīja, skaļi nošņauca degunu, pateica: “Paldies, mani mīļie,” atvēra grāmatu un samulsināja visu pirmo klasi ar garu jo garu stāstu par krupi, kurš nezin kāpēc dzīvoja istabā.

Kad man šodien jau ceturto reizi nācās iet garām Redliju namam (un jau otro reizi rikšiem), mana oma bija tikpat drūma kā šis nams. Ja viss skolas gads būs tā piesātināts ar vētrainiem piedzīvojumiem kā šī diena, tad varbūt tas būs interesanti, bet, ja turklāt veselus deviņus mēnešus nebūs brīv ne lasīt, ne rakstīt, tad labāk jāvācas projām pie laika.

Pievakarē mans plāns bija gatavs, un, kad mēs skrējām Atikusam pretī pa ietvi, es pat necentos apskriet Džemu. Mēs vienmēr gājām pretim Atikusam, kad viņš nāca mājup no darba, un laidāmies rikšiem, līdzko viņš parādījās šaipus pasta. Atikuss, redzams, bija aizmirsis, ka es dienu biju kritusi nežēlastībā, un sāka mani izprašņāt par skolu. Es atbildēju negribīgi, un viņš neuzplijās.

Kelpurnija laikam noprata, ka man bijusi grūta diena, un atļāva noskatīties, kā viņa gatavo vakariņas.

-   Aizver acis un atver muti, es tev došu ko gardu, viņa teica.

Viņa nemēdza mūs bieži lutināt ar smilšu cepumiem, mūžīgi aizbildinājās ar nevaļu, bet šodien mēs abi bijām skolā un viņai bija vieglāk. Viņa zināja, kā man garšo smilšu cepumi.

-   Šorīt sametās garš laiks, viņa sacīja. Mājās bija tāds tukšums, ka ap pulksten diviem vajadzēja ieslēgt radio.

-   Bet kāpēc? Mēs ar Džemu tik un tā istabā nesēžam, vienīgi, ja uznāk lietus…

-   Nūja, Kelpurnija novilka, taču, ja pasauc, vienmēr kāds atskrien. Es visu rītu saucu jūs vienā saukšanā. Nekas, laikam vēl paspēšu izcept vienu pannu, viņa piebilda, uzceldamās no ķeblīša. Tagad teci ārā, lai varu klāt galdu.

Viņa pieliecās un noskūpstīja mani. Kas viņai lēcies, es domāju, skriedama ārā. Redzams, pati apzinās, ka vainīga, un grib izlīgt. Vienmēr sējās man klāt, nu beidzot sapratusi, ka tas nav taisnīgi, kļuvis žēl, bet atklāti pateikt nevar savas stūrgalvības dēļ. Šovakar es jutos nogurusi aiz nepelnītām pārestībām.

Pēc vakariņām Atikuss atsēdās atzveltnes krēslā, paņēma avīzi un pasauca mani.

-   Vai nepalasīsim?

Tas bija pāri maniem spēkiem, un es izgāju verandā. Atikuss man sekoja.

-   Kas noticis, Sprigace?

Es teicu, ka nejūtos vesela un, ja viņam nav iebildumu, tad rīt uz skolu vairs neiešu.

Atikuss atsēdās šūpuļsolā, sakrustoja kājas un iebāza roku pulksteņa kabatiņā; viņš vienmēr apgalvoja, ka tā

esot parocīgāk domāt. Viņš klusēdams līdzjūtīgi gaidīja, un es nolēmu nostiprināt savas pozīcijas:

-   Tu arī negāji skolā, un labi vien ir, tad es arī neiešu. Māci mani pats, tāpat kā vecaistēvs mācīja jūs abus ar tēvoci Džeku.

-   Nevaru, Atikuss atrunājās. Man jāpelna maize. Un bez tam, ja tu neiesi skolā, mani iesēdinās cietumā. Iedzer šovakar magnēziju un rīt ej mācīties.

-   Nevajag dzert, es esmu vesela.

-   Es jau tā domāju. Kas tad īsti noticis?

Vārdu pa vārdam izklāstīju viņam visas šīsdienas likstas.

-   .. .un viņa teica, ka tu esi mani nepareizi mācījis un ka mums nekad, nekad vairs nav brīv lasīt. Lūdzu, nesūti mani vairs uz skolu, nu, lūdzu!

Atikuss piecēlās un aizgāja līdz otram verandas galam. Tur viņš ilgi un rūpīgi pētīja glicīnijas zaru, tad pagriezās uz manu pusi.

-   Vispirms pamēģini apgūt kādu vienkāršu paņēmienu, Sprigace, viņš sacīja. Tad tev būs daudz vieglāk sadzīvot ar dažādiem cilvēkiem. Nekad nevar pa īstam izprast cilvēku, kamēr neizprot viņa viedokli…

-   Ko,ser?

-   Kamēr neielien viņa ādā un nepastaigā kādu laiciņu tanī.

Atikuss vēl sacīja, ka es šodien esot daudz ko iemācījusies un mis Kerolaina arī šo to, piemēram, netuvoties Kaningemiem ar žēlastības dāvanām. Taču, ja es un Volters būtu ielīduši viņas ādā, tad būtu sapratuši, ka viņa rīkojas, labu gribēdama. Mis Kerolaina jau nevarot vienā dienā aprast ar visiem Meikombas paradumiem, un nevajagot viņu vainot, ja viņa kaut ko nezinot.

-   Sasodīts! es teicu. Kā es varēju zināt, ka viņai nepatīk, ja māk lasīt, un viņa man pārmet… Paklau, Atikus,

man tak nemaz nevajag iet uz skolu! es attapos. Bariss Jūels, atceries? Viņš ierodas tikai pirmajā dienā. Inspektore domā, ka nu viņš sarakstā iekšā un viss kārtībā…

-   Tas neder, Sprigace, Atikuss mani pārtrauca. Dažreiz, īpašos gadījumos, likumu var apiet ar līkumu. Tavā gadījumā likums ir nepielūdzams. Tev tomēr jāiet skolā.

-   Bet kāpēc Jūels tā var un es ne?

-   Nu tad klausies.

Un Atikuss sacīja, ka Jūeli vienmēr bijuši kauna traips Meikombai, turklāt veselas trīs paaudzes no vietas. Cik vien viņš atceras, neviens Jūels nevienu dienu nav pārticis no godīga darba. Pēc Ziemsvētkiem, kad vajadzēs vest eglīti uz izgāztuvi, viņš paņems mani līdzi un parādīs, kur un kā Jūeli dzīvo. Viņi dzīvo nevis kā cilvēki, bet kā dzīvnieki.

-Ja viņiem būtu kaut par mata tiesu vēlēšanās mācīties, viņi vienmēr varētu iet skolā, Atikuss piebilda.

-   Protams, ir iespējams piespiest viņus ar varu, bet tas ir muļķīgi vilkt tādus Jūelus ar varu uz turieni, kur viņiem negribas iet.

-   Tad tu mani arī vilksi ar varu, ja es rīt neiešu uz skolu.

-   Pietiek runāt par to, Atikuss dzestri attrauca. Tu esi tāds pats cilvēks kā visi, mis Sprigace Finča. Tev jāklausa likumam.

Viņš vēl sacīja, ka Jūeli neesot tādi kā visi pārējie, viņiem pašiem savi tikumi. Zināmos apstākļos parastie cilvēki ar gudru ziņu piešķir Jūeliem vienu otru priekšrocību, vienkāršāk izsakoties, skatās caur pirkstiem uz dažu labu viņu pārkāpumu. Piemēram, atļauj Jūeliem neapmeklēt skolu. Vai vēl Bobam Jūelam, Barisa tēvam, atļauj šaut medījumu un izlikt cilpas, kad medību sezona jau beigusies.

-   Tas taču ļoti slikti, Atikus! es teicu.

Meikombas grāfistē medības ārpus paredzētā laika soda pēc likuma, un vietējo iedzīvotāju acīs šāds mednieks neatrod žēlastību.

-        Protams, tas ir pret likumu, sacīja mans tēvs, un ir taisnība, ka tas ir slikti, bet, kad cilvēks visu pabalstu nodzer, viņa bērniem atliek tikai raudāt aiz bada. Es nezinu, vai mūsu grāfistē ir tāds zemes īpašnieks, kam būtu žēl zaķa šiem bērniem, kaut arī viņu tēvs ir to noķēris nelikumīgi.

-   Bet tomēr misters Jūels nedara labi…

-        Protams, ne, bet viņš nekad nelabosies. Vai tāpēc tu nosodīsi viņa bērnus?

-        Nē, ser, es nomurmināju un izdarīju pēdējo pretošanās mēģinājumu: Ja es iešu skolā, tad mēs nekad vairs nevarēsim lasīt…

-   Vai tas tevi stipri apbēdina?

-Jā, ser.

Atikuss paskatījās lejup uz mani, un viņa sejas izteiksme lika man saausīties.

-   Vai tu zini, kas ir kompromiss? viņš jautāja.

-   Tas ir, kad apiet likumu?

-        Nē, tā ir vienošanās uz savstarpējas piekāpšanās pamata. Piemēram, ja tu esi ar mieru iet uz skolu, mēs abi lasīsim katru vakaru tāpat kā līdz šim. Norunāts?

-Jā, ser!

-Uzskatīsim, ka mūsu vienošanās ir spēkā arī bez parastajām formalitātēm, Atikuss sacīja, redzēdams, ka grasos spļaut viņam saujā.

Kad es jau vēru vaļā verandas durvis, viņš sauca nopakaļ:

-        Pie reizes, Sprigace, skolā labāk nepiemini mūsu norunu.

-   Bet kāpēc?

-   Baidos, ka mūsu rīcība neiemantos atzinību augstākās autoritātes acīs.

Mēs ar Džemu sen bijām paraduši, ka tēvs runā testamentu un kodeksu valodā, un, ja kādu izteicienu nesapratām, tad vienmēr drīkstējām pārtraukt viņu un pavaicāt, ko tas nozīmē cilvēku valodā.

-   Kas tas ir, ser?

-   Es nekad neesmu gājis skolā, Atikuss sacīja, bet baidos, ja mis Kerolaina uzzinās, ka mēs ik vakaru lasām, viņa bruks man virsū, un to man nemaz negribas.

Visu šo vakaru mēs ar Džemu smējāmies, vai pie zemes krizdami, jo Atikuss nesatricināmā mierā lasīja mums garu stāstu par vīru, kurš nezin kāpēc sēdējis uz karoga kārts, un Džems pēc tam nolēma visu sestdienu nosēdēt mūsu mājoklī platānā. Viņš ievācās tur tūliņ pēc brokastīm, nekāpa zemē līdz saules rietam un būtu tur palicis arī pa nakti, bet Atikuss sagrāva viņa apgādes sistēmu. Augu dienu es kāpelēju augšup lejup un skraidīju Džema uzdevumā, nesdama viņam grāmatas, ēdamo un dzeramo, bet, kad nesu naktij segu, Atikuss sacīja: ja Džemam nepievērsīšot uzmanību, viņš nokāpšot zemē. Un Atikusam bija taisnība.

4

Pārējās dienas skolā nebija labākas par pirmo. Cildenajās, bet veltīgajās pūlēs apmācīt mani “darbībai grupā”, Alabamas štats patērēja veselas jūdzes papīra lokšņu un veselus vagonus zīmuļu, taču grandiozais plāns nekādi negribēja īstenoties. Mana pirmā mācību gada beigās tas, ko Džems dēvēja par “Djuī decimālo sistēmu”, bija jau

izplatījies pa visu skolu, un es nevarēju salīdzināt šo pasniegšanas metodi ar citām. Vienīgais iespējamais salīdzinājums bija tāds: Atikuss un tēvocis Džeks savā bērnībā bija mācījušies mājās un zināja visu ko pasaulē vismaz, ko nezināja viens, to zināja otrs. Un tēvu taču gadiem no vietas ievēlēja štata likumdošanas orgānos un katrreiz vienbalsīgi, bet viņam nebija jausmas par tiem asprātīgajiem paņēmieniem, bez kuriem, pēc manu skolotāju domām, nevarēja izaudzināt labu pilsoni. Džemu mācīja pa pusei pēc “decimālās”, pa pusei pēc vecās Dansīpa sistēmas, bet viņš šķietami tīri labi darbojās tiklab grupā, kā viens pats, taču pēc Džema nevar spriest: vēl nav piedzimis tāds cilvēks, kas varētu izdomāt, kā atturēt viņu no lasīšanas. Es gan zināju tikai to, ko biju izlasījusi žurnālā Times un jebkurā apdrukātā lappusē, kas mājās pagadījās pie rokas, bet klasē tikko kustējos uz priekšu tai pajūgā, kurā mūs bija iejūgusi jaunā Meikombas grāfistes pieņemtā pedagoģiskā sistēma, un visu laiku man šķita, ka mani apzog. Kā un ko man nozog, to es nesapratu, bet tomēr diez vai štatam vajadzīgs, lai es divpadsmit gadus no vietas beidzos vai nost aiz garlaicības?

Visu šo gadu Džems mācījās līdz pulksten trim, bet es līdz pustrijiem, tāpēc viena pati joņoju, cik jaudas, garām Redliju namam un jutos drošībā tikai tad, kad biju sasniegusi mūsu verandu. Taču reiz es skrienot pamanīju kaut ko tādu, ka elpa aizrāvās aiz pārsteiguma, es pametu acis visapkārt un griezos atpakaļ.

Pašā Redliju gruntsgabala malā auga divi Virdžīnijas ozoli, to saknes līda ārā uz ceļa, padarot to kumpainu. Un piepeši viena ozola stumbrā kaut kas piesaistīja manu uzmanību.

No dobuma, ko izveidojis izlūzis zars, saulē dzirkstot, mirkšķinājās sudrabots ietinamā papīra gabaliņš. Es

pacēlos pirkstgalos, vēlreiz steigā atskatījos, pasniedzos līdz dobumam un izvilku divas košļājamās gumijas paciņas bez virsējā ietinuma.

Es nupat gribēju bāzt gumiju mutē, bet apķēros, kur atrodos. Aizskrēju uz mājām un verandā aplūkoju savu ieguvumu. Pēc izskata gumija bija gluži svaiga. Paostīju smarža garšīga. Nolaizīju gumiju un mazliet nogaidīju. Paliku tomēr dzīva, tad iebāzu mutē visu; tā bija Riglija divkāršā piparmētru gumija.

Džems, pārnācis no skolas, tūliņ noprasīja, kur tik daudz gumijas esmu ņēmusi. Es atbildēju, ka atradu.

-   Kas atrasts, to nevar ēst, Sprigace.

-   Tad es jau neatradu uz zemes, bet kokā.

Džems neticīgi nokrekšķinājās.

-        Taisnība, es neatlaidos. Rau, tai ozolā, kas tuvāk skolai.

-   Spļauj tūliņ ārā!

Izspļāvu. Tik un tā gremoklis jau bija bez garšas.

-        Es košļāju visu pēcpusdienu un vēl neesmu pagalam. Man pat nelabi nemetas.

Džems piecirta kāju.

-        Vai tu nezini, ka tiem kokiem nedrīkst pat pieskarties? Būsi drīz vien pagalam!

-   Tu taču pieskāries pie sienas!

-   Tas ir kas cits! Ej un izskalo rīkli! Dzirdi?

-   Negribu, tad mutē nepaliks nekādas garšas.

-Ja neskalosi, pateikšu Kelpurnijai.

Neko darīt, bija vien jāklausa, ja negribēja pīties ar Kelpurniju. Nezin kāpēc kopš tā laika, kad sāku iet skolā, mūsu attiecības bija stipri pārmainījušās: Kelpurnija vairs netiranizēja mani, nesējās klāt un nejaucās manās darīšanās, vienīgi pa reizei klusām uzbārās. Es savukārt dažreiz nesu lielus upurus, lai tikai viņu nekaitinātu.

Tuvojās vasara; mēs ar Džemu nevarējām vien to sagaidīt. Tas bija mūsu mīļākais gadalaiks: vasaru var pārnakšņot stiklotajā verandā mājas sētas pusē, var pat mēģināt pārgulēt platānas ligzdā; vasaru dārzā tik daudz gardumu un visa saules kveldētā apkārtne laistās tūkstoš spilgtās krāsās, bet galvenais vasara nozīmē Dillu.

Pēdējā skolas dienā mūs atlaida ātrāk mājās un mēs ar Džemu nācām reizē.

-   Varbūt jau rīt atbrauks Dilis, es ieteicos.

-   Droši vien parīt, Džems atbildēja. Viņus Misisipi štatā atlaiž no skolas dienu vēlāk.

Kad mēs pienācām pie Virdžīnijas ozoliem Redliju gruntsgabalā, es parādīju ar pirkstu uz zara atstāto dobumu. Simt reižu tiku Džemam stāstījusi, ka tur atradu košļājamo gumiju, un pēkšņi atkal ieraudzīju spožo sudraba papīru.

-   Redzu, Sprigace! Redzu!

Džems pameta skatienu visapkārt, paķēra spožo sainīti un aši iebāza kabatā. Mēs teciņus laidāmies mājup un verandā aplūkojām atradumu. Vairākos košļājamās gumijas sudraba papīros bija ievīstīta maza kārbiņa. Tādās ar sarkanu samtu oderētās kārbiņās mēdz likt laulības gredzenus. Džems atdarīja sīko slēdzīti. Iekšā viena uz otras bija divas spīdoši noberztas naudiņas, katra viena penija vērtībā. Džems apskatīja tās.

-   Indiāņa galva, viņš sacīja. Paskat, Sprigace, viena no tūkstoš deviņsimt sestā, otra no tūkstoš deviņsimtā gada. Senlaiku nauda.

-   Tūkstoš deviņi simti, es kā atbalss atkārtoju. Paklau, Džem…

-   Pagaidi, ļauj padomāt.

-   Džem, kā tev šķiet, varbūt tur kādam ir slēptuve?

-   Nē. Bez mums te neviens nestaigā, ja nu vienīgi kāds no lielajiem.

-   Lielajiem slēptuvju nav, Džem. Kā tu domā, vai mēs varam atstāt šīs naudiņas sev?

-   Pats nezinu, Sprigace. Kam lai mēs tās atdodam? Neviens pa šo ceļu neiet, to es skaidri zinu. Sesils met līkumu cauri visai pilsētai.

Sesils Džeikobss dzīvoja pašā mūsu ielas galā, blakus pastam, un dienā cilpoja lieku jūdzi, lai tikai nebūtu jāiet garām Redlijiem un Henrija Lafaijeta Diboza atraitnes namam.

Misis Diboza dzīvoja divus namus tālāk aiz mums; visi kaimiņi bija vienisprātis, ka pasaulē vēl nav bijis tik nešpetnas vecenes. Džems neparko neietu viņas mājai garām viens, bez Atikusa.

-   Ko mēs darīsim, Džem?

Atradums jāglabā, kamēr pieteiksies īpašnieks. Noplūkt vienu otru kamēliju mis Modijas Etkinsones dārzā, karstā dienā iedzert malku silta piena no viņas govs, panašķēties ar svešām vīnogām to mēs neuzskatījām par negodīgu rīcību, taču nauda ir pavisam kas cits.

-   Zini ko, Džems sacīja, paturēsim līdz rudenim un tad apvaicāsimies skolā. Varbūt to noslēpis kāds ārpilsētnieks, kas steidzies pēc stundām uz autobusu un aizmirsis. Saimnieks naudai ir, tas ir kā likts. Re, kā viņš to nospodrinājis. Viņš to taupa.

-Nu labi, bet kāpēc viņš tur bija noslēpis gumiju? Košļājamā gumija ilgi stāvēt nevar.

-   Nezinu, Sprigace. Taču šī nauda nav par tukšu nolikta, tas ir ar nodomu…

-   Kā tā?

-   Redzi, uz penijiem indiāņa galva… Varbūt tā nāk no indiāņiem. Tā ir apburta nauda, saproti, tā atnes laimi. Ne jau tādu, ka, teiksim, pusdienās būs cepta vista, bet kaut ko īstu: lai ilgi dzīvotu vai, teiksim, vienmēr būtu vesels,

vai neizgāztos kontroldarbā vispār kaut kas uz to pusi… un kādam šī nauda ļoti vajadzīga. Es to pagaidām noglabāšu lādītē.

Taču, iekams Džems iegāja savā istabā, viņš vēl ilgi noraudzījās uz Redliju namu. Acīmredzot viņš atkal domāja.

Pēc divām dienām ieradās Dilis, lepns un triumfējošs: viņš viens pats bija braucis vilcienā no Meridiānas līdz Meikombas stacijai (tik vien tai ir kā nosaukums, īstenībā šī stacija atrodas Ebotas grāfistē), un tur viņu sagaidījusi mis Reičela ar vienīgo mūsu pilsētas taksometru; viņš ēdis vilciena restorānā un redzējis Siāmas dvīņus, kas izkāpuši no vilciena Beisentluisā; lai kā mēs viņam draudējām, viņš zvērēja pie visiem svētajiem, ka dvīņus redzējis. Baismīgo gaišzilo bikšeļu vietā, kas bija piepogātas pie krekla, viņš tagad valkāja īstas īsās bikses un jostu; viņš nebija stiepies garumā, bet kļuvis tāds kā tvirtāks, un viņš pavēstīja, ka redzējis savu tēvu. Tas esot garāks par mūsējo, ar smailu, melnu bārdu un esot Luisvilas-Nešvilas dzelzceļu sabiedrības prezidents.

-   Es drusku palīdzēju mašīnistam, Dilis sacīja un nožāvājās.

-   Tā jau tev gan ticēs, nosmējās Džems. Ko tagad spēlēsim?

-   Tomu, Semu un Diku, Dilis ierosināja. Iesim dārzā!

Dilis gribēja spēlēt brāļus Roverus, jo tur visas trīs

lomas ir cildenas. Skaidrs, ka viņam pietiek tēlot mūsu izrādēs raksturlomas.

-   Man tie līdz kaklam, es atcirtu.

Man bija apnikusi Toma Rovera loma, viņš filmas vidū pēkšņi zaudē atmiņu, un vairāk par viņu nekas nav sacīts, tikai pašās beigās viņu atrod kaut kur Aļaskā.

-   Izdomā kaut ko jauņu, Džem, es lūdzos.

-   Man apnicis izdomāt.

Brīvdienas tikko sākušās, un mums jau viss apnicis. Kas tā būs par vasaru?

Mēs izslājām mājas priekšā. Dilis sāka lūkoties pāri ielai uz Redliju drūmo namu.

-   Es saožu… nāvi, viņš teica.

Es liku viņam turēt muti, taču viņš neatlaidās:

-   Nudien, saožu.

-   Kā tas ir? Kāds mirst, un tu viņu vari iztālēm saost?

-        Nē, tā nav; es paostu un zinu, vai šis cilvēks mirs vai ne. Man to kāda večiņa iemācīja. Dilis pastiepa kaklu un apostīja mani. Džina… Luīza… Finča, viņš noteica,

-   tu mirsi pēc trim dienām.

-        Nemuldies, vai es tevi noslānīšu tā, ka visu mūžu pieminēsi. Ka zvelšu…

-        Rimsties, Džems uzbārās. Var vēl nodomāt, ka tu tici Pazemes sutai.

-   It kā tu neticētu!

-   Kas tā tāda ir? Dilis ievaicājās.

-        Zini, dažreiz tā gadās: tu vakarā ej pa ceļu, neviena tuvumā nav, un pēkšņi nonāc tādā vietā, kur ir ļoti karsts, Džems sāka Dillam skaidrot. Pazemes suta tas ir miris cilvēks, kas nevar tikt debesīs, tāpēc viņš nomaļas pa tukšiem ceļiem, un, ja tādam uzskrien virsū, tad pēc nāves pats būsi viņam līdzīgs, klīdīsi apkārt pa naktīm un sūksi cilvēkiem dzīvību ārā…

-   Kā viņam var tikt garām?

-        Nekādi nevar. Dažreiz viņš ņem un aizsprosto visu ceļu. Bet, ja tev katrā ziņā jātiek garām, tad tikai pasaki: “Dzīvs, ne miris, mīļais gars, palaid sveiku šovakar.” Tad viņš ne ap tīsies ap tevi un…

-        Netici viņam, Dili, es pārtraucu. Kelpurnija teica, ka tās esot vecas nēģeru pasakas.

Džems uzmeta man bargu skatienu, bet jautāja tikai:

-   Kas tad būs spēlēsimies šodien vai ne?

-   Vizināsimies ar riepu, es ieteicu.

Džems nopūtās.

-   Tu jau zini, ka es tanī vairs nevaru ielīst.

-   Tu varēsi grūst.

Es aizskrēju aiz mājas, izvilku no lieveņa apakšas vecu autoriepu un atvēlu mājas priekšā.

-   Es būšu pirmā.

Dilis aizrādīja, ka esot nule atbraucis, tāpēc viņam jābūt pirmajam.

Džems izšķīra strīdu: es būšu pirmā, bet Dilis vizināsies ilgāk, un es ieritinājos riepas vidū.

Līdz pēdējam mirklim man neienāca prātā, ka Džems gaida izdevīgu gadījumu, lai man atmaksātu, jo noskaities, ka es strīdējos par Pazemes sutu. Viņš grūda riepu no visa spēka, un tā aizjoņoja pa ietvi. Zeme, debesis un nami saplūda trakā virpulī, ausīs dunēja, elpa aizcirtās. Atbrīvot rokas un nobremzēt es nevarēju, ceļgali bija tās piespieduši man pie krūtīm. Palika viena cerība varbūt Džems panāks mani vai arī riepa aizķersies aiz kāda izciļņa uz ietves. Dzirdēju, ka Džems kliegdams skrien pakaļ.

Riepa salēcās, atdurdamās pret šķembu kaudzi, pārripoja pāri ceļam, pilnā sparā atsitās pret kaut ko cietu, un es izsprāgu uz ietves kā aizbāznis no pudeles. Man bija nelabi, man reiba; gulēdama uz asfalta, es purināju galvu, situ pa ausīm, lai dūkoņa apklustu, un izdzirdēju Džema balsi:

-   Bēdz, Sprigace! Bēdz!

Es pacēlu galvu manā priekšā bija Redliju lievenis. Es sastingu.

-        Neguli tur, Sprigace! Džems auroja. Celies taču augšā!

Pati nezinu, kā piecēlos; kājas man grīļojās.

-        Paķer riepu! Džems brēca. Stiep šurp! Apdullusi esi, vai?

Beidzot es atžilbu un metos pie viņiem, lai gan ceļgali vēl drebēja.

-   Kur riepa? Džems uzkliedza.

-   Nes pats! es atkliedzu pretī.

Džems uzreiz apklusa.

-        Ej paņem, tā ir turpat aiz vārtiem. Toreiz tu taču pieķēries pie sienas, vai neatceries?

Džems nikni pavērās manī, bet izgrozīties nekādi nevarēja; viņš aizskrēja pa ietvi, sastomījās vārtos, tad iedrāzās pagalmā un atgriezās ar riepu rokās.

-        Redzēji? Viņa skatiens bija nicinošs un triumfējošs. Viens, divi un kārtībā. Nudien, Sprigace, tu dažreiz uzvedies kā visīstākais skuķis, taisni derdzas.

Viņš kaut ko nezināja, bet es nolēmu, ka neteikšu.

Durvīs parādījās Kelpurnija un uzsauca:

-        Limonādi dzert! Nāciet ātrāk ēnā, kamēr neesat dzīvi izcepuši!

Vasaru tā bija pieņemts: kad saule paceļas augstu, tad jādzer limonāde. Kelpurnija iznesa verandā krūzi un trīs glāzes un aizgāja savās darīšanās. Es sevišķi neuztraucos par to, ka Džems noskaities uz mani. Iedzers limonādi, tad dusmas pāries.

Džems vienā rāviena izdzēra otro glāzi un uzsita sev pa vēderu.

-        Es zinu, ko spēlēsim! viņš paziņoja. Ko jaunu, pavisam nebijušu.

-   Ko tad? Dilis uzprasīja.

-   Briesmekli Redliju.

Dažreiz es redzēju Džemam cauri: viņš to bija izdomājis, lai pierādītu man, ka nebīstas ne no kādiem Redlijiem, ka ir drosmīgs varonis, bet es zaķapastala.

-   Briesmekli Redliju? Kā īsti? Dilis jautāja.

Džems sacīja:

-   Sprigace būs misis Redlija…

-   To mēs vēl redzēsim. Vispirms…

-   Kas tad nu? Dilis ieprasījās. Tu vēl joprojām baidies.

-   Varbūt viņš iznāks naktī, kad mēs visi gulēsim… es teicu.

Džems iesvilpās.

-   Kā tad viņš zinās, ko mēs spēlējam? Un vispār droši vien viņa tur sen vairs nav. Viņš nomiris pirms nez cik gadiem, un viņu iebāzuši kamīna skurstenī.

-   Spēlēsim mēs divi vien, lai Sprigace skatās, ja viņai bail, Dilis ierosināja.

Es ļoti labi zināju, ka Briesmeklis Redlijs ir savās mājās, bet pierādīt nevarēju; vajadzēja pievaldīt mēli, citādi atkal teiks, ka ticu Pazemes sutai, bet es dienas laikā par to pat nedomāju.

Džems sadalīja lomas: es esmu misis Redlija, mans uzdevums iznākt ārā un slaucīt lieveni; Dilis vecais Redlijs, viņš staigā šurpu turpu pa ietvi un, kad Džems viņu uzrunā, tad tikai nokāsējas. Džems, protams, ir pats Briesmeklis, viņš noslēpjas zem lieveņa ielas pusē un laiku pa laikam spiedz un gaudo.

Vasara ritēja parastā gaitā un mūsu rotaļa tāpat. Mēs to apstrādājām un slīpējām, izdomājām aizvien jaunus dialogus, izvērsām plašumā, un beidzot mums bija vesela ludziņa, kuru ik dienas spēlējām ar jauniem variantiem.

Dilis bija lielisks ļaundaris; viņš allaž iedzīvojās jebkurā raksturlomā un izšķirošos mirkļos kļuva pat garāks augumā, ja nepieciešamība prasīja. Viņš neatpalika no pašiem ļaunākajiem varoņiem, un tie visi bija rūdīti briesmoņi. Es bez sevišķas patikas tēloju visas sieviešu lomas.

Manuprāt, šī izrāde bija krietni garlaicīgāka par Tarzānu, turklāt visu vasaru mani mocīja bažas, lai gan Džems centās iegalvot, ka Briesmeklis Redlijs sen jau miris un man nekas ļauns nevarot notikt, jo dienu manā tuvumā atrodoties viņš un Kelpurnija, bet nakti arī Atikuss esot mājās.

Džems bija dzimis varonis.

Tā bija grūtsirdīga drāma, kuru mēs sastādījām no mūsu kvartālā dzirdētajām tenkām un nostāstiem: misis Redlija kādreiz bijusi skaistule, bet tad apprecējusi misteru Redliju un zaudējusi visu savu naudu. Viņa zaudējusi arī gandrīz visus zobus, matus un labās rokas rādītājpirkstu (to piedzejoja Dilis: kādu nakti, kad Briesmeklim nelaimējies noķert vakariņām nevienu vāveri vai kaķi, viņš nokodis mātei pirkstu); augu dienu viņa sēž viesistabā un raud, bet Briesmeklis sadrāž skaidās visas viņu mēbeles.

Tad mēs visi trīs attēlojām zēnus, kas bija apsūdzēti par huligānismu; dažādības dēļ es tēloju arī tiesnesi; Dilis veda projām Džemu, pagrūda viņu zem lieveņa un bikstīja ar slotaskātu. Darbības gaitā Džems atkal parādījās, bet šoreiz jau šerifa, pilsētnieku bara vai mis Stīvenijas Kroufordas lomā, jo Stīvenija varēja pastāstīt par Redliju ģimeni vairāk nekā jebkurš cits Meikombā.

Kad pienāca kārta Briesmekļa galvenajam numuram, Džems ielavījās namā, Kelpurnijai neredzot, izķēra no šujmašīnas atvilktnes šķēres, atgriezās verandā, atsēdās šūpuļsolā un sāka graizīt avīzi. Dilis gāja garām un kāsēja, Džems izlikās, ka iegrūž viņam šķēres gurnā. No tās vietas, kur es stāvēju, tas izskatījās pēc skaidras patiesības.

Kad misters Natans Redlijs gāja garām savās ikdienas gaitās uz pilsētas centru, mēs aprāvāmies pusvārdā un nekustējāmies, kamēr vien viņu varēja redzēt. Ko viņš darītu ar mums, ja ko nojaustu? Ja tuvumā parādījās kāds kaimiņš, mēs pārtraucām rotaļu, bet reiz es ieraudzīju, ka

otrpus ielai stāv mis Modija ar dārza dzirklēm rokās un raugās uz mums lielām acīm.

Reiz mēs bijām pārāk aizrāvušies, attēlodami mūsu romāna “Kāda ģimene” otrā sējuma divdesmit piekto nodaļu, un nepamanījām, ka Atikuss, pārnācis pusdienās, stāv uz ietves, plikšķinādams pa ceļgalu ar satītu avīzi, un vēro mūs. Saule jau bija pašā zenītā.

-   Kas tā jums par rotaļu? Atikuss apvaicājās.

-   Nekas, Džems atteica.

No viņa izvairīgā toņa es nojautu, ka mūsu rotaļa ir noslēpums, tāpēc nejaucos sarunā.

-        Kam tev vajadzīgas šķēres? Un kāpēc tu plēs avīzi? Ja tā ir šāsdienas, tad tu dabūsi sukas.

-   Nekas.

-   Kas par “nekas”?

-   Nekas, ser.

-        Dod šurp šķēres, ar tām nav nekāda niekošanās. Vai tikai tam visam nav kāds sakars ar Redlijiem?

-   Nē, ser, Džems atbildēja un nosarka.

-   Ceru, ka nav, Atikuss strupi noteica un iegāja iekšā.

-   Dže-em!

-   Klusu! Viņš iegāja viesistabā, un tur viss dzirdams.

Līdzko nokļuvām drošībā aiz mājas, Dilis jautāja Džemam, vai mēs vairs nedrīkstot spēlēt Briesmekli.

-   Nezinu. Atikuss neteica, ka nedrīkst.

-        Džem, es sacīju, manuprāt, Atikuss tik un tā visu zina.

-   Nezina vis. Citādi viņš būtu to pateicis.

Es gan nebiju par to pārliecināta, bet Džems atbildēja: visa nelaime tā, ka es esot skuķis, skuķi mūžīgi nezin ko izdomājot, tāpēc neviens viņus nevarot ciest, un, ja es gribot būt skuķis, tad lai vācoties projām un meklējot citus rotaļu biedrus.

-   Spēlē vien tālāk savu Briesmekli, es teicu, gan tu redzēsi, kas būs.

Tas, ka Atikuss mūs pieķēra, bija otrais iemesls, kāpēc man pārgāja patika uz šo rotaļu. Pirmais radās tad, kad es riepā ievēlos Redliju pagalmā. Lai gan es purināju galvu, lai gan man bija nelabi un no Džema auriem šķindēja ausīs, es tomēr saklausīju vēl vienu skaņu pavisam klusu, uz ietves tā nebija dzirdama. Namā kāds smējās.

5

Es tikmēr krimtu Džemu, kamēr viņam tas apnika, un man par lielu atvieglinājumu mēs pārtraucām rotaļu par Briesmekli. Tiesa, Džems apgalvoja, ka Atikuss to nemaz neesot aizliedzis, tātad mēs varot turpināt, un, ja pat Atikuss aizliegtu, arī tad būtu izeja: nosaukt visas personas citos vārdos, tad neviens neko nevar teikt.

Dillam šāds plāns sagādāja prieku. Vispār Dilis sāka kļūt pārmērīgi iedomīgs, it kā nepietiktu ar Džemu vien. Vasaras sākumā viņš man teica, lai nākot pie viņa par sievu, bet ļoti drīz to aizmirsa. It kā būtu iežogojis iecirkni un apzīmējis par savu īpašumu. Teic, ka es esot vienīgā meitene, ko viņš mīlēšot, un pēc tam neliekas vairs ne zinis. Es viņu pāris reižu iekaustīju, bet tas nelīdzēja, viņš tikai vēl vairāk sadraudzējās ar Džemu. No rīta līdz vakaram abi kvernēja platānā, kaut ko plānoja un sacerēja, un sauca mani tikai tad, kad bija vajadzīgs trešais. No pašām trakākajām izdomām es jau tā uz laiku atkāpos, kaut arī mani par to varēja apsaukāt par skuķi, un gandrīz visus atlikušos vasaras vakarus aizvadīju uz mis Modijas Etkinsones lieveņa.

Mums ar Džemu bija brīv skraidīt pa mis Modijas pagalmu, tikai nedrīkstējām tuvoties viņas acālijām, taču

mūsu attiecības bija diezgan nenoteiktas. Kamēr Džems ar Dillu nebija sākuši no manis vairīties, viņa man bija tikai kaimiņiene, kaut gan labāka kaimiņiene par citām.

Pēc mēmas vienošanās ar mis Modiju mums bija brīv rotaļāties viņas maurā, ēst viņas vīnogas, tikai neatraut zarus no balstiem, un izmantot visu tukšo gruntsgabalu aiz mājas. Šie augstsirdīgie noteikumi bija par iemeslu, kāpēc mēs reti ielaidāmies sarunās ar mis Modiju, baidīdamies pat netīšām izjaukt šo attiecību vārīgo līdzsvaru, bet Džems un Dilis izturējās tā, ka es negribot tuvinājos mis Modijai.

Mis Modija nevarēja ciest savu māju, četrās sienās pavadīto laiku viņa uzskatīja par zemē nomestu. Viņa bija atraitne un turklāt īsts hameleons: strādājot dārzā, uzlika vecu salmenīcu un uzvilka vīriešu kombinezonu, bet pievakarē pēc vannas nosēdās verandā saposusies un majestātiska, īsta mūsu ielas karaliene.

Viņa mīlēja visu, kas aug zemes virsū, pat nezāles. Taču bija viens izņēmums. Līdzko viņa pamanīja savā pagalmā kaut vienu ceļmallapu, tā sākās jauna kauja pie Marnas: mis Modija uzbruka ienaidniekam, turēdama rokā skārda trauku, un aplēja stāda saknes ar kādu indīgu šķidrumu, piekodinādama, ka mēs neglābjami saindēšoties līdz nāvei, ja neturēšoties tālāk.

-   Vai to nevar gluži vienkārši izraut ārā? es kādreiz ievaicājos, noskatījusies ilgstošo kauju ar nožēlojamo, collas trīs augsto stādiņu.

-   Izraut, bērniņ? Tu saki izraut? Mis Modija pacēla noplakušo stiebriņu un pārvilka tam ar īkšķi no lejas uz augšu. No vālītes izbira sīki graudiņi. Viena tāda vālīte var pazudināt veselu dārzu. Skaties! Rudenī sēklas izkaltīs un vējš iznēsās tās pa visu Meikombas grāfisti!

Mis Modijai bija tāda seja, it kā runa būtu par visām Vecās Derības mocībām.

Pretēji pārējiem meikombiešiem mis Modija allaž runāja žirgti un enerģiski. Mūs viņa uzrunāja pilnā vārdā; kad viņa smaidīja, mutē aiz acu zobiem spīdēja divi zelta izcilnīši. Kad es reiz sāku jūsmot par tiem un izsacīju cerības, ka varbūt man arī tādi būs, viņa teica: “Skaties!” un, noklakšķinājusi mēli, parādīja man, kā izņem protēzi. Ar šo vaļsirdīgo žestu viņa galīgi nostiprināja mūsu draudzību.

Mis Modijas labvēlība izplatījās arī uz Džemu un Dillu tais retajos brīžos, kad viņi nebija iegrimuši savās noslēpumainajās darīšanās. Tad mēs baudījām mis Modijas līdz šim noslēptā talanta augļus. Neviens visā mūsu kvartālā neprata cept tik garšīgas tortes. Kopš starp mums bija _ •

iestājusies draudzība, viņa ikreiz bez lielās tortes cepa vēl trīs mazas un sauca pāri visai ielai:

-   Džem Finč, Sprigace Finča, Čārlz Beiker Haris, nāciet šurp!

Mūsu ierašanās vienmēr tika atalgota.

Vasaru krēslas stundas ir garas un klusas. Visbiežāk mēs ar mis Modiju sēdējām uz viņas lieveņa un, vārdu nepārmīdamas, noskatījāmies, kā riet saule un debess no dzeltenas kļūst sārta, kā bezdelīgas laidelējas pavisam zemu pār kaimiņu mājām un nozūd aiz skolas stāvā jumta.

-   Mis Modij, es kādu vakaru ierunājos, kā jūs domājat, vai Briesmeklis Redlijs ir vēl dzīvs?

-   Viņu sauc par Arturu, un viņš ir vēl dzīvs, mis Modija atbildēja, lēni šūpodamās lielā ozolkoka šūpuļkrēslā. Vai jūti, kā šovakar smaržo mana mimoza? Taisni kā paradīzē.

-   Ahā. Bet kā jūs to zināt?

-   Ko tad, bērniņ?

-   Ka Br… ka misters Arturs vēl dzīvs.

-   Kāds drūms jautājums! Tomēr tas laikam tāpēc, ka tēma drūma. Es zinu, ka viņš ir dzivs, Džina Luīza, jo es vēl pagaidām neesmu redzējusi, ka viņu būtu iznesuši no Redliju nama.

-   Bet varbūt viņš ir miris un viņu iebāzuši kamīna skurstenī?

-   Kur tu ņēmi tādas ziņas?

-   Džems tā teica.

-Hm… Viņš ar katru dienu kļūst līdzīgāks Džekam Finčam.

Mūsu tēvoci Džeku Finču, Atikusa brāli, mis Modija pazina kopš bērnības. Gandrīz vienaudži viņi bija kopā uzauguši Finču Apmetnē. Mis Modijas tēvs doktors Frenks Befords bija sens Finču kaimiņš. Pēc profesijas ārsts, pēc sirds tieksmēm dārzkopis, viņš nebija ticis pie bagātības. Tēvocis Džeks neļāva vaļu savai kaislībai uz dārzkopību, audzēja Nešvilā puķes tikai uz palodzes un tāpēc bija iedzīvojies bagātībā. Ik gadus pa Ziemsvētkiem tēvocis atbrauca pie mums viesos un pilnā balsī sauca pāri ielai mis Modijai, lai nākot pie viņa par sievu. Mis Modija savukārt skaļi kliedza par atbildi:

-   Brēc skaļāk, Džek Finč, lai arī pastā var sadzirdēt, man tādas pabiezākas ausis!

Mums ar Džemu šķita, ka tas ir dīvains bildināšanas paņēmiens, bet tēvocis vispār bija savādnieks. Viņš teica, ka jau četrdesmit gadus pūloties sakaitināt mis Modiju, bet nekādi nevarot, un mis Modija nekad pie viņa nenāktu, viņa tikai ķircinoties, un vienīgais glābiņš no viņas zobgalībām uzbrukt pašam. Mums tas likās skaidri un saprotami.

-Arturs Redlijs sēž savās mājās, mis Modija man paskaidroja. Ja tev negribētos iet ārā, tu arī sēdētu mājās, vai ne?

-        Ahā, bet man tik un tā gribētos iet ārā. Kāpēc viņam negribas?

Mis Modija sarauca pieri.

-   Tu visu šo notikumu zini tikpat labi kā es.

-        Bet es nezinu, kāpēc tā noticis. To man neviens nav teicis.

Mis Modija ar mēli pabīdīja protēzi vietā.

-Tu taču zini, ka vecais Redlijs ir no tiem kāju mazgātājiem baptistiem.

-  Jūs arī esat no tiem.

-        Es neesmu tik stingrticīga, Sprigace. Es esmu parastā baptiste.

-   Vai parastie baptisti nemazgā kājas?

-   Mazgā. Savās mājās, vannā.

-   Bet Dievu mēs nevaram lūgt kopā ar jums…

Acīmredzot mis Modija nolēma, ka vienkāršāk būs

noskaidrot baptisma pazīmes nekā ticības simbolu.

-Kāju mazgātāji baptisti katru prieku uzskata par apgrēcību, viņa skaidroja. Zini, kādu sestdienu viņi atbrauca no saviem mežiem uz pilsētu un nu tikai brēkt man pāri žogam, ka es ar visām savām puķēm nonākšot taisni ellē.

-   Arī puķes nonāks ellē?

-Jā, mem. Tās sadegšot kopā ar mani. Šie kāju mazgātāji uzskata, ka es pārāk daudz laika pavadu zem Dieva debesīm un par maz sēžu pie Bībeles.

Es tūliņ sāku apšaubīt svētrunu patiesību, kad iztēlojos, kā mis Modija cepas kādā no dažādajām protestantu ellēm. Protams, mēle mis Modijai asa, labdarībai viņa nenododas tik cītīgi kā mis Stīvenija Krouforda. Taču, kaut arī neviens prātīgs cilvēks neuzticējās mis Stīvenijai, uz mis Modiju mēs paļāvāmies pilnībā. Viņa nekad mūs nenosūdz, neliekuļo mums, nebāž degunu mūsu darīšanās.

Viņa ir mums draugs. Kā nu tik godīgs cilvēks var tikt nosodīts už mūžīgām mocībām!

-        Tas nav pareizi, mis Modij. Jūs esat pati labākā lēdija pasaulē.

Mis Modija pasmīnēja.

-        Pateicos jums, mem, viņa sacīja. Nelaime tā, ka šie kāju mazgātāji uzskata ikvienu sievieti par grēka iemiesojumu. Redzi, viņi saprot Bībeli pārāk burtiski.

-        Vai misters Arturs tāpēc sēž mājās, lai nebūtu jāredz sievietes?

-   Par to man gan nav jausmas.

-        Manuprāt, tas ir muļķīgi. Lai nu kā misteram Arturam gribas nokļūt paradīzē, uz lieveņa viņš tomēr varēja iznākt. Atikuss teic, ka Dievs licis ikvienam mīlēt citus cilvēkus kā pašam sevi…

Mis Modija pārstāja šūpoties, un viņas balss kļuva skarbāka.

-        Tu esi vēl pārāk maza un to nesapratīsi, bet ir cilvēki, kuru rokās Bībele ir bīstamāka nekā viskija pudele… hm, tava tēva rokās.

Es sašutu.

-        Atikuss nedzer viskiju! Viņš savu mūžu nav ne lāsītes mutē ņēmis. Ai nē! Viņš stāstīja, ka reiz esot nogaršojis viskiju, bet tas neesot viņam paticis.

Mis Modija sāka smieties.

-        Tas nav svarīgi. Es gribēju teikt: ja Atikuss Finčs pat piedzertos, viņš tik un tā nebūtu tik ļauns un rupjš kā viens otrs cilvēks savā labākajā izskatā. Pasaulē ir tādi cilvēki, kuri… kuri pārāk daudz domā par viņpasauli un nekādi nevar iemācīties dzīvot šai pasaulē. Paskaties pāri ielai, tad tu redzēsi, kas no tā iznāk.

-        Vai jūs domājat, ka tā ir patiesība viss, ko runā par Br… par misteru Arturu?

-   Un ko tad runā?

Es pastāstīju.

-   Par trim ceturtdaļām tās ir nēģeru pasakas, par vienu ceturto Stīvenijas Kroufordas izdomas, mis Modija īgni noteica. Stīvenija Krouforda vienreiz pat man stāstīja, it kā viņa pamodusies nakts vidū un ieraudzījusi, ka misters Arturs skatās uz viņu pa logu. Tad es jautāju: “Un ko tu darīji, Stīvenij? Pavirzījies tālāk, lai viņam arī tiek vieta gultā?” Tad viņai uz kādu laiku mute bija aizsista.

Kā lai nebūtu! Mis Modija kuru katru piespiedīs apklust.

-        Nē, bērniņ, tas ir bēdu nams, viņa turpināja.

-   Arturu Redliju es atceros kā zēnu. Lai ko par viņu runāja, pret mani viņš allaž izturējās pieklājīgi. Tik pieklājīgi, cik vien prata.

-   Vai jūs domājat, ka viņš jucis prātā?

-Ja nav, tad iespējams, ka vēl var sajukt. Mēs taču neko skaidri nezinām, kas notiek ar cilvēkiem. Kas notiek svešā namā, aiz slēgtām durvīm, kādi noslēpumi…

-   Atikuss pret mani un Džemu gan izturas vienādi, vienalga mājās vai kur citur, es pārtraucu, juzdama, ka mans pienākums ir aizstāvēt tēvu.

-   Ak Dievs, meitēn, es tikai centos tev paskaidrot, kas notiek pasaulē, un nemaz nedomāju aiztikt tavu tēvu. Bet, ja nu pieminam viņu, tad es teikšu: Atikuss Finčs allaž ir viens un tas pats vai savās mājās, vai uz ielas… Es izcepu torti, vai negribi paņemt gabaliņu līdzi?

Es to pat ļoti gribēju.

No rīta pamodusies es ieraudzīju Džemu ar Dillu pagalmā aiz mājas. Viņi par kaut ko dedzīgi sprieda. Es izgāju pie viņiem, bet viņi atkārtoja savu parasto vācies projām.

-   Neiešu. Pagalms nepieder tikai tev vien, Džem Finč. Man arī ir tiesības te uzturēties.

Dilis ar Džemu uz ātru roku apspriedās.

-Ja paliksi, tad tev jādara viss, ko mēs teiksim, Dilis brīdināja.

-   Pasaulīt, cik tu liels un varens esi izaudzis pa vienu nakti!

-        Apzvēri, ka darīsi visu, ko tev liksim, citādi mēs neko neteiksim! Dilis turpināja.

-   Briesmīgi lepns esi tapis! Nu labi, stāsti!

-        Mēs gribam nodot Briesmeklim zīmīti, Džems paziņoja, ne aci nepamirkšķinājis.

-   Kā tad īsti?

Es centos apspiest izbīli, kas mani neviļus pārņēma. Mis Modijai labi runāt: viņa ir veca, un viņai ērti sēdēt uz sava lieveņa. Mēs tas ir kas cits.

Džems grasījās uzspraust zīmīti uz makšķeres kāta un iebāzt caur aizvirtņiem Redliju logā. Ja kāds tuvosies pa ielu, Dilis šķindinās zvaniņu.

Dilis pacēla labo roku. Saujā viņam bija iemiegts manas mātes sudraba zvaniņš, ar ko zvanīja pusdienās.

-        Es pieiešu no viņas puses, Džems stāstīja. Mēs vakar no ielas redzējām, tur viens aizvirtnis vārstās. Vismaz nolikšu zīmīti uz palodzes.

-   Džem…

-        Nē, mis Kašķe, pati piesējies, tad nav ko griezt ilksis atpakaļ.

-        Nu labi, labi, tikai es negribu sargos stāvēt. Džem, zini, toreiz kāds…

-        Nē, stāvēsi gan. Tu uzmanīsi ieeju no sētas puses, bet Dilis uzmanīs ielu, ja kāds nāks, viņš zvanīs. Saprati?

-   Sapratu. Ko jūs viņam uzrakstījāt?

Dilis sacīja:

-        Mēs viņu ļoti pieklājīgi lūdzām, lai viņš kādreiz iznāk ārā un pastāsta, ko viņš dara, un lai nebaidās no mums, mēs viņam nopirksim saldējumu.

-Jūs esat ķerti! Viņš mūs visus nositīs!

-        To es izdomāju, Dilis sacīja. Ja viņš iznāks ārā un pasēdēs kādu laiciņu pie mums, viņam kļūs jautrāk.

-   Kā tu zini, varbūt viņam pašam mājās ir jautri diezgan.

-        Pamēģini tu nosēdēt simt gadu aiz atslēgas un pārtikt vienīgi no kaķiem! Varu derēt, ka viņam jau šitik gara bārda…

-   Kā tavam tētim?

-        Manam tētim nav bārdas, viņš… Dilis sastomījās, it kā pūlēdamies ko atcerēties.

-        Ahā, iekriti gan! es iesaucos. Toreiz, kad atbrauci ar vilcienu, tu stāstīji, ka tavam tētim melna bārda…

-        Vasaru viņš to nodzen, ja gribi zināt! Varu parādīt tev vēstuli. Un viņš man atsūtīja divus dolārus…

-        Stāsti vien! Varbūt viņš tev vēl atsūtīja kavalērista mundieri, tikai tu nedrīksti to nevienam rādīt? Muldoņa tu esi, vairāk nekas!

Savu mūžu nebiju dzirdējusi, ka cilvēks tā melotu kā Dilis Hariss. Bez visiem pārējiem brīnumiem viņš septiņpadsmit reizes lidojis ar pasta lidmašīnu, bijis Jaunskotijā, redzējis dzīvu ziloni, Dilla vectēvs bijis brigādes ģenerālis Džo Vīlers un atstājis Dillam mantojumā savu zobenu.

-        Pietiek gvelzt, Džems mūs apsauca. Viņš bija palīdis zem lieveņa un izvilcis dzeltenu bambusa makšķerkātu.

-   Es domāju, ka tas sniegsies no ietves līdz logam.

-Ja kāds ir tik drosmīgs, ka var uzsist ar roku pa mājas sienu, tam makšķerkāts nav vajadzīgs, es aizrādīju. Būtu aizgājis, pieklauvējis pie parādes durvīm, un viss kārtībā.

-        Tas ir kas cits, Džems uzsvērti noteica. Cik reižu tas jāatkārto?

Dilis izvilka no kabatas papīra lapiņu un pasniedza Džemam. Mēs piesardzīgi virzījāmies uz vecā Redliju nama pusi. Dilis apstājās stūrī pie laternas staba, bet mēs

ar Džemu nogriezāmies pa ietvi līdztekus namam. Es pagāju Džemam garām līdz vietai, no kuras varēja pārredzēt ielas līkumu.

-   Gaiss, tīrs, es paziņoju. Nevienas dzīvas dvēseles.

Džems atskatījās uz Dillu, tas pamāja.

Džems uzdūra zīmīti uz makšķerkāta un stiepa pēdējo pāri pagalmam uz izraudzītā loga pusi. Viņš liecās uz priekšu, cik jaudāja, bet kāts izrādījās par īsu, dažu collu pietrūka. Džems tirināja kātu, kamēr man apnika skatīties, es pametu savu sargvietu un piegāju pie viņa.

-        Nekādi nevaru aizmest zīmīti, Džems murmināja.

-   Ja aizsniedzu logu, tad tā tur neaizķeras. Ej atpakaļ, Sprigace.

Es atgriezos postenī un sāku raudzīties pāri ielas līkumam uz tukšo ceļu. Laiku pa laikam es atskatījos uz Džemu, viņš pacietīgi pūlējās uzmest zīmīti uz palodzes. Tā slīdēja zemē, Džems atkal dūra to uz makšķerkāta, un es beidzot nodomāju: ja Briesmeklis Redlijs zīmīti arī saņems, tad izlasīt vairs nevarēs. Es atkal pametu acis uz ielu, te pēkšņi iešķindējās zvaniņš.

Es aši apcirtos nupat man klups virsū Briesmeklis Redlijs ar atņirgtiem ilkņiem, taču tas bija Dilis, viņš skandināja zvaniņu Atikusam taisni pie deguna.

Džemam bija tāda seja, ka man trūka dūšas teikt viņam: “Vai es tev nesacīju…” Viņš gausi steberēja šurp pa ietvi, vilkdams makšķerkātu nopakaļ.

-   Pārtrauc zvanīšanu, Atikuss teica.

Dilis piespieda zvaniņa mēli; iestājās tāds klusums, ka man gribējās, kaut viņš labāk būtu zvanījis. Atikuss atstūma platmali pakausī un iesprieda rokas sānos.

-   Džem, ko tu te dari? viņš jautāja.

-   Neko, ser.

-   Runā bez izlocīšanās.

-   Es… mēs tikai gribējām ko nodot misteram Redlijam.

-   Ko nodot?

-   Vēstuli.

-   Parādi.

Džems pastiepa viņam netīro papīra strēmeli. Atikuss paņēma to un centās saburtot uzrakstīto.

-Kam jums vajadzīgs, lai misters Redlijs nāk ārā no savas mājas?

-Mēs domājām, ka viņam būs jautrāk ar mums… iesāka Dilis, bet Atikuss tikai paskatījās uz viņu, un Dilis iekoda mēlē.

-   Dēls, Atikuss sacīja Džemam, iegaumē, ko tev teikšu, atkārtot es nedomāju: liec mieru šim cilvēkam. Un jūs abi tāpat.

Kā misters Redlijs dzīvo, tā ir viņa darīšana, tā Atikuss mums sacīja. Ja viņš gribēs nākt ārā, tad iznāks. Ja gribēs sēdēt mājās viņam uz to ir tiesības, lai pasargātos no tādiem uzmākļiem kā mēs, kas vēl ļoti mīksti sacīts. Kam no mums patiktu, ja vakarā pirms došanās pie miera Atikuss bez pieklauvēšanas ielauztos mūsu istabās? Bet mēs tā rīkojamies ar misteru Redliju. Mums liekas, ka misters Redlijs savādi uzvedas, bet viņam pašam tas nemaz neliekas savādi. Tālāk vai mums nekad nav ienācis prātā, ka pieklājīgāk ir pieklauvēt pie parādes durvīm, ja grib stāties sakaros ar cilvēku, nevis līst iekšā pa logu? Un pēdējais: kamēr mūs neaicina Redliju namā, mums jāturas no tā tālāk un jāizbeidz muļķīgā spēle, kurā Atikuss reiz jau mūs pieķēris, un nav jādara par apsmieklu kāds mūsu ielā vai pilsētā…

-   Mēs nepavisam negribējām padarīt viņu par apsmieklu, Džems pārtrauca. Mēs tikai…

-   Ahā, tātad jūs tomēr ar to nodarbojāties?

-   Ar ko? Ar viņa apsmiešanu?

-        Nē, Atikuss atteica. Jūs gluži vienkārši nospēlējāt viņa dzīves gājumu kaimiņiem par laika kavēkli.

Likās, Džems pat sašuta.

-   Es neteicu, ka mēs to darījām! Neteicu!

Atikuss īsi iesmējās.

-        Nupat tu to pateici. Un lai vairāk jūs visi trīs ar šīm muļķībām nenodarbotos.

Džems skatījās uz tēvu, muti iepletis.

-        Tu taču, man šķiet, gribi kļūt par juristu? Atikuss kaut kā aizdomīgi saknieba lūpas, it kā tās vērtos vaļā.

Džems nolēma, ka izlocīties nav vērts, un klusēja. Atikuss iegāja iekšā pēc kādiem šorīt piemirstiem papīriem, un tikai tad Džems aptvēra, ka uzķēries uz sensena juridiska āķa. Viņš stāvēja cienījamā atstatumā no lieveņa un gaidīja, kamēr Atikuss iznāk ārā un atkal aiziet uz pilsētu. Un, kad Atikuss bija tik tālu, ka vairs nevarēja sadzirdēt, Džems nokliedza viņam pakaļ:

-   Gribēju gan būt jurists, bet tagad vēl padomāšu!

6

-        Labi, sacīja mūsu tēvs, kad Džems jautāja, vai mēs ar Dillu varam pasēdēt pie mis Reičelas dīķa, jo Dillam šis bija pēdējais vakars Meikombā. Atvadies no viņa manā vietā, nākamo vasaru mēs viņu atkal gaidīsim.

Mēs pārlēcām pār pazemo žogu, kas šķīra mūsu iebraucamo ceļu no mis Reičelas pagalma. Džems atdarināja griezes brēcienu, Dilis tumsā atsaucās.

-        Cik rāms, ne vēsmiņas, Džems teica. Paskatieties. Viņš norādīja uz austrumiem. Aiz mis Modijas pekankokiem cēlās augšup milzīgs mēness. Liekas, no tā tiek siltāk.

-   Kas uz tā redzams šonakt krusts, vai? Dilis vaicāja, nepaceldams galvu. Viņš meistaroja no auklas un avīzes strēmeles papirosu.

-   Nē, tikai lēdija. Nelaid tam uguni klāt, Dili, visa pilsēta piesmirdēs.

Kad Meikombā skatās uz mēnesi, tad redz, ka tur lēdija sēž spoguļa priekšā un sukā matus.

-   Bez tevis mums būs garš laiks, es sacīju Dillam. Vai neiesim palūrēt uz misteru Eiveriju?

Misters Eiverijs īrēja istabu iepretim Henrija Lafaijeta Diboza atraitnes namam. Svētdienās viņš ar upurtrauku vāca baznīcā ziedojumus, bez tam ik vakaru līdz pulksten deviņiem sēdēja uz lieveņa un šķaudīja. Kādreiz mums laimējās noskatīties veselu izrādi, kas laikam bija vienīgā, jo, lai cik mēs uzmanījām, tā vairs neatkārtojās. Mēs ar Džemu vienvakar nācām ārā no mis Reičelas nama, kad pēkšņi mūs apturēja Dilis. Ehē, paskatieties turp! Viņš norādīja pāri ielai. Sākumā mēs redzējām tikai ar glicīnijām aizaugušo verandu, bet, tuvāk ieskatījušies, pamanījām, ka caur lapotni laužas ārā strūkliņa, apmet pusloku un krīt zemē ielas laternas dzeltenās gaismas aplī. Džems sacīja, ka misters Eiverijs netrāpīšot mērķi, Dilis sprieda, ka viņš droši vien izdzerot veselu mucu ūdens dienā, abi sāka strīdēties, kurš trāpīs tālāk un veiklāk, bet es atkal jutos atstumta, jo man šai nozarē nebija talantu.

Dilis izstaipījās, nožāvājās un tā pārāk nevērīgi sacīja:

-   Izdomāju. Iesim pastaigāties.

Es nu gan viņam ticēšu! Meikombā neviens neiet staigāt tāpat vien bez mērķa.

-   Uz kurieni, Dili?

Dilis pameta ar galvu dienvidu virzienā.

-   Labi, Džems piekrita.

Kad es dzīros protestēt, viņš noteica saldā balstiņā:

-   Neviens tevi nelūdz nākt, eņģelīt.

-   Tevi arī nelūdz. Vai aizmirsi, ka…

Bet Džemam nepatika atcerēties agrākās neveiksmes; šķita, no visa, ko Atikuss toreiz sacīja, Džems bija paturējis prātā tikai to, cik veikli juristi māk izdabūt patiesību.

-        Mēs neko nedarīsim, Sprigace, aiziesim tikai līdz laternai un atpakaļ.

Mēs klusēdami slājām pa ietvi, ieklausīdamies, kā čīkst šūpoļsoli kaimiņu verandās, kā vakarīgi klusi skan pieaugušo balsis uz ielas. Laiku pa laikam līdz mums atplūda mis Stīvenijas Kroufordas smiekli.

-   Nu? Dilis iejautājās.

-        Labs ir, Džems atteica. Vai tu neiesi uz mājām, Sprigace?

-   Bet ko jūs darīsiet?

Viņi tikai grasījās iemest aci logā ar atrauto aizvirtni, varbūt izdodas ieraudzīt Briesmekli Redliju, un, ja es negribu iet līdzi, tad varu vākties uz mājām un turēt savu garo mēli aiz zobiem, tas ir viss.

-        Bet kāpēc jums iešāvās prātā nogaidīt taisni šo vakaru?

Tāpēc, ka vakarā neviens viņus neredzēs, tāpēc, ka Atikuss ap šo laiku ierokas grāmatās un pat nepamanīs pastardienu pienākam, un, ja Briesmeklis Redlijs viņus arī nokaus, tad neies zudumā brīvlaiks, bet mācības, un tāpēc, ka tumšā namā vieglāk kaut ko saskatīt tumšā vakarā, nevis dienas laikā, vai man tas skaidrs?

-   Džem, nu, lūdzu…

-        Es tev pēdējo reizi saku, Sprigace, neklabi pa tukšo un taisies, ka pazūdi! Nudien, tu ar katru dienu vairāk sāc izvērsties par īstu skuķi!

Pēc tam man vairs neatlika cita izvēle kā doties viņiem līdzi. Mēs nolēmām izlīst pa apakšu stiepļu pinuma žogam

Redliju nama aizmugurē, tur nav tā jābīstas, ka mūs kāds pamanīs. Aiz žoga bija liels dārzs un šaurs dēļu šķūnītis.

Džems pacēla apakšējo stiepli un pamāja Dillam, lai lien. Es līdu pakaļ un pieturēju stiepli, kamēr izlīda Džems. Viņš tikko izspriedās cauri.

-        Tikai bez trokšņa, viņš čukstēja. Un pielūkojiet, neuzdurieties uz kāpostiem, tad būs tāds brīkšķis, ka miroņi pamodīsies.

Pēc tādiem aizrādījumiem es virzījos uz priekšu lēni kā bruņurupucis. Tad mēnesnīcā ieraudzīju, ka Džems jau gabalā un māj mums, un sāku kustēties ātrāk. Mēs nokļuvām līdz vārtiņiem, te sēta nošķīra dārzu no pagalma. Džems vieglītēm pagrūda vārtiņus. Tie iečīkstējās.

-   Spļaujiet uz virām, Dilis nočukstēja.

-        Tu esi mūs ievedis slazdā, Džem, es nomurmināju.

-   Kā mēs vēlāk tiksim ārā?

-   Kuš… Spļauj uz virām, Sprigace.

Mēs spļāvām, kamēr mutes tika sausas, tad Džems piesardzīgi atdarīja vārtiņus, atcēla sānis un atbalstīja pret žogu. Mēs atradāmies pagalmā aiz mājas.

No aizmugures Redliju nams izskatījās vēl nepievilcīgāks nekā no ielas: gar visu sienu stiepās veca, pussabrukusi veranda ar divējām durvīm, starp kurām bija divi tumši logi. Vienā galā verandas jumtu balstīja nevis stabs, bet rupji aptēsts baļķis. Verandas kaktā atradās zems kamīns, virs tā cepuru pakaramais ar rēgaini vizošu spoguli, kurā atplaiksnījās mēnesnīca.

Džems klusu ieelsās un sastinga uz vienas kājas, baidīdamies spert otru.

-   Kas ir?

-   Vistas, viņš tikko dzirdami izdvesa.

Jā, mūs no visām pusēm ielenca neredzami šķēršļi. Dilis arī uz kaut ko uzdūrās un čukstā piesauca Dievu. Mēs

aizrāpāmies līdz nama stūrim pie loga ar atrauto aizvirtni. Palodze atradās dažas collas augstāk par Džema galvu.

-   Dod roku, viņš čukstēja Dillam. Nē, pagaidi.

Viņš satvēra manu kreiso un savu labo dilbu, es savu

kreiso un Džema labo, un šinīs seglos iesēdās Dilis. Mēs viņu pacēlām, un viņš pieķērās pie palodzes.

-   Ātrāk, Džems čukstēja, ilgi mēs tevi nenoturēsim.

Dilis ieblieza man pa plecu, un mēs nolaidām viņu zemē.

-   Ko tu redzēji?

-   Neko. Aizkarus. Bet kaut kur iekšā dega uguntiņa.

-        Ejam projām, dvesa Džems. Griežamies atpakaļ. Kuš, viņš iešņācās, kad es gribēju ko iebilst.

-   Pamēģināsim no otras puses, ieteicās Dilis.

-   Nevajag, Dili, es sāku lūgties.

Dilis apstājās un palaida Džemu priekšā. Džems gribēja uzkāpt uz verandas, zem viņa kājas nočīkstēja pakāpiens. Viņš sastinga, tad piesardzīgi virzījās tālāk. Ne skaņas. Viņš uzcēla kāju pāri diviem nākamajiem pakāpieniem, sagrīļojās un gandrīz zaudēja līdzsvaru. Tomēr viņš nepakrita un uzmanīgi nolaidās uz ceļgaliem. Pierāpās pie loga, pacēla galvu un mēģināja ieskatīties iekšā.

Un tad es ieraudzīju ēnu. Cilvēka ēnu, kam platmale galvā. Vispirms es nodomāju, ka tas ir koks, bet vēja nebija, un stumbri staigāt neprot. Veranda bija mēnesnīcas piestarota, un krasi konturētā ēna tuvojās Džemam.

Pēc manis to ieraudzīja Dilis. Viņš aizspieda acis ar rokām.

Tad ēna krita uz Džemu un viņš ieraudzīja to. Viņš apsedza galvu ar rokām un palika kā pārakmeņojies.

Ēna apstājās soļa atstatumā no Džema. Pacēla rokas, tad nolaida. Apgriezās, atkal pārslīdēja pāri Džemam, pāri verandai un nozuda aiz mājas stūra tikpat nedzirdami, kā bija parādījusies.

Džems nolēca no verandas un metās pie mums. Viņš atsvieda vaļā vārtiņus, izrāva mūs ar Dillu pa tiem un trenca cauri divām čaukstošu kāpostu rindām. Pusceļā es paklupu pret kāpostiem, un tad visu apkaimi nodārdināja šāviens.

Dilis un Džems pieplaka man blakus pie zemes. Džems izelsa:

-   Caur skolas pagalmu… Ātrāk, Sprigace!

Viņš pieturēja zemāko stiepli, mēs ar Dillu izvēlāmies tai pa apakšu un gandrīz jau aizskrējām līdz vientuļā ozola pavēnim skolas pagalmā, kad attapāmies, ka Džema nav. Metāmies atpakaļ. Džems bija iepinies stieplēs un pūlējās izlīst no biksēm. Beidzot viņš atbrīvojās no tām un vienās apakšbiksēs likās prom uz ozolu.

Nokļuvuši drošībā, mēs brīdi stāvējām kā sasaluši, vienīgi Džems vēl nebija zaudējis spējas aptvert stāvokli:

-Jātiek ātrāk mājās, citādi sāks mūs meklēt.

Aizdrāzāmies pāri skolas pagalmam, izlīdām pa žoga apakšu Stirnu pļavā, kas ir aiz mūsu mājas, pārkāpām pār mūsu žogu, un tad Džems ļāva mums atvilkt elpu uz lieveņa. Atguvuši elpu, mēs ar nevainīgām sejām izgājām mājas priekšā, paskatījāmies uz ielu un ieraudzījām, ka pie Redliju vārtiem sastājušies kaimiņi.

-   Prātīgāk būs, ja iesim turp, Džems teica. Citādi viņi brīnīsies, kur esam palikuši, ka nerādāmies.

Misters Natans Redlijs ar bisi rokā stāvēja pie saviem vārtiņiem. Atikuss, mis Modija un mis Stīvenija uz ietves, divus soļus atstatu mis Reičela un misters Eiverijs. Mūs neviens nepamanīja pienākam.

Mēs klusiņām pievirzījāmies pie mis Modijas, viņa atskatījās.

-   Kur jūs visi bijāt? Vai neko nedzirdējāt?

-   Kas ir? Džems uzprasīja.

-        Misters Redlijs izšāvis uz nēģeri, kas bija ielīdis viņa kāpostos.

-   Oho! Un trāpījis?

-         Nē, atbildēja mis Stīvenija, viņš šāvis gaisā. Tā nobiedējis nēģeri, ka tas nobālējis balts. Misters Redlijs saka, ja kāds ieraudzīšot baltu nēģeri, tad tas pats vien būšot. Viņš saka, otrs stobrs viņam arī pielādēts un, ja dārzā vēl kas pakustēšoties, viņš šaušot taisni virsū vienalga, vai tas ir suns, nēģeris vai… Džem Fi-inč!

-   Kas ir, mem?

Tad ierunājās Atikuss:

-   Kur tavas bikses, dēls?

-   Bikses, ser?

-   Nūja, ka bikses.

Ko tur lai saka? Džems stāvēja Dieva un cilvēku priekšā vienās apakšbiksēs. Es smagi nopūtos.

-   E… e, mister Finč!

Ielas laternas spilgtajā gaismā es skaidri redzēju, ka Dilis tūlīt melos, ka ausis kust: acis viņam iepletās, tuklais eņģeļa ģīmītis tapa vēl apaļāks.

-   Ko teiksi, Dili? Atikuss jautāja.

-        Es… es tās viņam novinnēju, Dilis mīklaini paskaidroja.

-   Kā tā?

Dilis pataustīja pakausi, pārvilka ar roku pār pieri.

-   Mēs tur pie dīķa spēlējām izģērbšanās pokeru.

Mēs ar Džemu atviegloti uzelpojām. Kaimiņiem acīmredzot arī viss bija skaidrs, viņi pārvērtās vai akmenī. Tikai kas tas par pokeru?

To mēs arī nepaspējām uzzināt, jo mis Reičela pēkšņi ieaurojās kā ugunsdzēsēju sirēna:

-Dieviņ tētīt, Dili Haris! Spēlēt pie mana dīķa azarta spēles! Es tev parādīšu izģērbšanās pokeru!

Atikuss paglāba Dillu no tūlītējiem miesas bojājumiem.

-        Vienu mirkli, mis Reičela, viņš teica. Nekad agrāk neesmu dzirdējis, ka viņi būtu darījuši ko tamlīdzīgu. Kas ir, vai jūs spēlējāt kārtis?

Džems pa kaklu pa galvu metās glābt stāvokli:

-   Nē, ser, mēs tikai ar sērkociņiem…

Vai mans brālis nebija apbrīnošanas vērts? Spēlēt ar sērkociņiem ir bīstami, bet spēlēt kārtis tad tu esi pazudis cilvēks.

-        Džem un Sprigace, Atikuss sacīja, lai es vairs nedzirdētu ne par kādu pokeru. Džem, ej līdzi Dillam un dabū savas bikses atpakaļ. Nokārtojiet visu savā starpā paši.

-        Nebaidies, Dili, Džems drošināja, kad mēs rikšojām pa ietvi atpakaļ, viņa neko tev nedarīs. Atikuss viņu norunās. Bet ātri gan tu apķēries! Klausies… vai dzirdi?

Mēs apstājāmies uz mirkli un dzirdējām Atikusa balsi:

-         …nekā nopietna… katrs zēns iziet cauri tādai stadijai, mis Reičela.

Dilis nomierinājās, bet mums ar Džemu miera gan nebija. Kur Džems lai rīt ņem bikses?

-        Es tev iedošu kādas savējās, piedāvāja Dilis, kad mēs bijām nonākuši pie mis Reičelas mājas.

Džems sacīja, ka netikšot tanīs iekšā, bet par piedāvājumu pateicās. Mēs atvadījāmies, un Dilis iegāja istabā. Tad, laikam atcerējies, ka mēs esam saderināti, izskrēja atkal ārā un turpat Džema klātbūtnē mani uz ātru roku noskūpstīja.

-   Raksti man, jā? viņš nosauca mums pakaļ.

Ja arī Džems nebūtu palicis bez biksēm, mēs tik un tā tonakt slikti gulētu. Es saritinājos saliekamajā gultā sētas puses verandā, un katrs nakts troksnis likās apdullinoši skaļš: nočirkst kādam grants zem kājām tur siro

atriebības kāres pārņemtais Briesmeklis Redlijs; garāmgājējs nēģeris iesmejas tumsā tur Briesmeklis negantās dusmās plosa stiepļu žogu. Platānas mācās mums virsū kā niknas, dzīvas būtnes. Es ilgi mocījos pussnaudā, pusnomodā, kad izdzirdēju Džema čukstu:

-   Sprigace, vai tu guli?

-   Kas tev lēcies?

-   Kuš… Atikusa istabā jau tumšs.

Rietošā mēness gaismā es redzēju Džemu pārlaižam kājas pāri gultas malai.

-   Es eju pēc biksēm, viņš paziņoja.

Es mirkli biju sēdus:

-   Nav brīv! Nelaidīšu!

Džems steigā vilka kreklu mugurā.

-   Vajag!

-   Ej tikai un es tūliņ modināšu Atikusu.

-   Tikai pamēģini un es tevi nogalēšu.

Es ieķēros Džemam drēbēs un novilku viņu sev blakus uz gultas. Vajag viņu kaut kā atrunāt.

-        Misters Natans rit tās uzies. Viņš zina, ka tu tās esi pazaudējis. Protams, būs slikti, kad viņš tās atnesis Atikusam, bet tas ari būs viss. Liecies gulēt!

-   To visu es zinu, Džems atbildēja. Tāpēc jau eju.

Man sametās nelabi. Atgriezties uz turieni vienam pašam. .. Kā teica mis Stīvenija: misteram Natanam otrs stobrs pielādēts, un ja dārzā pakustēsies nēģeris, suns vai… Džems to saprata tikpat labi kā es. Taisni prātu var zaudēt!

-Nevajag, Džem, neej! Nu, Atikuss nopērs tas sāp, taču pāries, bet tur tevi nošaus. Džem, nu lūdzu!

Džems pacietīgi nopūtās.

-        Saproti, Sprigace, viņš klusu sacīja, cik vien es atceros, Atikuss nekad nav mani pēris. Un man negribas to piedzīvot tagad.

Nudien, taisnība. Atikuss tikai draudēja mums vai katru dienu.

-   Tas ir, viņš tevi nekur nav pieķēris?

-Varbūt, bet… man negribas to piedzīvot, Sprigace. Veltīgi mēs tur šovakar līdām.

Droši vien kopš šī brīža mēs ar Džemu sākām attālināties viens no otra. Gadījās, ka arī agrāk es šad tad viņu nesapratu, bet tikai uz īsu laiciņu. Taču patlaban es viņu saprast nevarēju.

-   Lūdzams, neej! es diedelēju. Tu pat iedomāties nevari, cik tur tagad briesmīgi vienam…

-   Vai stāvēsi klusu!

-   Nu, nopērs… tas taču nenozīmē, ka viņš nekad vairs ar tevi nerunās vai… Es viņu pamodināšu, Džem. Goda vārds, es…

Džems sagrāba manu pidžamas apkakli un sagrieza to grīstē.

-   Tad iešu tev līdzi, es tikko jaudāju izelst.

-   Nē, nenāksi, tu tikai sacelsi troksni.

Nu, ko lai ar viņu dara? Atvilku aizšaujamo un turēju durvis, kamēr viņš klusiņām nokāpa no lieveņa. Bija laikam ap pulksten diviem. Mēness jau rietēja, un ēnu mudžeklis kļuva neskaidrs un izplūdis. Džema baltais krekls te palēcās, te ienira tumsā kā rēgs, kas bēg, rītam tuvojoties. Sviedru straumītes plūda man gar sāniem, tad uzpūta viegla vēsma un man kļuva salti.

Droši vien viņš ies ar līkumu pa Stirnu pļavu un tad caur skolas pagalmu, vismaz viņš devās uz to pusi. Tas ir krietni tālāks ceļš, un uztraukties vēl par agru. Gaidīju, kad pienāks liktenīgais brīdis un norībēs šāviens. Tad it kā nočīkstēja žogs. Tomēr tas tikai šķita.

Kļuva dzirdams, ka Atikuss kāsē. Aizturēju elpu. Dažreiz savos pusnakts ceļojumos uz vannas istabu mēs redzējām,

ka viņš vēl lasa. Viņš stāstīja, ka naktīs bieži uzmostoties, ienākot paskatīties uz mums un tad atkal lasot, kamēr aizmiegot. Es gaidīju, vai viņš tūliņ neiededzinās lampu, un sasprindzināju redzi, lai saskatītu gaismas svītriņu gaitenī. Taču viss bija tumšs kā iepriekš, un man kļuva vieglāk ap sirdi.

Naktstauriņi bija rimušies, taču, līdzko uzdvesa vējiņš, pa jumtu bungoja birstošie platānu auglīši, tālumā rēja suņi un padarīja tumsu vēl skumjāku.

Beidzot taču Džems nāca atpakaļ. Baltais krekls pārlēca pār žogu un kļuva aizvien prāvāks. Nu Džems uznāk augšā, aizliek aizšaujamo, apsēžas uz gultas. Ne vārda neteicis, parāda dabūtās bikses. Tad apgūlās, un kādu brīdi es vēl dzirdēju, kā dreb viņa saliekamā gulta. Drīz iestājās klusums, un viņš vairs nekustējās.

7

Veselu nedēļu Džems bija drūms un kluss. Pamēģināju “ielīst” viņa ādā un pastaigāt tanī, kā Atikuss bija ieteicis: ja man būtu naktī pulksten divos vienai jāaiziet uz Redliju pagalmu, otrā dienā mani noteikti apbedītu. Tāpēc es liku Džemu mierā un pūlējos daudz netrāpīties viņam ceļā.

Atsākās mācības skolā. Otrā klase nebija labāka par pirmo: mums tāpat vēcināja kartītes degungalā un neļāva ne lasīt, ne rakstīt. Pēc smieklu brāzmām aiz sienas varēja spriest, kā rit darbs mis Kerolainas klasē; tur gan bija palikusi parastā otrgadnieku komanda, kas palīdzēja nodibināt kārtību. Vienīgais labums, ka tagad mums ar Džemu bija vienāds stundu skaits, un parasti pulksten trijos mēs kopā devāmies uz mājām.

Reiz mēs gājām caur skolas pagalmu, un pēkšņi Džems izmeta:

-   Es tev vēl neesmu kaut ko pateicis.

Pēdējās dienās viņš man nebija pasacījis ne divus vārdus no vietas, tāpēc pacentos viņu uzmundrināt:

-   Par ko tad, Džem?

-   Par to nakti.

-   Tu vispār man par to nakti neko neesi teicis.

Džems atvairījās no manis kā no oda. Brītiņu klusēja,

tad atsāka:

-      Es toreiz gāju pēc biksēm… Kad es no tām izlīdu, tās bija tā ieķērušās stieplēs, ka nekādi vaļā dabūt. Bet kad atgriezos… Džems skaļi ievilka elpu. Kad atgriezos, tās karājās uz žoga salocītas… it kā gaidītu mani.

-   Karājās uz…

-      Un vēl… Džems runāja ļoti vienmuļā balsī. Es tev parādīšu, kad pārnāksim mājās. Tās bija sašūtas. Ne tā, kā sievietes šuj, bet kā es pats būtu šuvis. Šķībi un greizi. It kā…

-    … kāds zinātu, ka tu iesi tām pakaļ.

Džems nodrebēja.

-      It kā kāds būtu izlasījis manas domas… un zinājis, ko es darīšu. Neviens taču nevar iepriekš pateikt, ko es darīšu, tad vajag mani pazīt, vai ne, Sprigace?

Džema jautājums bija reizē lūgums. Pūlējos viņu nomierināt.

-      To neviens nevar iepriekš pateikt, vienīgi savējie, mājinieki. Pat es dažu labu reizi nezinu, ko tu darīsi.

Mēs gājām garām mūsu kokam. Izkritušā zara dobumā rēgojās pelēks auklas ritulītis.

-      Neaiztiec, Džem, es teicu. Tur kāds ierīkojis slēptuvi.

-   Tā gan neizskatās, Sprigace.

-   Izskatās gan. Tāds kā Volters Kaningems atnāk te lielajā starpbrīdī un noglabā dažādas mantiņas, bet mēs tās viņam atņemam. Zini ko, neaiztiksim tagad, nogaidīsim divas dienas un, ja tikmēr neviens nebūs paņēmis, tad paņemsim mēs, jā?

-   Labi, varbūt tev taisnība, Džems piekrita. Varbūt kāds knauķis te slēpj savas mantiņas no lielajiem. Brīvdienās te nekā nav.

-   Ahā, bet vasaru jau mēs te arī nenākam.

Mēs gājām uz mājām. Otrā rītā aukla atradās turpat. Trešajā dienā Džems pievāca to un iebāza kabatā. Turpmāk visu, kas parādījās dobumā, mēs uzskatījām par savu.

Otrajā klasē varēja vai nobeigties aiz garlaicības, bet Džems apgalvoja, ka ar katru gadu būšot labāk, viņam sākumā bijis tāpat, vienīgi sestajā klasē varot uzzināt ko vērtīgu. Sestā klase viņam laikam bija iepatikusies kopš paša sākuma; viņš pārdzīvoja īsu Ēģiptes periodu centās kļūt plakans kā dēlis, vienu roku izstiepa uz priekšu, otru turēja aiz muguras, ejot, man par lieliem brīnumiem, lika vienu pēdu aiz otras. Viņš apzvērēja, ka visi senie ēģiptieši esot tā staigājuši; es sacīju, ka man nav saprotams, kā viņi vispār varējuši ko padarīt, bet Džems paskaidroja, ka viņi paveikuši daudz vairāk par amerikāņiem; viņi izgudrojuši tualetes papīru un mūžīgo iebalzamēšanu, un kas ar mums notiktu, ja šo izgudrojumu nebūtu? Atikuss sacīja man, lai es atmetot apzīmētājus un paturot tikai faktus, tad ziņas būšot pareizas.

Dienvidalabamā gadalaiki nav diezin kā norobežoti: vasara pamazām pāriet rudenī, bet pēc rudens dažreiz nemaz nav ziemas diezgan drīz iestājas pavasaris un pēc

tam atkal vasara. Tas rudens bija ilgs un silts, gandrīz nekad nevajadzēja vilkt virsjaku. Kādā jaukā oktobra dienā mēs ar Džemu teciņiem kustējāmies pa savu orbītu, un mums atkal vajadzēja apstāties pie pazīstamā dobuma. Šoreiz tanī rēgojās kas balts.

Džems atļāva man saimniekot, un es izvilku atradumu laukā. Tas bija no ziepēm izgrieztas lellītes. Viena attēloja zēnu, otrai bija kaut kas kleitai līdzīgs.

Es pat nepaspēju atcerēties, ka burvestības ir tikai pasakās, iespiedzos bailēs un nometu figūriņas zemē.

Džems pacēla tās.

-        Kas tev uznācis? viņš uzsauca un slaucīja no lellēm nost rudos putekļus. Re, cik glītas. Es tādas nekad neesmu redzējis.

Un viņš pastiepa figūriņas man. Tās atgādināja divus bērnus: zēns īsās bikšelēs, matu šķipsna nokarājas līdz pašām uzacīm. Es palūkojos uz Džemu. Brūno matu šķipsna, atšķīrusies no celiņa, karājās lejup. Agrāk es to nebiju ievērojusi.

Džems pacēla acis no otrās lelles uz mani. Lellei uz pieres bija īsi apcirpti mati. Man tāpat.

-   Tie esam mēs, Džems sacīja.

-   Kā tu domā, kas šīs lellītes taisījis?

-   Kas no mūsu paziņām griež koku?

-   Misters Eiverijs.

-        Viņš dara pavisam ko citu. Es prasu: kurš māk izgriezt figūras?

Misters Eiverijs ik nedēļu sagraizīja vienu pagali, viņš drāza no tās zobu bakstīkli un tad košļāja to.

-        Un vēl mis Stīvenijas Kroufordas iecerētais, es atgādināju.

-        Pareizi, viņš prot, bet viņš taču dzīvo ārpus pilsētas. Viņam nav laika pat apskatīt mūs.

-   Varbūt viņš, sēdēdams verandā, skatās nevis uz mis Stīveniju, bet uz mums. Es viņa vietā uz Stīveniju gan neskatītos.

Džems blenza manī tik platām acīm, ka es beidzot uzprasīju, kas lēcies, bet viņš tikai atbildēja nekas, Sprigace. Mājās viņš noglabāja lellītes lādītē.

Nepagāja ne divas nedēļas, kad mēs atradām veselu paciņu košļājamās gumijas un košļājām to ar lielu baudu, jo Džems nez kā bija pavisam piemirsis, ka Redliju nama tuvumā viss ir saindēts.

Vēl pēc nedēļas dobumā atradās apsūbējusi medaļa. Džems parādīja to Atikusam, un Atikuss sacīja, ka tā esot medaļa par lasīšanu; vēl pirms mūsu dzimšanas Meikombas grāfistes skolās rīkotas sacensības lasīšanā un uzvarētājam piešķīruši medaļu. Atikuss domāja, ka to būšot kāds nozaudējis, vai mēs esot apvaicājušies kaimiņiem? Es gribēju paskaidrot, kur mēs to atradām, bet Džems iespēra man. Tad viņš ievaicājās, vai Atikuss neatceroties, kas saņēmis šādu medaļu. Atikuss neatcerējās.

Taču vislabākais atradums bija pēc četrām dienām: kabatas pulkstenis ar ķēdi un alumīnija nazītis; pulkstenis negāja.

-   Džem, kā tu domā, vai tas ir baltais zelts?

-   Nezinu. Parādīsim Atikusam.

Atikuss teica, ja pulkstenis būtu jauns, tad kopā ar ķēdi un nazīti droši vien maksātu savus desmit dolārus.

-   Vai tu skolā ar kādu apmainījies? viņš jautāja.

-   Nē, nē, ser! Džems izvilka no kabatas vectēva pulksteni. Atikuss deva viņam to panēsāt reizi nedēļā, piekodinot, lai Džems uzmanās, un tādās dienās Džems staigāja piesardzīgi kā pa glumu ledu.

-   Atikus, ja tev nav nekas pretī, tad es labāk ņemšu šo. Varbūt man izdosies to salabot.

Vectēva pulkstenis bija jau aprasts, turklāt par tā drošību vajadzēja augu dienu trīcēt un drebēt, un Džems arī vairs nejuta vajadzību ik mirkli skatīties, cik tas rāda.

Viņš ļoti veikli izjauca un atkal salika pulksteni kopā, tikai viena atsperīte un divi sīki ritentiņi vairs neietilpa, bet pulkstenis tik un tā negāja.

-        Uh! viņš nopūtās. Nekas neiznāk. Paklau, Sprigace…

-Nu?

-        Kā tu domā, varbūt vajadzētu uzrakstīt vēstuli tam, kas mums to visu atstāj?

-   Tas gan būs labi, Džem, pateiksimies viņam… Kas ir?

Džems saberzēja ausis un noskurināja galvu.

-Nesaprotu, it neko nesaprotu… Pats nezinu, Sprig-

ace… Džems pašķielēja uz viesistabas pusi. Varbūt pateikt Atikusam? Nē, nav vērts.

-   Zini, es pavaicāšu.

-   Nē, nevajag. Paklau, Sprigace…

-   Kas ir?

Visu vakaru viņam mēle niezēja man ko pateikt: te pēkšņi pagriežas pret mani ar mirdzošu seju, te atkal pārlemj citādi. Arī šoreiz notika tas pats.

-   Nekas.

-        Nu, tad rakstīsim vēstuli. Es piestūmu viņam papīru un zīmuli.

-   Labs ir… “Dārgais mister…”

-        Kā tu zini, ka tas ir vīrietis? Saderam, ka tā ir mis Modija… Es jau sen zinu, ka tā ir viņa.

-        Ej nu, mis Modija taču negremo gumiju! Džems nosmīnēja. Zini, viņa dažreiz vareni izrunājas. Reiz es piedāvāju viņai gumiju, bet viņa saka: nē, paldies, gumija pielīp pie aukslējām, padara viņu mēmu. Labi sacīts, vai ne?

-        Jā, viņa dažkārt runā visai interesanti. Kaut gan tiesa kur lai viņa ņemtu pulksteni un ķēdīti?

-         “Dārgais ser”, Džems sāka sacerēt, “mēs Jums esam ļoti pateicīgi par pulkst… par visu, ko esat mums ielicis dobumā. No sirds Jums padevīgais Džeremijs Atikuss Finčs.”

-Ja tu tā parakstīsies, Džem, viņš nesapratīs, ka tas esi tu.

Džems izdzēsa savu vārdu un parakstījās vienkārši “Džems Finčs”. Zemāk parakstījos es “Džīna Luīza Finča (Sprigace)”. Džems ielika vēstuli aploksnē.

Otrā rītā, kad gājām uz skolu, viņš aizskrēja pa priekšu un apstājās pie mūsu koka. Viņš stāvēja ar seju pret mani, kad skatījās uz dobumu, un es ieraudzīju, ka viņš kļuva bāls kā krīts.

-   Sprigace!

Es pieskrēju klāt.

Kāds bija aizziedis mūsu dobumu ar cementu.

-Neraudi, Sprigace, nevajag… nu, neraudi, dzirdi… viņš mierināja visu ceļu līdz skolai.

Kad mēs pārnācām pusdienās, Džems aprija visu pāris kumosos, izskrēja uz lieveņa un apstājās uz augšējā pakāpiena. Es izgāju viņam līdzi.

-   Vēl nav gājis garām… viņš teica.

Otrā dienā Džems atkal nostājās sardzē, un šoreiz tas nebija veltīgi.

-   Labdien, mister Natan, viņš sveicināja.

-        Labdien, Džem un Sprigace, misters Natans, garām ejot, atbildēja.

-   Mister Redlij… Džems iesāka.

Misters Natans Redlijs pagriezās pret mums.

-Mister Redlij… e-e… vai jūs aizziedāt ar cementu dobumu tai kokā?

-   Jā. Es to aizplombēju.

-   Kāpēc, ser?

-        Koks mirst. Kad koki slimi, tos ārstē ar cementu. Tev bija jau laiks to zināt, Džem.

Visu dienu Džems vairs nepieminēja šo sarunu. Kad gājām garām mūsu kokam, viņš domīgi uzsita ar plaukstu pa cementu un pēc tam vēl ilgi par kaut ko prātoja. Redzams, oma viņam kļuva aizvien sliktāka, un es turējos tālāk.

Vakarā mēs, kā vienmēr, gājām Atikusam pretī. Bijām jau pie mūsu lieveņa, kad Džems ieteicās:

-   Atikus, paskaties, lūdzams, uz to koku.

-   Uz kuru?

-   Redliju gruntsgabalā, rau, uz to, kas tuvāk skolai.

-   Nu, un tad?

-   Vai tas mirst?

-        Nē, kāpēc tad, dēls? Redzi pats, lapas zaļas, sulīgas, nekur nedzeltē…

-   Un koks nav slims?

-   Tikpat vesels kā tu, Džem. Kāpēc tu tā jautā?

-   Misters Redlijs teica, ka šis koks mirstot.

-        Var jau būt. Jādomā, misters Redlijs labāk pazīst savus kokus nekā mēs. Atikuss iegāja iekšā, bet mēs palikām verandā. Džems atslējās pret stabu un sāka berzēt pret to plecu.

-        Džem, vai tev mugura niez? es iespējami pieklājīgi apvaicājos. Viņš neatbildēja.

-   Nāc istabā, Džem, es aicināju.

-   Es iešu vēlāk.

Viņš stāvēja tur, kamēr galīgi satumsa, un es viņu gaidīju. Kad iegājām istabā, es redzēju, ka viņš nesen raudājis: uz sejas attiecīgajās vietās bija netīras svītras, bet nezin kāpēc es neko nebiju dzirdējusi.

Aiz iemesliem, kas palika neaptverami pašiem tālredzīgākajiem Meikombas grāfistes praviešiem, togad pēc rudens iestājās ziema. Divas nedēļas turējās tāds sals, kāds, pēc Atikusa vārdiem, bijis tikai 1885. gadā. Misters Eiverijs sacīja, ka uz Rozetas akmens1 rakstīts: kad bērni neklausa vecākiem, smēķē un plūcas, tad laiks maitājas; man un Džimam uzvēla lielu vainu mēs bijām izsituši dabu no sliedēm un ar to sagādājuši nepatikšanas visiem kaimiņiem un neērtības paši sev.

Toziem nomira vecā misis Redlija, bet viņas nāve pagāja nemanīta, jo kaimiņi vispār dabūja redzēt misis Redliju tikai tad, kad viņa iznāca aplaistīt savas puķes. Mēs ar Džemu nospriedām, ka Briesmeklis tomēr būs viņu nobeidzis, bet Atikuss iegriezās Redliju namā un mums par lielu vilšanos pateica, ka viņa mirusi dabiskā nāvē.

-   Pavaicā viņam, Džems man iečukstēja.

-   Vaicā pats, tu esi vecāks.

-   Taisni tāpēc pavaicā tu.

-   Atikus, es sacīju, vai tu redzēji misteru Arturu?

Atikuss uzmeta man stingru skatienu pāri avīzei.

-   Nē, neredzēju.

Džems neļāva man tālāk taujāt. Viņš sacīja, ka Atikusam vēl aizvien nedodot mieru mūsu un Redliju attiecības, tāpēc klusēšana zelts. Un vēl Džemam šķita, Atikuss noprotot, ka tai vasaras vakarā nekādi izģērbšanās pokeri neesot bijuši. Džems sacīja, viņam neesot nekāda pamata tā domāt, viņš tikai to nojaušot.

1 Ēģiptē, Rozetas pilsētā, 1799. g. tika atrasta akmens plāksne ar hieroglifiem un grieķu rakstu zimēm. Franču zinātnieks Šampolions 1822. g. ar šo grieķu rakstu zīmju palīdzību.atklāja, kā hieroglifi lasāmi.

No rīta es pamodos, paskatījos pa logu un gandrīz vai pamiru aiz šausmām. Uz maniem brēcieniem no vannas istabas izskrēja Atikuss ar ieziepētu seju.

-        Pastardiena klāt, Atikus! Lūdzu, dari kaut ko! Es pievilku viņu pie loga.

-        Tā nav nekāda pastardiena, Atikuss atbildēja. Tur tikai snieg.

Džems jautāja, vai tā ilgi turpināšoties. Viņš arī nekad nebija redzējis sniegu, bet vismaz zināja, kāds tas ir. Atikuss atbildēja, ka zinot par sniegu tikpat daudz kā Džems.

-   Ja tas būs tik slapjš kā tagad, tad pārvērtīsies par lietu.

Kad brokastojām, iezvanījās telefons, un Atikuss piecēlās no galda. Tad atnāca atpakaļ un sacīja:

-        Zvanīja Jūla Mēja. Citēju: “Tā kā Meikombas grāfistē nav bijis sniega kopš 1885. gada, tad skolā šodien mācību nebūs.”

Jūla Mēja bija mūsu pilsētas galvenā telefoniste. Viņa vienmēr pavēstīja dažādas svarīgas, jaunas ziņas, nodeva ielūgumus uz kāzām, paziņoja par ugunsgrēkiem un pamācīja, kā sniegt pirmo palīdzību, ja doktora Reinoldsa nebija mājās.

Kad beidzot Atikuss lika mums norimties un skatīties nevis uz sniegu, bet uz saviem šķīvjiem, Džems ieprasījās:

-   Kā taisa sniegavīrus?

-        Man nav ne mazākās jausmas, Atikuss atbildēja.

-   Man žēl jūs apbēdināt, bet tā gan šķiet, ka materiāla nepietiks pat kārtīgai sniega pikai.

Ienāca Kelpurnija un sacīja, ka sniegs laikam nekusīšot vis. Mēs izskrējām pagalmā, to klāja plāna kārta slapja sniega.

-        Nevajag pa to staigāt, Džems aizrādīja, kad to samin, tas pazūd.

Es atskatījos uz savām iemītajām pēdām. Džems teica, ka jāpagaida, lai sakrīt vairāk sniega, tad mēs visu savāksim un uztaisīsim sniegavīru. Es pastiepu mēli zem pūkainajām pārslām. Tās svilināja.

-   Džem, sniegs ir karsts!

-        Nē, bet tas ir tik auksts, ka svilina. Neēd to, Sprigace, neizšķied veltīgi. Lai snieg!

-   Bet es gribu pastaigāt pa sniegu.

-   Es zinu! Iesim uz mis Modijas pagalmu.

Un Džems lēkšus devās pāri mūsu pagalmam. Es centos trāpīt viņa pēdās. Uz ietves iepretim mis Modijas namam pie mums pienāca misters Eiverijs. Seja viņam bija sārta, zem jostas spiedās ārā prāvais vēders.

-        Re nu, ko jūs esat izdarījuši, viņš uzrunāja mūs.

-   Meikombā sniega nav bijis kopš tēvutēvu laikiem. Tādas pārmaiņas notiek vienīgi nerātnu bērnu dēļ.

Laikam misters Eiverijs tomēr zināja, kā mēs vasarā gaidījām, kad viņš atkārtos savu priekšnesumu. Nu, ja sniegs mums uzsūtīts par sodu, tad, redzams, ir vērts grēkot. Es nelauzīju galvu par to, no kurienes misters Eiverijs ņem savas meteoroloģiskās ziņas: skaidrs, ka taisnā ceļā no Rozetas akmens.

-   Džem Finč, ei, Džem Finč!

-   Džem, mis Modija tevi sauc!

-Turieties abi pagalma vidū! Pie verandas man zem sniega šādas tādas saimniecības lietas, neuzkāpiet tām virsū!

-        Neuzkāpsim! Džems atsaucās. Bet skaisti, vai ne, mis Modij?

-Vilks tādu skaistumu parāvis! Ja nakti būs sals, tad manas acālijas pagalam!

Uz vecās salmenīcas malām spīguļoja sniega kristāli. Mis Modija noliecās pie dažiem krūmiņiem un tina ap tiem tukšus maisus. Džems apvaicājās, kāpēc viņa tā dara.

-   Lai nenosaltu, mis Modija atbildēja.

-   Kā puķes var salt? Tām taču nav asinsrites.

-        To es tev nevaru izskaidrot, Džem Finč. Zinu tikai vienu: ja nakti auksts, puķes nosalst, tāpēc es tās apsedzu. Skaidrs?

-Jā, mem. Mis Modij…

-   Nu, ser?

-        Vai mēs ar Sprigaci varam aizņemties no jums sniegu?

-         Dieviņ, tētīt, ņemiet kaut visu! Tur zem lieveņa ir tukšs persiku grozs, sametiet tanī un stiepiet projām. Tad mis Modija savilka uzacis. Bet ko tu gribi darīt ar manu sniegu, Džem Finč?

-        Gan redzēsiet, Džems atbildēja, un mēs aizvācām no mis Modijas pagalma visu sniegu, cik vien varējām sagrābt. Slapjš un draņķīgs darbs, nudien.

-   Un ko nu, Džem? es jautāju.

-        Gan redzēsi, viņš atteica. Ņem grozu un atnes ielas pusē visu sniegu, kas ir viņpus mājas. Un ej tikai pa savām pēdām, viņš piekodināja.

-   Vai mums būs mazs sniega bērniņš, Džem?

-   Nē, īsts, liels sniegavīrs. Ķeries žiglāk pie darba.

Džems aizskrēja aiz mājas, dabūja lāpstu un sāka knaši,

knaši rakt zemi aiz malkas grēdas un mest visas sliekas sānis. Tad iešāvās namā, iznesa veļas grozu, piebēra līdz augšai ar zemi un aizvilka pie ielas.

Kad mēs bijām tur aizvilkuši piecus grozus zemes un divus grozus sniega, Džems paziņoja, ka laiks sākt.

-   Dubļi vien būs, es teicu.

-   Tagad ir dubļi, bet vēlāk būs labi, Džems atbildēja.

Viņš pagrāba pilnas riekšavas slapjās zemes, saspieda

pikucī, lika jaunas pikas aizvien klāt, kamēr izveidoja rumpi.

-   Džem, neesmu gan dzirdējusi, ka sniegavlrs ir nēģeris, es iebildu.

-   Drīz viņš vairs nebūs melns, Džems atrūca. Viņš sadabūja dažus persiku koka zarus, savija vairākus kopā un salieca, izveidojot skeletu, ko aplipināja ar zemi.

-   Izskatās pēc mis Stīvenijas Kroufordas, kad viņa iespriedusi rokas gurnos, es konstatēju. Pati viducī resna, bet rokas tieviņas.

-   Tūliņ tās būs resnākas, Džems aplēja dubļuvīru ar ūdeni un ķepēja vēl zemi klāt. Paskatījās, padomāja un izveidoja resnu vēderu, kas sliecās lejup zem jostasvietas. Tad uzmeta man skatienu, acis viņam mirdzēja: Misters Eiverijs sniegavīra izskatā, vai ne?

Džems pagrāba saujā sniegu un sāka lipināt virsū. Man viņš atļāva likt sniegu tikai uz muguras, bet visu pārējo taisīja pats. Pamazām misters Eiverijs kļuva balts.

Džems iesprauda viņam koka gabaliņus acu, deguna, mutes un pogu vietās, un misters Eiverijs izskatījās sirdīgs. Lai aina būtu pilnīga, viņam ielika rokā malkas pagali. Džems atkāpās un aplūkoja savu roku darbu.

-Jauki, Džem! es izsaucos. Tā vien liekas, viņš tūliņ sāks runāt.

-   Kā dzīvs, vai ne? Džems apmulsis sacīja.

Mēs nevarējām sagaidīt Atikusu pusdienās un piezvanījām uz tiesu, ka viņu gaida liels pārsteigums. Viņš pārnāca un, redzams, pabrīnījās, ka mēs vai visu zemi esam savilkuši pie ielas, bet teica, ka mēs esot vareni strādājuši.

-   Es lāgā nesaprotu, kā tu to esi iztaisījis, viņš atzinās, bet turpmāk es par tevi varu būt bez raizēm, tu vienmēr kaut ko izdomāsi.

Džemam pat ausis pietvīka no tādas uzslavas, bet viņš saspringa, kad Atikuss soli atkāpās. Atikuss pašķielēja vēl uz sniegavīru, pasmīnēja, tad iesmējās.

-        Nezinu, kas no tevis iznāks, dēls, inženieris, advokāts vai portretists. Taču patlaban, šķiet, tevi var sodīt par publisku apvainojumu. Vajadzēs šo puisi pārveidot.

Un Atikuss ieteica Džemam samazināt sniegavīra punci, dot viņam rokās slotu pagales vietā un aizsiet priekšautu.

Džems paskaidroja, ka tad tas vairs nebūšot sniega, bet dubļu vīrs.

-         Man vienalga, ko tu dari, bet kaut kas tev tomēr jāpārveido, Atikuss neatlaidās. Tev nav tiesību kariķēt kaimiņus.

-        Es viņu nekaraktrēju, Džems spurojās pretī. Viņš patiešām tāds izskatās.

-   Misters Eiverijs var būt citās domās.

-   Es zinu! Džems iesaucās.

Viņš pārskrēja pāri ielai, nozuda aiz mis Modijas mājas stūra un atgriezās lepns un apmierināts. Uzbāza sniegavīram galvā viņas veco salmenīcu un saliektajā rokā iesprauda dārza dzirkles.

Atikuss sacīja, ka nu gan viss esot glīti.

Mis Modija atvēra parādes durvis un iznāca uz lieveņa. Paskatījās pāri ielai un pēkšņi iesmējās.

-        Džem Finč, ak tu velnēn! viņa pukojās. Dodiet šurp manu salmenīcu, ser!

Džems paskatījās uz Atikusu, bet tas papurināja galvu.

-         Mis Modija to nedomā nopietni, Atikuss sacīja.

-   Viņa tikai ir ļoti pārsteigta par taviem… talantiem.

Atikuss pārgāja pāri ielai, un abi ar mis Modiju iegrima žestiem bagātā sarunā; es tikai sadzirdēju:

-         … izstāda pagalmā īstu morfodītu! Labi gan tu viņus audzini, Atikus!

Pēcpusdienā pārstāja snigt, aukstums pieņēmās, un uz nakts pusi piepildījās paši ļaunākie mistera Eiverija

pareģojumi. Kelpurnija nepārtraukti kurināja visas krāsnis, bet mēs tik un tā salām. Vakarā Atikuss teica, ka mūsu izredzes ir bēdīgas, un apvaicājās Kelpurnijai, vai viņai nebūtu labāk pārnakšņot pie mums. Kelpurnija pārlaida acis augstajiem griestiem un lielajiem logiem un sacīja, ka viņas mājās droši vien būšot siltāk. Atikuss aizveda viņu automobilī.

Pirms gulētiešanas Atikuss iemeta vēl ogles manas istabas krāsniņā. Patlaban termometrs rādot sešpadsmit grādu, viņš savā mūžā neatceroties tādu salu, un mūsu sniegavīrs esot gluži apledojis. Man likās, ka pagājis pavisam īss laika sprīdis, kad pēkšņi kāds mani sāka purināt aiz pleca. Es pamodos un ieraudzīju pāri segas malai Atikusa mēteli.

-Vai jau rīts?

-   Celies, mazā.

Atikuss sniedza manu rītakleitu un mēteli.

-   Vispirms uzvelc halātu, viņš teica.

Blakus Atikusam stāvēja Džems, ļodzīgs un izspūris.

Ar vienu roku viņš turēja mēteli pie kakla ciet, otru bija iebāzis kabatā. Viņš izskatījās ērmīgi resns.

-        Ātrāk, mīlulīt, Atikuss skubināja. Te tavas zeķes un kurpes.

Es neko nesapratu, bet apāvos.

-Jau rīts?

-   Vēl ne, pulkstenis mazliet pāri vieniem. Nu, labi ātri!

Beidzot es aptvēru: kaut kas nav kārtībā.

-   Kas tad īsti noticis?

Bet nu viņam vairs nevajadzēja man neko skaidrot. Kā putni zina, ka laiks paslēpties no lietus, tā arī es zināju, kad mūsu ielai uzbrūk nelaime. Es izdzirdēju kaut kādu zīžainu švīkstēšanu, švirkoņu, apspiestu kņadu, un man sametās bail.

-   Kur tas ir?

-   Pie mis Modijas, mīlulīt, Atikuss klusu atbildēja.

No verandas mēs ieraudzījām, ka pa mis Modijas ēdamistabas logiem laužas ārā liesmas. Un, it kā apstiprinot to, ko redzējām, virs pilsētas iegaudojās ugunsdzēsēju sirēna aizvien smalkāk, spiedzīgāk un nekādi nevarēja aprimt.

-   Vai viss nodegs? Džems žēlabaini iejautājās.

-        Droši vien, Atikuss sacīja. Tagad klausieties. Ejiet ārā un nostājieties pie Redliju vārtiem. Un nemaisieties pa kājām, dzirdat?

-        Oho! Džems noteica. Atikus, varbūt jau vajag nest mēbeles ārā?

-        Vēl ne, dēls. Dari, ko es liku. Nu, skrieniet! Uzraugi māsu, Džem, dzirdi! Neatlaid viņu no sevis ne soli.

Un Atikuss pastūma mūs uz Redliju vārtu pusi. Mēs nostājāmies tur un skatījāmies mūsu ielu aizvien blīvāk piepildīja cilvēki un mašīnas, bet tikmēr klusumā uguns postīja mis Modijas māju.

-        Nu ko viņi tik gausi, ko viņi tik gausi… Džems murmināja.

Tad mēs sapratām, kas par vainu. Veco mašīnu nevarēja iedarbināt aukstumā, un vesels bars vīru stūma ar rokām to šurp no pilsētas. Un, kad šļūteni piestiprināja pie ūdensvada, tā pārsprāga, strūkla uzšāvās augšā un aplēja bruģi.

-   Ai, Džem!

Džems aptvēra manus plecus.

-        Klusāk, Sprigace. Neuztraucies. Es tev pateikšu, kad pienāks laiks.

Meikombas iedzīvotāji, vairāk vai mazāk apģērbušies, nesa mis Modijas mēbeles ārā uz ielas. Atikuss stiepa smago ozolkoka šūpuļkrēslu, un es nodomāju, cik viņš

gudrs, ka paglābis tieši to mantu, ko mis Modija visvairāk iecienījusi.

Laiku pa laikam bija dzirdami kliedzieni. Tad jumtistabas logā parādījās misters Eiverijs. Viņš izmeta pa logu matraci un svieda uz tā visādas istablietas, kamēr vīri sāka brēkt:

-   Nāc lejā, Dik! Kāpnes deg! Nāciet ārā, mister Eiverij!

Misters Eiverijs sāka rāpties ārā pa logu.

-Sprigace, viņš iesprūda… Džems izdvesa. Ak

vai…

Misters Eiverijs nevarēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Es iebāzu galvu Džemam azotē un aizmiedzu acis. Tad Džems iesaucās:

-   Viņš izlīda, Sprigace! Viņš ir dzīvs!

Es pacēlu galvu. Misters Eiverijs jau atradās uz balkona. Pārmeta kājas pār margām, šļūca pa stabu lejā, bet nenoturējās un iebrēkdamies ievēlās mis Modijas puķu ceros.

Tad es pamanīju, ka cilvēki kāpjas no mis Modijas nama aizvien tuvāk mums. Neviens vairs nenesa mēbeles. Uguns bija aptvērusi augšējo stāvu un uzšāvusies līdz pašam jumtam, logu ietvari melnoja, bet telpa aiz tiem laistījās dzeltensarkana.

-   Džem, izskatās kā ķirbis…

-   Skaties, Sprigace!

No mūsu un mis Reičelas mājas sāka velties dūmi kā miglas vāli no upes, un uz turieni jau vilka šļūtenes. Aiz mums iegaudojās sirēna, gar stūri iegriezās Ebotsvilas ugunsdzēsēju mašīna un apstājās iepretim mūsu mājai.

-   Grāmata, es nočukstēju.

-   Kāda grāmata? Džems prasīja.

-   Par Tomu Sviftu… tā nav mana, bet Dilla…

-      Neraizējies, Sprigace, vēl nav laiks, Džems atteica un parādīja ar pirkstu:.Redzi?

Kaimiņu vidū, sabāzis rokas mēteļa kabatās, stāvēja Atikuss. Viņam bija tāda seja, it kā viņš noskatītos futbolu. Blakus viņam stāvēja mis Modija.

-   Redzi, viņš pagaidām neuztraucas, Džems sacīja.

-   Bet kāpēc viņš nav uz jumta?

-   Viņš ir par vecu, nolauzīs vēl kaklu.

-   Varbūt teiksim viņam, ka jāvāc mantas ārā?

-   Nav ko bāzties virsū, viņš pats zinās, kad jāvāc, Džems atbildēja.

Ebotsvilas ugunsdzēsēji sāka aplaistīt ar ūdeni mūsu māju; kāds vīrs stāvēja uz jumta un norādīja, kur pirmām kārtām jālej. Es vēroju mūsu īsto morfodītu nomelnējam un sabrūkam, mis Modijas salmenīca tā arī palika guļam uz dubļu kaudzes. Dārza dzirkles nebija redzamas. Starp mis Modijas, mis Reičelas un mūsu māju bija tik karsts, ka visi sen jau bija nometuši halātus un mēteļus, strādāja pidžamās vai sabāzuši naktskreklus biksēs. Es atjēdzos, ka esmu gluži sastingusi. Džems aplika man roku ap pleciem un pūlējās sasildīt, bet tas nelīdzēja. Es atbrīvojos un aptvēru pati sevi ar abām rokām. Sāku lēkāt, un kājas pamazām sasila.

Atbrauca vēl viena ugunsdzēsēju mašīna un apstājās mis Stīvenijas Kroufordas mājas priekšā. Ūdensvads bija tikai viens, nebija kur pieslēgt otru šļūteni, un ugunsdzēsēji sāka aplaistīt mis Stīvenijas māju no ugunsdzēsēju aparātiem.

Mis Modijas dzelzs jumts aizcirta ceļu ugunij. Māja dārdot sabruka; liesmas pašķīda uz visām pusēm; uz tuvīnajiem jumtiem cilvēki metās ar segām virsū lidojošajām dzirkstelēm un apdeguļiem.

Svīda jau gaismiņa, kad vīri sāka pamazām izklīst. Meikombas ugunsdzēsēju mašīnu aizstūma atpakaļ. Ebotsvilas mašīna aizbrauca pati, trešā palika uz vietas. Dienā

mēs uzzinājām, ka tā atbraukusi no Klērksferijas, sešdesmit jūdzes no mums. Mēs ar Džemu lēnītēm pārgājām pāri ielai. Mis Modija stāvēja un noskatījās uz melno, kūpošo bedri pagalma vidū, un Atikuss papurināja galvu, norādīdams, ka nevajag viņu uzrunāt. Viņš veda mūs uz mājām, un pats turējās pie mūsu pleciem, jo bruģis bija slidens. Viņš sacīja, ka mis Modija pagaidām padzīvošot pie mis Stīvenijas. Tad ieprasījās: Kas grib karstu šokolādi?

Kamēr viņš kūra virtuvē uguni, es trīcēju aiz aukstuma. Mēs ķērāmies pie kakao. Un tad Atikuss paskatījās uz mani vispirms ar izbrīnu un pēc tam stingri.

-   Šķiet, es liku jums ar Džemu stāvēt uz vietas, viņš teica.

-   Mēs tā darījām. Mēs stāvējām.

-   Kam tad tā sega?

-   Sega?

-Jā, mem, sega. Tā nav mūsējā.

Es aplūkoju sevi. Izrādījās, man uz pleciem ir brūna vilnas sega, un es biju tanī ietinusies kā indiāniete.

-   Atikus, es neko nezinu, ser… es… Un es pagriezos uz Džema pusi, bet Džems izbrīnījās vēl vairāk par mani. Viņš sacīja, ka nezinot, kur sega gadījusies, mēs esot visu darījuši, kā Atikuss licis, stāvējuši pie Redliju vārtiem, prom no visiem pārējiem, pat no vietas neesot kustējuši… te Džems sastomījās.

-   Misters Natans bija pie ugunsgrēka! viņš steigšus nobēra. Es redzēju, es redzēju, viņš stiepa to matraci… Atikus, goda vārds…

-   Nekas, dēls, Atikuss lēni pasmīnēja. Redzams, šā vai tā, bet visa Meikomba nakti bijusi uz ielas. Manuprāt, mums pieliekamajā ir ietinamais papīrs, Džem. Dabū to, un mēs…

-   Nē, nē, ser!

Džems, likās, bija sajucis prātā. Viņš sāka izpļāpāt pa kārtai visus mūsu noslēpumus, viņš nemaz vairs nepiesargājās ne sevis, ne manis dēļ, izklāstīja visu, kā bija, ir par dobumu, ir par biksēm.

-    … misters Natans aiztriepa dobumu ar cementu, Atikus, viņš to tīšām, lai mēs vairs neko neatrastu… Atikus, varbūt viņš ir vājprātīgs, tikai, goda vārds, viņš mums ne reizi neko sliktu nav nodarījis, viņš tonakt varēja man nogriezt galvu kā nieku, bet viņš sēdēja un lāpīja manas bikses… viņš mums nekad neko sliktu nav darījis.

-   Lēnāk, lēnāk, dēls.

Atikuss to teica ļoti laipni, un es kļuvu krietni vien mundrāka. Viņš, redzams, nebija sapratis ne vārda no tā, ko Džems sapļāpāja, jo tikai sacīja:

-   Tev taisnība. Atstāsim ir to visu, ir segu pie mums. Varbūt kādreiz Sprigace varēs pateikt viņam paldies, ka nav ļāvis viņai nosalt.

-   Kam paldies? es painteresējos.

-   Briesmeklim Redlijam. Tu tik cītīgi raudzījies ugunsgrēkā, ka nemaz nepamanīji, kā viņš satina tevi segā.

Manī viss sagriezās, gandrīz vai dūša apšķebinājās. Džems pacēla segu un sāka lavīties man klāt no mugurpuses.

-Viņš izzogas no mājas… gar stūri… pielien klāt un met virsū!

-   Neaizraujies ar šo priekšnesumu, Džeremij, Atikuss dzestri noteica.

Džema seja satumsa.

-   Es jau ari nemaz netaisos. Bet es redzēju, ka draiskā jaunās izdomas dzirksts viņam acīs apdzisa. Ek, Sprigace, viņš sacīja, tev vajadzēja tikai atskatīties, tad būtu viņu ieraudzījusi!

Kelpurnija mūs pamodināja pēcpusdienā. Atikuss esot teicis, ka šodien mums neesot vērts iet uz skolu, tik un tā neko neiemācīšoties, visu nakti negulējuši. Un Kelpurnija ieteica mums kaut drusku sakopt pagalmu.

Mis Modijas salmenīca vizēja caur plāno ledus čaulu kā muša dzintarā, bet dārza dzirkles vajadzēja rakt ārā no sasalušu mālu kaudzes. Mis Modiju mēs satikām pagalmā, viņa skatījās uz nosalušajām, pārogļotajām acālijām.

-         Mēs atnesām jūsu lietas, mis Modij, Džems sacīja.

-   Mums ļoti žēl…

Mis Modija atskatījās, un viņas sejai pārslīdēja agrākā smaida ēna.

-        Es vienmēr esmu gribējusi mazāku māju, Džem Finč. Toties dārzs būs lielāks. Padomā vien, man tagad būs vairāk vietas acālijām.

-        Vai jūs nebēdājaties, mis Modij? es brīnījos. Atikuss bija stāstījis, ka viņai nekā cita neesot, tikai šī māja.

-        Bēdāties? Ko nu, bērns, es to veco graustu ciest nevarēju. Pati nez cik reižu gribēju to nodedzināt, tikai tad mani būtu ielikuši trako namā.

-   Bet…

-Neraizējies par mani, Džīna Luīza Finča. Pasaulē ir daudz kas tāds, ko tu vēl nesaproti. Tagad es sev uzcelšu mazu namiņu, pieņemšu pāris īrnieku un… Dieva vārds, man būs labākais dārzs visā Alabamā! Gan redzēsiet, es cirtīšu pāri tiem Bilingreitiem un kā vēl!

Mēs ar Džemu saskatījāmies.

-   Kā tas notika, mis Modij? viņš ievaicājās.

-        Nezinu, Džem. Droši vien aizdegās sodrēji virtuves skurstenī. Iepriekšējā vakarā es biju iekūrusi uguni, lai istabas puķēm būtu siltāk. Dzirdēju, ka tev pagājušo nakti bijis negaidīts kompanjons, mis Džīna Luīza.

-   Kā jūs to zināt?

-   Atikuss šorīt pateica, uz pilsētu iedams. Patiesību sakot žēl, ka nestāvēju tur kopā ar jums. Man būtu pieticis prāta atskatīties.

Man bija jābrīnās par mis Modiju. Gandrīz viss viņas īpašums gājis bojā, mīļotais dārzs izskatās pēc kaujas lauka, bet viņa vēl spējīga no visas sirds interesēties par manām un Džema darīšanām.

Viņa, redzams, saprata, ka esmu galīgi apjukusi.

-Vienīgais, par ko es pagājušo nakti raizējos, bija tas tracis un briesmas, kas draudēja visiem. Varēja nodegt viss kvartāls līdz pamatiem. Misteram Eiverijam nāksies nogulēt kādu nedēļu gultā, viņš kārtīgi apcepinājies. Viņš ir pārāk vecs, lai līstu ugunī, es tā viņam arī teicu. Līdzko dabūšu tīras rokas un Stīvenija Krouforda uzgriezīs man muguru, izcepšu viņam savu labāko torti. Šī Stīvenija jau trīsdesmit gadu cenšas izspiest no manis recepti, bet, ja viņa domā, ka es pateikšu to tāpēc, ka tagad dzīvoju viņas mājā, tad stipri maldās.

Manuprāt, ja arī mis Modija nenocietīsies un atklās savu noslēpumu, mis Stīvenijai tik un tā nekas neiznāks. Reiz es redzēju, kā mis Modija cep šo torti: starp citu, mīklai jāpievieno prāva tase cukura.

Diena bija rāma. Gaiss bija tik salts un dzidrs, ka mēs sadzirdējām tiesnama pulksteni iepriekš nokrakšķam un nošņācamies, iekams tas sita stundu. Mis Modijas deguns bija nekad neredzētā krāsā, un es apvaicājos pēc iemesla.

-   Es te stāvu jau no pulksten sešiem rītā, viņa atbildēja. Droši vien būšu nosaldējusi.

Viņa pacēla rokas. Delnas bija rudas no netīrumiem un sarecējušām asinīm un vienās sīkās plaisās.

-Jums rokas pagalam, Džems sacīja. Kāpēc jūs nepasaucāt kādu nēģeri? Un viņa balss nepauda

uzupurēšanos, kad viņš piebilda: Vai mūs ar Sprigaci, mēs būtu jums palīdzējuši.

-   Pateicos, ser, mis Modija tencināja. Jums ari bez manis darba diezgan. Un viņa pamāja uz mūsu sētas pusi.

-Jūs domājat par morfodītu? es iejautājos. Mēs viņu izjauksim viens un divi.

Mis Modija blenza mani platām acīm, viņas lūpas bez skaņas kustējās. Pēkšņi viņa saķēra galvu un sāka smieties pilnā kaklā. Mēs jau gājām projām, bet viņa vēl aizvien smējās.

Džems sacīja ej nu sazini, kas viņai uznācis, savādniece, vairāk nekas.

9

-   Ņem savus vārdus atpakaļ!

Tā es uzbrēcu Sesilam Džeilcobsam, un kopš tās reizes mums ar Džemu sākās slikti laiki. Es savilku rokas dūrēs un gatavojos kautiņam. Atikuss bija solījies mani nopērt, ja kaut reizi vēl dzirdēšot, ka esmu ar kādu plūkusies; es esot jau pārāk liela un pieaugusi, pietiekot blēņoties, un, jo drīzāk es iemācīšoties savaldīties, jo labāk tas būšot visiem. Bet es to visu mirklī aizmirsu.

Aizmirsu Sesila Džeikobsa dēļ. Vakar viņš skolas pagalma vidū brēca, ka Sprigaces Finčas tēvs aizstāvot melnādainos. Es to noliedzu, bet vēlāk apvaicājos Džemam.

-   Par ko viņš runāja? es prasīju.

-   Ne par ko, Džems atteica. Pajautā Atikusam, viņš tev paskaidros.

-   Atikus, vai tiesa, ka tu aizstāvi melnādainos? es vakarā jautāju.

-Jā, protams. Tikai nesaki “melnādainie”, Sprigace, tas ir prasti.

-   Skolā visi tā runā.

-   Nu, tagad runās visi, atskaitot tevi.

-   Ja tu negribi, ka es tā runāju, kāpēc tad liec man iet uz skolu?

Tēvs klusēdams palūkojās uz mani, un viņa acīs pavīdēja smaids. Par spīti mūsu kompromisam, man skolas dzīve bija apnikusi līdz kaklam, un es vienā laidā šā vai tā centos izvairīties no mācībām. Kopš mācību sākuma septembra beigās man te reiba galva, te kājas vairs neklausīja, te vēders sāpēja. Es pat atdevu piecus centus mis Reičelas virējas puikam, lai ļauj man paberzēt galvu gar viņējo: viņam bija plankumainā ēde, taču man tā nepielipa.

Bet man bija vēl vienas raizes.

-   Atikus, vai visi advokāti aizstāv meln… nēģerus?

-   Protams, Sprigace.

-   Bet kāpēc tad Sesils teica, ka tu aizstāvot melnādainos? Viņš to tā teica… it kā tu zagtu.

Atikuss nopūtās.

-   Es gluži vienkārši aizstāvu nēģeri. Viņu sauc Toms Robinsons. Viņš dzīvo tai mazajā ciematiņā aiz pilsētas izgāztuves. Viņš ir tai pašā draudzē, kur Kelpurnija, Kela labi pazīst visu Robinsonu ģimeni. Kelpurnija saka, viņi esot ļoti kārtīgi ļaudis. Tu vēl neesi tik pieaugusi, Sprigace, lai visu saprastu, bet pilsētā daudzi klaigā, ka man nevajagot pūlēties šā cilvēka dēļ. Tas ir pavisam īpašs gadījums to klausīsies tikai vasaras sesijas laikā; Džons Teilors bija tik labs, ka deva mums iespēju atlikt prāvu…

-Ja viņu nevajag aizstāvēt, kāpēc tad tu viņu aizstāvi?

-   Aiz daudziem iemesliem, Atikuss atbildēja. Galvenais tas: ja es to nedarīšu, tad nedrīkstēšu skatīties cilvēkiem acīs, nedrīkstēšu pārstāvēt mūsu grāfisti

likumdošanas iestādē, pat nedrīkstēšu teikt tev un Džemam dariet tā, nevis citādi!

-    Kā tā? Ja tu neaizstāvēsi šo cilvēku, tad mēs ar Džemu varam tev neklausīt?

-Jā, apmēram tā.

-   Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es vairs nedrīkstēšu prasīt, lai jūs man paklausāt. Tāds ir mūsu darbs, Sprigace: katram advokātam kaut reizi mūžā gadās tāda prāva, kas skar viņu personīgi. Redzams, šī prāva būs tāda man. Iespējams, ka tev tāpēc nāksies skolā noklausīties daudz neglītu runu, bet es tev lūdzu vienu: cel galvu augstāk un neļauj dūrēm vaļu. Lai kas un ko saka, neļauj sevi nokaitināt. Centies dažādības dēļ karot nevis ar dūrēm, bet ar galvu… tā tev nav slikta, kaut arī pretojas mācībām.

-   Atikus, bet vai mēs dabūsim virsroku?

-   Nē, mīlulīt.

-Tad kāpēc…

-    Kāpēc? Ja arī mūs sakāva pirms simt gadiem, tas nenozīmē, ka mums nav vēlreiz jāmēģina uzvarēt.

-   Tu runā taisni tāpat kā brālēns Aiks Finčs, es atteicu. Brālēns Aiks Finčs bija Meikombas grāfistē vienīgais vēl dzīvais Dienvidu armijas veterāns. Bārda viņam bija tieši tāda pati kā ģenerālim Hudam, un viņš ar to varen lepojās. Vismaz reizi gadā Atikuss kopā ar mums apciemoja viņu, un man vajadzēja viņu noskūpstīt. Tas bija šausmīgi. Atikuss un brālēns Aiks atkal un atkal pārsprieda to karu, un mēs ar Džemu godbijīgi klausījāmies.

-         Es tev tā teikšu, Atikus, brālēns Aiks mēdza sacīt.

-   Misūri vienošanās, tā mūs pazudināja, bet, ja man nāktos sākt visu no gala, es ietu atkal to pašu ceļu, neatkāptos ne soli, un šoreiz mēs viņiem sadotu piparus. 1864. gadā, kad mums uzkrita Nelokāmais Džeksons… piedodiet,

jaunie ļaudis, kļūdījos… toreiz Vecais Ugunsdzēsējs jau bija nolicis karoti, lai viņam vieglas smiltis…

-   Panāc šurp, Sprigace, Atikuss aicināja.

Es ierāpos viņam klēpī un pabāzu galvu viņam zem zoda. Viņš aptvēra mani abām rokām un sāka vieglītēm šūpot.

-   Tagad viss ir citādi, viņš sacīja. Tagad mēs vairs nekarojam ar jenkijiem, bet ar saviem draugiem. Tikai atceries: lai cik nežēlīgi vajadzētu karot, tie tik un tā ir mūsu draugi un šī joprojām ir mūsu dzimtene.

Es to atcerējos, bet tomēr otrā dienā apstājos skolas pagalmā Sesila Džeikobsa priekšā.

-   Ņemsi savus vārdus atpakaļ?

-   Tā tik vēl trūka! viņš auroja. Mums mājās teica, ka tavs tēvs apkauno visu pilsētu, bet to melnādaino vajag uzraut kaut kur augstāk!

Es jau notēmēju, kā viņam iebelzt, bet atcerējos, ko teica Atikuss, nolaidu dūres un gāju projām.

-   Nobijies! Nobijies! man skanēja ausīs.

Pirmo reizi mūžā es biju atteikusies no kautiņa.

Nezin kāpēc iznāca tā: ja es plūkšos ar Sesilu, tad nodošu Atikusu, bet viņš tik reti mums ar Džemu kaut ko lūdza. Labāk pacietīšu viņa labad, lai mani sauc par zaķapastalu. Es jutos ārkārtīgi cēla, ka esmu atcerējusies Atikusa lūgumu, un cēli uzvedos vēl veselas trīs nedēļas. Bet tad pienāca Ziemsvētki un uzbruka nelaime.

Ziemsvētkus es un Džems gaidījām ar dalītām jūtām. Eglīte un tēvocis Džeks Finčs tas ir ļoti labi. Ik gadu Ziemsvētku priekšvakarā mēs braucām uz Meikombas staciju sagaidīt tēvoci Džeku un viņš viesojās pie mums veselu nedēļu.

Taču medaļas otra puse bija neizbēgamā ciemošanās pie krustmātes Aleksandras un Frānsisa.

Laikam vajadzēja piemetināt: pie tēvoča Džimija krustmātes Aleksandras vīra, bet viņš nekad ar mani netika runājis. Tikai vienreiz sacīja: “Kāp zemē no sētas,” tā ka es pilnīgi varēju nelikties par viņu ne zinis. Krustmāte Aleksandra darīja to pašu. Sen, sen draudzības jūtu uzplūdumā viņi bija laiduši pasaulē dēlu, vārdā Henrijs, kurš pie pirmās izdevības bija aizbēdzis no mājas, apprecējies un savukārt laidis pasaulē Frānsisu. Ik gadu uz Ziemsvētkiem Henrijs ar sievu nodeva Frānsisu vectēva un vecmāmuļas ziņā un paši tad varēja izklaidēties.

Lai kā mēs vaidējām un stenējām, Atikuss neļāva mums pirmajā Ziemsvētku dienā palikt mājās. Cik vien atceros, Ziemsvētkus mēs vienmēr pavadījām Finču Apmetnē. Krustmāte Aleksandra lieliski gatavoja, tas daļēji atlīdzināja mums par Frānsisa Henkoka sabiedrībā pavadītajiem kristīgo svētkiem. Frānsiss bija gadu vecāks par mani, un es no viņa vairījos aiz principa: viņam sagādāja prieku viss, kas man nepatika, un viņam nebija pa prātam manas pašas nevainīgākās izpriecas.

Krustmāte Aleksandra bija Atikusa miesīga māsa, bet, kad Džems pastāstīja man par apmainītiem bērniem un atradeņiem, es nospriedu, ka krustmāti noteikti apmainījuši jau šūpulī un vectēvs ar vecmāmuļu izaudzinājuši svešu bērnu, varbūt Kroufordu Finčas vietā. Ja es kādreiz būtu noticējusi, ka advokātus un tiesnešus vajā apburti kalni, tad uzskatītu krustmāti Aleksandru par Everestu: visus manus bērnības gadus viņa palika nemainīgi salta un nepieejama.

Kad Ziemsvētku priekšvakarā tēvocis Džeks izlēca no vagona, mums vajadzēja gaidīt viņa bagāžas nesēju ar diviem gariem saiņiem. Mūs ar Džemu vienmēr smīdināja, ka tēvocis Džeks nošmūkstina Atikusu uz vaiga: citi vīrieši nekad neskūpstījās. Tēvocis Džeks sasveicinājās ar Džemu,

sniegdams viņam roku, un uzsvieda mani gaisā, bet ne visai augstu: viņš bija galvas tiesu mazāks par Atikusu; tēvocis Džeks bija pastarītis, jaunāks par krustmāti Aleksandru. Viņam bija līdzība ar krustmāti, tikai seja labāk izveidota: viņa smailais deguns un zods neiedvesa mums nekādas bažas.

Tēvocis bija viens no tiem nedaudzajiem mācītajiem cilvēkiem, no kuriem es nemaz nebaidījos, varbūt tāpēc, ka viņš nemaz neizturējās kā doktors. Ja viņam gadījās izdarīt man vai Džemam nelielu pakalpojumu, teiksim, izvilkt skabargu no kājas pēdas, viņš vienmēr iepriekš pateica, ko un kā darīs, vai būs ļoti sāpīgi un kur katras knaiblītes vajadzīgas. Vienreiz Ziemsvētkos es iedūru kājā līku skabargu, slapstījos pa visiem kaktiem un nelaidu nevienu pat tuvumā. Tēvocis Džeks notvēra mani un uzjautrināja ar stāstu par kādu mācītāju, kas neparko negribējis iet uz baznīcu, bet ik dienas rītasvārkos stāvējis pie vārtiem un, pīpi kūpinādams, teicis piecas minūtes ilgu svētrunu ikvienam garāmgājējam, kas alcis garīgas iepriecināšanas. Caur smiekliem es palūdzu, lai tēvocis Džeks pasaka, kad sāks vilkt ārā skabargu, un viņš man parādīja pincetē iekniebtu asiņainu skaidu un paskaidroja, ka izvilcis to, kamēr es smējos, un ka tāds gadījums pierādot to, ko šai pasaulē sauc par relativitāti.

-   Kas tur ir? es apvaicājos par garajiem, šaurajiem vīstokļiem, kurus nesējs atdeva tēvocim Džekam.

-   Nav tava darīšana, viņš atbildēja.

-   Kā klājas Rozai Eilmerei? Džems apvaicājās.

Roza Eilmere bija tēvoča kaķene. Tā bija ruda un ļoti skaista; tēvocis teica, tā esot vienīgā sieviešu kārtas persona, kuru viņš spējīgs ciest savā tuvumā. Viņš iebāza roku kabatā un parādīja mums vairākas fotogrāfijas. Uzņēmumi bija lieliski.

-   Viņa pieņemas resnumā, es konstatēju.

-        Nav nekāds brīnums. Roza taču apēd visus pirkstus un ausis, ko es nogriežu slimnīcā.

-   Velns ar ārā! es nobrīnījos.

-   Piedodiet, ko jūs sacījāt?

-        Nepievērs viņai uzmanību, Džek, Atikuss iejaucās.

-   Viņa tevi pārbauda. Kela teica, ka viņa lādoties nepārtraukti jau veselu nedēļu.

Tēvocis Džeks savilka uzacis, bet neko nesacīja. Šādi stipri izteicieni ir ne tikai pievilcīgi es turklāt cerēju, Atikuss redzēs, ka skolā esmu iemācījusies lādēties, un nesūtīs vairs mani uz turieni.

Bet vakariņu laikā, kad es lūdzu, lai viņš man pasniedz to sasodīto šķiņķi, tēvocis Džeks pacēla pret mani rādītājpirkstu.

-   Mēs vēlāk aprunāsimies, jaunā lēdij, viņš paziņoja.

Pēc vakariņām tēvocis iegāja viesistabā un atsēdās. Tad

uzsita sev uz ceļgala, kas nozīmēja, lai sēžos viņam klēpī. Viņš patīkami smaržoja kā pudele spirta, kam pieliets kaut kas salds. Viņš atglauda man matus no pieres un palūkojās manī.

-        Tu vairāk līdzinies Atikusam nekā mātei, viņš sacīja. Un man šķiet, ka tu jau audz ārā no savām biksēm.

-   Manuprāt, tās man ir īsti laikā.

-        Tev, kā redzu, ļoti patīk visādi tādi vārdiņi kā “velns” un “sasodīts”?

Es piekritu.

-        Bet man tie nepatīk, tēvocis Džeks teica. Bez absolūtas nepieciešamības es tavā vietā tos nelietotu. Es te nodzīvošu vienu nedēļu un šai laikā nevēlos neko tādu dzirdēt. Ja tu sāksi mētāties ar tādiem vārdiem, Sprigace, tu iedzīvosies nepatikšanās. Tu taču gribi izaugt par lēdiju, vai ne?

Es atbildēju, ka diezin kā negribu vis.

-   Nu, zināms, ka gribi gan. Un tagad iesim pie eglītes.

Mēs pušķojām to līdz pat gulētiešanas laikam, un naktī

man sapņos rādījās abi mums ar Džemu domātie garie, šaurie saiņi. Otrā rītā mēs tos izmakšķerējām no eglītes apakšas tie bija no Atikusa, tēvocis Džeks bija tos atvedis pēc viņa lūguma, un tur bija tieši tas, ko mums gribējās saņemt.

-   Tikai ne mājā, Atikuss brīdināja, kad Džems notēmēja uz gleznu pie sienas.

-   Tev nāksies iemācīt viņus šaut, tēvocis Džeks teica.

-   Tas būs tavs darbs, Atikuss atbildēja. Es tikai padevos neizbēgamajam.

Mēs nekādi negribējām atkāpties no eglītes un paklausījām tikai tad, kad Atikuss sāka runāt savā tiesas zāles balsī. Viņš neļāva ņemt mums gaisa bises līdzi uz Finču Apmetni (un es jau sāku domāt, vai nenošaut Frānsisu) un sacīja, ja kaut kas nebūšot kārtībā, viņš tās pievākšot un nedošot vairs atpakaļ.

Finču Apmetne sastāvēja no augstas kraujas, uz kuru no mola veda trīssimt sešdesmit pakāpienu. Tālāk pa straumei, aiz kraujas, vēl bija redzamas vecās piestātnes pēdas, kur senos laikos Finča nēģeri bija krāvuši kuģos kokvilnas ķīpas un labību un izkrāvuši ledus blokus, miltus un cukuru, lauksaimniecības darbarīkus un sieviešu tērpus. No krasta atgāja plats ceļš un nozuda biezoknī. Ceļš noveda pie balta divstāvu nama, ko apakšstāvā aptvēra veranda, bet augšstāvā galerija. Mūsu sencis Saimons Finčs vecumdienās bija uzcēlis šo namu, lai izpatiktu kašķīgajai sievai, bet ar verandu un galeriju arī beidzās šī mājokļa līdzība parastajiem tā laikmeta namiem. Tā iekšējā iekārta liecināja par Saimona vientiesību un par lielo uzticēšanos savai atvasei.

Augšstāvā bija sešas guļamistabas četras Finča astoņām meitām, viena vienīgajam dēlam Velkomam Finčam un viena radiem, kad tie ierodas viesos. Šķietami vienkārši, bet meitu istabās varēja nokļūt tikai pa vienām kāpnēm, dēla un viesu tikai pa otrām. Meitu kāpnes apakšā izbeidzās vecāku guļamistabā, tā ka Saimons zināja katru savu meitu nakts soli.

Virtuve atradās piebūvē, un ar māju to savienoja slēgta galerija; aiz mājas pie staba karājās sarūsējis zvans tas sauca kopā laukstrādniekus vai vēstīja par kādu nelaimi; jumts bija plakans tādus senos laikos taisījuši atraitņu pastaigām, bet pa šo jumtu nekādas atraitnes netika staigājušas Saimons no tā vēroja savu uzraugu, lūkojās uz upes kuģiem un noskatījās, kā dzīvo tuvīnie nomnieki.

Ar šo māju saistījās parastā leģenda no jenldju kara laikiem: kāda nesen saderināta Finču dzimtas meitene, savilkusi mugurā visu savu pūru, lai tas nekristu rokās laupītājiem, kuri siroja pa grāfisti, iestrēgusi šaurajās “meitu kāpņu” durvīs, bet viņu aplējuši ar ūdeni un beidzot izstūmuši tām cauri.

Mēs atbraucām Apmetnē, krustmāte Aleksandra noskūpstīja tēvoci Džeku, Frānsiss noskūpstīja tēvoci Džeku, tēvocis Džimijs klusēdams paspieda roku tēvocim Džekam, mēs ar Džemu pasniedzām dāvanas Frānsisam, viņš mums. Džems uzreiz sajuta, ka ir jau pieaudzis, un palika pie lielajiem; bet man bija jākavē laiks mūsu brālēnam. Frānsisam bija astoņi gadi, un viņš jau sukāja matus gludi atpakaļ.

-   Ko tev iedāvināja uz Ziemsvētkiem? es pieklājīgi apvaicājos.

-   To, ko es lūdzu, viņš atbildēja.

Frānsiss bija lūdzis jaunas bikses līdz ceļgaliem, sarkanas ādas grāmatu somu, piecus virskreklus un tauriņveida kaklasaiti.

-Jaukas dāvanas, es teicu, kaut domāju pretējo. Bet mums ar Džemu iedāvināja gaisa bises un Džemam vēl ķimikāliju komplektu.

-   Droši vien spēļu komplektu.

-   Nē, īstu. Viņš man pagatavos neredzamu tinti, es ar to rakstīšu Dillam vēstules.

Frānsiss apvaicājās, kāpēc tā vajagot.

-   Nu, tev vajadzētu redzēt, kādu ģīmi viņš rādīs, saņēmis no manis vēstuli, kur iekšā balts papīrs, viņš pavisam apstulbs!

Ar Frānsisu runāt ir tas pats, kas lēnītēm nolaisties pašā okeāna dibenā. Savu mūžu neesmu redzējusi otru tik nelāgu puiku. Viņš dzīvoja Mobilā, tāpēc nevarēja nosūdzēt mani skolotājiem, toties izmanījās visu, ko uzzināja, izstāstīt krustmātei Aleksandrai, kura savukārt to izklāstīja Atikusam, bet viņš vai nu visu aizmirsa, vai sabrāza mani no tiesas kā nu viņam katrreiz pagadījās. Vienu vienīgu reizi dzirdēju viņu paceļam balsi un skarbi aizrādām: “Māsa, es audzinu viņus, cik labi protu!” Viņu sarunai bija kāds sakars ar to, ka es staigāju kombinezonā.

Krustmāte Aleksandra beidzās vai nost aiz rūpēm par manu garderobi. Ja es staigāšot apkārt biksēs, no manis nekad neiznākšot īsta lēdija; es teicu, ka brunčos neko nav iespējams darīt, bet krustmāte Aleksandra atbildēja, ka man nevajagot noņemties ar tādiem darbiem, kuriem vajadzīgas bikses. Pēc krustmātes Aleksandras izpratnes man pienācās rotaļāties ar maziem kastrolīšiem un tējas servīzēm un nēsāt mākslīgu pērļu kaklarotu, ko viņa man bija iedāvinājusi, kad es piedzimu, turklāt man vajadzēja būt saules staram mana tēva vientuļajā dzīvē. Es domāju, ka to var izdarīt, arī bikses valkājot, bet krustmāte sacīja, ka tas nesaskanot ar saules stara būtību, ka es esot

piedzimusi laba meitene, bet nu kļūstot gadu no gada aizvien sliktāka. Viņa bez gala aizvainoja un krimta mani, bet, kad es apvaicājos Atikusam, tad viņš sacīja, ka mūsu ģimenē jau pietiekot šo saules staru, lai es nelauzot par to galvu, viņam es visumā derot arī tāda, kāda esot.

Svētku pusdienās mani nosēdināja ēdamistabā atsevišķi pie maza galdiņa; Džems un Frānsiss ēda kopā ar lielajiem. Krustmāte Aleksandra vēl ilgi sēdināja mani atsevišķi pēc tam, kad Džems un Frānsiss bija pārgājuši pie lielo galda. Es bieži prātoju, no kā viņa bīstas ka es pēkšņi piecelšos un nosviedīšu kaut ko uz grīdas? Dažreiz man gribējās viņu palūgt, lai kaut reizīti ļauj pasēdēt kopā ar citiem, tad pati redzēs, cik teicami es protu uzvesties, mājās es taču ēdu ik dienas kopā ar visiem un nekas tik briesmīgs nav noticis. Es palūdzu Atikusam, lai ietekmē krustmāti, bet viņš teica nē, mēs esam viesi, un mūsu vieta ir tur, kur namamāte nosēdina. Un vēl piemetināja, ka krustmāte Aleksandra diez kā neizprot meitenes, viņai pašai nav bijis savējo.

Taču krustmātes Aleksandras virējas māksla izpirka visu: trīs gaļas ēdieni, no pieliekamā plauktiem nokāpuši konservēti dārzeņi, marinēti persiki, divējādi biskvīti un ambrozija tādas bija pieticīgās svētku pusdienas. Pēc tam visi pieaugušie pārcēlās uz viesistabu un palika tur miegaini sēžam. Džems izstiepās uz grīdas, bet es izgāju pagalmā.

-   Uzvelc mēteli, Atikuss teica snaudulīgā balsī, un es nolēmu nedzirdēt.

Frānsiss apsēdās man līdzās uz lieveņa pakāpieniem.

-   Tās nu gan bija garšīgas pusdienas, es sacīju.

-   Vecmāmuļa lieliski gatavo, Frānsiss atteica. Viņa arī mani iemācīs.

-   Puikas negatavo ēdienus.

Es iztēlojos Džemu, aizsējušos priekšautu, un iespurcos.

-        Vecmāmuļa teica, ka visiem vīriešiem jāiemācās gatavot, viņiem jāgādā par savām sievām un jāapkalpo tās, kad tās nejūtas veselas, sacīja mans brālēns.

-        Bet es negribu, lai Dilis mani apkalpo, es labāk pati apkalpošu viņu, es attraucu.

-   Dillu?

-        Aha. Tu pagaidām nevienam nesaki, bet, kad mēs izaugsim lieli, tad tūliņ apprecēsimies. Viņš mani vasaru bildināja.

Frānsiss sāka smieties kā nepilnīgs.

-        Kas viņam par vainu? es uzprasīju. Viņam nekādas vainas nav.

-        Tas punduris sprīža garumā? Vecmāmuļa stāstīja, viņš vasaru esot viesojies pie mis Reičelas.

-   Tas pats.

-   Bet es par viņu visu zinu! Frānsiss izsaucās.

-   Ko tu zini?

-   Vecmāmuļa teica, viņam neesot savu māju…

-   Nav tiesa, viņš dzīvo Meridiānā.

-         …un viņu vienā laidā sūtot no vieniem radiem pie otriem, tāpēc mis Reičela ņem viņu vasaru pie sevis.

-   Frānsis, tu melo!

Frānsiss nosmīnēja.

-        Cik tu gan dažreiz esi dumja, Džina Luīza! Kaut gan ko no tevis var prasīt.

-   Kā tā?

-        Vecmāmuļa saka, ja tēvocis Atikuss ļauj tev dauzīties pa ielām bez uzraudzības, tad tā ir viņa darīšana un tu tur neesi vainīga. Un, manuprāt, ja tēvocis Atikuss ir draugos ar melnādainiem, tu tur arī neesi vainīga, tikai tas ir kauns un negods visai ģimenei, tas man tomēr jāsaka.

-   Pie velna, Frānsis, ko tu runā?

-       To, ko tu dzirdi. Vecmāmuļa teica: jau tas ir slikti, ka jūs abi esat kļuvuši par mežoņiem, bet nu viņš vēl sāk nostāties melnādaino pusē, tā ka mēs vairs nedrīkstam Meikombā rādīties. Viņš grūž negodā visu ģimeni, to viņš dara.

Frānsiss uzlēca kājās un joza pa galeriju uz virtuves pusi. Ticis drošā atstatumā, apgriezās un uzsauca:

-   Melnmīlis, melnmīlis, lūk, kas viņš ir!

-      Nav tiesa! es brēcu. Nezinu, ko tu muldi, bet labāk uz vietas aizveries!

Es nodrāzos no lieveņa. Pāris lēcienos panācu viņu un nogrābu aiz apkakles. Un teicu, lai ņem savus vārdus atpakaļ.

Frānsiss izrāvās un iedrāzās vecajā virtuvē.

-   Melnmīlis! viņš auroja.

Ja grib notvert medījumu, tad labāk iztikt bez steigas. Klusē un gaidi, viņš noteikti nenocietīsies un izbāzīs degunu ārā. Frānsiss izliecās pa virtuves durvīm.

-      Vai tu vēl dusmojies, Džīna Luīza? viņš piesardzīgi ievaicājās.

-   Prātā nenāk.

Frānsiss iznāca galerijā.

-   Vai ņemsi savus vārdus atpakaļ, Frānsis?

Es par ātru atklāju savu nodomu. Frānsiss kā lode iešāvās virtuvē, un es atgriezos uz lieveņa. Var jau pagaidīt. Pasēdēju tur minūtes piecas un izdzirdēju krustmātes Aleksandras balsi.

-   Kur Frānsiss?

-   Viņš ir tur, virtuvē.

-   Viņš taču zina, ka es neatļauju tur rotaļāties.

Frānsiss pienāca pie durvīm un iegaudojās:

-   Vecmāmuļ, viņa mani te iedzina un nelaiž ārā!

-   Ko tas nozīmē, Džīna Luīza?

Es pacēlu galvu un paskatījos uz krustmāti Aleksandru.

-   Es viņu tur neiedzinu, krustmāt, un es viņu neturu.

-        Nē, turi gan! Frānsiss iebrēcās. Viņa mani nelaiž ārā!

-   Kas ir, vai jūs sastrīdējāties?

-        Vecmāmuļ, Džina Lulza bruka man virsū! Frānsiss sauca.

-         Nāc šurp, Frānsis. Džina Lulza, ja izdzirdēšu vēl vārdu no tevis, tad pateikšu tēvam. Liekas, nupat tu pieminēji velnu?

-   Nē-e.

-        Bet man tā izklausījās. Nu tad pielūko, lai tas vairs neatkārtotos.

Krustmāte Aleksandra vienmēr mēdza noklausīties. Līdzko viņa aizgāja, Frānsiss iznāca ārā, degunu izslējis, un smīnēja platu smīnu.

-   Tu ar mani nedomā jokot! viņš paziņoja.

Viņš izskrēja pagalmā un sāka lēkāt, sperdams pa novītušās zāles ceriem kā pa futbola bumbu, turēdamies pa gabalu no manis, tikai šad tad atskatīdamies un nosmīnēdams. Uz lieveņa iznāca Džems, palūkojās uz mums un nozuda. Frānsiss uzrāpās mimozā, atkal nokāpa zemē, iebāza rokas kabatās un slāja pa pagalmu.

-   Hā! viņš noteica.

Es apjautājos, ko viņš attēlo tēvoci Džeku, vai? Frānsiss atbildēja, ka, šķiet, Džlnai Lulzai piekodināts sēdēt rāmi un likt viņu mierā.

-   Neviens tevi neaiztiek, es atteicu.

Viņš vērīgi palūkojās mani, nolēma, ka mani jau padarījuši pietiekami rāmu, un pusbalsī novilka:

-   Melnmīlis…

Šoreiz es līdz asinīm nobrāzu dūri pret viņa priekšzobiem. Sabojājusi kreiso, es sāku strādāt ar labo roku, bet

tas nevilkās ilgi. Tēvocis Džeks piespieda man elkoņus pie sāniem un nokomandēja:

-   Mierā!

Krustmāte Aleksandra rosījās ap Frānsisu, slaucīja viņam asaras savā kabatlakatā, saglauda matus, paplikšķināja pa vaigu. Atikuss, Džems un tēvocis Džimijs bija iznākuši uz lieveņa, līdzko Frānsiss bija sācis aurot.

-   Kurš pirmais uzsāka? tēvocis Džeks vaicāja.

Mēs ar Frānsisu norādījām viens uz otru.

-Vecmāmuļ, iegaudojās Frānsiss, viņa mani nosauca par palaistuvi un krita man klāt!

-   Vai tas tiesa, Sprigace?

-   Skaidrs, ka tiesa.

Tēvocis Džeks paskatījās uz mani, un seja viņam kļuva taisni tāda kā krustmātei Aleksandrai.

-         Es, liekas, tevi brīdināju, ka iedzīvosies nepatikšanās, ja mētāsies ar tādiem vārdiem. Vai tā bija?

-Jā, ser, bet…

-   Nu re, tagad tu sagaidīji nepatikšanas. Stāvi uz vietas.

Es svārstījos, laisties vai nelaisties lapās, un nokavējos:

metos gan bēgt, bet tēvocis Džeks izrādījās veiklāks. Pēkšņi atrados garšļaukus, un man zem paša deguna gadījās skudra, kas ar pūlēm vilka pa zāli maizes drupatu.

-        Līdz kapa malai ar tevi vairs nerunāšu! Ciest tevi nevaru, neieredzu, kaut tu rīt jau būtu beigts un pagalam!

Šķiet, tas viss tikai piešķīra tēvocim Džekam enerģiju. Metos pēc mierinājuma pie Atikusa, bet viņš teica, ka es pati esot vainīga un vispār mums sen laiks uz mājām. Es ne no viena neatvadījos, ierāpos auto pakaļējā sēdeklī un, kad pārbraucu mājās, ieskrēju savā istabā un aizcirtu durvis. Džems gribēja man ko labu pasacīt, bet es neuzklausīju viņu.

Aplūkoju posta pēdas bija tikai septiņi vai astoņi sarkani plankumi, un es sāku domāt, ka patiešām viss pasaulē ir relatīvs, un tad pie durvīm pieklauvēja. Prasīju, kas tur ir; atsaucās tēvocis Džeks.

-   Ej projām!

Tēvocis Džeks sacīja, ja es tā runāšot, viņš mani atkal nopēršot, un es apklusu. Viņš ienāca, es aizgāju istabas kaktā un uzgriezu viņam muguru.

-        Sprigace, viņš ierunājās, vai tu vēl vienmēr nevari mani ciest?

-   Varat mani atkal nopērt, ser, lūdzu.

-        Nedomāju vis, ka tu tik ilgi piemini ļaunu, viņš sacīja. Es biju par tevi labākās domās, tu taču pati zini, ka saņēmi pēc nopelniem…

-   Es nekā nezinu.

-   Mīlulīt, tev nav tiesību nolamāt cilvēkus…

-   Tu esi netaisns, es teicu, netaisns!

Tēvocis Džeks augstu uzrāva uzacis.

-   Netaisns? Kāpēc tad tā?

-        Tu esi labs, tēvoci Džek, un es droši vien tik un tā arī tagad tevi mīlu, tikai tu neko nesaproti no bērniem.

Tēvocis Džeks iesprieda rokas sānos un nolūkojās manī.

-        Kāpēc tad es neko nesaprotu no bērniem, mis Džīna Luīza? Kad bērni uzvedas tā kā tu, tad tur nav īpaši ko saprast. Tu esi nepaklausīga, lamājies un plūcies…

-        Kāpēc tu mani neuzklausi? Es nerunāšu bezkaunības. Es tikai gribu tev paskaidrot.

Tēvocis Džeks apsēdās uz gultas. Sarauca uzacis un paskatījās uz mani:

-   Nu, runā.

Es ievilku vairāk gaisa plaušās.

-        Re. Pirmkārt, tu mani neuzklausīji, neļāvi ne vārda izteikt, tūliņ bruki virsū. Kad mēs ar Džemu sastrīdamies,

Atikuss neuzklausa tikai Džemu vien, bet mani arī. Un, otrkārt, tu teici, lai nekad nelietoju tādus vārdus, ja tie nav ab… absolūti nepieciešami, bet Frānsiss ir pelnījis, ka viņam norauj galvu…

Tēvocis Džeks pakasīja pakausi.

-   Nu labi, izstāsti visu, Sprigace.

-        Frānsiss nolamāja Atikusu, par to es viņam sadevu.

-   Kā nolamāja?

-        Par melnmīli. Es lāgā nezinu, kas tas ir, tikai viņš to tā pateica… zini, tēvoci Džek, sit mani nost, bet, Dievs sodi, Dieva vārds, Atikusu lamāt es viņam neļaušu.

-   Un Frānsiss tā nosauca Atikusu?

-Jā, ser, un vēl daudz kā citādi. Atikuss esot visas ģimenes kauna traips, viņš ļaujot mums ar Džemu dauzīties apkārt kā mežoņiem…

Paskatījusies uz tēvoci Džeku, es nodomāju, ka nu atkal dabūšu trūkties, bet, kad viņš sacīja: “Nu, redzēsim,” tad sapratu, ka šoreiz dabūs trūkties Frānsiss. Man vajadzēs vēl šovakar aizbraukt pie viņiem.

-   Lūdzu, ser, lai paliek viss, kā ir. Lūdzu.

-         Nē, tā es to nepametīšu, tēvocis Džeks attrauca.

-   Lai Aleksandra zina. Kā var ienākt prātā… Nu, pag, gan es tikšu tam puikam klāt…

-        Tēvoci Džek, apsoli man kaut ko, nu, lūdzu, ser! Nesaki par to Atikusam! Viņš… viņš mani vienreiz lūdza paciesties un netrakot, lai ko par viņu runātu, un… un lai viņš domā, ka mēs plūcāmies par kaut ko citu. Lūdzu, apsoli!

-   Bet es nevēlos, lai Frānsisam tas tā paietu…

-        Viņam jau nepagāja arī. Tēvoci Džek, varbūt tu man pārsiesi roku? Vēl mazliet asiņo.

-        Protams, pārsiešu, mazulīt. Nav pasaulē citas rokas, ko man būtu tik patīkami pārsiet. Vai jums nepatiktos ienākt šeit?

Tēvocis Džeks galanti palocījās un ieaicināja mani vannas istabā. Viņš nomazgāja un pārsēja man pirkstus un kavēja laiku ar stāstu par jocīgu vecu, tuvredzīgu džentlmeni, kam bijis kaķis, vārdā Bifšteks, un kurš, iedams uz pilsētu, skaitījis visas plaisas uz ietves.

-        Nu, tas ir viss, tēvocis Džeks sacīja. Uz tava zeltneša paliks lēdijai visai nepiemērota skramba.

-   Paldies, ser. Tēvoci Džek…

-Jā, mem?

-   Kas ir “palaistuve”?

Tēvocis Džeks atkal sāka stāstīt kaut ko garu par vecu premjerministru, kurš sēdējis palātā un pūtis uz augšu spalviņas, neļaudams tām krist zemē, kamēr pārējie nikni debatējuši. Droši vien viņš pūlējās atbildēt uz manu jautājumu, bet nekas prātīgs gan nesanāca.

Vēlāk, kad man jau vajadzēja būt gultā, es nokāpu lejā iedzert ūdeni un izdzirdēju, ka viesistabā tēvocis Džeks runā ar Atikusu.

-   Es nekad neprecēšos, Atikus.

-   Kāpēc?

-Ja nu ir bērni…

-        Tev tad vajadzēs daudz ko mācīties, Džek, Atikuss sacīja.

-        Zinu. Šovakar jau saņēmu pirmo mācību no tavas meitas. Viņa sacīja, ka es neko nesaprotot no bērniem, un paskaidroja, kāpēc. Un viņai pilnīga taisnība. Atikus, viņa man izstāstīja, kā man vajadzējis ar viņu apieties… Nudien, man briesmīgi žēl, ka sapļaukāju viņu.

Atikuss iespurcās.

-   Viņa to bija pelnījusi, tāpēc lai tava sirdsapziņa tevi pārāk nemoka.

Es gaidīju neziņā, vai tēvocis Džeks neizstāstīs Atikusam par mūsu sarunu. Viņš tomēr nestāstīja vis. Tikai nomurmināja:

-   Viņai visai bagātīgs lamuvārdu krājums, taču pusi viņa lieto, neizprotot nozīmi. Viņa prasīja man, kas ir “palaistuve”.

-   Un tu paskaidroji?

-   Nē, es viņai pastāstīju par lordu Melburnu.

-   Džek! Ja bērni kaut ko prasa, Dieva dēļ, neizlokies, bet atbildi. Un necenties viņus apvārdot. Bērni ir bērni, bet izlocīšanos viņi pamana labāk par pieaugušajiem, un katra izlocīšanās viņus samulsina. Nē, tēvs domīgi turpināja, sodīt viņu šodien vajadzēja, tikai ne par to. Visi bērni zināmā vecumā lieto lamuvārdus, bet, kad saprot, ka ar lamām nevienu pārsteigt nevar, tad tas pāriet pats no sevis. Bet karsta daba pati no sevis nepāriet. Sprigacei jāmācās savaldīties un iespējami ātrāk, viņai priekšā vairāki grūti mēneši. Viņa gan pamazām sāk pieaugt prātā. Džems kļūst vecāks, un viņa aizvien vairāk sāk ņemt brāli par paraugu. Viņai tikai šad tad jāpalīdz.

-   Atikus, bet tu taču viņai nekad neesi pirksta piedūris?

-Jāatzīstas, ka ne. Līdz šim pieticis ar piedraudēšanu. Viņa visiem spēkiem cenšas man klausīt, Džek. Ne jau vienmēr viņai tas izdodas, tomēr viņa ļoti cenšas.

-   Bet tas jau nav galvenais, sacīja tēvocis Džeks.

-   Nē, galvenais ir cits: viņa zina, ka es zinu, kā viņa cenšas. Un tas ir ļoti svarīgi. Slikti tas, ka viņai un Džemam drīz vajadzēs noklausīties daudz nejēdzību. Ceru, ka Džemam pietiks izturības, bet Sprigace tūliņ laiž darbā dūres, ja kāds aizskar viņas lepnumu…

Es domāju, te nu tēvocis Džeks nenocietīsies. Taču viņš arī šoreiz turēja vārdu.

-Vai būs ļoti nejauki, Atikus? Tu tā pa īstam neko neizstāstīji.

-   Nejaukāk vairs nevar būt, Džek. Mums ir tikai nēģera liecība pret Jūelu liecību. Viens daudzina tu to darīji, bet otrs nē, nedarīju. Un, protams, zvērinātie noticēs nevis Tomam Robinsonam, bet Jūeliem… Vai tev ir priekšstats par Jūeliem?

Tēvocis Džeks sacīja, ka atceroties viņus, un sāka tos raksturot Atikusam, bet Atikuss teica:

-   Tu esi atpalicis par veselu paaudzi. Tomēr tagadējie Jūeli nebūt nav labāki.

-   Ko tu domā darīt?

-   Pirms mani sakaus, es ceru radīt zvērinātajos domstarpības… Turklāt mums vēl ir izredzes uz apelāciju. Nudien, pašreiz ļoti grūti ko pateikt, Džek. Zini, es cerēju, ka man nekad nevajadzēs uzstāties tādā prāvā, bet Džons Teilors tieši norādīja uz mani un teica: “Tu te esi īstais!”

-   Un tu cerēji, ka šis biķeris paies tev secen?

-   Pareizi. Bet kā, pēc tavām domām, es varētu skatīties acīs saviem bērniem, ja būtu atteicies? Tu jau pats saproti, ar ko tas beigsies, Džek, un lai Dievs dod viņiem izturēt to visu bez lieka sarūgtinājuma, bet galvenais nesaķert meikombiešu mūžseno slimību. Nesaprotu, kāpēc gudri cilvēki kļūst pilnīgi bezprātīgi, līdzko jautājums skar nēģerus… nudien, nevaru saprast. Vienīgā cerība, ka Džems un Sprigace nāks ar visiem jautājumiem pie manis un neklausīsies, ko melš pilsētā. Ceru, ka viņi man tik daudz tic… Džina Luīza!

Es vai salēcos. Ieskatījos pa durvīm.

-Jā, ser?

-   Ej gulēt.

Iemetos savā istabā un apgūlos. Cik jauki, ka tēvocis Džeks mani nenodeva! Bet kā Atikuss uzminēja, ka es noklausos? Tikai pēc daudziem gadiem es aptvēru, ka viņš pats bija gribējis, lai es dzirdu katru vārdu, ko viņš saka.

10

Atikuss nebija nekāds stiprais, viņam jau bija ap piecdesmit. Kad mēs ar Džemu taujājām, kāpēc viņš tāds vecs, viņš sacīja, ka esot vēlu sācis, un mēs sapratām, ka tāpēc viņš netiek līdzi citiem vīriešiem. Viņš bija daudz vecāks par mūsu klasesbiedru vecākiem, un, kad citi bērni sāka lielīties: “Bet, re, mans tēvs…” mums ar Džemu nebija ko sacīt.

Džems bija ķerts uz futbolu. Atikuss vienmēr piekrita tāpat vien paspārdīt bumbu, bet, kad Džems gribēja viņu bloķēt un bumbu pārtvert, viņš iebilda:

-   Tam es esmu par vecu, dēls.

Mūsu tēvs ne ar ko vērtīgu nenodarbojās. Viņš strādāja kabinetā, nevis aptiekā. Būtu jel viņš vadījis kravas mašīnu, kas izveda atkritumus uz mūsu izgāztuvēm, būtu bijis šerifs, būtu saimniekojis fermā vai strādājis garāžā, vārdu sakot, darījis kaut ko tādu, ar ko var lepoties.

Un turklāt viņš nēsāja brilles. Ar kreiso aci viņš gandrīz nemaz neredzēja un teica, ka kreisā acs esot iedzimts Finču lāsts. Ja vajadzēja kaut ko labāk apskatīt, viņš pagrieza galvu un skatījās ar labo aci vien.

Viņš nedarīja neko tādu, ko darīja visu bērnu tēvi: nekad negāja medībās, nespēlēja pokeru, nemakšķerēja, nedzēra, nesmēķēja. Viņš sēdēja viesistabā un lasīja.

Ja nu viņam bija tādas īpašības, tad mēs būtu gribējuši, lai viņu neviens neievēro, bet kur nu: togad visa skola par

to vien runāja, ka Atikuss aizstāv Tomu Robinsonu, un šis runas nemaz nebija glaimojošas. Pēc sadursmes ar Sesilu Džeikobsu, kad es pametu kaujas lauku kā pēdīgā zaķapastala, paklīda valodas, ka Sprigace Finča vairs neplūksies, tētis viņai neatļauj. Tas nebija gluži pareizi: es nevarēju vairs plūkties publiski, bet ģimenes aprindas ir pavisam kas cits. Visādus brālēnus, lai kādā pakāpē tie būtu, es biju gatava Atikusa dēļ piekaut bez žēlastības. Frānsiss Henkoks, piemēram, to izjuta uz savas ādas.

Atikuss bija iedāvājis mums gaisa bises, bet negribēja mācīt šaut. Tāpēc tēvocis Džeks uzņēmās mūs apmācīt; viņš teica, ka Atikuss par bisēm neinteresējoties. Kādu dienu Atikuss sacīja Džemam:

-   Man labāk patiktu, ja tu šautu sakņudārzā uz skārda kārbām, bet zinu, ka tu sāksi šaut putnus. Ja pratīsi trāpīt sīlim, šauj tos, cik gribi, bet iegaumē: nošaut lakstīgalu ir liels grēks.

Es pirmo reizi dzirdēju, ka Atikuss kaut ko apzīmē par grēku, un prasīju mis Modijai, kāpēc tas ir grēks.

-   Tavam tēvam taisnība, mis Modija sacīja. Lakstīgala neko citu nedara, tikai dzied mums par prieku. Lakstīgala neknābj ogas dārzā, netaisa ligzdas kūtis, tikai to vien zina kā dziedāt mums savas dziesmas. Tāpēc nogalināt lakstīgalu ir grēks.

-   Mis Modij, mūsu kvartāls ir ļoti vecs, vai ne?

-   Tas pastāvēja, kad pilsētas vēl nemaz nebija.

-   Nē, mem, es tikai domāju, ka mūsu ielā visi cilvēki ir veci. Vairāk bērnu nav kā Džems un es. Misis Dibozai drīz būs simt gadu, mis Reičela arī ir veca, tāpat jūs un Atikuss.

-   Es gan neteiktu, ka piecdesmit gadu ir jau liels vecums, mis Modija dzēlīgi piezīmēja. Mani, šķiet, vēl nevadā apkārt ratiņos. Un tavu tēvu tāpat. Kaut gan jāsaka: paldies Dievam, ka mans vecais grausts nodega,

man vairs nebija pa spēkam uzturēt to kārtībā… jā, liekas, tev taisnība, Džina Lulza, mūsu kvartāls ir visai solīds. Tu taču gandrīz nemaz neredzi jauniešus, vai ne?

-   Redzu, mem, skolā.

-        Es domāju pieaugušus jauniešus. Jūs ar Džemu esat laimes bērni, es tev teikšu. Jūsu laime, ka jūsu tēvs nav vairs jaunais. Būtu viņam trīsdesmit, jums klātos pavisam citādi.

-   Skaidrs, ka citādi, Atikuss taču neko nevar.

-   Tu viņu nepazīsti, teica mis Modija. Viņš vēl ir žirgts.

-   Bet ko viņš var?

-        Nu, piemēram, var tik saprātīgi un jēdzīgi sastādīt testamentu, ka neviens nepiesiesies.

-   Liela lieta…

-        Nu labi, bet vai tu zini, ka viņš ir labākais dambretes spēlētājs visā mūsu pilsētā? Oho, Apmetnē, kad mēs vēl bijām gluži bērni, viņš varēja apspēlēt kuru katru ir šai, ir viņā krastā.

-        Ko jūs runājat, mis Modija, mēs ar Džemu vienmēr viņu apspēlējam!

-        Tāpēc, ka viņš jums padodas, būtu jau laiks to saprast. Un vai tev zināms, ka viņš māk spēlēt mutes ermoņikas?

Tik necils talants lika man vēl vairāk kaunēties par Atikusu.

-   Nu labi…

-   Kas ir labi, mis Modij?

-        Nekas. Tu acīmredzot neproti lepoties ar savu tēvu. Kurš katrs nevar spēlēt mutes ermoņikas. Un tagad nepinies namdariem pa kājām. Skrej uz mājām, es tūliņ ķeršos pie acālijām, un man nebūs laika tevi uzmanīt. Uzkritis vēl kāds dēlis uz galvas.

Es iegāju pagalmā aiz mūsu mājas, tur Džems apšaudīja konservu kārbas pati muļķīgākā nodarbošanās, kad

visapkārt čum un mudž no sīļiem. Atgriezos mājas priekšā un divas stundas cēlu sarežģītus nocietinājumus blakus verandai no autoriepas, apelsīnu kastes, veļas groza, verandas krēsliem un maza nacionālā karodziņa, ko Džems bija noņēmis no kārbas ar ceptu kukurūzu.

Kad Atikuss ieradās pusdienās, es sēdēju cietoksnī un tēmēju.

-   Uz ko tu tēmē?

-   Uz mis Modijas pakaļgalu.

Atikuss atskatījās un ieraudzīja manu apjomīgo mērķi mis Modija bija pieliekusies pie ceriem savā dārzā. Atikuss atstūma platmali pakausī un devās pāri ielai.

-     Modij, viņš uzsauca, es gribu tevi brīdināt. Tev draud nopietnas briesmas.

Mis Modija izslējās un paskatījās uz mani. Tad noteica:

-   Atikus, tu esi īsts velns.

Tad Atikuss atnāca atpakaļ un lika man pārmainīt pozīcijas.

-     Un lai es nekad vairs neredzētu, ka tu tēmē uz kādu cilvēku ar šo ieroci, viņš piekodināja.

Būtu gan labi, ja mans tēvs patiesi būtu velns!

Es sāku iztaujāt Kelpurniju.

-   Misters Finčs? Viņš taču prot visu pasaulē.

-   Nu, ko tad?

Kelpurnija pakasīja pakausi.

-   Es lāgā nezinu, viņa atteica.

Un te vēl Džems ieprasījās Atikusam, vai tas spēlēšot metodistu labā, un Atikuss atbildēja: nē, viņš tam nolūkam esot par vecu un varot nolauzt sev kaklu. Metodisti gribēja ieķīlāto baznīcas zemes gabalu un izsauca baptistus uz futbola sacīksti. Mačā vajadzēja piedalīties visu Meikombas skolēnu tēviem, izņemot laikam vienu vienīgu Atikusu. Džems sacīja, ka viņš pat skatīties negribot, bet

kur nu viņš nocietīsies, ja spēlē futbolu, kaut arī amatieri! Protams, viņš aizgāja un stāvēja blakus man un Atikusam un drūmi noskatījās, kā Sesila Džeikobsa tēvs iesit vārtus baptistu labā.

Kādu sestdienu mēs ar Džemu paķērām savas bises un devāmies izlūkgājienā, cerēdami uzdurties vāverei vai trusim. Pagājām garām Redliju namam, nogājām vēl jardus piecsimt, un pēkšņi es ievēroju, ka Džems paslepus šķielē kaut kur sānis. Sašķiebis galvu un šķielē.

-   Ko tu ieraudzīji?

-   Rau, tur to veco suni.

-   Tas ir Tims Džonsons, jā?

-   Uhu.

Tima saimnieks, misters Harijs Džonsons, Mobilas autobusa šoferis, dzīvoja pilsētas dienvidu nomalē. Tims, rudi plankumots putnu suns, bija visas Meikombas mīlulis.

-   Ko viņš tur dara?

-   Nezinu, Sprigace. Iesim atpakaļ.

-   Nu-u, Džem, tagad taču februāris.

-   Vienalga, tas jāpasaka Kelai.

Mēs joņojām uz mājām un iedrāzāmies virtuvē.

-   Kel, sacīja Džems, iznāc uz mirkli ārā, lūdzu!

-   Kāpēc? Man nav laika skraidīt iekšā ārā.

-   Tur ir suns, un ar to kaut kas nav labi.

Kelpurnija nopūtās.

-        Man nav tagad vaļas suņiem ķepas pārsiet. Vannas istabā ir marle, ņem un pārsien pats.

Džems papurināja galvu.

-   Tas suns ir slims, Kel. Kaut kas ar viņu nav kārtībā.

-   Ko viņš dara, ķer savu asti?

-        Nē, viņš dara tā. Džems uzmeta kūkumu, sašķiebās un sāka plātīt muti kā zelta zivtiņa. Šitā viņš iet, un, manuprāt, tas viņam nemaz nepatīk.

-            Vai tu nedzen jokus, Džem Finč? Kelpurnijas balss kļuva stingra.

-    Nē, Kel, goda vārds.

-    Vai tas suns skrien skriešus?

-    Nē, viņš tek riksī, bet ļoti lēni. Viņš nāk šurp.

Kelpurnija noskaloja rokas un izgāja Džemam līdzi pagalmā.

-    Ne vēsts no suņa, viņa sacīja.

Mēs aizvedām viņu garām Redliju namam, un viņa paskatījās uz to pusi, kur Džems rādīja. Tims Džonsons bija vēl ļoti tālu, bet viņš nāca uz mūsu pusi. Viņš kustējās kaut kā greizi, it kā labējās ķepas viņam būtu īsākas par kreisajām. Viņš atgādināja automobili, kas buksē smiltīs.

-    Viņš kļuvis pavisam greizs, Džems teica.

Kelpurnija iepleta acis, tad sagrāba mūs aiz pleciem un

rāva ātri uz māju. Aizcirta durvis, piesteidzās pie telefona un sauca;

-            Dodiet mistera Finča kantori! Mister Finč, te Kela! Dieva vārds, mūsu ielā traks suns… Jā, ser, skrien pie mums… Jā, mister Finč, es jums saku, goda vārds… Tims Džonsons… Jā, ser… Labi, ser… labi.

Viņa uzkāra klausuli, mēs sākām taujāt, ko Atikuss teicis, bet viņa tikai noskurināja galvu. Paklaudzināja slēdzi un sacīja klausulē:

-            Mis Jūla Mēja… nē, mem, ar misteru Finču es jau izrunājos, lūdzu, nesavienojiet vairs… Paklau, mis Jūla Mēja, varbūt jūs piezvanītu mis Reičelai un mis Stīvenijai Kroufordai un kam vien ir telefons mūsu ielā? Sakiet viņiem, ka traks suns skrien šurp! Lūdzu, mem!

Viņa mirkli klausījās.

-            Zinu, ka februāris, mis Jūla Mēja, tikai es gan pazīstu, kurš suns vesels, kurš traks, es nekļūdīšos. Lūdzu, mem, pasteidzieties!

Tad Kelpurnija jautāja Džemam:

-    Vai Redlijiem ir telefons?

Džems paskatījās telefona abonentu grāmatā un teica nē.

-    Viņi jau tik un tā nenāk ārā no mājas, Kel.

-    Vienalga, Redlijiem ari jāpasaka.

Kelpurnija izskrēja verandā, mēs ar Džemu metāmies viņai pakal.

-     Palieciet iekšā! viņa uzsauca.

Mis Jūla Mēja bija jau pārraidījusi Kelpurnijas brīdinājumu mūsu kaimiņiem. Cik tālu skatiens sniedza, visas durvis mūsu ielā bija cieši aizdarītas. Tims Džonsons nekur nebija redzams. Kelpurnija uzrāva svārkus un priekšautu virspus ceļgaliem un rikšiem devās uz Redliju namu. Uzskrēja uz lieveņa un sāka bungot pie durvīm. Neviens neparādījās, un viņa sauca:

-            Mister Natan! Mister Artur! Piesargieties, traks suns! Traks suns!

-     Viņai jāklauvē pie sētas durvīm, es aizrādīju.

Džems papurināja galvu.

-    Tagad tas vienalga, viņš noteica.

Veltīgi Kelpurnija klaudzināja pie durvīm. Neviens neatsaucās uz viņas brīdinājumu. Likās, neviens viņu nedzird.

Viņa aizdrāzās uz Redliju sētas durvīm, un tobrīd mūsu piebraucamajā ceļā iešāvās melns fords. No tā izkāpa Atikuss un misters Heks Teits.

Heks Teits bija Meikombas grāfistes šerifs. Gara auguma kā mūsu Atikuss, tikai tievāks un prāvu degunu. Viņam bija gari zābaki ar spožiem metāla saišu caurumiem, bridža bikses un ādas jaka. Jostā bija vesela virkne patronu. Rokās viņš turēja lielu bisi. Viņi ar Atikusu pienāca pie lieveņa, un Džems atvēra durvis.

-     Nenāc vis, dēls, Atikuss sacīja. Kur viņš ir, Kelpurnij?

-Tagad jau droši vien kaut kur tur, un Kelpurnija pamāja ar roku uz ielas viņu galu.

-     Skriešus skrien, vai? misters Teits jautāja.

-     Nē, ser, mister Hek, viņu rauj čokurā.

-     Varbūt iesim viņam pretī, Hek? ievaicājās Atikuss.

-    Labāk pagaidīsim, mister Finč. Parasti viņi skrien taisnā virzienā, bet kas zina. Varbūt viņš pagriezīsies, tāpat kā iela pagriežas, lai Dievs to dod, bet varbūt taisnā ceļā iedrāžas Redliju pagalmā. Mazliet nogaidīsim.

-    Nedomāju vis, ka viņš līstu Redliju pagalmā, Atikuss sacīja. Stiepļu žogs viņu aizturēs. Drīzāk viņš nāks taisni šurp pa bruģi.

Agrāk es domāju, ka trakiem suņiem nāk putas pa muti, viņi auļo, krīt cilvēkam pie rīkles, un tas viss notiek augustā. Ja Tims Džonsons tā uzvestos, es nobītos daudz mazāk.

Nekas nav tik baigs kā tukša, gaidās sastingusi iela. Koki nekustīgi, lakstīgalas arī apklusušas, namdari no mis Modijas pagalma kaut kur nozuduši. Misters Teits nošķaudījās, pēc tam nošņauca degunu un iemiedza bisi elkonī. Tad aiz parādes durvju rūts kā ietvarā parādījās mis Stīvenija Krouforda. Pienāca mis Modija un nostājās viņai blakus. Atikuss uzcēla kāju uz krēsla šķēršļa un lēni berzēja ar plaukstu stilbu. Tad klusu noteica:

-     Rau, kur viņš ir.

Ielas līkumā parādījās Tims Džonsons, viņš vilkās pa ietvi, kas sliecās ap Redliju namu.

-    Paskat, čukstēja Džems. Misters Heks teica, viņi kustoties taisnā virzienā, bet šis jau nevar pat pa bruģi taisni paiet.

-    Man liekas, tas tāpēc, ka viņam ir nelabi, es ieminējos.

-Ja viņam kāds nostāsies tagad ceļā, viņš metīsies virsū.

Misters Teits pacēla plaukstu virs acīm un paliecās uz priekšu.

-     Skaidrs, ka viņš traks, mister Finč.

Tims Džonsons virzījās uz priekšu bruņurupuča gaitā, bet viņš nerotaļājās ar sausajām lapām un neostīja zemi. Šķita, viņš zināja, kurp jāiet, it kā neredzams spēks lēni stūma viņu pie mums. Viņš raustījās vienā laidā kā zirgs, kuram uzmācas dunduri; te atpleta rīkli, te vēra ciet; viņu šķieba uz sāniem un tomēr lēni bīdīja pie mums.

-    Viņš meklē vietu, kur izlaist garu, sacīja Džems.

Misters Teits atskatījās.

-     Līdz nāvei viņam tālu, Džem, par to viņš vēl nedomā.

Tims Džonsons nosteberēja līdz šķērsielai pie Redliju

nama un, redzams, vāca kopā pēdējās prāta paliekas, pūlēdamies aptvert, uz kurieni tagad doties. Paspēra dažus nedrošus soļus un atdūrās Redliju vārtos, gribēja pagriezties neizdevās.

Atikuss ierunājās:

-            Tagad viņam jau var trāpīt, Hek. Pasteidzieties, kamēr viņš neiegriežas šķērsielā Dievs vien zina, kas tur var gadīties aiz stūra. Ej iekšā, Kel.

Kelpurnija atvēra stikla durvis, aizlika tām aizšaujamo, atkal atbīdīja un aizmeta tikai krampīti. Viņa centās ar savu augumu aizsegt mūs ar Džemu, bet mēs skatījāmies ārā pa viņas rokas apakšu.

-     Šaujiet, mister Finč.

Un misters Teits sniedza Atikusam bisi. Mēs ar Džemu vai paģībām.

-     Netērējiet laiku, Hek, Atikuss skubināja. Šaujiet!

-     Mister Finč, te jātrāpa nekļūdīgi.

Atikuss pikti nopurināja galvu.

-    Nevelciet garumā, Hek. Visu dienu viņš jūs negaidīs…

-            Dieva dēļ, mister Finč, tad paskatieties jel, kur viņš stāv! Nošaušu garām un trāpīšu taisni Redliju logā. Es neesmu tik labs šāvējs, to jūs pats zināt.

-    Bet es trīsdesmit gadus neesmu ņēmis ieroci rokā…

Misters Teits grūšus iegrūda Atikusam rokās savu bisi.

-     Nu tad ņemiet tagad, man būs mierīgāka sirds!

Mēs ar Džemu kā caur miglu nolūkojāmies, kā tēvs paņem bisi un iziet ielas vidū. Viņš gāja ātri, bet man šķita, viņš tikko kustas kā zem ūdens tik mokoši gausi vilkās laiks.

Atikuss uzlika brilles.

-            Žēlīgais Dievs, palīdzi viņam, nomurmināja Kelpurnija un piespieda plaukstas pie vaigiem.

Atikuss uzstūma brilles uz pieres, tās noslīdēja atpakaļ un nokrita zemē. Klusumā es izdzirdēju, kā nošņirkst stikli. Atikuss saberzēja ar roku plakstus un zodu un sāka stipri mirkšķināt acis.

Pie Redliju vārtiem Tims Džonsons tomēr bija kaut ko aptvēris. Viņš beidzot apgriezās, lai turpinātu iesākto gaitu pa mūsu ielu. Paspēra divus soļus, apstājās un pacēla galvu. Viņa augums it kā sastinga.

Atikuss, liekas, pat bisi pacelt nepaspēja, un tai pašā mirklī nospieda gaili.

Nodārdēja šāviens. Tims Džonsons palēcās, nogāzās gar zemi un savilkās uz ietves kā balti ruds pauguriņš. Viņš pat nepaguva uzzināt, kas noticis.

Misters Teits nolēca no lieveņa un metās uz Redliju namu. Apstājās pie suņa, attupās, atskatījās un piesita sev ar pirkstu pie pieres virs kreisās acs.

-Jūs notēmējāt mazliet pa labi, mister Finč!

-            Mana mūžīgā vaina, Atikuss atbildēja. Ja būtu varējis izvēlēties, būtu šāvis ar skrotīm.

Viņš pieliecās, pacēla brilles, saberza ar papēdi stiklu drumslās, tad piegāja pie mistera Teita, apstājās un nolūkojas uz Timu Džonsonu.

Cita pēc citas atvērās durvis, iela pamazām atdzīvojās. No mājas iznāca mis Modija un mis Stīvenija.

Džems bija kā sastindzis. Es viņam iekniebu, lai viņš kustētos, bet Atikuss pamanīja mūs un uzsauca:

-    Nenāciet šurp!

Kad misters Teits ar Atikusu atgriezās mūsu pagalmā, misters Teits smaidīja.

-            Es likšu, lai Zībo pievāc suni, viņš sacīja. Jūs nemaz neesat tik daudz aizmirsis, mister Finč. Stāsta, ka tas neesot aizmirstams.

Atikuss klusēja.

-    Atikus… Džems iesāka.

-    Kas ir?

-    Nekas.

-    Prieks bija uz tevi noskatīties, Nekļūdīgais Finč! Atikuss strauji apsviedās. Viņa priekšā stāvēja mis

Modija. Viņi klusēdami saskatījās, un Atikuss iesēdās šerifa mašīnā.

-            Panāc šurp! viņš uzsauca Džemam. Neuzdrošinieties iet klāt sunim, saprati? Neuzdrošinieties iet klāt, miris tas nav mazāk bīstams kā dzīvs.

-Jā, ser, Džems atbildēja. Atikus…

-    Ko, dēls?

-     Neko.

-            Kas tev ir, puis, mēle neklausa, vai? misters Teits nosmīnēja. Vai tad tu nezināji, ka tavs tēvs…

-    Kuš, Hek, Atikuss pārtrauca. Mums laiks braukt. Viņi aizbrauca, un mēs ar Džemu devāmies uz mis Stī-

venijas māju. Apsēdāmies uz lieveņa un sākām gaidīt Zībo ar viņa mašīnu.

Džems sēdēja apstulbis un apjucis. Mis Stīvenija žadzināja:

-    Ai, ai, ai… traks suns februāri… Kas to būtu domājis! Varbūt tas nemaz nebija traks, varbūt tikai apdullis? Es gan negribētu redzēt, kādu ģimi rādīs Harijs Džonsons, kad viņš atgriezīsies no Mobilas un uzzinās, ka Atikuss Finčs nošāvis viņa Timu. Varu derēt, ka suns gluži vienkārši bija kaut kur saķēris blusas…

Mis Modija aizrādīja, ka mis Stīvenija dziedātu citu dziesmu, ja Tims Džonsons vēl klaiņotu pa mūsu ielu, turklāt viss ļoti drīz noskaidrosies, jo suņa galvu aizsūtīs uz Montgomeriju izmeklēšanai.

Džemam pamazām atdarījās mute:

-    Vai tu redzēji Atikusu, Sprigace? Nē, bet vai tu ievēroji, kā viņš stāvēja? It kā pēkšņi būtu atvieglots, un it kā bise nebūtu atsevišķi, bet viņa paša roka… un tik ātri, viens divi… es tēmēju minūtes desmit, pirms trāpu…

Mis Modija dzēlīgi pasmīnēja.

-     Nu, mis Džīna Luīza, viņa uzrunāja mani, vai tu vēl aizvien domā, ka tavs tēvs neko neprot? Vēl aizvien kaunies par viņu?

-     Nemaz, es lēnīgi atbildēju.

-Toreiz es tev aizmirsu pateikt, ka Atikuss Finčs ne tikai spēlēja mutes ermoņikas, viņš savā laikā bija pats trāpīgākais šāvējs visā Meikombas grāfistē.

-Pats trāpīgākais šāvējs… kā atbalss atkārtoja Džems.

-    Pilnīgi pareizi, Džem Finč. Man ir aizdomas, ka nu tu sāksi skatīties uz savu tēvu ar citādām acīm. Vai nav jocīgi jūs pat nezināt, ka jūsu tēvu vēl zēna gados dēvēja par Nekļūdīgo Finču! Tais laikos, ja viņš kādreiz Apmetnē ar piecpadsmit šāvieniem nošāva tikai četrpadsmit baložus, tad jau gaudās ak, es veltīgi tērēju patronas!

-            Viņš mums ne reizi nav par to teicis neviena vārda, Džems nomurmināja.

-    Tā? Neviena vārda?

-Jā, mem.

-    Kāpēc tad viņš nekad neiet medībās? es brīnījos.

-            To es tev varbūt varētu paskaidrot, mis Modija atbildēja. Lai nu kam, bet tavam tēvam pirmām kārtām ir krietna sirds. Trāpīgums arī ir Dieva dāvana, talants… Nu, protams, to vajag izkopt, vingrināties, bet šaut mērķī tomēr nav tas pats, kas, teiksim, spēlēt klavieres. Es tā domāju: vienā jaukā dienā jūsu tēvs saprata, ka Dievs devis viņam netaisnu pārākumu pār dzīvām radībām, un tad viņš nolika bisi pie malas. Droši vien nolēma šaut tikai izņēmuma gadījumā, nu bet šodien bija tāds gadījums, un viņš šāva.

-    Manuprāt, tēvs var būt lepns, es sacīju.

-            Tikai nelgas lepojas ar saviem talantiem, mis Modija atteica.

Piebrauca atkritumu izvedējs Zībo. Viņš izņēma no mašīnas dakšas un uzmanīgi pacēla uz tām Timu Džonsonu. Iemeta to kastē, tad no kannas ar kaut ko aplēja zemi, kur Tims bija pakritis, un visapkārt tai vietai arī.

-    Pagaidām neviens nenāciet te klāt! viņš uzsauca.

Mēs gājām uz mājām, un es ieminējos Džemam, ka nu

mums būs ko pastāstīt pirmdien skolā. Džems pēkšņi pagriezās pret mani:

-    Ne pušplēsta vārda par to, Sprigace!

-            Kāpēc ne? Katrā ziņā pateikšu! Ne jau visiem tēvs ir pats trāpīgākais šāvējs visā Meikombas grāfistē!

-            Pēc manām domām, viņš pats būtu mums to pastāstījis, ja gribētu, lai mēs to zinām. Ja viņš ar to lepotos, tad nebūtu noklusējis.

-    Varbūt viņš gluži vienkārši aizmirsa, es iebildu.

-    Ek, nē, Sprigace, tu to nevari saprast. Atikuss patiesi ir vecs, bet man vienalga, ko viņš prot vai neprot, man vienalga, kaut viņš neprastu neko visā pasaulē.

Džems pacēla akmeni un triumfējot laida ar to pa garāžu. Metās tam pakaļ un skriedams nosauca pār plecu:

-     Atikuss ir džentlmenis tāpat kā es.

11

Kad mēs ar Džemu bijām mazi, mēs neklīdām tālu projām no mājas, bet, kad es jau mācījos otrajā klasē un mēs sen bijām pārstājuši mocīt Briesmekli Redliju, mūs sāka vilkt uz pilsētas centru, un ceļš uz to pusi veda garām Henrija Lafaijeta Diboza atraitnes mājai. To nekādi nevarēja apiet, ja nu negribēja mest veselu jūdzi līkuma. Man ar misis Dibozu jau šad tad bija viena otra sadursme, un man nemaz negribējās iepazīties ar viņu tuvāk, bet Džems sacīja, ka man vajagot taču kādreiz izaugt arī.

Misis Diboza dzīvoja viena pati ar kalponi nēģerieti divus namus aiz mums, mājiņā ar vaļēju terasi, kurā varēja nokļūt pa stāvām jo stāvām kāpnītēm. Viņa bija bezgala veca, lielāko daļu dienas pavadīja gultā, bet atlikušo krēslā uz riteņiem. Runāja, ka starp saviem neskaitāmajiem lakatiem un segām viņa glabājot senlaicīgu pistoli, ar kuru rokā kāds no viņas tuviniekiem cīnījies dienvidnieku armijā.

Mēs ar Džemu nevarējām misis Dibozu ciest. Ja viņa sēdēja uz terases, kad mēs gājām garām, tad urba mūs ar niknu skatienu, nesaudzīgi kritizēja mūsu uzvedību un pareģoja mums visādas likstas un nelaimes nākotnē, kad mēs izaugšot. Un iet viņai garām pa otru ielas pusi ari

nebija nekādas jēgas, tad viņa sāka tā aurot, ka skanēja viss kvartāls.

Viņai nekādi nevarēja izdabāt. Ja es pateicu vismīlīgākajā balsī: “Sveika būšana, misis Diboza,” tad viņa atbrēca: “Neuzdrošinies man tā teikt, bezkaunīgais skuķis! Jāsaka: “Labdien, misis Diboza!””

Viņa bija traki nešpetna. Reiz viņa izdzirdēja, ka Džems uzrunā tēvu “Atikus,” tad viņu gandrīz vai ķēra trieka. Pasaulē vēl neesot redzēti tādi bezkaunīgi, apdauzīti stulbeņi, viņa teica, un ļoti žēl, ka mūsu tēvs pēc mātes nāves neesot precējies otrreiz! Mūsu māte esot bijusi pati jaukākā lēdija pasaulē, un sirds kāpjot pa muti ārā, noskatoties, kā Atikuss Finčs izlaidis viņas bērnus! Es neatcerējos māti, bet Džems atcerējās un dažreiz stāstīja par viņu, un vai svila aiz dusmām, kad misis Diboza tā runāja.

Pēc Briesmekļa Redlija, trakā suņa un citām šausmām Džems nolēma, ka pietiek mums grozīties ap mis Reičelas māju, vai tad mēs zaķapastalas, vai! Skriesim katru vakaru aiz stūra līdz pastam pretim Atikusam. Un jau nez cik reižu misis Diboza piebrēca pilnu ielu, kad gājām garām, un Džems sagaidīja Atikusu, noskaities kā nelabais.

-    Rāmāk, dēls, Atikuss tad mēdza sacīt. Viņa ir slima un veca lēdija. Turi galvu augstāk un esi džentlmenis. Lai ko viņa tev teiktu, tu nedrīksti zaudēt savaldību.

Džems attrauca, ka viņa nemaz neesot tik slima, slimi tā vis nebrēcot. Tad mēs trijatā tuvojāmies viņas mājai, Atikuss goddevīgi pacēla platmali, palocījās un uzrunāja viņu:

-    Labvakar, misis Diboza! Jūs šovakar izskatāties gluži kā bilde.

Viņš nekad neteica, kas par bildi. Viņš pastāstīja misis Dibozai, kas jauns tiesā, un izsacīja cerību, ka rīt viņa noteikti jutīšoties labi..Tad uzlika platmali galvā, misis

Dibozas acu priekšā uzsēdināja mani uz pleciem, un mēs krēslā visi soļojām mājup. Tādos vakaros es domāju: lai mans tēvs nevar ciest ieročus un nekad nav karojis, viņš tomēr ir pats drosmīgākais cilvēks pasaulē.

Kad Džemam apritēja divpadsmitais gads, viņam iedāvināja naudu; tā viņam dedzināt dedzināja kabatu, un otrā dienā mēs agri devāmies uz pilsētu. Džems domāja, ka viņam pietiks naudas, lai nopirktu sev mazu tvaikdzinēja modeli un man tamburmažora zizli.

Es sen jau metu acis uz šo zizli, tas bija izstādīts V. Dž. Elmora veikala vitrīnā, izrotāts ar vizuļiem un maksāja 17 centus. Mana karstākā vēlēšanās bija ātrāk izaugt lielai un diriģēt Meikombas grāfistes vidusskolu audzēkņu orķestri! Es sen jau vingrinājos diriģēšanas mākslā un iemācījos mest rungu augstu gaisā un gandrīz vienmēr notvert to. Līdzko Kelpurnija pamanīja man rungu rokā, tā vairs nelaida mājā iekšā. Bet es jutu: ja man būtu īsts zizlis, to es nekad nemestu zemē, un no Džema puses bija ļoti augstsirdīgi pasniegt man tādu dāvanu.

Kad mēs gājām garām misis Dibozas mājai, viņa sēdēja uz terases.

-             Kur jūs vilksieties tādā laikā? viņa uzbrēca.

-       Skaidrs, ka atkal palaidnības dzīt! Tūliņ piezvanīšu skolas direktoram.

Viņa rādīja nešpetnu seju un jau grasījās stumt savu krēslu pie telefona.

-    Šodien taču sestdiena, misis Diboza, Džems aizrādīja.

-    Un kaut arī būtu sestdiena, viņa mīklaini atbildēja. Interesanti, vai jūsu tēvs zina, kur jūs blandāties?

-     Misis Diboza, mēs gājām vieni uz pilsētu, kad bijām vēl tādi, un Džems parādīja ar roku pāris pēdu augšup no zemes.

-    Nemelo tu man! viņa iebrēcās. Džeremij Finč, Modija Etkinsone man teica, ka tu šodien esi nolauzis viņas vīnogulāju. Viņa pasūdzēsies tavam tēvam, un tad tu nožēlosi, ka esi nācis šai pasaulē. Lai mani nesauc par Dibozu, ja tevi pēc nedēļas nenosūtīs uz labošanas namu.

Džems visu vasaru pat tuvumā nebija rādījies mis Modijas vīnogulājiem, un, ja pat būtu kādu nolauzis, viņš zināja, ka mis Modija Atikusam nesūdzēsies, un tā arī pateica.

-     Nerunā man pretī! auroja misis Diboza. Un tu, viņa parādīja uz manu pusi ar līko pirkstu, ko tu staigā biksēs kā puika? Jaunai lēdijai jāvalkā ņieburs un svārciņi. Ja kāds nopietni neķersies pie tavas audzināšanas, no tevis iznāks labi ja kalpone Finču meita apkalpos dzērājus traktierī, ha-ha!

Es sastingu aiz šausmām. Traktieris tā bija noslēpumaina vieta pilsētas laukuma ziemeļu stūrī. Es ieķēros Džemam rokā, bet viņš raušus izrāva to.

-    Nu, nu, Sprigace! viņš nočukstēja. Neliecies zinis, turi galvu augstu un esi džentlmenis.

Bet misis Diboza nelaida mūs projām.

-Jā, Finču meita kalpos traktierī, un tēvs tiesā cenšas izpestīt melnādainos!

Džems izslējās un sastinga. Misis Diboza bija trāpījusi pašā vārīgākajā vietā, un viņa to zināja.

-Jā, jā, tik zemu Finči ir noslīdējuši, ka saceļas pret visām ģimenes tradīcijām! Viņa pacēla roku pie mutes, tad nolaida rokai stiepās līdzi spīdošs siekalu pavediens. -Jūsu tēvs nebūt nav labāks par melnādainajiem un baltajiem plukatām, kuriem viņš uzmetas par aizstāvi!

Džems kļuva sarkans kā vēzis. Es vilku viņu aiz piedurknes projām, bet misis Diboza vēl auroja mums nopakaļ par mūsu ģimenes morālo pagrimšanu: puse Finču vispār

esot liekami trako namā, bet, bijusi dzīva mūsu māte, mēs nebūtu tā izlaidušies.

Nezinu, kas iesvēla Džemā vislielāko sašutumu, bet mani šausmīgi nokaitināja tas, ka misis Diboza apšauba mūsu ģimenes gara spējas. Atikusu lamāja bez sava gala, un es pie tā jau biju pieradusi. Taču pirmo reizi, man dzirdot, viņu apvainoja pieaudzis cilvēks. Ja viņa nebūtu uzbrukusi Atikusam, mēs par viņas klaigām nebrīnītos nav pirmā reize. Gaisā jautās vasara ēnā gan bija dzestrs, bet saulē silts, tātad tuvojas labs laiks: beigsies mācības, atbrauks Dilis.

Džems nopirka tvaikdzinēja modeli, un mēs gājām pie Elmora pēc mana zižļa. Džemam nesagādāja nekādu prieku viņa pirkums, viņš iebāza to kabatā un klusēdams soļoja man blakus uz mājām. Ceļā es tikko neiebelzu ar zizli misteram Linkam Dīzam, nepaspēju laikā zizli saķert, un misters Links Dīzs teica:

-    Uzmanīgāk, Sprigace!

Kad mēs pienācām pie misis Dibozas mājas, mans zizlis jau bija galīgi novārtīts, tik daudz reižu tas man bija kritis no rokām dubļos.

Misis Dibozas uz terases vairs nebija.

Vēlākos gados es vairākkārt jautāju sev, kas īsti piespieda Džemu aizmirst tēva vārdus: “Esi džentlmenis, dēls,” un pārkāpt kautrās cildenības noteikumus, kurus viņš, gan nesen, bija sācis tik stingri ievērot. Droši vien Džems ne mazāk par mani bija dabūjis izciesties no ļaunām mēlēm, kas pēla Atikusu par melnādaino aiztāvēšanu, bet es biju paradusi, ka brālis nemainīgi saglabā aukstasinību, viņš vispār bija nosvērta rakstura un nebūt ne ātras dabas. Domāju, ka toreizējam notikumam ir viens vienīgs izskaidrojums viņš uz dažiem mirkļiem bija zaudējis prātu.

Nebijis Atikusa aizlieguma, tad to, ko izdarīja Džems, es būtu izdarījusi ar vieglu sirdi, lai gan, protams, mums neklājās karot ar pretīgām, vecām lēdijām. Tātad, līdzko mēs pienācām pie misis Dibozas vārtiņiem, Džems izrāva man zizli no rokām un, nešpetni vicinādams to, ielauzās misis Dibozas pagalmā, aizmirsis visus Atikusa norādījumus, aizmirsis, ka zem saviem lakatiem misis Diboza glabā pistoli un, ja viņa pati aizšautu garām, tad viņas kalpone Džesija droši vien trāpītu nekļūdīgi.

Viņš mazliet atjēdzās tikai tad, kad bija apdauzījis visas misis Dibozas kamēlijas, tā ka pagalms bija bērtin nobērts ar zaļiem pumpuriem un lapām. Tad viņš uzsita manu zizli uz ceļgala, pārlauza to un nosvieda zemē.

Tobrīd es sāku brēkt. Džems saplūca mani aiz matiem, teica, ka viņam viss vienalga, vajadzības gadījumā viņš vēlreiz izdarīšot to pašu, un, ja es neturēšot muti, tad izplūkšot man visu cekulu. Es neklusēju, un viņš iespēra man. Es nenoturējos kājās un pakritu uz ietves. Džems raušus uzrāva mani stāvus, bet, liekas, viņam kļuva manis žēl. Mēs nepārmijām ne vārda.

Tovakar mēs negājām Atikusam pretī. Kvernējām virtuvē, līdz Kelpurnija izdzina mūs ārā. Redzams, viņa kā nez kāda burve jau visu zināja. Viņa ne visai labi prata mierināt, bet tomēr iespieda Džemam saujā gabalu karsta smilšu cepuma, taču Džems pārlauza to uz pusēm un iedeva man arī. Nekādas garšas es nejutu.

Mēs iegājām viesistabā. Es paņēmu futbola žurnālu, uzšķīru lappusi ar Diksija Honela fotogrāfiju un parādīju Džemam.

-     Ļoti līdzīgs tev.

Liekas, neko patīkamāku Džemam nevarētu pateikt, bet arī tas nelīdzēja. Viņš sēdēja pie loga šūpuļkrēslā, savilcies čokurā, sadrūmis, un gaidīja. Ārā biezēja krēsla.

Pagāja divi ģeoloģiski laikmeti, iekams uz lieveņa kļuva dzirdami Atikusa soļi. Noblīkšķēja stikla durvis, mirklis klusuma, kurā Atikuss piegāja priekšnamā pie pakaramā, tad viņš pasauca:

-     Džem!

Balss viņam bija kā ziemas vējš.

Atikuss pagrieza slēdzi viesistabā un paskatījās uz mums, bet mēs sastingām un nekustējāmies. Vienā rokā viņam bija mans zizlis, novārtītais dzeltenais pušķis vilkās pa paklāju. Atikuss pastiepa otru roku plaukstā bija tvirtie kamēliju pumpuri.

-     Džem, Atikuss jautāja, vai tas ir tavs darbs?

-    Jā, ser.

-    Kāpēc tu tā darīji?

Džems atbildēja pavisam klusu:

-            Viņa teica, ka tu pūloties izpestīt melnādainos un plukatas.

-     Un tāpēc tu tā rīkojies?

Džems neskanīgi pakustināja lūpas, tas nozīmēja: “Jā, ser.”

-            Es saprotu, dēls, tavi skolasbiedri tevi zākā, tāpēc ka es pūlos “izpestīt melnādainos”, kā tu izsacījies, Atikuss runāja, bet tā izturēties pret vecu, slimu lēdiju nav piedodami. Ļoti ieteicu tev aiziet un aprunāties ar misis Dibozu. Pēc tam tūliņ nāc uz mājām.

Džems nekustējās.

-     Ej, es teicu.

Es gāju ārā no viesistabas reizē ar Džemu.

-     Paliec te, Atikuss man uzsauca.

Es paliku.

Atikuss paņēma The Mobile Press un atsēdās šūpuļkrēslā, kurā pirms tam bija sēdējis Džems. Sitiet vai nost, bet es viņu nesapratu: pavisam mierīgi sēž un lasa, bet viņa

vienīgo dēlu tagad varbūt šauj nost ar vecu, sarūsējušu pistoli. Tiesa, dažreiz Džems mani tā nokaitināja, ka es pati būtu viņu nositusi, bet, ja tā labi apdomā, tad man, izņemot viņu, neviena nav. Atikuss, redzams, to nesaprot vai arī viņam viss vienalga.

Es viņu ienīdu par to, bet, kad cilvēks ir nelaimīgs, tad ātri nogurst: drīz vien es jau ieritinājos Atikusam klēpī un viņš mani apkampa.

-    Tu jau esi pārāk liela, lai tevi šūpotu klēpī, viņš noteica.

-    Tev vienalga, kas ar viņu notiks, es pārmetu. Aizsūtīji viņu drošā nāvē, bet viņš taču tevi aizstāvēja.

Atikuss ciešāk piekļāva mani sev klāt, un es neredzēju viņa seju.

-Vēl nav ko uztraukties, viņš atteica. To nu gan nedomāju, ka Džems tāpēc zaudēs savaldīšanos… Likās, ar tevi man būs vairāk jānoņemas.

Es atbildēju, ka nesaprotu, kāpēc citiem bērniem nevajag nekādas savaldīšanās, tikai mēs vienīgie nedrīkstam to zaudēt.

-     Paklau, Sprigace, Atikuss sacīja, drīz būs vasara, un tad tev vajadzēs paciest daudz ko sliktāku un tomēr savaldīties… Es zinu, nav taisnīgi, ka jums abiem tā jāvaldās, bet dažreiz jāsaņem visa vīrišķība, un no tā, kā mēs izturamies grūtā brīdī, atkarīgs… vārdu sakot, kad jūs ar Džemu būsiet pieauguši, tad nepieminēsiet to ar ļaunu un sapratīsiet, ka es neesmu jūs nodevis. Šī prāva Toma Robinsona prāva apelē pie mūsu sirdsapziņas… Ja nepūlēšos palīdzēt šim cilvēkam, Sprigace, tad vairs nevarēšu iet baznīcā un lūgt Dievu.

-     Atikus, tev laikam nav taisnība.

-     Kā tā?

-            Nu, gandrīz visi taču domā, ka taisnība ir viņiem, nevis tev.

-            Viņiem ir tiesības tā domāt, un viņu uzskatus noteikti vajag cienīt, Atikuss atbildēja. Bet, lai es varētu dzīvot saskaņā ar cilvēkiem, man vispirms jādzīvo saskaņā ar sevi. Cilvēkam ir kaut kas tāds, kas nepakļaujas vairākumam, tā ir viņa sirdsapziņa.

Kad pārnāca Džems, es vēl aizvien sēdēju Atikusam klēpī.

-    Nu, kas ir, dēls? Atikuss vaicāja.

Viņš nolaida mani uz grīdas, un es paslepus paskatījos un Džemu. Viņš bija sveiks un vesels, tikai seja tāda ērmīga. Laikam misis Diboza piespiedusi viņu iedzert rīcineļļu.

-            Es tur visu nokopu un atvainojos, tomēr vainīgs neesmu. Un es strādāšu viņas dārzā katru sestdienu un gādāšu, lai kamēlijas atkal ataug.

-Ja tu sevi neuzskati par vainīgu, tad nevajag atvainoties, Atikuss aizrādīja. Džem, viņa ir slima un veca. Viņa nevar vienmēr atbildēt par saviem vārdiem un rīcību. Zināms, man labāk būtu paticis, ja viņa to visu pateiktu man, nevis jums ar Sprigaci, bet dzīvē viss nenotiek tā, kā gribētos.

Džems nekādi nevarēja atraut acis no rozes uz paklāja.

-    Atikus, misis Diboza grib, lai es viņai lasu priekšā.

-    Lasi priekšā?

-            Jā, ser. Lai nāku katru dienu pēc skolas un vēl sestdien un lasu viņai divas stundas skaļi. Atikus, vai tas vajadzīgs?

-     Protams.

-     Bet viņa grib, lai es tā daru veselu mēnesi.

-     Nu, tad tu tā darīsi veselu mēnesi.

Džems rūpīgi atspieda zābaka purngalu pret pašu rozes vidu un uzmina tai. Tad klusu sacīja:

-        Zini, Atikus, ja no ielas paskatās, tad vēl nekas, bet iekšā… visur tumsa, taisni baigi metas. Un viscaur ēnas, bet uz griestiem…

Atikuss nīgri pasmaidīja.

-        Tas labi ierosinās tavu fantāziju. Iztēlojies, ka esi Redliju namā.

Pirmdien mēs ar Džemu uzkāpām pa stāvajām kāpnītēm uz misis Dibozas terases. Džems, apbruņojies ar “Aivenho” sējumu un lepns, ka te jau visu zina, pieklauvēja pie otrām durvīm pa kreisi.

-     Misis Diboza! viņš sauca.

Džesija atvēra ieejas durvis.

-Tas esat jūs, Džem Finč? viņa jautāja. Un māsu atvedāt līdzi? Es gan nezinu…

-     Ielaid abus, mēs dzirdējām misis Dibozas balsi.

Džesija ielaida mūs un iegāja virtuvē.

Mūs apņēma nomācošs, smacīgs gaiss, līdzko pārkāpām pār slieksni, tā ož vecās, aiz mitruma trūdošās mājās, kur dedzina petrolejas lampas, ūdeni smeļ ar kausu no tovera un guļ uz nebalināta audekla palagiem. Šī dvaka mani allaž biedēja un lika ausīties.

Istabas kaktā bija misiņa stieņu gulta un tanī misis Diboza. Varbūt viņa spiesta palikt gultā Džema dēļ? Uz mirkli man kļuva vecās lēdijas žēl. Viņa bija apklāta ar veselu grēdu dūnu segu un lūkojās gandrīz vai laipni.

Blakus gultai atradās marmora mazgājamais galdiņš un uz tā glāze ar tējkaroti, sarkans gumijas stobriņš ausu skalošanai, kārbiņa ar vati un tērauda modinātājpulkstenis uz trim kājiņām.

-    Tātad tu atvedi arī savu smulīgo māsu, ko? tā misis Diboza apsveicinājās ar Džemu.

-    Mana māsa nav smulīga, un es no jums nebīstos, Džems mierīgi atteica, lai gan es redzēju, ka ceļgali viņam dreb.

Domāju, ka misis Diboza sāks atkal bārties, bet viņa tikai sacīja:

-     Vari sākt, Džeremij…

Džems nosēdās pītā krēslā un atvēra “Aivenho”. Es piestūmu otru krēslu un apsēdos viņam blakus.

-             Liec krēslu tuvāk, misis Diboza pavēlēja Džemam.

-     Rau, te, pie gultas.

Mēs paklausījām viņai. Nekad nebiju redzējusi veco lēdiju tik tuvu, un vairāk par visu pasaulē man gribējās atvirzīties.

Viņa izskatījās šausmīga. Seja pelēka kā netīra spilvendrāna, lūpu kaktiņos spīd siekalas un gausi kā šļūdonis slīd dziļās aizās abpus zoda. Uz vaigiem rudi plankumi aiz vecuma, un bezkrāsainajās acīs sīki, skadri redzokļi kā adatas. Rokas mezglainas, nagi aizauguši. Viņa nebija ielikusi apakšējo protēzi, un augšlūpa sliecās uz priekšu; laiku pa laikam viņa pievilka apakšlūpu un aiztika ar to augšējo protēzi. Tad zods izvirzījās uz priekšu un siekalas tecēja ātrāk.

Es pūlējos uz viņu neskatīties. Džems atkal atvēra “Aivenho” un sāka lasīt. Es mēģināju ar acīm sekot, bet viņš lasīja pārāk ātri. Ja gadījās nepazīstams vārds, Džems lēca tam pāri, bet misis Diboza katrreiz pieķēra viņu un lika izsaukt pa burtam. Džems lasīja jau minūtes divdesmit, bet es lūkojos te uz apkvēpušo kamīnu, te ārā pa logu viss viens, kur, lai tikai neredzētu misis Dibozu. Viņa aizvien retāk pamācīja Džemu, reiz viņš pat neizlasīja visu teikumu līdz galam un viņa nemaz nepamanīja.

Es paskatījos uz gultu.

Ar misis Dibozu kaut kas bija noticis. Viņa gulēja uz muguras, apsegta līdz zodam. Varēja redzēt tikai galvu un plecus. Galva lēni grozījās te pa labi, te pa kreisi. Dažreiz misis Diboza plati atvēra muti, un varēja redzēt, kā kustas mēle. Uz lūpām krājās siekalas, misis Diboza ievilka tās un atkal atpleta muti. Likās, viņas mute dzīvo pati par sevi, atsevišķi, atveras un aizveras kā divviru gliemežvāks bēguma laikā. Dažreiz mute izteica “pt”, it kā tanī virtu biezputra.

Es pavilku Džemu aiz piedurknes.

Viņš paskatījās uz mani, tad uz gultu. Galva atkal pagriezās uz mūsu pusi, un Džems iejautājās:

-    Misis Diboza, vai jums slikti?

Viņa nedzirdēja.

Pēkšņi iezvanījās modinātājs, mēs bailēs sastingām. Pēc mirkļa, vēl vienmēr apstulbuši, mēs jau soļojām mājup. Mēs neaizšmaucām, mūs sūtīja Džesija: nepaspēja vēl pulkstenis nozvanīt, kad viņa jau bija istabā un vai stumšus izstūma mūs ārā.

-    Ejiet, ejiet, viņa sacīja. Jums jāiet uz mājām.

Pie durvīm Džems tā kā sastomījās.

-    Viņai laiks dzert zāles, Džesija paskaidroja.

Durvis aiz mums aizcirtās, bet es paspēju saskatīt, ka

Džesija aši tuvojās gultai.

Mēs pārnācām mājās; bija tikai bez ceturkšņa četri, un mēs svaidījām pagalmā futbola bumbu, kamēr pienāca laiks iet pretim Atikusam. Viņš atnesa man divus dzeltenus zīmuļus, bet Džemam futbola žurnālu; viņš neko neteica, bet, manuprāt, tas mums bija par sēdēšanu pie misis Dibozas. Džems pastāstīja Atikusam, kā viss bija noritējis.

-    Vai misis Diboza jūs nobiedēja? Atikuss apvaicājās.

-            Nē, ser, Džems atbildēja, bet viņa izskatās tik pretīga. Viņai ir kādas lēkmes, vai. Visu laiku viņai tek siekalas.

-            Tur neko nevar darīt. Kad cilvēks ir slims, tad ne vienmēr uz viņu patīkami skatīties.

-    Misis Diboza ir ļoti briesmīga, es piebildu.

Atikuss paskatījās uz mani pāri brillēm.

-    Tu taču neesi spiesta iet līdzi Džemam.

Otrā dienā pie misis Dibozas viss noritēja kā iepriekš, trešajā tāpat, un pamazām mēs pieradām: viss rit parastajā kārtībā, vispirms misis Diboza spīdzina Džemu ar runām par savām kamēlijām un par to, ka mūsu tēvs pieķēries melnādainajiem; mēle viņai kustas aizvien gausāk, viņa apklust un tad galīgi aizmirst par mums. Zvana modinātājs, Džesija steigšus izraida mūs, un pēc tam mēs varam darīt, ko gribam.

-            Atikus, es kādu vakaru iejautājos, ko nozīmē “melnmīlis”?

Atikusa seja kļuva nopietna.

-    Vai tevi kāds tā sauc?

-            Nē, ser. Tā misis Diboza sauc tevi. Viņa katru dienu saukā tevi par melnmīli un sirdās. Bet mani tā nosauca Frānsiss Ziemsvētkos, pirms tam es šo vārdu pat nebiju dzirdējusi.

-            Un tāpēc tu toreiz bruki viņam virsū? Atikuss jautāja.

-Jā, ser.

-     Kāpēc tad tu prasi, ko tas nozīmē?

Es sāku izskaidrot, ka mani nokaitināja nevis pats vārds, bet tas, kā Frānsiss to izrunāja.

-It kā viņš nolamātu kādu par puņķutapu vai tamlīdzīgi.

-            Redzi, Sprigace, Atikuss sacīja, “melnmīlis” ir vārds bez jēgas, tāpat kā “puņķutapa”. Kā lai tev paskaidro…

Slikti, neizglītoti cilvēki sauc par melnmīļiem tos, kas, pēc viņu domām, pārāk labi izturas pret nēģeriem labāk nekā pret viņiem. Tā sauc mums līdzīgus cilvēkus, kad grib apzīmēt viņus ar kādu rupju, apvainojošu iesauku.

-     Bet tu taču īstenībā neesi melnmīlis?

-Zināms, ka esmu. Es cenšos mīlēt visus cilvēkus… Dažreiz par mani ļoti slikti runā. Saproti, maziņā, ja tevi kāds nosauc vārdā, kas viņam šķiet lamuvārds, tad tas nebūt nav apvainojums. Tas neaizskar, tikai parāda, cik nožēlojams ir šis cilvēks. Tāpēc tu neņem pie sirds, ja misis Diboza lamājas. Viņai ir pietiekami daudz savu likstu.

Reiz, gandrīz pēc mēneša, Džems “cīnījās” ar seru Valteru Skautu (tā viņš to bija iedēvējis) un misis Diboza sējās klāt un laboja vai ik vārdu, kad pēkšņi pie durvīm pieklauvēja.

-     Iekšā! viņa spiedzīgi iesaucās.

Tas bija Atikuss. Viņš pienāca pie gultas un piesardzīgi paspieda misis Dibozas roku.

-Nāku mājās no darba un redzu, ka bērni mani negaida, viņš teica. Es tad arī nodomāju, ka viņi droši vien vēl ir te.

Misis Diboza viņam uzsmaidīja. Es pavisam apjuku: kā viņa var runāt ar Atikusu, viņa taču nevar Atikusu ciest ne acu galā.

-    Vai zināt, cik pulkstenis, Atikus? viņa jautāja. Tieši četrpadsmit minūtes pāri pieciem. Modinātājs uzstādīts uz pussešiem. Tā ka ņemiet to vērā.

Es pēkšņi aptvēru: mēs taču ik dienas aizkavējamies pie misis Dibozas mazliet ilgāk, ik dienas modinātājs zvana par piecām minūtēm vēlāk nekā iepriekšējā dienā, un ap to laiku viņai aizvien sākas lēkme. Šodien viņa tirdīja Džemu gandrīz divas stundas un lēkmes viņai nebija. Kādās lamatās mēs esam iekrituši! Pēkšņi pienāks tāda

diena, kad modinātājs nemaz nezvanīs, ko tad mēs darīsim?

-            Man liekas, Džemam bija jālasa tikai vienu mēnesi, Atikuss sacīja.

-            Vajadzētu vēl vienu nedēļu, viņa nošļupstēja. Drošības labad.

Džems uzlēca kājās.

-    Bet…

Atikuss pacēla roku, un Džems apklusa. Ceļā uz mājām Džems teica, ka noruna bijusi lasīt vienu mēnesi un mēnesis pagājis, un tas neesot godīgi, ka viņam jālasa ilgāk.

-    Vēl tikai nedēļu, dēls, Atikuss mierināja.

-    Nē, Džems atcirta.

-Jā, Atikuss noteica.

Nākamajā nedēļā mēs atkal gājām pie misis Dibozas. Modinātājs vairs nezvanīja, misis Diboza tikai pateica “pietiek”, atlaida mūs, un, kad mēs pārnācām mājās, Atikuss jau sēdēja šūpuļkrēslā un lasīja avīzi. Lai gan lēkmes bija pārgājušas, misis Diboza bija tikpat nepanesama; kad sers Valters Skots sāka nebeidzamos aizsarggrāvju un piļu aprakstus, viņai kļuva garlaicīgi un viņa sāka mūs krimst.

-            Es tev teicu, Džeremij Finč, tu vēl nožēlosi, ka aplauzi manas kamēlijas. Tagad tu nožēlo, ja?

Džems atbildēja: Un kā vēl!

-            Tu domā, ka izpostīji manu Kalnu sniegu, ko? Tad, lūk, Džesija teica, krūms atkal pilns ar pumpuriem. Nākamreiz tu zināsi, kā ķerties pie darba, ja? Izrausi visu krūmu ar saknēm, ja?

Un Džems atbildēja, ka noteikti.

-            Neburkši zem deguna! Skaties man acīs un atbildi: “Jā, mem.” Kaut gan kur nu tu skatīsies cilvēkiem acīs, ja tev tāds tēvs!

Džems atmeta galvu un sastapās ar misis Dibozas skatienu, un nemaz nebija redzams, ka viņš dusmotos. Šinīs nedēļās viņš bija iemācījies pašas baismīgākās un neticamākās misis Dibozas izdomas uzklausīt ar sevišķi pieklājīgu un nesatricināmu izskatu.

Un tad pienāca ilgi gaidītā diena. Misis Diboza paziņoja:

-     Pietiek! Tad piebilda: Viss ir galā. Uz redzēšanos!

Kā akmens novēlās no sirds. Mēs drāzāmies uz mājām, mēs lēkājām, aulekšojām un aurojām aiz prieka.

Tas bija labs pavasaris, dienas aizvien pieņēmās garumā, un mums atlika daudz laika rotaļām. Džems nepārtraukti nodarbojās ar milzīgi svarīgiem aprēķiniem. Viņš zināja nosaukt no galvas visus futbolistus visās studentu komandās visā Amerikā. Ik vakarus Atikuss lasīja mums priekšā avīžu sporta slejas. Spriežot pēc paredzamā sastāva (šo spēlētāju vārdus mēs pat izrunāt nevarējām), Alabamas štata komanda varbūt šovasar atkal izcīnīs Rožu kausu. Kādu vakaru, kad Atikuss bija izlasījis līdz pusei Vindija Sīlona apskatu, iezvanījās telefons.

Atikuss parunājās pa telefonu, izgāja priekšnamā un paņēma no pakaramā platmali.

-    Es eju pie misis Dibozas, viņš teica. Drīz atgriezīšos.

Man jau bija laiks iet gulēt, bet viņš vēl nebija mājās. Un, kad pārnāca, rokās viņam bija konfekšu kārba. Viņš ienāca viesistabā, apsēdās un nolika to uz grīdas blakus savam krēslam.

-     Ko viņa gribēja? Džems jautāja.

Mēs nebijām redzējuši misis Dibozu jau kādu mēnesi. Viņa nekad vairs nesēdēja uz terases, kad mēs gājām garām.

-    Viņa ir mirusi, dēls, Atikuss atbildēja. Viņa nomira pirms dažiem mirkļiem.

-    O, noteica Džems. Labi.

-     Tev taisnība, tas ir labi, Atikuss piekrita. Viņai vairs nav jācieš. Viņa slimoja ilgu laiku. Vai tu zini, dēls, kāpēc viņai bija lēkmes?

Džems papurināja galvu.

-     Misis Diboza bija morfiniste, Atikuss sacīja. Viņa lietoja morfiju sāpju remdināšanai gadiem ilgi. Ārsts bija viņai to parakstījis. Viņa būtu varējusi to lietot līdz sava mūža galam un nomirt bez liekām mokām, bet viņai bija pārāk neatkarīgs raksturs…

-    Tā? Džems brīnījās.

-Jā, Atikuss turpināja. Tieši pirms tava izlēciena viņa atsauca mani, lai sastādītu testamentu. Doktors Reinoldss bija pateicis, ka viņai atlicis dzīvot tikai dažus mēnešus. Viņas saimnieciskās lietas bija priekšzīmīgā kārtībā, taču viņa teica: “Kaut kas tomēr vēl nav kārtībā.”

-    Kas tas bija? Džems neizpratnē vaicāja.

-     Viņa sacīja, ka gribot aiziet no šīs pasaules, nebūdama nevienam neko parādā. Ja cilvēks ir tik slims kā viņa, Džem, tad viņam ir tiesības lietot jebkuru līdzekli, lai atvieglotu sāpes, bet viņa tam nepiekrita. Viņa sacīja, ka nolēmusi atbrīvoties no šī ieraduma, pirms mirst, un turēja vārdu.

-    Tad tāpēc viņai bija tādas lēkmes? Džems jautāja.

-Jā gan. Kad tu lasīji viņai priekšā, viņa droši vien

lielāko daļu nemaz nedzirdēja. Ar visu savu būtni viņa gaidīja, kad zvanīs modinātājs. Ja tu nebūtu kritis viņai par upuri, es tik un tā būtu licis tev to darīt. Slimam cilvēkam tā bija zināma izklaidēšanās. Bija arī vēl viens cits iemesls.

-    Un viņa nomira brīva? Džems jautāja.

-     Kā kalnu vējš, Atikuss atbildēja. Viņa bija pie pilnas apziņas gandrīz līdz pēdējam mirklim. Pie pilnas apziņas, Atikuss pasmaidīja, un tikpat kašķīga. Viņa

visādi nopēla manu rīcību un pareģoja, ka atlikušo mūža daļu es pavadīšot, galvodams tevi ārā no cietuma. Viņa lika Džesijai nodot tev šo kārbu.

Atikuss pieliecās, pacēla konfekšu kārbu un pasniedza Džemam.

Džems atvāza to. Tanī uz mitras vates paklāja atradās balta, vaskaina, lieliska kamēlija. Tā bija Kalnu sniegs.

Džemam gandrīz vai acis izspiedās no pieres.

-    Ak tu vecā ragana! viņš iesaucās, nomezdams kārbu. Kāpēc viņa neliek mani mierā?

Atikuss mirklī uzlēca kājās un noliecās pie Džema. Džems piespieda seju viņam pie krūtīm.

-    Tss, tēvs noteica. Es domāju, ar to viņa gribēja sacīt tev: viss kārtībā, Džem, viss kārtībā. Zini, viņa bija īsta lēdija.

-    Lēdija? Džems pacēla galvu. Viņa seja bija pietvīkusi. Pēc visa tā, ko viņa teica par tevi, lēdija?

-Jā gan. Viņai par daudz ko bija savi uzskati, kas diezgan stipri atšķīrās no manējiem. Iespējams, dēls, kā jau teicu, ka es tik un tā būtu sūtījis tevi lasīt viņai priekšā, ja arī tu nebūtu toreiz zaudējis savaldīšanos. Es gribēju, lai tu mācies kaut ko saprast, lai tu redzi, kas ir īsta vīrišķība, un nedomā, ka vīrišķīgs ir tikai cilvēks ar šauteni rokā. Vīrišķīgs ir tas, kas jau iepriekš zina, ka zaudējis, bet tomēr ķeras pie darba un neatlaižas, kaut visa pasaule stājas viņam pretī. Uzvarēt gadās reti, taču dažreiz tas izdodas. Misis Diboza uzvarēja un uzvarēja simtprocentīgi. Atbilstoši viņas uzskatiem, viņa nomira, nebūdama nevienam nekādu pateicību parādā. Viņa bija visvīrišķīgākā persona, kādu jebkad esmu pazinis.

Džems paņēma kārbu un iemeta ugunī, tad pacēla kamēliju, un, kad es gāju gulēt, viņš sēdēja, šķirstīdams baltās ziedlapas. Atikuss lasīja avīzi.

OTRĀ DAĻA

12

Džemam apritēja divpadsmitais gads. Ar viņu bija grūti sadzīvot, viņš tapa untumains un niķīgs. Ēda tik drausmīgi daudz, ka bail skatīties, un vienā laidā bruka man virsū, lai neuzmācoties, tāpēc es apvaicājos Atiku-

sam:

-    Varbūt viņam ir piemeties lentenis?

Atikuss atbildēja nē, Džems tikai augot. Man vajagot būt pacietīgai un censties viņu iespējami mazāk apgrūtināt.

Džems pārvērtās burtiski dažu nedēļu laikā. Misis Dibozu apglabāja pavisam nesen, un toreiz, kad Džems gāja viņai lasīt priekšā, tad likās esam pateicīgs, ka es viņu pavadīju. Un pēkšņi gandrīz vai vienā naktī viņam radās jauni, neparasti uzskati, un viņš sāka uzspiest tos man, vairākkārt pat aiziedams tik tālu, ka sāka mani pamācīt, kas man darāms. Pēc kāda ķīviņa, kad Džems uzbrēca man: “Tev sen jau laiks uzvesties, kā meitenei pieklājas!” es laidu raudas vaļā un aizskrēju pie Kelpurnijas.

-            Neņem nu pārāk pie sirds visu, ko misters Džems saka, viņa iesāka.

-    Mis-ters Džems?

-    Nūja, viņš jau gandrīz ir misters.

-    Viņam vēl jāpaaugas, lai būtu misters, es atbildēju.

-     Viss, kas viņam vajadzīgs, ir kārtīgs pēriens, tikai es esmu par mazu.

-Tur neko nevar līdzēt, bērniņ, Kelpurnija sacīja,

-    misters Džems aug lielāks. Tagad viņš gribēs turēties par sevi, viņam būs pašam savas darīšanas, kā jau zēniem mēdz būt, tāpēc nāc pie manis uz virtuvi, kad tev sametīsies garš laiks. Mums te būs diezgan ko darīt.

Šķita, ka vasara nemaz nesākās slikti: lai Džems dara, ko grib, man pietiks ar Kelpurniju, kamēr atbrauks Dilis. Kelpurnija likās tīri priecīga, kad ierados virtuvē, un, vērodama viņu rosāmies, es sāku domāt, ka nav nemaz tik vienkārši būt meitenei.

Taču vasara pienāca, bet Dilla vēl aizvien nebija. Saņēmu no viņa vēstuli un fotogrāfiju. Dilis rakstīja, ka viņam esot jauns tēvs, tas, kas uz fotogrāfijas, un ka viņš palikšot Meridiānā, jo abi plānojot taisīt zvejas laivu. Viņa tēvs bija advokāts tāpat kā Atikuss, tikai daudz jaunāks. Dilla jaunajam tēvam bija glīta seja, un es priecājos, ka Dilis ticis pie tāda tēva, taču biju satriekta. Dilis vēstules beigās apgalvoja, ka mīlēšot mani joprojām mūžīgi, lai es nebēdājoties, viņš atbraukšot man pakaļ, līdzko būšot sapelnījis naudu, un apprecēšot mani, tāpēc, lūdzu, raksti man.

Protams, labi, ka man ir drošs saderinātais, bet šī apziņa nespēja atsvērt viņa prombūtni: agrāk nekad nebiju par to domājusi, bet izrādījās, ka vasara tas ir Dilis pie dīķa, acis viņam spridz, tātad izdomājis jaunus plānus, kā izvilt Briesmekli Redliju ārā no mājas; vasara tā ir žiglā kustība, ar kādu Dilis pasniedzas un noskūpsta mani uz vaiga, kad Džems neredz, un dažreiz mēs ne mirkli nevaram dzīvot viens bez otra. Ar Dillu dzīve bija vienkārša, bez viņa tā kļuva nepanesama. Divas dienas es biju dziļi nelaimīga.

Turklāt vēl štata likumdošanas iestāde sasauca kādu ārpuskārtas sesiju un Atikuss aizbrauca uz divām nedēļām. Gubernators bija iedomājies atbrīvoties no vienas otras gliemenes, kas piesūkusies pie valsts kuģa sāniem; Birmingemā sākās sēdošie streiki; pilsētās rindas pēc maizes kļuva aizvien garākas; fermeri kļuva aizvien trūcīgāki. Taču šie notikumi norisinājās tālu no tās pasaules, kur mitām mēs ar Džemu.

Kādu rītu mēs pārsteigti ieraudzījām The Montgomery Advertiser karikatūru ar parakstu “Meikombas Finčs”. Atikuss basām kājām, īsās biksēs bija pieķēdēts pie pults un kaut ko čakli rakstīja uz šīfera tāfeles, bet daži gaisīga izskata skuķi mēdīja viņu.

-            Tas ir kompliments, Džems paskaidroja. Viņš vienmēr šķiež laiku tādiem darbiem, ko neviens cits nedarītu.

-    Kādiem?

Bez visām savām jaunajām rakstura īpašībām Džems vēl bija kļuvis ārkārtīgi iedomīgs.

-            Redzi, Sprigace, tas ir, piemēram, nodokļu sistēmas pārkārtošana visās grāfistēs un tamlīdzīgi. Vairums cilvēku par to nemaz neinteresējas.

-    Kā tu to zini?

-    Ak, vācies projām un liec mani mierā! Es lasu avīzi.

Es izpildīju viņa vēlēšanos un iegāju virtuvē.

Kelpurnija, lobīdama zirņus, pēkšņi ierunājās:

-            Ko lai es ar jums daru svētdien, kā jūs iesiet uz baznīcu?

-            Kas tur ko darīt? Atikuss mums atstāja naudu kolektei.

Kelpurnija piemiedza acis, un es tūliņ uzminēju, ko viņa domā.

-             Kel, tu taču zini, ka mēs labi uzvedīsimies, es teicu.

-    Mēs jau sen vairs nedarām blēņas baznīcā.

Droši vien Kelpurnijai ienāca prātā tā lietainā svētdiena, kad mēs palikām vieni bez tēva un skolotājas. Atstāta savā vaļā, klase noveda Jūnisu Annu Simpsoni katlu telpā un piesēja pie krēsla, pēc tam aizmirsa par viņu, uzkāpa augšā un mierīgi klausījās svētrunu, līdz pēkšņi atskanēja drausmīga rīboņa pagrabā kāds sita pa radiatoriem. Beidzot kāds nogāja lejā un uzveda augšā Jūnisu Annu, kura paziņoja, ka nespēlēšot vairs mocekli, Džems Finčs gan teicis, ka viņa nesadegšot, ja viņai esot stipra ticība, taču lejā esot ļoti karsts.

-    Bez tam, Kel, tā nav pirmā reize, kad Atikuss atstāj mūs vienus, es protestēju.

-Jā, kad viņš skaidri zina, ka jūsu skolotāja ari būs baznīcā. Bet šoreiz viņš neko neteica droši vien piemirsa.

Kelpurnija pakasīja galvu un pēkšņi pasmaidīja.

-    Kā būtu, ja jūs ar misteru Džemu rīt nāktu man līdzi uz baznīcu?

-    Patiešām?

-    Kā tad būtu? Kelpurnija smaidīja.

Kelpurnija katru sestdienu berza mani bez žēlastības, bet šoreiz viņa pārspēja pati sevi. Viņa ziepēja mani divas reizes un katrai skalošanai mainīja ūdeni, viņa iebāza manu galvu mazgājamā bļodā un izmazgāja matus ar šampūnu. Uz Džemu viņa bija jau gadiem ilgi paļāvusies, taču tovakar iegāja viņu pārbaudīt, par ko viņš sašuta:

-    Vai tiešām šai mājā cilvēks nevar nomazgāties, ja visi nenāk skatīties?

Svētdienas rītā viņa agrāk nekā parasti sāka noņemties ar mūsu “tualetēm”. Kad Kelpurnija palika pie mums pa nakti, viņa vienmēr gulēja virtuvē saliekamajā gultā; torīt uz tās gulēja mūsu svētdienas tērpi. Kelpurnija bija tā sastīvinājusi manu kleitu, ka tā stāvēja ap mani kā balons,

kad apsēdos. Viņa piespieda man uzvilkt apakšsvārkus un cieši apsēja ap viduci sārtu lenti. Manas lakādas kurpes viņa tik ilgi spodrināja ar saziedējušu maizi, kamēr redzēja tanīs savu seju kā spogulī.

-             Mēs pošamies kā uz karnevālu, Džems sacīja.

-    Kāpēc tas vajadzīgs, Kelpurnij?

-    Neviens nedrīkst sacīt, ka es nerūpējos par saviem bērniem, viņa nomurmināja. Mister Džem, šī kaklasaite nekādi nepiederas pie jūsu uzvalka. Tā ir zaļa.

-     Nu un tad?

-    Uzvalks ir zils. Vai jūs neredzat?

-     Hi-hi! es iespiedzos. Džems nevar izšķirt krāsas!

Džems dusmās pietvīka, bet Kelpurnija apsauca mūs:

-    Bez ķīviņiem! Uz Pirmo Pirkumu jāiet ar smaidīgām sejām.

Pirmais Pirkums afrikāņu metodistu baznīca atradās ārpus pilsētas dienvidu robežas, ceļā uz veco kokzāģētavu. Tā bija veca, noplukusi koka ēka, vienīgā Meikombas baznīca ar torni un zvanu, savu nosaukumu iemantojusi tāpēc, ka celta par atbrīvoto vergu pirmo nopelnīto naudu. Nēģeri tanī noturēja dievkalpojumus svētdienās, bet darbdienās te salasījās baltie un spēlēja uz kauliņiem.

Zeme baznīcas pagalmā un tāpat kapsētā bija ciets, ķieģelim līdzīgs māls. Ja kāds nomira tveices laikā, līķi apkrāva ar ledu, kamēr lietus padarīja zemi mīkstu. Nedaudzie kapi bija apzīmēti ar pussadrupušiem kapakmeņiem; nesen raktos aplika ar spilgti krāsainām stikla lauskām un sadauzītām kokakolas pudelēm. Zibensnovedēji, kas rotāja dažus kapus, rādīja, ka nelaiķi bijuši nemiera gari; bērnu kapu galvgaļos atradās apdeguši sveču gali. Tā bija “izrotāta” kapsēta.

Silta, saldi rūgta saposušos nēģeru smarža apsveica mūs baznīcas pagalmā: matu pomādes aromāts jaucās ar

košļājamās gumijas, šņaucamās tabakas, odekolona, Brauna ziepju, piparmētru konfekšu un mēļā pūdera aromātu.

Ieraudzījuši Kelpurnijai blakus Džemu un mani, vīrieši pašķīra mums ceļu un noņēma platmales; sievietes sakrustoja rokas uz krūtīm mūžsenais cieņas pilnas uzmanības žests. Visi pašķīrās, izveidojot taku uz baznīcas durvīm. Kelpurnija soļoja starp Džemu un mani, atbildēdama uz svētdienīgi tērpto kaimiņu sveicieniem.

-    Kas tev ienācis prātā, mis Kel? kāda balss aizmugurē ierunājās. Kelpurnija uzlika rokas mums uz pleciem, mēs apstājāmies un atskatījāmies: šaurajā ejā stāvēja gara auguma nēģeriete. Viņa bija sasvērusies uz vienas kājas, iespriedusi kreisās rokas elkoni gurna izliekumā un rādīja uz mums ar pavērsto plaukstu. Viņai bija iegarena galva ar dīvainām mandeļveidīgām acīm, taisns deguns un izliekta mutes līnija. Viņa šķita milzīga auguma.

Es jutu Kelpurnijas roku uzspiežamies uz sava pleca.

-    Ko tavs grib, Lula? viņa jautāja. Tādu rāmu un nicīgu balsi es viņai nekad nebiju dzirdējusi.

-    Mans grib zināt, kāpēc baltos bērnus ved uz nēģeru baznīcu.

-    Viņi ir mani ciemiņi, Kelpurnija atbildēja. Es atkal nodomāju, cik dīvaina viņai balss, ja viņa runāja tā kā visi nēģeri.

-    Ak šitā, un visu nedēļu tavs ir Finču ciemiņš!

Pūlī atskanēja murdoņa.

-    Nebaidies, Kelpurnija pačukstēja man, bet rozes uz viņas cepures pikti sašūpojās.

Lula paspēra soli pa spraugu uz mūsu pusi, bet Kelpurnija sacīja:

-     Stāv uz vietas, melnādainā!

Lula paklausīja, bet nemitējās:

-     Kāda vaidzība vest baltos bērnus šur viņiem pašiem sava baznīca un mums sava. Šī ir mūsu baznīca, vai tā nav, mis Kel?

-     Bet Dievs visiem viens, vai ne? Kelpurnija atjautāja.

-    Iesim uz mājām, Kel, Džems ieteicās, viņi negrib mūs.

Es piekritu: mūs te negrib. Drīzāk nojautu nekā redzēju, ka mūs spiež uz priekšu. Likās, visi spiežas mums tuvāk, bet, paskatījusies uz Kelpurniju, pamanīju, ka viņas acis ir jautras. Pametusi skatienu uz eju, es Lulu vairs neredzēju, viņas vietā stāvēja blīvs nēģeru pūlis.

Viens paspēra soli uz priekšu. Tas bija Zībo, pilsētas atkritumu savācējs.

-     Mister Džem, viņš uzrunāja Džemu, mums liels prieks redzēt jūs šeit. Neliecieties zinis par Lulu, viņa sirdās, jo Sailcsa cienīgtēvs draudēja viņu norāt visas draudzes priekšā. Viņa jau mums kopš sendienām ir traču cēlāja, izdomā nezin ko un slej degunu gaisā. Mums liels prieks, ka jūs visi esat ieradušies.

Un tad Kelpurnija ieveda mūs pa durvīm baznīcā, kur reverends Saikss apsveica mūs un apsēdināja pirmajā solā.

Pirmais Pirkums nebija iekšienē ne apmests, ne izkrāsots. Pie sienām misiņa balstīkļos ieliktas neaizdedzinātas petrolejas lampas; priežu dēļi noderēja par soliem. Aiz vienkāršas ozola pults izbalējis sārta zīda baznīcas karogs vēstīja, ka Dievs ir Mīlestība-, vienīgā baznīcas rota bija vēl Hanta gleznas “Pasaules gaisma” litogrāfija. Ne vēsts no klavierēm, ērģelēm, dziesmu grāmatām, dievkalpojumu programmām pazīstamiem priekšmetiem, ko bijām paraduši redzēt ik svētdienas baznīcā. Visapkārt krēsla un mitrs dzestrums, kas pamazām izgaisa, ļaudīm pulcējoties kopā. Uz katra sēdekļa bija nolikts lēts kartona vēdeklis ar

spilgti uzkrāsotu Ģetzemanes dārzu Tindela metāla preču akciju sabiedrības dāvana (“Mēs pārdodam visu, ko vēlaties”).

Kelpurnija norādīja man un Džemam uz sola galu un iesēdās starp mums. Viņa pamakšķerēja savā somā, izvilka kabatlakatiņu un atraisīja vienā stūrī stingri sasieto mezglu. Viņa pasniedza man un Džemam pa desmit centiem.

-     Mums pašiem ir nauda, Džems čukstēja.

-    Paturiet to, Kelpurnija atčukstēja, jūs esat mani ciemiņi.

Džema seja pauda acumirklīgas šaubas, vai pieklājas paturēt pašam savu naudu, taču iedzimtā pieklājība uzvarēja, un viņš iebāza savus desmit centus kabatā. Es darīju to pašu bez sirdsapziņas mokām.

-    Kel, es klusiņām ieminējos, kur ir dziesmu grāmatas?

-     Mums tādu nav, viņa atteica.

-     Kā tad jūs?…

-    Tss, viņa apsauca mani. Reverends Saikss jau stāvēja aiz pults un ar skatienu aicināja draudzi apklust. Viņš bija neliels, plecīgs vīrs melnā uzvalkā, baltā kreklā, ar melnu kaklasaiti un zelta pulksteņa ķēdi, kas vizēja caur matētajām rūtīm ieplūstošajā gaismā.

Viņš sacīja:

-     Brāļi un māsas, mēs patiesi priecājamies, ka mums šodien ir viesi misters un mis Finči. Jūs visi pazīstat viņu tēvu. Pirms svētrunas es jums nolasīšu dažus paziņojumus.

Reverends Saikss pašķirstīja kādus papīrus, izraudzījās vienu un lasīja, turēdams labu gabalu nost no acīm:

-    Misiones pulciņa sanāksme māsas Anetes Rīvzas mājā nākamo otrdien. Paņemt līdzi šuvekli.

Viņš lasīja otro papīru:

-Jūs visi zināt par brāļa Toma Robinsona likstu. Viņš kopš bērna kājas ir bijis uzticams Pirmā Pirkuma apmeklētājs. Tiklab šodienas, kā arī nākamo triju svētdienu kolekte tiks piešķirta Helēnai, viņa sievai, lai viņa varētu uzturēt bērnus.

Es piebikstīju Džemam.

-    Tas ir tas pats Toms, kuru Atilcuss aiz…

-     Tss!

Es pagriezos pret Kelpurniju, bet viņa mani apsauca, pirms vēl paguvu pavērt muti. Nomākta pievērsu uzmanību reverendam Saiksam, kurš šķita gaidām, kad es aprimšos.

-     Lai mūsu reģents uzsāk pirmo korāli, viņš sacīja.

Zībo piecēlās no sola, iznāca vidus ailē, apstājās mums

priekšā un pagriezās ar seju pret draudzi. Rokās viņam bija nodriskāta dziesmu grāmata. Viņš atvēra to un teica:

-     Dziedāsim divi simti septiņdesmit trešo dziesmu.

Es vairs nevarēju nociesties.

-             Kā tad mēs dziedāsim, ja mums nav dziesmu grāmatas?

Kelpurnija pasmaidīja.

-     Klusāk, bērniņ, viņa čukstēja, tūliņ tu redzēsi.

Zībo atkāsējās un lasīja dobjā balsī, kas atgādināja

tālīnus artilērijas dārdus:

-     “Viņpus upes zeme svēta…”

Apbrīnojami saskanīgi simtiem balsu atkārtoja Zībo vārdus. Pēdējais balsiens kā stiepta dūkoņa vēl skanēja gaisā, kad Zībo turpināja:

-     “Mūsu sirdīm izvēlētā…”

Koris atkal uzšalca ap mums; ilgi dūca pēdējais akords, un Zībo lasīja nākamo rindu:

-     “Tikai ticībā mēs turpu nokļūsim…”

Draudze sastomījās, Zībo skaidri atkārtoja vārdus, un koris tos nodziedāja. Kamēr koris dziedāja, Zībo turēja grāmatu aizvērtu par zīmi, ka draudzei tagad jāiztiek bez viņa palīdzības.

Un, gaistot pēdējām “Aleluja” skaņām, Zībo nobeidza:

-     “Šinī zemē izvēlētā pāri upei mierā svētā.”

Rindu pēc rindas koris atkārtoja vienkāršo dziesmu, kamēr beidzot korālis noslēdzās ar grūtsirdīgu, klusu toni.

Pametu acis uz Džemu, kurš šķielēja uz Zībo. Jā, neko tamlīdzīgu es nebūtu varējusi iedomāties, bet mēs abi to dzirdējām ar savām ausīm.

Tad reverends Saikss aizlūdza par slimiem un cietējiem, ko mēdza darīt arī mūsu baznīcā, tikai viņš lūdza Dievu par vienu otru vēl īpaši parūpēties.

Savā svētrunā viņš bargi nosodīja grēku, stingri atkārtojot to, kas bija rakstīts uz sienas viņam aiz muguras; viņš brīdināja savu ganāmpulku no ļaunuma, kas rodas no reibinošiem dzērieniem, azarta spēlēm un ļaunām sievietēm. Slepena tirgošanās ar alkoholiskiem dzērieniem sagādāja pietiekami daudz nelaimes nēģeru kvartālā, taču sievietes bija lielāks posts. Atkal, tāpat kā mūsu baznīcā, man nācās dzirdēt sieviešu grēcīguma doktrīnu, kura, šķiet, nodarbināja visu garīdznieku prātus.

Šādas svētrunas mēs ar Džemu dabūjām noklausīties ik svētdienu, tikai ar vienu izņēmumu. Reverends Saikss izmantoja savu kanceli, lai brīvāk izsacītos par katru individuālu grēcinieku: Džims Hārdijs jau piekto svētdienu nav bijis baznīcā, kaut gan neslimo; Konstansa Džeksone lai pielūko, ka nesaķildojas ar kaimiņiem, visā nēģeru kvartāla pastāvēšanas laikā viņa ir pirmā, kas uzcēlusi žogu, tiem spītēdama.

Reverends Saikss beidza svētrunu. Viņš nostājās pie galda kanceles priekšā .un uzaicināja draudzi nest šārīta

upuri, mums ar Džemu tas bija kas jauns. Cits pēc cita draudzes locekļi nāca klāt un meta piecus vai desmit centus melnā emaljētā kafijas kārbā. Mēs ar Džemu sekojām citu piemēram un saņēmām klusu: “Paldies, paldies,” kad mūsu naudas gabali nošķindēja kārbā.

Mums par brīnumu, reverends Saikss izbēra naudu uz galda un pārskaitīja. Viņš izslējās un paziņoja:

-    Te ir par maz, mums vajag desmit dolāru.

Draudze sakustējās.

-    Jūs visi zināt, kam tas vajadzīgs, Helēna nevar atstāt bērnus vienus un iet strādāt, kamēr Toms ir cietumā. Ja katrs dos vēl desmit centus, tad viss būs kārtībā. Reverends Saikss pamāja ar roku un uzsauca kādam baznīcas durvju tuvumā: Alek, aiztaisi durvis. Neviens netiks ārā, iekams nesavāksim desmit dolārus.

Kelpurnija parakņājās somiņā un izvilka apdilušu ādas maciņu.

-    Nē, Kel, Džems atčukstēja, kad viņa sniedza spožu kvartu, mēs tagad iemetīsim savējos. Dod šurp savus desmit centus, Sprigace.

Baznīcā kļuva smacīgi, un man šķita, ka reverends Saikss nolēmis izsviedrēt no savas draudzes pienācīgo devu. Vēdekļi krakšķēja, kājas šļūkāja, tabakas zelētāji bija izmisumā.

Reverends Saikss pēkšņi skarbi ierunājās tā, ka es sabijos:

-    Karlo Ričardson, es tevi vēl neesmu redzējis pie šā galdiņa.

Vājš vīrietis īsās aizsargkrāsas biksēs pienāca pie galdiņa un iemeta naudas gabalu kārbā. Draudze atzinīgi nodūca.

Tad reverends sacīja:

-    Lai katrs, kam nav bērnu, ziedo vēl vienu desmit centu gabalu. Tad mums būs tik, cik vajag.

Gausi, ar pūlēm desmit dolāri tika savākti. Durvis atdarījās, silta vēsma aizsniedza mūs. ZIbo nolasīja rindu pa rindai “Jordānas vētrainos krastos”, un dievkalpojums bija beidzies.

Es labprāt būtu vēl palikusi un noskatījusies, bet Kelpurnija bīdīja mani pa aili uz priekšu. Pie baznīcas durvīm, kamēr viņa apstājās, lai aprunātos ar ZIbo un viņa ģimeni, mēs ar Džemu savukārt patērzējām ar reverendu Saiksu. Man dega uz mēles neskaitāmi jautājumi, taču es nolēmu, ka vēlāk aprunāšos ar Kelpurniju.

-            Mēs bijām sevišķi priecīgi, ka jūs apmeklējāt mūs, reverends Saikss teica. Šai baznīcai nav labāka drauga par jūsu tēti.

Ziņkāre tomēr uzveica mani:

-    Kāpēc jūs vācāt naudu Toma Robinsona sievai?

-            Vai tad jūs nedzirdējāt? atteica reverends Saikss.

-    Helēnai ir trīs mazuļi, un viņa nevar iet strādāt…

-            Kāpēc viņa nevar ņemt tos līdzi, reverend? es prasīju.

Plantācijās tas bija parasts, ka nēģeri ņēma mazuļus līdzi un novietoja kaut kur ēnā; kamēr vecāki strādāja, mazie sēdēja starp divām kokvilnas vagām. Kas vēl nevarēja nosēdēt, tos mātes uzsēja uz muguras pa indiāņu modei vai satina kokvilnas maisos un noguldīja uz zemes.

Reverends Saikss vilcinājās.

-            Taisnību sakot, mis Džīna Luīza, Helēnai šobrīd nav tik viegli sameklēt darbu: es ceru, ka kokvilnas novākšanas laikā misters Links Dīzs pieņems viņu.

-     Kāpēc nav viegli, reverend?

Iekams viņš paspēja atbildēt, Kelpurnija uzlika roku man uz pleca. Šis žests lika man pateikt:

-     Paldies, ka atļāvāt mums atnākt.

Džems atkārtoja to pašu, un mēs devāmies mājup.

-            Kel, es zinu, ka Toms Robinsons ir cietumā, ka viņš izdarījis kaut ko briesmīgu, bet kāpēc neviens neņem Helēnu darbā? es jautāju.

Kelpurnija savā tumšzilajā muslīna tērpā un augstu platmali galvā soļoja starp mani un Džemu.

-            Tas ir ļaužu valodu dēļ par Toma uzvešanos, viņa sacīja. Nevienam nav nekādas patikšanas ielaisties ar viņa ģimeni.

-    Ko viņš tādu izdarījis, Kelpurnij?

Kelpurnija nopūtās.

-            Vecais misters Bobs Jūels apsūdzējis Tomu, ka tas pastrādājis varasdarbus pie viņa meitas, licis Tomu arestēt un iesēdināt cietumā…

-             Misters Jūels? Mana atmiņa sāka darboties. Vai viņam nav rada tie Jūeli, kuri katru gadu tikai pirmo dienu atnāk uz skolu un tad paliek mājās? Nūja, Atikuss teica, ka viņi esot īsti salašņas. Nekad nebiju dzirdējusi, ka Atikuss tā izsakās par kādu cilvēku, kā viņš runāja par Jūeliem. Viņš teica…

-Jā, tie paši vien ir.

-            Nu, bet, ja visi Meikombā zina, kādi ļaudis ir Jūeli, tad ikvienam vajadzētu ar prieku pieņemt Helēnu darbā… Kas ir varasdarbi, Kel?

-            Par to apvaicājies misteram Finčam, viņš pratīs labāk izskaidrot par mani. Vai jums gribas ēst? Cienīgtēvs šorīt nezin kāpēc vilka garumā, parasti viņš nemaz nav tik garlaicīgs.

-            Viņš ir tāds pats kā mūsu sludinātājs, Džems sacīja, bet kāpēc jūs tā dziedat korāļus?

-    Ar priekšā teikšanu?

-    Vai tā jūs to saucat?

-Jā, to sauc par priekšā teikšanu. Cik ilgi vien atceros, tā vienmēr darīts.

Džems sacīja, ka viņi varētu par samesto naudu gada laikā iegādāties dziesmu grāmatas.

Kelpurnija iesmējās.

-            Kas tur par labumu? viņa atbildēja. Neviens taču neprot lasīt.

-     Neprot lasīt? — es brīnījos. Tik daudz cilvēku?

-             Tā ir, Kelpurnija pamāja. Pirmajā Pirkumā lasa labi ja četri cilvēki… es esmu viena no tiem.

-     Kur tu gāji skolā, Kel? Džems vaicāja.

-            Nekur. Pag, kas man iemācīja burtus? Tā bija mis Modijas Etkinsones krustmāte, vecā mis Beforda…

-    Vai tad tu esi tik veca?

-            Es esmu pat vecāka par misteru Finču, Kelpurnija pavīpsnāja. Cik daudz, to gan nezinu. Kādreiz mēs mēģinājām atcerēties un sarēķināt, cik veca esmu, es par dažiem gadiem vairāk atceros nekā viņš, tā ka daudz vecāka neesmu, ja vēl ņem vērā, ka vīriešiem sliktāka atmiņa nekā sievietēm.

-     Kad tev ir dzimšanas diena, Kel?

-            Es mēdzu to svinēt Ziemsvētkos, tā vieglāk iegaumēt, bet tādas īstas dzimšanas dienas man nav.

-            Bet, Kel, Džems protestēja, tu jau neizskaties pat tik veca kā Atikuss.

-     Melnie tik ātri nenoveco.

-            Varbūt tāpēc, ka viņi nemāk lasīt. Kel, vai tu pati iemācīji Zībo?

-Jā, mister Džem. Toreiz, kad viņš bija puika, te nebija nevienas skolas. Nu tad es viņu mācīju pati.

Zībo bija Kelpurnijas vecākais dēls. Ja man tas kādreiz būtu ienācis prātā, tad es būtu aptvērusi, ka Kelpurnija jau ir gados, jo pašam Zībo bērni bija pusaudži, tikai es nekad netiku par to domājusi.

-            Vai tu mācīji viņam ābeci tāpat kā mums? es interesējos.

-            Nē, es viņam liku ik dienas izmācīties pa lappusei no svētajiem rakstiem, un tad man vēl bija grāmata, no kuras mani mācīja mis Beforda, tikai jūs gan nezināt, kas man to iedeva.

To mēs nezinājām.

-Jūsu vectēvs Finčs.

-            Vai tad tu arī esi no Apmetnes? Džems jautāja. Tu mums nekad to neesi teikusi.

-            Esmu gan, mister Džem. Uzaugu tur starp Befordu muižu un Apmetni. Cauru gadu strādāju vai nu Finčiem, vai Befordiem, bet, kad jūsu tētis ar mammu apprecējās, es atnācu viņiem līdzi uz Meikombu.

-     Kas tā bija par grāmatu, Kel? es jautāju.

-     Blekstouna “Komentāri”.

Džems palika kā uz mutes sists.

-     Un no šīs grāmatas tu mācīji Zībo lasīt?

-             Nūja, ser, mister Džem, Kelpurnija kautri aizsedza muti ar roku. Nekādu citu grāmatu man nebija. Jūsu vectēvs mēdza sacīt, ka misters Blekstouns rakstot jaukā angļu valodā…

-    Tad tāpēc tu nerunā tā kā pārējie, Džems noteica.

-     Kādi pārējie?

-             Nu, pārējie krāsainie. Bet, Kel, baznīcā tu runāji tā kā viņi…

Man nekad nebija prātā ienācis, ka mūsu Kelpurnijai ir vēl kāda cita dzīve. Jau tas bija dīvaini, ka viņa var dzīvot ārpus mūsu mājas un tad vēl zina divas valodas!

-            Kel, es jautāju, kāpēc tu runā ar savējiem kā… kā krāsainie, ja tu labi zini, ka tā nav pareizi?

-     Vispirms tāpēc, ka es pati esmu melnā…

-            Tas taču nenozīmē, ka tev jārunā aplam, ja tu proti runāt pareizi, Džems neatlaidās.

Kelpurnija nostūma platmali uz vienas auss, pakasīja galvu un atkal cieši uzspieda cepuri uz ausim.

-            Nudien, nezinu, kā to izskaidrot, viņa sacīja. Ja jūs vai Sprigace sāktu mājās runāt tā kā krāsainie, tas taču nemaz nebūtu vietā, vai ne? Bet kā būtu, ja es runātu baznīcā ar savējiem, ar saviem kaimiņiem kā baltie? Manējie iedomātos, ka man lepnums sakāpis galvā.

-     Bet, Kel, tu taču proti pareizi runāt, es paliku pie sava.

-             Nav jau nepieciešams nākt klajā ar visu, ko zina. Tas sievietei nepieklājas, un vispār cilvēkiem nemaz nepatīk, ja kāds izrādās gudrāks par viņiem. Tas viņus kaitina. No manas pareizās runāšanas viņi nepārmainīsies, tad viņiem vajag pašiem iemācīties, bet, ja viņi negrib mācīties, tad cits nekas neatliek kā turēt muti ciet un runāt ar viņiem viņu valodā.

-    Kel, vai mēs varam šad tad satikties?

Viņa palūkojās uz mani.

-     Satikties, mīlulīt? Mēs jau tiekamies katru dienu.

-            Tavās mājās, es paskaidroju. Kādreiz pēc darba. Atikuss pavadītu mani.

-            Kad vien tu vēlies, viņa atbildēja. Mēs būsim priecīgi, ja tu mūs apciemosi.

Mēs jau gājām pa ietvi gar Redliju namu.

-     Paskaties uz verandu, Džems pēkšņi ieteicās.

Es paraudzījos uz Redliju namu, cerēdama, ka tā noslēpumainais iemītnieks būs iznācis pasauļoties verandā. Taču veranda bija tukša.

-     Skaties uz mūsu verandu, Džems aizrādīja.

Es palūkojos uz priekšu. Nelokāma, taisni izslējusies, nepieejama tur šūpuļkrēslā sēdēja krustmāte Aleksandra tā, it kā te būtu sēdējusi vfeu savu mūžu.

-    Noliec manu somu ielas puses guļamistabā, Kelpurnij, tie bija pirmie krustmātes Aleksandras vārdi. Džina Luīza, nekasi galvu, tas bija otrais teikums, ko viņa izsacīja.

Kelpurnija pacēla krustmātes smago čemodānu un atvēra durvis.

-    Es ienesīšu, Džems teica un paņēma čemodānu. Es dzirdēju, ka tas nokrita ar būkšķi guļamistabā uz grīdas. Dobjā skaņa vēl ilgi trīsēja gaisā.

-    Vai jūs atbraucāt mūs apciemot, krustmāmiņ? es ievaicājos. Krustmāte Aleksandra reti kad izbrauca no Apmetnes, un izbraucieni bija iespaidīgi. Viņai bija spilgti zaļš solīds buiks un melns šoferis, abi tik spodri, ka bail skatīties, bet šoreiz tos nekur neredzēja.

-     Vai tad tēvs jums neko nav teicis? viņa savukārt jautāja.

Mēs ar Džemu papurinājām galvas.

-     Droši vien piemirsis. Viņš vēl nav mājās, vai ne?

-    Nē, mem, parasti viņš pārbrauc vēlu vakarā, Džems paskaidroja.

-    Nu tad tā: mēs ar jūsu tēvu nolēmām, ka man vajadzētu kādu laiku padzīvot pie jums.

“Kādu laiku” Meikombas izpratnē varēja nozīmēt tiklab trīs dienas, kā trīsdesmit gadus. Mēs ar Džemu pārmijām skatienus.

-    Džems aug lielāks, un tu tāpat, krustmāte pavērsās pret mani. Mēs nolēmām, ka sievietes ietekme nāks tev par labu. Nebūs ilgi jāgaida, Džīna Luīza, kad tu sāksi interesēties par tērpiem un jaunekļiem…

Es būtu varējusi daudz ko atbildēt: Kela ari ir sieviete, paies vēl daudz gadu, iekams es sākšu interesēties par

jaunekļiem, bet par tērpiem es nekad neinteresēšos… taču es neko neteicu.

-Bet kā tad krusttēvs Džimijs? iejautājās Džems.

-    Vai viņš ari ieradīsies?

-     0 nē, viņš palika Apmetnē. Viņam jārūpējas par fermu.

Līdzko es izteicu: “Vai jums nebūs garš laiks bez viņa?” tā tūliņ sapratu, ka tas nav taktisks jautājums. Vai tēvocis Džimijs ir šeit vai ne, starpība visai maza, viņš nekad nevēra muti vaļā. Krustmāte Aleksandra nelikās zinis par manu jautājumu.

Nevarēja neko izdomāt, ko vēl viņai jautāt. Īstenībā es nekad nezināju, par ko ar viņu tērzēt, un sēdēju, atcerēdamās mūsu kādreizējās nomācošās sarunas: “Kā tev klājas, Džīna Luīza?” “Braši, pateicos, mem, kā jums klājas?” “Ļoti labi, padies; ko tu darīji visu šo laiku?” “Neko.” “Vai tad tu neko nedari?” “It neko.” “Tev droši vien ir draugi?” “Jā, mem.” “Nu, un ko jūs visi darāt?” “Neko, mem.”

Skaidrs, ka krustmāte uzskatīja mani par īstu muļķi, jo reiz es dzirdēju, ka viņa teica Atikusam: man esot grūta galva. Aiz tā visa kaut kas slēpās, bet man nebija nekādas vēlēšanās iztaujāt krustmāti: svētdienās viņa allaž bija nelāgā omā. Manuprāt, tur bija vainojama viņas svētdienas korsete. Krustmāti Aleksandru nevarēja saukt par resnu, bet miesas būve viņai bija solīda, un viņa mēdza izraudzīties attiecīgus tērpus, kas pacēla viņas krūtis reibinošos augstumos, iežņaudza viduci, izvirzīja sēžamvietu un lika domāt, ka krustmātei Aleksandrai reiz bijusi figūra kā smilšu pulkstenis. Viņa bija vienādi iespaidīga, lai skatās, no kuras puses grib.

Atlikusī dienas daļa pagāja grūtsirdīgā klusumā kā vienmēr, kad radi ierodas viesos, bet tas beidzās, līdzko izdzirdējām iebraucam gatvē mašīnu. Atikuss atgriezās no

Montgomerijas. Džems, aizmirsis savu cieņu, metās ārā man līdzi. Viņš paķēra tēva portfeli un somu, es apkritu tēvam ap kaklu, saņēmu viņa paviršo skūpstu un jautāju:

-    Vai grāmatiņu man atvedi? Vai tu zini, ka krustmāte atbraukusi?

Uz abiem jautājumiem Atikuss atbildēja apstiprinoši.

-    Krustmāte dzīvos pie mums. Vai tas tev dara prieku?

Es sacīju un kā vēl, lai gan tie bija salti meli, taču šad

tad gadās tādi apstākli, ka bez meliem nekādi nevar iztikt.

-     Mēs jutām, ka pienācis laiks, kad jums, bērniem, vajag… vārdu sakot, Sprigace, krustmāte izdara man lielu pakalpojumu un jums abiem tāpat. Es nevaru visu dienu būt pie jums, un šovasar man klāsies grūti.

-Jā, ser, es atbildēju, nesapratusi ne vārda no visa teiktā. Man gan šķita, ka krustmātes Aleksandras ierašanās nav tik daudz Atikusa, cik viņas pašas nopelns. Viņa prata ieskaidrot, kas nāk ģimenei par labu, un droši vien viņas atbraukšanas iemesli bija ņemti no šās kategorijas.

Meikombā viņa bija gaidīta viešņa. Mis Modija Etkinsone izcepa savu lepnāko torti, kurai pievienoja tik daudz ruma, ka es galīgi apreibu; mis Stīvenija Krouforda sāka ierasties uz ilgiem apciemojumiem, kur gan tikai šūpoja galvu un piekrītoši murmināja. Kaimiņiene mis Reičela aicināja krustmāti Aleksandru uz pēcpusdienas kafiju, un misters Natans Redlijs pat iegriezās mūsu pagalmā un sacīja, ka priecājoties redzēt krustmāti šeit.

Kad viņa galīgi iekārtojās pie mums un dzīve iegāja parastajās sliedēs, sāka jau likties, ka viņa te dzīvojusi vienmēr. Uzkodas, ko viņa pasniedza Misiones pulciņa sanāksmēs (viņa neuzticēja Kelpumijai pagatavot delikateses, kas uzturēja klausītāju spēkus garum garo misiones ziņojumu laikā), nostiprināja viņas namamātes reputāciju; viņa iestājās Meikombas dāmu klubā un kļuva par tā sekretāri.

Visās Meikombas grāfistes labākajās aprindās, kuru saviesīgajā dzīvē viņa piedalījās, krustmāti Aleksandru uzskatīja par pēdējo aristokrātijas pārstāvi: viņai bija vissmalkākās slēgtās skolās un pansijās apgūtās manieres, viņa bija autoritāte jebkuros morāles jautājumos, viņa prata meistariski izsacīties pusvārdos un bija nepārspējama tenku izplatīšanā. Krustmātes Aleksandras skolas gados nevienā hrestomātijā nebija runas par šaubām, tāpēc viņai nebija jausmas par tām. Viņa nekad negarlaikojās un nepalaida garām izdevību uzstāties galvenā arbitra lomā: viņa ieviesa kārtību, deva norādījumus, lika piesargāties un brīdināja.

Viņa nekad nepalaida garām izdevību norādīt uz jebkuras citas dzimtas vājībām par jo lielāku slavu un godu savējai šis paradums Džemu dažkārt kaitināja, taču biežāk smīdināja:

-     Krustmātei vairāk jāuzmanās ar vārdiem, viņa nopeļ gandrīz visus meikombiešus, bet vismaz puspilsētas ir ar mums rados.

Krustmāte Aleksandra, pasvītrodama jaunā Sema Merivezera pašnāvības morālo pusi, aizrādīja, ka šās tieksmes esot viņu ģimenē iedzimtas. Vajadzēja sešpadsmitgadīgam skuķim baznīcas korī ieķiķināties, kad jau krustmāte Aleksandra sacīja: “Te nu jūs redzat, ka visas Penfīldu sievietes ir gaisīgas.”

Šķiet, katrai Meikombas ģimenei bija kāda slieksme: uz dzeršanu, azarta spēlēm, sīkstulību, dīvainībām.

Reiz, kad krustmāte apgalvoja, ka mis Stīvenijas Kroufordas tieksme bāzt degunu citu darīšanās esot iedzimta, Atikuss iejaucās:

-    Māsa, izņemot mūsu paaudzi, visi Finči precējuši tikai savas māsīcas un brālēnus. Vai tu teiksi, ka Finčiem ir slieksme uz asinsgrēku?

Krustmāte atteica nē, tikai tāpēc mūsu ģimenē visiem mazas rokas un kājas.

Es nevarēju saprast, kāpēc viņu tā nodarbina iedzimtība. Līdz šim tiku domājusi, ka cildeni cilvēki ir tie, kuru gara dāvanas atnes vislielāko labumu, bet, pēc krustmātes domām, aplinkus izsakoties, iznāca tā: jo ilgāk kāda ģimene dzīvo uz vietas, jo cildenāka tā ir.

-    Tad jau Jūeli ir varen cildeni, iebilda Džems.

Dzimta, pie kuras piederēja Bariss Jūels un viņa brāļi, dzīvoja vienā un tai pašā vietā aiz pilsētas izgāztuves, un jau trešā paaudze pārtika no pilsētas labdarības.

Tomēr šis tas krustmātes Aleksandras teorijā likās pieņemams. Meikomba bija sena pilsēta. Tā atradās divdesmit jūdzes uz austrumiem no Finču Apmetnes, pārāk tālu no upes tik senai pilsētai. Droši vien tā būtu atradusies uz paša krasta, ja nebijis veikls vīrs, vārdā Sinkfīlds, kurš vēstures rītausmā bija ierīkojis traktieri divu taku krustojumā, vienīgo traktieri visā apvidū. Sinkfīlds, nebūdams patriots, pakalpoja tiklab indiāņiem, kā baltajiem kolonistiem, apgādādams ar patronām visus un nelauzīdams galvu par to, vai viņa īpašums atrodas Alabamas teritorijā vai kriku cilts robežās, ka tikai veikals zeļ. Veikals arī zēla, kad gubernators Viljams Vaiats Bibs, gribēdams nostiprināt mieru un labklājību jaundibinātajā guberņā, nosūtīja mērnieku grupu noteikt un nospraust apgabala centru, lai tur novietotos vietējās varas orgāni. Mērnieki apmetās pie Sinkfīlda un paziņoja namatēvam, ka viņa zeme ietilpstot Meikombas grāfistē, un norādīja viņam aptuveni to vietu, kur turpmāk atradīsies grāfistes centrs. Ja Sinkfīlds nebūtu spēris pārdrošu soli, lai aizsargātu savus ienākumus, Meikomba tagad atrastos Vinstona purvos pilnīgi nomaļā un ne ar ko neievērojamā vietā. Taču tagad Sinkfīlda traktieris kļuva par asi, ap kuru izpletās un pieauga

Meikombas pilsēta, jo Sinkfilds kādu vakaru, piedzirdījis savus viesus, lika tiem atnest kartes un plānus, nogrieza mazliet vienā vietā, pielika mazliet otrā un atzīmēja grāfistes centru sev izdevīgā punktā. Nākamā rītā mērnieki devās ceļā ar kartēm un piecām pudelēm ruma somās pa divām katram mērniekam un vienu gubernatoram.

Tā kā pirmais Meikombas dibināšanas iemesls bija vajadzība pēc administratīva centra, tad Meikomba nebija tik nevīžīga kā pārējās tāda paša lieluma un tipa Alabamas pilsētas. Jau pašas pirmās mājas bija solīdas, tiesas ēka iespaidīga, ielas samērā platas. Dažādu speciālistu procents Meikombā bija augsts, te ieradās, lai izrautu zobus, salabotu ekipāžas, pārbaudītu sirdsdarbību, noguldītu naudu bankā, izsūdzētu grēkus, atvestu mūļus pie veterināra. Taču Sinkfīlda gudrība ir apšaubāma, viņa vainas dēļ jaunā pilsēta tika novietota pārāk tālu no tolaiku vienīgā satiksmes ceļa upes, un ziemeļu novada ļaudīm vajadzēja patērēt divas dienas, ja gribēja braukt uz Meikombu pēc iepirkumiem. Tāpēc pilsētas robežas simt gadu laikā nemaz nebija paplašinājušās un Meikomba joprojām palika neliela saliņa kokvilnas plantāciju un raženo mežu jūrā.

Lai gan Meikomba turējās nomaļus Ziemeļu un Dienvidu kara laikā, atjaunošanas likums un ekonomiskā krīze tomēr piespieda pilsētu augt. Tā auga iekšēji. Jauni iemītnieki te reti apmetās, laulības tika slēgtas starp vienām un tām pašām ģimenēm, tā ka meikombieši ar laiku kļuva diezgan līdzīgi ārējā izskata ziņā, un tas arī nebija nekāds brīnums. Retumis kāds, atgriezdamies pēc ilgākas prombūtnes, atveda līdzi Montgomerijas vai Mobilas pārstāvi, bet ģimeņu līdzības gludajā virsmā tas radīja tikai īslaicīgu virmojumu. Manas bērnības gados dzīve ritēja bez kādām pārmaiņām.

Protams, Meikombas iedzīvotāji dalījās kastās, bet, pēc manām domām, tas izpaudās tā: pieaugušie ļaudis, pašreizējā paaudze, kas nodzīvojusi gadiem ilgi blakus, cits citu pazīst no galvas līdz kājām; viņu stāja, rakstura nianses, pat žesti tiek uztverti kā senču mantojums, kas atkārtojas ikvienā paaudzē un ar laiku tikai izsmalcinās. Tā radās aksiomas (visi Kroufordi bāž degunus citu darīšanās; katrs trešais Merivezers slimo ar grūtsirdību; Delafīldi ar patiesību nav draugos; visiem Befordiem smaga gaita), no kurām vadījās praktiskajā dzīvē; neviens nepieņems Delafīldu čeku, paklusām neapvaicājies bankā par segumu; mis Modijas Etkinsones pleci ir uzkumpuši, jo viņa ir cēlusies no Befordiem; ja misis Greisa Merivezera slepus iedzer džinu no sīrupa pudelēm, tas nav nekas sevišķs, jo arī viņas māte tā rīkojusies.

Krustmāte Aleksandra iederējās Meikombas pasaulē kā cimds uz rokas, tikai manā un Džema pasaulē ne. Es bieži vien brīnījos, kā viņa var būt Atikusa un tēvoča Džeka māsa, un atmiņā atdzima pusaizmirsti nostāsti par apmainītiem bērniem un mandragoras sakni, ar ko Džems mēdza mani kādreiz biedēt.

Pirmajā mēnesī kopš viņas ierašanās tie visi bija abstrakti prātojumi, viņa gandrīz nemaz nerunāja ar mani vai Džemu, mēs viņu redzējām tikai pie galda un vakaros pirms gulētiešanas. Bija vasara, un mēs visu laiku uzturējāmies ārā. Protams, vienu otru reizi, kad ieskrēju iekšā iedzert malku ūdens, es atradu viesistabu pilnu ar Meikombas lēdijām, kuras sūca tēju, sačukstējās, apvēdinājās, un dzirdēju krustmāti sakām:

-     Džīna Luīza, nāc apsveicinies ar šīm lēdijām.

Kad pārkāpu pār slieksni, krustmāte Aleksandra rādīja tādu seju, it kā nožēlotu savu aicinājumu: es vienmēr biju notriepusies ar māliem vai nobridusies pa smiltīm.

-            Sasveicinies ar savu māsīcu Liliju, viņa kādreiz sacīja, notvērusi mani gaitenī.

-    Ar ko? es brīnījos.

-            Ar savu māsīcu Liliju Brūku, krustmāte Aleksandra atkārtoja.

-    Viņa ir mūsu māsīca? To es nemaz nezināju.

Krustmātes Aleksandras smaids izpauda smalkjūtīgu

atvainošanos māsīcai Lilijai un stingru nosodījumu man. Zināju, ka dabūšu brāzienu, līdzko māsīca Lilija Brūka būs aizgājusi.

Ļoti bēdīgi, ka mans tēvs nebija papūlējies pastāstīt man par Finču ģimeni vai iedvest lepnumu savos bērnos. Krustmāte pasauca Džemu, kurš gurdi sēdēja uz dīvāna man līdzās. Viņa izgāja no istabas un atgriezās ar grāmatiņu tumšsarkanā iesējumā, uz kuras bija iespiests ar zelta burtiem: “Džošua Sentklērs. Pārdomas”.

-            Šo grāmatu sarakstījis jūsu brālēns, krustmāte Aleksandra teica. Viņš bija ievērojams cilvēks.

Džems vērīgi aplūkoja mazo grāmatiņu.

-            Tas pats brālēns Džošua, kas ilgus gadus nosēdējis trakonamā?

-    Kas tev to teica? jautāja krustmāte Aleksandra.

-            Atikuss pats mums sacīja, ka Džošua sajucis prātā universitātē. Viņš gribēja nošaut rektoru. Atikuss sacīja, brālēns Džošua teicis, ka rektors neesot nekas cits kā rensteļu uzraugs, un gribējis viņu nošaut ar veclaiku pistoli, kas sprāgusi viņam pašam rokās. Atikuss sacīja, tas izmaksājis tuviniekiem piecsimt dolāru, kamēr izpestījuši viņu no šīs ķezas…

Krustmāte Aleksandra izslējās kā svētelis.

-     Pietiek, viņa sacīja. Parunāsim par to vēlāk.

Pirms gulētiešanas es iegāju Džema istabā, lai izdie-

delētu kaut ko palasīšanai, kad Atikuss pieklauvēja un

ienāca. Viņš apsēdās uz Džema gultas, aukstasinīgi aplūkoja mūs, tad pasmīnēja.

-Hm… viņš iesāka. Pēdējā laikā viņš bija pasācis ievadīt visas sarunas ar šādu nokrekšķēšanos, un es domāju, laikam viņš beidzot kļūst vecs, kaut gan ārēji tas nebija redzams. Es patiešām nezinu, kā lai jums pasaka…

-    Saki vien droši, Džems ieteica. Vai mēs esam ko nodarījuši?

Tēvs jutās neomulīgi.

-Nē, es tikai gribēju jums paskaidrot… krustmāte Aleksandra mani lūdza… Dēls, tu taču zini, ka esi Finčs, vai ne?

-    Tā man ir sacījuši. Džems pašķielēja uz tēvu un neapzināti pacēla balsi. Atikus, kas noticis?

Atikuss pārmeta vienu kāju pār otru un sakrustoja rokas.

-    Es gribu jūs iepazīstināt ar faktiem par jūsu izcelšanos.

Džema īgnums pieauga.

-     Es zinu visas tās blēņas, viņš atteica.

Atikuss pēkšņi kļuva nopietns. Viņš sāka runāt savā advokāta balsī bez jebkādas modulācijas:

-    Jūsu krustmāte lūdza mani pamēģināt ieskaidrot tev un Džīnai Luizai, ka jūs neesat nekādi dzeguzes bērni, ka aiz jums ir vairākas paaudzes, kas guvušas labu audzināšanu… -Atikuss aprāvās, vērodams, kā es ķeru uzmācīgu skudru uz kājas stilba.

-     Labu audzināšanu, viņš turpināja, kad es noķēru kukaini un pakasīju sakosto vietu, un jums jāmēģina uzvesties atbilstoši jūsu ģimenes vārdam. Atikuss neatlaidīgi turpināja, nelikdamies zinis par mums. Viņa lūdza mani pateikt, ka jums jāmēģina uzvesties, kā pieklājas mazai lēdijai un jaunam džentlmenim. Viņa grib pastāstīt jums par mūsu ģimeni un lomu, kāda tai bijusi Meikombas

grāfistē gadiem ilgi, lai jums būtu kāda jausma par to, kas jūs esat, un jūs papūlētos attiecīgi rīkoties, viņš ātri nobēra.

Mēs ar Džemu apstulbuši saskatījāmies, tad uzmetām skatienu Atikusam, kuram apkakle pēkšņi šķita par šauru. Mēs neteicām viņam ne vārda.

Pēc mirkļa es paņēmu ķemmi no Džema naktsgaldiņa un vilku ar tās zobiem pār galdiņa malu.

-     Rimsties, Atikuss noteica.

Šī strupā pavēle iedzēla man. Ķemme bija tikai pusceļā, bet es nometu to pagaldē. Pati nezinu, kāpēc es sāku raudāt un nevarēju vairs novaldīties. Tas nebija mans tēvs. Mans tēvs nekad tā nedomāja. Mans tēvs nekad tā nerunāja. Krustmāte Aleksandra viņu piespiedusi, citādi nevar būt. Caur asarām es redzēju Džemu, kas stāvēja tikpat satriekts, galvu pašķiebis uz sāniem.

Man nebija kur iet, taču es pagriezos, lai atstātu istabu, un atdūros pret Atikusa vesti. Es piekļāvu galvu pie tās un saklausīju aiz gaišzilā auduma pazīstamās, klusās skaņas: pulkstenis tikšķēja, sastīvinātais virskrekls čaukstēja, elpa vienmērīgi cilāja krūtis.

-    Tev vēders kurkst, es ieteicos.

-     Zinu, viņš atbildēja.

-    Tev vajag iedzert sodu.

-     Labi.

-        Atikus, kā nu tagad būs ar to uzvedību un visu citu? Vai tad tu…

Es jutu viņa roku uz sava pakauša.

-     Nelauzi galvu par to, viņš sacīja. Lai tas paliek.

To dzirdot, es sapratu, ka viņš ir atkal ar mums. Kājas

man vairs nebija notirpušas, un es pacēlu galvu.

-        Vai tu no tiesas gribi, lai mēs būtu tādi? Man nemaz neturas prātā, kā tādiem Finčiem īpaši jāuzvedas…

-     Es nemaz negribu, lai tu turi to prātā. Lai tas paliek.

Viņš izgāja no istabas un aizvēra durvis. Likās, viņš gribēja tās aizcirst, bet pēdējā mirkli attapās un aizdarīja tās piesardzīgi. Mēs ar Džemu vēl blenzām viņam nopakaļ, kad durvis atkal atvērās un Atikuss ielūkojās istabā. Viņš bija uzrāvis uzacis, brilles noslīdējušas uz degungala.

-    Liekas, es kļūstu aizvien vairāk līdzīgs brālēnam Džošua, vai ne? Kā jums šķiet, vai mūsu ģimenei galu galā arī par mani nebūs jāmaksā piecsimt dolāru?

Tagad, zināms, es saprotu, ko Atikuss gribēja panākt, taču viņš bija tikai vīrietis. Jābūt sievietei, lai paveiktu ko tamlīdzīgu.

14

Lai gan krustmāte Aleksandra vairs nepieminēja Finču ģimeni, toties pilsētā mēs dzirdējām par to pietiekami daudz. Sestdienās, ja vien Džems ņēma mani līdzi (mana klātbūtne sabiedrībā viņu pastāvīgi kaitināja), mēs paķērām savu sīknaudu, ietvēs spiedāmies cauri sasvīdušajam pūlim un šad tad dzirdējām: “Tie ir viņa bērni,” vai: “Re, kur Finči.” Atskatīdamies mēs redzējām tikai pāris fermeru, kas pētīja klizmas Meiko aptiekas logā, vai divas druknas lauku sievas ar salmenīcām galvās sēžam divriču ratos.

-    Tiem, kas mūsu grāfistes priekšgalā, vienalga, kaut vai pastrādā varasdarbus pie visiem no vienas vietas, tādu mīklainu apgalvojumu mēs dzirdējām no kāda kaulaina džentlmeņa, kad viņš gāja mums garām. Tas man atgādināja, ka es jau sen ko biju gribējusi Atikusam jautāt.

-    Kas ir “varasdarbi”? es viņam tovakar uzprasīju.

Atikuss pacēla acis no avīzes. Viņš sēdēja savā atzveltnes krēslā pie loga. Kopš mēs ar Džemu bijām kļuvuši

vecāki, mēs augstsirdīgi nolēmām ļaut viņam pēc vakariņām kādu pusstundiņu miera.

Viņš nopūtās un paskaidroja, ka varasdarbi ir sievietes miesīga iepazīšana ar spēku un bez viņas piekrišanas.

-Ja tik vien, ko tad Kelpurnija man neatbildēja, kad es viņai to jautāju?

Atikuss vērīgi uzlūkoja mani.

-     Kas tad nu vēl būs?

-            Nu, kad mēs viņsvētdien nācām no baznīcas, es prasīju to Kelpurnijai, bet viņa lika pajautāt tev. Es tad aizmirsu, tāpēc jautāju tagad.

Atikuss nolaida avīzi klēpī.

-     Lūdzu, vēlreiz.

Es visos sīkumos izstāstīju, kā mēs ar Kelpurniju gājām uz baznīcu. Atikusam tas likās patīkam, bet krustmāte Aleksandra, kura līdz šim mierīgi sēdēja nomaļus ar izšuvumu, nolika to un pacēla galvu.

-Tātad viņsvētdien jūs nācāt ar Kelpurniju mājās no viņas lūgšanu nama?

-Jā, mem, Džems atbildēja. Viņa paņēma mūs līdzi.

Es vēl kaut ko atcerējos.

-Jā, mem, un viņa apsolīja, ka es drīkstu apmeklēt viņu kādu pēcpusdienu mājās. Atikus, vai es varu viņu apciemot nākamo svētdien? Viņa apsolījās atnākt man pakaļ, ja tu būsi kaut kur aizbraucis.

-     Nē, tu nedrīksti!

To sacīja krustmāte Aleksandra. Es nodrebēju, apsviedos, paskatījos uz viņu, tad atkal uz Atikusu un uztvēru viņa ašo skatienu krustmātei, bet bija jau par vēlu. Es atcirtu:

-     Es jums neprasīju!

Kaut arī liela auguma, Atikuss tomēr tik ātri prata uzlēkt kājās kā neviens cits. Viņš stāvēja, izslējies visā garumā.

-    Atvainojies krustmātei, viņš pavēlēja.

-    Es viņai neprasīju, es prasīju tev…

Viņš pagrieza galvu pret mani un tā paskatījās ar savu veselo aci, ka man kājas likās pienaglotas pie grīdas.

-            Vispirms atvainojies krustmātei, viņš nepielūdzamā balsī atkārtoja.

-    Piedodiet, krustmāmiņ, es nomurmināju.

-            Nu tad klausies, Atikuss sacīja. Iegaumē to uz visiem laikiem: tev jāldausa Kelpurnijai, tev jāklausa man, un tev jāklausa krustmātei, cik ilgi viņa te būs. Saproti?

Es sapratu, brītiņu apsvēru, ko darīt, un izšķīros par vienīgo pieņemamo atkāpšanās ceļu: iegāju tualetes istabā un pastāvēju tur labu brīdi, lai viņi domā, ka man tas bijis nepieciešami. Iznākusi no turienes, es pakavējos gaitenī un dzirdēju, ka viesistabā rit nikna diskusija. Pa vaļējām durvīm es redzēju Džemu guļam uz dīvāna ar futbola žurnālu rokās un grozām galvu tik strauji uz abām pusēm, it kā lappusēs noritētu tenisa sacīkstes.

-             …tev kaut kas jādara ar viņu, krustmāte uzstāja.

-    Pārāk ilgi viss atstāts pašplūsmai, Atikus, pārāk ilgi.

-            Nekāda nelaime nebūs, ja viņa aizies uz turieni. Kela viņu tikpat labi pieskatīs tur, kā šeit.

Par kādu “viņu” bija runa? Man sirds pagura: par mani. Es jau jutu labošanas nama sastīvināto sārto katūnu ap savu augumu un otrreiz mūžā izlēmu, ka jābēg. Bez kavēšanās.

-            Atikus, tas ir ļoti labi, ja cilvēks ir mīkstsirdīgs. Tu esi saticīgs, bet tev jādomā par savu meitu. Par meitu, kas aug.

-    Es tieši par viņu arī domāju.

-            Nemēģini no tā izvairīties. Par to tev jāizšķiras agri vai vēlu, un tikpat labi to var izdarīt šovakar. Mums viņa nav vairs vajadzīga.

Atikuss sacīja rāmā balsī:

-     Aleksandra, Kelpurnija paliks šai namā, iekams pati negribēs iet projām. Tu varbūt domā citādi, bet es nebūtu varējis tikt galā bez viņas visus šos gadus. Viņa ir uzticams mūsu ģimenes loceklis, un tev gluži vienkārši jāsamierinās ar esošo stāvokli. Turldāt, māsa, es nemaz negribu, lai tu izšķied savus spēkus mūsu dēļ nav nekādas vajadzības to darīt. Kela mums arī šobrīd ir tikpat nepieciešama kā agrāk.

-     Bet, Atikus…

-     Turklāt es nebūt nedomāju, ka viņas audzināšana būtu nākusi bērniem par ļaunu. Viņa pat bijusi daudzkārt prasīgāka, nekā būtu miesīga māte… viņa nekad nav palaidusi bērnus bez soda, nekad nav izdabājusi, kā to dara vairums krāsaino aukļu. Viņa pūlējusies bērnus audzināt atbilstoši savai izpratnei, un viņas izpratne ir gluži pareiza… un vēl kas: bērni mīl viņu.

Es atvieglota uzelpoju. Tātad viņi nerunāja par mani, bet par Kelpurniju. Nomierinājusies iegāju viesistabā. Atikuss atkal bija aizslēpies aiz avīzes, krustmāte Aleksandra durstīja savu izšuvumu. Čiks, čiks, čiks adata dūrās stingri uzspīlētajā audumā. Viņa pārtrauca šūšanu un savilka audumu vēl ciešāk čiks, čiks, čiks. Krustmāte bija nikna.

Džems piecēlās un soļoja pāri paklājam uz durvīm. Viņš pameta man ar galvu, lai sekoju. Ieveda mani savā istabā un aizvēra durvis. Viņa seja bija nopietna.

-    Viņi saplēsās, Sprigace.

Mēs ar Džemu tolaik ķildojāmies vai ik dienas, bet nekad nebiju dzirdējusi vai redzējusi, ka ar Atikusu kāds būtu ķildojies. Tas nu nepavisam nebija labi.

-     Nekaitini krustmāti, Sprigace, dzirdi?

Man vēl smeldza Atikusa bāriens, tāpēc nesaklausīju lūgumu Džema balsi. Es sacēlu spuras.

-    Tu ari vēl sāksi mani mācīt, kā jāuzvedas?

-     Nē, tikai Atikusam tagad pietiek raižu ari bez mums.

-            Kādu raižu? Nemaz nebiju manījusi, ka Atikusam būtu kādas īpašas raizes.

-    Tā pati Toma Robinsona lieta jau beidz viņu nost…

Es atteicu, ka Atikusu gan nekas nebeidz nost. Un no

tiesu prāvām mums raizes vienu dienu nedēļā, tad viss atkal pāriet.

-            Tā tikai tev šķiet, jo tev nekas ilgi neturas galvā, Džems atteica. Ar pieaugušajiem tas ir citādi, mēs…

Viņa neciešamā pārākuma apziņa varēja cilvēku padarīt vai traku. Viņam nekas cits vairs nepatika tikai lasīšana vai pastaigas vienatnē. Tiesa, visas izlasītās grāmatas viņš joprojām deva man, bet aiz cita iemesla: agrāk viņš to darīja tāpēc, ka domāja, tās mani interesē, bet tagad lai mani audzinātu un pamācītu.

-    Kad tu izputētu, Džem! Ko tu no sevis iedomājies?

-            Zini ko, Sprigace, ja tu kaitināsi krustmāti, es tevi es tevi piekaušu.

Nu man bija gana.

-    Sasodīts morfodīts, es tev kaklu apgriezīšu otrādi!

Džems sēdēja uz gultas, un man bija viegli nogrābt viņu

aiz cekula un ietriekt ar dūri pa muti. Viņš iecirta man pliķi, es atvēzējos vēlreiz ar kreiso, bet dunka vēderā lika man kūleniski novelties uz grīdas. Man gandrīz aizrāvās elpa, bet tas bija sīkums: galvenais viņš cīnījās, viņš sita man pretī! Mēs joprojām bijām līdzīgi.

-            Tu domā, ka esi liels, ko vēl ne! es spiedzu un metos atkal viņam virsū. Viņš joprojām sēdēja uz gultas, un man nebija, kur atsperties, tāpēc es bruku viņam virsū, cik jaudāju, pliķēju, raustīju, knaibīju, velēju. Godīga dūru cīņa

izvērtās par izplūkšanos. Mēs vēl kāvāmies, kad ienāca Atikuss un izšķīra mūs.

-    Diezgan, viņš noteica. Lai tūliņ abi būtu gultā!

-            Ahā! es uzsaucu Džemam. Viņu sūta gulēt vienā laikā ar mani!

-    Kas iesāka? gurdi vaicāja Atikuss.

-            Džems, kas tad cits. Viņš sāk mani mācīt, kā jāuzvedas. Vai tad man arī viņam vajadzēs klausīt?

Atikuss pasmaidīja.

-            Norunāsim tā: tu klausīsi Džemam vienmēr, kad viņš pratīs tevi pārliecināt. Pietiekami godīgi, vai ne?

Krustmāte Aleksandra visu noklausījās klusēdama, bet, kad viņi abi ar Atikusu izgāja ārā, es dzirdēju:

-    Nu, ko es tev teicu, te ir vēl viens piemērs…

Šis teikums atkal vienoja mūs ar Džemu.

Starp mūsu istabām bija durvis; kad es vēru tās ciet, Džems sacīja:

-    Arlabunakti, Sprigace!

-            Labu nakti, es nomurmināju, iedama pie pretējās sienas, lai uzgrieztu uguni.

Ejot gar gultu, es uzminu kaut kam siltam, elastīgam un diezgan gludam, kas mazliet atgādināja stingru gumiju un šķita dzīvs. Dzirdēju pat tādu kā kustību.

Uzgriezu uguni un paskatījos uz grīdas pie gultas. Tas, kam biju uzminusi, bija nozudis. Piedauzīju pie Džema durvīm.

-    Jā, viņš atsaucās.

-    Kādas ir čūskas, ja tām pieduras?

-    Tādas grubuļainas. Aukstas. Putekļainas. Kas ir?

-            Liekas, viena ielīda manā pagultē. Vai tu neienāktu paskatīties?

-            Kas tie par jokiem? Džems atvēra durvis. Viņš bija uzvilcis pidžamas bikses. Es ar gandarījumu redzēju, ka

mute viņam bija uztūkusi pēc mana zvēliena. Nopratis, ka runāju nopietni, viņš sacīja:

-Ja tu domā, ka es bāzīšu galvu pagultē pie čūskas, tad ļoti maldies, tur tev jāmeklē cits. Pagaidi mirkli.

Viņš izgāja virtuvē un atgriezās ar slotaskātu.

-     Kāp labāk gultā, viņš aizrādīja.

-            Vai tu patiešām domā, ka tur ir čūska? es jautāju. Tas bija kas sevišķs. Mūsu namiem pagrabu nebija, tie stāvēja uz akmens pīlāriem dažas pēdas virs zemes, un šad tad rāpuļi gadījās priekšnamos, lai gan ne bieži. Mis Reičela Heiverforda attaisnoja savu paradumu iedzert ik rītus glāzīti neatšķaidīta viskija ar to, ka vēl nespējot atžirgt no šausmām, jo kādreiz, gribēdama pakārt skapī rītakleitu, ieraudzījusi klaburčūsku saritinājušos uz veļas.

Džems izmēģinājumam iegrūda slotaskātu pagultē. Es pārliecos pār gultas kājgali un skatījos, vai čūska nelīdīs ārā. Nekas nenotika. Džems iegrūda slotaskātu dziļāk.

-    Vai čūskas rukšķ?

-    Tā nav čūska, Džems atbildēja. Tas ir cilvēks.

Pēkšņi no pagultes pašāvās ārā noputējis brūns vīstoklis. Džems atvēzējās un tikko netrāpīja Dillam pa galvu.

-    Žēlīgais Dievs, Džema balsī skanēja godbijība.

Mēs vērojām, kā Dilis pamazām lien laukā no pagultes. Viņš tur bija saritinājies kamolā. Nu viņš izslējās, sagrozīja plecus, pakustināja kāju pēdas, saberzēja kaklu. Kad asinsrite rokās un kājās atjaunojās, viņš sacīja:

-     Sveiki!

Džems atkal piesauca Dievu. Es nevarēju izteikt ne vārda.

-     Man gals klāt, Dilis paziņoja. Vai nav kas ēdams?

Kā pa sapņiem es iegāju virtuvē. Ienesu Dillam pienu un

pusi kukurūzas plāceņa, kas bija atlicis no vakariņām. Dilis to visu aprija, košļādams ar priekšzobiem pēc sava paraduma.

Beidzot es atguvu balsi.

-     Kā tu atkļuvi uz šejieni?

Ļoti sarežģītā veidā. Uzkodas spēcināts, Dilis sāka savu stāstu: jaunais tēvs nav varējis viņu ciest, iekalis ķēdēs un iemetis pagrabā (Meridiānā visiem namiem bija pagrabi), lai mirst bada nāvē; viņu slepeni izglābis fermeris, kurš, garām iedams, izdzirdējis Dilla saucienus pēc palīdzības; labais vīrs pa ventilatoru iemetis viņam veselu maisu zirņu, pāksti pēc pāksts, Dilis pārticis no zaļiem zirņiem un izvilcis ķēdi no mūra. Joprojām ar važās ieslēgtām rokām viņš nogājis divas jūdzes kājām, sastapis mazu ceļojošu trupu, un viņu tūliņ pieņēmuši mazgāt kamieli. Ar šo zvēru trupu viņš klejojis gar visu Misisipi, kamēr nekļūdīga nojauta pateikusi viņam, ka viņš atrodas Alabamā, Ebotas grāfistē, un ka otrpus upes ir Meikomba. Pārējo ceļa gabalu viņš nogājis kājām.

-    Kā tu nokļuvi šeit? neatlaidās Džems.

Viņš izņēmis no mātes maka trīspadsmit dolārus, pulksten deviņos iesēdies Meridiānas vilcienā un izkāpis Meikombas stacijā. Desmit vai vienpadsmit no tām četrpadsmit jūdzēm līdz Meikombai viņš nav nācis pa šoseju, bet pa ceļmalas krūmāju, jo baidījies, ka viņu meklē policija, un pārējo ceļa gabalu nobraucis, pieķēries aizmugurē kokvilnas vezumam. Zem manas gultas viņš nogulēja stundas divas, tā viņš domāja; dzirdējis, ka mēs ēdam, un dakšiņu piesišanās pie šķīvjiem padarījusi viņu vai traku. Viņam licies, ka mēs ar Džemu nekad neiesim gulēt; viņš jau gribējis līst ārā un palīdzēt man piekaut Džemu, jo Džems taču daudz lielāks un garāks par mani, bet viņš zinājis, ka misters Finčs noteikti nāks mūs izšķirt, tāpēc atzinis par labāku palikt tepat. Viņš bija galīgi nokausēts, neticami netīrs un beidzot jutās kā mājās.

-            Tavējie noteikti nezina, ka tu esi te, Džems sacīja. -Ja viņi tevi jau meklētu, tad mēs būtu dzirdējuši par to…

-            Viņi droši vien meklē mani pa visiem Meridiānas ķinīšiem, Dilis nosmīnēja.

-            Tev jāpaziņo mātei, kur atrodies, Džems aizrādīja. Viņai jāzina, kur tu esi.

Dilis uzmeta viņam ātru skatienu, un Džems nolaida acis. Tad viņš piecēlās un pārkāpa pēdējo mūsu bērnības svēto likumu. Viņš izgāja no istabas gaitenī.

-            Atikus, viņa balss skanēja jau iztālēm, vai var tevi palūgt uz mirkli?

Dilla sviedriem un putekļiem klātā seja nobālēja. Man kļuva nelabi. Uz sliekšņa parādījās Atikuss.

Viņš nostājās istabas vidū, sabāzis rokas kabatās, un skatījās lejup uz Dillu. Beidzot es ierunājos:

-            Nekas, Dili. Ja viņš gribēs ko darīt, viņš tev tūliņ pateiks.

Dilis paskatījās uz mani.

-            Gan viss būs kārtībā, es turpināju. Tu jau zini, ka Atikuss tev pāri nedarīs, nav ko baidīties…

-     Es jau ari nebaidos… Dilis nomurmināja.

-            Varu derēt, ka tu esi kārtīgi izbadojies, Atikusa balsij bija ierastā dzestri laipnā skaņa. Sprigace, vai tad mums nav nekā labāka par aukstu kukurūzas plāceni? Paēdini to puisi pamatīgi, un, kad es ienākšu, tad parunāsim, ko darīt.

-            Mister Finč, nesakiet neko krustmātei Reičelai, nesūtiet mani atpakaļ, lūdzu, ser! Es atkal bēgšu projām!

-            Esi mierīgs, dēls, Atikuss atbildēja, neviens tevi nekur nesūtīs, ja nu vienīgi gultā, un iespējami drīzāk. Es tikai pateikšu mis Reičelai, ka tu atrodies šeit, un palūgšu, lai ļauj tev pavadīt šo nakti pie mums, tev nebūs iebildumu, vai ne? Un, Dieva dēļ, atdod daļu grāfistes atpakaļ

pēc piederības, augsnes erozija jau tā sagādā mums lielu postu.

Dilis nesapratnē blenza Atikusam nopakaļ.

-   Atikuss dzen jokus, es paskaidroju. Viņš gribēja teikt, ka tev jānomazgājas. Re nu, vai es neteicu, ka viņš tev pāri nedarīs?

Džems stāvēja nomaļus, izskatīdamies kā jau nodevējs.

-   Dili, man bija tēvam tas jāpasaka, viņš teica. Nevar aizbēgt no mājām trīssimt jūdzes tālu un nedot mātei nekādu ziņu.

Mēs izgājām no istabas, neteikuši viņam ne vārda.

Dilis ēda, ēda, ēda. Viņš nebija ēdis kopš iepriekšējā vakara. Visu naudu viņš bija izdevis par biļeti, iesēdies vilcienā kā vienmēr, pļāpājis ar pazīstamu konduktoru, bet viņam bija pietrūcis drosmes izmantot pastāvošos noteikumus, maziem bērniem braucot tālu gabalu: ja bērns ir pazaudējis naudu, konduktors viņam aizdod pusdienu tiesai, un ceļa galā bērna tēvs atmaksā parādu.

Dilis notiesāja visas vakariņu atliekas un sniedzās bufetē pēc cūkgaļas un pupu konserviem, kad mis Reičelas “Jē-ē-ēziņ!” atbalsojās visā gaitenī. Dilis sāka trīcēt kā trusītis.

Dilis vīrišķīgi pacieta grandošo: “Pagaidi, gan es tevi aizgādāšu uz mājām, tavējie būs vai prātu zaudējuši aiz bailēm,” mierīgi noklausījās, ka: “Tās ir Harisu asinis, kas tev nedod mieru,” pasmaidīja, kad viņa paziņoja: “Labi, šonakt vari pārgulēt tepat,” un, kad viņu beidzot apskāva un noskūpstīja, atbildēja ar to pašu.

Atikuss atstūma brilles uz pieres un saberzēja seju.

-Jūsu tēvs ir noguris, krustmāte Aleksandra beidzot ierunājās; likās, veselu mūžību viņa nebija bildusi ne vārda. Viņa visu laiku atradās tepat, bet, manuprāt, bija zaudējusi valodu aiz pārsteiguma. Jums laiks iet gulēt, bērni.

Mēs pametām viņus ēdamistabā. Atikuss joprojām berzēja seju.

-        Varasdarbi, plūkšanās, bēguļošana, es dzirdēju viņa smejošo balsi, interesanti, kas notiks pēc stundas…

Tā kā viss šķita ieejam ciešamās sliedēs, tad mēs ar Dillu nolēmām izturēties laipni pret Džemu. Dillam tik un tā jāguļ Džema istabā, tāpēc nav nozīmes likties viņu neredzam.

Es uzvilku pidžamu, brītiņu lasīju un pēkšņi aptvēru, ka acis veras ciet. Dilis un Džems nerunāja, es nodzēsu uguni un redzēju, ka arī zem Džema durvīm gaišā svītra nav manāma.

Droši vien es biju gulējusi ilgu laiku, jo, kad mani pamodināja, iebikstot sānos, rietošais mēness meta istabā krēslainu gaismu.

-   Pavirzies tālāk, Sprigace.

-         Viņš domāja, ka viņam tas jāsaka, es murmināju.

-   Neesi dusmīgs uz viņu.

Dilis apgūlās man blakus.

-        Es nedusmojos, viņš atbildēja. Es tikai gribēju būt pie tevis. Vai tu jau pamodies?

Tai brīdī es jau biju pa pusei pamodusies.

-   Kāpēc tu tā darīji? es laiski ievaicājos.

Dilis neatbildēja.

-        Es prasu, kāpēc tu aizbēgi no mājām? Vai viņš patiešām bija tik nejauks, kā tu teici?

-   Nē-ē…

-        Vai jūs uztaisījāt laivu, par ko tu rakstīji, ka grasāties taisīt?

-   Viņš tikai solīja, ka taisīsim. Mēs neko netaisījām.

Es paslējos uz elkoņa un krēslā vēros Dillā.

-        Tāpēc jau nevajag bēgt projām. Lielie daudz ko sola, bet neizdara ne pusi no tā.

-        Tad ne jau tāpēc, bet viņiem nebija laika ar mani noņemties.

Pirmo reizi dzirdēju, ka aizbēg no mājām aiz tik ērmīga iemesla.

-   Kā tad tā?

-        Nu, viņi vienā laidā kaut kur gāja un, kad pārnāca mājās, tad arī sēdēja savā istabā vieni paši.

-   Ko tad viņi tur darīja?

-        Neko, sēdēja un lasīja, bet mani pie sevis nekad nesauca.

Es pieslēju spilvenu pie gultas galvgaļa un piecēlos sēdus.

-        Vai zini ko? Es pati grasījos šonakt bēgt projām, tāpēc ka visi mūsējie ir te. Mums nemaz nav vajadzīgs, lai viņi būtu pie mums visu laiku, Dili…

Dilis gurdi nopūtās.

-        Arlabunakti… Atikuss tāpat augu dienu nav mājās, dažreiz arī visu vakaru, un tad viņš ir likumdošanas iestādē un sazin vēl kur. Mums nevajag viņus visu laiku, Dili, ja viņi vienmēr ir mājās, tad neko nevar darīt.

-   Tas nav tā.

Dilis sāka skaidrot, un es domāju, cik mana dzīve būtu dīvaina, ja Džems būtu citāds, nekā viņš ir; ko es darītu, ja Atikusam nevajadzētu manas klātbūtnes, palīdzības un padoma. Nē, viņš taču nevar iztikt ne dienu bez manis. Pat Kelpurnija nevar iztikt bez manis. Es viņiem esmu vajadzīga.

-        Dili, tu runā aplamības, tavējie noteikti nevar bez tevis iztikt. Droši vien viņi tagad ir dusmīgi. Es pateikšu, kas tev darāms…

Dilis stūrgalvīgi runāja tālāk pustumsā:

-        Saproti, ko es gribu tev teikt, viņiem patiešām labāk bez manis, es viņiem neko nevaru līdzēt. Viņi nav ļauni.

Viņi pērk man visu, ko vien es gribu, un tad: “Nu tev ir, ko gribēji, ej un spēlējies. Tev pilna istaba ar visādām mantiņām. Grāmatas tev ir, ej un lasi.” Dilis mēģināja padarīt balsi dobjāku. “Kas tu par puiku? Puikas skraida apkārt, spēlē beisbolu ar citiem puikām, viņi neslaistās pa māju un nemācas virsū savējiem.” Dilis atkal sāka runāt parastajā balsī. Nē, viņi nav dusmīgi. Viņi skūpsta mani, apkampj mani, saka labu nakti, labrīt un uz redzēšanos un saka man, ka mīlot mani… Sprigace, mums vajadzētu dabūt bērnu.

-   Kur mēs to ņemsim?

Dilis bija dzirdējis, ka esot kāds vīrs, kam laiva, viņš aizbraucot uz tālu, vienmēr miglā tītu salu, kur bērnu bez sava gala, atliek tikai pasūtīt, lai kādu atved.

-   Tas nav tiesa. Krustmāte stāstīja, ka Dievs metot tos lejā pa kamīna skursteni. Vismaz man šķiet, ka tā viņa teica.

Toreiz krustmātes paskaidrojums gan bija diezgan mīklains.

-   Nē, tas ari tā nav. Bērni dzimst cilvēkiem citam no cita. Taču par to vīru nevajag aizmirst tai salā bērnu vai cik, viņi gaida, lai tos pamodina, un, kad viņš uzpūš tiem elpu, viņi atdzīvojas…

Dilis atkal nodevās sapņiem. Viņa fantāzija aizvien radīja ko skaistu. Viņš paspēja izlasīt divas grāmatas, kamēr es tikai vienu, bet tomēr deva priekšroku paša izdomām. Viņš prata saskaitīt un atskaitīt summas zibens ātrumā, taču deva priekšroku savai mijkrēšļa pasaulei, kur mazuļi iegrimuši snaudā un gaida, lai viņus savāc kā lilijas rītausmā. Viņš klusu runāja, ieaijājot miegā pats sevi un mani, bet piepeši miglā tītās salas mierā ielauzās neskaidrs rēgs pelēks nams ar nelaipnām brūnām durvīm.

-   Dili!

-Mm?

-   Kā tu domā, kāpēc Briesmeklis Redlijs nebēg projām no mājas?

Dilis gari nopūtās un apgriezās uz otriem sāniem.

-   Varbūt viņam nav kur bēgt…

15

Bija daudz zvanīšanas pa telefonu, daudz lūgumu piedot vainīgajam, beidzot no viņa mātes pienāca gara vēstule ar piedošanu un tika nolemts, ka Dilis paliks šeit. Veselu nedēļu mēs pavadījām mierīgi. Pēc tam, šķiet, miera vairs nebija. Mēs dzīvojām kā lietuvēna murgos.

Tas sākās pēc vakariņām. Dilis bija pie mums, krustmāte Aleksandra sēdēja kaktā savā atzveltnes krēslā, Atikuss savā; mēs ar Džemu gulējām uz grīdas un lasījām. Nedēļa bija aizritējusi mierīgi: es klausīju krustmātei, Džems, kaut arī par lielu mūsu rotaļu namiņam platānā, tomēr palīdzēja mums ar Dillu pierīkot tam jaunas virvju kāpnes; Dilis bija izdomājis nekļūdīgu plānu, kā izvilināt Briesmekli Redliju ārā no mājas (vajadzēja nokaisīt celiņu no sētas durvīm līdz vārtiņiem ar citrona karamelēm, un Briesmeklis nāks pa tām kā skudra). Pie parādes durvīm pieklauvēja, Džems izgāja paskatīties un atgriezies paziņoja, ka tur esot misters Heks Teits.

-   Tad lūdz viņu iekšā, Atikuss sacīja.

-   Es jau to darīju. Tur pagalmā ir vēl citi vīri, viņi grib, lai tu izej ārā.

Meikombā pieaugušie paliek ārpus durvīm tikai divos gadījumos: ja mājās ir mironis vai kāds iejaukts politikā. Es sāku prātot, kas ir miris. Mēs ar Džemu jau virzījāmies uz durvīm, bet Atikuss uzsauca:

-   Palieciet iekšā!

Džems nodzēsa viesistabā uguni un piespieda degunu pie loga rūts. Krustmāte Aleksandra sāka protestēt.

-        Vienu mirklīti, krustmāmiņ, es tikai gribu paskatīties, kas tie par cilvēkiem, viņš sacīja.

Mēs ar Dillu piegājām pie otra loga. Ap Atikusu bija sastājies bars vīru. Likās, visi runāja reizē.

-         …rīt pārvedīsim viņu uz grāfistes cietumu, misters Teits stāstīja. Es negribu nekādas nepatikšanas, bet nevaru galvot, ka iztiksim bez tām…

-        Nerunājiet blēņas, Hek, Atikuss pārtrauca. Mēs dzīvojam Meikombā, nevis kur citur.

-    …es saku, tas man nedod mieru.

-        Hek, mēs taču tāpēc panācām prāvas atlikšanu, lai varētu iztikt bez jebkādām raizēm. Šodien ir sestdiena, Atikuss runāja. Tiesa droši vien būs pirmdien. Vai tad jūs nevarat paturēt viņu šeit vienu nakti? Nedomāju, ka Meikombā kāds man varētu pārmest, ka es neatsakos no klienta šais grūtajos laikos.

Visi kļuva tā kā jautrāki, bet atkal sadrūma, kad ierunājās misters Links Dīzs:

-        No šejieniešiem neviens neko tādu nedarīs, es tikai raizējos par to bandu no vecās Sāremas… Vai jūs nevarat panākt nu, kā to sauc, Hek?

-        Lietas nodošanu citai grāfistei, pateica priekšā misters Teits. Manuprāt, tagad no tā nekāda labuma nebūs.

Atikuss noteica kaut ko nesaprotamu. Es pagriezos pret Džemu, bet viņš pamāja, lai ciešu klusu.

-         …un tad jūs taču nebaidāties no tās bandas, vai ne? Atikuss mazliet skaļāk jautāja.

-    …zināt, kādi viņi ir, kad pietempjas.

-Parasti gan viņi svētdienās nedzer un lielāko daļu dienas pavada baznīcā, Atikuss aizrādīja.

-   Tas ir sevišķs gadījums, zināt, kāds iebilda.

Viņi burkšķēja un murdēja, un krustmāte sacīja, ja Džems neuzgriezīšot viesistabā uguni, tad iegrūdīšot kaunā un negodā visu ģimeni. Džems neklausījās.

-    …nesaprotu, pirmkārt, kāpēc jūs to uzņēmāties, teica misters Links Dīzs. Šai prāvā jūs varat visu zaudēt, Atikus. Es saku visu.

-   Vai jūs nopietni tā domājat?

Ja Atikuss tā jautā, tad jāuzmanās. “Vai tu nopietni domā izdarīt šādu gājienu, Sprigace?” Klik, klik, klik un uz šaha dēļa vairs nav nevienas manas figūras. “Vai tu nopietni tā domā, dēls? Tad izlasi to.” Un Džems visu atlikušo vakara daļu laužas cauri Henrija V. Greidija runām.

-   Iespējams, Link, ka tam puisim būs jāsēžas uz elektriskā krēsla, bet vispirms visi uzzinās patiesību. Atikusa balss bija rāma. Un jūs zināt, kāda šī patiesība ir.

Vīru barā atskanēja murmināšana, kas kļuva draudīgāka, kad Atikuss paspēra soli atpakaļ līdz lieveņa apakšējam kāpienam un vīri pievirzījās viņam tuvāk.

Pēkšņi Džems iebrēcās:

-   Atikus, telefons zvana!

Vīri pārsteigti sarāvās un atkāpās; tie bija pazīstami, diendienā redzēti cilvēki tirgotāji, piepilsētas fermeri; tur bija Dr. Reinoldss, arī misters Eiverijs.

-   Nu tad pieej pie telefona, dēls, Atikuss atsaucās.

Visiem izlauzās smiekli, un viņi izklīda. Kad Atikuss uzdedza griestu spuldzi viesistabā, viņš atrada Džemu pie loga pilnīgi bālu, tikai sarkanais degungals rādīja, ka bijis piespiests pie rūts.

-   Kas jums lēcies, ka jūs sēžat tumsā? Atikuss vaicāja.

Džems nolūkojās, kā tēvs atsēdās atzveltnes krēslā un paņēma avīzi. Man dažreiz šķiet, ka Atikuss visus svarīgākos savas dzīves notikumus apdomā klusībā, noslēpies

aiz The Mobile Register, The Birmingham News un The Montgomery Advertiser lappusēm.

-   Viņi atnāca tev pakaļ, ja? Džems piegāja tēvam klāt.

-   Viņi gribēja izrēķināties ar tevi, vai ne?

Atikuss nolaida avīzi klēpī un paskatījās uz Džemu.

-        Ko tu esi salasījies? viņš jautāja. Tad laipnā balsī piebilda: Nē, dēls, tie bija mūsu draugi.

-   Vai tie nebija… banda? Džems pašķielēja uz tēvu.

Atikuss mēģināja apspiest smaidu, bet tas viņam neizdevās.

-        Nē, mums Meikombā nav trakojoša pūļa un tamlīdzīgu aplamību. Nekad neesmu dzirdējis, ka pie mums būtu kādas bandas.

-   Kādu laiku Kukluksklans vajāja katoļus.

-        Nekad neesmu dzirdējis, ka Meikombā vispār būtu katoļi, Atikuss atbildēja, tu kaut ko jauc. Pirms krietna laika sprīža, apmēram deviņsimt divdesmitajos gados, te bija Kukluksklans, bet tā bija galvenokārt politiska organizācija. Turklāt viņiem nebija neviena, ko biedēt. Kādu nakti viņi sarīkoja demonstrāciju mistera Sema Levija nama priekšā, bet Sems iznāca uz lieveņa un sacīja, ka laikam gan viņiem slikti klājoties, ja viņi staigājot apkārt pie paša Sema pirkta audekla palagos. Sems viņus tā sakaunināja, ka visi aizvācās projām.

Leviju ģimene atbilda visām prasībām, kādas Meikombā nepieciešamas dižciltīgajiem: viņi ar panākumiem lika lietā savu prātu un spējas nu jau piecas paaudzes, kopš dzīvoja vienā un tajā pašā vietā Meikombā.

-   Kukluksklana laiki pagājuši, Atikuss piemetināja.

-   Tie vairs neatgriezīsies.

Es pavadīju Dillu uz mājām un atgriezos tobrīd, kad Atikuss sacīja krustmātei:

-    …tāpat kā visi citi izrādīt pienācīgo cieņu dienvidnieku sievietēm, taču tāpēc nevajag upurēt cilvēka dzīvību kādas fikcijas vārdā.

Atikusa balss noskaņa lika man domāt, ka viņi atkal ķildojas.

Es gāju meklēt Džemu. Viņš gulēja gultā, iegrimis dziļās domās.

-   Vai viņi atkal bārās? es jautāju.

-   Uz to pusi bija. Krustmāte atkal kremt viņu Toma Robinsona dēļ. Daudz netrūka, lai viņa pateiktu, ka Atikuss ceļ neslavu ģimenei. Man… man bail, Sprigace.

-   Par ko tu baidies?

-   Es baidos par Atikusu. Viņam var nodarīt pāri.

Džemam patika būt noslēpumainam; uz maniem taujājumiem viņš tikai attrauca, lai vācoties projām un liekot viņu mierā.

Nākamā diena bija svētdiena. Starpbrīdī starp svētdienas skolu un dievkalpojumu, kad draudzes locekļi izgāja pagalmā izlocīt kājas, es ieraudzīju Atikusu atkal kādā ļaužu barā. Tur bija arī misters Heks Teits, un es prātoju, vai viņa gars ticis apskaidrots. Viņš nekad neapmeklēja baznīcu. Pat misters Andervuds bija šeit. Misters Andervuds nekur nerādījās ārpus savas The Maycomb Tribune, viņš bija tās īpašnieks, redaktors un burtlicis. Viņš pavadīja augu dienu pie sava linotipa un šad tad iedzēra pa malkam ķiršu vīna no krūzes, kas pastāvīgi atradās uz galda. Viņš reti kad izgāja vākt jaunas ziņas; cilvēki paši tās viņam pienesa. Tika stāstīts, ka viņš sacerot pats katru avīzes numuru un iespiežot uz linotipa. Tas izklausījās ticami. Laikam kāds ārkārtīgs atgadījums bija izvilinājis misteru Andervudu ārā.

Es notvēru Atikusu pie durvīm, un viņš sacīja, ka Tomu Robinsonu pārvedot uz Meikombas cietumu. Viņš arī

teica, gan vairāk sev nekā man, ka nebūtu nekāda uztraukuma, ja Robinsonu jau pašā sākumā būtu ievietojuši te. Es noskatījos, kā viņš ieņem vietu trešajā priekšējā solā, un dzirdēju viņu iedūcamies: “Tuvāk pie Dieva kļūt”, mazliet atpaliekot no citiem. Viņš nekad nesēdēja kopā ar mani, Džemu un krustmāti. Baznīcā viņam patika būt vienatnē.

Neīsto miermīlību, kas valdīja svētdienās, krustmātes Aleksandras klātbūtne vērta vēl pretīgāku. Atikuss tūliņ pēc pusdienām mēdza iešmaukt savā kabinetā, un, ja mēs tur kādreiz iemetām acis, tad redzējām viņu sēžam grozāmajā krēslā un lasām. Krustmāte Aleksandra norīkojās uz divu stundu ilgu snaudu un piedraudēja mums, lai tikai mēs pamēģinot celt troksni pagalmā, kad visi kaimiņi atpūšoties. Džems, juzdamies pieaudzis, arī noslēpās savā istabā ar veselu ķīpu futbola žurnālu. Mēs ar Dillu pavadījām svētdienas, slaistīdamies pa Stirnu pļavu.

Šaudīt svētdienās bija aizliegts, tāpēc mēs ar Dillu paspārdījām Džema futbola bumbu pa pļavu, bet nekādu prieku tas nesagādāja. Dilis apvaicājās, vai es negribot pamēģināt uzmest aci Briesmeklim Redlijam. Atbildēju, ka nebūtu glīti bāzties viņam virsū, un izstāstīju Dillam visus ziemas notikumus. Viņš bija redzami pārsteigts.

Vakariņu laikā mēs šķīrāmies, un pēc tam mēs ar Džemu grasījāmies, kā parasts, pavadīt vakaru lasot, bet Atikuss izdarīja kaut ko neparastu: viņš iznāca viesistabā ar garu elektrības vadu rokā, kuram galā bija spuldze.

-   Es iziešu uz kādu brītiņu, viņš uzrunāja mūs. Jūs abi jau droši vien gulēsiet, kad pārnākšu, tāpēc novēlēšu jums jau tagad labu nakti.

To pateicis, viņš uzlika cepuri galvā un izgāja pa sētas durvīm.

-   Viņš brauks ar mašīnu, Džems sacīja.

Mūsu tēvam bija savas dīvainības: pirmkārt, viņš nekad neēda saldo ēdienu, otrkārt, labprāt gāja kājām. Cik vien atminos, mūsu garāžā vienmēr atradās ševrolets teicamā stāvoklī, un Atikuss darīšanās vienmēr brauca ar to, bet Meikombā viņš gāja kājām uz kantori divas reizes dienā turp un atpakaļ, nostaigājot apmēram divas jūdzes. Viņš sacīja, ka tas esot viņa vienīgais sports. Meikombā uzskata, ja cilvēks iet staigāt bez noteikta mērķa, tad skaidrs, ka viņš nav spējīgs nekādu noteiktu mērķi sasniegt.

Pēc tam, novēlējusi krustmātei un brālim labu nakti, es jau krietnu brīdi lasīju, kad izdzirdēju Džemu klaudzināmies pa istabu. Tās nebija pazīstamās skaņas, kad cilvēks taisās likties gultā, tāpēc es pieklauvēju pie durvīm:

-   Kāpēc tu vēl neguli?

-   Es aiziešu brītiņu uz pilsētu. Viņš vilka bikses kājās.

-   Kāpēc? Daudz vairs netrūkst no desmitiem, Džem.

Viņš to zinot, bet tik un tā iešot.

-   Tad es iešu tev līdzi. Ja tu teiksi, lai nenāku, es tomēr iešu, dzirdi?

Džems saprata, ka bez iekaustīšanas mājās nepalikšu, bet plūkšanās var nokaitināt krustmāti, tāpēc viņš piekāpās, kaut arī ar nepatiku.

Es aši apģērbos. Mēs nogaidījām, kamēr krustmātes logā nodzisa uguns, tad klusām izgājām uz lieveņa sētas pusē. To nakti nebija mēness.

-   Dilis ari labprāt nāktu līdzi, es nočukstēju.

-   Lai jau nāk, Džems īgni atteica.

Mēs pārlēcām pār zemo žogu, šķērsojām mis Reičelas pagalmu un pienācām pie Dilla loga. Džems nokliedzās griezes balsī. Logā parādījās Dilla seja, nozuda, un pēc piecām minūtēm viņš attaisīja logu un izrāpās ārā. Kā pieredzējis cilvēks, viņš nejautāja neko, iekams nebijām izgājuši uz ietves.

-   Kas noticis?

-   Džemam uznākusi klaiņošanas lēkme. Pēc Kelpurnijas vārdiem, tā uznākot visiem zēniem viņa gados.

-   Man iegribējās pastaigāties, Džems sacīja. Iegribējās, vairāk neko.

Mēs pagājām garām misis Dibozas mājai, kas stāvēja tukša, aizdarītiem aizvirtņiem, kamēlijas ieaugušas nātrēs un vībotnēs. Mums bija jāpaiet garām astoņām mājām, kamēr sasniedzām pastu ielas stūrī.

Laukuma dienvidu puse bija tukša. Katrā stūrī spurojās milzu araukārijas, un starp tām laternu gaismā vizuļoja dzelzs slita. Gaisma vēl bija publiskajā tualetē, citādi šī tiesnama puse bija tumsā. Četrstūraino laukumu tiesnama priekšā ielenca veikali, vienā otrā kaut kur dziļāk vīdēja blāvs gaišums.

Kad Atikuss uzsāka praksi, viņa kantoris atradās tiesas ēkā, bet pēc dažiem gadiem viņš pārcēlās uz klusāku vietu pilsētas bankas ēku. Kad mēs nogriezāmies gar laukuma stūri, tad ieraudzījām pie bankas mašīnu.

-   Viņš ir šeit, Džems sacīja.

Tomēr Atikusa te nebija. Viņa kantoris atradās gara gaiteņa galā. Ja kantorī degtu spuldze, mēs saredzētu izkārtnīti ar maziem, skaidriem burtiem: Atikuss Finčs, advokāts. Iekšā bija tumšs.

Džems vēlreiz ielūkojās pa bankas durvīm. Nospieda rokturi. Durvis bija aizslēgtas.

-   Paiesim gabaliņu pa ielu. Varbūt viņš iegriezies pie mistera Andervuda.

Misters Andervuds ne tikai izdeva avīzi The Maycomb Tribune, viņš ari dzīvoja tās redakcijā. Pareizāk sakot, virs redakcijas. Viņš ievāca ziņas par to, kas notiek tiesā un cietumā, gluži vienkārši paskatoties lejup pa otrā stāva logu. Mistera Andervuda māja atradās laukuma ziemeļrietumu

stūri; lai nonāktu pie tās, vajadzēja paiet garām cietumam.

Meikombas cietums bija pati cienījamākā un derdzīgākā pilsētas ēka. Atikuss mēdza izteikties, ka tādu būtu spējis izdomāt brālēns Džošua Sentklērs. Nudien, tādu varētu redzēt murgos. Pilsētā, kur visi nami bija ar taisnām, platām fasādēm un slīpiem dakstiņu jumtiem, Meikombas cietums pēkšņi dūrās acīs kā mazs gotisks templis, vienas kameras platumā, divu kameru augstumā, turklāt papildināts ar robotiem tornīšiem un balstiem. Fantastisko izskatu vēl pastiprināja sarkano ķieģeļu fasāde un resnie dzelzs režģi pie gotiskajiem logiem. Ja nu vēl tas būtu atradies kādā vientuļā pakalnā, bet šis ērms bija iespiests starp Tindela metāla izstrādājumu veikalu un The Maycomb Tribune redakciju. Cietums Meikombā bija vienīgais strīdu priekšmets: pēlēji izteicās, ka tas izskatoties pēc karalienes Viktorijas laiku publiskās tualetes, aizstāvji apgalvoja, ka tas piešķirot pilsētai solīdu, cienījamu izskatu un neviens svešinieks nevarot iedomāties, ka šī ēka piebāzta pilna ar prastiem melnādainajiem.

Iedami pa ietvi, mēs patālāk ieraudzījām vientuļu uguntiņu.

-   Dīvaini, Džems ierunājās, cietumam nav spuldzes ārpusē.

-   Liekas, tā deg virs durvīm, Dilis sacīja.

Caur režģiem no otrā stāva loga nokarājās garš elektriskais vads. Atikuss sēdēja mazas, abažūra neaizsegtas spuldzītes gaismā, aizsprostodams ieejas durvis. Viņš sēdēja uz sava kantora krēsla un lasīja, nelikdamies zinis par knišļiem, kas meta lokus ap viņa galvu.

Es gribēju skriet klāt, bet Džems notvēra mani aiz rokas.

-   Neej vis, tēvs vēl var sadusmoties. Viss kārtībā, mēs varam iet uz mājām. Es tikai gribēju zināt, kur viņš ir.

Mēs jau šķērsojām laukumu, kad četras noputējušas mašīnas lēni tuvojās pa Meridiānas šoseju. Tās pārbrauca pāri laukumam, garām bankai un apstājās pie cietuma.

Neviens nekāpa ārā. Mēs redzējām, ka Atikuss paceļ galvu. Viņš aizvēra avīzi, rūpīgi salocīja to, nolaida uz ceļgaliem un atstūma platmali pakausī. Šķita, ka viņš bija atbraucējus gaidījis.

-   Ejam atpakaļ, Džems nočukstēja.

Mēs pārdrāzāmies pāri laukumam, tad ielai un noslēpāmies aiz kioska. Džems paglūnēja ārā uz ietvi.

-   Varam pieiet tuvāk, viņš teica.

Mēs aizšāvāmies līdz Tindela veikalam, nu bijām gluži tuvu, un neviens mūs neredzēja.

Atbraucēji pa vienam, pa diviem sāka kāpt ārā no mašīnām. Vispirms tās bija ēnas, bet, tuvojoties cietuma durvīm, gaisma vērta tās plecīgos, druknos vīros. Atikuss palika savā vietā. Vīru muguras noslēpa viņu manām acīm.

-   Vai viņš ir šeit, mister Finč? kāds jautāja.

-Jā, mēs dzirdējām Atikusa atbildi, un viņš ir aizmidzis. Neuzmodiniet viņu.

Vīri paklausīja un sāka runāt čukstus; tikai vēlāk es aptvēru, cik baigi un reizē smieklīgi tas bija šinī nebūt ne smieklīgajā situācijā.

-Jūs zināt, ko mēs gribam, otrs vīrs sacīja. Ejiet nost no durvīm, mister Finč.

-    Labāk griezieties apkārt un brauciet uz mājām, Volter, Atikuss laipni atbildēja. Heks Teits ir kaut kur tuvumā.

-    Ne velna viņš nav! kāds cits atsaucās. Heks ar saviem rokaspuišiem ir tik dziļi mežā, ka līdz rītam netiks ārā.

-   Patiešām? Ko viņš tur dara?

-    Ķer vēju laukā, skanēja strupa atbilde. Vai tas jums neienāca prātā, mister Finč?

-    Ienāca gan, bet es tam neticēju. Mana tēva balss skanēja tikpat mierīgi. Nu, tas jau maina stāvokli, vai ne?

-    Protams, kāda dobja balss apstiprināja. Runātājs bija ēnā, viņu nevarēja saskatīt.

-   Vai jūs nopietni tā domājat?

Jau otro reizi šais dienās es dzirdēju Atikusu tā jautājam, un tas nozīmēja, ka dažs labs dabūs trūkties. Tādu skatu nevar palaist garām. Es izrāvos no Džema rokas un aizšāvos pie Atikusa.

Džems iebrēcās un gribēja mani saķert, bet abi ar Dillu nevarēja mani panākt. Es izlauzos cauri tumšajiem stāviem, no kuriem nāca nelāga smaka, un izskrēju gaismas lokā.

-   Labvakar, Atikus!

Es domāju, tas viņam būs patīkams pārsteigums, bet viņa sejas izteiksme noslāpēja manu prieku. Viņa acīs bija skaidri redzamas bailes, bet tās nozuda, kad Džems ar Dillu izspiedās cauri pūlim.

Oda pēc skāņa viskija un cūkkūts, un, kad es pametu skatienu visapkārt, tad redzēju, ka visi šie vīri bija man sveši. Neviena no tiem, kas iepriekšējā vakarā bija sanākuši mūsu pagalmā. Man kļuva karsti aiz samulsuma: es tik uzvaroši bija ieskrējusi ļaužu barā, kurus agrāk nekad nebiju redzējusi.

Atikuss piecēlās no krēsla, bet viņa kustības bija gausas kā vecam vīram. Viņš lēni noglāstīja salocīto avīzi un rūpīgi nolika to uz krēsla. Viņa pirksti viegli trīsēja.

-    Ej uz mājām, Džem, viņš sacīja. Ved Sprigaci un Dillu uz mājām.

Kad Atikuss kaut ko pavēlēja, mēs bijām paraduši tūliņ paklausīt, varbūt ar nepatiku, bet bez kavēšanās, taču Džems stāvēja tā, it kā nemaz nedomātu pakustēties no vietas.

-   Ej uz mājām, es teicu.

Džems papurināja galvu. Atikuss iesprieda rokas sānos, un Džems darīja to pašu, un, kad nostājās viens otram pretī, viņi bija atšķirīgi: Džema mīkstie, brūnie mati un acis, ovālā seja un piekļautās ausis atgādināja mūsu māti un dīvaini kontrastēja ar Atikusa sarmaini melnajiem matiem un skarbi cirstajiem sejas pantiem, taču viņos bija arī kāda līdzība. Iekšējais izaicinājums vērta abus līdzīgus.

-   Dēls, es teicu, ej uz mājām.

Džems papurināja galvu.

-        Es viņu tūdaļ aiztriekšu ratā, kāds šķeista noburkšķēja un rupji sagrāba Džemu aiz apkakles. Viņš tā atsvieda Džemu, ka tas tikko noturējās uz kājām.

-   Neaiztiec viņu!

Es zibenīgi iespēru uzbrucējam. Man bija basas kājas, un es nobrīnījos, ka vīrs atsprāga atpakaļ skaudrās sāpēs. Biju tēmējusi viņam pa ceļgalu, bet trāpījusi krietni augstāk.

-        Mierā, Sprigace, Atikuss satvēra mani aiz pleca.

-   Nedrīkst spert cilvēkiem. Pietiek, viņš pārtrauca mani, kad es gribēju sākt taisnoties.

-   Lai tad viņi neaiztiek Džemu, es attraucu.

-        Kas ir, mister Finč, dzeniet viņus projām, kāds ierūcās. Dodam jums piecpadsmit sekundes laika.

Atikuss stāvēja šā ērmīgā bara vidū un mēģināja piedabūt Džemu, lai tas paklausa.

-        Es neiešu, bija vienīgā stūrgalvīgā atbilde uz visiem tēva draudiem, iegalvojumiem un pēdīgi uz lūgumu:

-   Lūdzu, Džem, ved bērnus projām.

Man jau tas viss sāka apnikt, bet es spriedu, ka Džemam acīmredzot ir iemesls tā rīkoties, lai gan viņš labi zina, kas notiks, kad Atikuss atgriezīsies mājās. Pārlaidu skatienu vīriem. Bija vasaras nakts, bet gandrīz visiem

kombinezoni un rupjie kokvilnas krekli aizpogāti līdz kaklam. Laikam viņi baidās no saaukstēšanās, es domāju, vērodama, ka pat piedurknes nav uzlocītas un aproces ir cieši aizpogātas. Dažiem platmales bija dziļi uzvilktas uz acīm. Vīri izskatījās īgni, miegaini, it kā nebūtu raduši tik vēlā stundā palikt nomodā. Es vēlreiz meklēju pēc kādas pazīstamas sejas. Viņi stāvēja puslokā, un beidzot es tādu atradu.

-   Sveiki, mister Kaningem!

Likās, vīrs nedzirdēja mani.

-Sveiki, mister Kaningem! Kā nu ir ar jūsu tiesību apcirpšanu?

Mistera Voltera Kaningema juridiskās lietas man bija labi pazīstamas, jo Atikuss kādreiz bija tās man visos sīkumos paskaidrojis. Plecīgais vīrs samirkšķināja acis un aizbāza īkšķus aiz kombinezona lencēm. Likās, viņš jutās neomulīgi, atkāsējās un novērsās. Mans draudzīgais sveiciens palika bez atbildes.

Misters Kaningems bija kailu galvu, viņa piere izskatījās ļoti balta pret saules nobrūnināto seju, acīmredzot mājās viņš nēsāja platmali. Viņš mīņājās uz vietas, kājās viņam bija smagi darba apavi.

-   Vai jūs mani neatceraties, mister Kaningem? Es esmu Džina Luīza Finča. Jūs atnesāt mums reiz maisu ar valriekstiem, vai atminaties?

Sāku justies neomulīgi kā ikviens, kuru vairs neatceras gadījuma paziņa.

-   Es eju skolā kopā ar Volteru, es atsāku. Tas ir jūsu dēls, vai ne? Jūsējais, ser?

Misters Kaningems tikko manāmi pamāja. Galu galā viņš tomēr atcerējās mani.

-   Viņš ir manā klasē, es turpināju, un mācās ļoti labi. Viņš ir labs zēns, es piemetināju, patiešām lāga

zēns. Reiz viņš atnāca pie mums uz pusdienām. Varbūt viņš jums stāstījis par mani, reiz es viņu iekaustīju, bet viņš neko, viņš patiešām ir lādzīgs. Pasveiciniet viņu no manis, ja?

Atikuss kādreiz bija man skaidrojis: pieklājīgam cilvēkam jārunā ar citiem par to, kas interesē viņus, nevis par to, kas interesē runātāju pašu. Misters Kaningems neizrādīja nekādu interesi par savu dēlu, tāpēc, lai viņam nebūtu garlaicīgi, es izmisumā ķēros pie pēdējā līdzekļa tiesību apcirpšanas.

-Ja tiesības apcērp, tas nav patīkami, es sāku viņam skaidrot un beidzot pamanīju, ka saku runu visai auditorijai. Vīri lūkojās manī, dažiem pat mutes bija pusvirus. Atikuss vairs netirdīja Džemu; viņi stāvēja blakus Dillam. Abi izskatījās kā apmāti. Atikuss arī bija pavēris muti, lai gan pats allaž mēdza aizrādīt, ka tas ir neglīti. Mūsu skatieni satikās, un viņš aizdarīja muti.

-   Redzi, Atikus, es stāstu misteram Kaningemam, ka tiesību apcirpšana, protams, ir traki nepatīkama, bet tu teici, ka nav ko raizēties, tāds stāvoklis parasti velkas ilgi… bet par abiem jūs kaut kā tiksiet galā… Es pamazām apklusu, prātodama, kādas muļķības gan esmu sarunājusi. Šķiet, par tiesību apcirpšanu piederas runāt tikai viesistabās.

Jutu, ka sviedri sāk ritēt pa matu galiem; grūti izturēt, kad tāds bars nenolaiž no tevis acu. Visi stāvēja un klusēja.

-   Kas ir? es jautāju.

Atikuss neatbildēja. Atskatījos uz misteru Kaningemu, arī viņam seja bija pilnīgi sastingusi. Tad viņš izdarīja kaut ko ērmīgu. Viņš attupēs uz pirkstgaliem un aptvēra abām rokām manus plecus.

-   Es viņam nodošu sveicienu no tevis, mazā lēdij, viņš sacīja.

Tad viņš izslējās un pamāja ar lielo roku.

-   Lasāmies projām! viņš uzsauca. Kustamies, puiši!

Tāpat kā izkāpuši, viņi pa diviem vai pa vienam devās

uz savām sagrabējušajām mašīnām. Durvis aizcirtās, motori nošķaudījās, un projām viņi bija.

Es pavērsos pret Atikusu, bet viņš bija uzgriezis man muguru un atspiedis seju pret cietuma mūri. Piegāju tuvāk un pavilku viņu aiz piedurknes.

-   Vai nu mēs varam iet uz mājām?

Viņš palocīja galvu, izvilka kabatlakatu, noslaucīja seju un skaļi nošņauca degunu.

-   Mister Finč!

Klusa, aizsmakusi balss ierunājās augšā tumsā:

-   Vai viņi projām?

Atikuss atkāpās un paskatījās uz augšu.

-         Projām gan, viņš atbildēja. Liecieties gulēt, Tom. Jūs vairs neviens netraucēs.

No otras puses tumsā ierunājās vēl kāda skarba balss:

-        Varat būt droši, ka netraucēs. Es visu laiku sargāju jūs, Atikus.

Misters Andervuds ar divstobreni rokā izliecās pa The Maycom Tribune redakcijas logu.

Bija jau krietni pāri manam guļamam laikam, un es jutos stipri nogurusi; likās, Atikuss un misters Andervuds norunās te vai visu nakti, viens izliecies pa logu, otrs izslējis galvu augšup. Beidzot Atikuss pienāca pie mums, nodzēsa spuldzīti virs cietuma durvīm un paņēma krēslu.

-        Atļaujiet man to nest, mister Finč, Dilis piedāvājās. Visu laiku viņš nebija bildis ne vārda.

-   Paldies, dēls, nes arī.

Iedami uz kantora pusi, mēs ar Dillu soļojām nopakaļ Atikusam un Džemam. Dilis stiepa krēslu, tāpēc viņa gaita bija lēnāka. Atikuss uņ Džems bija tālu priekšā, un es

domāju: nu gan Atikuss sadod viņam par to, ka nav gājis mājās, bet maldījos. Kad viņi gāja garām ielas lukturim, es redzēju, ka Atikuss pastiepj roku un izbužina Džemam matus, tas bija vienīgais viņa maiguma žests.

16

Džems izdzirdēja mani raudam. Viņš pabāza galvu pa durvīm, kas savienoja mūsu istabas. Kad viņš pienāca pie manas gultas, Atikusa istabā iedegās spuldze. Mēs sastingām un nekustējāmies, kamēr uguns nodzisa; mēs dzirdējām, kā Atikuss grozījās pa gultu, un gaidījām, līdz viss apklusa.

Džems ieveda mani savā istabā un noguldīja.

-   Pamēģini iemigt, viņš sacīja. Parīt varbūt viss jau būs beidzies.

Mēs tonakt pārnācām klusu, lai neuzmodinātu krustmāti. Atikuss izslēdza motoru jau uz iebraucamā ceļa un iestūma mašīnu garāžā; mēs klusēdami iegājām pa sētas durvīm un devāmies uz savām istabām. Es biju ļoti nogurusi un jau laidos miegā, kad pēkšņi ieraudzīju Atikusu, kā viņš aukstasinīgi saloka avīzi un atstumj platmali pakausī, kā viņš stāv tukšā, gaidās sastingušā ielā un uzbīda brilles uz pieres. Tas bija kā trieciens: piepeši es skaidri izpratu nakts notikumus un sāku raudāt! Džems izturējās taisni teicami, viņš ne vārda neminēja par to, ka cilvēkiem, kuriem drīz būs deviņi gadi, neklājas raudāt. Brokastīs nevienam nebija īstas ēstgribas, vienīgi Džems notiesāja veselas trīs olas. Atikuss paskatījās uz viņu ar neslēptu sajūsmu; krustmāte Aleksandra dzēra maziem malciņiem kafiju un izstaroja saltu nosodījumu. Bērni, kas nakti zogas ārā no mājas, ir kauns un negods visai ģimenei.

Atikuss atteica, viņš esot laimīgs, ka viņa kauns un negods ieradies īstā laikā, bet krustmāte aizrādīja:

-   Blēņas, misters Andervuds visu laiku bija sardzē.

-        Zini, tas ir ļoti dīvaini, Atikuss sacīja. Brakstons taču nevar ciest nēģerus, pat nelaiž tos sev tuvumā.

Vietējie uzskatīja misteru Andervudu par iesīkstējušu grēka gabalu, kuru viņa tēvs aiz pēkšņas iedomas bija nokristījis par Brakstonu Bregu; misters Andervuds visu mūžu pūlējās, lai apkārtējie to aizmirstu. Atikuss kādreiz izteicās, ka tie, kurus nosaucot Dienvidu armijas ģenerāļu vārdos, kļūstot ar laiku par žūpām.

Kelpurnija vēl ielēja krustmātei Aleksandrai kafiju un papurināja galvu, kad es uzmetu viņai tik lūdzošu skatienu, cik vien varēju.

-        Tu vēl esi par mazu kafijai, viņa sacīja. Paaugsies, tad ieliešu tev bez prasīšanas.

Es aizrādīju, ka varbūt kafija nāktu manam kuņģim par labu.

-        Lai notiek, Kelpurnija piekrita un paņēma tasīti no bufetes. Ielēja tur karoti kafijas un tad piepildīja tasīti līdz malām ar pienu. Aiz pateicības es parādīju tasītei mēli un uztvēru krustmātes brīdinoši saraukto pieri. Taču šis mājiens bija domāts Atikusam.

Viņa pagaidīja, kamēr Kelpurnija iziet virtuvē, un tad teica:

-   Nerunā tā, viņiem dzirdot.

-   Ko un kam dzirdot? Atikuss jautāja.

-        Kā nupat, kad Kelpurnija bija te. Tu teici, ka Brakstons Andervuds necieš nēģerus.

-        Manuprāt, Kelai tas nav nekāds noslēpums. To taču zina ikviens Meikombā.

Es sāku ievērot tikko jaušamu pārmaiņu tēvā tais reizēs, kad viņš sarunājās ar krustmāti Aleksandru. Tās nebija

atklātas dusmas, bet kluss spīvums. Ari tagad viņa balsī skanēja skarbs piesitiens:

-        Visu, ko mēs runājam pie galda, var sacīt Kelpurnijas klātbūtnē. Viņa zina, kāda viņai nozīme šai ģimenē.

-         Nedomāju, ka tas būtu labs paradums, Atikus. Tas viņus padara pārdrošus. Tu pats zini, kas viņi par pļāpām. Viss, kas dienu notiek pilsētā, vēl pirms saules rieta jau zināms nēģeru kvartālā.

Tēvs nolika nazi uz galda.

-        Nav tāda likuma, kas aizliegtu viņiem runāt. Un varbūt viņiem nemaz nebūtu par ko runāt, ja mēs nedotu iemeslu. Kāpēc tu nedzer kafiju, Sprigace?

Es maisīju kafiju ar karotīti.

-        Es domāju, ka misters Kaningems ir mums draugs. Tu man labi sen tā teici.

-   Viņš ir arī.

-   Bet vakar vakarā viņš gribēja nodarīt tev pāri.

Atikuss nolika dakšiņu blakus nazim un atstūma šķīvi.

-        Misters Kaningems būtībā ir labs cilvēks, viņš sacīja, viņam tikai ir savas vājības, kā mums visiem.

-        To nevar saukt par vājību, Džems iejaucās. Kad misters Kaningems atbrauca, viņš bija gatavs tevi nogalināt.

-        Iespējams, ka es nebūtu izgājis sveikā cauri, Atikuss piekrita. Tikai redzi, dēls, kad būsi vecāks, tu sāksi labāk saprast cilvēkus. Lai kāds ir pūlis, tas vienmēr sastāv no cilvēkiem. Vakar misters Kaningems bija daļa no pūļa, taču viņš reizē palika arī cilvēks. Ikviens pūlis ikvienā mazā dienvidu pilsētiņā sastāv no cilvēkiem, kurus mēs labi pazīstam. Tas nav viņiem diezin cik glaimojoši, vai ne?

-   Protams, ne, Džems atteica.

-        Un tāpēc vajadzēja iejaukties astoņus gadus vecam bērnam, lai vestu viņus pie prāta, Atikuss turpināja.

-   Tas kaut ko nozīmē, ja mežonīgu zvēru baru var apturēt,

jo galu galā viņi tomēr ir cilvēciskas būtnes. Hm, varbūt mums būtu vajadzīgi bērni policijas darbā… Vakar vakarā jūs piespiedāt Volteru Kaningemu uz mirkli iejusties manā ādā. Ar to pietika.

Ceru, ka Džems sapratīs cilvēkus labāk, kad būs pieaudzis, es gan ne.

-     Pirmā diena, kad Volters ieradīsies skolā, būs viņam arī pēdējā, es nosolījos.

-     Tu viņam pirkstu nedursi klāt, Atikuss stingri noteica. Lai būtu kas būdams, bet es negribu, lai tu vai Džems pēc vakarējā notikuma uz kādu turētu ļaunu prātu.

-     Nu tu redzi, pie kā tas viss noved, krustmāte Aleksandra ierunājās. Nesaki, ka neesmu tevi brīdinājusi.

Tēvs atbildēja, ka viņš to nekad neesot teicis, atgrūda krēslu un piecēlās.

-     Man gaidāma grūta diena, tāpēc atvainojiet mani. Džem, es ļoti gribētu, lai jūs ar Sprigaci šodien uzturētos mājās.

Tikko Atikuss bija izgājis, kad ēdamistabā iedrāzās Dilis.

-     Visa pilsēta šorīt par to runā, viņš sauca. Visi runā, kā mēs ar kailām rokām apvaldījām simt vīru…

Krustmāte Aleksandra uzmeta viņam tādu skatienu, ka viņš uzreiz apklusa.

-     Tur nebija simt vīru, viņa teica, un nevienam neko nevajadzēja apvaldīt. Tur tikai bija bariņš šo piedzērušo, izlaidīgo Kaningemu.

-     Ko nu, krustmāt, Dilis vienmēr pārspīlē, Džems atteica. Viņš pamāja, lai mēs sekojam.

-     No pagalma ārā neejiet, krustmāte piekodināja, kad izgājām verandā.

Varēja domāt, ka ir sestdiena. Gar mūsu māju nesteidzīgi, bet nepārtrauktā straumē plūda ļaudis no Meikombas grāfistes dienvidu novada.

Misters Dolfuss Reimonds pajāja garām, uzzvēlies uz sava šķirnes zirga.

-   Nesaprotu, kā viņš var noturēties seglos, Džems nomurmināja. Un kā to var izturēt tik agrs rīts, vēl nav astoņi, bet viņš jau pilnā!

Pabrauca garām graboši rati ar sievietēm. Tām bija audekla platmales un kleitas ar garām piedurknēm. Bārdains vīrelis veltu platmali galvā vadīja pajūgu.

-   Re, tie ir menonīti, Džems sacīja Dillam. Viņiem ir apģērbi bez pogām.

Menonīti dzīvoja dziļi mežos, visu vajadzīgo iepirka un pārdeva otrā upes krastā un reti rādījās Meikombā. Dilis lūkojās viņos ar ziņkāri.

-   Viņiem visiem ir zilas acis, Džems skaidroja, un vīrieši pēc kāzām neskuj bārdas. Viņu sievām patīk, kad bārdas viņas kutina.

Misters Ikss Billaps jāja garām uz mūļa un pamāja mums ar roku.

-Viņš ir ērmīgs vīrs, Džems sacīja. Ikss ir viņa vārds, nevis vārda pirmais burts. Reiz viņš nonāca tiesā, un tur jautāja pēc viņa vārda. Viņš atbild Ikss Billaps. Sekretārs liek izsaukt pa burtam, un viņš atkal atbild Ikss. Prasa vēlreiz, viņš atkal to pašu. Beidzot viņš uzrakstīja to uz papīra un parādīja visiem. Viņam jautā, kas tas par jocīgu vārdu, un viņš atbild, ka tā vecāki viņu pierakstījuši, kad viņš piedzimis.

Kamēr grāfistes iedzīvotāji defilēja mums garām, Džems stāstīja Dillam par ievērojamākajām personām: misters Tensovs Džonss balsojis par sauso likumu; mis Emīlija Deivisa paklusām šņauc tabaku; misters Bairons Vollers spēlē vijoli; misteram Džekam Sleidam jau trešo reizi aug zobi.

Parādījās vēl kādi rati, iekšā sēdētājiem bija neparasti skarbas sejas. Kad viņi brauca garām mis Modijas Etkinsones mājai, kur dārzā koši ziedēja vasaras puķes, pati mis Modija iznāca uz lieveņa. Dīvaini gan, kad mis Modija stāv uz lieveņa, viņas seju nevar saskatīt, tas ir pārāk tālu, taču pēc viņas stājas mēs tūliņ varējām noteikt viņas garastāvokli. Tagad viņa stāvēja, rokas sānos iespriedusi, kūkumu uzmetusi, galvu piešķiebusi, briļļu stikli vizēja saulē. Mēs zinājām, ka viņas sejā patlaban ir visdzēlīgākais smīns.

Braucējs pieturēja mūļus, un kāda sieviete spiedzīgā balsī uzsauca:

-   Kas dzenas pēc nīcīgām mantām, to gaida elles tumsība!

Mis Modija atbildēja:

-   Kam priecīga sirds, tam gaišs vaigs!

Laikam šie kāju mazgātāji nodomāja, ka sātans arī svētos rakstus māk iztulkot sev par labu, jo braucējs paskubināja mūļus. Kāpēc viņiem kremta mis Modijas dārzs, to es nevarēju aptvert, jo mis Modijas svēto rakstu zināšanas bija taisni pārsteidzošas, kaut viņa augu dienu rakājās pa zemi.

-   Vai jūs iesiet šodien uz tiesu? Džems apjautājās, kad mēs gājām garām viņas žogam.

-   Neiešu, viņa atteica. Man šodien tiesā nav ko darīt.

-   Vai tad jūs negribat paskatīties? Dilis apvaicājās.

-   Nē. Tas ir nežēlīgi iet un skatīties, kā nabaga puisim grasās piespriest nāves sodu. Un ļaudis sabrauc kā uz nezin kādiem svētkiem.

-Viņš jātiesā publiski, mis Modij, es ieminējos.

-   Citādi nebūtu pareizi.

-   To es labi zinu, mis Modija attrauca. Taisni tāpēc, ka tas ir publiski, es tur neiešu.

Mis Stīvenija Krouforda gāja garām. Viņa bija uzlikusi cepuri un uzvilkusi cimdus.

-   Hm, hm, hm, viņa norūca. Ko jūs teiksiet par tiem ļaudīm, varētu domāt, ka tiesā runās pats Viljams Dženings Braians.

-   Uz kurieni tu dosies, Stīvenij? uzsauca mis Modija.

-   Uz kiosku iepirkties.

Mis Modija aizrādīja, ka savu mūžu neesot redzējusi Stīveniju ejam pēc iepirkumiem tā saposušos.

-Varbūt ieskriešu uz brītiņu tiesā, paskatīšos, kā iet mūsu Atikusam, mis Stīvenija paskaidroja.

-   Piesargies, ka viņš tev arī nepasniedz pavēsti, mis Modija brīdināja.

Mēs nesapratām un lūdzām paskaidrojumu, un mis Modija sacīja: mis Stīvenija, šķiet, zinot tik daudz par visu notikušo, ka varētu noteikti būt par liecinieci.

Mēs cietām līdz pusdienām; Atikuss pārnāca mājās paēst un sacīja, ka viss rīts pagājis, izraugoties zvērinātos piesēdētājus. Paēduši pusdienas, mēs iegriezāmies pie Dilla un devāmies uz pilsētu.

Tas patiesi bija izcils notikums. Pie slitas vairs nebija vietas nevienam zirgam, mūļi un rati bija pabraukti zem katra cik necik noderīga koka. Tiesnama pagalms bija ļaužu pilns; tie pūlīšos sēdēja uz paklātām avīzēm, ēda cepumus ar sīrupu un piedzēra siltu pienu no krūzēm. Daži grauza ceptu vistas stilbu vai karbonādi. Turīgākie uzdzēra ēdamajam aptiekā pirkto kokakolu no apaļajām sodas ūdens glāzēm. Nosmulējušies bērni dzenāja cits citu cauri pūlim, un zīdaiņi mielojās mātēm pie krūts.

Viņā laukuma galā nēģeri klusu sēdēja piesaulē, ēzdami sardīnes, sausiņus un uzdzerdami smaržīgo nihikolu. Misters Dolfuss Reimonds bija apsēdies pie viņiem.

-   Džem, Dilis ieteicās, viņš dzer no maisa.

Likās, misters Dolfuss Reimonds patiešām tā dara: divi dzelteni salmiņi bija viņam mutē, un to gali iesniedzās brūna papīra maisiņā.

-   Nekad neesmu kaut ko tādu redzējis, Dilis murmināja. Kā viņam nekas tur nelīst ārā?

Džems iespurcās.

-   Viņam maisiņā ir kokakolas pudele ar viskiju. Viņš to negrib rādīt, citādi sievietes sašutis. Tā viņš sūks visu dienu, aizies, pielies pudeli un sūks atkal.

-   Kāpēc viņš sēž pie nēģeriem?

-   Viņš tā vienmēr dara. Droši vien tie viņam patīk labāk par mums. Viņš dzīvo nomalē, pie mūsu grāfistes robežas. Sieva viņam ir nēģeriete un vesels bars jaukteņu bērnu. Ja kāds būs te, es tev parādīšu.

-   Pēc izskata viņu nevarētu pieskaitīt pie salašņām, Dilis sacīja.

-   Misters Dolfuss arī tāds nav, viņam pieder liels gabals zemes otrā upes krastā, un viņš cēlies no ļoti labas ģimenes.

-   Kāpēc tad viņš tā uzvedas?

-   Viņam tā patīk, Džems atteica. Stāsta, ka viņš vēl vienmēr nevarot attapties pēc savām kāzām. Viņš dzīries precēt kādu no Spenderu lēdijām, tā man šķiet. Grasījušies rīkot lepnas kāzas, taču nekas nav iznācis. Pēc uzsaukšanas līgava iegājusi savā istabā un iešāvusi sev galvā. Ar medību bisi. Nospiedusi gaili ar kājas pirkstiem.

-   Vai dabūjuši zināt, kāpēc?

-   Nē, Džems sacīja, to nezina neviens cits, tikai misters Dolfuss. Stāsta, viņa uzzinājusi par to nēģerieti, viņš esot domājis paturēt ir nēģerieti, ir apprecēties. Kopš tā laika viņš vienmēr ir pilnā. Bet zini, pret bērniem viņš izturas ļoti labi…

-   Džem, kāds ir jauktenis? es interesējos.

-        Pa pusei balts, pa pusei melns. Tu esi viņus redzējusi, Sprigace. Atceries aptiekas izsūtāmo, tāds ruds, sprogains? Viņš ir pa pusei balts. Viņi patiešām ir nelaimīgi.

-   Nelaimīgi, kāpēc?

-        Viņi nekur īsti nepieder. Melnie negrib viņus tāpēc, ka viņi ir pa pusei baltie, bet baltie tāpēc, ka viņi pa pusei melnie, tā viņiem nekur nav vietas, viņi nav ne cepts, ne vārīts. Misters Dolfuss, kā stāsta, divus savējos aizsūtījis uz ziemeļiem. Ziemeļos tik greizi uz melnajiem neskatās. Re, kur viens tāds iet.

Mazs zēns, ieķēries nēģerietei rokā, gāja mums garām. Es viņu noturētu par nēģeri: āda tumšā šokolādes krāsā, platas nāsis un lieliski zobi. Zēns ik pa brīdim priecīgi palēcās, un nēģeriete raustīja viņu aiz rokas, lai viņš rimtos.

Džems nogaidīja, kamēr viņi pagāja garām.

-        Tas ir viens no mistera Dolfusa puikām, viņš sacīja.

-        Kā tu vari to zināt? Dilis šaubījās. Man viņš likās gluži melns.

-        Dažreiz, ja nezina, kas viņš tāds ir, patiešām grūti noteikt. Bet tas bija pa pusei Reimonds, goda vārds.

-   Bet kā tu vari to apgalvot? es nerimos.

-   Es jau teicu, Sprigace, ka vajag zināt, kas viņi ir.

-   Bet kā tu zini, varbūt mēs arī esam nēģeri?

-        Tēvocis Džeks Finčs apgalvo, ka to patiesi nevarot zināt. Viņš teica, ciktāl viņš izsekojis mūsu senču rakstus, tad mēs neesot nēģeri, bet vispār iespējams, ka Vecās Derības laikos mūsu senči ieceļojuši šeit no Etiopijas.

-        Nu, kas noticis Vecās Derības laikos, tas ir pārāk sen, lai ar to rēķinātos.

-        Gluži manas domas, Džems atteica, bet meikombieši saka, ja cilvēkā ir kaut lāsīte nēģeru asiņu, tad viņš ir caurcaurēm melns. Ei, paskat vien!

Kāds neredzams signāls lika launagotājiem piecelties, nometot avīzes, celofānu un ietinamo papīru. Bērni atskrēja pie mātēm, zīdaiņus paņēma uz rokām, viri piesvīdušām platmalēm galvā vāca kopā savas ģimenes un vadīja kā ganāmpulku uz tiesnama durvīm. Viņā laukuma galā nēģeri un misters Dolfuss Reimonds piecēlās un purināja putekļus nost no drēbēm. Starp nēģeriem bija tikai dažas sievietes un bērni, tāpēc šķita, ka viņiem trūkst svētku noskaņojuma. Viņi gaidīja pacietīgi pie durvīm, kamēr baltie saies iekšā.

-   Iesim mēs arī, Dilis skubināja.

-Nē, labāk nogaidīsim, lai saiet visi pārējie. Varbūt Atikusam nepatiks, ka esam atnākuši, Džems atteica.

Meikombas grāfistes tiesas ēka mazliet atgādināja Arlingtonas kapsētas memoriālu: kolonnas, kas balstīja jumtu dienvidu pusē, bija pārāk masīvas savai vieglajai nastai. Tās bija vienīgās atliekas no vecā tiesnama, kas nodega 1856. gadā. Pēc ugunsgrēka pie tām piebūvēja jaunu ēku. Pareizāk sakot, uzbūvēja, nerēķinoties ar šīm kolonnām. Atskaitot dienvidu fasādi ar portālu, Meikombas tiesnams bija uzcelts agrīnajā Viktorijas laikmeta stilā un no ziemeļu puses izskatījās neuzkrītošs. Tomēr no dienvidu puses grieķu stila kolonnas nejauki dūrās acīs, atšķirdamās no prāvā deviņpadsmitā gadsimta torņa, kur sarūsējušais pulkstenis allaž rādīja aplamu laiku, bet viss kopā liecināja, ka meikombieši nolēmuši svēti glabāt jebkuru fizisku pagātnes palieku.

Lai nokļūtu tiesas zāles otrajā stāvā, vajadzēja paiet garām visādiem tumšiem būceņiem un alām: nodokļu inspektors, nodokļu ievācējs, grāfistes pārvaldes sekretārs, grāfistes tiesas pilnvarotais, izbraucējs sekretārs, tiesnesis mantojumu lietās visi mita aukstos, tumšos

krātiņos, kur oda pēc sapelējuša papīra, mitruma un atejām. Te pat dienu vajadzēja dedzināt elektrību; nelīdzenos grīdas dēļus aizvien klāja putekļu kārta. Šo krātiņu iemītnieki bija savas apkārtnes produkts: sīki vīreļi pelēkām sejām, kuras šķita nepazīstam ne sauli, ne vēju.

Mēs zinājām, ka ļaužu būs daudz, bet neparedzējām, kāds bars piepildīs apakšstāva gaiteni. Mani nošķīra no Džema un Dilla, bet es izlauzos līdz sienai pie kāpnēm, zinādama, ka te Džems mani noteikti uzmeklēs. Izrādījās, ka esmu nokļuvusi starp Dīkdieņu kluba locekļiem, tāpēc piekļāvos pie sienas, lai mani nepamana. Tie bija veči baltos kreklos, aizsargkrāsas biksēs, ar bikšturiem pār pleciem, visu mūžu aizlaiduši dīkā, un tā viņi vadīja ari savas norieta dienas, sēdēdami laukumā zem Virdžīnijas ozoliem uz priežkoka soliem. Šie viri bija piekasīgi tieslietu kritiķi, un Atikuss sacīja, ka viņi zinot likumus ne sliktāk par galveno tiesnesi, jo ilgus gadus klausījušies visas prāvas no vietas. Parasti šie veči bija vienīgie, kas apmeklēja tiesas sēdes, un šodien, redzams, viņiem nepatika, ka izjaukta ierastā kārtība. Viņu balsis vienmēr skanēja varen svarīgi. Šoreiz viņi runāja par manu tēvu.

-    …domā, ka viņš zina, ko dara, viens sacīja.

-   Nu, te gan neko nevar iebilst, otrs attrauca. Atikusam Finčam visi likumi galvā, viņš tos izlasījis no viena gala līdz otram.

-   Lasīt jau viņš lasa, uz citu ko viņš nav spējīgs.

Visi laida vaļā smieklus.

-   Pag, Bili, es tev ko pateikšu, trešais iejaucās. Tiesnesis taču viņam uzdeva aizstāvēt to melnādaino.

-   Nūja, bet Atikuss laikam grib to darīt visā nopietnībā. Un tas man nemaz nepatīk.

Tā bija jauna ziņa, kas visu nostādīja citā apgaismojumā: Atikusam bija jāuzņemas aizstāvība, vai viņš gribēja

vai ne. Likās dīvaini, ka viņš mums neko nebija teicis, mums tas būtu daudzkārt noderējis, aizstāvot viņu un pašiem sevi. Viņam tas jādara, tāpēc viņš to dara, šī patiesība mums būtu ietaupījusi daudzas ķildas un plūkšanās. Bet kā tas saskan ar pilsētnieku izturēšanos? Tiesa ieceļ Atikusu par nēģera aizstāvi. Atikuss apņemas pildīt savu pienākumu. Un tas šiem runātājiem nepatīk. Kaut kas nesaprotams.

Nēģeri, nogaidījuši, kad baltie uziet augšā, sāka nākt iekšā.

-   Ei, pagaidiet! uzsauca kluba loceklis, pastiepjot priekšā spieķi. Pēc brītiņa varēsiet nākt.

Veči sāka lēni kāpt augšup ar stīvajām kājām un sadūrās ar Džemu un Dillu, kas metās meklēt mani. Viņi izspraucās pūlim cauri, un Džems uzsauca:

-   Sprigace, nāc ātrāk, nav vairs kur apsēsties. Vajadzēs stāvēt kājās. Re, kas notiek, viņš pikti noteica, kad melnie sāka nākt augšā. Veči aizņems visas brīvās vietas.

Mums nelaimējās, un tā esot mana vaina, tā Džems aizrādīja. Apbēdināti mēs apstājāmies pie sienas.

-   Vai nevarat tikt iekšā?

Uz mums nolūkojās reverends Saikss ar melnu platmali rokā.

-   Labdien, reverend, Džems sacīja. Re, Sprigace mūs aizkavēja.

-   Nu, paskatīsimies, ko te varam darīt.

Reverends Saikss devās uz zāli. Pēc mirkļa viņš atgriezās.

-   Apakšā nav nevienas brīvas vietas. Vai jums nebūtu iebildumu kopā ar mani nākt uz balkonu?

-   Nepavisam ne, Džems atsaucās. Laimīgi mēs steidzāmies viņam pa priekšu uz otro stāvu. Mēs uzgājām pa segtām kāpnēm un apstājāmies pie durvīm. Reverends

Saikss tusnīja mums nopakaļ un uzmanīgi izvadīja cauri melnādaino pūlim, kas drūzmējās balkonā. Četri nēģeri piecēlās un atdeva mums vietas pirmajā rindā.

Nēģeriem paredzētā galerija sniedzās apkārt tiesas zāles trim sienām kā otrā stāva veranda, un no turienes mēs varējām redzēt visu.

Zvērinātie sēdēja kreisajā pusē zem augstajiem logiem. Saulē iedeguši, kalsnēji, tie visi likās esam fermeri, bet tas bija saprotams: pilsētnieki reti gadās zvērinātajos, viņus vai nu noraida, vai viņi paši lūdz tos atbrīvot. Pāris zvērināto atgādināja uzposušos Kaningemus. Patlaban viņi sēdēja izslējušies un uzmanīgi klausījās.

Grāfistes prokurors, vēl kāds vīrs, Atikuss un Toms Robinsons sēdēja ar muguru pret mums. Prokuroram uz galda bija brūna grāmata un dažas dzeltenas papīra lapas, Atikusa galds bija tukšs.

Tūliņ aiz barjeras, kas atdalīja publiku no tiesnešiem, uz ādas krēsliem sēdēja liecinieki, ari ar muguru pret mums.

Tiesnesis Teilors sēdēja uz paaugstinājuma, līdzīgs miegainai vecai haizivij, viņa priekšā mazliet zemāk kaut ko ātri rakstīja viņa sekretārs. Tiesnesis Teilors izskatījās kā visi līdz šim redzētie tiesneši: lādzīgs, sirms, iesarkanu seju, vīrs, kas izturējās bez jebkādām ceremonijām dažreiz uzslēja kājas augšā, dažreiz vienā mierā tīrīja nagus ar kabatas nazi. Bezgalīgo abu pušu debašu laikā, it sevišķi pēc pusdienām, tiesnesis šķita snaužam, bet tā vairs neviens nedomāja, kopš kāds advokāts tīšuprāt bija nogrūdis uz grīdas kaudzi grāmatu, gribēdams tiesnesi pamodināt. Neatdarījis acis, tiesnesis Teilors bija nomurminājis:

-   Mister Vitlij, atkārtojiet to vēlreiz, un tas maksās jums simt dolāru.

Viņš bija labs likumu zinātājs un, lai gan šķita nevērīgs, īstenībā vadīja jebkuru prāvu ar stingru roku. Tikai reizi

viņš bija nonācis strupceļā un Kaningemu vainas dēļ. Vecajā Sāremā, viņu pastāvīgajā teritorijā, bija apmetušās atsevišķi un sākumā savrup divas ģimenes, par nelaimi, ar vienādiem uzvārdiem. Kaningemi precējās ar Koningemiem, un nevienu vairs neinteresēja, kā katrs uzvārds tiek rakstīts, kamēr kāds Kaningems sāka apstrīdēt kāda Koningema tiesības uz zemes gabalu un iesniedza sūdzību tiesā. Strīda laikā Džims Kaningems apliecināja, ka viņa māte visos dokumentos parakstījusies Kaningema, bet īstenībā bijusi Koningema, tikai pareizrakstībā nebijusi stipra, vispār reti lasījusi, parasti skatījusies gaisā, kad vakaros ar lasāmo apsēdusies uz lieveņa. Noklausījies deviņas stundas no vietas par Vecās Sāremas iemītnieku dīvainībām, tiesnesis Teilors izbeidza prāvu. Kad viņam jautāja pēc motīviem, viņš atbildēja: “Ar abu strīdīgo pušu piekrišanu,” un paskaidroja: viņš cerot, ka prāvnieki būšot apmierināti ar doto iespēju publiski izkratīt sirdis. Tā arī bija. Viņi galvenokārt to vien bija vēlējušies.

Tiesnesim Teiloram piemita ērmīgs paradums. Viņš atļāva smēķēt tiesas zālē, kaut pats nekad nesmēķēja, toties dažreiz kādam palaimējās redzēt, ka tiesnesis iesprauž zobos garu neaizdedzinātu cigāru un sāk to gausi gremot. Pamazām cigārs pazuda viņa mutē, un pēc dažām stundām, izsūcis no tā visu ekstraktu, tiesnesis izspļāva šo gremokli. Reiz jautāju Atikusam, kā gan misis Teilora var ar vīru skūpstīties, bet Atikuss atbildēja, ka viņa gan reti to darot.

Liecinieku sols atradās pa labi no tiesneša Teilora, un, kad mēs nokļuvām līdz mūsu sēdvietām, tanī patlaban parādījās misters Heks Teits.

-   Džem, es ievaicājos, vai tie ir Jūeli, kas tur sēž?

-   Kuš, Džems mani apsauca, misters Heks Teits dos liecību.

Misters Teits bija uzposies šim gadījumam par godu. Viņam bija parastais uzvalks, tā ka viņš kļuva līdzīgs visiem citiem, nebija ne augsto zābaku, ne ādas jakas, ne jostas ar patronām. Kopš šī mirkļa manas bailes no viņa izgaisa. Viņš sēdēja liecinieku solā, iespiedis rokas starp ceļgaliem, un vērīgi klausījās grāfistes prokurorā.

Šo prokuroru misteru Džilmeru mēs maz pazinām. Viņš bija no Ebotsvilas: mēs viņu redzējām tikai tiesu sesijas laikā, vispār ļoti reti, jo mūs ar Džemu tiesa diezin kā neinteresēja. Viņš bija plikpauris ar gludi skūtu seju, viņam varēja dot tikpat labi četrdesmit, kā sešdesmit gadu. Kaut gan viņš bija mums uzgriezis muguru, es zināju, ka viena acs viņam šķielē un to viņš izmanto kā priekšrocību: cilvēkam šķiet, ka prokurors ieurbjas viņā ar skatienu, tāpēc zvērinātie un liecinieki no viņa baidās. Zvērinātie domā, ka prokurors nenolaiž no viņiem acis, un pūlas klausīties uzmanīgi, liecinieki dara to pašu aiz līdzīgiem apsvērumiem.

-   …ar saviem vārdiem, mister Teit, misters Džilmers nobeidza.

-   Labi, misters Teits, nodūris galvu, noteica it kā saviem ceļgaliem, pieskardamies pie brillēm, mani izsauca…

-   Vai jūs nesacītu to zvērinātajiem, mister Teit? Pateicos. Kas jūs izsauca?

-   Mani izsauca Bobs, tas ir, āre, misters Bobs Jūels, kādu vakaru…

-   Tieši kādu vakaru, ser?

-         Divdesmit pirmā novembra vakarā, misters Teits atbildēja. Es patlaban pametu kantori, lai ietu uz mājām, kad Bo… misters Jūels iesteidzās ļoti uztraukts un teica, lai nāku aši uz viņa mājām, kāds melnais pastrādājis varasdarbus pie viņa skuķa.

-   Un jūs gājāt?

-   Protams. Ielēcu mašīnā un aizdrāzos, cik ātri varēju.

-   Un ko jūs atradāt?

-        Atradu meiteni guļam uz grīdas priekšistabas vidū, pa labi roki, kā nāk iekšā. Viņa bija pamatīgi piekauta, bet es uzstīvēju viņu kājās, tad viņa nomazgāja seju spainī istabas kaktā un teica, ka nu esot labāk. Es prasīju, kas viņai nodarījis pāri, un viņa atbildēja, ka Toms Robinsons…

Tiesnesis Teilors, kurš bija veltījis visu vērību saviem nagiem, tobrīd pacēla galvu, it kā gaidītu iebildumus, bet Atikuss klusēja.

-         …prasīju, vai melnais viņu tā sadauzījis, un viņa teica “jā”. Prasīju, vai Robinsons uzveicis viņu, un viņa atbildēja “jā”. Tad es aizgāju uz Robinsona māju un atvedu viņu šurp. Viņa apliecināja, ka tas ir vainīgais, un tad es Robinsonu apcietināju. Tas ir viss, kas man sakāms.

-   Pateicos, misters Džilmers teica.

Tiesnesis Teilors vaicāja:

-   Vai jums ir kādi jautājumi, Atikus?

-Jā, mans tēvs sacīja. Viņš sēdēja aiz galda, mazliet sāniski sagriezies, sakrustojis kājas un vienu roku uzlicis uz krēsla atzveltnes.

-        Vai jūs izsaucāt ārstu, šerif? Vai vispār kāds izsauca ārstu? Atikuss jautāja.

-   Nē, ser, misters Teits atbildēja.

-   Tātad jūs ārstu neizsaucāt?

-   Nē, ser, misters Teits atkārtoja.

-   Kāpēc ne? Atikusa balss skanēja mazliet skaļāk.

-        Labi, es pateikšu, kāpēc nesaucu. Tas nebija vajadzīgs, mister Finč. Viņa bija pamatīgi piekauta. Bija redzams tāpat, ka labi ar viņu nav.

-        Bet ārstu jūs neizsaucāt? Un, kamēr jūs tur bijāt, neviens neizsauca ārstu, neatveda ārstu un cietušo neaizveda pie ārsta?

-   Nē, ser…

Tiesnesis Teilors iejaucās:

-        Viņš jau trīs reizes atbildēja jums, Atikus. Viņš nav izsaucis ārstu.

-         Es tikai gribēju pārliecināties par to, mister Teilor, Atikuss sacīja, un tiesnesis pasmaidīja.

Džems turēja rokas uz galerijas margām un pēkšņi cieši sažņaudza tās. Viņš strauji ievilka elpu. Paskatījusies lejup zālē, es neko sevišķu neredzēju un brīnījos, kāpēc Džems tēlo nez kādu traģēdiju. Dilis vēroja visu mierīgi, reverends Saikss tāpat.

-   Kas ir? es nočukstēju un izdzirdēju piktu:

-Kuš!

-        Šerif, Atikuss atsāka, jūs sacījāt, ka viņa bija pamatīgi piekauta. Kādā veidā?

-   Nu-u…

-   Aprakstiet, Hek, kādus miesas bojājumus jūs ievērojāt.

-        Nu, galva bija stipri sasista. Arī uz rokām virs elkoņiem zilumi, bet pagājusi bija pusstunda…

-   Kā jūs to zināt?

Misters Teits pasmīnēja.

-        Piedodiet, tā viņi man sacīja. Šā vai tā, viņa bija krietni vien sadauzīta, kad es ierados, un zem acs liels zilums.

-   Zem kuras acs?

Misters Teits samirkšķināja acis un pārbrauca ar abām rokām pār matiem.

-         Ļaujiet apdomāties, viņš pusbalsī noteica, tad paskatījās uz Atikusu, it kā atrazdams šo jautājumu par bērnišķīgu.

-   Vai jūs nevarat atcerēties? Atikuss jautāja.

Misters Teits norādīja uz kādu neredzamu personu

piecu collu atstatumā no sevis un sacīja:

-   Zem kreisās acs…

-        Pagaidiet mirkli, šerif, Atikuss viņu pārtrauca. Vai tā bija kreisā acs, kad jūs skatāties uz viņu vai kad viņa skatās uz to pašu pusi, kur jūs?

-        Ak jā, pareizi, mister Finč, tā bija viņas labā acs. Nu es atceros, ka tā sejas puse bija nobrāzta…

Misters Teits atkal samirkšķināja acis, it kā pēkšņi viņam kas būtu kļuvis skaidrs. Tad viņš pagrieza galvu un paskatījās uz Tomu Robinsonu. It kā nojautis viņa skatienu, arī Toms Robinsons pacēla galvu.

Arī Atikusam bija kaut kas ticis skaidrs, un viņš piecēlās kājās.

-   Šerif, lūdzu, atkārtojiet, ko jūs teicāt.

-   Tā bija viņas labā acs, es teicu.

-Pag… Atikuss piegāja pie sekretāra galda un noliecās pār roku, kas aši rakstīja. Sekretārs apstājās, pašķīra stenogrammas bloknotu atpakaļ un izlasīja: “Mister Finč, es atceros, ka tā sejas puse bija nobrāzta.”

Atikuss uzmeta skatienu misteram Teitam.

-   Tātad kura sejas puse, Hek?

-        Labā sejas puse, mister Finč, bet viņai vēl bija zilumi, vai par tiem arī pastāstīt?

Atikuss, šķita, gribēja jautāt ko citu, bet pārdomāja un vaicāja:

-Jā, kādi bija citi miesas bojājumi?

Un, kamēr misters Teits atbildēja, Atikuss pagriezās pret Tomu Robinsonu, it kā gribētu teikt, ka te ir kaut kas tāds, ko viņi nav paredzējuši.

-    …rokas viņai bija zilumos, un viņa parādīja man kaklu. Ap rīkli bija skaidri redzami pirkstu nospiedumi…

-   Visapkārt rīklei? Kakla mugurpusē arī?

-   Es teiktu, ka nospiedumi bija visapkārt, mister Finč.

-Tā?

-Jā, ser, viņai tievs kakls, to jau katrs var aptvert un…

-   Lūdzu, šerif, atbildiet uz jautājumiem tikai “jā” vai “nē”, Atikuss dzedri pārtrauca, un misters Teits apklusa.

Atikuss apsēdās un pamāja prokuroram, tas pameta ar galvu tiesnesim, kurš savukārt pamāja misteram Teitam, un pēdējais stīvi piecēlās un atstāja liecinieku solu.

Lejā cilvēki sāka grozīt galvas, švīkstināt kājas, pacelt mazuļus uz pleciem, dažus knauķus grūstin izgrūda ārā no zāles. Nēģeri aiz mums klusu sačukstējās, Dilis apvaicājās reverendam Saiksam, ko tas nozīmējot, bet reverends Saikss atbildēja, ka nezinot. Pagaidām viss bija ļoti garlaicīgi: neviens negranda niknā balsī, strīdīgo pušu juristi neķīvējās, nekā dramatiska nebija; likās, tas visiem sagādāja briesmīgu vilšanos. Atikuss izturējās tik miermīlīgi, it kā būtu izšķirama kāda īpašuma lieta. Ar savu speciālo talantu nomierināt iedegušās kaislības viņš arī izvarošanas gadījumu vērta garlaicīgu kā svētrunu. Manā atmiņā jau bija izgaisušas nakts šausmas: iesīkstējusi degvīna un kūts smaka, miegaini, nīgri vīri, aizsmakusi balss naktī: “Mister Finč? Vai viņi projām?” Nakts murgi bija izgaisuši dienas gaismā, viss beigsies labi.

Arī skatītāji jutās tikpat omulīgi kā tiesnesis Teilors, visi, atskaitot Džemu. Viņš bija saviebis lūpas zīmīgā smīnā, acis šaudījās apkārt, viņš kaut ko norūca par

tiešiem un netiešiem pierādījumiem, un es nodomāju, ka viņš nu gan nezina, kā uzpūsties.

-   Roberts Lī Jūels!

Par atbildi sekretāra dunošajam saucienam pundurgailēnam līdzīgs vīrelis uztrūkās kājās, un pat viņa pakausis pietvīka, izdzirdot savu vārdu. Kad viņš pagriezās, lai nodotu zvērestu, es redzēju, ka seja viņam tikpat sarkana. Ne drusciņas viņš neatgādināja ģenerāli, kura vārdā ticis nosaukts. Virs pieres nesen mazgātu plānu matu cekuls, deguns tievs, smails un spīdīgs, zoda nemaz nav, tas saplūst ar kalsno kaklu.

-    .. .uz ko lai Dievs man palīdz, viņš ķērkstoši nobeidza.

Katrā Meikombai līdzīgā pilsētiņā atradīsies savi Jūeli.

Nekādas ekonomiskas svārstības viņu stāvokli nemainīs tādi Jūeli dzīvo kā sava apvidus viesi tiklab uzplaukuma, kā visdziļākā pagrimuma laikos. Nekāds skolu inspektors nenoturēs viņu neskaitāmās atvases skolā, nekāds sanitārais inspektors neatbrīvos viņus no iedzimtiem defektiem, no visādiem parazītiem un slimībām, kas vienmēr piemeklē tos, kuri dzīvo netīrībā.

Meikombas Jūeli dzīvoja aiz pilsētas izgāztuves kādreizējā nēģeru būdā. Tās dēļu sienas bija aizlāpītas ar rievota skārda plāksnēm, dakstiņu vietu izpildīja plakani saspiestas konservu kārbas; tikai pēc vispārējām aprisēm varēja spriest, ka būda kādreiz bijusi četrstūraina, ar četrām maziņām istabiņām, kuru durvis vērās uz šauru gaiteni. Pati būda neveikli turējās uz četriem nevienādiem smilšakmens bluķiem. Logi drīzāk atgādināja caurumus sienās, kurus vasaru aizsedza ar netīrām marles skrandām, lai pasargātos no mušām, kas mielojās ap Meikombas atkritumiem.

Mušām klājās plāni, jo Jūeli ik dienas pārraka visu atkritumu kaudzi un sava čakluma augļus (tos, kas nebija

ēdami) savilka ap būdu, kas izskatījās kā plānprātīga bērna rotaļu vieta; žogu veidoja nolūzuši zari, slotu un darbarīku kāti, apkrauti ar sarūsējušiem āmuriem, salauzītiem grābekļu galiem, lāpstām, cirvjiem un kapļiem, saturēti kopā ar dzeloņstiepļu galiem. Šī barikāde ielenca dubļainu pagalmu, kur uz akmeņiem bija nokrautas veca forda paliekas, salauzts zobārsta krēsls, pirmsplūdu laiku ledusskapis un tamlīdzīgas grabažas: vecas tupeles, mūžu nodzīvojuši radioaparāti, gleznu ietvari un augļu konservu kārbas, ap kurām cītīgi kārpījās izģinduši rudi cāļi.

Tomēr par vienu pagalma stūri meikombieši allaž brīnījās. Gar žogu stāvēja rindā seši apdrupuši emaljēti spaiņi, un tajos krāšņi ziedēja sarkanas ģerānijas, tik rūpīgi koptas, it kā tās piederētu mis Modijai Etkinsonei, ja vien mis Modija ciestu savā dārzā kaut ko ģerānijām līdzīgu. Stāstīja, ka tās kopjot Maiella Jūela.

Neviens skaidri nezināja, cik bērnu mitinājās šai būdā. Daži teica seši, daži deviņi; garāmgājējs vienmēr redzēja logos nosmulējušos ģīmjus. Neviens arī tur nerādījās, izņemot Ziemsvētkus, kad draudzes padome apdāvināja trūcīgos un kad Meikombas mērs lūdza iedzīvotājus palīdzēt pilsētas aptīrītājam, un mēs paši vedām uz izgāztuvi eglītes un visādus krāmus.

Sekojot mēra aicinājumam, Atikuss arī pērn veda eglīti turp un paņēma mūs līdzi. Lauku ceļš nogriezās no šosejas uz nelielu nēģeru ciematu kādus piecsimt jardus tālāk aiz Jūelu būdas. Pie izgāztuves varēja tikt vai nu braucot pa šoseju, vai nobraucot līdz ciematam un tad nogriežoties; lielum lielais vairums izraudzījās ceļu gar nēģeru būdiņām. Saltajā decembra krēslā tās izskatījās tik spodras un mājīgas, zilgani dūmi cēlās no skursteņiem un pa vaļējām durvīm zeltaini spīdēja pavarda ugunis, uz ielas jautās kairinošas smaržas: cepta vista vai sačurkstināts bekons,

trausls kā saltais mijkrēšļa gaiss. Mēs ar Džemu vēl atšķīrām ceptas vāveres smaržu, bet tikai tāds vecs laucinieks kā Atikuss varēja saost oposuma žurku vai trusīti, taču visi aromāti pagaisa, kad mēs atgriezāmies gar Jūelu rezidenci.

Vīrelim uz liecinieku sola bija tikai viena priekšrocība salīdzinājumā ar viņa tuvākajiem kaimiņiem: ja viņu krietni noberztu ar ļoti karstu ūdeni un trāna ziepēm, tad viņa āda kļūtu balta.

-   Misters Roberts Jūels? pārvaicāja misters Džilmers.

-   Skaidrs, ka tā mani sauc, liecinieks atcirta.

Mistera Džilmera mugura it kā saspringa, un man kļuva

viņa žēl. Liekas, te vajadzētu kaut ko paskaidrot. Esmu dzirdējusi, ka juristu bērni, redzēdami savus vecākus tiesā dedzīgi strīdamies, nāk pie aplama slēdziena, ka pretējās puses aizstāvis ir viņa tēva personīgais ienaidnieks, viņi smagi cieš un ir pārsteigti, kad pirmajā pārtraukumā viņu tēvs bieži vien iziet no zāles rokrokā ar savu spīdzinātāju. Mēs ar Džemu šai ziņā nemaldījāmies. Mēs nepārdzīvojām nekādu traģēdiju vienalga, vai mūsu tēvs uzveica vai zaudēja prāvu. Man žēl, ka nevaru aprakstīt nekādus mūsu dramatiskus pārdzīvojumus šai ziņā; ja es to darītu, tā nebūtu patiesība. Protams, mēs tūliņ manījām, kad debates kļuva dzēlīgākas, nekā to prasīja profesionālā ētika, bet tas parasti gadījās, vērojot citus advokātus, nevis mūsu tēvu. Es nekad netiku dzirdējusi, ka Atikuss būtu pacēlis balsi tiesā, vienīgi, ja liecinieks bija pakurls. Misters Džilmers darīja savu darbu tāpat kā Atikuss savu. Taču misters Jūels bija mistera Džilmera liecinieks un varēja gan atbildēt viņam pieklājīgāk.

-   Vai jūs esat Maiellas Jūelas tēvs? skanēja nākamais jautājums.

-   Varbūt arī neesmu, bet kā lai to tagad uzzina, māte ir mirusi, bija atbilde.

Tiesnesis Teilors sarosījās. Viņš lēni pavērsās savā grozāmajā krēslā un labsirdīgi paskatījās uz liecinieku.

-        Vai jūs esat Maiellas Jūelas tēvs? viņš atkārtoja jautājumu tādā balsī, ka zālē smiekli pēkšņi aprāvās.

-Jā, ser, misters Jūels lēnīgi atbildēja.

Tiesnesis Teilors turpināja pielaidīgāk:

-Jums šī laikam ir pirmā reize tiesā? Nevaru atcerēties, ka būtu jūs te agrāk redzējis. Kad liecinieks apstiprinoši pamāja, viņš runāja tālāk: Labi, tad par kaut ko gan tūliņ vienosimies. Kamēr es sēžu šai krēslā, te neviens nedrīkst runāt nepieklājīgi, vienalga, par kādu tēmu. Vai saprotat?

Misters Jūels pamāja, bet man gan šķita, ka viņš nesaprot. Tiesnesis Teilors nopūtās un pagriezās pret prokuroru:

-   Turpiniet, mister Džilmer.

-        Pateicos jums, ser. Mister Jūel, lūdzu, vai jūs nepastāstītu ar saviem vārdiem, kas notika divdesmit pirmā novembra vakarā?

Džems pasmīnēja un atbraucīja matus no pieres. Misters Džilmers pastāvīgi daudzināja šo “ar saviem vārdiem”. Mēs bieži prātojām, ar kādiem citiem vārdiem, pēc mistera Džilmera domām, gan varētu liecinieks runāt.

-        Nu, divdesmit pirmā novembra vakarā es nāku mājās no meža ar žagaru nastu un vēl neesmu lāgā pie žoga, kad dzirdu Maiella brēc istabā kā aizkauts puscūcis…

Te tiesnesis Teilors uzmeta lieciniekam asu skatienu, bet laikam nosprieda, ka šie vārdi sacīti bez ļauna nodoma, un miegaini apjautājās:

-   Ap kādu laiku tas bija, mister Jūel?

-        Tā priekš saules noiešanas. Kā jau teicu, es dzirdu, ka Maiella brēc uz velna paraušanu… un viņš atkal aprāvās, pamanījis tiesneša bargo skatienu.

-   Tātad viņa kliedza? palīdzēja misters Džilmers.

Misters Jūels apmulsis vērās tiesnesi.

-        Nu, kad Maiella sacēla to trako brēku, es nosviedu nešļavu un drāzos, cik ātri varēju, bet iekūlos žogā un, kad izpinos no stieplēm, pieskrēju pie loga un redzu… mistera Jūela seja tumši pietvīka. Viņš pietrūkās kājās un rādija ar pirkstu uz Tomu Robinsonu. Redzu, ka tas melnādainais ķīlē manu Maiellu!

Misteram Teiloram zālē vienmēr valdīja miers, tā ka viņam reti vajadzēja lietot āmuru, bet šoreiz viņš dauzīja pa galdu savas piecas minūtes. Atikuss piegāja pie viņa un kaut ko teica, misters Heks Teits kā grāfistes galvenā oficiālā persona stāvēja ejas vidū un aicināja bāztin piebāzto zāli ievērot klusumu. Aiz mums bija dzirdama nēģeru apspiestā kurnēšana.

Reverends Saikss pārliecās pār mani un Dillu un pavilka Džemu aiz piedurknes.

-        Mister Džem, viņš sacīja, labāk būtu, ja jūs aizvestu mis Džinu Luīzi uz mājām. Mister Džem, vai jūs dzirdat?

Džems pagrieza galvu uz manu pusi.

-   Sprigace, ej uz mājām. Dili, aizved viņu.

-        Vispirms piedabū mani, lai es klausu, es atteicu, atcerēdamās Atikusa svētīgo pamācību.

Džems uzmeta man niknu skatienu un tad pievērsās reverendam Saiksam:

-        Es domāju, ka nav liela nelaime, reverend, viņa neko nesaprot.

Es jutos apvainota līdz nāvei.

-   Ko tu vēl neteiksi! Es visu saprotu tikpat labi kā tu.

-        Vai rimsies! Viņa to nesaprot, reverend, viņai vēl nav pat deviņi gadi.

Reverenda Saiksa melnajās acīs bija bažas.

-        Vai misters Finčs zina, ka jūs visi esat te? Šī vieta nav piemērota mis Džīnai Luīzai, ne ari jums, zēniem.

Džems papurināja galvu.

-   Viņš nevar saredzēt mūs, tas ir par tālu. Neraizējieties, reverend.

Es jau zināju, ka Džems ņems virsroku, jo tagad nekādi spēki nevarētu viņu piespiest iet projām. Pagaidām mēs ar Dillu jutāmies droši, taču, ja Atikuss paceltu galvu uz augšu, viņš mūs ieraudzītu.

Kamēr tiesnesis Teilors dārdināja galdu ar āmuru, misters Jūels bija omulīgi atlaidies liecinieku solā, vērodams savu roku darbu. Ar vienu teikumu viņš bija pārvērtis bezrūpīgos laika kavēkļa meklētājus par nīgru, saspringtu, ņurdošu pūli, kurš pamazām apklusa, it kā atslābstošo āmura sitienu hipnotizēts, līdz vienīgā skaņa zālē bija tikai pakluss tak-tak-tak, it kā tiesnesis klaudzinātu zīmuli.

Atkal atguvis publiku savā varā, tiesnesis Teilors atlaidās pret krēsla atzveltni. Pēkšņi kļuva redzams, ka viņš ir noguris un viņam daudz gadu, un es atcerējos Atikusa vārdus, ka viņi ar misis Teilori reti skūpstoties, viņam vajadzēja būt ap septiņdesmit.

-   Mani lūdza izraidīt publiku no zāles, vismaz sievietes un bērnus, tiesnesis Teilors ierunājās. Pagaidām es noraidīju šo lūgumu. Cilvēki parasti redz un dzird to, ko grib redzēt un dzirdēt, un viņiem ir tiesības vest savus bērnus sev līdzi, bet vienu gan es saku: jūs skatīsieties un klausīsieties klusēdami, pretējā gadījumā atstāsiet zāli, bet, pirms tas notiks, ikviens dabūs atbildēt par tiesas apvainošanu. Mister Jūel, sniedziet savu liecību, nepārkāpjot kristīga cilvēka pieklājības robežas, ja vien tas iespējams. Turpiniet, mister Džilmer.

Misters Jūels izskatījās pēc kurlmēma. Esmu pārliecināta, ka viņš agrāk nekad nebija dzirdējis tādus vārdus, kādus viņam teica tiesnesis Teilors, viņa mute klusībā pūlējās tos atkārtot, taču seja rādīja, ka galveno viņš

sapratis. Pašapmierināto izteiksmi nomainīja trula nopietnība, taču tā nebūt neapmuļķoja tiesnesi Teiloru: kamēr vien misters Jūels sēdēja uz liecinieku sola, tiesnesis nenolaida no viņa acis, it kā brīdinādams neizdarīt nevienu aplamu kustību.

Misters Džilmers un Atikuss pārmija skatienus. Atikuss atkal bija apsēdies un atspiedis vaigu delnā, un mēs nevarējām redzēt viņa seju. Misters Džilmers izskatījās tāds kā nolaidies. Viņu uzmundrināja tikai tiesneša Teilora jautājums:

-        Mister Jūel, vai jūs redzējāt, ka apsūdzētais bija stājies dzimumsakaros ar jūsu meitu?

-Jā, es redzēju.

Skatītāji klusēja, bet apsūdzētais kaut ko sacīja. Atikuss čukstus viņam atbildēja, un Toms Robinsons apklusa.

-Jūs sacījāt, ka piegājāt pie loga? turpināja misters Džilmers.

-Jā, ser.

-   Cik augstu logs ir no zemes?

-   Ap trīs pēdi.

-   Vai jūs labi varējāt redzēt istabu?

-Jā, ser.

-   Kāda tā izskatījās?

-   Nu, viss bija izsvaidīts, kā jau pie plūkšanās.

-   Ko jūs darījāt, kad ieraudzījāt apsūdzēto?

-        Nu, es apskrēju ap māju, lai tiktu pie durvīm, bet viņš izspruka ātrāk ārā. Es viņu labi redzēju. Biju nobijies, kas ar Maiellu, tāpēc nedzinos viņam pakaļ. Ieskrēju iekšā, bet viņa garšļaukus uz grīdas un bļauj vienā bļaušanā…

-   Ko tad jūs darījāt?

-        Nu, es skrēju pēc Teita, cik naski jaudāju. To melno jau es labi zināju, viņš dzīvo aiz mums tai melnādaino midzenī, ik dienas iet garām. Tiesnesi, jau piecpadsmit gadus

es prasu, lai no mūsu grāfistes izkvēpina to pūzni, tur jau bail dzīvot tuvumā, tāpatās manam īpašumam tas nāk par ļaunu…

-        Pateicos, mister Jūel, misters Džilmers viņu steigšus pārtrauca.

Liecinieks aši metās lejup no paaugstinājuma un uzskrēja virsū Atikusam, kurš bija piecēlies, lai ko jautātu. Tiesnesis Teilors atļāva publikai pasmieties.

-        Tikai vienu mirkli, ser, Atikuss laipni sacīja. Vai drīkstu jums uzdot dažus jautājumus?

Misters Jūels atmuguriski atkāpās pie liecinieku sola, atsēdās un nomērīja Atikusu ar augstprātīgu un reizē aizdomu pilnu skatienu, tā Meikombā visi liecinieki skatās uz pretējās puses aizstāvi.

-        Mister Jūel, Atikuss iesāka, tovakar, redzams, jūs dabūjāt krietni daudz izskrieties. Piemēram, jūs skrējāt uz mājām, pieskrējāt pie loga, ieskrējāt iekšā, pieskrējāt pie Maiellas, skrējāt pēc mistera Teita. Vai pie reizes jūs neaizskrējāt arī pēc ārsta?

-   Priekš kam? Es pats redzēju, kas notika.

-Es tomēr kaut ko nesaprotu, Atikuss neatlaidās.

-   Vai tad jūs neuztraucāties par savas meitas stāvokli?

-        Skaidrs, ka jā, misters Jūels atbildēja. Es jau redzēju, kas to izdarīja.

-        Nē, es domāju par viņas fizisko stāvokli. Vai jums nešķita, ka viņai nepieciešama medicīniskā palīdzība sakarā ar nodarītajiem miesas bojājumiem?

-Ko?

-   Vai jums nešķita, ka viņai tūliņ vajadzīgs ārsts?

Liecinieks atbildēja, ka nē, viņš nekad vēl neesot

saucis ārstu savai ģimenei, jo, līdzko sauc, tā jāliek pieci dolāri galdā.

-   Vai tas ir viss? viņš prasīja.

-         Gluži vēl ne, Atikuss nevērīgi atteica. Mister Jūel, jūs dzirdējāt šerifa liecību, vai ne?

-Ko?

-Jūs bijāt zālē, kad misters Heks Teits atradās liecinieku solā, vai ne? Jūs dzirdējāt visu, ko viņš teica, jā?

Misters Jūels apsvēra un acīmredzot izlēma, ka jautājumā nekā bīstama nav.

-Jā, viņš apstiprināja.

-        Vai jūs piekrītat viņa aprakstam par Maiellas miesas bojājumiem?

-   Tas ir, par ko?

Atikuss atskatījās uz misteru Džilmeru un pasmaidīja. Misters Jūels acīmredzot bija apņēmies pārāk nešķiesties ar pieklājību pret cita aizstāvi.

-        Misters Teits liecināja, ka viņai labā acs bijusi zila, seja sadauzīta…

-        Nu kā tad, liecinieks attrauca. Es piekrītu visam, ko Teits sacīja.

-         Patiešām? Atikuss lēnīgi pārjautāja. Es tikai gribēju par to pārliecināties.

Viņš pagriezās pret tiesas sekretāru, kaut ko pateica, un tas labu brīdi kavēja mums laiku, lasīdams mistera Teita izteicienus tādā balsī kā biržas biļetenu: “…kura acs …kreisā …ak jā, pareizi, tā bija labā, tā bija labā acs, mister Finč, es tagad atceros, visa seja sadauzīta…” Viņš apšķīra lappusi. “Visa tā puse sejai… šerif, lūdzu, atkārtojiet, ko jūs teicāt… tā bija viņas labā acs, es teicu.”

-         Paldies, Bert, Atikuss pārtrauca. Jūs to vēlreiz dzirdējāt, mister Jūel. Vai jums nav nekā, ko piebilst? Vai jūs piekrītat šerifa izteicieniem?

-        Teits saka tā, kā bija. Acs viņai bija zila un ģīmis pamatīgi sadauzīts.

Vīrelis likās aizmirsis neseno tiesneša kauninājumu. Bija skaidri redzams, ka viņš uzskata Atikusu par vāju pretinieku. Viņš atkal pietvīka, izrieza krūtis un vairāk nekā jebkad atgādināja mazu, rudu gailēnu. Šķita, ka viņš pārsprāgs no uzpūtības, kad Atikuss jautāja:

-   Mister Jūel, vai jūs protat lasīt un rakstīt?

-         Protestēju, misters Džilmers pārtrauca. Es neredzu nekāda sakara starp šo gadījumu un liecinieka izglītību. Jautājums nav būtisks un neattiecas uz lietu.

Tiesnesis Teilors jau dzīrās ko teikt, bet Atikuss aizsteidzās priekšā:

-        Tiesnesi, ja jūs atļausiet šo un vēl vienu jautājumu, tad jūs visu sapratīsiet.

-        Lai notiek, tiesnesis piekrita, tikai gādājiet, Atikus, lai mēs visu labi saprastu. Protests noraidīts.

Misters Džilmers likās tikpat ziņkāri gaidām kā mēs visi, kāds sakars lietai ar mistera Jūela izglītību.

-        Es atkārtoju jautājumu, Atikuss sacīja. Vai jūs protat lasīt un rakstīt?

-   Skaidrs, ka protu.

-   Vai jūs neuzrakstītu savu vārdu un neparādītu mums?

-        Skaidrs, ka varu parādīt. Vai jūs domājat, ka cits manā vietā parakstās, kad saņemu pabalstu?

Publikai mistera Jūela atbilde bija pa prātam. Čuksti un irgošana zālē parādīja, ka visi jūsmo par viņa brašumu.

Es sāku nervozēt. Likās, Atikuss gan zina, ko viņš dara, bet man uzmācās bažas, ka viņš šauj greizi. Nekad, nekad, nekad nopratināšanā neuzdod lieciniekam jautājumu, ja iepriekš nezini, ko viņš atbildēs, šo principu es biju apguvusi jau kopš šūpuļa. Bieži vien taču atbilde var būt tāda, kāda nebūt nav vēlama, tā var pazudināt visu iesākto.

Atikuss taustījās pa svārku iekšējo kabatu. Viņš izvilka aploksni, tad izņēma no vestes kabatas pildspalvu. Viņš

kustējās gausi un pagriezās tā, lai zvērinātie viņu labi redzētu. Viņš noņēma pildspalvas uzgali, nolika rūpīgi uz galda, mazliet sakratīja pildspalvu un kopā ar aploksni pasniedza lieciniekam.

-   Vai jūs neuzrakstītu te savu vārdu? viņš lūdza. Un tā labi skaidri, lai visi zvērinātie redz, kā jūs to darāt.

Misters Jūels parakstījās uz aploksnes un apmierināts pacēla galvu, bet tiesnesis Teilors skatījās viņā tik pārsteigts, it kā liecinieku solā būtu uzplaukusi krāšņa gardēnija, arī misters Džilmers bija paslējies augšup no sēdekļa. Zvērinātie blenza Jūelā, viens pat bija atspiedies ar abām rokām pret barjeru un pārliecies tai pāri.

-   Kas tad te ir tik jocīgs? liecinieks prasīja.

-Jūs taču esat kreilis, mister Jūel, sacīja tiesnesis Teilors.

Misters Jūels pikti pasviedās pret tiesnesi un teica, šis gan nesaprotot, kāds tur sliktums, ka viņš kreilis, viņš dzīvojot iekš Dieva bijāšanas, un Atikusam Finčam neesot ko ņirgāties par viņu. Tādi blēža advokāti kā Atikuss Finčs vienmēr esot par viņu ņirgājušies un veduši ap stūri ar saviem blēžu trikiem. Viņš esot pateicis visu, kas noticis, un teikšot to pašu atkal un atkal, un viņš turēja savu vārdu. Uz visiem Atikusa jautājumiem misters Jūels atkārtoja vienu un to pašu: kā ieskatījies pa logu, kā skrējis istabā pēc melnādainā un tad pēc šerifa. Beidzot Atikuss viņu atlaida.

Misters Džilmers uzdeva lieciniekam tikai vienu jautājumu:

-Jūs parakstījāties ar kreiso roku, mister Jūel; varbūt jūs varat vienādi rīkoties ar abām rokām?

-   Skaidrs, ka ne, taču arī ar savu kreiso es tieku galā labāk par vienu otru. Labāk par vienu otru, viņš atkārtoja, uzmezdams nešpetnu skatienu advokātu galdam.

Džems klusībā nezin par ko priecājās. Viņš vieglītēm dauzīja galerijas margas un reiz pat nočukstēja:

-   Viņš ir mums rokā.

Es gan tā nedomāju. Manuprāt, Atikuss mēģina pierādīt, ka misters Jūels pats varējis piekaut Maiellu. Tik daudz es sapratu. Ja viņas labā acs bija zila un sejas labā puse sasista, tad varēja pieņemt, ka viņu piekāvis kreilis. Šerloks Holmss un Džems Finčs tā būtu nodomājuši. Taču arī Toms Robinsons varēja būt kreilis. Tāpat kā misters Heks Teits, es iztēlojos kādu personu savā priekšā, iedomājos strauju pantomīmu un nospriedu, ka Robinsons varēja turēt Maiellu ar labo roku un sist ar kreiso. Es palūkojos lejup. Robinsons sēdēja ar muguru pret mums, bet es varēju redzēt viņa platos plecus un spēcīgo kaklu. Viņam tas nesagādātu nekādas pūles. Manuprāt, Džems priecājās pirms laika.

18

Tikmēr kāda balss atkal nodunēja:

-   Maiella Vaioleta Jūela!

Jauna meitene devās uz liecinieku solu. Kad viņa pacēla roku un nodeva zvērestu, ka runās patiesību, skaidru patiesību un tikai patiesību, uz ko lai Dievs viņai palīdz, tad šķita trausla, bet, kad atsēdās liecinieku krēslā ar seju pret mums, tad kļuva redzams, ka viņa ir ražena auguma meiča, pieradusi pie smaga darba.

Meikombas grāfistē ir viegli pateikt, kurš mazgājas katru dienu un kurš reizi gadā: misters Jūels izskatījās kā noplaucēts, šķita, ka iepriekšējās dienas beršana, kas nolobījusi netīrumus kārtu pa kārtai, padarījusi viņa ādu pārāk

jutīgu. Maiella, redzams, centās būt tīra, un es atcerējos sarkano ģerāniju rindu Jūelu pagalmā.

Misters Džilmers uzaicināja Maiellu pastāstīt “ar saviem vārdiem”, kas noticis pagājušā gada divdesmit pirmā novembra vakarā, “ar saviem vārdiem, lūdzu”.

Maiella sēdēja un klusēja.

-      Kur jūs bijāt tovakar, kad metās krēsla? misters Džilmers pacietīgi iesāka.

-   Uz lieveņa.

-   Uz kāda lieveņa?

-   Mums tikai viens lievenis ielas pusē.

-   Ko jūs darījāt uz lieveņa?

-   Neko.

-      Pastāstiet mums tikai to, kas notika, iejaucās tiesnesis Teilors. To taču jūs varat, vai ne?

Maiella pavērās viņā un pēkšņi sāka raudāt. Viņa aizspieda muti ar abām rokām un šņukstēja. Tiesnesis Teilors ļāva viņai brītiņu paraudāt un tad sacīja:

-      Nu, pietiek. Jums te nav ne no kā jābīstas, ja jūs runāsiet patiesību. Es zinu, ka jums šeit viss liekas neparasts, bet te nav nekā tāda, no kā vajadzētu kaunēties vai baidīties. Kas jūs tā nobiedēja?

Maiella kaut ko nomurmināja saujās.

-   Nu, kas? tiesnesis atkārtoja.

-   Viņš, meiča ieelsojās un norādīja uz Atikusu.

-   Misters Finčs?

Viņa enerģiski palocīja galvu, paskaidrodama:

-      Es negribu, lai viņš nerro mani tā kā tēti, saukādams par kreili…

Tiesnesis Teilors pakasīja biezos, sirmos matus. Bija skaidrs, ka ar tādu gadījumu viņam vēl nebija nācies saskarties.

-   Cik veca jūs esat? — viņš jautāja.

-   Deviņpadsmit ar pusi, Maiella atbildēja.

Tiesnesis Teilors atkāsējās un veltīgi mēģināja piešķirt

balsij maigāku skaņu.

-        Misteram Finčam prātā nav nācis jūs biedēt, viņš noburkšķēja, un, ja viņš to darītu, tad es to neļautu, jo tāpēc es te esmu. Jūs taču esat pieaugusi meitene, nosēdieties taisni un pastāstiet par to pastāstiet, kas ar jums notika. Jūs taču to varat, vai ne?

-   Vai viņa ir muļķa prātā? es iečukstēju Džemam.

Džems pašķielēja lejup uz liecinieku solu.

-        Nezinu vis, viņš atteica. Viņai pietika prāta, lai iežēlinātu tiesnesi, bet varbūt viņa… nē, es nezinu.

Maiella nomierinājusies vēl uzmeta beidzamo baiļu pilno skatienu Atikusam un pagriezās pret misteru Džilmeru.

-        Jā, ser, es biju uz lieveņa un un viņš nāca garām, un, zināt, mums pagalmā bija vecs skapis, tētis bija to nopircis kurināmam… tētis lika man to saskaldīt, kamēr pats būs mežā, bet man tobrīd bija tāda pliekana dūša, un viņš nāca garām…

-   Kāds “viņš”?

Maiella norādīja uz Tomu Robinsonu.

-        Es jūs lūgtu izsacīties skaidrāk, misters Džilmers aizrādīja. Sekretārs nevar ierakstīt protokolā žestus.

-   Nu, tas tur, Maiella atkārtoja. Robinsons.

-   Un kas tad notika?

-        Es teicu, nāc šurp, melnādainais, saskaldi to skapi, es tev došu pieci centi. Viņam tas būtu nieks, viņš to var. Tā viņš ienāca pagalmā, un es iegāju mājā pēc piecnieka, un, kā atskatījos, tā viņš man virsū. Viņš bija nācis man pa pēdām, tā tas bija. Viņš nogrāba mani aiz kakla un nu tik gānīties un runāt neķītrības es situ pretī un brēcu, bet viņš man žņaudz kaklu ciet. Un sit man atkal un atkal…

Misters Džilmers nogaidīja, kamēr Maiella mazliet nomierinājās: meiča bija savijusi kabatlakatu sviedrainā grīstē: kad viņa to atvija, lai noslaucītu seju, tas bija galīgi saburzīts karstajās rokās. Viņa gaidīja, ka misters Džilmers vēl ko jautās, bet, jautājumu nesagaidījusi, turpināja:

-        Viņš nosvieda mani uz grīdas, aizspieda rīkli un panāca, ko gribēja.

-        Vai jūs kliedzāt? misters Džilmers jautāja. Kliedzāt un turējāties pretī?

-        Un kā vēl, es auroju pilnā kaklā un spārdījos, es brēcu, cik vien jaudāju.

-   Un kas tad notika?

-        Es vairs labi neatceros, bet tad tētis bija istabā, stāv pie manis un bļauj: “Kas to izdarīja, kas to izdarīja?” Tad es tā kā apģību, un, kad atkal atžilbu, misters Teits cēla mani augšā no grīdas un veda pie ūdens spaiņa.

Jo tālāk Maiella stāstīja, jo drošāk jutās, taču tā nebija tēva bezkaunība: meičā bija kaut kas zaglīgs, viņa līdzinājās kaķim, kas kaut ko cieši vēro un kulsta ar asti grīdu.

-         Tātad jūs sakāt, ka turējāties pretī, cik spējāt? Ka cīnījāties ar zobiem un nagiem? jautāja misters Džilmers.

-   Skaidrs, ka tā, Maiella atkārtoja gluži kā viņas tēvs.

-   Un jūs esat pārliecināta, ka viņš tomēr jūs pieveica?

Maiellas seja sašķobījās, un es baidījos, ka viņa atkal

sāks raudāt, bet viņa tikai noteica:

-   Ko viņš gribēja, to panāca.

Misters Džilmers noslaucīja ar plaukstu pliko galvvirsu, it kā atgādinot, ka diena ir karsta.

-        Pagaidām man pietiek, viņš laipni sacīja, bet palieciet gan tepat. Domāju, ka tas “briesmīgais” misters Finčs arī gribēs jums ko pajautāt.

-        Prokurors nedrīkst noskaņot liecinieku pret aizstāvi, tiesnesis Teilors klīrīgi aizrādīja, vismaz šinī gadījumā ne.

Atikuss smīnēdams piecēlās, taču nepavērsās uz liecinieku sola pusi, bet atpogāja svārkus, aizbāza īkšķus aiz vestes padusēm un lēni aizsoļoja pāri zālei pie loga. Viņš palūkojās ārā, droši vien neko interesantu tur neieraudzīja, apgriezās un soļoja atpakaļ pie liecinieces. Mana ilggadīgā pieredze teica, ka viņš mēģina klusībā nākt pie kaut kāda slēdziena.

-Mis Maiella, viņš smaidīdams uzrunāja liecinieci,

-   es nepavisam nedomāju jūs biedēt, vismaz pagaidām ne. Iepazīsimies. Cik veca jūs esat?

-   Es jau teicu, āre, tiesnesim, ka man deviņpadsmit. Maiella sirdīgi pameta ar galvu uz tiesneša pusi.

-    Pareizi, pareizi, jūs jau to sacījāt, mem. Esiet nu pacietīga ar mani, mis Maiella, vecums nāk virsū, un es nevaru visu tik labi vairs atcerēties. Var gadīties, ka jautāšu jums ko tādu, par ko jau runāts iepriekš, bet jūs taču man atbildēsiet, vai ne? Labi.

Es gan no Maiellas sejas nevarēju spriest, ka viņa gatava vaļsirdīgi atbildēt Atikusam. Viņa skatījās Atikusā niknām acīm.

-   Neteikšu jums neviena vārda, ja jūs par mani tā ņirgāsieties, viņa paziņoja.

-   Kā tā, mem? Atikuss bija pārsteigts.

-Ja jūs mani pataisāt par apsmieklu.

Tiesnesis Teilors iejaucās:

-   Misters Finčs nemaz nav domājis ņirgāties par jums. Kas jums ienācis prātā?

Maiella paglūnēja uz Atikusa pusi, bet atbildēja tiesnesim:

-   Kamēr viņš mani saukā par “mēmu” un “mis Maiellu”, man nav jāklausās uz viņa zobošanos, es tāpēc te neesmu aicināta.

Atikuss atkal aizslāja uz loga pusi un atļāva tiesnesim tikt pašam galā. Tiesnesis Teilors nebija cilvēks, kas modina līdzjūtību, bet tobrīd man sametās viņa žēl, kad viņš mēģināja izskaidrot, kas un kā.

-Tas ir mistera Finča paradums, tiesnesis centās iestāstīt Maiellai. Mēs ilgus gadus strādājam kopā tiesā, un misters Finčs ar visiem runā pieklājīgi. Viņš negrib par jums zoboties, viņš tikai grib būt pieklājīgs. Tāds viņam ir paradums.

Tiesnesis atlaidās pret krēsla atzveltni.

-        Atikus, turpiniet iztaujāšanu, un lai protokols rāda, ka par liecinieci neviens nav domājis zoboties, kaut arī viņa būtu pretējos uzskatos.

Laikam gan neviens visā Maiellas mūžā nebija viņu uzrunājis “mem” vai “mis Maiella”, droši vien ne, citādi viņa neapvainotos par ikdienišķu pieklājības izrādīšanu. Kāda gan bija viņas dzīve? Drīz vien es to dabūju zināt.

-Jūs sacījāt, ka jums ir deviņpadsmit gadu, Atikuss atsāka. Cik jums ir brāļu un māsu? Viņš atnāca no loga atpakaļ pie liecinieku sola.

-        Septiņi, viņa atbildēja, un es prātoju, vai tie visi līdzīgi tam eksemplāram, ko es redzēju pirmo dienu skolā.

-   Jūs esat pati lielākā? Vecākā, jā?

-Jā-

-   Vai sen, kopš nomira jūsu mate?

-   Nezinu labi sen.

-   Vai skolā esat gājusi?

-   Lasīt un rakstīt es protu tikpat labi kā tētis.

Maiella runāja tieši tāpat kā misters Džingls kādā reiz

lasītā grāmatā.

-   Cik gadus jūs gājāt skolā?

-   Divus vai trīs neatminos.

Gausi, bet skaidri es sāku izprast Atikusa nodomu: ar jautājumiem, kurus misters Džilmers nevarēja uzskatīt par galīgi nebūtiskiem un nepiederīgiem pie lietas, viņš pakāpeniski uzskatāmi parādīja zvērinātajiem, kāda dzīve bija Jūelu namā. Zvērinātie uzzināja sekojošo: pabalsts bija par mazu, lai uzturētu visu ģimeni, un tā vien šķita, ka tētis to visu nodzer dažkārt viņš vairākas dienas pavada purvos un atgriežas mājās ieskurbis; laiks reti kad ir tik auksts, ka vajadzētu kurpju, un, ja ari vajag, tad no vecām autoriepām var iztaisīt lepnus apavus; ģimene atnes ūdeni spaiņos no strauta, kas tek viņpus izgāztuves, pie pašas mājas jau atkritumus negāž, un, ja runā par tīrību, tad katram jāgādā par sevi: kas grib mazgāties, lai atnes sev ūdeni; mazākie bērni pastāvīgi ir apsaldējušies, un viņiem vienmēr ir kašķis; šad tad atnākusi kāda lēdija un tincinājusi, kāpēc Maiella neejot skolā, un pierakstījusi atbildi: ja divi ģimenē māk lasīt un rakstīt, tad pārējiem nav ko pūlēties viņiem jāpalīdz tētim darbā.

-         Mis Maiella, Atikuss ievaicājās it kā pret savu gribu,

-   deviņpadsmit gadus vecai meitenei kā jums droši vien ir draugi. Ar ko jūs draudzējaties?

Lieciniece neizpratnē sarauca pieri.

-   Draugi?

-   Nūja. Vai tad jums nav draugu jūsu gados vai mazliet jaunāki vai vecāki? Zēni un meitenes? Paši parastākie draugi?

Maiellas naidīgums, kas līdz šim slēpās nīgrā mierā, no jauna iesvēlās liesmās.

-   Atkal jūs sākat par mani ņirgāties, mister Finč?

Atikuss pieņēma to par pietiekami skaidru atbildi.

-   Vai jūs mīlat savu tēvu, mis Maiella? viņš pēc tam jautāja.

-   Tas ir, kā mīlu?

-        Es gribēju teikt, vai viņš ir labs, vai jums viegli ar viņu sadzīvot?

-   Nekas, viņš ir lādzīgs, izņemot tikai…

-   Izņemot ko?

Maiella paskatījās uz savu tēvu, kurš sēdēja, atlaidies krēslā tā, ka krēsla atzveltne atspiedās pret barjeru. Tagad viņš izslējās un gaidīja, ko meita atbildēs.

-        Izņemot neko, Maiella atteica. Es teicu, viņš ir lādzīgs.

Misters Jūels atkal atlaidās sēdeklī.

-        Izņemot tikai tās reizes, kad viņš ir piedzēries, Atikuss nosacīja tik lēnīgi, ka Maiella apstiprinoši pamāja.

-   Vai viņš kādreiz ir darījis jums pāri?

-   Ko darījis?

-   Kad viņš ir… noskaities, vai viņš jūs kādreiz ir sitis?

Maiella paskatījās visapkārt, tad lejup uz tiesas sekretāru, pēc tam pacēla acis uz tiesnesi.

-        Atbildiet uz jautājumu, mis Maiella, tiesnesis Teilors sacīja.

-        Paps nekad nav aizticis ne matiņu uz manas galvas, viņa kategoriski paziņoja. Viņš nekad nav mani aizticis.

Atikusa brilles bija mazliet noslīdējušas, un viņš uzbīdīja tās atkal uz deguna.

-        Mēs tīri patīkami patērzējām, mis Maiella, un nu, man šķiet, laiks pāriet pie lietas. Jūs sacījāt, ka esat pasaukusi Tomu Robinsonu saskaldīt ko īsti?

-   Tādu vecu skapi, kam vienā pusē atvilktnes.

-   Vai jūs labi pazīstat Tomu Robinsonu?

-   Ko jūs sakāt?

-   Vai jūs zināt, kas viņš ir un kur viņš dzīvo?

Maiella pamāja.

-        Es zināju, kas viņš ir, viņš ik dienas gāja mūsu mājai garām.

-        Vai tā bija pirmā reize, kad jūs viņu aicinajat ienākt pagalmā?

Maiella pat mazliet salēcās, izdzirdējusi šo jautājumu. Atikuss atkal bija atsācis savu ceļojumu līdz logam, kā viņš parasti darīja: uzdod jautājumu, paskatās ārā pa logu un tad stāv, gaidīdams atbildi. Viņš neredzēja Maiellas nevilšo salēkšanos, bet, manuprāt, nojauta šo kustību. Viņš atskatījās un savilka uzacis augšup.

-   Vai tā… viņš atsāka.

-   Jā, pirmā reize.

-   Un līdz tam jūs nekad neaicinājāt viņu pagalmā?

Šoreiz Maiella bija sagatavojusies tādam jautājumam.

-   Nē, nesaucu, it nekad nesaucu.

-         Pietiek ar vienu “nē”, Atikuss mierīgi aizrādīja. Un jūs nekad viņam nelikāt šo vai to darīt?

-        Kazi, liku arī, Maiella pielaidīgi atbildēja. Melno apkārt, ka biezs, kas visus atminas!

-   Vai jūs neatceraties kādu tamlīdzīgu gadījumu?

-Nē.

-         Labi, tad runāsim par to, kas notika tai vakarā. Jūs sacījāt, ka Toms Robinsons stāvējis jums aiz muguras, kad jūs iegājāt istabā un atskatījāties, vai tā ir?

-Jā.

-Jūs sacījāt, ka viņš sagrābis jūs aiz kakla, gānījies un runājis neķītrības, tā ir?

-   Tā ir.

Atikusa atmiņa pēkšņi kļuva gluži laba.

-Jūs teicāt: viņš sagrāba mani, aizžņaudza kaklu un pieveica mani, tā ir?

-   Taisni to es teicu.

-   Vai jūs atceraties, ka viņš sita jums pa seju?

Lieciniece vilcinājās.

-        Šķiet, jūs labi atceraties, ka viņš jūs žņaudza. Un jūs visu laiku turējāties pretī, vai ne? Jūs spārdījāties un aurojāt pilnā kaklā. Bet vai jūs atceraties, ka viņš sita jums pa seju?

Maiella klusēja. Likās, viņa mēģina kaut ko pati sev noskaidrot. Es pat iedomājos, ka viņa atkārto mistera Heka Teita un manu triku, iztēlodamās cilvēku sev iepretim. Viņa uzmeta skatienu misteram Džilmeram.

-        Tas ir ļoti vienkāršs jautājums, mis Maiella, es atkārtošu to. Vai jūs atceraties, ka viņš sita jums pa seju? Atikusa balss vairs neskanēja tik labsirdīgi, tagad viņš runāja dzestrā, objektīvā jurista tonī. Vai jūs atceraties, ka viņš sita jums pa seju?

-   Nē, ka būtu sitis, es neatminos. Tas ir, jā, sita gan.

-   Vai pēdējais teikums ir jūsu īstā atbilde?

-        Ko? Jā, viņš sita… Es tagadiņ nevaru atminēties, es nevaru… Viss notika dikti ātri.

Tiesnesis Teilors bargi palūkojās uz Maiellu.

-        Nav ko raudāt, jaunā sieviete… viņš iesāka, bet Atikuss pārtrauca:

-        Lai viņa raud, tiesnesi, ja viņa grib. Laika mums ir līdz bezgalībai.

Maiella sirdīgi nošņaukājās un paskatījās uz Atikusu.

-        Es atbildēšu visu… nostādījis mani te un ņirgājas… es atbildēšu visu…

-        Tas ir jauki, Atikuss attrauca. Daudz vairs nav atlicis. Nevilksim garumā, mis Maiella: jūs liecinājāt, ka apsūdzētais sitis jums, sagrābis aiz kakla, aizžņaudzis rīkli un pieveicis jūs. Es gribu zināt, vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka uzrādījāt īsto vainīgo. Vai jūs uzrādīsiet mums to cilvēku, kas pastrādāja pie jums varasdarbus?

-Jā, āre, kur viņš ir.

Atikuss pagriezās pret apsūdzēto.

-        Piecelieties, Tom. Lai mis Maiella jūs labi krietni apskata. Vai šis ir tas vīrs, mis Maiella?

Toma Robinsona platie pleci izriezās zem plānā krekla. Viņš piecēlās un atspiedās ar labo roku uz krēsla atzveltnes. Viņš likās dīvaini greizs, bet tur nebija vainīga viņa stāja. Viņa kreisā roka bija collas divpadsmit īsāka par labo un nedzīva nokarājās gar sāniem. Tai bija sīka, savilkta plauksta, un es pat no galerijas varēju redzēt, ka ar šo roku viņš neko nevar darīt.

-        Sprigace, izdvesa Džems. Sprigace, skaties! Reverend, viņš taču ir kroplis!

Reverends Saikss paliecās man garām un čukstēja Džemam:

-        Viņam roka iekļuva kokvilnas mašīnā, mistera Dolfusa Reimonda kokvilnas mašīnā, kad viņš bija vēl puika… gandrīz vai noasiņoja… visi muskuļi bija norauti no kauliem…

-Tātad šis ir tas vīrs, kas pastrādāja pie jums varasdarbus? Atikuss atkārtoja.

-   Skaidrs, ka tas pats.

Atikusa nākamais jautājums bija tikai vienu vārdu garš:

-Kā?

Maiella aizsvila dusmās.

-Ko es zinu, kā, tikai viņš izdarīja to… es taču saku, viss notika tik ātri…

-        Pārrunāsim to visu mierīgā garā, Atikuss iesāka, bet misters Džilmers viņu pārtrauca, iesniegdams protestu; šoreiz jautājums nebija nebūtisks vai nepiederīgs pie lietas, tikai Atikuss iebiedējot liecinieci.

Tiesnesis Teilors sāka skaļi smieties.

-        Nekā tamlīdzīga, Horeis, sēdiet vien mierīgi. Drīzāk šī lieciniece iebiedēs Atikusu.

Tiesnesis Teilors bija vienīgais visā zālē, kas smējās. Pat mazuļi klusēja, un es pēkšņi iedomājos, vai viņi nav nosmakuši mātēm pie krūtīm.

-Tātad jūs liecināt, mis Maiella, Atikuss turpināja,

-   ka apsūdzētais jūs žņaudzis un sitis… jūs neteicāt, ka viņš piezadzies klusiņām no muguras un iesitis jums tā, ka jūs zaudējāt samaņu, jūs teicāt, ka apgriezāties un tur viņš bija… Atikuss bija nostājies aiz sava galda un pastiprināja savus vārdus, bungodams pa to ar pirkstu kauliņiem. Vai jūs nevēlaties labot kādu vietu savā liecībā?

-   Jūs gribat, lai es saku to, kas nav bijis?

-        Nē, mem, es gribu, lai jūs pasakāt to, kas bijis. Lūdzu, pastāstiet mums vēlreiz, kas īsti notika.

-   Es takšu pateicu.

-Jūs liecinājāt, ka atskatījāties un tur viņš stāvēja. Un tad viņš sāka jūs žņaugt?

-Jā-

-   Tad viņš atlaida jūsu kaklu un sita jums?

-   Kā tad, es tak teicu.

-   Un uzdauzīja jums labo aci ar kreisās rokas dūri?

-        Es pieliecos, un… un viņam dūre paslīdēja, tā tas bija. Es pieliecos, un dūre paslīdēja.

Maiella beidzot bija sapratusi, kur suns aprakts.

-Jūs pēkšņi visu ļoti labi atcerējāties. Pirms maza brītiņa jūs tik skaidri nevarējāt to pateikt, vai ne?

-   Es teicu, ka viņš sita man.

-   Labi. Viņš žņaudza jūs, sita jums un izvaroja jūs, tā ir?

-   Skaidrs, ka tā.

-Jūs esat spēcīga meiča, ko jūs darījāt visu laiku, stāvējāt uz vietas?

-   Es tak teicu: es bļāvu, es spēru, es kāvos pretī…

Atikuss pastiepa roku, noņēma brilles, pagrieza savu veselo labo aci pret liecinieci un apbēra viņu ar jautājumu krusu. Tiesnesis Teilors pārtrauca viņu:

-        Uzdodiet pa vienam jautājumam, Atikus. Ļaujiet lieciniecei atbildēt.

-   Labi. Kāpēc jūs nebēgāt projām?

-   Es gribēju…

-   Gribējāt? Kas tad jūs aizturēja?

-Es… viņš notrieca mani gar zemi. Tā tas bija, viņš mani notrieca gar zemi un uzkrita man virsū.

-   Un jūs kliedzāt visu laiku?

-   Skaidrs, ka kliedzu.

-        Kāpēc tad pārējie bērni jūs nedzirdēja? Kur viņi bija? Izgāztuvē?

Atbildes nebija.

-        Kāpēc viņi neskrēja šurp uz jūsu kliedzieniem? Izgāztuve taču ir tuvāk nekā mežs.

Atbildes nebija.

-Jeb varbūt jūs sākāt kliegt tikai tad, kad ieraudzījāt savu tēvu pa logu? Līdz tam jūs nemaz nekliedzāt, vai ne?

Atbildes nebija.

-        Varbūt jūs sākāt kliegt nevis Toma Robinsona, bet sava tēva vainas dēļ? Vai tā bija?

Atbildes nebija.

-   Kas jūs piekāva? Toms Robinsons vai jūsu tēvs?

Atbildes nebija.

-        Ko redzēja jūsu tēvs, pienācis pie loga: varasdarbus vai pilnīgu nevēlēšanos tos darīt? Kāpēc jūs nesakāt patiesību, bērns: vai tad tas nebija Bobs Jūels, kas jūs piekāva?

Kad Atikuss novērsās no Maiellas, viņam bija tāds izskats, it kā būtu piemetušās vēdergraizes, bet Maiellas sejā jaucās niknums ar bailēm. Atikuss gurdi atsēdās un sāka spodrināt brilles kabatlakatā.

Pēkšņi Maiella atguva runas dāvanas.

-   Es gribu kaut ko teikt, viņa sacīja.

Atikuss pacēla galvu.

-   Vai jūs gribat pastāstīt mums, kas notika?

Bet viņa likās nedzirdam līdzjūtību Atikusa aicinājumā.

-   Es gribu ko teikt un pēc tam neteikšu vairs ne vārda. Tas melnādainais mani pieveica, un, ja jūs, visi smalkie džentlmeņi, to viņam tā palaidīsiet, tad jūs visi esat pēdīgie zaķapastalas, pēdīgie lupatas, visi no vietas! Un nav ko ķēmoties un memot, un mismaielot, mister Finč, nav ko ķēmoties…

Un Maiella sāka raudāt no tiesas. Viņas pleci raustījās aiz dusmu pilnām elsām. Viņa nerunāja vairs ne vārda, pat kad misters Džilmers mēģināja dabūt viņu atpakaļ uz vecām pēdām. Manuprāt, ja viņa nebūtu tik nožēlojama un aprobežota, tiesnesis Teilors būtu viņu apcietinājis par necienības izrādīšanu tiesai un visiem klātesošajiem tiesas zālē. Atikuss bija viņu dziļi aizvainojis, man gan nebija skaidrs, kā, bet viņam tas nesagādāja nekādu patiku. Viņš sēdēja, nokāris galvu, un es nekad mūžā nebiju redzējusi cilvēku noraugāmies otrā ar tādu naidu, kā to darīja Maiella, pieceldamās un iedama garām viņa galdam.

Kad misters Džilmers sacīja tiesnesim, ka viņam vairāk jautājumu neesot, tiesnesis paziņoja:

-   Laiks mazliet atpūsties. Pārtrauksim sēdi uz desmit minūtēm.

Atikuss un misters Džilmers par kaut ko sačukstējās pie tiesneša krēsla, tad izgāja pa durvīm aiz liecinieku sola, un tas bija signāls mums visiem izlocīt kājas. Es atklāju, ka sēžu pašā garā sola galā un jūtos tīri stīva. Džems izstaipījās un nožāvājās, Dilis darīja to pašu, un reverends Saikss noslaucīja seju platmalē. Pāri par trīsdesmit grādiem, viņš sacīja.

Misters Brakstons Andervuds, kas visu laiku rāmi sēdēja preses pārstāvjiem rezervētā krēslā, iesūkdams liecības savu smadzeņu sūklī, pikti pārlaida acis pāri nēģeru galerijai un sastapās ar manu skatienu. Viņš nosprauslājās un aizgriezās.

-   Džem, es teicu, misters Andervuds ieraudzīja mūs.

-   Nekas, Atikusam viņš neteiks, viņš tikai pieminēs to savas avīzes hronikā.

Džems atkal pievērsās Dillam un sāka viņam skaidrot laikam interesantākās vietas, kaut gan, manuprāt, nekā tāda līdz šim nebija. Nebija garu strīdu starp Atikusu un misteru Džilmeru par dažādiem punktiem; misters Džilmers pat it kā negribīgi uzstājās apvainotāja lomā; liecinieki atbildēja paklausīgi un gandrīz nemaz netiepās. Taču Atikuss kādreiz mums bija sacījis, ka tiesneša Teilora vadītajās sēdēs ikviens jurists saņemot pamatīgu brāzienu, ja viņš mēģinot iztulkot liecības pēc sava prāta. Atikuss centās man ieskaidrot, ka tiesnesis Teilors gan izskatoties laisks un miegains, bet viņš neesot apmānāms, un tas esot pats galvenais. Atikuss sacīja, ka viņš esot labs tiesnesis.

Drīz vien tiesnesis Teilors atgriezās un iesēdās savā grozāmajā krēslā. Viņš izvilka cigāru no vestes kabatas un domīgi aplūkoja to. Es piebikstīju Dillam. Izpētījis cigāru, tiesnesis sirdīgi iekoda tanī.

-   Mēs dažreiz tīšām atnākam noskatīties uz viņu, es paskaidroju Dillam. Ar šo viņam pietiks līdz pašam vakaram. Skaties!

Nenojauzdams, ka no galerijas viņu novēro, tiesnesis Teilors veikli izbīdīja nokosto cigāra galu ar lūpām un plikš! iespļāva tieši spļaujamtraukā tā, ka mēs dzirdējām to atsitamies.

-   Varen trāpīgs spļāvējs, Dilis nomurmināja.

Parasti starpbrīdī publika atstāja zāli, bet šoreiz neviens nebija izkustējies no vietas. Pat Dīkdieņi, kuriem nebija izdevies sakaunināt jaunākos vīriešus, lai atdod viņiem vietas, joprojām stāvēja pie sienas. Misters Heks Teits laikam bija atļāvis publiskajā tualetes istabā iet tikai tiesas personālam.

Atikuss un misters Džilmers ienāca atpakaļ, un tiesnesis Teilors ieskatījās pulkstenī.

-        Drīz būs četri, viņš sacīja. Tas bija dīvaini: pulkstenim tiesas zālē vajadzēja nosist vismaz divas reizes, bet es neko nebiju dzirdējusi,

-        Vai pamēģināsim šodien beigt? tiesnesis apvaicājās.

-   Kā tas būtu, Atilcus?

-   Domāju, ka varēsim, viņš atbildēja.

-   Cik liecinieku jums vēl ir?

-   Viens.

-   Tad izsauciet viņu.

19

Tomass Robinsons pienāca pie liecinieku sola, satvēra savu kreiso roku un pacēla to. Viņš novietoja šo roku uz Bībeles, un tumšā, sažuvusī delna saplūda ar melno iesējumu. Taču, līdzko viņš atlaida labo roku, sakropļotā kreisā noslīdēja no Bībeles un atsitās pret sekretāra galdu. Toms mēģināja vēlreiz, bet tiesnesis Teilors noducināja:

-   Ir jau labi, Tom.

Toms nodeva zvērestu un ieņēma vietu liecinieku solā. Atikuss ļoti ātri iztaujāja viņu, un mēs uzzinājām, ka Toms ir divdesmit piecus gadus vecs, precējies, triju bērnu tēvs, vienreiz bijušas darīšanas ar tiesu: sodīts ar mēnesi cietuma par sabiedriskās kārtības traucēšanu.

-        Tātad sabiedriskās kārtības traucēšana, Atikuss atkārtoja. Kā tā izpaudās?

-   Es sakāvos ar kādu vīru, kurš gribēja sadurt mani.

-   Vai tas viņam izdevās?

-Jā, ser, nedaudz, tādu drusku. Jūs redzat, es… Toms pakustināja kreiso plecu.

-   Redzu, Atikuss atteica. Vai jūs abus sodīja?

-Jā, ser, man vajadzēja atsēdēt, jo es nevarēju samaksāt soda naudu. Viņš samaksāja.

Dilis pārliecās man pāri un jautāja Džemam, ko Atikuss darot. Džems atbildēja: Atikuss gribot parādīt zvērinātajiem, ka Tomam neesot nekā, ko slēpt.

-Vai jūs pazīstat Maiellu Vaioletu Jūelu? Atikuss jautāja.

-Jā, ser, man ik dienas jāiet garām viņas mājai uz plantāciju un atpakaļ.

-   Uz kādu plantāciju?

-   Es vācu kokvilnu misteram Linkam Dīzam.

-   Vai jūs vācāt kokvilnu arī novembrī?

-        Nē, ser, cauru ziemu es strādāju viņa dārzā. Es pie viņa strādāju visu gadu no vietas, viņam daudz pekankoku un cita kā.

-        Jūs teicāt, ka jums jāiet ik dienas garām Jūelu mājai uz darbu un atpakaļ. Vai nekāda cita ceļa nav?

-   Nē, ser, es nekāda cita ceļa nezinu.

-   Tom, vai mis Jūela kādreiz ir runājusi ar jums?

-Jā, ser, kā tad. Es vienmēr paceļu cepuri, kad eju garām, un kādu dienu viņa aicināja mani iekšā pagalmā, lai saskaldu viņai skapi.

-   Kad viņa aicināja jūs saskaldīt to skapi?

-        Mister Finč, tas bija pērno pavasari. Es atminos tāpēc, ka bija kaplēšanas laiks un man bija kaplis līdzi. Es teicu, ka man nav nekā klāt, tikai kaplis, bet viņa atteica, ka

viņai ir cirvis. Viņa iedeva man cirvi, un es saskaldīju skapi. Viņa tad teica: “Kas ir, vajadzēs dot tev piecnieku, vai ne?” un es teicu: “Nē, mem, nav par ko.” Tad es gāju uz mājām. Mister Finč, tas bija pērno pavasari, nu jau vairāk nekā gads apkārt.

-   Vai jūs vēl kādreiz tur iegriezāties?

-   Jā, ser.

-Kad?

-   Nez cik reižu.

Tiesnesis Teilors instinktīvi pacēla savu āmuru, bet ļāva rokai noslīdēt. Murdoņa zālē apklusa pati no sevis.

-   Kādos apstākļos tas notika?

-   Kā, lūdzu, ser?

-   Kāpēc jūs tik daudz reižu gājāt viņu pagalmā?

Grumbas Toma Robinsona pierē izlīdzinājās.

-        Viņa mani sauca, ser. Kā eju garām, tā viņai kaut kas gadās, ko man darīt skaldīt malku, iekurus saplēst, ūdeni atnest. Viņa laistīja tās sarkanās puķes katru dienu…

-   Vai jums maksāja par jūsu pakalpojumiem?

-        Nē, ser, tikai to pirmo reizi viņa gribēja dot man piecnieku. Es to visu darīju ar prieku, misters Jūels laikam diezin ko viņai nepalīdzēja un bērni tāpat, un es jau zināju, ka viņai nav nekādas iekrātas liekas naudas.

-   Kur bija pārējie bērni?

-        Turpat vien mājās, pagalmā. Viņi skatījās, kā es strādāju, citi turpat pagalmā, citi pa logu.

-   Vai mis Maiella sarunājās ar jums?

-Jā, ser, sarunājās.

Kamēr Toms Robinsons sniedza liecību, es nodomāju, ka Maiella Jūela gan ir pati vientuļākā persona pasaulē. Viņa ir pat vientuļāka par Briesmekli Redliju, kaut arī tas nav izgājis no mājas jau divdesmit piecus gadus. Kad Atikuss

jautāja, vai viņai ir draugi, likās, viņa nesaprata, ko tas nozīmē, un domāja, ka Atikuss izzobo viņu. Viņa ir tikpat nožēlojama kā tie, ko Džems sauc par jaukteņiem: baltie ar viņu neielaižas, jo viņa dzīvo kopā ar cūkām; nēģeri tāpēc, ka viņa ir baltā. Viņa nevar dzīvot kā misters Dolfuss Reimonds, kurš dod priekšroku nēģeriem, jo viņai nepieder gruntsgabals upes krastā un viņa nav no senas, smalkas ģimenes. Par Jūeliem neviens nesaka: “Tas viņu ģimenē iedzimts.” Meikomba izsniedz viņiem Ziemsvētku dāvanas un pabalstu un vairāk neliekas zinis. Toms Robinsons laikam ir vienīgā persona, kas laipni izturējusies pret Maiellu. Bet viņa sacīja, ka Toms pastrādājis varasdarbus, un, kad deva liecību, tad skatījās uz Tomu kā uz kāju pameslu.

-   Vai jūs kādreiz esat patvarīgi ielauzies Jūelu īpašumā? Atikusa balss pārtrauca manas pārdomas. Vai esat spēris tur savu kāju neaicināts?

-   Nē, ser, mister Finč, nekad. To es ne reizi neesmu darījis, ser.

Atikuss šad tad mums stāstīja, ka viens paņēmiens, kā uzzināt, vai liecinieks melo vai saka patiesību, ir klausīties, nevis skatīties. Es sekoju viņa padomam: uz vienu jautājumu Toms trīs reizes atbildēja noliedzoši, bet mierīgi, bez činkstēšanas, un es viņam noticēju, lai gan viņš runāja vairāk, nekā vajadzīgs. Bija redzams, ka viņš ir kārtīgs nēģeris, un kārtīgs nēģeris nekad neies sveša pagalmā bez aicināšanas.

-   Tom, kas notika ar jums pērngad divdesmit pirmā novembra vakarā?

Skatītāji zālē izdvesa kopīgu nopūtu un saliecās uz priekšu. Nēģeri aiz mums darīja to pašu.

Toms bija pilnīgi melns, taču viņa āda nespīdēja, tā atgādināja blāvu samtu. Acu baltumi vizēja melnajā sejā,

un zobi runājot mirdzēja. Nebijis viņš kroplis, tad būtu īsts skaista vīrieša paraugs.

-   Mister Finč, viņš iesāka, es tovakar gāju mājās kā parasti, un, kad gāju garām Jūelu namam, mis Maiella stāvēja uz lieveņa, kā jau viņa jums teica. Pagalmā pie viņiem bija dikti klusu, un es brīnījos, kā tā. Es prātoju par to, garām iedams, un tad viņa pasauca mani, lai nāku viņai drusku palīgā. Nu tad es iegāju pagalmā un skatos apkārt, vai kas skaldāms, vai, bet nekā neredzēju, un tad viņa teica: “Nē, tev būs darbs iekšā. Vecās durvis gāžas ārā no virām, un rudens nāk virsū.” Es prasu: “Vai jums ir skrūvgriezis, mis Maiella?” Viņa atteica, ka esot. Nu tad es uzkāpu uz lieveņa, bet viņa mani aicināja iekšā, tā es arī iegāju priekšistabā un pametu aci uz durvīm. “Mis Maiella,” es saku, “tās durvis ir kārtībā.” Atveru, aizveru viras darbojas. Tad viņa aizcirta durvis man degungalā ciet. Es visu laiku brīnījos, mister Finč, kāpēc visur tik klusu, un sapratu, ka neviena bērna nav iekšā, neviena paša, un prasīju mis Maiellai, kur tad bērni palikuši.

Toma melnsamtainā āda sāka spīdēt, un viņš noslaucīja seju ar roku.

-   Es prasu, kur t’ bērni? viņš turpināja. Un viņa saka, vēl tā jocīgi iesmiedamās, ka aizgājuši uz pilsētu nopirkt saldējumu. Viņa saka: “Vesels gads pagāja, kamēr sataupīju septiņus piecniekus, taču sataupīju gan. Viņi visi aizgāja uz pilsētu.”

Toms acīmredzot jutās neomulīgi, un tur nebija vainojams karstums un sviedri.

-   Un ko tad jūs viņai atbildējāt, Tom? Atikuss jautāja.

-   Es teicu apmēram tā: sak, mis Maiella, tas bija smuki no jūsu puses, tā izturēties pret viņiem. Un viņa teica: “Vai tā gan?” Es gan nedomāju, ka viņa mani saprata, es

domāju, ka smuki no viņas sataupīt tik daudz naudas un jauki tā izturēties pret bērniem.

-   Es jūs saprotu, Tom, turpiniet, Atikuss sacīja.

-        Tad es teicu, labāk būs, ja iešu, tikpat neko nevaru darīt viņas labā, bet viņa teica, ka nē, es varot gan, un, kad es prasīju, ko īsti, viņa lika, lai uzkāpjot uz krēsla un noņemot to kasti no skapja.

-   No tā skapja, ko jūs saskaldījāt? Atikuss jautāja.

Liecinieks pasmaidīja.

-        Nē, ser, no cita. Tikpat augsta kā griesti. Es izdarīju, ko man lika, un, kad es grasījos kāpt zemē, tad viņa… viņa apķērās man ap kājām, jā, apķērās ap kājām, mister Finč. Es tik traki nobijos, ka nolēcu zemē un krēsls apgāzās… Tas bija vienīgais mēbeles gabals, viss cits palika savā vietā, mister Finč, kad es pametu istabu, Dievs mans liecinieks.

-   Un kas tad notika, kad jūs apgāzāt krēslu?

Toms Robinsons palika kā uz mutes sists. Viņš uzmeta skatienu Atikusam, tad zvērinātajiem un misteram Andervudam, kas sēdēja viņam iepretī.

-        Tom, jūs esat zvērējis teikt visu patiesību. Vai jūs to darīsiet?

Toms nervozi pārvilka ar roku pār lūpām.

-   Kas notika pēc tam?

-        Atbildi uz jautājumu, pavēlēja tiesnesis Teilors. Trešā daļa no viņa cigāra bija nozudusi.

-        Mister Finč, es kā nolēcu no krēsla, tā apcirtos, bet viņa tā kā metās man klāt…

-   Metās jums klāt? Pārskaitusies?

-        Nē, ser, viņa… viņa apkampa mani. Viņa apķērās man apkārt.

Šoreiz tiesneša Teilora āmurs nokrita uz galda ar blīkšķi, un tūliņ zālē iedegās griestu spuldzes. Tumšs vēl nebija,

taču pēcpusdienas saule bija aizvērsusies no logiem. Tiesnesis Teilors aši nodibināja kārtību.

-   Un ko tad viņa darīja?

Liecinieks ar pūlēm it kā norija kādu kumosu.

-        Viņa pastiepās un noskūpstīja man vaigu. Viņa teica: “Nekad neesmu skūpstījusi pieaugušu cilvēku, tad vismaz noskūpstīšu melnādaino.” Viņa teica, tas, ko tēvs ar viņu darot, tas neskaitoties. Viņa teica: “Noskūpsti tu arī mani, melnādainais.” Es saku: “Mis Maiella, ļaujiet man iet,” un gribēju bēgt laukā, bet viņa aizstājās priekšā durvīm, un tad man būtu vajadzējis grūst viņu nost. Es negribēju to darīt, mister Finč. Es saku: “Ļaujiet man iet,” bet, kad es tā teicu, misters Jūels jau auroja aiz loga.

-   Ko viņš teica?

Toms Robinsons atkal norija siekalas, un viņa acis iepletās.

-To gan nepiederas sacīt… nepiederas, kur tik daudz ļaužu un bērnu…

-         Ko viņš teica, Tom? Jums tas jāpasaka zvērinātajiem.

Toms Robinsons cieši samiedza acis.

-   Viņš brēca: “Nolādētā palaistuve, es tevi nositīšu.”

-   Un kas tad notika?

-         Mister Finč, es aizskrēju tik ātri, es nezinu, kas tur vēlāk notika.

-   Tom, vai jūs izvarojāt Maiellu Jūelu?

-   Nē, ser.

-   Vai jūs nodarījāt viņai kādus miesas bojājumus?

-   Nē, ser.

-   Vai jūs pretojāties viņas tuvošanās mēģinājumiem?

-         Mister Finč, es pretojos. Es pretojos, tikai negribēju būt rupjš pret viņu. Es negribēju būt rupjš, negribēju viņu grūst vai darīt ko citu.

Te man ienāca prātā, ka Tomam ir labas manieres tāpat kā Atikusam. Sākumā es neaptvēru Toma grūto stāvokli, līdz vēlāk tēvs man paskaidroja: nekādos apstākļos viņš nedrīkstēja iesist baltajai sievietei, ja gribēja palikt dzīvs, tāpēc viņš izmantoja pirmo izdevību, lai aizbēgtu, bet bēgšana ir vainas pazīme.

-        Tom, atgriezīsimies vēl pie mistera Jūela, Atikuss sacīja. Vai viņš jums kaut ko teica?

-        Itin neko, ser. Varbūt viņš ari ko teica, bet manis tur vairs nebija…

-        Pietiek, Atikuss pārtrauca. Bet kam viņš teica to, ko jūs dzirdējāt?

-   Mister Finč, viņš runāja un skatījās uz mis Maiellu.

-   Un jūs skrējāt projām?

-   Nuka skrēju, ser.

-   Kāpēc jūs skrējāt?

-   Es biju nobijies, ser.

-   Kāpēc jūs bijāt nobijies?

-        Mister Finč, ja jūs būtu melnādainais kā es, ari jūs tāpat nobītos.

Atikuss apsēdās. Misters Džilmers jau tuvojās liecinieku solam, bet misters Links DIzs publikā piecēlās un paziņoja:

-        Es gribu, lai jūs visi to zinātu: šis puisis nostrādājis pie manis astoņus gadus, un es ne reizi neesmu pieķēris viņu pie kā slikta. Ne reizi.

-        Muti ciet, ser! tiesnesis Teilors pēkšņi pamodās un iebrēcās. Viņa seja bija pietvīkusi sarkana. Apbrīnojami, ka, par spīti cigāram, viņš runāja ļoti skaidri.

-        Link Dīz, viņš brēca, ja jums ir kas sakāms, tad to vajag teikt pienācīgā laikā un zem zvēresta, bet tagad ejiet ārā no šis telpas, vai jūs dzirdat? Ejiet ārā, ser, vai dzirdat? Lai velns mani parauj, ja es te sākšu visādas blēņas klausīties!

Tiesnesis uzmeta griezīgu skatienu Atikusam, sak, iedrīksties tikai tu ko teikt, bet Atikuss bija nodūris galvu un klusībā smīnēja. Es atcerējos viņu kādreiz izsakāmies, ka tiesneša Teilora brāzieni dažreiz pārsniedzot robežas, bet advokāti parasti palaižot tos gar ausīm. Es paskatījos uz Džemu, bet Džems pakratīja galvu.

-Ja kāds zvērinātais būtu piecēlies un sācis runāt, tad būtu citādi, viņš sacīja. Tad tiesnesis izturētos savādāk. Misters Links Dīzs traucēja kārtību, tas ir viss.

Tiesnesis Teilors piekodināja sekretāram izsvītrot no protokola visu pēc vārdiem: “Mister Finč, ja jūs būtu melnādainais, jūs arī baidītos,” un ieteica zvērinātajiem nepievērst uzmanību tamlīdzīgiem izlēcieniem. Viņš ar aizdomām lūkojās uz vidus eju un laikam gaidīja, kad misters Links Dīzs aizvērs durvis. Tad viņš sacīja:

-   Turpiniet, mister Džilmer.

-        Vai tev piesprieda mēnesi cietuma par sabiedriskās kārtības traucēšanu, Robinson? misters Džilmers jautāja.

-   Jā, ser.

-        Kāds tad izskatījās tas melnādainais, kad tu biji viņu apstrādājis?

-   Viņš piekāva mani, mister Džilmer.

-Jā, bet sodīja taču tevi, vai ne?

Atikuss pacēla galvu.

-        Tas bija sīks pārkāpums un ir jau protokolā ierakstīts, tiesnesi. Man šķita, ka viņa balsī skan nogurums.

-        Vienalga, lai liecinieks atbild, tiesnesis Teilors tikpat nogurušā balsī atteica.

-Jā, ser, es nosēdēju vienu mēnesi.

Es zināju, ka misters Džilmers centīsies iegalvot zvērinātajiem, ka cilvēks, kas reiz nosodīts par sabiedriskās kārtības traucēšanu, ir arī spējīgs saņemt drosmi un nodarīt pārestību Maiellai Jūelai, tikai tāpēc misters

Džilmers uzsāka šo sarunu. Tamlīdzīgi argumenti vienmēr noder.

-        Robinson, tu ļoti labi vari ar vienu roku saskaldīt skapjus un sacirst malku, vai ne?

-Jā, ser, tā būs gan.

-        Tev pietiek spēka, lai aizžņaugtu sievietei kaklu un nogāztu viņu uz grīdas?

-   Es nekad to neesmu darījis, ser.

-   Bet spēka tev pietiktu?

-   Domāju gan, ser.

-   Tu laikam sen biji metis aci uz viņu, puis?

-   Nē, ser, es nekad uz viņu netiku skatījies.

-        Tad tikai aiz lielas laipnības vien tu skaldīji viņai malku un pārkravāji mēbeles, vai ne, puis?

-   Es tikai mēģināju viņai palīdzēt, ser.

-Varena augstsirdība no tavas puses, jo tev taču bija kas darāms arī mājās pēc dienišķā darba, vai ne?

-Jā, ser.

-         Kāpēc tad tu nedarīji savu darāmo, bet strādāji mis Jūelai?

-   Es strādāju vienu un otru, ser.

-   Tad nu gan tev darba bija atliku likām. Un par ko?

-   Kā par ko, ser?

-   Kāpēc tu tik ļoti gribēji apdarīt visus viņas darbus?

Toms Robinsons vilcinājās, meklēdams atbildi.

-        Izskatījās tā, ka viņai nav neviena, kas palīdz, kā jau teicu…

-   Kur tad misters Jūels un septiņi pārējie bērni, puis?

-        Nu, es jau teicu, izskatījās, ka neviens viņai tā kā negrib palīdzēt…

-        Un tu skaldīji malku un darīji visu pārējo aiz tīras labsirdības, puis?

-   Es mēģināju viņai palīdzēt, kā jau teicu.

Misters Džilmers ar greizu smīnu pagriezās pret zvērinātajiem.

-        Briesmīgi labs cilvēks, nudien apdara visu bez kādas atlīdzības!

-Jā, ser. Man bija viņas dikti žēl, likās, ka viņa viena pati dara visu…

-        Tev bija viņas žēl, tev bija viņas žēl? misters Džilmers palēcās vai līdz griestiem.

Liecinieks saprata, ka izrunājies aplam, un nemierīgi samīņājās. Taču kļūda bija pieļauta. Nevienam zālē nepatika Toma Robinsona atbilde. Misters Džilmers nogaidīja labu brīdi, lai visi šo atbildi iegaumētu.

-        Tātad pērn divdesmit pirmajā novembrī, viņš atsāka, tu, kā parasts, gāji garām Jūelu mājai, un viņa tevi pasauca, lai tu saskaldi skapi?

-   Nē, ser.

-   Vai tu noliedz, ka gāji mājai garām?

-Nē, ser… viņa teica, ka man būs kas darāms pašā mājā…

-   Viņa teica, ka pasaukusi tevi saskaldīt skapi, vai tā ir?

-   Nē, ser, tā nav.

-   Tātad tu apgalvo, ka viņa melo, puis?

Atikuss pietrūkās kājās, bet Toms Robinsons iztika bez viņa palīdzības.

-        Es nesaku, ka viņa melo, mister Džilmer, es saku, viņa ir kļūdījusies.

Misters Džilmers desmit reizes atkārtoja savu jautājumu, gribēdams, lai Toms apstiprina Maiellas versiju, bet liecinieks palika pie sava, ka mis Maiella kļūdās.

-        Bet vai tad misters Jūels neizdzina tevi no mājas, puis?

-   Nē, ser, es tā nedomāju.

-   Ko nozīmē “tā nedomāju”?

-        Es gribu teikt, ka nebiju tur tik ilgi, lai viņam būtu vajadzējis mani dzīt ārā.

-        Varen vaļsirdīgi no tavas puses, bet kāpēc tad tu tik ātri bēgi projām?

-   Es teicu, ka biju nobijies, ser.

-Ja tev bija tīra sirdsapziņa, kāpēc tad tu nobijies?

-        Es jau sacīju, ser: melnajam ļoti bīstami nokļūt tādā… tādā ķibelē.

-        Tu taču nebiji nekādā ķibelē, tu jau apgalvo, ka esi turējies pretī mis Jūelai. Varbūt tu biji nobaidījies, ka viņa tevi iekaustīs, tādu lielu tēvaini, un tāpēc tu aiz bailēm laidies lapās?

-   Nē, ser, es baidījos, ka nenonāku tiesā, kā patlaban.

-   Vai tu sāksi teikt man bezkaunības, puis?

-   Nē, ser, man prātā nenāk.

Tik daudz es dzirdēju no mistera Džilmera pratināšanas, jo Džems lika man vest Dillu ārā. Nezin kāpēc Dilis bija sācis raudāt un nevarēja rimties; sākumā viņš raudāja klusu, tad viņa elsas jau dzirdēja vairāki galerijā sēdētāji. Džems teica, ja es nevedīšot Dillu ar labu, viņš mani piespiedīšot, un reverends Saikss ari sacīja, ka labāk būtu, ja es ietu, tad es gāju arī. Dilis šķita vesels todien, nekas viņam nesāpēja, laikam nebija tikai īsti attapies pēc bēgšanas.

-   Vai tev nelabi, vai? es prasīju, kad mēs nogājām lejā.

Dilis pūlējās savaldīties, kamēr mēs skrējām lejup pa

kāpnēm dienvidu pusē.

Misters Links Dīzs vientuļš sēdēja uz augšējā pakāpiena.

-        Vai kas noticis, Sprigace? viņš iejautājās, kad mēs gājām garām.

-        Nē, ser, es atbildēju pār plecu, tikai Dillam sametās nelabi.

-        Nāc, paiesim zem kokiem, es Dillam sacīju. Tas tev droši vien aiz karstuma. Mēs izraudzījāmies pašu kuplāko Virdžīnijas ozolu un apsēdāmies zem tā.

-   Nevarēju vairs izturēt viņā klausīties, Dilis ieteicās.

-   Tomā, vai?

-        Nē, tai vecajā misterā Džilmerā, viņš tik nejauki runāja ar Tomu…

-        Dili, tas taču viņa darbs. Ja mums nebūtu prokuroru, tad droši vien nebūtu arī aizstāvju.

Dilis pacietīgi nopūtās.

-        Es zinu to visu, Sprigace. Bet tas, kā viņš runāja, no tā man kļuva nelabi, pavisam nelabi.

-   Viņam tā bija jārunā, Dili, viņš taču pratināja…

-   Ar citiem viņš tā vis nerunāja.

-   Dili, tie bija viņa paša liecinieki.

-Jā, bet misters Finčs ne Maiellu, ne veco Jūelu tā nepratināja. Bet šis vienā laidā saka Tomam “puis” un ņirgājas par viņu, un, lai ko Toms saka, tūliņ pagriežas pret zvērinātajiem…

-   Galu galā Toms ir tikai nēģeris, Dili.

-         Man tas viens pīpis. Tas nav godīgi, nepavisam nav godīgi tā izturēties pret viņiem. Tā nedrīkst runāt ne ar vienu cilvēku man taisni apšķebinājās dūša…

-        Tas ir mistera Džilmera paradums, Dili, viņš vienmēr tā runā. Tu vēl neesi redzējis, kāds viņš ir, kad brūk no tiesas kādam virsū. Šodien, zini, man tā vien liekas, ka viņš nemaz tik briesmīgi nepūlas. Tā jau uzvedas gandrīz visi juristi.

-   Misters Finčs tāds nav.

-Viņš nav ņemams vērā, Dili, viņš ir… es mēģināju samakšķerēt atmiņā mis Modijas Etkinsones trāpīgo izteicienu. Ahā, tā: Viņš ir visur vienāds kā tiesā, tā mājās.

-   Es domāju ko citu, Dilis atteica.

-         Es zinu, ko tu gribi teikt, mazais, kāda balss ierunājās mums aiz muguras. Mums šķita, ka tā skanēja no koka stumbra, bet runātājs bija misters Dolfuss Reimonds. Viņš pabāza galvu gar stumbru un paskatījās uz mums.

-        Tu taču neesi ņaudulis, tev tikai no tā visa sametās nelabi, vai ne?

20

-   Panāc šurp, dēls, es tev ko iedošu dūšas stiprināšanai.

Tā kā misters Dolfuss Reimonds nebija labs cilvēks, tad

es pieņēmu viņa uzaicinājumu nelabprāt, taču negribēju pamest Dillu. Nezin kāpēc man šķita, ka Atikusam nepatiks, ja mēs draudzēsimies ar misteru Reimondu, un par krustmāti Aleksandru jau nebija ko runāt.

-        Še, viņš teica un pasniedza Dillam savu papīra tūtu ar diviem salmiņiem tanī. Ieņem kārtīgu malku, tas tev nāks par labu.

Dilis pasūkāja salmiņu, pasmaidīja un tad sūca uz nebēdu.

-        Hi-hi, ieķiķinājās misters Reimonds, acīmredzot izbaudīdams prieku, ka var pavest bērnu.

-   Dili, uzmanies, es brīdināju.

Dilis palaida salmiņu un pasmīnēja.

-   Tā ir tikai kokakola, Sprigace.

Misters Reimonds uzslējās sēdus un atbalstījās pret koka stumbru. Līdz šim viņš bija gulējis zālē.

-Jūs, mazie, tikai pielūkojiet un nenododiet mani, jā? Citādi mana labā slava būs vējā.

-        Vai tad viss, ko jūs dzerat no tiem maisiņiem, ir kokakola? Gluži parasta kokakola?

-Jā, mem, misters Reimonds pamāja. Man patika, kā viņš smaržoja: pēc ādas, zirgiem, kokvilnas sēklām. Viņš bija vienīgais, kas valkāja īstus jājamzābakus, tādus es nekur nebiju redzējusi. Tas ir viss, ko es dzeru… lielākoties.

-Tad jūs tikai izliekaties, ka esat pie… Es apķēros.

-   Piedodiet, ser, es negribēju būt nepieklā…

Misters Reimonds iespurcās, viņš nemaz nebija apvainojies, un es mēģināju izteikt savas domas aplinkus veidā:

-   Kāpēc tad jūs tā darāt, kā jūs darāt?

-   Kāpēc… ahā, tu gribi zināt, kāpēc es izliekos? Tas ir ļoti vienkārši, viņš atbildēja. Vienam otram nepatīk tas, kā es dzīvoju. Es jau varētu pasūtīt visus pie velna, man par viņu patikšanu vai nepatikšanu maza bēda. Tā tas patiešām ir, bet es viņus nesūtu pie velna, saprotat?

-   Nē, ser, mēs ar Dillu atsaucāmies.

-   Es gribu dot viņiem kādu ieganstu, saprotat? Cilvēkiem ļoti patīk zākāt citus, ja ir kāds iegansts. Kad es atbraucu uz pilsētu, kas gan notiek reti, tad pastreipuļoju un iedzeru no šī maisiņa, un visi tūliņ saka: nūja, misters Reimonds atkal pilnā, viņš nevar atteikties no saviem paradumiem. Viņš par sevi nav vairs noteicējs, tāpēc viņš arī dzīvo tādu dzīvi.

-   Tas nav godīgi, mister Reimond, ka jūs izliekaties sliktāks, nekā esat…

-   Godīgi nav, bet cilvēkiem tā ir visai ērti. Zini, mis Finča, es neesmu nekāds lielais dzērājs, bet viņi taču savu mūžu nesapratīs, ka es dzīvoju tā kā patlaban tikai tāpēc, ka man tā patīk.

Likās, nevajadzēja vis klausīties šai grēciniekā, kuram ir jaukteņi bērni un kurš par to nemaz nekaunas, bet man bija ļoti interesanti. Es nekad vēl nebiju sastapusies ar cilvēku, kurš tīšuprāt ceļ sev neslavu. Bet kāpēc viņš

uzticēja mums savu lielāko noslēpumu? Es pavaicāju viņam.

-   Tāpēc, ka jūs esat bērni un varat to saprast, viņš sacīja, un tāpēc, ka es dzirdēju viņu runājam…

Viņš pameta ar galvu uz Dilla pusi.

-   Pagaidām viņš nevar mierīgu prātu noskatīties, ka citiem dara pāri. Bet lai viņš tiek drusku vecāks, tad viņš ij nedomās ne uztraukties, ne raudāt. Varbūt viņam liksies, ka tur kaut kas nav tā īsti pareizi, bet raudāt viņš vis neraudās, lai tikai paiet daži gadi.

-   Par ko tad jāraud, mister Reimond? Dilis atcerējās, ka ir vīrietis.

-   Par to, kādu elli cilvēki sagādā cits citam, pat nemaz nenojauzdami to. Par to, kādu elli baltie sagādā krāsainajiem, pat nemaz nepadomādami, ka tie arī ir cilvēki.

-   Atikuss teica, ka piekrāpt krāsaino ir desmitkārt ļaunāk nekā piekrāpt balto, es nomurmināju. Viņš teica, ka tas ir pats ļaunākais, ko cilvēks var izdarīt.

-   Nezinu vis, vai tā ir, misters Reimonds sacīja. Mis Džīna Luīza, tu vēl nezini, ka tavs tēvs nav vis nekāds parastais cilvēks, bet tas prasīs dažu labu gadu, lai to saprastu, un tu vēl esi maz redzējusi pasaulē. Tu pat nepazīsti mūsu pilsētu, kā pienākas, bet, lai ar to iepazītos, tev tikai jāatgriežas tiesas zālē.

Viņa vārdi atgādināja man, ka mēs esam palaiduši garām gandrīz visu mistera Džilmera pratināšanu. Pametu acis uz sauli, kas aši grima aiz veikalu jumtiem skvēra dienvidu pusē. Es atrados kā starp divām ugunīm un nezināju, ko izvēlēties: misteru Reimondu vai piekto apgabala tiesas sesiju.

-   Iesim, Dili, es sacīju. Tev jau atkal viss kārtībā, jā?

-   Ahā. Priecājos par iepazīšanos, mister Reimond, un paldies par dzērienu, tas bija varen labs.

Mēs drāzāmies atpakaļ uz tiesnamu, augšā pa lieveni, tad pa kāpnēm un iešmaucām galerijā. Reverends Saikss bija pataupījis mūsu vietas.

Tiesas zālē valdīja klusums, un es atkal nobrīnījos, kur palikuši visi zīdaiņi. No mistera Teilora cigāra bija atlicis tikai mazs, brūns galiņš; misters Džilmers pie sava galda kaut ko ātri rakstīja uz dzeltenīgām papīra lapām, laikam cenzdamies apdzīt tiesas sekretāru, kura roka skraidīt skraidīja pa lapu.

-   Sasodīts, es nomurmināju. Mēs esam daudz ko palaiduši garām.

Atikuss bija jau pateicis pusi savas runas zvērinātajiem. Viņš acīmredzot bija izņēmis papīrus no portfeļa, kas atradās blakus krēslam, jo tie nu bija uz galda. Toms Robinsons cilāja tos.

-   …un, kaut gan tiešu pierādījumu trūkst, šis cilvēks tomēr tiek apvainots noziegumā, par ko soda ar nāvi, un saukts tiesas priekšā…

Es piebikstīju Džemam.

-   Cik ilgi viņš jau runā?

-   Nupat kā izskatīja liecības, Džems atčukstēja. Mēs uzveiksim, Sprigace, gan tu redzēsi. Es pat iedomāties nevaru, ka mēs zaudētu. Viņš piecās minūtēs atspēkoja viņus visus. Vienkārši un skaidri nu, taisni tā, kā es paskaidrotu tev. Pat tu būtu sapratusi.

-   Un ko misters Džilmers?…

-   Tss! Nekā jauna, tas pats parastais. Bet nu paliec klusu!

Mēs atkal lūkojāmies lejup. Atikuss runāja vienkārši,

mierīgi, it kā diktētu vēstuli. Viņš lēnām staigāja šurpu turpu gar zvērināto solu, un zvērinātie likās uzmanīgi klausāmies: galvas pacēluši, viņi sekoja Atikusa vārdiem it kā ar atzinību. Manuprāt, tas bija tāpēc, ka Atikuss nebija nekāds klaigātājs.

Atikuss uz mirkli apklusa, un tad notika kaut kas pavisam neparasts. Viņš atāķēja pulksteni un ķēdi nolika uz galda, teikdams:

-   Ar tiesas atļauju…

Tiesnesis Teilors pamāja, un Atikuss izdarīja kaut ko tādu, ko nebiju redzējusi viņu darām ne pirms, ne pēc tam, ne publiski, ne privāti: viņš atpogāja vesti, atpogāja apkaklīti, atraisīja kaklasaiti un novilka svārkus. Mājās viņš mēdza staigāt, cieši aizpogājies, kamēr gāja gulēt, un mums ar Džemu tagad šķita, ka viņš izģērbies kails. Mēs pārmijām šausmu pilnus skatienus.

Atikuss sabāza rokas kabatās, un, kad viņš pagriezās pret zvērinātajiem, es redzēju pamirdzam zelta podziņu apkaklē un pildspalvas un zīmuļa uzgaļus.

-   Džentlmeņi, viņš sacīja. Mēs ar Džemu atkal saskatījāmies: Atikuss būtu varējis tādā tonī teikt: “Sprigace.” Viņa balss bija zaudējusi dzestrumu un atturību, viņš runāja ar zvērinātajiem tā, kā būtu runājis ar paziņām pie pasta.

-   Džentlmeņi, viņš sacīja. Es runāšu īsi, bet gribu izlietot savu atlikušo laiku, lai jums atgādinātu, ka šis notikums nav sarežģīts, tas neprasa iedziļināšanos grūti izprotamos faktos, bet te vajadzīga skaidrība, lai nepaliktu ne mazāko šaubu, vai apsūdzētais ir vainīgs vai nav. Vispār šo lietu nemaz nevajadzēja nodot tiesā. Tā ir tik vienkārša kā divreiz divi.

Apsūdzētāja puse nav iesniegusi nekādus medicīniskus pierādījumus, vai noziegums, kurā apvaino Tomu Robinsonu, vispār ir noticis. Apvainojums pamatojas uz divu liecinieku izteicieniem, kuru liecības, kā noskaidrojās pratināšanā, ne vien rada nopietnas šaubas, bet tiek pilnīgi noraidītas no apsūdzētā puses. Apsūdzētais nav vainīgs, bet kāds šai tiesas zālē tomēr ir vainīgs.

Es dziļi jūtu līdzi galvenajai apsūdzības lieciniecei, bet mana līdzjūtība nesniedzas tik tālu, lai attaisnotu viņas rīcību, kad viņa cenšas izpirkt savu vainu ar cita cilvēka dzīvību.

Džentlmeņi, es saku “vaina”, jo liecinieci spieda tā rīkoties vainas apziņa. Viņa nav izdarījusi noziegumu, tikai pārkāpusi stingro, gadsimtu iesvaidīto mūsu sabiedrības likumu, kas ir tik bargs, ka ikvienu tā pārkāpēju izdzen no mūsu vidus kā necienīgu dzīvot kopā ar mums. Lieciniece ir nežēlīga trūkuma un aprobežotības upuris, bet es nevaru viņu žēlot: viņa ir baltīĻ Viņa ļoti labi apzinājās, cik nepieļaujama ir viņas rīcība, bet alkas izrādījās stiprākas par likumu, un, pakļaudamās šīm alkām, viņa pārkāpa likumu. Viņa pakļāvās alkām un tad rīkojās tā, kā ikviens ir rīkojies vismaz reizi savā mūžā. Lieciniece izdarīja to, ko izdara ikkatrs bērns, papūlējās atbrīvoties no sava pārkāpuma pierādījuma. Bet šai gadījumā mums nav darīšanas ar bērnu, kurš cenšas paslēpt nozagtos kārumus: viņa deva savam upurim nāvīgu triecienu viņai bija nepieciešams atbrīvoties no tā, aizgādāt projām no šīs pasaules, lai nerādās vairs acīs. Viņai vajadzēja iznīcināt šo sava pārkāpuma pierādījumu.

Kas bija šis pārkāpuma pierādījums? Toms Robinsons, dzīvs cilvēks. Lieciniecei vajadzēja atbrīvoties no Toma Robinsona. Toms Robinsons diendienā atgādinātu, ko viņa nodarījusi. Un ko viņa bija nodarījusi? Gribējusi pavest nēģeri.

Viņa ir baltā, un viņa bija gribējusi pavest nēģeri, izdarījusi kaut ko tādu, kas mūsu sabiedrībā nav iedomājams: noskūpstījusi melno. Nevis vecu sirmgalvi, bet spēcīgu, jaunu vīrieti. Līdz tam lieciniecei neeksistēja nekāds likums, bet, līdzko viņa to pārkāpa, tas vērsās pret viņu bez žēlastības.

Viņas tēvs to redzēja, un apsūdzētais mums atkārtoja viņa vārdus. Ko tēvs darīja? Mēs to nezinām, bet mums ir netieši pierādījumi, ka Maiella Jūela ir zvēriski piekauta un to izdarījis cilvēks, kurš galvenokārt rīkojies ar kreiso roku. Daļēji mēs zinām, ko misters Jūels tālāk darīja: viņš rīkojās kā ikviens dievbijīgs, krietns, cienījams baltais cilvēks iesniedza apsūdzību, bez šaubām, parakstīdams to ar kreiso roku, un Toms Robinsons tagad sēž jūsu priekšā, nodevis zvērestu, uzlikdams uz Bībeles savu vienīgo veselo roku labo.

Un tā nu klusais, godīgais, kārtīgais nēģeris, kurš bija tik neuzmanīgs, ka iedrīkstējies “žēlot” balto sievieti, ir spiests apstrīdēt divu balto liecinieku vārdus. Man nav ko atgādināt jums, kādi viņi izskatījās un kā uzvedās, sniegdami liecības, jūs paši to redzējāt. Prokurora liecinieki, atskaitot Meikombas grāfistes šerifu, nostājās jūsu priekšā, džentlmeņi, tiesas priekšā, ciniskā pārliecībā, ka viņu vārdi netiks apšaubīti, pārliecībā, ka jūs, džentlmeņi, tāpat kā viņi, vadīsieties pēc pieņēmuma, nosodāma pieņēmuma, ka visi nēģeri melo, ka visi nēģeri jau no dabas ir netikumīgi, ka mūsu sievietēm jāsargās no visiem nēģeriem, pārliecībā, kas raksturīga šādas sugas cilvēkiem.

Tas, džentlmeņi, kā mēs visi zinām, būtībā ir meli, melni meli kā Toma Robinsona āda, meli, kas man nav vairs jāatspēko. Jūs zināt patiesību, un patiesība ir tāda: daži nēģeri melo, daži nēģeri ir netikumīgi, no dažiem nēģeriem sievietēm jāsargās tiklab baltām, kā melnām. Bet šī patiesība attiecas uz visu cilvēci, ne tikai uz kādu atsevišķu rasi. Šai tiesas zālē nav neviena cilvēka, kurš nekad nebūtu melojis, nekad savā mūžā nebūtu izdarījis ko nemorālu, un nav pasaulē neviena vīrieša, kurš nebūtu nekad paskatījies uz sievieti, iekārodams viņu.

Atikuss apklusa un izvilka kabatlakatu. Tad noņēma brilles un noslaucīja tās, un mēs atkal kaut ko ieraudzījām pirmo reizi: līdz šim vēl nebijām redzējuši, ka Atikuss svīst, viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuru sejas nekad nav valgas, bet nu tā laistījās kā iedegusi.

-   Vēl kas, džentlmeņi, pirms es beidzu. Tomass Džefersons kādreiz izteicās, ka visi cilvēki ir radīti līdztiesīgi; frāze, par kuru jenkiji un morāles sludinātāji Vašingtonas departamentos mums mūžīgi pārmet. Šinī Tā Kunga 1935. gadā dažiem cilvēkiem ir tendence izraut šo teikumu no konteksta un lietot vietā un nevietā. Visaplamākais piemērs, manuprāt, ir tas, ka pedagogi pārceļ uz nākamo klasi stulbeņus un sliņķus reizē ar spējīgiem un čakliem un visā nopietnībā paskaidro, ka cilvēki radīti līdztiesīgi un uz otru gadu atstātie bērni neizsakāmi ciešot savas nepilnvērtības apziņas dēļ. Mēs zinām, ka cilvēki nav radīti vienādi tai ziņā, kādā mūs grib pārliecināt: vieni ir atjautīgāki, otriem iedzimtas spējas izmantot gadījumu, trešie prot labi pelnīt naudu, dažām sievietēm labāk padodas tortes nekā citām, vārdu sakot, daži piedzimst ar lielākām gara dāvanām.

Taču vienā ziņā šai zemē patiešām visi cilvēki ir līdztiesīgi te ir kāds cilvēku iestādījums, kura priekšā ubags ir līdztiesīgs ar Rokfelleru, stulbenis ar Einšteinu un neizglītots vīrs ar augstskolas rektoru. Šis iestādījums, džentlmeņi, ir tiesa. Tā var būt Amerikas Savienoto Valstu Augstākā tiesa, visnomaļākā miertiesa kādā valsts nostūrī vai šī godājamā tiesa, kur jūs pildāt savus pienākumus. Mūsu tiesām ir trūkumi kā visiem cilvēku iestādījumiem, bet mūsu zemē tiesa ir diža vienlīdzības ieviesēja, un mūsu tiesas priekšā visi cilvēki ir radīti līdztiesīgi.

Es neesmu ideālists un nebūt neuzskatu, ka mūsu tiesa un zvērināto sistēma ir vislabākā pasaulē, man tas nav

nekāds ideāls, bet pastāvoša, reāla īstenība. Džentlmeņi, tiesa visumā nav labāka par kuru katru no jums, zvērinātajiem. Tiesa ir tik saprātīga, cik saprātīgi ir zvērinātie, un zvērinātie ir tik saprātīgi, cik saprātīgs ir ikviens no viņiem. Es esmu pārliecināts, džentlmeņi, ka jūs objektīvi izskatīsiet šeit dzirdētās liecības, pieņemsiet lēmumu un atdosiet apsūdzēto viņa ģimenei. Dieva vārdā pildiet savu pienākumu.

Pēdējie vārdi bija tikko dzirdami, un, kad Atikuss aizvērsās, viņš vēl ko sacīja, bet es nevarēju saklausīt. Likās, viņš nerunā tiesai, bet pats sev. Es piebikstīju Džemam.

-   Ko viņš teica?

-   Man likās, viņš teica: “Dieva dēļ, ticiet viņam.”

Te pāri man pārliecās Dilis un parāva Džemu aiz piedurknes.

-   Āre, tur lejā!

Mēs sekojām ar acīm viņa pirkstam, un sirdis mums pagura. Kelpurnija gāja pa vidus eju cauri zālei tieši pie Atikusa.

21

Kelpurnija kautri apstājās pie barjeras un gaidīja, kamēr tiesnesis Teilors viņu pamanīs. Viņa bija aizsējusies jaunu priekšautu un turēja rokā aploksni.

Beidzot tiesnesis Teilors ieraudzīja viņu un vaicāja:

-   Kelpurnija, vai ne?

-         Jā, ser, viņa atsaucās. Vai drīkstu pasniegt šo vēstuli misteram Finčam, lūdzu, ser? Tai nav nekā kopīga ar… ar šo prāvu.

Tiesnesis Teilors pamāja, un Atikuss paņēma vēstuli. Viņš attaisīja to, izlasīja un sacīja:

-Tiesnesi, es… vēstule ir no manas māsas. Viņa raksta, ka mani bērni pazuduši… nav rādījušies kopš pusdienām. Es… ja atļaujat…

-        Es zinu, kur bērni ir, Atikus, misters Andervuds pārtrauca. Re, kur viņi sēž augšā, nēģeru galerijā. Viņi tur atrodas kopš vieniem un astoņpadsmit minūtēm.

levs pagriezās un paskatījās augšup.

-        Džem, nāc zemē, viņš uzsauca. Tad viņš kaut ko teica tiesnesim, ko mēs nedzirdējām. Aizspraucāmies garām reverendam Saiksam un devāmies uz kāpnēm.

Atikuss un Kelpurnija gaidīja mūs lejā. Kelpurnija izskatījās noskaitusies, Atikuss nomocīts.

Džems lēkāja līksmā uztraukumā.

-   Mēs esam uzveikuši, vai ne?

-        Man nav ne jausmas, Atikuss strupi atteica. Vai jūs te bijāt visu pēcpusdienu? Ejiet līdzi Kelpurnijai, paēdiet vakariņas un palieciet mājās.

-        Ai, Atikus, ļauj mums nākt atpakaļ, Džems lūdzās.

-   Lūdzu, ļauj mums noklausīties spriedumu, lūdzu, ser!

-        Nav zināms, kad tas būs, zvērinātie var iziet un atgriezties kuru katru mirkli. Mēs tomēr nojautām, ka Atikuss piekāpsies. Nu, ja tik daudz jau esat dzirdējuši, tad varat noklausīties arī pārējo. Tagad tā jūs varat nākt atpakaļ, kad esat paēduši vakariņas. Ēdiet lēnām, neko svarīgu jūs garām nepalaidīsiet, un, ja zvērinātie vēl nebūs ienākuši atpakaļ, jūs gaidīsiet viņus kopā ar mums. Tikai es ceru, ka viss būs beidzies, kad jūs atgriezīsieties.

-        Vai tu domā, ka viņu tik ātri attaisnos? Džems jautāja.

Atikuss pavēra muti atbildei, bet neko neteica un gāja projām.

Es lūdzu Dievu, lai reverends Saikss paglabā mūsu vietas, bet pārtraucu lūgšanu, atcerēdamās, ka, līdzko

zvērinātie pameta zāli, tā publika plūdin izplūda pa durvīm, tagad visi droši vien ir drogu preču veikalā, bufetē vai viesnīcā, ja nav paņēmuši vakariņas līdzi.

Kelpurnija veda mūs uz mājām.

-    …samizot labi krietni visus, vairāk nekā! Kur tas dzirdēts, ka bērni iet klausīties tādas lietas! Mister Džem, vai jums prāta nemaz nebija, ka vedāt mazo māšeli uz tiesu? Uzzinās mis Aleksandra, viņu ķers trieka! Vai bērniem jādzird tādas runas?…

Ielās jau dega lukturi, un to gaismā mēs redzējām Kelpurnijas sirdīgo profilu.

-   Mister Džem, es domāju, ka jums vismaz ir galva uz pleciem! Kur tas redzēts, vilkt māšeli uz turieni! Kā jums tas ienāca prātā, ser? Jums vajadzētu kaunēties pašam no sevis vai tad jums nekādas apjēgšanas nav?

Es gavilēju. Tik daudz kas bija noticis vienas dienas laikā, to gadiem ilgi vajadzēs apdomāt, un nu vēl Kelpurnija tēš savu dārgo Džemu kādi jauni brīnumi mūs vēl vakarā gaida?

Džems tikai ķiķināja.

-   Vai tev pašai negribas dzirdēt, kas tur notika, Kel?

-   Pievaldiet mēli, ser! Kārtīgs zēns acis nepaceltu aiz kauna, bet jūs tikai irgojat… Un Kelpurnija nemitējās ar briesmīgiem draudiem, kas Džemu maz skāra, un devās augšup pa lieveņa pakāpieniem ar savu klasisko teicienu:

-   Ja misters Finčs jūs nenopērs, tad es pati to izdarīšu! Ejiet iekšā, ser!

Džems smīnēdams paklausīja, un Kelpurnija mēmi pameta ar galvu par zīmi, ka Dilis var ēst vakariņas pie mums.

-   Tikai tūliņ piezvani mis Reičelai un pasaki, kur tu esi, viņa pavēlēja. Mis Reičela tā uztraukusies un noskraidījusies, tevi meklēdama, pielūko, ka no rīta neaizsūta tevi atpakaļ uz Meridiānu.

Krustmāte Aleksandra sagaidīja mūs un gandrīz vai zaudēja samaņu, kad Kelpurnija pateica, kur esam bijuši. Laikam viņa ļoti apvainojās, kad sacījām, ka Atikuss atļāvis mums atgriezties tiesā, jo vakariņu laikā neteica ne pušplēsta vārda. Viņa tikai ar dakšiņu pārcilāja ēdienu šķīvī un nīgri blenza tanī, kamēr Kelpurnija devīgi krāva Džemam, Dillam un man pilnus šķīvjus. Viņa lēja pienu, pasniedza kartupeļu salātus ar šķiņķi un dažādās intensitātes pakāpēs murmināja savu: “Būtu jel kaunējušies.” Beidzot viņa nokomandēja:

-   Un nu ēdiet lēni, nav ko steigties!

Reverends Saikss bija saglabājis mums vietas. Mēs bijām pārsteigti, atldājot, ka vakariņas ilgušas veselu stundu, un vēl vairāk pārsteigti, ka tiesas zālē tik maz pārmaiņu: zvērināto sols tukšs, apsūdzētais izvests. Tiesnesis Teilors arī bija izgājis, bet atkal parādījās, līdzko mēs apsēdāmies.

-   Neviens tikpat kā nav kustējies, Džems sacīja.

-Viņi izkustējās gan, kad zvērinātie aizgāja, reverends Saikss paskaidroja. Vīri atnesa sievām vakariņas, un sievas pabaroja bērnus.

-   Vai viņi sen kopš apspriežas? Džems jautāja.

-   Kādu pusstundu. Misters Finčs un misters Džilmers vēl drusku parunāja, un tad tiesnesis Teilors deva aizrādījumu zvērinātajiem.

-   Ko viņš sacīja? taujāja Džems.

-   Ko sacīja? 0, viņš runāja dikti labi! Nevar sūdzēties, viņš visu runāja pēc patiesības. Viņš teica apmēram tā: ja jūs ticat tam, tad jums jāspriež tā, ja ticat šitam tad šitā. Man tā šķiet, viņš turējās mūsu pusē… Reverends Saikss pakasīja galvu.

Džems pasmaidīja.

-   Viņam neklājas turēties nevienā pusē, reverend, bet nebaidieties, mēs tik un tā uzveiksim, viņš visgudri

noteica. Nezinu, kādi zvērinātie varētu cilvēku notiesāt pēc visa tā, ko mēs dzirdējām…

-   Nepaļaujieties uz to tik ļoti, mister Džem, es savā mūžā neesmu pieredzējis, ka zvērinātie izlemtu par labu krāsainajam pret balto…

Taču Džems strīdējās pretī reverendam Saiksam, un mēs noklausījāmies plašu liecību iztirzājumu atbilstoši Džema uzskatiem par izvarošanu: ja viņa ļaujas, tad tā nav izvarošana, bet viņai jābūt astoņpadsmit gadu vecai, tas ir, pie mums Alabamā, un Maiellai ir deviņpadsmit. Pretējā gadījumā lai viņa spārdās un brēc, kamēr viņu uzveic un pārspēj vai, vislabāk, iekrauj tā, ka paliek bez samaņas. Ja viņai nav astoņpadsmit, tad viņai ari tas nav jādara.

-         Mister Džem, reverends Saikss nedroši ieminējās,

-   mazām lēdijām gan neklātos ko tādu klausīties…

-   Ak, viņa jau nesaprot, par ko mēs runājam, Džems attrauca. Tās ir pieaugušo darīšanas, vai ne, Sprigace?

-   It nemaz ne, es visu gluži labi saprotu. Laikam es to pateicu ļoti pārliecinoši, jo Džems apklusa un vairs neatsāka sarunu par šo tēmu.

-   Cik pulkstenis, reverend? viņš apvaicājās.

-   Drīz būs astoņi.

Es paskatījos lejup un ieraudzīju Atikusu; viņš staigāja, rokas sabāzis bikšu kabatās: aizsoļoja līdz logiem, tad gāja gar barjeru līdz zvērināto solam. Ieskatījās tanī, pavēroja tiesnesi Teiloru viņa tronī, tad devās atpakaļ pie logiem. Es uztvēru tēva skatienu un pamāju. Viņš palocīja galvu, atbildot manam sveicienam, un atsāka staigāšanu.

Misters Džilmers stāvēja pie loga, sarunādamies ar misteru Andervudu. Bērts, tiesas sekretārs, smēķēja papirosu pēc papirosa; viņš bija atlaidies krēslā un uzcēlis kājas uz galda.

Tikai tiesas ierēdņi, kuri te bija klāt Atikuss, misters Džilmers, ciešā miegā iegrimušais tiesnesis Teilors un Bērts, izturējās kā parasti. Nekad es vēl nebiju redzējusi, ka pārpildītā tiesas zālē varētu būt tāds klusums. Dažreiz saniķojas kāds mazulis vai kāds puika izskrien ejā, bet pieaugušie sēž kā baznīcā. Arī galerijā nēģeri sēdēja vai stāvēja ap mums un gaidīja bībeliskā pacietībā.

Vecais tiesnama pulkstenis saņēma pēdējos spēkus un nosita astoņus tik dobjus sitienus, ka tie atbalsojās mums visā ķermenī.

Kad pulkstenis noblākšināja vienpadsmito stundu, es biju tikko dzīva; sen piekususi cīnīties ar miegu, es ieslīgu īsā snaudā, atbalstījusies pret reverenda Saiksa ērto plecu. Taču mirklī pamodos un visiem spēkiem pūlējos vairs neaizmigt, skatīdamās lejup un skaitīdama galvas: sešpadsmit plikpauru, četrpadsmit varēja pieskaitīt rudgalvjiem, četrdesmit it kā svārstījās starp brūnu un melnu krāsu un… Pēkšņi es atminējos Džema skaidrojumus, kad viņš bija uz neilgu laiku aizrāvies ar psiholoģiskiem eksperimentiem: viņš apgalvoja, ja daudz cilvēku, piemēram, pilns stadions, no visa spēka sāks domāt vienu un to pašu, teiksim, lai aizdegtos mežā kāds koks, tad šis koks noteikti aizdegsies pats no sevis. Ja nu palūgtu visus lejā sēdošos koncentrēt domas pie Toma Robinsona atbrīvošanas? Taču tūliņ aptvēru: ja viņi ir tikpat noguruši kā es, tad tur nekas neiznāks.

Dilis, noguldījis galvu uz Džema pleca, bija cieši iemidzis, un Džems sēdēja gluži rāms.

-   Cik ilgi, vai ne? es ierunājos.

-   Skaidrs, ka ilgi, Sprigace, viņš jautri atbildēja.

-   Bet tu taču sacīji, ka visu izlems piecās minūtēs.

Džems pacēla uzacis.

-   Tu vēl daudz ko nesaproti, viņš teica, un es biju pārāk nogurusi, lai strīdētos.

Droši vien es nemaz nebiju tik samiegojusies, jo sāku justies pavisam dīvaini. Kaut kas man atgādināja pagājušo ziemu, pat tirpuļi pārskrēja pār kauliem, lai gan nakts bija karsta. Šīs jūtas pārņēma mani aizvien spēcīgāk, līdz zāle sāka atgādināt to salto februāra rītu, kad putni klusēja, kad namdari bija pārstājuši klaudzināt cirvjus, ceļot mis Modijas jauno mītni, un visas kaimiņu māju durvis bija cieši noslēgtas kā Redliju namā. Tukša, gaidās sastingusi iela bez neviena cilvēka un cieši piebāztā tiesas zāle. Šī tvanīgā vasaras nakts nemaz neatšķīrās no tā ziemas rīta. Misters Teits, kurš ienāca zālē un runāja ar Atikusu, laikam atkal bija tērpies ādas virssvārkos un garajos zābakos. Atikuss, pārtraucis savu mierīgo pastaigu, uzlicis kāju uz krēsla šķērskoka, klausās misterā Teitā un lēni brauka ceļgalu. Tūliņ misters Teits sacīs: “Šaujiet, mister Finč…”

Bet misters Teits valdonīgā balsī uzsauca: “Ievērot kārtību!” un visas galvas pasitās augšup. Misters Teits izgāja ārā un atgriezās ar Tomu Robinsonu. Viņš aizveda apsūdzēto tā vietā blakus Atikusam un pats palika turpat stāvot. Tiesnesis Teilors pēkšņi pamodās, izslējās un blenza uz tukšo zvērināto solu.

Turpmākie notikumi atgādināja sapni: sapnī es redzēju atgriežamies zvērinātos, kuri kustējās gausi kā peldētāji zem ūdens, tiesneša Teilora balss skanēja iztālēm un vārgi. Es ieraudzīju to, ko redz tikai advokāta bērns, ko tikai viņš pamana: šķita, es vēroju, ka Atikuss iziet ielas vidū, paceļ bisi pie pleca un nospiež gaili, bet visu laiku skaidri apzinos, ka bise nav pielādēta.

Zvērinātie nekad neraugās uz apsūdzēto, ja to notiesājuši, un, kad šie zvērinātie ienāca, neviens nepaskatījās uz Tomu Robinsonu. Vecākais pasniedza papīra lapu

misteram Teitam, kurš to nodeva sekretāram, bet sekretārs tiesnesim.

Es aizvēru acis. Tiesnesis Teilors lasīja zvērināto spriedumu: Vainīgs… vainīgs… vainīgs… vainīgs… Es pametu acis uz Džemu: viņa pirksti bija balti, tik cieši viņš bija ieķēries balkona margās, un pie katra “vainīgs” viņa pleci noraustījās.

Tiesnesis Teilors kaut ko runāja. Viņš turēja āmuru rokā, bet neklaudzināja ar to. Kā caur miglu es redzēju, ka Atikuss savāc no galda papīrus un saliek portfelī. Aiztaisa to, pieiet pie sekretāra, pasaka kaut ko, pamāj misteram Džilmeram, tad pieiet pie Toma Robinsona un iečukst viņam ko ausī. Atikuss bija uzlicis Tomam roku uz pleca, kad čukstēja. Tad viņš noņēma no krēsla atzveltnes savus svārkus un uzmeta uz pleciem. Viņš gāja laukā no zāles, bet ne pa ierasto ieeju. Viņš laikam gribēja drīzāk tik mājās, jo devās cauri visai zālei uz durvīm dienvidu pusē. Es sekoju viņam ar acīm, bet viņš nepavērās augšup.

Kāds piebikstīja, bet man negribējās novērst skatienu no cilvēkiem lejā un no Atikusa, kurš vientuļi gāja pa eju.

-   Mis Džīna Luīza!

Es atskatījos. Visi stāvēja. Visi ap mums un galerijas pretējā pusē, visi nēģeri cēlās kājās. Reverenda Saiksa balss skanēja tikpat iztālēm kā tiesneša Teilora balss:

-   Mis Džīna Luīza, piecelieties. Jūsu tēvs iet garām.

22

Bija pienākusi Džema kārta raudāt. Mēs lauzāmies cauri trokšņainam, jautram pūlim, bet pa viņa seju plūda niknas asaras. “Tas ir netaisni,” viņš murmināja visu ceļu līdz skvēra stūrim, kur Atikuss mūs gaidīja. Atikuss stāvēja

zem laternas un izskatījās tāds, it kā nekas nebūtu noticis: veste aizpogāta, apkaklīte un kaklasaite kārtībā, pulksteņa ķēde viz, pats mierīgs un nosvērts kā vienmēr.

-   Tas nav taisnīgi, Atikus, Džems sacīja.

-   Nē, dēls, tas nav taisnīgi.

Mēs devāmies mājup.

Krustmāte Aleksandra vēl nebija gājusi gulēt. Viņa bija rītakleitā, bet es varu apzvērēt, ka korsete nebija noņemta.

-        Man loti žēl, brāli, viņa pusbalsī teica. Nekad nebiju dzirdējusi agrāk, ka viņa būtu nosaukusi Atikusu par brāli, un zagšus pametu acis uz Džemu, bet tas neklausījās. Viņš te skatījās uz Atikusu, te atkal nodūra acis, un man ienāca prātā, vai tikai viņš nedomā, ka Atikuss kaut kā ir atbildīgs par Toma Robinsona notiesāšanu.

-        Vai viņam kas kaiš? krustmāte jautāja, pamezdama ar galvu uz Džema pusi.

-        Drīz viss būs labi, Atikuss atteica. Zēnam tas bija mazliet par grūtu. Mūsu tēvs nopūtās. Es iešu gulēt, viņš sacīja. Ja rīt neierodos uz brokastīm, nemodiniet mani.

-   Vispirms, manuprāt, nebija gudri atļaut viņiem…

-        Šī ir viņu māja, māsa, Atikuss atbildēja. Tādu mēs esam viņiem uzcēluši, lai nu viņi mācās tanī dzīvot.

-        Tāpēc jau viņiem nebija jāiet uz tiesnamu un jāvārtās tanīs…

-        Tas viss tikpat raksturīgi Meikombas grāfistei kā misiones pulciņa tējas vakari.

-        Atikus, krustmātes Aleksandras acīs iezagās bailes. Es nekādi negaidīju, ka tas tevi tā sarūgtinās.

-   Es neesmu sarūgtināts, tikai noguris. Iešu gulēt.

-   Atikus, Džems drūmi ierunājās.

Viņš palika stāvam uz sliekšņa.

-   Kas ir, dēls?

-   Kā viņi varēja tā darīt, kā viņi to varēja?

-   Nezinu, bet viņi to izdarīja. Viņi ir to darījuši agrāk, izdarīja tagad un darīs atkal, un, kad viņi to dara, tad, liekas, vienīgi bērni raud. Arlabunakti.

Taču no rīta viss šķiet labāks. Atikuss pēc paraduma bija piecēlies, gaismiņai svīstot, un sēdēja viesistabā, paslēpies aiz The Mobile Register, kad mēs tur ievilkāmies. Džema sejā bija lasāms jautājums, kas viņam visu laiku nedeva mieru.

-   Vēl nav ko raizēties, Atikuss mierināja viņu, kad iegājām ēdamistabā. Vēl viss nav beidzies. Mēs iesniegsim apelāciju, vari būt bez bažām. Žēlīgais Dievs, kas tad tas, Kel? Viņš blenza uz savu šķīvi.

-   Toma Robinsona tēvs bija šorīt atsūtījis jums cāli. Es to izcepu, Kelpurnija paskaidroja.

-   Pasaki viņam, ka tas man ir liels gods, varu derēt, ka pat Baltajā namā brokastīs nepasniedz cāļa cepeti. Bet kas tas?

-    Maizītes, Kelpurnija atbildēja. Tās atnesa Estella, viesnīcas virēja.

Atikuss izbrīnā pavērās Kelā, un viņa sacīja:

-   Labāk nāciet paskatieties, kas tur ir virtuvē, mister Finč.

Mēs sekojām viņiem. Virtuves galds bija krautin apkrauts ar visādām ēdamlietām: sālīta cūkas speķa šķēles, tomāti, pupiņas, pat vīnogas. Atikuss pasmīnēja, kad ieraudzīja burkā marinētas cūku kājiņas.

-   Kā jūs domājat, vai krustmāte ļaus man ēst tās ēdamistabā?

-   Šorīt atnāku, Kelpurnija stāstīja, un mums viss lievenis sētas pusē piekrauts. Viņi… viņi ir pateicīgi jums par visu, mister Finč. Tas taču… tas nav pārkāpums no viņu puses?

Atikusam acīs saplūda asaras. Mirkli viņš nespēja parunāt.

-        Pasaki, ka esmu ļoti pateicīgs, viņš sacīja. Pasaki… pasaki, lai citreiz tā vairs nedara. Laiki ir pārāk grūti…

Viņš izgāja no virtuves, iegriezās ēdamistabā, atvainojās krustmātei Aleksandrai, ka iet laukā, paņēma platmali un devās uz pilsētu.

Mēs dzirdējām Dilla soļus gaitenī, tāpēc Kelpurnija atstāja Atikusa neapēstās brokastis uz galda. Dilis starp kumosiem atstāstīja mums mis Reičelas domas par pagājušā vakara notikumiem: ja tāds vīrs kā Atikuss Finčs grib izlauzt sienu ar pieri, lai lauž, piere taču viņa paša.

-Es būtu gan viņai ko pateicis, Dilis murkšķēja, grauzdams cāļa stilbu, bet šodien ar viņu labāk neielaisties. Stāsta, pusi nakts raizējusies, kur esmu palicis, gribējusi pieteikt šerifam, lai mani meklē rokā, bet viņš bija tiesā.

-        Kāpēc tu skraidi apkārt, viņai nekā neteicis? Džems aizrādīja. Tu tikai sagādā iemeslu dusmām.

Dilis padevīgi nopūtās.

-        Es viņai desmitiem reižu piesaku, kur iešu, bet tas neko nelīdz. Viņai mūžīgi rēgojas tās čūskas skapī. Varu derēt, ka viņa katru rītu pirms brokastīm izdzer veselu pinti divas glāzes pilnas līdz malām, es to zinu. Pats savām acīm redzēju.

-Nerunā tā, Dili, ieteicās krustmāte Aleksandra.

-   Bērniem tā nepieklājas. Tas ir… bezkaunīgi.

-        Es neesmu bezkaunīgs, mis Aleksandra. Patiesību runāt taču nav bezkaunīgi, vai ne?

-   Tas, kā tu runā, ir bezkaunīgi.

Džems pazibsnīja acīm uz krustmātes pusi, bet tikai sacīja Dillam:

-   Iesim. Vīnogas vari paņemt līdzi.

Kad mēs izgājām uz lieveņa ielas pusē, mis Stīvenija Krouforda aizgūtnēm stāstīja mis Modijai Etkinsonei un misteram Eiverijam par tiesu. Viņi atskatījās uz mums un runāja vien tālāk. Džems izgrūda kaujas saucienu. Es jutu nožēlu, ka man nav ieroča.

-   Nevaru ciest, ka lielie skatās uz mani, Dilis sirdījās. Tūliņ tāda sajūta, it kā būtu ko nodarījis.

Mis Modija spiedzīgi uzsauca, lai Džems Finčs nākot šurp.

Džems novaidējās un piecēlās no šūpoļsola.

-   Mēs iesim tev līdzi, Dilis sacīja.

Mis Stīvenijas deguns raustījās aiz ziņkāres. Viņai ārkārtīgi gribējās zināt, kas mums atļāvis iet uz tiesnamu. Viņa pati mūs neesot redzējusi, bet šodien visā pilsētā to vien runājot, ka mēs sēdējuši nēģeru galerijā. Vai Atikuss mūs tur nosēdināja, lai… Kā mēs esot varējuši izturēt kopā ar visiem tiem?… Vai Sprigace sapratusi visu to?… Vai mēs neesot lēkuši no ādas ārā, kad mūsu tētis palicis ar garu degunu?

-Pietiek, Stīvenij, mis Modija pārtrauca ledainā balsī. Es nedomāju visu rītu tērgāt uz lieveņa. Džem Finč, es pasaucu tevi, lai uzzinātu, vai tu un tavi draugi nevēlaties nobaudīt manu torti. Piecēlos pulksten piecos, lai izceptu to, tāpēc labāk saki tūliņ “jā”. Atvaino mūs, Stīvenij. Visu labu, mister Eiverij.

Uz mis Modijas virtuves galda bija viena liela un divas mazas tortes. Vajadzēja gan būt trim mazām. Mis Modija nemēdza aizmirst Dillu, un mūsu sejas acīmredzot pauda pārsteigumu. Taču mēs sapratām visu, kad viņa sāka griezt lielo torti un pasniedza gabaliņu Džemam.

Ēzdami mēs nopratām: šādā veidā mis Modija grib mums parādīt, ka no viņas puses nekas nav mainījies mūsu attiecībās. Viņa klusēdama sēdēja uz krēsla un lūkojās uz mums.

Pēkšņi viņa ierunājās:

-   Nebēdājies, Džem. Dzīvē nekas nav tik slikts, kā rādās.

Ja mis Modija savās mājās grasījās teikt garāku runu,

tad atspieda plaukstas pret ceļgaliem un ar mēli sakārtoja protēzi. Tā viņa darīja arī tagad, tāpēc mēs sēdējām un gaidījām.

-         Es gribu jums pateikt to, ka ir tādi cilvēki, kas nākuši pasaulē, lai darītu citu vietā pašu nepateicīgāko darbu. Jūsu tēvs ir viens no tiem.

-   Ek, ko tur, Džems nomurmināja.

-        Lai es nedzirdētu nekādus “ek, ko tur”, ser! mis Modija attrauca, izpratusi Džema bezcerīgo noskaņojumu.

-   Tu vēl esi par jaunu, lai pareizi novērtētu manus vārdus.

Džems blenza uz neapēsto tortes gabalu.

-        Tāda sajūta kā kāpuram kūniņā, viņš teica. It kā būtu visu laiku silti satīts un snaudis aizvējā. Es biju vienmēr domājis, ka meikombieši ir labākie ļaudis pasaulē, vismaz viņi tādi izskatījās.

-        Nevienam neklājas tik labi šai pasaulē kā mums, mis Modija sacīja. Ļoti reti gadās, ka apstākļi spiež mūs pierādīt, ka esam kristīgie, un tad mums ir tādi cilvēki kā Atikuss, kas to pierāda.

Džems rūgti pasmīnēja.

-   Labi būtu, ja visi mūsu grāfistē tā domātu.

-   Tu brīnītos, ja zinātu, cik daudzi tā dara.

-        Bet kas? Džems pacēla balsi. Kas šai pilsētā pakustinājis kaut pirkstu Toma Robinsona labā, nu, kas?

-         Pirmkārt, viņa melnie draugi un, otrkārt, tādi kā mēs. Tādi kā tiesnesis Teilors. Tādi kā misters Heks Teits. Nekustini žokļus, Džem, labāk pakustini smadzenes. Vai tev nav ienācis prātā, ka tā nav nejaušība, ja tiesnesis Teilors iecēla Atikusu par Toma aizstāvi? Ka tiesnesim Teiloram varēja būt savs iemesls tā rīkoties?

Par to bija vērts padomāt. Ja apsūdzētais nevarēja pats pieņemt advokātu, tiesa deva viņam par aizstāvi Maksvelu Grīnu, pašu jaunāko Meikombas advokātu, lai tas gūtu pieredzi. Tātad Robinsonu vajadzēja aizstāvēt Maksvelam Grīnam.

-   Padomā par to, mis Modija turpināja. Tā nebija nejaušība. Vakar vakarā es sēdēju uz lieveņa un gaidīju. Es gaidīju un gaidīju, kad jūs nāksiet pa ietvi mājup no tiesnama, gaidīju un domāju: Atikuss Finčs neuzveiks tiesā, nevar uzveikt, bet viņš ir vienīgais mūsu novadā, kurš var piespiest zvērinātos tik ilgi lauzīt galvu. Un es teicu sev: nekas, mēs ejam uz priekšu, tas gan ir mazs solītis kā bērnam, kas mācās staigāt, taču solis uz priekšu.

-   Tie ir tikai tukši vārdi… Bet vai patiešām mūsu kristīgie tiesneši un advokāti nevar tikt galā ar tādiem pagāniem zvērinātajiem? Džems sirdījās. Nu, kad es būšu liels…

-   Par to tu vari parunāt ar savu tēvu, mis Modija pārtrauca.

Pa mis Modijas jaunajām, vēsajām kāpnēm mēs izgājām saulgozī un ieraudzījām, ka misters Eiverijs un mis Stīvenija Krouforda vēl aizvien stāv un runā. Viņi bija pagājuši mazliet uz priekšu un atradās pie mis Stīvenijas mājas. Mis Reičela nāca šurp pie viņiem.

-   Kad es būšu liels, tad būšu klauns, Dilis ieteicās.

Mēs ar Džemu palikām stāvot kā pienagloti.

-Jā, ser, klauns, viņš atkārtoja. Ar cilvēkiem man nekas labs nesanāk, es varu tikai smieties par viņiem, tad labāk iešu uz cirku un smiešos, un smiešos, pie zemes krizdams.

-   Tu esi pārpratis, Dili, Džems sacīja. Klauni parasti ir bēdīgi, citi smejas par viņiem.

-   Nu, tad es būšu citāds klauns. Stāvēšu arēnas vidū un smiešos par publiku. Nu, paskaties vien, viņš pameta ar galvu. Visi tādi vien izskatās, it kā gribētu jāt uz slotaskāta. Krustmāte Reičela jau to dara.

Mis Stīvenija un mis Reičela kā jukušas meta mums ar rokām, it kā gribētu apstiprināt Dilla apgalvojumu.

-   Vilks ar ārā! izdvesa Džems. Laikam jāpieiet, citādi būs nepieklājīgi.

Kaut kas bija noticis. Misters Eiverijs bija tumši pietvīcis aiz šķavu lēkmes un gandrīz nošķaudīja mūs no ietves, kad pienācām. Mis Stīvenija trīcēja aiz uzbudinājuma, un mis Reičela nogrāba Dillu aiz pleca.

-         Ej tūliņ pagalmā un nerādies ārā uz ielas, viņa teica.

-   Uz ielas ir bīstami.

-   Kas ir? es prasīju.

-   Vai tad jūs nekā neesat dzirdējuši? Visa pilsēta par to vien runā…

Tobrīd krustmāte Aleksandra parādījās uz sliekšņa un sauca mūs, bet bija jau par vēlu. Mis Stīvenijai krita tas prieks pastāstīt mums, ka šorīt misters Bobs Jūels apturējis Atikusu pie pasta, iespļāvis viņam sejā un pateicis, ka izrēķināšoties ar viņu, pat ja tas prasīšot visu viņa atlikušo mūžu.

23

-   Man būtu labāk paticis, ja Bobs Jūels negremotu tabaku, tas bija viss, ko Atikuss sacīja par šo notikumu.

Pēc mis Stīvenijas Kroufordas vārdiem, Atikuss bija nācis ārā no pasta, kad misters Jūels saticis viņu, nolamājis, iespļāvis sejā un piedraudējis nolaist no kājas. Mis Stīvenija (kura, otrreiz stāstot, jau bija redzējusi visu

savām acīm, nākdama mājup no pārtikas veikala) teica, ka Atikuss ne aci nepamirkšķinājis, tikai izņēmis kabatlakatu, noslaucījis seju, stāvējis un klausījies, kā misters Jūels gānās tādiem vārdiem, kurus no viņas neviens pat ar knaiblēm neizvilkšot. Misters Jūels bija speciālists cīnīties pa kluso, bet, Atikusa miermīlīgās izturēšanās iedrošināts, uzsaucis: “Kas ir, par lepnu esi izkauties, nēģeru iztapoņa?” Mis Stīvenija stāstīja, ka Atikuss atbildējis: “Nē, par vecu,” sabāzis rokas kabatās un gājis tālāk. Jā, mis Stīvenija sacīja, to nevarot noliegt, Atikuss mākot dažkārt tā atbildēt, ka otram mute ciet.

Mēs ar Džemu to noklausījāmies bez sevišķas patikas.

-   Bet viņš taču savā laikā ir bijis labākais šāvējs visā apvidū, es teicu. Viņš varētu…

-   Tu taču zini, Sprigace, ka viņš nestaigās ar šauteni, Džems pārtrauca. Un viņam tās arī nav. Atceries vien, viņš tonakt pie cietuma arī sēdēja bez ieroča. Viņš man teica: staigāt apkārt ar ieroci tas ir kā izaicinājums, lai uz tevi kāds šauj.

-   Tagad tas ir citādi, es aizrādīju. Palūgsim, lai viņš to aizņemas no kāda.

Mēs to izdarījām, un Atikuss atteica:

-   Blēņas.

Pēc Dilla domām, mums vajadzēja apelēt pie Atikusa labās sirds: mēs nomirsim badā, ja misters Jūels viņu nogalinās, turklāt nonāksim krustmātes Aleksandras nagos, bez tam skaidrs, ka viņa tūliņ atlaidīs no darba Kelpurniju, līdzko Atikuss būs apakš zemes. Džems domāja, ka Atikusu ietekmēs tas, ja es sākšu brēkt un vārtīties pa grīdu, es taču esmu vēl maza un meitene. Arī tas nelīdzēja.

Taču, kad Atikuss redzēja, ka mēs, degunus nokāruši, slaistāmies apkārt, neēdam, esam atmetuši agrākās rotaļas, viņš noprata, ka .esam nobijušies pa īstam. Kādu

vakaru viņš iedomājās iekārdināt Džemu ar jaunu futbola žurnālu; ieraudzījis, ka Džems pārlapo to un nomet, viņš jautāja:

-   Kas tevi kremt, dēls?

-   Misters Jūels, Džems bez aplinkiem atbildēja.

-   Kas tad noticis?

-         Nekas nav noticis. Mēs baidāmies par tevi un domājam, ka tev vajadzētu ko darīt ar viņu.

Atikuss nīgri pasmīnēja.

-   Ko tad? Noslēgt ar viņu neuzbrukšanas līgumu?

-Ja cilvēks teicis, ka nolaidīs tevi no kājas, tad, šķiet,

viņš to domā nopietni.

-        Toreiz viņš noteikti tā domāja, Atikuss piekrita. Pamēģini uz mirkli ielīst viņa ādā, Džem. Todien es tiesā skaidri pierādīju, ka nevienam viņa vārdam nevar ticēt, ja vispār kāds līdz šim ticējis. Viņam nepieciešams kādam atriebties, viņa sugas ļaudis citādi nevar. Ja nu ar spļāvieniem man sejā un draudiem mani nogalināt Maiella Jūela paglābsies no vēl vienas piekaušanas, tad lai tā paliek, man par to tikai prieks. Viņam vajadzēja uz kādu izgāzt dusmas, tad labāk lai tas esmu es nekā viņa bērni. Vai saproti?

Džems pamāja.

-        Mums nav ko baidīties no Boba Jūela, viņš torīt visu savu pulveri jau izšāvis, Atikuss turpināja, bet tai brīdī istabā ienāca krustmāte Aleksandra.

-        Es par to gan neesmu tik pārliecināta, Atikus, viņa sacīja. Tādi kā viņš darīs visu, lai atriebtos. Tu viņus pazīsti.

-   Ko man vispār tāds Jūels var padarīt, māsa?

-        Kaut ko nekrietnu aiz muguras, viņa atbildēja. Ar to tev jārēķinās.

-         Meikombā maz ko var izdarīt aiz muguras, Atikuss iebilda.

Pēc šis sarunas mēs vairs tā nebaidījāmies. Vasara tuvojās beigām, un mēs centāmies ņemt no tās, ko varējām. Atikuss iegalvoja mums, ka ar Tomu Robinsonu nekas nenotiks, iekams augstākā tiesa nebūs izskatījusi viņa lietu, un ka Tomam ir visas izredzes tikt atbrīvotam vai vismaz viņa lietu izskatīs jaunā tiesas sastāvā. Viņš atradās Ensfīldas cietumā, Česteras grāfistē, septiņdesmit jūdzes no Meikombas. Es jautāju, vai Toma sieva un bērni var viņu apmeklēt, bet Atikuss atbildēja, ka nevarot.

-   Bet kas ar viņu notiks, ja pārsūdzību noraidīs? es kādu vakaru apvaicājos Atikusam.

-   Viņu gaida elektriskais krēsls, Atikuss atbildēja, ja vien gubernators nemīkstinās spriedumu. Vēl nav ko raizēties, Sprigace. Mums ir tīri labas izredzes.

Džems bija atlaidies uz dīvāna un lasīja Populдr Mechanics. Viņš pacēla galvu.

-   Tas ir netaisni. Toms nav nevienu nogalinājis, pat ja būtu vainīgs. Nevienam dzīvību nav atņēmis.

-Tu zini, ka pēc Alabamas likumiem par izvarošanu draud nāves sods, Atikuss aizrādīja.

-Jā, ser, bet vienalga, zvērinātajiem nevajadzēja piespriest viņam nāves sodu, ja nu gribēja, varēja piespriest divdesmit gadus cietuma.

-   Cietumsoda, Atikuss pārlaboja. Toms Robinsons ir nēģeris, Džem. Neviens zvērināto sastāvs mūsu zemē neteiks: “Mēs domājam, ka tu esi vainīgs, bet ne pārāk.” Te varēja būt vai nu pats bargākais spriedums, vai pilnīga attaisnošana.

Džems grozīja galvu.

-   Nē, tas nav pareizi, es tikai nezinu, kur tā kļūda meklējama… Varbūt nevajag par izvarošanu piespriest nāves sodu…

Atikuss nometa avīzi zemē. Viņš sacīja, ka šai jautājumā esot vienis prātis ar likumu, pilnīgi vienis prātis, bet ļoti bīstami esot tas, ja prokurors pieprasot un zvērinātie piespriežot nāves sodu tikai uz netiešu pierādījumu pamata. Viņš paskatījās uz mani un, pamanījis, ka es arī klausos, paskaidroja to vienkāršākiem vārdiem:

-   Teiksim tā: ja kādam piespriež nāves sodu par slepkavību, tad nepieciešami divi vai viens aculiecinieks. Vajag, lai kāds varētu sacīt: “Es tur biju un redzēju, ka viņš nospieda gaili.”

-   Bet ļoti daudzus taču uzkar, tas ir, pakar uz netiešu pierādījumu pamata, aizrādīja Džems.

-   Zinu, un daudzi droši vien to bija pelnījuši, taču, ja trūkst aculiecinieku, tad vienmēr paliek šaubas vai vismaz šaubu ēna. Likums tās sauc par “pieļaujamām šaubām”, bet, manuprāt, par apsūdzētā vainu nedrīkstētu būt pat šaubu ēnas. Pretējā gadījumā vienmēr paliek varbūtība, lai cik niecīga, ka apsūdzētais nav vainīgs.

-   Tātad iznāk, ka atkal vainojami zvērinātie. No viņiem noteikti jātiek vaļā, Džems bija nepielūdzams.

Atikuss mēģināja apvaldīt smaidu, bet tas viņam neizdevās.

-   Tu esi pārāk bargs pret mums, dēls. Iespējams, ka var atrast labāku izeju. Var pārgrozīt likumu. Pārgrozīt tā, lai par pašiem smagākajiem noziegumiem tikai tiesnesis var piespriest nāves sodu.

-   Tad brauc uz Montgomeriju un izdari to.

-   Tev nav ne jausmas, cik tas ir grūti. Es savā mūžā nepieredzēšu, ka likumu pārgroza, un, ja tu to pieredzēsi, tad ari jau būsi vecs vīrs.

Džemam tas diezin kā vis nepatika.

-   Nē, ser, no zvērinātajiem jātiek vaļā. Toms Robinsons taču nebija vainīgs, bet viņi apgalvoja, ka ir.

-Ja tu, dēls, būtu bijis zvērinātajos un vēl vienpadsmit tādu zēnu kā tu, tad Toms sen būtu uz brīvām kājām, Atikuss sacīja. Pagaidām vēl dzīve nav tevi atradinājusi saprātīgi spriest. Tie divpadsmit zvērinātie, kas notiesāja Tomu, ikdienas dzīvē ir pilnīgi saprātīgi cilvēki, taču kaut kas neļāva viņiem būt prātīgiem arī tiesā. To pašu tu redzēji tonakt pie cietuma. Pūlis neaizgāja tāpēc, ka prāts viņos būtu ņēmis virsroku, bet tāpēc, ka uzdūrās uz mums. Pasaulē ir kaut kas tāds, kas liek cilvēkiem brīžiem zaudēt saprātu, viņi gribētu rīkoties taisnīgi, bet nevar. Mūsu tiesās baltais vienmēr gūst virsroku, ja viņš uzstājas pret melno. Tas ir neglīti, bet tādi ir fakti.

-   Tas tomēr ir netaisni, Džems tiepīgi palika pie sava. Viņš bungoja ar dūri pa ceļgalu. Ar tik nedrošiem pierādījumiem cilvēku nedrīkst notiesāt, nedrīkst.

-   Tu nedrīkstētu, bet citi drīkst un notiesāja. Jo vecāks tu kļūsi, jo vairāk tādu gadījumu pieredzēsi. Vienīgā vieta, kur ar cilvēku būtu jārīkojas pēc taisnības, lai kāda viņa ādas krāsa, ir tiesa, bet arī te ļaudis ņem līdzi liecinieku solā visus savus aizspriedumus. Kļūdams vecāks, tu ik uz soļa redzēsi, kā baltie krāpj melnos, bet es tev ko teikšu, un to tu nepiemirsti: ja kāds baltais tā izturas pret nēģeri, tad vienalga, kas ir šis baltais, lai cik viņš bagāts, lai no cik labas ģimenes cēlies, viņš ir salašņa.

Atikuss runāja pavisam klusu, bet viņa pēdējais vārds likās nodārdam mūsu ausīs. Es pacēlu galvu viņa seja liesmoja sašutumā.

-   Nekas man nav tik pretīgs kā baltais nelietis, kurš izmanto nēģera nezināšanu. Nevajag sevi krāpt rēķins aug, un agri vai vēlu, bet mēs dabūsim samaksāt to. Ceru, ka jūsu bērnībā tas nenotiks.

Džems pakasīja pakausi. Pēkšņi viņa acis plati iepletās.

-   Atikus, kāpēc tādi kā mēs un mis Modija nekad nav zvērinātajos? Neviens meikombietis nekad tur nav, vienīgi tie no laukiem.

Atikuss atlaidās šūpuļkrēslā. Nezin kāpēc viņam ļoti patika Džema izturēšanās.

-   Es jau gaidīt gaidīju, kad tu man to jautāsi, viņš sacīja. Tur ir daudz iemeslu. Pirmkārt, mis Modija nevar būt zvērinātajos, jo viņa ir sieviete…

-   Vai tad Alabamā sievietes nevar?… es sašutu.

-   Protams, ne. Šķiet, tas ir tāpēc, lai pasargātu mūsu maigās lēdijas no tik netīrām lietām kā Toma prāva. Un bez tam, Atikuss pasmīnēja, šaubos, vai tad mēs vispār kādu prāvu novestu līdz galam, lēdijas pastāvīgi pārtrauktu mūs ar jautājumiem.

Mēs ar Džemu sākām smieties. Būtu gan iespaidīgi, ja mis Modija sēdētu starp zvērinātajiem! Es iedomājos misis Dibozu viņas krēslā uz riteņiem. “Neklabini savu āmuru, Džon Teilor, es gribu tam vīram ko pajautāt.” Varbūt mūsu senči šai jautājumā gudri rīkojušies.

-   Un, kas attiecas uz mums, Atikuss turpināja, tad arī mums jāmaksā šis rēķins. Mēs dabūjam tādus zvērinātos, kādus esam pelnījuši. Pirmkārt, mūsu lepnie meikombieši ir pārāk vienaldzīgi, otrkārt, viņi baidās. Un bez tam…

-   No kā viņi baidās? Džems pārtrauca.

-   Nu, pieņemsim, misteram Linkam Dīzam vajadzētu izspriest, kāda atlīdzība mis Modijai jāsaņem no mis Reičelas, ja pēdējā sabraukusi viņu ar mašīnu. Linkam taču negribēsies zaudēt nevienu no savām pircējām, vai ne? Tāpēc viņš pateiks tiesnesim Teiloram, ka viņš nevar būt tiesā, jo nav neviena, kas viņa vietā paliek veikalā. Un tiesnesis Teilors atbrīvo viņu. Dažreiz noskaišas, bet tomēr atbrīvo.

-        Kāpēc viņš domā, ka mis Modija vai mis Reičela neies vairs pie viņa iepirkties? es jautāju.

-        Mis Reičela vairs neietu, bet mis Modija gan ietu, Džems teica. Taču zvērināto balsojums nav atldāts, Atikus.

Mūsu tēvs pasmējās.

-         Tev vēl nāksies daudz ko izprast, dēls. Protams, tam jābūt noslēpumam. Kļuvis par zvērināto, ikviens pilsonis spiests pieņemt lēmumu un izsacīt savus uzskatus. Cilvēkiem tas nepatīk. Dažkārt no tā ceļas neērtības.

-        Izlemjot par Tomu, viņi noteikti pārsteidzās, Džems nomurmināja.

Atikuss iebāza pirkstus pulksteņa kabatiņā.

-        Nē, tas nenotika steigā, viņš sacīja vairāk pats sev nekā mums. Tieši tas man lika domāt: varbūt tas tomēr ir sākums. Zvērinātie apspriedās vairākas stundas. Spriedums droši vien jau iepriekš bija izlemts, bet parasti to pieņem dažās minūtēs. Taču šoreiz… Atikuss aprāvās un palūkojās uz mums.

-Jums būs interesanti uzzināt, ka tur bija kāds zvērinātais, ko ar mokām pielauza, sākumā viņš pieprasīja pilnīgu attaisnošanu.

-   Kurš tas bija? Džems nobrīnījās.

Atikusa acis jautri iedzirkstījās.

-        Teikt jau nevajadzētu, bet šoreiz es to darīšu. Tas bija kāds jūsu draugs no Vecās Sāremas…

-        Kāds no Kaningemiem? Džems iesaucās. No… bet es neviena neredzēju… tu laikam joko! Viņš caur pieri pašķielēja uz Atikusu.

-        Tas bija kāds viņu radinieks. Man bija tāda nojauta, un es nenoraidīju viņu. Tikai nojauta. Varēju noraidīt, bet nenoraidīju.

-        Traki joki! Džems nogrozīja galvu. Vēl pirms dažām dienām viņi Tomu tikko nenomušīja un nākamajā

mirklī grib palaist brīvu… Savu mūžu nesapratīšu, kas tie par cilvēkiem.

Atikuss atbildēja, ka tas esot gluži vienkārši, vajagot viņus pazīt. Viņš teica: kopš tiem laikiem, kad Kaningemi pārcēlušies uz Jauno pasauli, viņi neko nav pieņēmuši no kāda un neko nav aizņēmušies. Un vēl viņš teica: ja kāds izpelnījies Kaningemu cieņu, tad viņi ies tā dēļ vai ugunī. Atikuss sacīja, viņš nojaušot vai vismaz viņam rādoties, ka tonakt viņi pametuši cietumu ar zināmu cieņu pret Finčiem. Bez tam Kaningemu varot pārliecināt tikai zibens no skaidrām debesīm plus vēl otrs Kaningems.

-Ja starp zvērinātajiem būtu bijuši divi Kaningemi, tad lēmums nebūtu pieņemts vēl tagad.

-Un tu tīšuprāt nenoraidīji cilvēku, kas iepriekšējā naktī gribēja tevi nogalināt? Džems lēni jautāja. Kā tu varēji uzņemties tādu risku, Atikus, kā tu to varēji?

-Ja tā labi apdomā, tad risks nebija pārāk liels. Kāda starpība starp diviem cilvēkiem, kuri abi grib notiesāt apsūdzēto? Bet starp cilvēku, kurš grib notiesāt, un otru, kas mazliet samulsināts, starpība ir, vai ne? No visa saraksta viņš bija vienīgais, par kuru es nezināju, kā viņš balsos.

-   Kāda rada viņš ir misteram Volteram Kaningemam? es ievaicājos.

Atikuss piecēlās, izstaipījās un nožāvājās. Pat mums vēl nebija laiks iet gulēt, bet mēs nopratām, ka viņam gribas palasīt avīzi. Viņš pacēla to no grīdas, salocīja un paplikšķināja man pa galvu.

-Jāpadomā, viņš noburkšķēja. Ahā, divkārtējs brālēns.

-   Kā tas var būt?

-   Divas māsas apprecējušas divus brāļus. Vairāk es tev neko neteikšu, izdomā līdz galam pati.

Es lauzīju galvu un izlēmu: ja es apprecētu Džemu un Dillam būtu māsa, kuru viņš apprecētu, tad mūsu bērni būtu divkārši brālēni un māsīcas.

-   Baigais pakrēslis, Džem, es teicu, kad Atikuss bija izgājis. Ērmīgi ļaudis tie Kaningemi. Vai jūs dzirdējāt, krustmāmiņ?

Krustmāte Aleksandra tamborēja paklāju un neskatījās uz mums, bet klausījās gan. Viņa sēdēja savā atzveltnes krēslā ar groziņu blakus, izklājusi paklāju sev uz klēpja. Kāpēc lēdijām jātamborē vilnas dzijas paklāji pašā vasaras tveicē, to es nekādi neesmu varējusi noskaidrot.

-Jā, es dzirdēju, viņa atbildēja.

Man atausa atmiņā tas senais gadījums, kad metos aizstāvēt Volteru Kaningemu jaunāko. Tagad man bija prieks, ka esmu tā rīkojusies.

-   Kad sāksies skola, uzaicināšu Volteru pie mums uz pusdienām, es sacīju, pavisam piemirsusi, ka esmu nozvērējusies piekaut viņu pirmajā izdevīgajā gadījumā.

-   Var viņu atsaukt šurp arī pēc stundām. Atikuss pēc tam viņu aizvedīs uz Veco Sāremu. Un kādreiz viņš var palikt pie mums pa nakti, vai ne, Džem?

-   To mēs vēl redzēsim, krustmāte Aleksandra atsaucās ar ierasto teikumu, kas nozīmēja draudus, bet nekad ne solījumu. Es pārsteigta pagriezos uz viņas pusi.

-   Kāpēc gan ne, krustmāmiņ? Viņi ir labi cilvēki.

Viņa uzmeta man skatienu pāri brillēm, ko valkāja pie darba.

-   Es nešaubos, ka viņi ir labi cilvēki, Džīna Luīza, bet viņi nav mūsu aprindu cilvēki.

-   Krustmāte grib teikt, ka viņi ir neaptēsti, Sprigace, Džems paskaidroja.

-   Kas tas ir neaptēsti?

-   Nu, prasti. Viņiem patīk bļaurīga mūzika un tamlīdzīgas lietas.

-   Tad ta brīnumi, man arī patīk…

-   Nerunā muļķības, Džīna Luīza, krustmāte Aleksandra pārtrauca. Tu vari noberzt Volteru Kaningemu, kamēr viņš sāk laistīties, uzvilkt viņam jaunus apavus un uzvalku, bet viņš tik un tā nebūs tāds kā Džems. Turklāt visiem Kaningemiem kopš senseniem laikiem piemīt sliecība uz žūpošanu. Finču dzimtas sievietes neinteresējas par tādiem vīriešiem.

-   Kru-ustmāmiņ, Džems lūdzoši novilka, viņai jau nav vēl pat deviņi gadi.

-   Tas nekas, lai zina jau pie laika.

Krustmāte Aleksandra bija savu vārdu teikusi. Es tūliņ atcerējos, kā viņa pēdējo reizi aizlika man kāju priekšā. Kāpēc, to es nespēju izprast. Es toreiz biju aizņemta ar domām apciemot Kelpurniju, mani mocīja ziņkāre, es interesējos, gribēju būt viņas “viešņa”, paskatīties, kā viņa dzīvo, kas ir viņas draugi. Tikpat labi es būtu varējusi vēlēties ieraudzīt mēnesim otru pusi. Šoreiz taktika bija cita, bet krustmātes Aleksandras mērķis tas pats. Varbūt viņa bija apmetusies mūsu mājā tāpēc, lai palīdzētu mums izraudzīties draugus. Es varēju strīdēties, cik gribu, nekas nelīdzēja.

-Ja viņi ir labi ļaudis, kāpēc tad es nevaru būt laipna ar Volteru?

-   Es neesmu teikusi, lai tu esi nelaipna. Tu vari būt draudzīga un pieklājīga, pret visiem jābūt pieklājīgai. Taču tāpēc nav vajadzīgs lūgt viņu viesos pie mums.

-   Bet ja viņš būtu mums rada, krustmāmiņ?

-   Viņš nav mums rada, un, ja arī būtu, mana atbilde skanētu tāpat.

-   Krustmāmiņ, tagad ierunājās Džems, Atikuss saka: draugus var izvēlēties, tuviniekus ne. Vienalga, vai tos

atzīst vai neatzīst, tie ir un paliek radi, tāpēc tos neatzīt ir vienkārši smieklīgi.

-   Tas jau ir tava tēva garā, krustmāte Aleksandra attrauca, un tomēr es atkārtoju, ka Džīnai Luīzai nav nekādas vajadzības aicināt Volteru Kaningemu apmeklēt mūsu māju. Pat ja viņš būtu Džīnai Luīzai divkārtējs brālēns, tik un tā viņš nav šai namā uzņemams, ja nu vienīgi ierodas darīšanās pie Atikusa. Tā tas ir un gana.

Viņas “nē” bija nelokāms un negrozāms, taču šoreiz viņai vajadzēs sniegt paskaidrojumus.

-   Bet es gribu rotaļāties ar Volteru, krustmāmiņ, kāpēc es to nedrīkstu?

Krustmāte Aleksandra noņēma brilles un cieši vērās manī.

-   Es tev pateikšu, kāpēc, viņa sacīja. Tu nevari rotaļāties ar viņu tāpēc, ka viņš ir sa-laš-ņa. Es nepieļaušu, ka tu dauzies apkārt ar viņu, piesavinies viņa manieres un samācies Dievs zina ko. Tavam tēvam jau tā pietiek raižu ar tevi.

Nezinu, ko es būtu izdarījusi, bet Džems atturēja mani. Viņš aptvēra mani ap pleciem, apskāva ar vienu roku un ieveda savā istabā, lai gan es brēcu aiz dusmām. Atikuss izdzirdēja un pabāza galvu pa durvīm.

-   Nekas, nekas, ser, Džems strupi pateica, viss kārtībā.

Atikuss aizvēra durvis.

-   Še, ņem, Sprigace, Džems ielaida roku dziļi kabatā un izvilka košļājamās gumijas tīstoklīti. Pagāja labs laiciņš, kamēr es sakošļāju saldo pikuci.

Džems sāka kārtot savu galdiņu. Mati viņam uz pieres un pakausī bija saslējušies stāvus, un es prātoju, ka tie laikam nekad nepiekļausies pie galvas kā īstam vīrietim, varbūt vienīgi tad, ja viņš tos nodzīs līdz ādai un ataudzēs

no jauna. Uzacis viņam bija kļuvušas biezākas, augums izstīdzējis un vēl arvien stiepās garumā.

Viņš atskatījās un laikam nodomāja, ka es atkal laidīšu raudas vaļā, jo ierunājās:

-   Es tev kaut ko parādīšu, ja tu nevienam neteiksi.

Es prasīju, ko. Viņš mulsi pavīpsnāja un atpogāja kreklu.

-   Nu, kas tur ir?

-   Nu, vai tu nekā neredzi?

-   Tad nē jel.

-   Nu, tie taču ir mati.

-Kur?

-   Te. Tieši te.

Viņš nupat bija mani mierinājis, tāpēc es sacīju, cik jauki, lai gan nekā nevarēju saskatīt.

-   Nudien, jauki, Džem.

-        Un padusēs arī. Nākamgad varēšu spēlēt futbolu. Sprigace, tu nedusmojies uz krustmāti.

Šķiet, vakardien viņš man piekodināja, lai es nekaitinu krustmāti.

-        Zini, viņa nav radusi runāt ar meitenēm, Džems turpināja, vismaz ar tādām meitenēm, kāda tu esi. Viņa grib izaudzināt no tevis lēdiju. Varbūt tu mācītos šūt vai ko citu?

-        Nē, pie velna! Viņa nevar mani ciest, tas ir viss, bet man nospļauties par to. Man tikai uznāca dusmas, kad viņa nosauca Volteru Kaningemu par salašņu, Džem, bet ne tāpēc, ka es sagādāju Atikusam daudz raižu. Mēs abi to vienreiz skaidri izrunājām līdz galam. Es prasīju, vai tiesa, ka viņam ar mani daudz raižu, un viņš teica, ne pārāk daudz, viņš ar visu tiekot labi galā, un lai es nedomājot lauzīt galvu par to. Es noskaitos Voltera dēļ, viņš nav salašņa, Džem. Viņš nav tāds kā Jūeli.

Džems nometa kurpes un ievilka kājas gultā. Viņš aizbāza spilvenu aiz muguras un uzgrieza spuldzi pie galvgaļa.

-   Zini ko, Sprigace? Tagad es esmu ticis par visu skaidrībā. Es ilgi domāju, bet nu man viss ir skaidrs. Pasaulē ir četrējādi cilvēki. Parastie tādi kā mēs un kaimiņi, tad tādi kā Kaningemi mežu iemītnieki, pēc tam Jūeli no izgāztuves un beidzot nēģeri.

-   Bet kur tad paliek ķīnieši un akādieši no Boldvinas grāfistes?

-   Es runāju par Meikombas grāfisti. Joks ir tas, ka mums nav pa prātam Kaningemi, Kaningemiem Jūeli, bet Jūeli ne pagalam necieš nēģerus.

Es ievaicājos, kāpēc tad zvērinātie, starp kuriem bija Kaningemi, neattaisnoja Tomu, par spīti Jūeliem.

Džems atvairījās no mana jautājuma kā no pārāk bērnišķīga.

-   Zini, viņš sacīja, es pats redzēju, kā Atikuss sit ar kāju takti, kad pa radio pārraida mūziku, un viņam traki patīk izskrubināt pannu…

-   Tad jau mēs neatšķiramies no Kaningemiem, es piezīmēju. Kāpēc tad krustmāte…

-   Pag, ļauj man pabeigt, kaut kas līdzīgs jau ir, bet ir arī kas atšķirīgs. Atikuss reiz sacīja, ka krustmāte tāpēc tā uzsverot mūsu dzimtu, ka mums nekā cita neesot, pat ne centa pie dvēseles, vienīgi izcelšanās.

-   Es tomēr nesaprotu, Džem… Atikuss man reiz sacīja, ka visas runas par tām senajām dzimtām esot blēņas, visas dzimtas esot vienādi senas. Es prasīju, vai to var teikt arī par angļiem un krāsainajiem, un viņš atbildēja “jā”.

-   Izcelšanās nav tas pats, kas sena dzimta, Džems teica. Es domāju, ka te svarīgs ir tas, vai kāda dzimta sen

jau iemācījusies lasīt un rakstīt. Zini, Sprigace, es ilgi esmu lauzījis galvu par to, un man šķiet, tas ir vienīgais, kas jāņem vērā. Senlaikos, kad kāds no Finčiem dzīvojis Ēģiptē, viņš iemācījies pāris hieroglifu un iemācījis tos savam dēlam… Džems iesmējās. Iedomājies, krustmāte lepojas ar to, ka viņas vecvectēvs jau pratis lasīt un rakstīt… jocīgi gan, ar ko visu sievietes nelepojas!

-   Ļoti labi, ka viņš to pratis, kas gan citādi būtu iemācījis Atikusu un visus senčus; un, ja Atikuss neprastu lasīt, tad mēs ar tevi būtu galīgā ķezā. Nē, Džem, man šķiet, ka tas nav tas pats, kas laba izcelšanās.

-   Bet kā tad tu izskaidro, ar ko mēs atšķiramies no Kaningemiem? Misters Volters tikai ar pūlēm var parakstīt savu uzvārdu, to es pats redzēju. Mēs esam agrāk iemācījušies lasīt un rakstīt nekā viņi.

-   Bet katram taču jāmācās, neviens nepiedzimst, prazdams lasīt un rakstīt. Tu nezini, Volters ir dikti spējīgs, viņš tikai šad tad netiek līdzi, jo jāpaliek mājās un jāpalīdz tēvam. Citādi ar viņu viss kārtībā. Nē, Džem, es domāju, ka visi cilvēki ir vienādi. Viņi ir cilvēki, vairāk nekas.

Džems aizgriezās un sadunkāja spilvenu. Kad viņš pievērsās man, viņa seja bija gluži satumsusi. Viņam atkal bija uznākusi nelāga oma, tādās reizēs vajadzēja uzmanīties. Uzacis savilkās, lūpas sakniebtas plānas kā naža asmens. Viņš labu brīdi klusēja.

-   Es arī tā kādreiz domāju tavos gados, viņš beidzot sacīja. Ja visi cilvēki ir vienādi, kāpēc tad viņi nevar satikt savā starpā? Ja viņi visi ir vienādi, kāpēc tad viņi tā uzpūšas un nicina cits citu? Sprigace, man liekas, es sāku kaut ko saprast. Es sāku saprast, kāpēc Briesmeklis Redlijs sēž visu mūžu savās četrās sienās… tas ir tāpēc, ka viņš negrib rādīties ārā cilvēkos.

Kelpurnija bija aizsējusies savu visvairāk sastīvināto priekšautu. Rokās viņa turēja paplāti ar pudiņu. Viņa nostājās ar muguru pret durvīm un viegli paspieda tās. Es apbrīnoju viņas veiklību un grāciju, kad viņai bija jānes smagas paplātes ar visādiem gardumiem. Acīmredzot ari krustmāte Aleksandra apbrīnoja viņu, jo ļāva šodien Kelpurnijai apkalpot viesus.

Bija augusta pēdējās dienas. Rīt Dilis brauc atpakaļ uz Meridiānu, bet šodien abi ar Džemu aizgājuši uz Bārkera dīķi. Džems šorīt ar sašutumu bija atklājis, ka neviens nav iemācījis Dillu peldēt, bet šo māku Džems uzskatīja par līdzvērtīgu iešanai. Viņi jau divas pēcpusdienas pavadīja pie strauta, bet mani neņēma līdzi, jo abi staigāšot kaili, un es savā vientulībā tvēros te pie Kelpurnijas, te pie mis Modijas.

Šodien mūsu māja bija nodota krustmātes Aleksandras un viņas misiones pulciņa dāmu rīcībā. Virtuvē sēdēdama, es dzirdēju, ka viesistabā misis Greisa Merivezera stāsta par mrunu šausmīgajiem dzīves apstākļiem, vismaz man šķita, ka tā sauca šo cilti. Viņi izdzenot sievietes mežā, kad tām pienākot viņu laiks (nezinu, kas tas par laiku), viņi neprotot cienīt ģimenes saites (tas, zināms, krustmāti ļoti sarūgtināja), kad bērniem apritot trīspadsmitais gads, tiem esot jāiztur briesmīgi pārbaudījumi; viņiem esot kašķis un cērmes, viņi gremojot hinīna koka mizu, spļaujot to kopējā katlā un pēc tam visi piedzeroties. Tad lēdijas nolēma pārtraukt runas un atspirdzināties.

Es nezināju iet ēdamistabā vai neiet. Krustmāte Aleksandra bija man pieteikusi ierasties uz tēju; kamēr viņas apspriežot misiones darīšanas, es varot palikt ārā, jo tās mani neinteresēšot. Biju apvilkusi sārto svētdienas

kleitiņu, apakšsvārkus un kurpes; ja apliešu kleitu, Kelpurnijai vajadzēs to mazgāt rītdienai. Viņai jau tā daudz darba. Nolēmu, ka neiešu iekšā.

-   Vai varu ko palīdzēt, Kel? es vaicāju, gribēdama būt noderīga.

Kelpurnija apstājās uz sliekšņa.

-   Sēdi klusu kā pelīte tur tanī kaktā, viņa sacīja. Tu man palīdzēsi salikt visu uz paplātes, kad atnākšu atpakaļ.

Lēdiju balsu murdoņa kļuva skaļāka, kad Kelpurnija atvēra durvis:

-   Ak, Aleksandra, es nekad neesmu redzējusi tādus cepumus… Cik jauki… Man nekad neiznāk tik brūna garoziņa, nu, it nekad… Un kazeņu kūkas, nu, kas to būtu domājis… Kelpurnija?… Kam tas būtu ienācis prātā… To jums katrs pateiks, ka mācītāja sieva… nu-u-u, tas katram duras acīs, un viņas mazākais vēl pat kājām neiet…

Lēdijas apklusa, un es zināju, ka nu viņas ķeras pie cienasta. Kelpurnija ienāca virtuvē un uzlika manas mātes smago sudraba kafijas kannu uz paplātes.

-   Tādu kafijas kannu tagad nekur vairs neredz, viņa murmināja, tādas vairs netaisa.

-   Vai drīkstu ienest to viesistabā?

-   Tikai labi uzmanīgi un nenosvied zemē. Noliec tai galda galā, kur sēž mis Aleksandra. Tur, kur tasītes un pārējais. Viņa pati lies kafiju.

Es pamēģināju atspiest muguru pret durvīm un atdarīt tās kā Kelpurnija, bet durvis nepakustējās. Kelpurnija vīpsnādama atvēra tās.

-   Esi uzmanīga, kanna ir smaga. Neskaties uz to, tad viss būs labi.

Nesiens izdevās, krustmāte Aleksandra apbalvoja mani ar žilbinošu smaidu.

-   Paliec pie mums, Džina Lulza, viņa sacīja. Tas ietilpa viņas plānā iztaisīt no manis lēdiju.

Meikombā bija parasts, ka ikviena dāmu pulciņa vadītāja ielūdz pie sevis uz tēju savas kaimiņienes vienalga, vai tās ir baptistes vai prezbiterienes, tāpēc te bija arī mis Reičela (pilnīgi skaidrā prātā), mis Modija un mis Stīvenija Krouforda. Mazliet neomulīgi juzdamās, es atsēdos blakus mis Modijai un prātoju, kāpēc gan lēdijas liek galvā cepures, kaut viņām jāpārnāk tikai pāri ielai. Man vienmēr tā nedroši ap sirdi, kad jāsastopas ar lēdijām vairumā, un gribas laisties lapās, bet šī sajūta pieder pie tām, kuru dēļ krustmāte Aleksandra apzīmē mani par “samaitātu”.

Lēdijas izskatījās visai svaigas savās vieglajās pasteļkrāsu kleitās; daudzas bija biezi nopūderējušās, bet bez smiņķa; vienīgā lūpu krāsa bija dabiskais tonis. Ari nagu laka tāda pati, tikai vienai otrai jaunākai rožsārta. Un smaržoja visas debešķīgi. Es sēdēju rāmi, beidzot atradusi, ka rokas var nodarbināt, ieķeroties krēsla sānos, un gaidīju, vai kāda neuzrunās mani.

-   Tu šodien esi varen uzcirtusies, mis Džina Luīza, mis Modija sacīja, mirdzinot zelta zobus. Kur tagad tavas garās bikses?

-   Zem brunčiem.

Es nemaz negribēju jokot, bet lēdijas sāka smieties. Man vaigi svila, kad aptvēru savu kļūdu, bet mis Modija vērās manī nopietni. Viņa nekad nesmējās, ja es nejokoju.

Pēkšņi iestājās klusums, un mis Stīvenija Krouforda sauca pāri visai istabai:

-   Kas ta tu būsi, kad izaugsi liela, Džina Luīza? Advokāte, vai?

-   Nezinu, mem, neesmu to vēl izdomājusi… Es atbildēju, pateicīga, ka viņa sāk runāt par ko citu. Un es

steigšus sāku pārcilāt visādas profesijas. Medmāsa? Pilote? Zināt…

-        Bet es domāju, tu gribi kļūt par advokāti, tu jau tagad bieži ej uz tiesnamu.

Lēdijas atkal smējās.

-        Stīvenija jau ir āķīga! kāda ieteicās. Un mis Stīvenija, panākumu uzmundrināta, turpināja:

-   Vai tad tu negribi izmācīties par advokāti?

Mis Modijas roka pieskārās manējai, un es atbildēju diezgan miermīlīgi:

-   Nē, mem, es būšu lēdija.

Mis Stīvenija ar aizdomām pašķielēja uz mani, nolēma, ka neesmu gribējusi būt bezkaunīga, un noteica:

-        Nu tad tev biežāk vajag staigāt kleitā, bikses valkādama, tu tālu netiksi.

Mis Modijas roka cieši saspieda manējo, un es neko neteicu. Man pietika ar šo siltumu.

Misis Greisa Merivezera sēdēja man kreisajā pusē, un es jutu, ka pieklājība prasa, lai sāku ar viņu sarunu. Misters Merivezers, dievticīgs metodists zem sievas tupeles, acīmredzot nesaskatīja nekā personiska, dziedot psalmu: “Ak debess labvēlība1 tu, kas glābi mani grēc’nieku…” Visi Meikombā bija vienās domās, ka misis Merivezera ir vīru atgriezusi uz īstā ceļa un padarījusi par derīgu sabiedrības locekli. Skaidrs, ka misis Merivezera ir pati dievticīgākā lēdija visā Meikombā. Es prātoju, kas viņu varētu interesēt.

-   Par ko jūs šodien spriedāt? es jautāju.

-         Par tiem nelaimīgajiem mruniem, bērns, viņa atbildēja un sāka malt kā uzvilkts mehānisms. Vairāk jautājumu nevajadzēja.

1 Vardu spēle: labvēlība the grace (angl.)

Misis Merivezeras lielās, brūnās acis tūliņ pildījās ar asarām, līdzko viņa pieminēja kādus nelaimīgos.

-   Viņi mīt džungļos, un neviens par viņiem negādā, vienīgi Dž. Graimss Everets, viņa stāstīja. Un tuvumā neviena baltā, tikai šis svētais vīrs Dž. Graimss Everets.

Misis Merivezeras balss modulēja kā ērģeles, katru vārdu viņa izrunāja ar dziļu izjūtu.

-Tā nabadzība… tumsonība… netikumība… neviens to nezina, tikai Dž Graimss Everets. Kad es saņēmu no baznīcas šo uzdevumu, Dž. Graimss Everets teica man…

-   Vai tad viņš ir šeit, mem? Es domāju…

-   Viņš atbrauca atvaļinājumā. Dž. Graimss Everets teica man, viņš teica: “Misis Merivezera, jums nav jausmas, nav jausmas, ar ko mums tur jācīnās.” Tā viņš teica.

-Jā, mem.

-   Tad es viņam teicu: “Mister Everet,” es teicu, “visas Alabamas štata Meikombas grāfistes episkopālās metodistu draudzes baznīcas dāmas jūs atbalsta vienbalsīgi.” To es viņam teicu. Un zini tai pašā reizē es savā sirdī devu sev zvērestu. Un teicu sev, kad atgriezīšos mājās, es visiem pastāstīšu par mruniem, visiem darīšu zināmu Dž. Graimsa Evereta misiju, un to es arī daru.

-Jā, mem.

Kad misis Merivezera pakustināja galvu, viņas melnās cirtas lēkāt lēkāja.

-   Džina Luīza, viņa sacīja, tu esi laimīga meitene. Tu dzīvo kristīgā ģimenē starp kristīgiem cilvēkiem, kristīgā pilsētā. Bet tai zemē, kur atrodas Dž. Graimss Everets, nav nekā cita, tikai grēks un posts.

-Jā, mem.

-   Grēks un posts… Ko jūs teicāt, Ģertrūd? misis Merivezera pagriezās pret kaimiņieni pa kreisi, pārtraukdama savu ērģelēšanu. Ak tā. Jā, es vienmēr saku, piedodiet un

aizmirstiet, piedodiet un aizmirstiet. Baznīcas pienākums ir palīdzēt viņai vest kristīgu dzīvi un audzināt turpmāk savus bērnus kristīgā garā. Kādam no mūsu vīriešiem jāaiziet pie mācītāja un jāsaka, lai tas uzmundrina viņu.

-    Piedodiet, misis Merivezera, es viņu pārtraucu, vai jūs runājat par Maiellu Jūelu?

-Mai… Nē, bērns. Par tā melnā sievu. Par Toma… Toma…

-   Robinsona, mem.

Misis Merivezera atkal pagriezās pret savu kaimiņieni.

-   To gan es svēti ticu, Ģertrūd, viņa turpināja, kaut gan ir cilvēki, kas nav ar mani vienis prātis. Ja mēs liksim manīt, ka piedodam viņiem, ka viss ir aizmirsts, tad viss pāries pats no sevis.

-   Ai, misis Merivezera, es vēlreiz pārtraucu viņu, kas pāries pats no sevis?

Viņa atkal pievērsās man. Misis Merivezera piederēja pie tiem bezbērnu ļaudīm, kas runā ar bērniem nedabiskā balsī.

-         Nekas, Džīna Luīza, viņa lēni un svinīgi noteica,

-   virējas un laukstrādnieki bija neapmierināti, bet nu jau viņi nomierinās, pēc tiesas sēdes viņi veselu dienu kurnēja.

Misis Merivezera pagriezās pret misis Ferovu:

-   Es jums saku, Ģertrūd, nekas pasaulē nav pretīgāks par tādu saīgušu melno. Uzmetuši lūpas tā, ka riebjas skatīties. Kad tādu ierauga virtuvē, oma uz visu dienu pagalam. Zināt, ko es teicu savai Sofijai, Ģertrūd? “Sofij,” es teicu, “tu šodien esi slikta kristiete. Jēzus Kristus nekad nestaigāja apkārt kurnēdams un sūdzēdamies.” Un zināt, tas viņai nāca par labu. Viņa skatījās grīdā, bet tad pacēla acis un teica: “Jā, mem, misis Merivezera, Jēzus nekad nestaigāja apkārt kurnēdams.” Es jums saku, Ģertrūd, nekad

nevajag palaist garām gadījumu apliecināt savu Dievu To Kungu.

Es atcerējos kādas veclaicīgas ērģelītes Finču Apmetnes kapelā. Kad biju pavisam maza un uzvedos pavisam godīgi, Atikuss ļāva man mīt plēšas, kamēr pats ar vienu pirkstu spēlēja kādu melodiju. Pēdējais tonis skanēja tik ilgi, kamēr plēšās bija gaiss. Misis Merivezerai acīmredzot bija aptrūcis gaisa, un, kamēr viņa apgādājās ar jaunu devu, pie vārda tika misis Ferova.

Misis Ferova bija skaisti noaugusi sieviete ar bezkrāsainām acīm un mazām kājiņām. Viņa bija nule apmeklējusi frizētavu, un viņas sirmā galva bija vienās cieti sagrieztās cirtās. Pēc misis Merivezeras viņa skaitījās nākamā dievbijīgākā lēdija Meikombā. Viņai piemita dīvains paradums sākt katru teikumu ar kaut ko svilpienam līdzīgu.

-   Sss, Greisa, viņa svepstēja, es tieši to pašu nesen teicu brālim Hatsonam. “Sss, brāli Hatson,” es teicu, “liekas, mēs vedam bezcerīgu cīņu, pavisam bezcerīgu. Sss, bet viņiem par to ne silts, ne auksts. Mēs mācām viņus, vai no kājām krizdami, mēs pūlamies vaiga sviedros, lai iztaisītu no viņiem kristīgos, bet neviena lēdija nevar būt droša savā gultā šais laikos.” Un viņš saka: “Es nezinu, misis Ferova, kur gan mēs tā nonāksim.” “Sss… jā,” es saku, “tas nu patiešām ir fakts.”

Misis Merivezera gudri palocīja galvu. Viņas balss pārskanēja tasīšu šķindoņu un lēdiju delikāto šmakstināšanu, ēdot cepumus.

-   Ģertrūd, viņa sacīja, es jums teikšu, ka mūsu pilsētā ir viens otrs labs cilvēks, kas nogājis neceļos. Labs, bet neceļos. Tāds, kas domā, ka rīkojas pareizi. Es nebūt negribu minēt vārdus, bet viens otrs šai pilsētā vēl nesen domāja, ka rīkojas pareizi, taču tikai sakūdīja ļaudis. To vien viņš izdarīja. Varbūt tobrīd tas izskatījās kā pareizi

darīts, es jau nezinu, es šos jautājumus tā neizprotu, bet kad tie saīgušie… neapmierinātie… Es jums saku, ja mana Sofija otrā dienā būtu atnākusi ar tādu pašu skābu ģīmi, man viņu vajadzētu atlaist. Viņa savā stulbajā prātā neaptver, ka es viņu tikai tāpēc turu, ka tagad ir depresija un viņa nevar iztikt bez mana dolāra un divdesmit pieciem centiem nedēļā.

-   Un šā cilvēka cienasts jums rīklē nesprūst, ne?

To teica mis Modija, kas visu laiku bija klusēdama sēdējusi man blakus, turēdama kafijas tasīti uz ceļgala. Viņas mutes kaktiņos iegriezās divas asas grumbas. Es sen jau biju pazaudējusi sarunas pavedienu, līdzko neviens vairs nepieminēja Toma Robinsona sievu, un nogrimusi domās par Finču Apmetni un upi. Krustmāte Aleksandra tomēr maldījās: kamēr lēdijas runāja par misiones lietām, bija satraucoši un interesanti, bet saviesīgā dzīve nāvīgi garlaicīga.

-   Nudien, Modij, es nesaprotu, ko jūs runājat, misis Merivezera brīnījās.

-   Ļoti labi saprotat, mis Modija atcirta.

Vairāk viņa nebilda ne vārda. Kad mis Modija dusmojās, viņa runāja maz, bet ledaini. Kaut kas bija viņu stipri nokaitinājis, un viņas pelēkās acis kļuva tikpat saltas kā balss. Misis Merivezera piesarka, pameta skatienu uz mani un novērsās. Misis Ferovu es nevarēju redzēt.

Krustmāte Aleksandra piecēlās un aši pasniedza vēl kādu cienastu, iesaistīdama raitā sarunā misis Merivezeru un misis Geitsu. Kad viņa bija tām piebiedrojusi vēl misis Perkinsu, krustmāte pati atkāpās. Viņa ar dziļu pateicību paskatījās uz mis Modiju, un es tikai nobrīnījos, cik dīvainas ir sievietes. Krustmāte Aleksandra nebija nekādos draugos ar mis Modiju, bet nu viņa klusībā it kā pateicās mis Modijai. Sazini nu, par ko. Labi vēl, ka krustmāte

Aleksandra spējīga just pateicību par sniegto palīdzību. Skaidrs, ka drīz vien man arī būs jāieiet šai pasaulē, kur sasmaržojušās lēdijas šķietami neko citu nedara, tikai līgojas šūpuļkrēslos, graciozi apvēdinās ar vēdekļiem un dzer atvēsinošus dzērienus.

Es tomēr labāk jūtos sava tēva pasaulē. Misters Heks Teits nekad neievilinās cilvēku slazdos ar šķietami nevainīgiem jautājumiem, lai padarītu viņu par apsmieklu; pat Džems nesāks pārāk skarbi piesieties, ja vien nepasaku kādu lielu muļķību. Lēdijas šķiet dzīvojam pastāvīgās bailēs no vīriešiem un nekad tā no visas sirds viņiem nepiekrīt. Bet man viņi patīk. Viņiem piemīt kaut kas tāds, kas mani instinktīvi pievelk vienalga, lai viņi lādas, lai dzer, spēlē kārtis un gremo tabaku, lai cik viņi nelādzīgi, viņi man patīk. Viņi nav…

-   Liekuļi, misis Perkinsa, iedzimti liekuļi, runāja misis Merivezera. Vismaz šis grēks nav mums uz pleciem šeit, dienvidos. Ziemeļos viņus atbrīvoja, bet tomēr neviens nesēžas ar viņiem pie viena galda. Mēs vismaz nekrāpjam viņus, sacīdami: jūs esat tikpat labi kā mēs, tikai turieties no mums tālāk. Mēs tikai sakām: dzīvojiet, kā jūs protat, mēs dzīvosim, kā mēs protam. Es gan domāju, ka tā sieviete tā misis Rūzvelta ir zaudējusi prātu; tiešām jābūt plānprātīgam, lai brauktu uz Birmingemu un sēdētu apspriedē kopā ar viņiem. Ja es būtu Birmingemas mērs, es gan…

Neviens no mums nebija Birmingemas mērs, bet es gan būtu gribējusi būt uz vienu dienu Alabamas gubernators: es izlaistu brīvībā Tomu Robinsonu tik ātri, ka misiones pulciņš nepagūtu ne muti atplest. Kelpurnija nesen sacīja mis Reičelas virējai, cik slikti Toms juties, un, kad es iegāju virtuvē, viņa vis nedomāja apklust. Viņa teica, ka Atikuss nekā nevarot palīdzēt. Tomam, lai viņam būtu vieglāk

cietumā, un ka Toms sacījis Atikusam, pirms viņu aizveduši uz cietumu: “Ardievu, mister Finč, nu jūs vairs neko man palīdzēt nevarat, tad nav ko veltīgi pūlēties.” Kelpurnija teica, Atikuss otrā dienā sacījis, ka Toms zaudējis cerības todien, kad viņu aizveduši uz cietumu. Atikuss mēģinājis viņam ieskaidrot, ka jāsaņemas, ka jācer, jo Atikuss darīs visu, ko varēs, lai viņu atbrīvotu. Mis Reičelas virēja vaicāja Kelpurnijai, kāpēc Atikuss neesot teicis, sak, tevi noteikti izlaidīs, un vairāk neko, tas būtu Tomam bijis liels mierinājums. Bet Kelpurnija atteica: “Tu tā runā tāpēc, ka nezini likumus. Ja tu padzīvotu kāda likumnieka ģimenē, tad zinātu, ka ne uz ko nevar atbildēt ar skaidru “jā” vai “nē”. Misters Finčs nevarēja neko skaidru pateikt, jo pats neko nezināja.”

Parādes durvis noklaudzēja, un es dzirdēju gaitenī Atikusa soļus. Mehāniski apsvēru, cik patlaban pulkstenis. Vēl nav laiks viņam atgriezties mājās, un misiones pulciņa dienās viņš parasti paliek pilsētā līdz vēlam vakaram.

Atikuss apstājās uz sliekšņa. Cepuri viņš turēja rokā, un seja viņam bija krīta baltumā.

-Atvainojiet mani, lēdijas, viņš sacīja, turpiniet vien savas pārrunas, es negribu jūs traucēt. Aleksandra, vai nevari iznākt uz mirkli virtuvē? Man vajag uz kādu laiciņu Kelpurniju.

Viņš negāja caur ēdamistabu, bet atgriezās gaitenī un ienāca virtuvē pa sētas durvīm. Mēs ar krustmāti jau viņu gaidījām. Ēdamistabas durvis atkal atvērās, un mums piebiedrojās mis Modija. Kelpurnija piecēlās no krēsla.

-Kelpurnij, Atikuss uzrunāja viņu, tev vajadzēs braukt man līdzi uz Helēnas Robinsones mājām…

-   Kas noticis? krustmāte Aleksandra uztraukta jautāja, ieskatījusies mana tēva sejā.

-   Toms ir pagalam.

Krustmāte Aleksandra aizspieda muti ar rokām.

-   Viņu nošāvuši, Atikuss turpināja. Viņš bēdzis. Tas noticis pastaigas laikā. Stāsta, viņš kā neprātīgs meties uz žogu un sācis rāpties tam pāri. Visu acu priekšā…

-   Vai tad viņu nav mēģinājuši aizturēt? Vai nav brīdinājuši? krustmātes Aleksandras balss drebēja.

-   0 jā, sargi saukuši, lai viņš nāk atpakaļ. Vairākas reizes izšāvuši gaisā un tikai tad uz viņu. Stāsta, ja viņam abas rokas bijušas veselas, viņš būtu aizbēdzis, tik ātri tas noticis. Viņu nošāvuši, kad viņš jau bijis uz žoga. Viņu trāpījušas septiņpadsmit lodes. Nemaz jau nevajadzēja tik daudz šaut. Nāc man līdzi, Kel, un palīdzi man to pateikt Helēnai.

-Jā, ser, viņa murmināja, taustīdamās ap priekšautu. Mis Modija piegāja viņai klāt un atraisīja to.

-   Tas bija pēdējais piliens, Atikus, krustmāte Aleksandra sacīja.

-   Kā to ņem, viņš atbildēja. Viņiem tur ir divi simti nēģeru un vienalga par vienu vairāk vai mazāk. Tur viņš nebija Toms, tikai arestants, kurš mēģina bēgt.

Atikuss atspiedās pret ledusskapi, uzstūma brilles uz pieres un saberzēja acis.

-   Mums bija tik labas izredzes, viņš sacīja. Es viņam to teicu, bet pēc tīras sirdsapziņas es taču nevarēju sacīt, ka mums ir kas vairāk par izredzēm. Toms acīmredzot neko vairs negaidīja no baltajiem, tāpēc izšķīrās par tādu soli. Vai varam braukt, Kel?

-Jā, ser, mister Finč.

-   Tad ejam.

Krustmāte Aleksandra bija atsēdusies Kelpurnijas krēslā un aizlikusi rokas sejai priekšā. Viņa nekustējās un sēdēja tik ērmīgi, ka es sāku bažīties, vai tikai viņa neģībs. Mis Modija smagi elpoja, it kā nule būtu uznākusi pa kāpnēm,

un aiz sienas lēdijas jautri čaloja. Domāju, ka krustmāte Aleksandra raud, bet, kad viņa atsedza seju, acis bija sausas. Viņa izskatījās nogurusi, un, kad ierunājās, balss bija bez kādas izteiksmes:

-   Es nevaru visam piekrist, ko viņš dara, Modij, bet viņš ir mans brālis, un man gribas zināt tikai to, kad tas viss beigsies. Viņas balss kļuva skaļāka. Viņam sirds lūst. Viņš gan cenšas neko neizrādīt, bet sirds viņam lūst. Es to redzēju todien, kad… Ko viņiem vēl vajag no viņa, ko vēl vajag?

-   Kādiem “viņiem”, Aleksandra? jautāja mis Modija.

-   Šai pilsētai, šiem ļaudīm. Viņi ar prieku ļauj Atikusam darīt to, ko nevēlas darīt paši, jo tas var ķert viņiem makā. Viņi labprāt ļauj viņam darīt to, ko baidās darīt paši, vienalga, lai viņš sabeidz savu veselību. Viņi…

-   Runā klusāk, viešņas var dzirdēt, mis Modija pārtrauca. Vai tu par to nekad neesi citādi domājusi, Aleksandra? Vai to kāds Meikombā apzinās vai ne, bet mēs maksājam Atikusam pašus augstākos meslus, ar kādiem vispār var pagodināt cilvēku. Mēs uzticam viņam cīnīties par taisnību. Tas ir viss.

-   Kādi “mēs”? Krustmātei Aleksandrai nebija ne jausmas, ka viņa atkārto sava divpadsmit gadus vecā brāļadēla jautājumu.

-   Saujiņa cilvēku šai pilsētā, kuri tic, ka godīga rīcība nav tikai balto priekšrocība; saujiņa cilvēku, kuri apzinās, ka taisna tiesa vajadzīga visiem, ne tikai mums vien; saujiņa cilvēku, kuriem, noraugoties uz nēģeri, pietiek pazemības sacīt sev: ja ne Dieva žēlastība, tad es tagad būtu viņa vietā. Mis Modijas balss atguva ierasto valdonību.

-   Saujiņa cilvēku šai pilsētā no labām ģimenēm, lūk, kas mēs esam!

Ja es būtu klausījusies uzmanīgāk, tad būtu varējusi pielikt vēl kādu drusciņu klāt pie Džema definīcijas, kas ir laba izcelšanās, bet man pēkšņi uzbruka drebuļi, kas nekādi negribēja pāriet. Es reiz biju redzējusi Ensfildas cietumu, un Atikuss bija man parādījis turienes pastaigu pagalmu. Tas atgādināja futbola laukumu.

-   Nedrebinies tā, uzsauca mis Modija, un man drebuļi pārgāja. Celies, Aleksandra, mēs pārāk ilgi esam pametušas viņas vienas.

Krustmāte Aleksandra piecēlās un sakārtoja korsetes ribas ap gurniem. Viņa izvilka aiz jostas aizsprausto kabatlakatu un noslaucīja degunu. Tad saglauda matus un vaicāja:

-   Vai kaut kas manāms?

-   Itin nekas, mis Modija atbildēja. Vai esi nomierinājusies, Džīna Luīza?

-Jā, mem.

-   Tad iesim pie mūsu lēdijām, viņa nīgri noteica.

Balsis kļuva skaļākas, kad mis Modija atdarīja ēdamistabas durvis. Krustmāte Aleksandra gāja uz priekšu un augstu pacēla galvu, pārkāpjot pār slieksni.

-   O, misis Perkinsa, viņa sacīja, jums tukša tasīte. Atļaujiet ieliet jums kafiju.

-   Kelpurniju aizsūtīja darīšanās uz kādu brītiņu, Greisa, mis Modija paskaidroja viešņām. Es atļaušos pasniegt jums šīs kazeņu kūkas. Vai jūs zināt, ko šinīs dienās izdarīja mans brālēns, tas, kas aizrāvies ar makšķerēšanu?…

Tā viņas apstaigāja visu smejošo sieviešu rindu ēdamistabā, ieliedamas kafiju, piedāvādamas dažādus cepumus, it kā tik vien bēdas būtu, ka pagaidām jāiztiek bez Kelpurnijas.

Neskaidrā murdoņa atkal atsākās:

-Jā, misis Perkinsa, šis Dž. Graimss Everets ir īsts svētais moceklis, viņš… vajadzēja iet pie laulībām, tāpēc

viņi aizbēga… katru sestdienu kosmētiskajā kabinetā… līdzko noriet saule. Viņš iet gulēt ar… vistas, pilns grozs ar slimām vistām. Freds teica, ka ar to viss iesācies. Freds teica…

Krustmāte Aleksandra uzmeta man skatienu pāri istabai un pasmaidīja. Viņa ar galvas mājienu norādīja uz paplāti ar cepumiem. Es piesardzīgi pacēlu paplāti un lēnām devos pie misis Merivezeras. Cik vien laipni pratu, apvaicājos, vai viņa nevēlētos kādus cepumus. Galu galā, ja krustmāte Aleksandra šādā mirklī var palikt lēdija, tad es ari varu.

25

-   Tā nevajag, Sprigace. Noliec to ārā uz lieveņa.

-   Džem, vai tu jucis, vai?

-   Es tev teicu noliec uz lieveņa.

Nopūzdamās es pacēlu sīko radībiņu, noliku uz lieveņa kāpnēm un atgriezos pie savas saliekamās gultas. Bija pienācis septembris, bet laiks joprojām pieturējās silts, un mēs vēl aizvien gulējām verandā sētas pusē. Jāņtārpiņi vēl nebija nozuduši, tāpat visādas vabolītes un naktstauriņi, kas augu vasaru pa vakariem sitas logos, vēl nebija pārvākušies citur, kā rudeņos mēdz būt.

Kāpurs bija iekļuvis istabā; manuprāt, uzrāpies pa kāpnītēm un ielīdis pa durvju apakšu. Es patlaban noliku grāmatu uz grīdas blakus gultai, kad ieraudzīju to. Šīs radībiņas ir labi ja collu garas, un, kad tām pieskaras, tās savelkas ciešā, pelēkā kamoliņā.

Es nogūlos uz vēdera, pasniedzos un aizskāru to. Tas saritinājās. Tad droši vien nolēma, ka briesmas pāri, un lēnām izstiepās. Pašļūca kādu sprīdi ar savām simt

kājiņām, un es pieskāros tam atkal. Kāpurs saritinājās. Man nāca miegs, un es gribēju to nospiest. Pastiepu jau roku lejup, kad Džems iejaucās.

Džems izskatījās pikts. Iespējams, ka viņam pašreiz bija iestājusies tāda stadija, un es vēlējos, kaut viņš drīzāk tiktu ar to galā. Protams, viņš nekad nebija ļauns pret dzīvniekiem, bet es nemaz nezināju, ka viņa žēlsirdība izplatās arī uz kukaiņiem.

-   Kāpēc nevar viņu nospiest? es jautāju.

-   Tāpēc, ka viņš tev neko nedara, Džems tumsā atbildēja. Viņš jau bija nodzēsis uguni.

-   Tātad tu vairs nesitīsi ne mušas, ne moskītus, tāda tev tagad stadija, es sacīju. Tikai pasaki man, kad tā būs pārgājusi. Es tev gan varu teikt, ka neļaušu skudrām sevi kost, to tu liec aiz auss.

-   Neklabi vairs, Džems miegainā balsī norūca.

Tas ir Džems, kas ar katru dienu kļūst līdzīgāks meitenei, nevis es. Atgūlos ērti uz muguras un sāku gaidīt miegu, bet pagaidām domāju par Dillu. Viņš bija aizbraucis pirmajā septembrī un svēti nosolījies atgriezties, līdzko sāksies brīvdienas, laikam viņa tuviniekiem beidzot bija kļuvis skaidrs, ka viņam patīk pavadīt vasaras Meikombā. Mis Reičela paņēma mūs līdzi taksī uz Meikombas staciju, un Dilis māja mums no vagona loga, kamēr vien bija redzams. No atmiņas viņš neizzuda: man viņa pietrūka. Pēdējās divās dienās Džems bija mācījis viņam peldēt…

Mācījis peldēt. Man pagaisa viss miegs, kad atcerējos, ko Dilis man pastāstīja.

Bārkera dīķis ir kādu jūdzi no pilsētas lauku ceļa galā, kas nogriežas no Meridiānas šosejas. Uz turieni viegli aiztikt, ja uzņem kāda kokvilnas ore vai mašīna, un tad atliek mazs gabaliņš, ko iet, bet nākt vakarā visu gabalu kājām,

kad nekādas satiksmes vairs nav, ir nepatīkami, tāpēc peldētāji cenšas nepalikt pārāk vēlu.

Dilis stāstīja, ka viņi ar Džemu iznākuši uz šosejas tieši tobrīd, kad Atikuss braucis garām. Zēniem licies, ka Atikuss viņus neredz, tāpēc viņi sākuši māt ar rokām. Beidzot Atikuss piebremzējis, bet, kad viņi pieskrējuši, tad sacījis:

-   Labāk pagaidiet citu mašīnu, kas iet uz pilsētu. Es kādu laiciņu uzkavēšos.

Kelpurnija sēdējusi aizmugurē.

Džems tiepies, tad sācis lūgties, un Atikuss piekāpies:

-   Tikai ar vienu norunu: jūs abi paliksiet sēžam mašīnā.

Ceļā pie Toma Robinsona Atikuss pastāstījis viņiem, kas noticis.

Viņi nogriezušies no šosejas un gar izgāztuvi un Jūelu būdu braukuši pa šauro celiņu uz nēģeru ciematu. Dilis teica, ka vesels bars melnu bērnu spēlējuši akmentiņus Toma pagalmā ielas pusē. Atikuss apturējis mašīnu un izkāpis. Kelpurnija sekojusi viņam pa ielas vārtiem.

Dilis dzirdējis, ka Atikuss jautājis kādam puikam:

-   Kur tava mamma, Sem? un tas atbildējis: Viņa ir pie Stīveniem, mister Finč. Vai lai aizskrēju pēc viņas?

Atikuss brīdi palicis neziņā, tad piekritis, un Sems aizdrāzies.

-   Spēlējieties vien, zēni, Atikuss teicis puikām. Maza meitenīte iznākusi uz lieveņa un blenzusi Atikusā. Viņas sīkās bizītes spurojušās uz visām pusēm, un katrai galā spilgta lentes cilpa. Viņa plati smaidījusi un tipinājusi tuvāk mūsu tēvam, bet bijusi pārāk maza, lai nonāktu lejā pa kāpnēm. Dilis stāstīja, ka Atikuss piegājis tuvāk, noņēmis cepuri un pastiepis viņai pirkstu. Viņa satvērusi to un nočāpojusi lejā. Tad Atikuss pievedis viņu pie Kelpurnijas.

Sems tecējis nopakaļ mātei. Helēna teikusi: “Labvakar, mister Finč, vai nevēlaties piesēsties?” Vairāk viņa nav teikusi ne vārda. Arī Atikuss klusējis.

-   Un tad viņa pakrita, Sprigace, Dilis stāstīja. Pakrita taisni dubļos, it kā kāds milzis būtu uzlicis viņai virsū savu kāju. Taisni tā plauks! Dilis uzspēra ar resno kājeli uz zemes. Taisni kā milzis būtu saminis skudru.

Dilis stāstīja, ka Atikuss un Kelpurnija pacēluši Helēnu un ienesuši istabā. Tur viņi palikuši labu laiku, tad Atikuss iznācis ārā viens pats. Kad viņi braukuši atpakaļ gar izgāztuvi, kāds no Jūeliem kaut ko brēcis viņiem nopakaļ, bet Dilis nebija sadzirdējis, ko īsti.

Par Toma nāvi Meikombā runāja pāris dienu; tikmēr grāfistē gandrīz visi bija paguvuši uzzināt notikušo.

-Vai esat jau dzirdējuši?… Nē? Stāsta, viņš šāvies kā zibens…

Meikombai Toma nāve bija kas tipisks. Tas ir tipiski, ka nēģeris skrien pa galvu pa kaklu. Tipiski, ka nēģeris rīkojas bez plāna, bez domām par nākotni, tīšā prātā skrien nāvē. Un vai nav jocīgi, Atikuss Finčs droši vien būtu panācis viņa atbrīvošanu, bet vai tāds tev gaidīs? Ne velna. Tādi jau viņi ir. Kā vējš skrien, kā miets atduras. Un stāsta taču, ka šis pats Robinsons dzīvojis likumīgā laulībā, vienmēr bijis tīri saposies, gājis baznīcā un tā joprojām, bet, līdzko gadās kas nopietns, tad redzi, ka viss ir viena vienīga ārišķība. Melnais paliek melnais, ko no viņa var prasīt.

Sarunu biedrs savukārt pielika vēl kādus sīkumus, bet tad jau vairs nebija par ko runāt, kamēr ceturtdien iznāca The Maycomb Tribune. Nēģeriem veltītajā hronikā bija īss nekrologs, taču avīzē bija arī ievadraksts. Misters B. B. Andervuds neskopojās ar skarbiem vārdiem un, redzams, nemaz nebaidījās, ka pazaudēs abonentus un sludinājumus. (Starp citu, Meikombā tā nenotiek: misters

Andervuds var aurot svīzdams un rakstīt, ko grib, viņa abonenti un sludinājumi viņam nezudīs. Ja viņš grib padarīt par apsmieklu sevi un savu avīzi, tad tā ir viņa darīšana.) Misters Andervuds neprātoja par tiesas kļūdām, viņš rakstīja tik skaidri, ka viņu pat bērns būtu sapratis. Misters Andervuds gluži vienkārši paskaidroja, ka tas ir grēks nonāvēt kropļus, vienalga, vai tie stāv, sēž vai bēg. Viņš salīdzināja Toma nāvi ar dziedātājputnu nejēdzīgo slepkavošanu, ko izdara mednieki un bērni, un Meikomba izsacījās, ka Andervuds esot kļuvis tik dzejisks tāpēc, lai šo ievadrakstu pārdrukātu The Montgomery Advertiser.

Kā tas var būt, es domāju, lasīdama mistera Andervuda ievadrakstu. Nejēdzīga slepkavošana? Līdz pēdējam mirklim Toma prāvā viss noritēja saskaņā ar likumu; viņu tiesāja atklāti, spriedumu pieņēma divpadsmit krietni un godīgi cilvēki; tēvs viņu aizstāvēja no visas sirds. Beidzot es aptvēru mistera Andervuda domu: Atikuss bija gan izlietojis visus godīgos līdzekļus, lai glābtu Tomu Robinsonu, bet zvērināto siržu dziļumos viņš nespēja iespiesties. Toma liktenis bija jau izlemts, līdzko Maiella Jūela atvēra muti un iebrēcās.

Jūelu vārds mani šķebināja. Meikombā drīz vien kļuva zināmas mistera Jūela domas par Toma bēdīgo galu un pa tenku kanālu mis Stīveniju Kroufordu tās nonāca arī pie mums. Mis Stīvenija sacīja krustmātei Aleksandrai Džema klātbūtnē (“Ko niekus, nav vairs nekāds mazais, lai klausās!”), ka misters Jūels sacījis: viens nolaists no kājas, vēl paliek divi. Džems apgalvoja man, ka nav ko baidīties, misters Jūels ir muldoņa, vairāk nekas. Džems man arī piekodināja neteikt Atikusam ne pušplēsta vārda: ja tēvs kaut kā nopratīšot, ka es to zinu, tad Džems savu mūžu vairs nerunāšot ar mani ne sitams.

Atkal sākās skola un reizē ar to mūsu pastāvīgie gājieni gar Redliju namu. Džems bija pārcelts uz septīto klasi un pēc pamatskolas pārgājis uz vidusskolu; es biju trešajā klasē, un stundu saraksti mums bija tik dažādi, ka mēs tikai kopā izgājām no mājas un sastapāmies ēdienreizēs. Džems skraidīja uz futbola laukumu, taču bija par jaunu un tievu, lai ko veiktu, tāpēc pienesa komandai ūdeni. To viņš darīja ar aizrautību, un reta bija tā diena, kad pārnāca mājās pirms tumsas.

Redliju nams mani vairs nebiedēja, lai gan bija tikpat drūms, tikpat īgns un nepievilcīgs zem milzu ozoliem. Jaukā laikā misters Natans Redlijs tāpat gāja uz pilsētu un nāca atpakaļ; mēs zinājām, ka Briesmeklis arī vēl ir turpat aiz tā paša vecā iemesla neviens nebija redzējis, ka viņu no turienes iznestu. Dažreiz, iedama garām vecajai vietai, es jutu sirdsapziņas pārmetumus, ka vispār esmu ņēmusi dalību Artura Redlija mocīšanā, kurš vientuļnieks gan vēlas, lai bērni glūn iekšā pa viņa aizdarītajiem logiem, sūta viņam sveicienus makšķerkāta galā vai nakti klejo pa viņa kāpostiem?

Un tomēr atmiņā palika divi peniji ar indiāņu galvām, košļājamā gumija, ziepju lellītes, sarūsējusī medaļa, salauztais pulkstenis ar ķēdi. Džems laikam to visu kaut kur noglabājis. Kādu pēcpusdienu es apstājos un lūkojos uz koku: stumbrs ap cementa plombu bija kļuvis resnāks. Pati plomba nodzeltējusi.

Pāris reižu mēs teju viņu pat redzējām, pietiekams iemesls palepoties.

Taču katru reizi, kad gāju garām, es aizvien lūkojos pēc viņa. Varbūt kādu dienu mēs viņu satiksim. Es iztēlojos, kā tas notiks: kad iešu garām, viņš sēdēs šūpuļkrēslā. “Kā

sviežas, mister Artur?” es teikšu, it kā visu mūžu būtu ar viņu sasveicinājusies. “Labvakar, Džina Lulza,” viņš teiks, it kā būtu to teicis ik vakaru visu manu mūžu, “varen jauks laiks, vai ne?” “Jā, ser, varen jauks,” es atteikšu un iešu tālāk.

Tā bija tikai fantāzija. Mēs viņu nekad neredzēsim. Viņš, jādomā, tikai tad nāk ārā no mājas, kad mēness noriet, un blenž mis Stivenijas Kroufordas logos. Es gan būtu izraudzījusies citu, uz ko skatīties, bet tā jau nu ir viņa darīšana. Uz mums viņš nekad neskatīsies.

-   Vai tu tikai nedomā atkal atsākt vecos jokus? Atikuss kādu vakaru noprasīja, kad es pēkšņi izteicu vēlēšanos uzmest kaut vienu aci Briesmeklim Redlijam pirms savas nāves. Ja tā, tad es tev tūliņ teikšu: met to pie malas. Es esmu par vecu, lai skraidītu jums pakaļ un dzītu ārā no viņa pagalma. Turklāt tas ir bīstami. Tevi var nošaut. Tu zini, ka misters Natans šauj uz katru ēnu, pat tādu, kas atstāj trīsdesmitā numura basu kāju nospiedumus. Tava laime, ka esi palikusi dzīva.

Es neteicu ne vārda, tikai apbrīnoju Atikusu. Šī bija pirmā reize, kad viņš lika manīt, ka zina daudz ko no tā, ko mēs domājām labi noslēpuši. Bet tas viss taču bija noticis pirms simt gadiem. Nē, tikai pagājušajā vasarā… nē, iepriekšējā, kad… Man viss sajucis. Vajadzēs apjautāties Džemam.

Tik daudz kas atgadījies ar mums pēdējā laikā, ka Briesmeklis Redlijs nebūt nav pats bīstamākais. Atikuss izteicās, ka, pēc viņa domām, nekas vairs nenotikšot, viss iešot pa vecam un pēc kāda laika ļaudis aizmirsīšot, ka pasaulē vispār bijis tāds Toms Robinsons.

Varbūt Atikusam ir taisnība, taču šīs vasaras notikumi nomāca mūs kā dūmi noslēgtā telpā. Meikombas iedzīvotāji nekad nerunāja par šo gadījumu ar Džemu vai mani:

iespējams, ka viņi runāja par to ar saviem bērniem un turklāt šādā garā: mēs ar Džemu neesam vainīgi, ka mums ir tāds tēvs kā Atikuss, tāpēc bērniem jāizturas pret mums laipni, nerēķinoties ar mūsu tēvu. Bērni paši nekad nenonāktu pie tādām domām; ja mūsu klasesbiedri būtu atstāti savā vaļā, es un Džems vienu otru reizi ar viņiem kārtīgi izplūktos un gana. Tagad turpretim mums vajadzēja staigāt augstu paceltām galvām un uzvesties, kā džentlmenim un lēdijai pienākas. Tas zināmā mērā atgādināja misis Dibozas laikmetu, tikai bez viņas klaigāšanas. Tomēr kaut kas bija un palika man nesaprotams: par spīti meikombiešu uzskatiem, ka Atikuss ir slikts tēvs, viņu tagad atkal, kā parasti, vienbalsīgi ievēlēja štata likumdošanas iestādē. Es konstatēju, ka ļaudis ir pārāk ērmīgi, sāku vairīties no visiem un nedomāju par viņiem, kamēr vien mani nepiespieda to darīt.

Kādu dienu skolā mani tomēr piespieda. Reizi nedēļā mums bija jaunāko notikumu stunda. Katram vajadzēja izgriezt no avīzes kādu rakstu, pamatīgi izlasīt un pastāstīt klasei tā saturu. Bija iecerēts, ka šī prakse novērsīs daudzus ļaunumus: stāvēdams savu klasesbiedru priekšā, skolēns pacentīsies apgūt labu stāju un skaistu pozu; atstāstot īsi, ieradināsies izvēlēties vārdus; jaunāko notikumu iegaumēšana stiprinās viņa atmiņu; nošķirts no citiem stāstīšanas laikā, viņš izjutīs stipru vēlēšanos atkal atrasties kolektīvā.

Iecere bija lieliska, bet Meikombā, kā parasti, no tās nekas jēdzīgs neiznāca. Vispirms jau tāpēc, ka tikai retam fermeru bērnam bija pieejamas avīzes, tāpēc šis pienākums gūlās vienīgi uz pilsētas bērniem, un tas lieku reizi pārliecināja lauciniekus, ka skolotāji veltī visu uzmanību tikai pilsētniekiem. Tie laucinieki, kam patrāpījās avīzes, parasti smēla visas ziņas no tā saucamās “Radikāļu

Lapas”, kuru mūsu skolotāja mis Geitsa pat par avīzi neuzskatīja. Kāpēc viņa rauca pieri, ja kāds atstāstīja “Radikāļu Lapas” rakstu, to es nezinu, bet tas laikam, pēc viņas domām, bija tas pats, kas nelietderīgi nosist laiku, ēst pusdienās smalkmaizītes, grozīties spoguļa priekšā un dziedāt: “Jauki skan, jauki skan ēzelīša dziedāšan’,” vārdu sakot, darīt to, no kā skolotājiem jācenšas mūs atradināt, jo par to viņiem maksā algu.

Diemžēl tikai retais no mums saprata, kas īsti ir jaunākie notikumi. Čaks Litls, liels govju un to paražu pazinējs, bija jau pa pusei izstāstījis par tēvoci Netčelu, kad mis Geitsa pārtrauca viņu:

-   Čārlz, tas nav jaunākais notikums. Tā ir reklāma.

Toties Sesils Džeikobss gan zināja, kas ir jaunākie notikumi. Kad pienāca viņa kārta, viņš nostājās klases priekšā un iesāka:

-   Vecais Hitlers…

-   Ādolfs Hitlers, Sesil, mis Geitsa pārlaboja. Nevienu nevajag nosaukt par veco.

-Jā, mem, Sesils piekrita. Vecais Ādolfs Hitlers vaijā ebrejus…

-   Vajā, Sesil…

-   Nē, mem, mis Geitsa, tur bija tā rakstīts… Nu, vispār vecais Ādolfs Hitlers tramda ebrejus, liek cietumā, atņem viņiem visu mantu, nevienu nelaiž uz ārzemēm un slauka visus plānprātīgos…

-   Plānprātīgos? Noslauka no zemes virsas?

-   Nē, mem, mis Geitsa, viņiem jau nav tik daudz prāta kā pašiem noslaucīties, vai nu kāds nepilnprātīgs var uzturēt sevi tīrībā. Nu, un tad Hitlers sastādījis programmu, kā apspiest arī visus pusebrejus, un grib paturēt viņus acīs, lai nesagādā viņam nekādas klapatas, un es domāju, ka tas nav labi, un tas ir mans jaunākais notikums.

-        Ļoti labi, Sesil, mis Geitsa uzteica. Izslējis degunu, Sesils atgriezās savā vietā.

Kāda roka paslējās augšup pēdējā solā.

-   Kā viņš tā var darīt?

-   Kas un ko? mis Geitsa pacietīgi jautāja.

-        Es domāju, kā Hitlers var ņemt un sabāzt tik daudz cilvēku aiz restēm un valdība nesauc viņu pie kārtības, sacīja rokas īpašnieks.

-        Hitlers pats ir valdība, mis Geitsa atbildēja un tūdaļ izmantoja gadījumu ieviest audzināšanas procesā dinamiku: viņa piegāja pie tāfeles un lieliem iespiestiem burtiem uzrakstīja DEMOKRĀTIJA.

-        Demokrātija, viņa nolasīja. Vai kāds zina, ko tas nozīmē?

-   Mēs, kāds atsaucās.

Es pacēlu roku, atcerējusies kādu vēlēšanu lozungu, kuru Atikuss bija man paskaidrojis.

-   Ko tas nozīmē, pēc tavām domām, Džina Luīza?

-        Vienādas tiesības visiem, nevienam nekādu īpašu priekšrocību, es nocitēju.

-        Ļoti labi, Džīna Luīza, ļoti labi, mis Geitsa smaidīja. Pirms vārda DEMOKRĀTIJA viņa uzrakstīja MUMS IR. Un tagad visi kopā teiksim: mums ir demokrātija.

Mēs to izdarījām. Tad mis Geitsa turpināja:

-        Tā ir starpība starp Ameriku un Vāciju. Mums ir demokrātija, bet Vācijā diktatūra. Dik-ta-tū-ra, skolotāja atkārtoja. Mēs savā zemē nevienu nevajājam. Vajāšanu izdara aizspriedumu pilni cilvēki. Aiz-sprie-du-mi, viņa atkārtoja pa balsienam. Nav labākas tautas pasaulē par ebrejiem, un, kāpēc Hitlers domā citādi, to es nesaprotu.

Kāda zinātkāra dvēsele klases vidū ievaicājās:

-   Kā jūs domājat, mis Geitsa, kāpēc viņi necieš ebrejus?

-    Es nezinu, Harij. Ebreji ir derīgi locekļi ikvienā sabiedrībā un, pats galvenais, dziļi reliģiozi cilvēki. Hitlers grib izskaust reliģiju, varbūt tāpēc viņš ebrejus necieš.

-    Es gan skaidri nezinu, ierunājās Sesils, tikai ebreji mainot naudu vai vēl kaut ko, bet tas jau nav iemesls viņus vajāt. Viņi taču ir baltie, vai ne?

-Kad tu pāriesi uz septīto klasi, Sesil, mis Geitsa sacīja, tad uzzināsi, ka ebrejus vajā kopš pašiem vēstures sākumiem, viņi pat izdzīti no savas zemes. Tā ir viena no bēdīgākajām vēstures lappusēm… Sāksim aritmētikas stundu, bērni!

Tā kā man aritmētika nekad nebija patikusi, es mierīgi vēros ārā pa logu. Vienīgā reize, kad es redzēju Atikusu patiesi noskaitušos, bija tā, kad Elmers Deiviss stāstīja pa radio par Hitleru. Atikuss aši izslēdza radio un noteica: “Fi!” Kad jautāju, kāpēc viņš tik dusmīgs uz Hitleru, Atikuss atbildēja: “Viņš ir maniaks.”

Tas nav labi, es prātoju, kamēr klase rēķināja skaitļu stabiņus. Viens pats maniaks un miljoni vāciešu. Viņi taču paši varēja iesēdināt Hitleru aiz restēm, nevis ļaut, lai iesēdina viņus. Kaut kas tur nav kārtībā jāapvaicājas tēvam.

Es tā arī izdarīju, bet viņš teica, ka nevarot atbildēt uz manu jautājumu, jo pats par to neesot skaidrībā.

-   Bet vai ir labi nīst Hitleru?

-   Nē, viņš atteica. Tur nav nekā laba, ja kāds jānlst.

-    Atikus, es sacīju, es tur tomēr kaut ko nesaprotu. Mis Geitsa teica, tas ir briesmīgi, ko Hitlers dara, viņai seja bija gluži sarkana…

-   Es tādus vārdus arī gaidīju no viņas.

-   Bet tad…

-   Kas tad?

-   Nekas, ser.

Es izgāju ārā, jo nezināju, kā izskaidrot Atikusam to, kas man bija prātā, ko neskaidri izjutu. Varbūt Džems man palīdzēs. Skolas lietās Džems ir gudrāks par Atikusu.

Džems todien bija nesis tik daudz ūdens, ka bija galīgi piekusis. Pie viņa gultas uz grīdas ap tukšu piena pudeli mētājās vismaz ducis banānu mizu.

-   Kā tu varēji to visu dabūt iekšā? es prasīju.

-        Treneris teica, ja es gada laikā pieņemšos par divdesmit piecām mārciņām, tad varēšu spēlēt futbolu. Šis ir visātrākais ceļš, viņš atteica.

-Ja vien tev nesāks nākt viss atpakaļ. Džem, es gribu tev ko pajautāt.

-   Plāj vaļā! Viņš nolika grāmatu un izstiepa kājas.

-   Mis Geitsa ir laba lēdija, vai ne?

-   Skaidrs. Man viņa patika, kad es biju viņas klasē.

-   Viņa dikti neieredz Hitleru…

-   Kas tur slikts?

-        Zini, šodien viņa stāstīja, cik nekrietni, ka viņš tā izturas pret ebrejiem. Džem, tas taču nav pareizi kādu vajāt, vai ne? Pat domāt par kādu nelietīgi nedrīkst, vai ne?

-   Nu, protams, Sprigace. Kas tevi kremt?

-        Zini, tovakar, kad nācām ārā no tiesnama, mis Geitsa… viņa gāja mums pa priekšu, tu viņu varbūt neredzēji… viņa runāja ar mis Stīveniju Kroufordu. Es dzirdēju viņu sakām: ir laiks sadot viņiem mācību, viņi jau pārāk augstu ceļ degunu, drīz vien gribēs ņemt mūs par sievām. Džem, kā tad var tā neieredzēt Hitleru un turpat uz līdzenas vietas tik nelabi runāt par mūsu pašu ļaudīm…

Džemu pēkšņi sagrāba dusmas. Viņš izlēca no gultas, nogrāba mani aiz apkaldes un krietni sapurināja.

-        Es negribu vairs dzirdēt par šo tiesu, nekad, vai dzirdi? Vai saprati? Lai es ne vārda nedzirdētu no tevis par to, saprati? Un nu vācies ārā!

Es biju tik pārsteigta, ka pat neapraudājos. Izgāju uz pirkstgaliem no Džema istabas un klusiņām aizvēru durvis, lai klaudziens nesakaitinātu Džemu no jauna. Pēkšņi es jutos piekususi un man iegribējās tikt pie Atikusa. Viņš sēdēja viesistabā, es piegāju pie viņa un gribēju iesēsties viņam klēpī.

Atikuss smaidīja.

-   Tu esi jau tik liela, ka nevari vairs ietilpt man klēpī. Viņš piekļāva mani cieši sev klāt. Sprigace, viņš maigi sacīja, nedusmojies uz Džemu. Viņš pārdzīvo grūtu laiku. Es dzirdēju, kā viņš brēca uz tevi.

Atikuss sacīja, ka Džems ļoti pūloties kaut ko aizmirst, bet tas nav iespējams, viņš var tikai uz laiku par to nedomāt. Pēc tam viņš atkal varēs par to domāt un pats tiks par visu skaidrībā. Kad viņš spēs par to domāt, tad būs atkal vecais Džems.

27

Pamazām viss iegāja vecajās sliedēs, kā jau Atikuss sacīja. Līdz oktobra vidum tikai divi mazliet neparasti gadījumi skāra divus Meikombas pilsoņus. Nē, patiesībā bija trīs gadījumi, un, lai gan tie uz mums, Finčiem, tieši neattiecās, tomēr kaut kāda saskare bija.

Pirmais gadījums bija tāds, ka misters Bobs Jūels dabūja darbu un gandrīz tūliņ pat zaudēja to, kas bija unikāls notikums trīsdesmitajos gados: cik zinu, viņš bija vienīgais, ko padzina no sabiedriskajiem darbiem par slinkošanu. Manuprāt, īsais slavas uzliesmojums radīja viņā vēl īsāku centības uzliesmojumu, taču viņa darba mūžs nebija ilgāks par viņa popularitātes mūžu: misteru Jūelu aizmirsa tikpat drīz kā Tomu Robinsonu. Tad viņš atkal atsāka

regulāri apmeklēt labdarības iestādi, lai saņemtu pabalstu, un pateicības vietā īgni murkšķēja kaut ko par visādiem plukatām, kas iedomājoties, ka esot noteicēji šai pilsētā, un neļaujot godīgam cilvēkam nopelnīt iztiku. Ruta Džounza, pabalstu izsniedzēja, sacīja, ka misters Jūels atklāti apvainojis Atikusu, jo tas atņēmis viņam darbu. Viņa bija sašutusi un pat ieradās kantorī pie Atikusa, lai pateiktu to viņam. Atikuss bija sacījis, lai mis Ruta neuztraucoties, ja Bobs Jūels gribot apspriesties ar Atikusu par šo jautājumu, tad viņš jau ceļu uz kantori labi zinot.

Otrais gadījums skāra tiesnesi Teiloru. Viņš svētdienas vakaros negāja uz dievkalpojumu, to darīja tikai misis Teilora. Tiesnesis Teilors pavadīja svētdienas vakarus viens savā lielajā namā, omulīgi iekārtojies kabinetā, un lasīja Boba Teilora sacerējumus (ar šo Bobu viņi nebija rada, lai gan tiesnesis labprāt būtu ar tādu radniecību palepojies). Kādu svētdienas vakaru tiesnesi, kas bija iegrimis krāšņajās metaforās un puķotajā stilā, iztraucēja nepatīkama skrāpēšanās. “Se ārā,” viņš uzsauca, domādams, ka vainīga ir Enna Teilora, aptaukojusies bezsugas kuce. Tad viņš atklāja, ka istabā suņa nav un troksnis nāk no virtuves puses. Tiesnesis Teilors smagi aizšļūca uz virtuvi, lai izlaistu kuci ārā, bet izrādījās, ka verandas durvis ir vaļā un līgojas kā nule atvērtas. Gar mājas stūri pašāvās kāda ēna, tas bija viss, ko tiesnesis manīja no sava apmeklētāja. Misis Teilora, pārnākusi no dievkalpojuma, atrada vīru sēžam, iegrimušu Boba Teilora sacerējumos, ar bisi klēpī.

Trešais gadījums skāra Helēnu Robinsoni, Toma atraitni. Misteru Jūelu bija aizmirsuši tāpat kā Tomu Robinsonu, un arī Tomu Robinsonu bija aizmirsuši tāpat kā Briesmekli Redliju. Taču misters Links Dīzs, Toma bijušais darba devējs, nebija viņu aizmirsis. Misters Links Dīzs pieņēma

Helēnu darbā. Viņam nebija pēc Helēnas nekādas vajadzības, bet viņš sacīja, ka viņam ir ļoti smagi ap sirdi sakarā ar Toma nāvi. Es tā ir nedabūju zināt, kas uzraudzīja bērnus, kamēr Helēna bija darbā. Kelpurnija sacīja, ka Helēnai ldājas ļoti grūti, viņai katru dienu jāmetot likums veselu jūdzi, lai nebūtu jāiet gar Jūeliem, jo, kad viņa pirmo reizi tur gājusi, Jūeli, pēc Helēnas vārdiem, “bliezuši virsū” viņai, kas gadījies pie rokas. Misters Links Dīzs drīz atklājis, ka Helēna ierodas darbā pavisam no pretējās puses, un beidzot izdabūjis no viņas iemeslu.

-Lai paliek, kā ir, mister Link, lūdzu, ser, Helēna lūdzās.

-   Ne velna nepaliks, atcirta misters Links.

Viņš lika Helēnai pienākt veikalā, kad viņa beigs pēcpusdienā darbu. Viņa atnāca, misters Links aizslēdza veikalu, uzstīvēja platmali galvā un gāja vadīt Helēnu uz mājām. Viņi gāja pa īsāko ceļu garām Jūeliem. Atceļā misters Links apstājās pie izšķobītajiem vārtiem.

-   Jūel! viņš sauca. Ei, Jūel!

Logi, kas vienmēr bija pilni ar bērniem, lūkojās tukšām acīm.

-   Es labi zinu, ka jūs visi esat nolikušies garšļaukus uz grīdas, lai paslēptos. Klausies, Bob Jūel: ja es vēl tikai reizi dzirdēšu, ka tu neļauj manai kalponei Helēnai iet pa šo ceļu, tu tai pašā dienā būsi aiz restēm! Misters Links nospļāvās ceļa putekļos un devās uz mājām.

Nākamajā rītā Helēna ieradās darbā pa īsāko ceļu. Neviens neko nesvieda viņai pakaļ, bet, pagājusi garām Jūelu mītnei, viņa atskatījās un ieraudzīja, ka misters Jūels seko. Helēna apsviedās un steidzās tālāk, bet misters Jūels ieturēja to pašu atstatumu, kamēr viņa sasniedza mistera Linka Dīza māju. Visu ceļu, tā Helēna sacīja, misters Jūels pusbalsī gānījis viņu neķītriem vārdiem. Pārbijusies viņa

piezvanīja misteram Linkam uz veikalu, kas nebija tālu no viņa mājām. Misters Links, iznācis ārā, ieraudzīja misteru Jūelu atspiedušos pret dārza žogu.

-   Neskaties tā uz mani, Link Dīz, it kā es būtu tavs kāju pamesls. Neesmu jau līdis tavai virējai…

-   Pirmkārt, Jūel, nespiedies pie manas sētas, smerdeli! Man nav pa kabatai likt to no jauna pārkrāsot. Un, otrkārt, nerādies manai virējai tuvumā, citādi ietupināšu tevi par sieviešu goda laupīšanu…

-   Es neesmu viņai pirkstu piedūris, Link Dīz! Briesmīgi man vajadzīgs ielaisties ar melnādaino!

-   Pirkstu tu vēl neesi piedūris, bet tu esi viņu pārbiedējis, un, ja par apvainojumu vārdos netupina ūķī, tad es tev piesiešu likumu par sieviešu goda aizskaršanu, tāpēc labāk nerādies man acīs! Ja tu netici, ka runāju nopietni, tad pamēģini vien vēlreiz aiztikt to sievišķi!

Acīmredzot misters Jūels saprata, ka tas sacīts nopietni, jo Helēna turpmāk vairs nesūdzējās par viņu.

-   Man tas nepatīk, Atikus, nepavisam nepatīk, tāds bija krustmātes Aleksandras spriedums par šiem notikumiem. Tas cilvēks acīmredzot tur ļaunu prātu uz visiem, kas saistīti ar šo prāvu. Es zinu, cik tādi ļaudis ir atriebīgi, tikai nesaprotu, kāpēc viņš neliekas mierā. Viņš taču tiesā panāca, ko gribēja, vai ne?

-   Šķiet, es viņu saprotu, Atikuss sacīja. Iespējams, viņš sirds dziļumos apzinās, ka pārāk maz meikombiešu noticēja viņa un Maiellas pasakām. Viņš cerēja tikt varoņa godā, bet ko viņš panāca? Sak, labi, nēģeri mēs notiesāsim, bet tu vācies atpakaļ uz savu izgāztuvi. Taču tagad, liekas, viņš izrēķinājies ar visiem, tā ka varētu justies apmierināts. Pagaidi, pārmainīsies laiks, tad viņš ari mitēsies.

-   Bet kāpēc viņš mēģināja ielauzties Džona Teilora namā? Viņš droši vien nezināja, ka Džons ir mājās, citādi

nebūtu uzdrīkstējies. Džons teica, ka svētdienas vakaros uguns esot tikai uz lieveņa ielas pusē un viņa kambari…

-   Mēs nezinām, vai Bobs Jūels atmūķējis verandu, mēs nezinām, kas tas bijis, Atikuss aizrādīja. Es tomēr varu nojaust iemeslu. Es viņu atmaskoju kā melkuli, bet Džons kā idiotu. Kamēr Jūels sniedza liecību, es baidījos paskatīties uz Džonu, lai nesāktu smieties. Džons tā blenza viņā, it kā būtu ieraudzījis cāli ar trim kājām vai četrstūrainu olu. Tāpēc nesaki, ka tiesneši necenšas ietekmēt zvērinātos, Atikuss iesmējās.

Oktobra beigās mūsu dzīve atkal iegāja parastajās sliedēs skola, rotaļas, mācīšanās. Džemam acīmredzot bija izdevies aizmirst to, ko viņš vēlējās, un mūsu klasesbiedri žēlīgi ļāva mums aizmirst mūsu tēva ekscentriskumu. Sesils Džeikobss gan reiz vaicāja, vai mans tēvs neesot radikālis. Kad es par to apvaicājos Atikusam, viņš sāka tā smieties, ka es jutos aizvainota, bet viņš apgalvoja, ka neesot smējies par mani.

-   Pasaki Sesilam, ka es esmu tāds pats radikālis kā mīļais Dievs debesīs.

Krustmātei Aleksandrai bija ziedu laiki. Mis Modija, redzams, bija ar vienu reizi aizbāzusi mutes visām misiones dāmām, jo krustmāte atkal valdīja pār šo kompāniju. Viņas cienasti kļuva aizvien izsmalcinātāki. Klausoties misis Merivezerā, es aizvien vairāk uzzināju par nelaimīgo mrunu sabiedrisko dzīvi: viņi nemaz nepazīst ģimenes saites, tā ka visa cilts ir viena vienīga ģimene. Bērnam tik daudz tēvu, cik vīriešu ciltī, un tik daudz māšu, cik tur sieviešu. Dž. Graimss Everets ar pārcilvēciskiem spēkiem pūlas nodibināt tur kārtību un nekādi nevar iztikt bez mūsu lūgšanām.

Meikomba atkal bija tā pati vecā. Kā pērn, kā aizpērn, tikai divas sīkas pārmaiņas. Pirmkārt, no veikalu logiem

un automobiļiem bija nozuduši plakāti, kas apgalvoja Nacionālās rūpniecības atdzimšanas administrācijai: “Mēs dodam savu artavu.” Es apvaicājos par to Atikusam, un viņš atbildēja, ka NRAA esot mirusi. Es jautāju, kas to nogalinājis, un viņš atbildēja deviņi vecajie.

Otrajai pārmaiņai Meikombā nebija nozīmes valsts mērogā. Vispirms jau Visu svēto dienu Meikombā svinēja, kā katram ienāca prātā. Katrs bērns darīja, ko gribēja, un pārējie bija vienmēr gatavi viņam palīdzēt visur, kaut arī viņš būtu sadomājis uzcelt vieglo ekipāžu uz pilsētas zirgu iznomāšanas kantora jumta. Taču, kad pērn tika iztraucēts mis Tutijas un mis Frutijas miers, tad vecāki nolēma, ka nerātnības iet pāri robežām.

Abas Barberes, mis Tutija un mis Frutija, bija vecavas, māsas, kuras apdzīvoja Meikombas vienīgo namu, kam apakšā pagrabs, viņas daudzināja par republikānietēm, jo abas bija ieradušās 1911. gadā no Klentonas Alabamas štatā. Viņas bija savādnieces, un, kāpēc viņām vajadzīgs pagrabs, to neviens nezināja, taču viņas to gribēja, viņām to izraka, un pārējo mūža daļu viņas pavadīja, dzīdamas ārā no turienes aizvien jaunas meikombiešu paaudzes.

Mis Tutija un mis Frutija (īstenībā viņas saucās Sāra un Frānsisa) bija ne vien jeņķietes, bet arī kurlas. Mis Tutija to noliedza un dzīvoja klusuma pasaulē, bet mis Frutija, lai nepalaistu neko garām, bija iegādājusies klausāmo stobriņu, tik milzīgu, ka Džems apgalvoja, tas esot gramofona skaļrunis.

Paturēdami prātā šos faktus un apzinādamies, ka Visu svēto diena ir tepat degungalā, daži palaidņi bija nogaidījuši, kad māsas Barberes iemieg ciešā miegā, ielavījušies viņu viesistabā (vienīgi Redliji slēdza durvis ciet nakti), klusiņām izvākuši no turienes visas mēbeles un noslēpuši pagrabā. Savu piedalīšanos šai afērā es noteikti noliedzu.

-Es viņus dzirdēju! ar šādu kliedzienu māsas Barberes otrā rītā uzmodināja savus kaimiņus. Dzirdēju, ka pie durvīm piebrauca ar kravas mašīnu. Viņi stampāja grīdu kā zirgi. Nu viņi būs Jaunorleānā!

Mis Tutija bija pārliecināta, ka vainīgie ir apkārtbraucēji ādu pārdevēji, kas apmeklējuši Meikombu pirms divām dienām.

-   Viņi bija tādi me-elni, viņa stāstīja, sīrieši.

Izsauca misteru Heku Teitu. Viņš aplūkoja notikuma vietu un sacīja, ka te rīkojušies pašu ļaudis, meikombieši. Mis Frutija iebilda, ka meikombiešu balsis viņa smalki pazīstot, bet tie neesot bijuši meikombieši, kas nakti runājuši viņas viesistabā, tiem bijusi sveša izruna. Mis Tutija uzstāja, ka jādabū pēdu dzinēji suņi, lai sadzītu rokā nolaupītās mēbeles. Misters Teits bija spiests nostaigāt desmit jūdzes, lai dabūtu grāfistes pēdu dzinējus suņus un palaistu pa pēdām.

Misters Teits trīs reizes pieveda tos pie māsu Barberu parādes durvīm, bet suņi apskrēja apkārt mājai un kauca pie ieejas pagrabā. Pēc trešās reizes misters Teits nojauta patiesību. To pēcpusdienu visā Meikombā nebija neviena bērna basām kājām un neviens nenovilka apavus, kamēr vien suņi bija pilsētā.

Tā nu Meikombas lēdijas nolēma, ka šogad jārīkojas citādi. Vidusskolas zāle būs atvērta, pieaugušajiem tur būs dzīvās bildes, bet bērniem izpriecas skriet ar olu karotē, notvert ar muti aukliņā piesietu konfekti, atrast ēzelim asti. Bija arī paredzēta prēmija divdesmit pieci centi par labāko karnevāla kostīmu, ko pats valkātājs izdomājis.

Mēs ar Džemu novaidējāmies vien. Ne jau tāpēc, ka mēs būtu nodomājuši ko uzsākt, te bija runa par principu. Džems sacīja, ka esot par vecu tādai Visu svēto dienas

svinēšanai, viņu tai vakarā skolā ne vilkšus neievilkšot. Nekas, es nodomāju, mani pavadīs uz skolu Atikuss.

Taču drīz vien uzzināju, ka tovakar būšu nepieciešama uz skatuves. Misis Greisa Merivezera bija izgudrojusi oriģinālas dzīvās bildes, kas saucās Meikombas grāfiste: Per aspera ad astra, un man būšot jātēlo šķiņķis. Viņai šķita, ka tas būs aizgrābjoši, ja bērni attiecīgos kostīmos attēlos mūsu grāfistes lauksaimniecību: Sesilu Džeikobsu ietērps par govi, Agnese Būna būs piemīlīga sviesta pupas pāksts, kāds cits būs zemesrieksts un tā tālāk, kamēr vien pietiks bērnu un misis Merivezerai neapsīks iztēle.

Kā es sapratu no diviem mēģinājumiem, mūsu vienīgais uzdevums būs iznākt no kreisās puses uz skatuves, kad misis Merivezera (ne vien autore, bet arī konferansjē) sauks mūs. Kad viņa teiks: “Šķiņķis!” tad būs mana kārta parādīties. Pēc tam mēs visi svinīgi noslēgsim paradi ar dziesmu “Tev, Meikomba, mēs uzticīgi būsim” un misis Merivezera pacels uz skatuves valsts karogu.

Mans kostīms nesagādāja nekādas grūtības. Misis Krenšovai, pilsētas modistei, bija tikpat liela iztēle kā misis Merivezerai. Viņa paņēma stiepļu pinumu un izlocīja žāvēta cūkas gurna formā. Pēc tam pārvilka to ar brūnu audumu un izkrāsoja atbilstoši oriģinālam. Es pietupšos, un kāds uzspīlēs šo ērmu man pāri galvai. Tas sniedzās man līdz ceļiem. Misis Krenšova ar gudru ziņu bija atstājusi divas spraugas acīm. Viņa bija visu iztaisījusi smalki; Džems apgalvoja, ka es esot īsts šķiņķis ar kājām. Protams, bija arī savas neērtības; kostīmā bija karsti, tas piegula cieši; ja deguns ieniezējās, es nevarēju to paberzēt un, ja reiz biju ielīdusi, tad bez citu palīdzības vairs netiku ārā.

Kad pienāca Visu svēto diena, es biju pārliecināta, ka visa ģimene ieradīsies noskatīties manu uzstāšanos, bet

piedzīvoju vilšanos. Atikuss sacīja tik smalkjūtīgi, cik vien prata, ka esot pārāk noguris, lai varētu šovakar noskatīties dzīvās bildes. Viņš veselu nedēļu bija pavadījis Montgomerijā un tovakar vēlu pārbrauca. Viņš cerot, ka Džems mani pavadīšot, ja es viņu palūgšot.

Krustmāte Aleksandra paskaidroja, ka šovakar gribot iet ātrāk gulēt, visu dienu esot noņēmusies, dekorējot skatuvi, un galīgi nomocījusies… Pēkšņi viņa teikuma vidū apklusa. Aizvēra muti, atkal atdarīja, it kā gribētu ko teikt, bet tā arī nepateica.

-   Kas jums kaiš, krustmāmiņ? es ieprasījos.

-   Ak, nekas, nekas, viņa attrauca, kāds mani nupat pieminēja ar ļaunu.

Taču viņa momentā attapās, lai kas viņai bija uznācis, un kļuva ļoti rosīga: lai es viesistabā sarīkojot mājiniekiem ģenerālmēģinājumu. Tā nu Džems iespīlēja mani kostīmā un, nostājies uz viesistabas sliekšņa, sauca: “Šķi-iņķis!” taisni misis Merivezeras balsī, un es iesoļoju istabā. Atikuss un krustmāte Aleksandra bija sajūsmā.

Es atkārtoju to visu arī Kelpurnijai virtuvē, un viņa apgalvoja, ka tas esot brīnišķīgi. Gribēju arī pārskriet pāri ielai pie mis Modijas, bet Džems mani atturēja, jo viņa noteikti būšot izrādē.

Tagad vairs nebija svarīgi, vai manējie nāks vai ne. Džems sacīja, ka pavadīšot mani. Un tā sākās mūsu garākais kopējais ceļojums.

28

Laiks bija neparasti silts pēdējām oktobra dienām. Mēs pat nepaņēmām virsdrēbes. Sacēlās vējš, un Džems sacīja, ka atceļā mēs varbūt dabūšot lietu. Mēness nebija redzams.

Lukturis ielas stūrī meta melnas ēnas uz Redliju namu. Džems klusu iesmējās.

-        Varu saderēt, ka šovakar neviens viņus netraucēs, viņš sacīja.

Džems nesa manu kostīmu, tas izskatījās smieklīgi, jo to bija diezgan neērti turēt rokā. Galanta rīcība no viņa puses.

-        Te tomēr ir baiga vieta, vai ne? es ierunājos. Briesmeklis gan nevienam neko ļaunu negrib darīt, taču man prieks, ka tu nāci man līdzi.

-        Tu taču zini, ka Atikuss nebūtu laidis tevi vienu pašu, Džems atteica.

-        Kāpēc gan ne, te tikai jāpagriežas gar stūri un pāri skolas pagalmam.

-        Pagalms pārāk liels, lai tik mazas meitenes vienas varētu nakti iet tam pāri, Džems ķircinājās. Vai tev no spokiem nav vairs bail?

Mēs sākām smieties. Spoki, Pazemes suta, burvestības, slepenās zīmes viss reizē ar bērnības gadiem bija izgaisis kā migla, saulei lecot.

-        Kāds bija tas vecais pantiņš? Džems pūlējās atcerēties. “Dzīvs, ne miris, mīļais gars, palaid sveiku šovakar.”

-   Rimsties, es apsaucu. Mēs bijām pie Redliju nama.

-Droši vien Briesmekļa nav mājās, Džems sacīja.

-   Ieklausies.

Augstu virs mums vientuļš ķauķītis klāstīja savu repertuāru svētlaimīgā neziņā, kādā kokā sēž; viņš te sāka spalgā svilpienā kā zīlīte, te tarkšķēja kā nokaitināts sīlis, te žēli gaudās kā vakarlēpis.

Ejot gar stūri, es paklupu pret sakni, kas bija pārstiepusies pāri ceļam. Džems gribēja man palīdzēt piecelties, bet tikai nometa manu kostīmu smiltīs. Es tomēr noturējos kājās, un mēs gājām atkal tālāk.

Nogriezāmies no ceļa un devāmies pāri skolas pagalmam. Te valdīja akla tumsa.

-     Kā tu vari nojaust, kur jāiet, Džem? es jautāju, kad bijām dažus soļus pagājuši.

-     Es zinu, ka mēs patlaban esam zem lielā ozola, jo te ir vēss. Pielūko, ka atkal nepaklūpi.

Nu mēs soļojām lēni, gandrīz vai taustīdamies, lai neuzskrietu virsū kokam. Tas bija vientuļš un krietni vecs ozols, mēs divatā nebūtu varējuši to aptvert. Tas auga tālu nost no skolotājiem, no ziņu pienesējiem un ziņkāriem kaimiņiem: tiesa, tas bija tuvu Redliju īpašumam, bet Redliji nebija ziņkāri. Laukumiņš zem ozola zariem bija nostampāts ciets kā akmens no daudziem kautiņiem un aizliegtām kauliņu spēlēm.

Netālu spožās ugunīs laistījās vidusskolas logi, bet tie tikai apžilbināja mūs.

-        Neskaties uz priekšu, Sprigace, Džems brīdināja.

-   Skaties uz zemi, tad tu nepaklupsi.

-   Tev vajadzēja paņemt kabatas lukturīti, Džem.

-     Nezināju, ka būs tik tumšs. Tā neizskatījās, ka šovakar tik ātri satumsīs. Tas ir tāpēc, ka apmācies. Droši vien tik drīz nenoskaidrosies.

Kāds pielēca mums klāt.

-   Žēlīgais Dievs! Džems iebrēcās.

Spilgts gaismas stars iesitās mums sejā, un tā atspīdumā bija redzams Sesils Džekobss.

-     Ehē, rokā ir! viņš auroja. Es jau tā domāju, ka jūs nāksiet pa šo ceļu!

-     Bet ko tu te viens dari? Vai tev no Briesmekļa Redlija nemaz nav bail?

Sesils bija laimīgi aizbraucis kopā ar vecākiem līdz skolai, apskatījies, ka mūsu nav, un nācis uz ozolu, labi

zinādams, ka ieradīsimies pa šo ceļu. Viņš gan bija domājis, ka mūs pavadīs Atikuss.

-        Nieki, cik te ko iet, tikai ap stūri, Džems attrauca.

-   Vai tad jābaidās apiet ap stūri?

Mums tomēr bija jāatzīst, ka Sesilam šis joks labi izdevies. Viņš bija mūs nobiedējis un varēja tagad ar pilnām tiesībām izzvanīt to pa visu skolu.

-Vai tad tu šovakar neesi govs? es ievaicājos. Kur tavs kostīms?

-   Aiz skatuves, viņš atteica. Misis Merivezera sacīja, ka dzīvās bildes būšot pēc laba laiciņa. Tu vari nolikt savējo turpat, kur mans, Sprigace, un tad iesim pie mūsējiem.

Džems atzina, ka tā esot lieliska ideja. Tāpat labi, ka mēs ar Sesilu būsim kopā. Tādā kārtā Džems varēja piebiedroties sava vecuma zēniem.

Kad mēs iegājām zālē, tur bija jau visa pilsēta, atskaitot Atikusu, lēdijas, kas pārpūlējušās, skatuvi dekorēdamas, un parastos pārijus un vientuļniekus. Šķita, ka sanākusi vai visa grāfiste: uzcirtušies laucinieki piepildīja vestibilu. Vidusskolas apakšstāvā bija plats gaitenis, gar abām pusēm ierīkoti kioski, pie kuriem drūzmējās apmeklētāji.

-   Ai, Džem, es aizmirsu naudu mājās, ievaidējos, ieraudzījusi kioskus.

-   Atikuss to neaizmirsa, Džems atteica. Te ir trīsdesmit centu, tu vari nopirkt sešus žetonus. Nu, vēlāk tiksimies.

-   Labi, es noteicu, pilnīgi apmierināta, ka man ir trīsdesmit centu un Sesils. Mēs abi izgājām pa sāndurvīm no zāles un uzkāpām uz skatuves. Noliku savu kostīmu un laidos ātrāk projām, kamēr mani nepamana misis Merivezera, kura stāvēja pie pults pirmās skatītāju rindas priekšā un uz ātru roku kaut ko švīkāja un laboja savā sarakstā.

-   Cik naudas tev ir? es jautāju Sesilam. Viņam ari bija trīsdesmit centu, tas padarīja mūs vienlīdzīgus. Pirmos piecniekus mēs izdevām, lai apskatītu Šausmu istabu, kura mūs nemaz nenobiedēja; mēs iegājām tumšajā septītajā klasē, un vampīrs, kas bija to izraudzījies par pagaidu rezidenci, vadāja mūs apkārt un lika aizskart ar roku dažādus priekšmetus, kas it kā esot cilvēka ķermeņa daļas. “Tās ir viņa acis,” mums teica, kad mēs sataustījām uz tasītes divas nomizotas vīnogas. “Te ir viņa sirds,” taustot tā atgādināja jēlas aknas. “Te viņa zarnas,” un mūsu rokas tika iespiestas traukā ar aukstiem makaroniem.

Mēs ar Sesilu apstaigājām arī dažus kioskus. Abi nopirkām pa tūtai misis Teiloras garšīgo mājas cepumu. Es gribēju pamēģināt ar muti notvert ūdenī peldošu ābolu, bet Sesils aizrādīja, ka tas esot nehigiēniski. Viņa māte teikusi, ka viņš varot iedzīvoties kādā kaitē, jo traukā bāztas daudzas galvas.

-   Mums Meikombā nav nekādu lipīgu slimību, es protestēju. Taču Sesils apgalvoja, ka, pēc viņa mātes vārdiem, esot nehigiēniski ēst cita aizkostu kumosu. Vēlāk es par to apvaicājos krustmātei Aleksandrai, un viņa atbildēja, ka parasti tā spriežot iznireļi.

Mēs grasījāmies izmēģināt laimi ar konfektēm, kad atskrēja misis Merivezeras sūtņi un lika iet aiz kulisēm, jo drīz būšot jāuzstājas. Zāle bija ļaužu pilna; Meikombas vidusskolas orķestris jau bija ieņēmis vietu lejā pie skatuves, rampas ugunis iedegās, un sarkanais samta priekškars viļņojās kā jūra, tāda kņada sacēlās aiz tā.

Aiz kulisēm mēs ar Sesilu nokļuvām šaurā ejā, kas čumēja un mudžēja no pieaugušajiem paštaisītās trisstūrenēs, konfederātu armijas galvassegās, spāņu-amerikāņu kara un pasaules kara laika kaskās. Pie maza lodziņa pulcējās bērni, kas attēloja grāfistes lauksaimniecības produkciju.

-   Kāds saspiedis manu kostīmu, es satriekta ievaimanājos. Misis Merivezera atauļoja pie manis, izlocīja stiepļu pinumu un uzstīvēja to man pāri pār galvu.

-        Vai tu laimīgi ietiki iekšā, Sprigace? jautāja Sesils.

-   Tev tāda balss, it kā tu atrastos aiz nezin kādiem kalniem.

-   Tavējā skan tāpat, es atbildēju.

Orķestris spēlēja nacionālo himnu, un mēs dzirdējām, ka zālē visi piecēlās. Tad nodārdēja bungas. Misis Merivezera, stāvēdama pie pults, paziņoja:

-   Meikombas grāfiste: Per aspera ad astra. Bungas atkal nodārdēja. Tas nozīmē, misis Merivezera paskaidroja laucinieku zināšanai, caur ērkšķiem pie zvaigznēm. Un, manuprāt, pilnīgi nevajadzīgi piemetināja: Dzīvās bildes.

-   Viņa domā, ka neviens nezinās to, ja viņa nepateiks, nočukstēja Sesils, bet viņu tūliņ apsauca.

-   Visa pilsēta to zina, es atčukstēju.

-   Nūja, bet te ir sanākuši laucinieki, Sesils turpināja.

-   Klusu tur, aizmugurē, kāda vīrieša balss pavēlēja, un mēs apklusām.

Bungas dārdināja pēc katra misis Merivezeras teikuma. Viņa bēdīgā aizkapa balsī skandēja Meikombas grāfistes vēsturi. Tā esot vecāka par valsti, kādreiz bijusi daļa no Misisipi un Alabamas teritorijas; pirmais baltais cilvēks, kas spēris kāju tejienes mūžamežos, esot mantojuma lietu tiesneša sencis, bet viņš pazudis bez vēsts. Tad ieradies bezbailīgais pulkvedis Meikombs, kura vārdā nosaukta mūsu grāfiste.

Ģenerālis Endrjū Džeksons piešķīris viņam lielu varu, bet pulkveža Meikomba uzpūtība nevietā un neprasme orientēties iegrūdušas nelaimē visus, kas kopā ar viņu piedalījušies kaujās ar kriku cilts indiāņiem. Pulkvedis Meikombs gribējis par visu varu padarīt šo novadu par

demokrātijas īpašumu, bet viņa pirmais karagājiens palicis arī pēdējais. No draudzīgas indiāņu cilts ieradies kurjers nodevis viņam pavēli doties uz dienvidiem. Pulkvedis noteicis debespusi pēc ķērpjiem uz koku stumbriem un, neklausīdamies apakšniekos, kas aizrādījuši uz viņa kļūdu, devies karagājienā ar stingru apņemšanos sakaut ienaidnieku, bet ievedis savus pulkus necaurejamā biežņā ziemeļrietumos, kur viņus vēlāk atraduši pārceļotāji, kas devušies dziļāk zemes iekšienē.

Misis Merivezera veselu pusstundu stāstīja par pulkveža Meikomba varoņdarbiem. Es atklāju, ka, saliecot kājas, varu pavilkt tās zem kostīma un pietupties. Apsēdos, klausīdamās misis Merivezeras ērģelēšanā juku jukām ar bungu dārdiem, un nemanot cieši iemigu.

Vēlāk man pastāstīja, kas noticis: misis Merivezera jau tuvojusies grandiozajam noslēgumam un nodūkusi “šķiiņķis” pārliecībā, ka pēc priedēm un vaska pupām parādīšos arī es. Viņa nogaidījusi mirkli, saukusi “šķi-iņķis”. Kad nekas nav parādījies, viņa iebrēkusies “šķiņķis!”.

Varbūt es viņas balsi dzirdēju miegā, vai arī mani uzmodināja orķestris, kas spēlēja “Diksiju”, bet es izvēlējos uziešanai uz skatuves to mirkli, kad misis Merivezera svinīgi atritināja valsts karogu. “Izvēlējos” nav pareizi sacīts: man tikai iegribējās būt kopā ar visiem pārējiem.

Vēlāk man stāstīja, ka tiesnesis Teilors izsteidzies no zāles un tā smējies, sizdams sev pa ceļgaliem, ka misis Teilora atnesusi viņam glāzi ūdens un kādu no viņa tabletēm.

Misis Merivezerai laikam bija lieli panākumi, visi urravāja un aplaudēja, bet viņa aizvilka mani aiz kulisēm un paziņoja, ka es esot sabojājusi dzīvās bildes. Es jutos drausmīgi, bet tad Džems atnāca man pakaļ un nomierināja. Viņš sacīja, ka neesot manu kostīmu pat saredzējis

no tās vietas, kur sēdējis. Kā viņš varēja nojaust, cik nelaimīga jutos zem stieplēm, to es nezinu, bet viņš apgalvoja, ka es visu esot izdarījusi pareizi, tikai uznākusi uz skatuves ar nelielu novēlošanos, tas viss. Kad atgadās kas nelāgs, Džems kļūst gandrīz tikpat labs kā Atikuss un prot nomierināt katru. Gandrīz bet tagad viņš ieteica man nerādīties publikā un pagaidīt kopā aiz kulisēm, kamēr zāle būs tukša.

-   Vai tu negribi novilkt masku, Sprigace? viņš apjautājās.

-   Nē, lai paliek, es atbildēju. Zem maskas man bija vieglāk paslēpt savas bēdas.

-   Vai negribat, lai jūs aizved līdz mājām? kāds piedāvājās.

-   Nē, ser, pateicos, dzirdēju Džemu atbildam. Mums jau te mazs gabaliņš.

-   Piesargieties no spokiem, tā pati balss sacīja. Vai pareizāk pasakiet spokiem, lai piesargās no Sprigaces.

-   Nu gandrīz neviena nav, ejam, Džems teica.

Mēs izgājām cauri zālei uz vestibilu un nokāpām lejā. Ārā joprojām bija melnum melna nakts. Atlikušās mašīnas bija novietotas otrpus skolas ēkas, un to ugunis mums maz ko varēja līdzēt.

-Ja kāda brauks uz mūsu pusi, tad mēs labāk redzēsim ceļu, Džems sacīja. Paklau, Sprigace, es turēšu tevi aiz stilba kaula. Citādi tu vari zaudēt līdzsvaru.

-   Es varu labi redzēt.

-   Nūja, bet tu vari zaudēt līdzsvaru. Manīju vieglu spiedienu uz galvvidus un nopratu, ka Džems satvēris mani aiz stilba kaula. Vai jūti?

-Uhu.

Mēs gājām pa tumšo skolas pagalmu, blenzdami uz savām kājām, bet velti.

-        Džem, es ieteicos, man aizmirsās kurpes, tās palika aiz skatuves.

-        Labi, iesim atpakaļ. Taču, kad atskatījāmies, zālē ugunis nodzisa. Dabūsi rit, Džems nolēma.

-        Bet rīt ir svētdiena, es protestēju, kad Džems pagrieza mani uz māju pusi.

-   Palūgsi sargu, viņš tevi ielaidīs… Sprigace?

-   Kas ir?

-   Nekas.

Džems labu laiciņu klusēja. Es gudroju, par ko viņš domā. Viņš man pateiks, kad gribēs, droši vien mājās. Jutu, ka viņa roka uzspiežas man pārāk stipri uz pakauša, un noskurināju galvu.

-   Džem, kas tev ir…

-        Paliec klusu uz minūti, Sprigace, viņš teica, stiprāk saspiezdams manu stilba kaulu.

Mēs brītiņu gājām klusēdami.

-        Minūte ir pagājusi, es teicu, par ko tu domāji? Pagriezos, lai viņu redzētu, bet varēju tikai apjaust viņa augumu.

-        Likās, es kaut ko dzirdēju, viņš sacīja. Pagaidi mirkli.

Mēs apstājāmies.

-   Vai tu ko dzirdi? viņš jautāja.

-Nē.

Nebijām paspēruši ne piecus soļus, kad viņš mani atkal apturēja.

-        Džem, vai tu gribi mani nobaidīt? Es esmu jau par lielu…

-   Klusu, viņš apsauca, un es nopratu, ka viņš nejoko.

Nakts bija rāma. Varēju sadzirdēt Džemu pavisam tuvu

elpojam. Šad tad pār manām basajām kājām pārskrēja viegla vēja pūsma, bet tas bija viss, kas palicis no solītās

vētrainās nakts. Bija tāds klusums kā pirms negaisa. Mēs klausījāmies.

-   Kāds suns rej, es teicu.

-Tas nav tas, Džems atbildēja. Es kaut ko dzirdu, kad mēs ejam, bet, līdzko apstājamies, tā vairs nedzirdu.

-        Tu dzirdi grabam manu kostīmu. Ahā, tu mani gribi izjokot, kā jau Visu svēto dienā.

Es to teicu, lai vairāk pārliecinātu sevi nekā Džemu, jo, līdzko sākām iet, tūliņ sapratu, par ko viņš runā. Tur nebija vainīgs mans kostīms.

-        Tas ir Sesils, nekas cits, Džems nosprieda. Viņš atkal grib mūs nobiedēt. Iesim lēnāk, lai nedomā, ka mums bail.

Mēs vilkāmies vilkšus. Es jautāju Džemam, kā Sesils var sekot mums tādā tumsā un kā nav uzskrējis mums virsū.

-   Es tevi varu redzēt, Sprigace, Džems atteica.

-   Kā tā? Es tevi neredzu.

-        Tev uz kostīma spīd tauku svītras. Misis Krenšova uztriepusi tās ar kādu īpašu krāsu, lai vairāk spīdētu skatuves rampas gaismā. Es tevi varu pavisam skaidri saredzēt, un tāpat laikam arī Sesils redz, tāpēc turas zināmā atstatumā.

Gribēju parādīt Sesilam, ka mēs zinām par viņa sekošanu un viņš mūs nepārsteigs.

-        Sesils Džeikobs ir slapja vi-ista! es pēkšņi ieaurojos apgriezusies.

Mēs apstājāmies. Neviens neatsaucās, tikai kaut kur pie skolas atbalsojās “vi-ista”.

-   Es viņam parādīšu, Džems teica. E-o!

-   E-o, e-o, e-o, atsaucās skolas sienas.

Sesils gan nebūtu tik ilgi nocieties; ja viņam kāds triks labi izdevies, viņš to atkārtos vai simt reižu. Viņš sen būtu

uzdrāzies mums virsū. Džems atkal mani apturēja. Viņš klusu ierunājās:

-   Sprigace, vai tu vari novilkt to čumuru?

-   Varu, bet man apakšā tikpat kā nekā nav.

-   Tava kleita ir pie manis.

-   Tumsā es to neredzēšu uzvilkt.

-   Lai paliek, viņš noteica, ir jau labi.

-   Džem, vai tev bail?

-        Nē. Es domāju, ka mēs drīz būsim zem koka. Un tad vairs tikai pāris soļu un ceļš klāt. Tur jau var redzēt ielas lukturus.

Džems runāja nesteidzīgā, vienmuļā, neizteiksmīgā balsī. Interesanti, cik ilgi viņš man pūtīs pīlītes par Sesilu.

-   Vai neuzdziedāsim, Džem?

-   Nē. Esi nu atkal pavisam klusa, Sprigace.

Mēs nepaātrinājām gaitu. Džems zināja tikpat labi kā es, ka tumsā var apdauzīt pirkstus pret saknēm, paklupt pret akmeni vai ko citu, turklāt man basas kājas. Varbūt tur tikai vējš šalc kokos. Bet vēja nav, un arī koku nav, vienīgi lielais ozols.

Mūsu ceļabiedrs šļūca un vilka kājas tā, it kā viņam būtu smagi, smagi apavi. Lai kas viņš bija, viņam ir audekla bikses; tas, ko es domāju par lapu čabēšanu, ir audekla švīkstēšana uz katra soļa, drēbei saskaroties: vu-ī, vu-ī…

Es sajutu zem kājām vēsu smilti un nopratu, ka esam lielā ozola tuvumā. Džems uzspieda roku man uz galvas. Mēs apstājāmies un ieklausījāmies.

Šoreiz šļūcējs neapstājās reizē ar mums. Viņa bikses švīkstēja vienā gabalā. Tad švīkstoņa apklusa. Un nu viņš sāka skriet uz mūsu pusi puikas tā neskrien.

-   Bēdz, Sprigace! Bēdz! Bēdz! Džems brēca.

Es paspēru platu soli un gandrīz apvēlos: rokas man bija tikpat kā sasietas, tumsā es nevarēju noturēt līdzsvaru.

-   Džem, Džem, palīgā, Džem!

Kaut kas pārplēsa stiepļu pinumu ap mani. Dzelzs nošņirkstēja pret dzelzi, es pakritu un aizvēlos, cik tālu varēju, cenzdamās izkļūt no sava stiepļu krātiņa. Kaut kur tuvumā notika plūkšanās, tur smagi mīņājās, spārdījās, šļūkāja ar kājām un visu ķermeni pa zemi un saknēm. Kāds pievēlās pie manis es jutu, tas ir Džems. Viņš zibens ātrumā pielēca kājās un rāva mani līdzi, bet man bija izdevies atbrīvot tikai galvu un plecus, tāpēc mēs nekur tālu netikām.

Teju jau bijām pie ceļa, kad Džems pēkšņi atrāva roku un es manīju viņu noveļamies gar zemi. Atkal kautiņa troksnis, tad kāda dobja čirkstoša skaņa, un Džems iebrēcās.

Es metos uz viņa pusi un atsitos pret kāda vīrieša šļaugano vēderu. Tā īpašnieks iestenējās un gribēja nogrābt mani aiz rokām, bet tās man bija cieši iestrēgušas kostīmā. Viņa vēders bija mīksts, bet rokas kā no dzelzs. Viņš lēni spieda man ārā pēdējo elpu. Nevarēju vairs pakustēties. Piepeši viņš atlēca sānis un nogāzās gar zemi, gandrīz paraudams mani sev līdzi. Domāju, ka Džems piesteidzies man palīgā.

Dažreiz cilvēka prāts aptver visu pārāk gausi. Apstulbusi es stāvēju kā iemieta. Kautiņa troksnis bija aprimis, kāds iegārdzās, un nakts atkal bija klusa.

Klusa, tikai kāds vīrietis smagi elpo, smagi un saraustīti. Liekas, viņš pieiet pie koka un atspiežas pie tā. Viņš briesmīgi kāsē aizelsdamies un raustīdamies.

-   Džem?

Nekādas atbildes, tikai smagā elpa.

-   Džem?

Džems klusēja.

Vīrietis sāka kustēties, it kā kaut ko meklētu. Dzirdēju viņu ievaidamies un velkam kādu smagumu pa zemi. Man lēnām atausa apziņa, ka mēs esam četri zem ozola.

-   Atikus?…

Vīrietis šļūcošiem, nedrošiem soļiem devās uz ceļa pusi.

Es virzījos uz turieni, kur viņš šķietami nupat bija stāvējis, un sāku steidzīgi taustīties ar kājām pa zemi. Drīz vien uzdūros uz kādu augumu.

-   Džem?

Ar basās kājas pirkstiem sataustīju bikses, jostas sprādzi, pogas, kaut ko nesaprotamu, tad apkaklīti un seju. Bārdas rugāji uz vaigiem liecināja, ka tas nav Džems. Man uzplūda degvīna dvaka.

Steberēju uz to pusi, kur, pēc manām domām, vajadzēja būt ceļam. īsti skaidri nezināju, vai virziens pareizs, jo mani tik daudzas reizes bija grozījuši uz visām pusēm. Taču ceļu atradu un ieraudzīju ielas laternu. Kāds vīrs patlaban gāja tai garām. Viņš slāja nevienādiem soļiem, kā iet cilvēks, nesdams kaut ko pārmērīgi smagu, un nogriezās gar stūri. Viņš nesa Džemu. Viena Džema roka kaut kā ērmīgi nokarājās.

Kad nokļuvu līdz ielas stūrim, virs jau gāja pa mūsu pagalmu. Atdarītās durvis uz mirkli ietvēra Atikusu gaismas lokā; viņš noskrēja pa kāpieniem, un divatā viņi ienesa Džemu iekšā.

Es pienācu pie durvīm, kad abi gāja pa gaiteni. Krustmāte Aleksandra izskrēja man pretī.

-   Piezvani doktoram Reinoldsam! Atikusa balss spalgi atskanēja no Džema istabas. Kur Sprigace?

-   Tepat! krustmāte Aleksandra atsaucās, vilkdama mani sev līdzi pie telefona. Viņa mani bažīgi aptaustīja.

-   Ar mani viss kārtībā, krustmāmiņ, es teicu, labāk zvaniet ārstam.

Viņa pacēla klausuli no āķa.

-Jūla Mēja, dodiet labi ātri doktoru Reinoldsu! Agnes, vai tēvs mājās? Ak Dievs, kur viņš ir? Lūdzu, pasakiet, lai tūliņ nāk pie mums, tiklīdz ierodas. Lūdzu, ļoti steidzami!

Krustmātei Aleksandrai nebija vajadzības nosaukt savu vārdu: Meikombā visi pazīst cits citu pēc balss.

Atikuss iznāca no Džema istabas. Līdzko krustmāte beidza runāt, Atikuss satvēra klausuli. Viņš piedauzīja pie āķa, tad sacīja:

-Jūla Mēja, dodiet man šerifu, lūdzu. Hek? Atikuss Finčs runā. Kāds uzbrucis maniem bērniem. Džems ievainots. Tas noticis starp mājām un skolu. Es nevaru pamest zēnu. Lūdzu, aizbrauciet uz turieni manā vietā, varbūt vainīgais vēl tuvumā. Šaubos gan, vai jūs ko atradīsiet, bet, ja tur vēl kāds būs, tad es gribētu viņu redzēt. Nu man jāiet. Paldies, Hek.

-   Atikus, vai Džems ir beigts?

-   Nē, Sprigace. Māsa, palīdzi viņai! to tēvs sauca jau no gaiteņa.

Krustmātes Aleksandras pirksti drebēja, kad viņa mēģināja mani izbrīvēt no saplosītā auduma un saliektajām stieplēm.

-   Vai tev kas nekaiš, dārgumiņ? viņa vienā laidā taujāja, tīstīdama mani ārā.

Kāds atvieglinājums izlīst beidzot no šī krātiņa! Rokas man bija notirpušas, un uz tām iespiedušies sešstūraini sarkani laukumiņi. Es berzēju tās, un tirpums pamazām pārgāja.

-   Krustmāmiņ, vai Džems ir beigts?

-   Nē, nē, dārgumiņ, viņš tikai ir bez samaņas. Mēs nezinām, cik nopietni viņa ievainojumi, to pateiks doktors Reinoldss. Kas ar jums notika, Džīna Luīza?

-   Nezinu.

Viņa vairāk nejautāja, bet iznesa manas drēbes; ja vien toreiz man būtu ienācis prātā, es nepalaistu garām izdevību, viņai to neatgādinājusi: apjukumā krustmāte bija iznesusi kombinezonu.

-   Uzvelc mugurā, bērniņ, viņa sacīja, pasniegdama tos pašus apģērba gabalus, ko tik ļoti necieta.

Viņa ieskrēja Džema istabā, tad atgriezās priekšnamā pie manis. Izklaidīgi noglāstīja mani un atkal iesteidzās pie Džema.

Pie mājas pieturēja mašīna. Doktora Reinoldsa soļus es pazinu tikpat labi kā sava tēva soļus. Viņš bija palīdzējis Džemam un man ierasties šai pasaulē, izvadījis mūs cauri visām bērnu slimībām, kādas vien pastāv, ieskaitot arī to reizi, kad Džems izvēlās no mūsu mājokļa platānā, un vienmēr palicis ar mums draugos. Doktors Reinoldss apgalvoja, ka viss būtu citādi, ja mēs nebūtu tik izturīgi, taču es viņam diezin kā vis neticēju.

Viņš nostājās uz sliekšņa un iesaucās: “Dieviņ, tētīt!” Pienāca pie manis, pateica: “Nu, tu vēl esi uz kājām,” un devās tālāk. Viņš zināja katru istabu mūsu mājā. Viņš arī zināja: ja es esmu tik bēdīgā izskatā, tad Džems nebūs labākā.

Pēc desmit mūžībām doktors Reinoldss iznāca pie manis.

-   Vai Džems beigts? es atkal jautāju.

-   Viņam tas prātā nenāk, doktors atbildēja un attupās man priekšā. Viņam ir puns uz galvas, tāpat kā tev, un lauzta roka. Sprigace, paskaties uz to pusi, nē, galvu nekustini, pašķieb acis. Nu atkal uz to pusi. Viņam nelāga lūzums, cik varu noprast, tad elkonī. It kā viņam kāds būtu gribējis atskrūvēt roku nost. Un nu paskaties uz mani.

-   Tātad viņš nav pagalam?

-   Nu nē! Doktors Reinoldss piecēlās. Šovakar mēs neko lielu nevaram izdarīt, vienīgi novietot viņu, cik nu

ērti var. Rīt būs jāiztaisa rentgena uzņēmums liekas, viņam kādu laiku vajadzēs panēsāt roku, pietītu pie sāniem. Bet tu neraizējies, viņš būs tikpat kā no jauna iztaisīts. Puikām viņa gados viss ātri sadzīst.

Runādams doktors Reinoldss vērīgi aplūkoja mani un piesardzīgi aptaustīja punu, kas tūka man uz pieres.

-   Kā tev šķiet, vai tu neesi kaut kur salūzusi?

Doktora mazais joks lika man pasmaidīt.

-   Tātad jūs domājat, ka viņš nav beigts, ne?

Doktors Reinoldss uzlika platmali galvā.

-     Protams, es varu kļūdīties, bet, manuprāt, viņš ir ļoti dzīvs. Visi simptomi to rāda. Ej paskaties uz viņu, un, kad es atgriezīšos, mēs abi to kopīgi izlemsim.

Doktora soļi bija jauneklīgi un strauji. Misters Heks Teits iet citādi. Zem viņa smagajiem zābakiem lievenis nostenējās vien, durvis viņš atvēra tūļīgi, bet teica to pašu, ko doktors Reinoldss, nākdams iekšā.

-   Vai tu esi vesela, Sprigace? viņš jautāja.

-   Jā, ser, es iešu pie Džema. Atikuss un visi citi jau tur ir.

-   Iesim abi, sacīja misters Teits.

Krustmāte Aleksandra bija uzklājusi dvieli Džema spuldzei gultas galvgalī, un istaba grima krēslā. Džems gulēja uz muguras. Viens vaigs viņam bija nejauki nobrāzts, kreisā roka atstatu no auguma un elkonī saliekta, tikai uz nepareizo pusi. Džems vienā laidā rauca uzacis.

-   Džem?…

-     Viņš tevi nedzird, Sprigace, Atikuss ierunājās, viņš ir izslēgts, kā izslēdz elektrību. Viņš gan nāca pie samaņas, bet doktors Reinoldss viņu iemidzināja atkal.

-     Jā, ser. Es atkāpos. Džema istaba bija prāva un kvadrātveida. Krustmāte Aleksandra sēdēja šūpuļkrēslā pie kamīna. Cilvēks, kas bija atnesis Džemu, stāvēja stūrī, pieslējies pie sienas. Tas laikam bija kāds man nepazīstams

fermeris. Acīmredzot noskatījies mūsu priekšnesumus un pagadījies tuvumā, kad viss notika. Droši vien sadzirdējis mūsu kliedzienus un atskrējis palīgā.

Atikuss stāvēja pie Džema gultas.

Misters Heks Teits apstājās uz sliekšņa. Platmali viņš turēja rokā, un no bikšu kabatas spiedās ārā lukturītis. Viņš bija darba drēbēs.

-   Nāciet iekšā, Hek, Atikuss aicināja. Vai kaut ko atradāt? Nevaru iedomāties, kāds nelietis spējīgs uz tādiem darbiem, bet ceru, ka jūs viņu dabūsiet rokā.

Misters Teits nošņaukājās. Viņš uzmeta skaudru skatienu vīram kaktā, pamāja ar galvu, tad pārlaida acis telpai Džemam, krustmātei Aleksandrai un Atikusam.

-   Apsēdieties, mister Finč, viņš laipni sacīja.

-   Apsēdīsimies visi, Atikuss piekrita. Ņemiet šo krēslu, Hek. Es atnesīšu vēl vienu no viesistabas.

Misters Teits atsēdās Džema rakstāmgalda krēslā. Viņš pagaidīja, kamēr Atikuss atnes sēdekli un apsēžas. Nezin kāpēc Atikuss neatnesa krēslu vīrietim kaktā, bet viņš jau zina fermeru paražas labāk par mani. Dažreiz ierodas kāds lauku klients un atsien savu garausaino mūli pagalmā zem platānas, un Atikuss turpat izrunājas ar viņu uz sētas puses lieveņa. Acīmredzot arī šim cilvēkam ir omulīgāk tur kaktā.

-   Mister Finč, misters Teits iesāka, es jums pateikšu, ko atradu. Es atradu kādas meitenes kleitiņu, tā ir manā mašīnā. Vai tā būtu tavējā, Sprigace?

-Jā, ser, ja tā ir sārta, ar izšuvumiem, es atbildēju. Misters Teits uzvedās tā, it kā sēdētu uz liecinieku sola. Viņam patika stāstīt visu pēc sava prāta, lai ne prokurors, ne aizstāvis viņu netraucētu, un dažreiz stāsts aizņēma diezgan ilgu laiku.

-   Es atradu arī tādus ērmīgus ruda auduma gabalus…

-   Tas būs mans kostīms, mister Teit.

Misters Teits noglaudīja savus stilbus, paberzēja kreiso roku un pētīja Džema kamīna dzegu, pēc tam likās, viņu ieinteresēja pats kamīns. Viņa pirksti aptaustīja paša garo degunu.

-   Kas ir, Hek? Atikuss uzprasīja.

Misters Teits pacēla roku un paberzēja kaklu.

-   Bobs Jūels guļ zem koka skolas pagalmā ar virtuves tuteni ribās. Viņš ir miris, mister Finč.

29

Krustmāte Aleksandra piecēlās un atbalstījās pret kamīna dzegu. Misters Teits uzlēca kājās un gribēja palīdzēt, bet viņa noraidīja palīdzību. Pirmo reizi mūžā Atikuss aizmirsa iedzimto pieklājību viņš palika sēžam.

Nezin kāpēc man ienāca prātā mistera Boba Jūela lielība, ka viņš izrēķināšoties ar Atikusu, lai tikai dodot laiku. Viņš gandrīz bija to izdarījis, bet tad viņam pašam pienāca gals.

-   Vai jūs esat par to pārliecināts? Atikuss vaicāja dīvaini nespodrā balsī.

-   Beigts un pagalam, misters Teits apstiprināja. Galīgi un neapšaubāmi. Viņš jūsu bērniem vairs neko nenodarīs.

-   Es nedomāju par to… Atikuss runāja kā pusmiegā. Pēkšņi kļuva redzami viņa gadi, tikai tas izpauda viņa iekšējo satraukumu: zoda stingrās līnijas it kā atslāba, grumbas vaigos iegriezās dziļāk, vairāk dūrās acīs nosirmojušie deniņi nekā piķa melnie mati.

-   Vai labāk nepāriesim uz viesistabu? beidzot ierunājās krustmāte Aleksandra.

-Ja jums nav iebildumu, sacīja misters Teits, es labāk paliktu tepat, ja vien tas Džemam nenāk par ļaunu. Es gribētu pamest aci uz viņa ievainojumiem, kamēr Sprigace pastāstīs… kā tas viss notika.

-Vai jūs atļausiet man aiziet? krustmāte vaicāja.

-   Patlaban esmu te lieka. Būšu savā istabā, Atikus, ja tev ko vajadzēs. Viņa gāja uz durvju pusi, tad apstājās un atskatījās. Atikus, man šovakar bija tāda nojauta… es… tā ir mana vaina, viņa iesāka. Man vajadzēja…

Misters Teits pacēla roku.

-Ejiet vien atpūsties, mis Aleksandra, es zinu, kāds trieciens tas jums bija. Un nemokiet vairs sevi ja mēs ticētu mūsu nojautām, tad mēs būtu līdzīgi kaķiem, kas ķer savu asti. Mis Sprigace, tu varētu mums visu pastāstīt, kamēr nekas vēl nav piemirsies. Kā tu domā, vai varēsi? Vai jūs redzējāt, ka jums kāds seko?

Es piegāju pie Atikusa, un viņš mani apskāva. Iespiedu galvu viņam klēpī.

-   Mēs nācām uz mājām. Es teicu Džemam, ka esmu aizmirsusi kurpes. Mēs jau pagriezāmies atpakaļ, bet skolā nodzēsa uguni. Džems teica, dabūsi rītdien…

-   Pacel galvu, Sprigace, citādi misters Teits nevar dzirdēt, Atikuss aizrādīja. Es ierāpos viņam klēpī.

-   Tad Džems teica, pastāvi klusu. Man likās, viņš par kaut ko domā viņš tad vienmēr grib, ka stāv klusu, lai viņš var domāt. Tad viņš teicās kaut ko dzirdam. Mēs domājām, ka tas ir Sesils.

-   Sesils?

-   Sesils Džeikobss. Viņš mūs šovakar vienreiz jau nobaidīja, tāpēc mēs domājām, ka tas atkal ir viņš. Viņš bija uzsedzis palagu. Par labāko kostīmu deva kvartu, es nezinu, kas to dabūja…

-   Kur jūs atradāties, kad domājāt, ka tas ir Sesils?

-   Pavisam tuvu skolai. Es viņam ko uzsaucu…

-   Ko tu uzsauci?

-        “Sesils Džeikobss ir slapja vista”, man liekas. Mēs neko nedzirdējām, tad Džems uzkliedza “hallo” vai ko citu labi skaļi, tā ka pat mironis pamostos…

-Vienu mirklīti, Sprigace, misters Teits pārtrauca.

-   Mister Finč, vai jūs dzirdējāt viņus kliedzam?

Atikuss atbildēja, ka neesot. Viņam bijis ieslēgts radio. Krustmātei Aleksandrai viņas guļamistabā tāpat. Viņa vēl teikusi, lai Atikuss savu mazliet pieklusinot, citādi neko nevarot saprast. Atikuss pasmaidīja.

-   Es vienmēr palaižu, cik skaļi vien var…

-        Varbūt kaimiņi būs kaut ko dzirdējuši, misters Teits sacīja.

-        Šaubos, Hek. Vakaros gandrīz visi vai nu sēž pie radio, vai liekas gulēt reizē ar vistām. Varbūt Modija Etkinsone bija nomodā, bet arī apšaubāmi.

-   Turpini, Sprigace, misters Teits uzaicināja.

-        Nu, Džems tā uzkliedza, un mēs gājām tālāk. Mister Teit, es biju kā ietīta tai kostīmā, bet tad arī es ko saklausīju. Tas ir, soļus. Tie bija dzirdami, kad mēs gājām, un apklusa, kad mēs apstājāmies. Džems teica, ka mani varot redzēt, jo misis Krenšova bija izkrāsojusi manu kostīmu ar spīdošu krāsu. Es biju šķiņķis.

-   Kā tad tā? misters Teits nobrīnījās.

Atikuss aprakstīja misteram Teitam manu lomu un mana kostīma konstrukciju.

-Jums vajadzēja redzēt, kāds tas bija, kad viņa pārnāca, tēvs teica. Saspiests pavisam plakans.

Misters Teits paberzēja zodu.

-        Es nevarēju saprast, no kurienes viņam tādas zīmes. Visas piedurknes vienos mazos caurumiņos. Un rokas zem

šiem caurumiņiem šur tur sadurstītas. Ja jums nav iebildumu, parādiet man to joku, ser.

Atikuss atnesa mana kostīma atliekas. Misters Teits grozīja tās gan šā, gan tā, lai saprastu, kāds tas izskatījies sākumā.

-   Šis joks laikam izglābis viņai dzīvību, šerifs beidzot noteica. Paskatieties. Un viņš norādīja ar garo pirkstu. Uz apsūbējušā stiepļu pinuma skaidri izcēlās spoža svītra. Bobs Jūels zināja, ko viņš grib, misters Teits nomurmināja.

-   Viņš būs zaudējis prātu.

-   Piedodiet, ka jārunā jums pretī, mister Finč, viņš nebija jucis, tikai pēdīgais nelietis. Nekrietns rāpulis, kam tik vien dūšas kā uzbrukt bērniem. Viņš nekad nebūtu nostājies pret jums kā vīrs pret vīru.

Atikuss kratīja galvu.

-   Nevaru gan iedomāties, ka cilvēks būtu spējīgs…

-   Mister Finč, ir tāda cilvēku suga, kuri vispirms nošaujami, iekams jūs varat teikt viņiem lasies. Viņi pat nav vērti tās lodes, kas jāiztērē, lai viņus nošautu. Jūels bija no tiem.

-   Es domāju, ka ar to reizi, kad viņš draudēja mani nošaut, viņam dusmas būs izkūpējušas, Atikuss sacīja.

-   Un, ja ne, tad viņš izrēķināsies ar mani.

-   Tik daudz dūšas Jūelam bija, lai sariebtu nabaga nēģerietei, tik daudz dūšas bija, lai sariebtu tiesnesim Teiloram, kad viņš domāja, ka tiesneša nav mājās. Vai tad jūs domājat, ka Jūels būtu stājies jums pretī gaišā dienas laikā? Misters Teits nopūtās. Labāk klausīsimies tālāk. Tu tātad dzirdēji, Sprigace, ka viņš nāk pakaļ…

-Jā, ser. Kad mēs bijām zem koka…

-   Kā tu zini, ka bijāt zem koka, nevarēja taču redzēt ne acī durams?

-   Man bija basas kājas, un Džems teica, zem koka zeme vienmēr vēsāka…

-   Vajadzēs iecelt viņu par šerifa palīgu. Stāsti tālāk.

-   Tad kāds piepeši sagrāba mani un saspieda manu kostīmu… es laikam pietupos un izrāvos… zem koka tā kā plūcās… likās, viņi vienmēr atsitas pret stumbru, ka blākš vien. Džems saķēra mani un sāka vilkt uz ceļa pusi. Kāds… laikam misters Jūels nogāza viņu zemē. Abi atkal plūcās, un tad bija tāds jocīgs brīkšķis… Džems iebļāvās… Es aprāvos. Tātad Džemam tobrīd pārlauza roku.

-   Nūja, Džems iebļāvās, un es neko vairs nedzirdēju, un tad… Misters Jūels laikam gribēja mani nožmaugt pavisam… Tad kāds nosvieda misteru Jūelu gar zemi. Domāju, ka piesteidzies Džems. Tas ir viss, ko es zinu.

-   Un pēc tam? Misters Teits cieši lūkojās manī.

-   Kāds tur staigāja un klupa, un tik elsa un kāsēja… taisni vai pušu plīsdams. Sākumā man likās, ka tas ir Džems, bet neizklausījās pēc viņa, tad es sāku meklēt Džemu zem koka. Domāju, ka Atikuss atnācis mums palīgā un briesmīgi piekusis…

-   Un kas tas bija?

-   Kā, viņš taču te ir, mister Teit, un pats pateiks, kā viņu sauc.

Un es tik tikko neparādīju ar pirkstu uz cilvēku kaktā, bet aši nolaidu roku, lai Atikuss nepārmestu man. Rādīt ar pirkstu ir nepieklājīgi.

Svešais joprojām stāvēja, atbalstījies pret sienu, sakrustojis rokas uz krūtīm. Tā viņš jau stāvēja, kad es ienācu istabā. Kad grasījos pacelt pirkstu, viņš nolaida rokas un piespieda plaukstas pie sienas. Rokas viņam bija baltas, slimīgi baltas, kas nekad nav redzējušas sauli, tik baltas, ka krasi atšķīrās no krēmkrāsas sienas Džema krēslainajā istabā.

No viņa rokām es nolaidu acis uz īsajām, ar smiltīm novārtītajām aizsargkrāsas biksēm, pēc tam ietvēru skatienā kalsno augumu un saplēsto, rupjo kokvilnas kreklu. Seja bija tikpat balta kā rokas, vienīgi izvirzītais zods mazliet tumšāks. Plānie vaigi iekrituši; mute prāva, deniņos šķita esam dobītes, un pelēkās acis tik gaišas, ka es nodomāju, vai tikai viņš nav akls. Mati bija reti un bezkrāsaini, galvvidū līdzīgi pūkām.

Kad es pamāju uz svešā pusi, viņa plaukstas paslīdēja lejup pa sienu, atstādamas tumšas sviedru svītras, un viņš aizbāza īkšķus aiz jostas. Viņš tā dīvaini sarāvās, it kā izdzirdējis naga vilcienu pa stiklu, bet, kad es pārsteigta blenzu viņā, sastingums pamazām izzuda no viņa sejas. Lūpas pavērās biklā smaidā, un mūsu kaimiņa tēls kļuva miglains aiz manām pēkšņajām asarām.

-   Labvakar, Briesmekli, es teicu.

30

-   Misters Arturs, mīlulīt, Atikuss mani maigi pārlaboja. Džīna Luīza, tas ir misters Arturs Redlijs. Domāju, ka viņš tevi jau pazīst.

Ja Atikuss tādā momentā var mani pēc visiem likumiem iepazīstināt ar Briesmekli Redliju nu, tas jau ir Atikuss.

Es neviļus metos pie Džema gultas, Briesmeklis to redzēja, jo tas pats biklais smaids pārņēma viņa seju. Man aiz kauna sametās karsti, un es mēģināju izlikties, ka esmu gribējusi tikai apsegt Džemu.

-   Nē, nē, neaiztiec viņu! Atikuss uzsauca.

Misters Heks Teits caur savām raga brillēm cieši uzlūkoja Briesmekli. Viņš dzīrās ko sacīt, bet doktors Reinoldss jau nāca iekšā pa gaiteni.

-   Ejiet visi ārā, viņš sacīja, vērdams durvis. Labvakar, Artur, es pirmīt jūs nepamanīju.

Doktora Reinoldsa balss skanēja tikpat braši kā viņa soļi, it kā viņš ik vakaru sasveicinātos ar Briesmekli Redliju, tas mani pārsteidza vēl vairāk nekā atrašanās ar Briesmeldi vienā telpā. Kaut gan… arī Briesmeklis Redlijs var kādreiz saslimt. īsti skaidrs man tas gan nebija.

Doktors Reinoldss bija atnesis avīzē ietītu prāvu vīstoldi. To viņš nolika uz Džema galda un novilka svārkus.

-   Vai nu esi pārliecinājusies, ka Džems dzīvs? viņš uzrunāja mani. Tūliņ pateikšu, kā es to uzzināju. Kad sāku viņu izmeklēt, viņš man iespēra. Vajadzēja viņu kārtīgi iemidzināt, lai varētu ķerties klāt. Bet tagad škic!

-   Hm, Atikuss uzmeta skatienu Briesmeklim. Hek, iesim pasēdēt verandā. Tur ir pietiekami daudz krēslu un arī diezgan silts.

Sākumā es nesapratu, kāpēc Atikuss aicina visus verandā, nevis viesistabā, tad apķēros. Viesistabā pārāk spilgta gaisma.

Mēs virzījāmies ārā cits pēc cita, vispirms misters Teits Atikuss jau gaidīja pie durvīm, lai ietu pirmais, bet tad pārdomāja un sekoja misteram Teitam.

Cilvēkiem ir ērmīgs paradums pašos neparastākajos apstākļos rīkoties kā ik dienas. Es nebiju šai ziņā izņēmums.

-   Iesim, mister Artur, es dzirdēju savu balsi. Jūs jau nepazīstat mūsu namu. Es jūs aizvedīšu uz verandu, ser.

Viņš paskatījās lejup uz mani un pamāja.

Es izvadīju viņu cauri priekšnamam, garām viesistabai.

-   Vai nevēlaties apsēsties, mister Artur? Šis šūpuļkrēsls ir ērts un omulīgs.

Atmiņā atdzīvojās kādreiz izdomātais: viņš sēž verandā… taisni brīnišķīgs laiks, vai ne, mister Artur?

Jā, laiks bija brīnišķīgs. Kā pa sapņiem es aizvedu viņu pie šūpuļkrēsla, kas atradās krietni tālu no Atikusa un mistera Teita. Tas stāvēja dziļā ēnā. Briesmeklis ērtāk jutīsies tumsā.

Atikuss sēdēja šūpoļsolā, misters Teits viņam līdzās. Gaisma no viesistabas logiem viņus spilgti apspīdēja. Es atsēdos blakus Briesmeklim.

-   Redzat, Hek, Atikuss iesāka, liekas, vispirms vajag… ak kungs, nemaz vairs atmiņa neldausa… Atikuss pastūma brilles augstāk un piespieda pirkstus pie acīm.

-   Džemam vēl nav pilni trīspadsmit… nē, laikam ir gan, nevaru atcerēties. Lai nu kā, bet tas būs jāizskata grāfistes tiesā…

-   Kas jāizskata, mister Finč? misters Teits atkrustoja kājas un paliecās uz priekšu.

-   Protams, tā ir skaidri redzama pašaizsardzība, bet es tomēr aiziešu uz kantori un uzmeklēšu…

-   Mister Finč, vai jūs domājat, ka Džems nonāvējis Bobu Jūelu? Vai jūs tā domājat?

-Jūs dzirdējāt, ko Sprigace stāstīja, tur nevar būt nekādu šaubu. Viņa teica, ka Džems uzslējies kājās un atrāvis Jūelu no viņas… droši vien kaut kā tumsā sagrābstījis Jūela nazi… to mēs rīt noskaidrosim.

-   Stop, mister Finč, misters Teits noteica. Džems nav nodūris Bobu Jūelu.

Atikuss mirkli klusēja. Viņš paskatījās uz misteru Teitu, it kā apsvērtu dzirdēto, bet tad papurināja galvu.

-   Hek, tas ir ļoti augstsirdīgi no jums, un es zinu, ka jūs to darāt aiz savas labās sirds, bet nesāciet neko tādu.

Misters Teits piecēlās un piegāja pie verandas margām. Viņš nospļāvās krūmos, sabāza rokas bikšu kabatās un pagriezās pret Atikusu.

-   Ko īsti? viņš jautāja.

-   Piedodiet, ka es runāju tik skarbi, Hek, Atikuss atvainodamies sacīja, bet šo notikumu nedrīkst noklusēt. Tas ir pret maniem principiem.

-   Neviens neko nedomā noklusēt, mister Finč.

Mistera Teita balss bija rāma, bet viņa zābaki bija tik pamatīgi atspērušies pret verandas grīdas dēļiem, it kā ieauguši tanīs. Starp tēvu un šerifu izraisījās kāda man neaptverama cīņa.

Nu bija Atikusa reize piecelties un pieiet pie margām. Viņš noteica: “Hm!” un ari īsi nospļāvās pagalmā. Tad sabāza rokas kabatās un pievērsās misteram Teitam.

-    Hek, jūs to neizteicāt skaļi, bet es zinu, ko jūs domājat. Paldies jums par to. Džīna Luīza, viņš pagriezās pret mani. Tu sacīji, ka Džems atrāvis misteru Jūelu no tevis?

-Jā, ser, es toreiz tā nodomāju… es…

-Jūs dzirdat, Hek? Paldies jums no visas sirds, bet es negribu, lai mans zēns stātos dzīvē ar tādu nastu uz sirdsapziņas. Pats labākais ir visu darīt atklāti, lai grāfistes tiesa izšķir to pēc sava prāta. Es negribu, lai viņam aiz muguras sačukstas, negribu, lai kāds par viņu var teikt: “Jā, Džems Finčs… viņa tētim nācās atraisīt zuteni, lai izpestītu dēlu no šīs ķibeles.” Jo ātrāk mēs tiksim ar visu galā, jo labāk.

-Mister Finč, misters Teits nesatricināmā mierā atkārtoja. Bobs Jūels uzkrita pats uz sava naža. Viņš pats nodūrās.

Atikuss atkāpās verandas stūrī. Viņš raudzījās glicīnijas zaru vītnēs. Cik abi stūrgalvīgi, katrs pa savai modei! Es prātoju, kas pirmais padosies. Atikusa tiepība ir klusa, pat nemanāma, bet dažā ziņā viņš ir tikpat nepiekāpīgs kā Kaningemi. Misters Teits ir neapvaldīts un ātras dabas, bet stūrgalvībā vienāds ar manu tēvu.

-   Hek, Atikuss runāja, pagriezis mums muguru, ja šo lietu noklusēs, tad Džemam tiks aizcirsts ceļš, kuram es centos viņu sagatavot. Dažreiz man šķiet, ka esmu galīgi neizdevies tēvs, bet cita jau viņiem nav. Iekams Džems skatīsies uz kādu citu, viņš paskatīsies uz mani, un es esmu pūlējies dzīvot tā, lai par atbildi varu droši lūkoties viņam acīs… ja es ko tādu pieļaušu, tad nevarēšu vairs mierīgi raudzīties viņam acīs, un ar to mirkli viņš būs man zudis uz visiem laikiem. Es negribu zaudēt viņu un Sprigaci, jo bez viņiem man nekā cita nav.

-   Mister Finč, misters Teits joprojām stāvēja kā ieaudzis grīdā, Bobs Jūels uzkrita pats uz sava naža. Es varu to pierādīt.

Atikuss apsviedās. Rokas viņam bija dziļi kabatās.

-   Hek, vai patiešām jūs nevarat mani saprast? Jums pašam ir bērni, bet es esmu vecāks pārjums. Kad manējie būs pieauguši, es jau būšu vecs vīrs, ja vispār tik ilgi nodzīvošu, bet tagad es… ja viņi vairs neticēs man, viņi neticēs vairs nevienam. Džems un Sprigace zina, kas noticis. Ja viņi dzirdēs, ka es apgalvoju ko citu… viņi būs man zuduši, Hek. Es nevaru būt ļaudīs viens un mājās cits.

Misters Teits pašūpojās uz papēžiem un pacietīgi atkārtoja:

-   Viņš nosvieda Džemu gar zemi, paklupa pret sakni zem koka un skatieties, es jums parādīšu.

Misters Teits izvilka no sānkabatas garu, saliecamu nazi. Tobrīd verandā ienāca doktors Reinoldss.

-   Tas nolā… nelaiķis guļ zem ozola, doktor, turpat skolas pagalmā. Vai jums ir lukturītis? Labāk paņemiet manu.

-   Es varu iebraukt tur un uzgriezt mašīnas ugunis, doktors Reinoldss sacīja, tomēr paņēma lukturīti. Ar Džemu viss kārtībā. Šonakt viņš neuzmodīsies, es tā ceru, tāpēc neraizējieties. Vai tas ir nazis, ar ko viņš nodurts, Hek?

-   Nē, ser, tas vēl viņam ribās. Pēc spala spriežot, parastais virtuves duncītis. Kens ar savu ori droši vien jau ir tur, doktor, tāpēc arlabunakti!

Misters Teits atvāza nazi.

-   Tas bija tā, viņš sacīja. Izlikās paklūpam, un viņa kreisā roka ar nazi pasitās uz priekšu un tad lejup. Šitā, redzat? Viņš pats to iedūra mīkstumā starp ribām. Viņa paša svars iedzina nazi līdz spalam iekšā.

Misters Teits salieca nazi un iebāza atpakaļ kabatā.

-   Sprigacei tikai astoņi gadi, viņš turpināja. Viņa bija pārāk nobijusies, lai saprastu, kas notiek.

-   Jūs viņu nepazīstat, Atikuss drūmi iebilda.

-   Es neteicu, ka viņa ko izdomājusi, es saku, viņa bija pārāk nobijusies, lai varētu skaidri aptvert, kas notiek. Turklāt tur bija traki tumšs. Te par liecinieku var derēt tikai tāds, kas tumsā redz kā kaķis.

-   Es to nepieņemu, Atikuss klusu sacīja.

-Sasodīts, es taču nerūpējos par Džemu!

Šerifa zābaks tik stipri nodimdināja grīdu, ka mis Modijas guļamistabā mirklī iedegās uguns. Arī mis Stīvenijas Kroufordas mājā logs kļuva gaišs. Atikuss un misters Teits pameta acis pāri ielai, tad paskatījās viens uz otru. Viņi nogaidīja brītiņu.

Kad misters Teits atsāka, viņa balss bija tikko dzirdama.

-   Mister Finč, man negribas ar jums strīdēties, kad jūs esat tādā stāvoklī. Lai Dievs nedod nevienam to pārdzīvot, ko jūs esat šonakt pārdzīvojis. Taisni jābrīnās, kā jūs vēl turaties uz kājām, bet to gan var redzēt, ka jums nav vairs saprotams pats vienkāršākais reizesrēķins. Taču mums viss jānokārto šovakar, rīt jau būs par vēlu. Bobs Jūels pats iegrūdis sev nazi guzā.

Un misters Teits sāka stāstīt, ka Atikuss velti domājot, it kā zēnam Džema augumā, turklāt ar salauztu roku,

pietiktu spēka uzveikt pieaugušu vīrieti tādā elles tumsībā.

-   Hek, Atikuss strupi pārtrauca, kas tas jums par kabatas nazi? Kur jūs to ņēmāt?

-   Atņēmu kādam žūpam, misters Teits dzedri atteica.

Es mēģināju atcerēties. Misters Jūels bija uzkritis man

virsū… tad viņu kāds atrāva nost… laikam Džems bija piesteidzies. Vismaz tobrīd es tā domāju…

-Hek?

-   Es teicu, ka atņēmu to šovakar pilsētā kādam žūpam. Jūels droši vien atradis to virtuves dunčeli kaut kur izgāztuvē. Iztrinis un gaidījis izdevīgu brīdi… jā, gaidījis izdevīgu brīdi.

Atikuss lēni atgriezās pie šūpoļsola un atsēdās. Viņa rokas bezspēcīgi nokārās starp ceļgaliem. Viņš lūkojās grīdā. Tikpat lēni viņš kustējās arī tonakt pie cietuma, kad man šķita, paies vesela mūžība, iekams viņš salocīs avīzi un noliks uz krēsla.

Misters Teits klusu soļoja pa verandu.

-   Tas nav jums izlemjams, mister Finč, bet man. Es izlemju, es uzņemos atbildību. Jūs varat man piekrist vai nepiekrist, bet jums te nekas nav sakāms. Ja gribēsiet ko darīt, es jums acīs pateikšu, ka jūs esat melis. Jūsu zēns nekad nav nodūris Bobu Jūelu, viņš lēni atkārtoja, pat prātā viņam tas nav nācis, saprotiet. Viņš tikai gribēja ar māšeli ātrāk tikt uz mājām.

Misters Teits apstājās. Viņš nostājās Atikusam priekšā ar muguru pret mums.

-   Neesmu nekāds labais cilvēks, ser, bet esmu Meikombas grāfistes šerifs. Esmu nodzīvojis šai pilsētā visu savu mūžu, un man drīz apritēs četrdesmit trešais gads. Zinu visu, kas noticis manā laikā un vēl pirms manas dzimšanas. Mums te nomira melnais, nomira ne par ko, un tas,

kas atbildīgs par viņa nāvi, arī ir miris. Lai miroņi šoreiz aprok savus miroņus, mister Finč. Lai miroņi aprok miroņus.

Misters Teits piegāja pie šūpoļsola un paņēma platmali. Tā bija blakus Atikusam. Misters Teits atbraucīja matus un uzlika platmali galvā.

-   Es nekad vēl neesmu dzirdējis, ka tas ir pret likumu, ja kāds pilsonis visiem spēkiem cenšas novērst noziegumu, un to viņš ir darījis, kaut varbūt jūs teiksiet, ka mans pienākums ir pastāstīt par to visai pilsētai, nevis noldusēt. Vai zināt, kas tad notiks? Visas Meikombas lēdijas, ieskaitot manu sievu, apsēdīs viņa durvis ar savām debešķīgajām tortēm. Es tā domāju, mister Finč; ņemt cilvēku, kas izdarījis lielu pakalpojumu jums un visai pilsētai, un nostādīt viņu, tādu kautru un biklu, visiem acu priekšā apbrīnošanai tas, manuprāt, ir grēks. Tas ir grēks, un es negribu to uzņemties uz saviem pleciem. Ja tas būtu cits cilvēks, tad cita lieta. Bet ar šo cilvēku tā nevar apieties, mister Finč.

Misters Teits centās izurbt caurumu grīdā ar zābaka purnu. Viņš paraustīja degunu, tad paberzēja kreiso plecu.

-   Varbūt man nav nekāda lielā vērtē, mister Finč, bet es tomēr esmu Meikombas grāfistes šerifs, un Bobs Jūels nodūrās pats uz sava naža. Arlabunakti, ser!

Viņš aizkluburēja pa verandu un aizslāja pa pagalmu. Tad noklaudzēja mašīnas durtiņas un viņš aizbrauca.

Atikuss labu brīdi sēdēja, raudzīdamies grīdā. Beidzot viņš pacēla galvu.

-   Sprigace, viņš sacīja, misters Jūels uzkritis uz sava naža un nodūries. Vai tu to saproti?

Atikusa seja rādīja, ka viņam nepieciešams uzmundrinājums. Es pieskrēju pie viņa, apskāvu un dedzīgi noskūpstīju.

-Jā, ser, saprotu, es apgalvoju. Misteram Teitam taisnība.

Atikuss atbrīvojās no maniem apskāvieniem un paskatījās uz mani.

-   Ko tu ar to domā?

-   Nu, tas būtu tikpat kā nogalināt lakstīgalu, vai ne? Atikuss paslēpa seju manos matos un paberzēja to. Kad

viņš piecēlās un devās pāri verandai uz ēnaino stūri, viņa soļi bija atkal tikpat jauneklīgi kā vienmēr. Viņš negāja istabā, bet apstājās pie Briesmekļa Redlija.

-   Paldies jums par maniem bērniem, Artur, viņš sacīja.

31

Kad Briesmeklis Redlijs uztrausās kājās, viesistabas logu gaisma krita uz viņa pieres. Katra viņa kustība bija tik nedroša, it kā viņš nebūtu pārliecināts, ka rokas un kājas atradīs saskari ar apkārtējiem priekšmetiem. Atkal atsākās drausmīgais aizsmakušais kāss, kas viņu tā nomocīja, ka vajadzēja no jauna atsēsties. Roka sataustīja bikšu kabatu un izvilka kabatlakatu. Viņš aizlika to priekšā mutei, tad noslaucīja pieri.

Es biju pieradusi, ka Briesmekļa Redlija nekur nav, un likās neticami, ka viņš visu laiku sēž man blakus. Un ne reizi nepaver muti.

Viņš vēlreiz piecēlās. Pagriezās pret mani un pamāja ar galvu uz ārdurvīm.

-   Jūs gribat pateikt labu nakti Džemam, mister Artur, jā? Nāciet te.

Es izvadīju viņu cauri gaitenim. Krustmāte Aleksandra sēdēja pie Džema gultas.

-     Nāciet vien iekšā, Artur, viņa sacīja. Džems joprojām guļ. Doktors iedeva viņam stipras miega zāles. Džina Luīza, vai tēvs ir viesistabā?

-Jā, mem, es domāju gan.

-     Es parunāšu ar viņu. Doktors Reinoldss atstāja kādu… viņas balss pagaisa aiz durvīm.

Briesmeklis atkal bija iestājies kaktā, kur, izslējis zodu, pūlējās saskatīt Džemu. Paņēmu viņu aiz rokas, kura bija pārsteidzoši silta, par spīti baltumam. Pavilku viņu mazliet, un viņš sekoja man. Mēs piegājām pie Džema gultas.

Doktors Reinoldss bija ierīkojis pāri Džema rokai kaut ko teltij līdzīgu, laikam lai sega neskartos lūzumam klāt, un Briesmeklis paliecās uz priekšu un skatījās tai pāri. Viņa seja pauda reizē biklumu un ziņkāri, it kā viņš nekad nebūtu redzējis tuvumā kādu zēnu. Mute viņam bija pavērta, un viņš aplūkoja Džemu no galvas līdz kājām. Pacēla roku, tad atkal nolaida.

-Jūs varat viņu noglaudīt, mister Artur, viņš ir iemidzis. Ja viņš būtu nomodā, tad gan neparko neļautos, tad jūs nevarētu… es nezin kāpēc skaidroju Briesmeklim.

-   Nebaidieties!

Briesmekļa roka nedroši sastinga virs Džema galvas.

-   Droši, ser, viņš guļ.

Un viņš viegli noglāstīja Džema matus.

Es jau sāku saprast Briesmekļa mēmo valodu. Viņa roka saspieda manējo, un viņš pamāja, ka grib iet projām.

Izvadīju viņu uz lieveni ielas pusē, un tur viņa nedrošie soļi apstājās. Viņš aizvien vēl turēja mani aiz rokas un, likās, nedomāja laist to vaļā.

-   Vai tu pavadīsi mani uz mājām?

Viņš gandrīz vai čukstēja kā bērns, kas bīstas no tumsas.

Jau uzliku kāju uz lieveņa augšējā pakāpiena, bet tad apstājos. Pa mūsu māju es varu viņu vadāt aiz rokas, bet pa ielu tā neklājas iet.

-   Mister Artur, salieciet savu roku, lūk, tā. Nu ir pareizi, ser.

Es ieķēros viņam elkonī.

Viņam vajadzēja mazliet pieliekties, lai man būtu ērtāk, toties, ja mis Stīvenija Krouforda novēro mūs pa augšstāva logu, tad viņa redzēs, ka Arturs Redlijs ved mani pa ietvi zem rokas, kā džentlmenim pieklājas.

Mēs pagājām garām laternai ielas stūrī, un man ienāca prātā, cik daudz reižu Dilis te stāvējis, ar rokām aptvēris resno stabu, vērojis, gaidījis un cerējis. Cik reižu mēs ar Džemu nebijām staigājuši šo ceļu, bet pa Redliju vārtiem ielas pusē es iegāju otro reizi savā mūžā. Mēs ar Briesmekli uzkāpām uz lieveņa. Viņa pirksti sataustīja ārdurvju rokturi. Viņš lēni palaida vaļā manu roku, atvēra durvis, iegāja iekšā un aizvēra durvis ciet. Es nekad vairs neesmu viņu redzējusi.

Kaimiņi atnes tortes uz bērēm, atnes puķes, ja kāds slims, un šad tad dāvina visādus nieciņus. Briesmeklis bija mūsu kaimiņš. Viņš bija mums dāvinājis divas ziepju lellītes, salauztu pulksteni ar ķēdi, pāri laimes peniju un mūsu dzīvības. Taču kaimiņiem parasti atdāvina ko pretī. Mēs nekad neko neatlikām koka dobumā, tikai ņēmām no tā; mēs netikām viņam neko iedāvinājuši, un man kļuva bēdīgi ap sirdi.

Pagriezos uz māju pusi. Ielas ugunis apspīdēja visu garo ielu līdz pat pilsētai. Nekad nebiju vērojusi mūsu kvartālu no šīs puses. Te slējās mis Modijas, mis Stīvenijas un mūsu māja. Varēja saredzēt šūpoļsolu verandā mis Reičelas nams bija aiz mums skaidri saredzams. Es pat varēju saskatīt misis Dibozas namu.

Atskatījos. Pa kreisi no brūnajām durvīm bija logs ar aizvirtņiem. Piegāju klāt, nostājos tam priekšā un pagriezos. Dienu no šejienes droši vien saskatāms pasta ēkas stūris.

Dienu… Man šķita, ka nakts izgaist. Ir diena, un kaimiņi aizņemti katrs savā darbā. Mis Stīvenija steidzas pāri ielai, lai pavēstītu mis Reičelai jaunākās ziņas. Mis Modija noliekusies pār savām acālijām. Krēslo vakars, un divi bērni lēkādami steidzas pa ietvi pretī vīram, kas parādās tālumā. Vīrs māj ar roku, un bērni šaujas pie viņa.

Ir vasara, un bērni pienāk tuvāk. Zēns nīgri velkas pa ietvi, stiepdams makšķerkātu sev līdzi. Vīrs gaida, sabāzis rokas kabatās. Vasara, un bērni rotaļājas ar draugu pagalmā, spēlēdami pašu sacerētu ērmīgu ludziņu.

Rudens, un bērni plūcas uz ietves pie misis Dibozas nama. Zēns palīdz māsai piecelties, un abi dodas uz mājām. Rudens, un viņa bērni nāk un iet gar stūri, un viņu sejās ir viss todienu prieks vai bēdas. Viņi apstājas pie ozola ielīksmoti, pārsteigti, nobažījušies.

Ziema, un viņa bērni trīc pie vārtiņiem kā melni silueti pret liesmojošo namu otrpus ietves. Ziema, un vīrs iet pa ielu, viņa brilles nokrīt, viņš nošauj suni.

Vasara, un Briesmeklis redz, ka viņa bērniem lūst sirds. Rudens klāt, un Briesmekļa bērniem vajag viņa palīdzības.

Atikusam bija taisnība. Kādreiz viņš izteicās, ka cilvēku tikai tad varot īsti iepazīt, ja kādu laiku pastaigājot viņa ādā. Es pastāvēju brītiņu pie Redliju lieveņa, un ar to man pietika.

Sāka sijāt sīks lietiņš, ielas ugunis kļuva blāvas un nespodras. Es devos mājup. Jutos ļoti veca, bet tad pašķielēju uz savu degungalu un ieraudzīju tur lietus pilītes. Šķielēšana apreibināja galvu, un es to pārtraucu. Gāju un domāju, ko rīt varēšu pastāstīt Džemam. Viņš gan

noskaitīsies, ka tik daudz palaidis garām, un nerunās ar mani veselu nedēļu. Iedama domāju, ka mums ar Džemu nav atlicis daudz, ko mācīties, ja nu vienīgi algebra.

Uzskrēju uz lieveņa un iegāju iekšā. Krustmāte Aleksandra jau gulēja, un Atikusa istabā bija tumšs. Jāpaskatās, vai Džems vēl nenāk pie samaņas. Tēvs bija Džema istabā un sēdēja pie viņa gultas. Atikuss lasīja grāmatu.

-   Vai Džems nav pamodies?

-   Guļ ciešā miegā. Viņš nepamodīsies agrāk kā no rīta.

-   Ahā. Vai tu paliksi pie viņa?

-Jā, kādu stundiņu. Ej gulēt, Sprigace. Tev šodien bija gara diena.

-   Zini, es kādu brītiņu pasēdēšu pie tevis.

-        Kā vēlies, Atikuss atteica. Bija laikam jau pāri pusnaktij, taisni brīnums, ka viņš tik viegli piekrita. Viņš tomēr bija attapīgāks par mani: līdzko apsēdos, man tūliņ uznāca miegs.

-   Ko tu lasi? es vaicāju.

Atikuss paskatījās uz vāku.

-   Kādu no Džema grāmatām. Tā saucas “Pelēkais rēgs”.

Pēkšņi viss miegs man bija projām.

-   Kāpēc tu izvēlējies tieši to?

-        Mīlulīt, es pats nezinu. Paņēmu, kas patrāpījās pie rokas. Man nav gadījies lasīt kaut ko tādu, Atikuss pamatīgi paskaidroja.

-   Lasi skaļi, Atikus, lūdzu. Tā ir patiesi briesmīga grāmata.

-        Nē, viņš atteica. Tev šodien briesmu bijis atliku likām. Tā ir pārāk…

-   Atikus, es nebiju nobijusies.

Viņš pacēla uzacis, un es protestēju:

-        Es tikai tad sabijos, kad sāku visu stāstīt misteram Teitam. Džems arī nebija nobaidījies. Vari pavaicāt viņam, viņš pateiks to pašu. Viss īsti briesmīgais notiek vienīgi grāmatās.

Atikuss pavēra muti, lai ko teiktu, bet nesacīja neko. Viņš izvilka īkšķi no grāmatas vidus un atšķīra pirmo lappusi. Es paliecos uz priekšu un piekļāvu galvu pie viņa ceļgala.

-   Hm, viņš nomurmināja. Seketeirijs Hokinss, “Pelēkais rēgs”. Pirmā nodaļa…

Visiem spēkiem pūlējos neiemigt, taču lietus bija tik rāms, istaba tik silta, Atikusa balss tik dobja un ceļgals tik ērts, ka es iemigu.

Liekas, jau pēc minūtes viņš ar kurpes purnu lēni piebikstīja man pie sāniem. Viņš uzcēla mani kājās un veda uz manu istabu.

-   Dzirdēju katru vārdu, es murmināju. Nemaz vēl negulēju, dzirdēju par kuģi, par Trlspirkstu Fredu un to puiku Stouneru…

Atikuss atāķēja kombinezona lences, atbalstīja mani un palīdzēja noģērbties. Ar vienu roku pieturēja mani, ar otru pasniedzās pēc pidžamas.

-   Nūja, un visi domāja, ka tas ir viņš, kas apgriež māju otrādi un izlaista tinti…

Atikuss pieveda mani pie gultas un atsēdināja uz malas. Tad pacēla manas kājas un pabāza zem segas.

-   Un viņi gribēja zēnu notvert, bet nekādi nevarēja, jo nezināja, kāds viņš izskatās, un, kad beidzot ieraudzīja, zini, Atikus, viņš neko tamlīdzīgu nebija darījis… Atikus, viņš patiešām bija labs…

Atikuss apsedza mani līdz zodam un aizspraudīja segu visapkārt.

-   Gandrīz visi cilvēki ir labi, Sprigace, kad ar viņiem beidzot iepazīstas.

Viņš nodzēsa spuldzi un atgriezās Džema istabā. Tur viņš sēdēs visu nakti un būs arī no rīta, kad Džems pamodīsies.

Hārpera Lī KAS NOGALINA LAKSTĪGALU..

Redaktore Ieva Strelēvica

Apgāds Zvaigzne ABC. SIA,

K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-1566. A/s Preses nams

Content

Lī Hārpera Kas nogalina lakstīgalu

atsauksmes

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA