Hārdijs Tomass

Kāsterbridžas mērs

Tomass Hārdijs

Kāsterbridžas mērs

.

I

Kādu vakaru vasaras beigās, iekam vēl deviņpadsmitajam gadsimtam bija apritējusi pirmā trešdaļa, jauns vniotis un jauna sieviete ar bērnu uz rokas tuvojās prāvajam Veidonpraiersas ciematam Augšveseksā. Viņu apģērbs, kaut vienkāršs, nebija nabadzīgs, tikai biezā, pelēka putekļu kārta, kas, acīm redzot, garā ceļā bija sakrājusies uz viņu apaviem un drēbēm, padarīja viņu ārieni neizskatīgu, kas viņiem nenāca par labu.

Vīrietis bija slaika auguma, melnuksnējs un skarbs pēc izskata; profilā viņa mazliet uz priekšu pastieptā seja veidoja gandrīz taisnu leņķi. Viņam bija īsi brūna korda svārki, jaunāki par pārējiem apģērba gabaliem — parķa vesti ar baltām* raga pogām, tādām pašām īsām biksēm, rūsganiem stulpiņiem un ar melnu, spīdīgu audeklu apvilktu salmenīcu. Uz muguras viņš nesa siksnā iekārtu meldru grozu, no kura rēgojās šķeltais siena apgriežamā naža spals un sprūds, ar ko pievilkt virves siena ķīpas sasiešanai. Viņš spēra vienmērīgus, stingrus izveicīga laukstrādnieka soļus, kuri krasi atšķīrās no daudzu lauku ļaužu grīļīgi tūļīgās gaitas; veids, kā viņš pavērsa un nolika kājas pēdu, pauda viņam raksturīgu ietiepīgu un cinisku vienaldzību, kura bija manāma pat lai ritmis- kumā, kā radās un zuda krokas parķa biksēs, sperot te labo, te kreiso kāju.

Tomēr šiem gājējiem piemita kaut kas īpatnējs, kam būtu pievērsis uzmanību ikviens nejaušs pretimnācējs, kurš citādi nebūtu viņus ievērojis, — viņu pilnīgā klusēšana. Viņi soļoja tik cieši līdzās, ka iztālīm liktos — šie kopēju interešu vienotie cilvēki klusu, nepiespiesti un vaļsirdīgi sarunājas, bet, tuvāk ieskatoties, kļuva redzams, ka vīrietis lasa vai izliekas lasām balādi no apdrukātas lapas, kuru ar zināmu piepūli turēja caur siksnas cilpu izbāztajā rokā. Vai nu šis redzamais iemesls bija patiess, vai lasītājs tīšuprāt tā izvairījās no apnikušām sarunām, to varēja pateikt vienīgi viņš pats, taču klusēšanu viņš nepārtrauca un sievietes savrupibu viņa klātbūtne neietekmēja. īstenībā viņa gāja pa lielceļu viena pati, ja neskaita bērnu, ko nesa uz rokām. Sad tad vīrieša saliektais elkonis teju pat piedūrās viņas plecam, jo viņa turējās vīram, cik tuvu varēja, izvairoties no saskaršanās; viņai laikam neienāca prātā pieķerties pie vīra rokas, ne arī viņam — sievai roku piedāvāt; neizpauzdama ne mazāko izbrīnu par vīra nevērīgo klusēšanu, viņa, acīm redzot, uztvēra to kā kaut ko dabisku. Ja arī kāds vārds tika pārmīts šai mazajā pulciņā, tad tas bija tikai sievietes čuksts bērnam, šikai meitenītei īsos bruncīšos un zilos adītos zābaciņos, un bērna atbildes šļupsti.

Galvenā un teju pat vienīgā jaunās sievietes sejas pievilcība bija mainīgie vaibsti. Kad viņa sāniski palūkojās lejup uz bērnu, viņa izskatījās piemīlīga, pat skaista, it īpaši tāpēc, ka tad siltās saules slīpie stari padarīja caurspīdīgus viņas plakstus un nāsis un lika kvēlot viņas lūpām. Kad viņa klusās pārdomās gurdi soļoja dzīvžogu ēnā, viņas seja kļuva skarba, gandrīz apātiska — kā cilvēkam, kurš gaida no Laika un Nejaušības visu, tikai varbūt godīgu attieksmi ne. Pirmā fāze bija Dabas, otrā droši vien Civilizācijas darbs.

Nevarēja būt šaubu, ka vīrietis un sieviete ir vīrs un sieva un mazās meitenītes vecāki. Ne ar ko citu nevarēja izskaidrot to sensenas tuvības atmosfēru, kas ietvēra šo trijatu kā oreols, kad tā gausi vilkās pa ielu.

Sieva gandrīz vienmēr lūkojās taisni uz priekšu, lai arī bez sevišķas intereses — tādu ainavu šai gadalaikā varēja vērot jebkurā Anglijas grāfistes nostūrī; ceļš nebija Iie gluži taisns, ne arī līkumains, ne gluži līdzens, ne arī paugurains, to ietvēra dzīvžogi, koki un krūmi, kuri bija jau sasnieguši to zaļgani melno nokrāsu, kāda pielemta visām lapām, pirms tās kļūst palsas, dzeltenas un sarkanas. Zāļainās uzbēruma malas un tuvāko krūmu zari bija vienos putekļos, ar ko tos bija apbēruši pajūgi, ātri traukdamies garām, tais pašos putekļos, kuri sedza ceļu, apslāpēdami soļu troksni kā mīksts paklājs; tie un jau minētā gājēju pilnīgā nerunība ļāva dzirdēt katru neparastāku troksnīti.

Ilgāku laiku nekas cits nebija saklausāms, tikai putna liegā balss, skandējot senseno nodrāzto vakara dziesmu, kura šai pakalnā neapšaubāmi bija dzirdēta šai pašā stundā, ar šiem pašiem treļļiem, tricinājumiem un aprā- vumiem šai gadalaikā ik saules rietā neskaitāmos gadsimtos. Taču, tuvojoties ciematam, no kādas augstākas, joprojām ar lapotni aizsegtas vietas līdz viņiem atplūda dažādas tālīnas klaigas un troksnis. Kad jau tālumā kļuva redzamas pirmās Veidonpraiersas mājas, gājēji sastapa kāļu aprušinātāju ar kapli pār plecu un pusdienu kulīti uz kapļa kāta. Lasītajs tūliņ pacēla acis.

—    Vai tur dabūjams kāds darbs? — viņš kūtri ievaicājās, ar papīra lapas mājienu norādīdams uz ciematu. Domādams, ka uzrunātais viņu nesapratīs, viņš piebilda: — Varbūt pie siena novākšanas.

Kaplētājs jau sāka grozīt galvu:

—   Vai dieniņ, kur tam cilvēkam prāts, šinī gadalaikā meklēt tādu darbu Veidonā?

—     Tad varbūt tur iznomājama kāda māja — maza, nule celta mājiņa vai kas tamlīdzīgs? — otrs vēl pajautāja.

Pesimists joprojām bija noskaņots uz noliedzošām atbildēm: — Veidonai vairāk padodas graušana, nevis celšana. Pērn noplēsa piecas mājas, šogad trīs; cilvēkiem nav kur dēties, pat būdu ar salmu jumtu nesameklēsi. Sitā ir pie mums Veidonpraiersā!

Siena ķīpotājs — acīm redzot, tāds bija viņa amats — mazliet augstprātīgi pamāja ar galvu. Palūkodamies uz ciemata pusi, viņš turpināja: — Tomēr pašreiz tur kaut kas notiek.

—    Nu jā. Šodien tur gadatirgus. Taču tas, ko jūs dzirdat, ir tikai tukša bļaustīšanās un kņada, izvilinot naudu bērniem un stulbeņiem, jo īstās darīšanas jau nokārtotas pirms tam. Es visu dienu strādāju tepat tuvumā, bet uz turieni negāju, ne prātā nenāca. Man tur nav ko meklēt.

Ķīpotājs ar savu ģimeni turpināja ceļu un drīz sasniedza tirgus laukumu ar nelieliem aplokiem un aizgaldiem, kur priekšpusdienā bija izstādīti un pārdoti simtiem zirgu un aitu, lielākoties jau aizgādāti projām. Kā viņiem tika sacīts, nopietnās darīšanas bija jau nokārtotas, atlika vienīgi pārdot dažus zemāka labuma kustoņus ūtrupē, lai tiktu no tiem vaļā, jo solīdākie pircēji, agri ieradušies un agri aizgājuši, no tiem bija kategoriski atteikušies. Taču pūlis bija vēl blīvāks nekā no rīta, jo nu ieradās vieglprātīgāki apmeklētāji — algādži, izmantodami brīvo laiku, viens otrs atvaļinājumā atbraucis zaldāts, ciemata bodnieki un tamlīdzīgi ļautiņi, kuri atrada piemērotu izklaidēšanos, skatoties stereoskopiskās bildes, aplūkojot rotaļlietu kioskus, vaska figūras, dzīvus ērmus, nesavtīgus apkārtceļojošus dziedniekus, uzpirksteņa spēles cienītājus[1] un dažādu sīkumu pārdevējus un zīlētājus.

Mūsu kājniekus tas viss sevišķi nevaldzināja, un viņi skatieniem meklēja starp daudzajām laukumā izvietotajām teltīm tādu, kur varētu ko iebaudīt. Dziestošo saules staru sarkanīgajā dūmakā divas tuvākās likās vienādi vilinošas. Viena bija no jauna, pienbalta audekla ar sarkaniem karodziņiem augšā; uzraksts vēstīja: «Labs pašda- rīts alus, els un sidrs.» Otra nebija tik jauna; aizmugurē tai rēgojās neliela dzelzs krāsns caurule, priekšpusē bija uzraksts: «Šeit pārdod gardu kviešu virumu.» Vīrietis domās apsvēra abus uzrakstus un izšķīrās par pirmo telti.

—   Nē, nē — uz otro, — sieviete ieteicās. — Man garšo kviešu virums — un Elizabetei Džeinai tāpat; tev arī iegaršosies. Tas dod spēku pēc tik garas un grūtas dienas.

—    Es to nekad neesmu nomēģinājis, — vīrietis atbildēja. Tomēr viņš piekrita sievietes ierosinājumam, un viņi iegriezās teltī, kurā tirgojās ar kviešu virumu.

Pie garajiem, šaurajiem galdiem, kuri stiepās gar telts sienām, sēdēja prāvs ļaužu bars. Telts viņējā galā atradās ar akmeņoglēm kurināma dzelzs krāsniņa; uz uguns karājās trijkāju katls, kura apdilušās malas rādīja, ka tas taisīts no zvanu vara. Pie tā stāvēja gadus piecdesmit veca raganīga izskata būtne; baltais priekšauts, kam vajadzēja piešķirt viņai cienījamu stāju, bija tāpēc tik plats, ka sakļāvās gandrīz kopā uz muguras. Viņa lēni maisīja katlu. Teltī bija skaidri dzirdama dobja, čērkstoša skaņa, kad sieviete darbojās ar pavārnīcu, lai nepiedegtu

kviešu graudu, miltu, piena, roziņu, korintu un dažādu citu sastāvdaļu sen pazīstamais maisījums, ar ko viņa tirgojās. Trauki ar šīm sastāvdaļām bija turpat uz balti apklāta, no dēļiem un steķiem iztaisīta galda.

Jaunais vīrietis un sieviete pasūtīja pa bļodiņai verdoši karstā viruma un atsēdās, lai nesteigdamies iebaudītu. Tiktāl viss bija kārtībā, jo kviešu virums, kā jau sieviete bija teikusi, bija spēcinošs un pats piemērotākais ēdiens rclru jūru robežās, taču nepieradušam sākumā varēja mazināt ēstgribu sabriedušie kviešu graudi, kuri kā prāvas citronu sēklas peldēja pa virsu.

Taču šai teltī bija vēl kaut kas paviršam skatienam nemanāms, un vīrietis to ātri nojauta ar savu samaitātās dabas instinktu. Tikko nogaršojis virumu, viņš sāka slepus uzmanīt raganas izdarības un noprata, kas viņai aiz ādas. Viņš pameta raganai ar acīm un, kad viņa pamāja, pastiepa savu trauku; viņa izvilka no pagaldes pudeli, slepus atmērīja devu un ielēja to virumā. Tas bija rums Vīrietis tikpat slepus pasniedza viņai naudu.

Kopa ar devīgo ruma aizdaru virums nu viņam garšoja daudz labāk nekā sākumā. Sieva bažīgi vēroja notiekošo, bet vīrs pierunāja arī viņu pieliet virumam rumu, un pēc neilgas vilcināšanās viņa piekrita mērenākai devai.

Vīrietis izēda bļodiņu un pieprasīja otru, likdams manīt, lai ruma deva tiktu palielināta. Drīz vien ruma iedarbība s.ika izpausties viņa uzvedībā, un sieva ar sirdssāpēm pārliecinājās, ka, ar enerģisku rīcību izvairījusies no draudošās klints — telts, kurā brīvi tirgojās ar alkoholiskiem dzērieniem, — viņa iekļuvusi kontrabandas vērpetē.

Bērns sāka nepacietīgi šļupstēt, un sieva jau vairākkārt uzrunāja vīru:

— Maikl, kā būs ar apmešanos? Tu taču zini, cik grūti būs atrast mājvietu, ja mēs nesāksim to laikus meklēt.

Taču vīrs izrādījās kurls pret šādu vientiesīgu čivināšanu. Viņš sāka skaļi sarunāties ar pārējo sabiedrību. Kad iededza sveces, bērna melnās acis lēni un domīgi nopētīja tas, tad aizvērās, pēc mirkļa pavērās, atkal aizdarījās, un meitenīte iegrima miegā.

Pēc pirmās viruma bļodas vīrietis jutās miermīlīgi noskaņots, pēc otrās kļuva omulīgs, pēc trešās meklēja strīdu, bet pēc ceturtās sāka izpausties tās viņa īpašības, kuras,jau iezīmēja sejas vaibsti, paņēmiens sakniebt lūpas

un tumšajās acīs zibošās uguntiņas, — viņš kļuva valdonīgs un parmērigi ķildīgs.

Saruna noritēja paceltā balsī, kā tas bieži notiek līdzīgos gadījumos. Krietnu vīru bojā eja aiz sliktu sievu vainas, daudzu spējīgu jaunekļu drosmīgo plānu un cerību sabrukšana un viņu enerģijas izsīkšana aiz pāragras, neapdomātas apprecēšanās — tāda bija tēma.

—   Un šādā likstā esmu iekūlies arī es, — ķipotājs sacīja apcerīgā rūgtumā, gandrīz vai ar dusmām. — Apprecējos astoņpadsmit gadu vecumā kā pēdīgais muļķis, un te nu jūs redzat sekas.

Viņš norādīja ar roku uz sevi un ģimeni, it kā Vēl pasvītrodams šo nožēlojamo skatu.

Jaunā sieviete, viņa sieva, kura likās pieradusi pie tādas izrunāšanās, izturējās tā, it kā neko nedzirdētu, un joprojām mīļiem čukstiem klusināja bērnu, kurš vienā laidā modās augšā un bija vēl tik mazs, ka māte tikai uz brītiņu varēja apsēdināt viņu sev blakus uz sola, kad gribēja atpūtināt rokas. Vīrs turpināja:

—    Man tik vien ir kā piecpadsmit šiliņu pie dvēseles, un es taču esmu meistars savā darbā. Varu derēt, ka visā Anglijā neviens mani nepārspēs lopbarības vākšanā, un, ja es atkal būtu brīvs cilvēks, es būtu tūkstoš mārciņu vērts! Bet par tādām lietām vīrietis dabū zināt tikai tad, kad jebkura izdevība ir jau aiz muguras.

Arā bija dzirdama ūtrupnieka balss, viņš pārdeva vecus zirgus:

—    Nu, šis ir pēdējais numurs — kas ņems šo pēdējo numuru par pusvelti? Teiksim, par četrdesmit šiliņiem? Daudzsološa kumeļmāte, drusciņ vecāka par pieciem gadiem, citādi nekādas vainas, vienīgi mugura mazuliet noberzta un kreisā acs izsista — izspēra pašas miesīga māsa, kad abas saskrējās uz ceļa.

—   Jāsaka, to es gan nesaprotu, kāpēc precēti vīri, kam viņu sievas nav vajadzīgas, nevar tikt no tām vaļā tapat kā čigāni no veciem zirgiem, — vīrs teltī turpināja. — Kāpēc tās nevar izstādīt un pārdot ūtrupē tādam, kam šāda manta noder? Nu? Jānudien, savējo es atdotu šo pašu brīdi, ja vien gadijies kāds ņēmējs!

—    Tā jau nebūs, ka neviens negadīsies, — kāds no apnieklētājiem atsaucās, lūkodamies uz sievieti, kurai daba nebūt nebija nodarījusi pāri.

—          Pareizi, — piekrita kāds smēķētājs džentlmenis, kura mētelis pie apkakles, elkoņiem, šuvēm un pleciem bija ieguvis to lielisko spīdumu, ko dod ilgstoša berzēšanās >nir netīrām virsmām un kas vairāk vēlams mēbelēm nekā diēbēm. Pēc ārienes spriežot, viņš laikam kādreiz bija kalpojis par zirgu puisi vai kučieri kādā šejienes turīgākā ģimenē. — Varu teikt, ka esmu uzaudzis pašā labākajā sabiedrībā, — viņš piebilda, — un neviens labāk par mani nezina, kas ir smalkas manieres, tāpēc varu apgalvot, ka viņai tās ir, saprotiet, tās ir viņai jau asinīs — tāpat kā jebkurai sievietei te tirgū, — tas tikai mazuliet jāizkopj.

Un tad, sakrustojis kājas, viņš atkal nodevās smēķēšanai, pievērsis ciešu skatienu kādam punktam kaut kur gaisā.

Apskurbušais jaunais vīrs, dzirdēdams tik negaidītu uzslavu savai sievai, uz mirkli plati iepleta acis, it kā izjuzdams šaubas, vai pareizi izturējies pret sievieti, kurai piemīt šādas īpašības. Taču drīz vien viņš atgriezās pie iepriekšējās pārliecības un skarbi teica:

—     Nu, tad pašreiz jums ir laba izdevība. Es labprāt gribētu dzirdēt, cik jūs piedāvāsiet par šo radības kroni.

Sieviete pagriezās pret vīru un nočukstēja:

—     Maikl, tu jau arī agrāk esi melsis šādas blēņas, ļaudīm dzirdot. Joks paliek joks, bet pielūko, ka necērt pāri par strīpu!

—    Zinu, ka esmu teicis to arī agrāk un bez kādiem jokiem. Man tikai vajadzīgs pircējs.

Tobrīd bezdelīga, viena no pēdējām šai gadalaikā, nejauši atradusi spraugu telts augšdaļā, iespurdza iekšā un sāka mest lokus pār apmeklētāju galvām, piespiezdama viņu acis izklaidīgi sekot lidojumam. Vērojot putnu, kamēr tam izdevās tikt ārā, apmeklētāji piemirsa atbildēt uz ķīpotāja piedāvājumu, un saruna aprāvās.

Taču pēc stundas ceturkšņa vīrs, kurš nepārtraukti aizdarīja savu kviešu virumu ar aizvien lielāku ruma devu — jāsaka gan, ka vai nu viņam bija izturīga galva, vai arī viņš bija tik rūdīts dzērājs, ka šķita tīri skaidrā prātā, — uzsāka veco meldiju, tapat kā muzikālā fantāzijā instruments atgriežas pie sākotnējās tēmas:

—   Nu, es gaidu, kas būs ar manu piedāvājumu. Man šī sieviete bijusi nebijusi. Kas grib viņu ņemt?

Apmeklētāji tikmēr jau bija manāmi ieskurbuši, un atkārtotais piedāvājums izraisīja atzinīgus smieklus. Sieviete atkal lūdzoši un bažīgi čukstēja:

—          Nāc, nāc, metas jau tumšs, pietiks šo blēņu. Ja tu nenāksi, es iešu prom viena pati. Nāc!

Viņa gaidīja un gaidīja, bet virs nekustējās no vietas Pēc brītiņa viņš atkal iejaucās ar rumu aizdarītā viruma cienītāju nesakarīgajās sarunās:

—          Es jums jautāju, bet neviens man neatbild. Vai tad starp jums nav neviena Lupatu Džeka vai Pelavu Toma, kas gribētu pirkt manu preci?

Sievietes izturēšanās pārmainījās, un viņas seja atguva jau iepriekš minēto drūmo izteiksmi un nokrāsu.

—          Maik, Maik, — viņa teica, — liela k|ūst nopietna. O, pārāk nopietna!

—   Vai kads grib viņu pirkt? — vīrietis atkārtoja.

—          Labi būtu, ja kāds gribētu, — sieviete stingrā balsī piebilda. — Viņas pašreizējais īpašnieks nemaz nav viņai pa prātam.

—           Tāpat kā tu man, — vīrs atsaucās. — Tātad mēs esam vienis prātis. Vai jūs dzirdējāt, džentlmeņi? Mēs esam vienojušies par šķiršanos. Ja viņa grib, lai ņem meiteni un iet savu ceļu. Es ņemšu savus darba rikus un iešu savu ceļu. Tas ir tik skaidri pateikts kā bībelē. Nu, Sjūzen, piecelies, lai visi tevi redz!

—           Necelieties vis, bērniņ, — nočukstēja blakus sēdošā korsešu auklu tirgone, pilnīga apmēra sieva platos jo platos svārkos. — Jūsu lāga vīrs pats nezina, ko runā.

Sieviete tomēr piecēlās.

—   Nu, kas būs ūtrupnieks? — siena ķīpotājs uzsauca.

—           Es, — tūliņ atsaucās neliels vīrelis ar vara pogai līdzīgu degunu, aizsmakušu balsi un šauriņēm ačelēm. — Kas piedāvās cenu par šo lēdiju?

Sieviete lūkojās lejup, it kā turēdamās kājās ar pēdējiem spēkiem.

—          Pieci šiliņi, — viens ieteicās, pēc kam atskanēja smiekli.

—           Bez apvainojumiem, — vīrs noteica. — Kas sola gineju?

Neviens neatbildeja, un rešņa korsešu auklu tirgone atkal iejaucās: — Dieva tā kunga dēļ, mīļais cilvēk, uzve- dieties taču pieklājīgi! Šito nežēlīgo vīru tai nabadzītei! Jā, tā precētas sievas kārta dažai dārgi maksā, tik tiešām kā dievs debesīs!

—   Paceliet cenu, ūtrupniek! — uzaicināja ķīpotājs.

divas ginejas! — sauca ūtrupnieks, bet neviens neatsaucās ,

ja neviens negrib ņemt viņu par to cenu, tad pēc likuma sekundēm būs jāmaksā vairāk, — vīrs sacīja.

ļoti labi. ūtrupniek, piesviediet vēl gineju!

trīs ginejas — lai iet par trim ginejām! — aizsmakušais vīrs nočērkstēja.

- Neviena piedāvājuma? — vīrs brīnījās. — Ak kungs,vi'na taču man izmaksāja vismaz piecdesmit reižu dārgāk. liecieties el klat!

• Četras ginejas! — ūtrupnieks sauca.

es jums pateikšu, lūk, ko — lētāk par piecām ginej.im es viņu nepārdošu, — vīrs paziņoja, uzsizdams ar dūri uz. galda tā, ka bļodas salēcās. — Pārdošu par piecām ginejām jebkuram, kas samaksās man naudu un labi izturēsies pret viņu, un viņš dabūs šo sievu uz mūžīgiem laikiem un par mani nekad neko vairs nedzirdēs,taču lētāk neviens viņu nedabūs. Tātad piecas ginejas — un viņa ir jūsējā. Sjūzen, tu piekriti?

Sieviete pilnīgā vienaldzībā palocīja galvu.

Piecas ginejas, vai viņu noņems no izsoles! — ūtrupnieks sauca. — Kas to maksās? Pēdējo reizi. Jā vai nē?

—   Ja, — atsaucās skaļa balss no durvju puses.

Visu acis pavērsās uz to pusi. Trīsstūrainajā spraugā, kura veidoja telts durvis, stāvēja jūrnieks, kurš nepamanīts bija ieradies pēdējo divu triju minūšu laikā. Viņa piekrītošajai atbildei sekoja nāves klusums.

—   Jūs teicāt, ka maksāsiet? — pārjautāja vīrs, blenzdams viņā.

—   Tā es teicu, — jūrnieks apstiprināja.

—   Teikt — tā ir viena lieta, bet maksāt — cita. Kur ir nauda?

Jūrnieks mirkli pavilcinājās, vēlreiz palūkodamies uz sievieti, tad ienāca teltī, atlocīja piecus čaukstošus papi- rīšus un uzmeta uz galdauta. Tās bija Anglijas bankas kredītbiļetes piecu m'ārciņu vērtībā. Uz tām viņš šķindinādams uzlika šiliņus — vienu, divus, trīs, četrus, piecus, citu pēc cita.

Nauda pilnos apmēros — kā atbilde uz aicinājumu, kas līdz šim šķita diezgan varbūtējs, ārkārtīgi ietekmēja vērotājus. Visi ieurbās skatieniem sākumā galveno dalībnieku sejās, pēc tam kredītbiļetēs, kuras gulēja uz galda zem šiliņu svara.

Līdz pat šim brīdim nevarēja droši apgalvot, ka vīrs, par spīli viņa ērcinošajam priekšlikumam, ir runājis nopietni. Patiešam, skatītāji visu laiku bija uztvēruši notiekošo kā līdz galējai robežai novestu rūgtuma pilnu izlēcienu un pieņēmuši, ka vīrs, palicis bez darba, ir noskaities uz visu pasauli, uz sabiedrību un saviem tuviniekiem. Taču, kad atbilde uz priekšlikumu tika sniegta skaidrā naudā, omulīgā vieglprātība pagaisa. Telti šķita piepildām draudīga krēsla un pārvēršam visu klātesošo izskatu. No klausītāju sejām nozuda smaidu grumbiņas, un viņi gaidīja, mutes pavēruši.

—   Nu, Maikl, — sieviete pārtrauca klusumu, un viņas zemā, dzedrā balss noskanēja pavisam skaļi, — pirms tu teiksi vēl vārdu, uzklausi mani. Ja tu pieliksi pirkstu pie šīs naudas, mēs ar meiteni iesim šim vīram līdzi. Ņem vērā, ka nu tas nav vairs nekāds joks.

—     Joks? Protams, ka tas nav joks! — viņas vīrs izsaucas, jo šads pieņēmums iesvēla viņā dusmas. — Es ņemu naudu, jūrnieks ņem tevi. Tas ir skaidraks par skaidru. Ja ko tādu var darīt citur, kāpēc tad ne šeit?

—    Tikai ar norunu, ka jaunā sieviete ir ar mieru, — jūrnieks lēnīgi piebilda. — Es ne par kādu naudu pasaulē negribētu aizvainot viņas jūtas.

—  Tad es jau ari ne, — viņas vīrs attrauca. — Bet viņa ir ar mieru, ja var ņemt līdzi bērnu. Viņa tā teica pavisam nesen, kad es sāku par to runāt.

—    Vai jūs to apzvērat? — jūrnieks uzrunāja sievieti.

—    Jā, — viņa atbildēja, vispirms pametusi skatienu uz viru un pārliecinājusies, ka viņa seja nepauž nožēlu.

—   Labi, viņa var ņemt bērnu, un līgums ir kārtībā, — ķīpotājs noteica. Viņš paņēma jūrnieka kredītbiļetes, salocīja tās nesteigdamies un kopā ar šiliņiem noglabāja visdziļākajā kabatā kā cilvēks, kurš nācis pie galīga lēmuma.

Jūrnieks paskatījās uz sievieti un pasmaidīja.

—   Iesim! — viņš laipni sacīja. — Un maziņā ari — jo kuplāks bariņš, jo jautrāk!

Sieviete mirkli pavilcinajās, ielūkodamās viņā. Tad, nolaidusi acis, ne vārda neteikdama, paņēma bērnu uz rokas un sekoja jūrniekam, kurš pagriezās uz durvju pusi. Taču durvīs viņa apstājās un, novilkusi laulības gredzenu, iemeta to pāri telpai siena ķīpotājam sejā.

—         Maikl, — viņa sacīja, — esmu nodzīvojusi ar tevi

vairākus gadus un pieredzējusi tikai pārestības! Nu es vairs nepiederu tev un pameklēšu laimi citur. Tā būs labāk gan man, gan Elizabetei Džeinai. Ardievu!

Paņēmusi meitenīti uz kreisās rokas, ar labo satvērusi jūrnieka plaukstu, viņa izgāja no telts, rūgti raudādama.

Vīra sejā parādījās trula, noraizējusies izteiksme, it kā viņš tomēr nebūtu gaidījis šādu noslēgumu, un daži skatītāji iesmējās.

—   Vai viņa aizgāja? — viņš ievaicājās.

—    Nu jā, ka aizgāja, un projām ir! — atsaucās daži laucinieki, kuri sēdēja pie durvīm.

Virs piecēlās un devās uz izeju prātīgiem soļiem — kā cilvēks, kas apzinās, ka pamatīgi sadzēries. Daži klātesošie viņam sekoja un apstājās ārā, ielūkodamies mijkrēslī. Seit bija skaidri nojaušama krasā starpība starp zemāko būtņu lēnprātīgo mieru un cilvēku tīšo naidīgumu. Pretstatā cietsirdīgajai ainai, kas nule bija norisinājusies teltī, vairāki zirgi izliektiem kakliem mīlīgi berzējās cits gar citu, pacietīgi gaidīdami, kad tos iejūgs, lai dotos uz mājām. Aiz tirgus laukuma ielejās un mežos valdīja klusums. Saule nesen bija norietējusi, un rietumos debesis sedza sārts, šķietami nemainīgs padebesis, kurš tomēr lēnītēm mainīja nokrāsu. To vērot bija tas pats kā no aptumšotas skatītāju zāles lūkoties uz krāšņi dekorētu skatuvi. Sī aina pēc nupat notikušās izraisīja dabisku vēlēšanos atteikties no cilvēka kā no plankuma citādi tik spodrajā visumā, kamēr neienāca prātā doma, ka zemes virsū viss mainās un ka dažu labu nakti visa cilvēce guļ nevainīgā miegā, kamēr šīs pagaidām rāmās zemākās būtnes plosās un ārdās.

—    Kur tas jūrnieks dzīvo? — iejautājās kāds skatītajā, kad viņi bija veltīgi blenzuši visapkārt.

—     Dievs to zina, — atbildēja vīrs, kas bija pazinis labākās aprindas. — Viņš noteikti nav šejienietis.

—    Viņš ienāca pirms kādām piecām minūtēm, — ieteicās viruma pārdevēja, pievienojusies skatītājiem, iespriedusi rokas gurnos. — Tad viņš izgāja ārā un pēc tam atkal ielūkojās. Es no viņa neiedzīvojos ne penijā.

—    Tas laulenis saņēma, ko pelnījis, — sacīja korsešu auklu tirgone. — Tāda piemīlīga, izskatīga sieviete — ko gan vīram vairāk vajag? Un kas par apbrīnojamu dūšu! Es ij pati tā darītu — dievs sodi, darītu, ja mans vīrs tā pret mani izturētos! Es viņu pamestu, un tad viņš varētu saukt un saukt, kamēr izbrēktu rīkli, bet atpakaļ es nenāktu neparko — nē, līdz pat pastarās dienas bazūnēm!

—    Nu, sievišķim būs vieglāk dzīvot, — piebilda kāds no saprātīgākajiem. — Jūrnieki — tas ir labs patvērums tādām apcirptām aitiņām, turklāt tas puisis likās naudīgs, un no visa redzams, ka viņai ar naudu daudz darīšanu nav bijis.

—    Kad es jums saku — es viņai pakaļ neskriešu! — siena ķīpotājs noteica, stūrgalvīgi atgriezdamies savā vietā. — Lai viņa iet! Ja viņai gribas velnu dzīt, tad pati dabūs samaksāt par to. Un kāda viņai bija vajadzība pievākt meiteni — tā ir mana meita, un, ja tas notiktu vēlreiz, es bērnu neatdotu!

Vai nu apmeklētājus sāka mākt neskaidras nojautas, ka palīdzējuši noslēgt šo nepieļaujamo darījumu, vai arī tāpēc, ka bija jau vēl( s, bet drīz vien viņi sāka cits pēc cita pamest telti. Vīrs izpleta elkoņus uz galda, noguldīja uz tiem galvu un itin drīz jau krāca. Viruma pārdevēja nolēma izbeigt tirgošanos un, pielūkojusi, lai ruma pudeles, piens, graudi, rozīnes un citas atlikušās mantas tiktu novietotas ratos, pienāca pie gulētāja. Viņa sapurināja vīru, bet uzmodināt nevarēja. Tā kā telti nost jaukt nevajadzēja, jo tirgus turpinājās divas trīs dienas, viņa nolēma, ka gulētājs, kurš, acīm redzot, klaidonis nebija, var palikt tepat ar visu savu grozu. Nopūtusi pēdējo sveci un aizlaidusi ieejai priekšā audeklu, viņa izgāja ārā un brauca projām.

Rita saules stari plūda iekšā caur telts audekla spraugām, kad vīrietis pamodās. Telpa bija piesātināta ar siltu vizmu, un vientuļa, prāva zila muša, melodiski dūkdama, meta lokus. Šī dūkšana bija vienīgā skaņa agrajā klusumā. Vīrietis palūkojās visapkārt — uz soliem, uz galdu, kas balstījās uz steķiem, uz savu grozu ar darba rīkiem, krāsni, uz kuras tika vārīts kviešu virums, uz tukšajām bļodām, izbārstītajiem graudiem, uz aizbāžņiem, kas bija izmētāti pa telts zālaino klonu. Gružos viņš pamanīja mazu, spīdošu priekšmetu un pacēla to. Tas bija viņa sievas gredzens.

Kā pa miglu atcerējies vakardienas notikumus, viņ

ķēra ar roku krūšu kabatā. Tur nočaukstēja nevērīgi iebāztās jūrnieka kredītbiļetes.

Kad vēlreiz bija apstiprinājušās neskaidrās atmiņas, tad viņš saprata, ka viņam nav sapņi rādījušies. Brīdi viņš palika sēžam, raugoties uz zemi.

— No šīs nebūšanas man jātiek vaļā, cik ātri vien var, — viņš apņēmīgi sacīja kā cilvēks, kurš nevar tikt skaidrībā, ja neizsaka savas domas skaļi. — Viņa ir aizgājusi, tas ir noteikti, aizgājusi kopā ar to jūrnieku, kas viņu nopirka, un Elizabete Džeina arī. Mēs te vakar iegriezāmies, es ēdu kviešu virumu, un tanī bija rums,— un es viņu pārdevu. Jā, tā tas viss notika, un nu es esmu šeit. Ko tagad lai daru — vai esmu jau tik skaidrā prātā, ka varētu sākt staigāt?

Viņš piecēlās un pārliecinājās, ka turas diezgan stingri uz kājām, lai dotos ceļā. Pēc tam viņš uzmeta plecos grozu ar darba rīkiem un atklāja, ka var to panest. Tad, pacēlis telts aizkaru, viņš izgāja ārā.

Drūmā ziņkārē viņš palūkojās visapkārt. Septembra i ita svaigums viņu atspirdzināja un uzmundrināja. Vakar ierodoties viņi bija noguruši un maz ko ievēroja, tāpēc tagad viņš noraudzījās uz apkārtni, it kā redzētu to pirmo reizi. Viņa priekšā pacēlās plaša augstiene, uz kuru veda līčloču ceļš un kuru tālumā ieslēdza birzs. Ieplakā atradās ciemats, kas bija piešķīris savu vārdu augstienei, kura notika gadatirgus. No šejienes varēja nokļūt ielejās un citās ar veciem kapkalniem un aizvēsturisku nocietinājumu drupām izraibotās augstienēs. Visu šo ainavu apstaroja nesen uzlēkusi saule, kura vēl nebija paspējusi nožāvēt ^īevienu stiebriņu bagātīgi rasotajā zālē, pa kura stiepāsVlzelteno un sarkano oru garās ēnas, pie kam ik ritenis meta iegarenu ēnu, kas atgādināja komētas orbitu. Visi čigāni un balagānu īpašnieki, kuri pārlaida nakti šepat, bija ērti novietojušies ratos un teltis vai gulēja, ietinušies zirgsegās, zem ratiem un bija mēmi un nekustīgi kā miruši, tikai nejauša iekrākšanās norādīja viņu atrašanās vietu. Taču šiem Septiņiem gulētājiem.[2] bija suns, un šur tur gulēja arī citi — klaidoņiem piederoši nezināmas sugas suņi, tikpat līdzīgi kaķiem, cik suņiem,

un tikpat lapsām, cik kaķiem. Kāds šunelis izskrēja no ratu apakšas, ieķilkstējās kārtības labad un tūliņ atgulās no jauna. Tas bija vienīgais neapstrīdamais liecinieks tam, kā siena ķīpotājs pameta Veidonas gadatirgus laukumu.

Likās, tieši to viņš bija vēlējies. Viņš soļoja pa ceļu dziļās pārdomās, nelikdamies ne zinis par stērstēm, kas laidelējās ar salmiņiem knābīšos pār dzīvžogiem, ne par sēņu cepurītēm, ne par aitu zvārgulīšiem, kuru valkātājām bija palaimējies nenokļūt tirgus laukumā. Sasniedzis lauku ceļu, krietnu jūdzi no vakarējo notikumu vietas, viņš nolaida grozu zemē un atspiedās pret vārtiem dzīvžogā. Viņa prātu nodarbināja dažas grūtas problēmas.

—    Vai es pateicu viņnakt kādam savu vārdu vai nepateicu? — viņš sev jautāja un beidzot nāca pie slēdziena, ka nav pateicis. Viņa izturēšanās skaidri rādīja, cik pārsteigts un aizskarts viņš ir, ka sieva sapratusi viņu tik burtiski, — to rādīja viņa seja un tas, kā viņš kodelēja no dzīvžoga izvilkto salmiņu. Viņš zināja, ka sieva tā rīkojusies aiz sašutuma, turklāt viņa laikam būs noticējusi, ka šim darījumam ir kāds saistošs spēks. Par to viņš bija gandrīz pārliecināts, jo vieglprātība sievas raksturam bija sveša un viņas domāšana galīgi primitīva. Tāpat aiz viņas parastā rāmuma varēja slēpties diezgan daudz neprātīgas apņēmības un pārestības izjūtas, kas nomāca jebkuras acumirklīgas šaubas. Jau kādreiz agrāk, kad viņš dzērumā bija izteicies, ka tiks vaļā no sievas tā, kā to nupat bija izdarījis, viņa bija tikai atbildējusi liktenim padevīgā balsī, ka tas notikšot itin drīz un viņam tas nebūšot daudzreiz jāatkārto.

—    Bet viņa taču labi zina, ka neesmu skaidrā prātā, kad tā runāju! — viņš izsaucās. — Nu man vajadzēs sirot apkārt, kamēr viņu sadzīšu rokā . .. Velns parāvis, vai viņa nevarēja drusku padomāt, pirms iegrūda mani tādā negodā! — viņš iebrēcās. — Viņa taču nebija pilnā kā es. Bet tas jau Sjūzenas dabā — tāda idiotiska vientiesība. Lēnprātīga — bijusi viņa īsta negantniece pēc dabas, arī tad nenodarītu man vairāk ļauna nekā ar savu lēnprātību!

Mazliet nomierinājies, viņš atgriezās pie iepriekšējās apņemšanās šādā vai tādā veidā uzmeklēt sievu un mazo Elizabeti Džeinu un cik spēdams samierināties ar negodu. Viņš pats to sev uzvēlis, un pašam tas jāpanes. Bet vispirms viņš nolēma dot zvērestu, pašu lielāko zvērestu, kādu jebkad devis, un, lai to pienācīgi izdarītu, vajadzēja atrast atbilstošu vietu un apstākļus, jo šā cilvēka ticībai piemita kaut kas no fetišisma.

Viņš uzmeta grozu plecos un devās tālāk, soļojot vērīgi pētīdams apkārtējo ainavu, un triju četru jūdžu atstatumā pamanīja ciemata jumtus un baznīcas torni. Viņš tūliņ pagriezās uz torņa pusi. Ciematā valdīja pilnīgs klusums, jo bija tā laucinieku ikdienas mēmā stunda, kura sākas pēc vīru došanās pie lauku darbiem un beidzas ar sievu un meitu piecelšanos gatavot ēdienu, iekam vīri nav pārnākuši brokastīs. Tāpēc viņš sasniedza baznīcu nepamanīts un iegāja iekšā, jo durvis nebija aizslēgtas. Siena ķīpotājs nolika grozu pie kristāmtrauka, aizgāja pa aili līdz altāra margām, atvēra durtiņas un iegāja svētajā vietā, izjuzdams uz mirkli dīvainu nedrošību; tad viņš nometās ceļos uz paaugstinājuma. Noliecis ga,lvu uz aizāķētās grāmatas, kas atradās uz altāra, viņš skaļi teica:

Es, Maikls Henčārds, šai sešpadsmitā septembra rītā apzvēru dieva priekšā šai svētajā vietā, ka nelietošu nekādus stiprus dzērienus divdesmit vienu gadu, skaitot pa gadam uz katru manis nodzīvoto gadu. To es zvēru pie šīs gramatas, un lai mani piemeklē kurlums, aklība un tizlums, ja es laužu zvērestu!

Izsacījis šos vārdus un noskūpstījis lielo grāmatu, siena Ķīpotājs piecēlās un šķitās atvieglots, uzsācis ceļu jaunā virzienā. Mirkli pakavējies baznīcas priekšā, viņš ieraudzīja biezu malkas dūmu strūklu pēkšņi izšaujamies pa tuvakās mājiņas sarkano skursteni un noprata, ka iemītniece patlaban iekūrusi plīti. Viņš piegāja pie durvīm, un saimniece par niecīgu atlīdzību apsolījās pasniegt viņam brokastis, kas arī tika izdarīts. Pēc tam viņš atsāka sievas un bērna meklēšanu.

Drīz vien noskaidrojās, ka šis uzdevums ir visai sarežģīts. Kaut arī viņš taujāja un tincināja visus un izstaigāja apvidu krustām šķērsām, viņa aprakstītās personas nekur nebija manītas kopš tā vakara gadatirgū. Papildu grūtības sagādāja vēl tas, ka viņš nezināja, kā sauc jūrnieku. Kad paša nauda jau bija uz beigām, viņš pēc nelielas vilcināšanās nolēma ziedot meklēšanai no jūrnieka saņemto summu, taču arī tas bija veltīgi. Patiesību sakot, Maikls Henčārds kautrējās atklāti runāt par savu rīcību un sacelt ap notikumu tādu troksni, kāds būtu nepieciešams, lai meklēšanai būtu panākumi, un laikam tāpēc viņš arī netika ne uz kādām pēdām, lai gan darīja visu, kas nespieda atklāt apstākļus, kādos viņš pazaudējis sievu.

Nedēļas jau virknējās mēnešos, bet viņš meklēja joprojām, starplaikos ķerdamies pie gadījuma darbiem, lai nopelnītu iztiku. Ap to laiku viņš bija nonācis līdz jūras ostai un tur dabūja zināt, ka aprakstītās personas nesen pametušās Angliju. Tad viņš nolēma izbeigt meklēšanu, doties uz kādu apvidu, ko nesen bija izraudzījies, un apmesties tur. Nākamā dienā viņš sāka ceļu uz dienvidrietumiem, apstādamies, tikai lai pārnakšņotu, kamēr sasniedza Kāsterbridžas pilsētu tālīnā Veseksas nomalē.

III

Lielceļu, kas veda uz Veidonpraiersas ciematu, atkal klāja putekļu seģene. Tāpat kā toreiz koki izskatījās netīri zaļgani, un tur, kur kādreiz soļoja Henčārdu ģimenes trijata, tagad soļoja divas personas, kurām bija sakars ar šo ģimeni.

Ainava vispārējos vilcienos bija tā saglabājusi savu iepriekšējo raksturu, pat no tuvīnā ciemata atplūstošās balsis un troksni, ka īstenībā šī diena pilnīgi varēja sekot nupat aprakstītajiem notikumiem. Pārmaiņas izpaudās tikai sīkumos, toties tie liecināja, ka aizritējuši daudzi gadi. Viena no abām gājējām bija Henčārda kādreizējā jaunā sieva; nu viņas seja bija daudz zaudējusi no agrākā apaļīguma, sejas āda kļuvusi raupja, mati krietni vien plānāki, kaut arī vēl tai pašā krāsā. Viņa valkāja atraitnes sēru tērpu. Viņas pavadone — gadus astoņpadsmit veca slaida meitene, arī melni ģērbusies, bija visā pilnībā apveltīta ar to gaisīgo, dārgo jaunības būtību, kura ir skaista pati par sevi neatkarīgi no krāsām un līnijām.

Ar vienu skatienu pietiktu, lai pateiktu, ka tā ir Sjū- zenas Henčārdas meita, kas nu jau pieaugusi. Kamēr mūža rudens bija uzspiedis vītuma zīmogu mātes sejai, laiks bija tik izveicīgi pārnesis viņas pavasarīgos vaibstus uz meitas seju, ka tas, ka meita nezināja dažus mātei zināmus faktus, varēja likties cilvēkam, kas par šiem faktiem pārdomā, kā dīvaina nepilnība dabas spējās radīt secību.

Viņas soļoja rokrokā, un tas liecināja par patiesu pie- ķērību. Meita nesa brīvajā rokā vecmodīgu, no klūdziņām pītu grozu, māte zilu saini, kas dīvaini nepieskanēja viņas melnajam vilnas tērpam.

Nonākušas ciemata tuvumā, viņas turpināja to pašu agrāko laiku ceļu un sasniedza gadatirgus laukumu. Arī .šeit bija manāms, ka gadi darījuši savu darbu. Karuseļi un šūpoles, dažādas ierīces laucinieku spēka un svara mērīšanai vai sacensībai šaušanā uz riekstiem bija ieguvušas vienu otru mehānisku papildinājumu. Taču gadatirgus apgrozība bija stipri vien samazinājusies. Kaimiņu pilsētas periodiski rīkotie lielie tirgi sāka krietni vien traucēt šejienes gadsimtiem ilgo tirgošanos. Aploki aitām un slitas zirgiem aizņēma uz pusi mazāk vietas. Drēbnieku, trikotāžnieku, audumu pārdevēju, mucinieku un citu amatnieku stendi bija gandrīz pavisam nozuduši, arī pajūgu bija daudz mazāk. Māte un meita sākumā spiedās cauri pūlim un tad apstājās.

—   Kāpēc mēs šķiežam laiku, iegriezdamās šeit? Manuprāt, jūs taču gribējāt iet tālāk? — meitene ievaicājās.

—    Jā, dārgā Elizabete Džeina, bet man ienāca prāta mazliet pakavēties šeit, — paskaidroja māte.

— Kāpēc?

—    Šeit es pirmo reizi sastapos ar Ņūsonu — tādā pašā dienā kā šī.

—    Pirmo reizi sastapāties ar tēvu? Jā, jūs jau to man stāstījāt. Un nu viņš ir noslīcis un pametis mūs! — To teikdama, meitene izņēma no kabatas kartīti un nopūzdamās paskatījās uz to. Tai bija melna apmale, un šai ietvarā kā uz kapa plāksnes bija rakstīts: «Par piemiņu Ričardam Ņūsonam, jūrniekam, kurš nelaimīgā kārtā gāja bojā jūrā 184… g. novembrī četrdesmit pirmajā dzīvības gadā.»

—    Un šī ir tā vieta, — vilcinādamās turpināja māte, — kur es pēdējo reizi redzēju to radinieku, kuru mēs lagad ejam meklēt, misteru Maiklu Henčārdu.

—    Kāda rada viņš mums īsti ir, māt? Man tas nekad nav skaidri pateikts.

—   Viņš ir vai ir bijis, jo varbūt ir miris, man attāls radinieks no vīra puses, — māte piesardzīgi sacīja.

—    To jūs man esat teikusi desmitiem reižu! — meitene izsaucās, izklaidīgi aplūkodama apkārtni. — Tātad viņš nav mums tuva rada?

—    Nebūt ne.

—    Viņš bija siena ķīpotājs, vai ne, kad jūs pēdējo reizi dzirdējāt par viņu?

—    Jā.

—    Mani viņš, šķiet, nekad nav redzējis? — meitene nevainīgi turpināja.

Misis Henčārda mirkli pavilcinājās un tad nedroši atbildēja:

•— Protams, ka ne, Elizabete Džeina. Bet iesim uz turieni.

Viņa pagriezās uz otru tirgus laukuma pusi.

—    Diezin vai vērts te par kādu apjautāties, — meita piezīmēja, lūkodamās apkārt. — Tirgus apmeklētāji mainās kā lapas kokiem, un es domāju, ka jūs te esat vienīgā, kas šeit bijusi pirms tik daudziem gadiem.

—    Par to es tik pārliecināta neesmu, — sacīja misis Ņūsona, kā viņa tagad dēvējās, cieši vērodama kaut ko patālāk pie zaļā uzbēruma. — Palūkojies turp!

Meita paskatījās norādītajā virzienā. Mātes uzmanību bija piesaistījis trijkājis katls, kurš karājās zemē iedzītās trijās nūjās un zem kura dūmoja ugunskurs. Pār katlu bija pārliekusies veca, izģindusi, grumbaina, gandrīz vai skrandās ģērbusies sieviete. Viņa maisīja katlu ar lielu pavārnīcu un laiku pa laikam čērkstēja aizlauztā balsī:

—    Te pārdod labu kviešu virumu!

Tā patiešām bija kādreizējā kviešu viruma telts saimniece — tolaik veiksmīga, spodra, baltā priekšautā, šķindinādama naudu kabatā, tagad bez telts, netīra, bez galdiem, bez soliem, bez pircējiem, ja neskaita divus balt- matainus, iedegušus knauķus, kuri pienākuši palūdza «pusporciju, labi pilnu», kuru tad viņa arī pasniedza dzeltenās, apdrupušās vienkāršā māla bļodiņās.

—    Viņa bija šeit toreiz, — sacīja misis Ņūsona un paspēra soli tuvāk vecenei.

—    Nerunājiet ar viņu — tas nav pieklājīgi! — meita iebilda.

—    Es tikai pateikšu pāris vārdu. Tu vari palikt te, Elizabete Džeina.

Meitene necēla iebildumus un pievērsās stendiem ar krāsainiem katūniem, kamēr māte devās tālāk. Tiklīdz vecā sieviete ieraudzīja pircēju, tā sāka aicināt pēc sena paraduma un izpildīja misis Henčārdas-Ņūsonas lūgumu pēc devas par vienu peniju daudz žirgtāk nekā agrākos laikos lūgumu pēc devas par sešiem pensiem. Kad soi-di- sant[3] atraitne paņēma bļodiņu ar plānu, negaršīgu dziru, K.is bija krasā pretstatā agrākajam biezajam virumam, vecā ragana pavēra vaļā groziņu aiz ugunskura un ar viltīgu smīnu čukstēja:

—   Varbūt lāsīti ruma klāt? Kontrabanda, zināms,' nu, par divi pensi… noies dibenā kā pa taukiem!

Pircēja rūgti, pasmaidīja par šo vecā trika atkārtojumu un nogrozīja galvu, bet šīs kustības nozīmi vecā sieviete nespēja saprast. Tad pircēja nobaudīja dziru ar piedāvāto alvas karoti un laipni apvaicājās vecajai raganai:

—    Jūs esat redzējusi arī labākas dienas?

—    Ak, mem, ko nu par to runāt! — vecene atsaucās, nekavējoties atdarīdama savas sirds slūžas. — Esmu stāvējusi šai tirgus laukumā trīsdesmit deviņus gadus kā meitene, sieva un atraitne un pa šo laiku iepazinusies ar pašiem izlepušākajiem ēdējiem visā apvidū! Jūs, mem, neticēsiet, bet man reiz bija liels paviljons — telts, kas bija īsta tirgus atrakcija. Neviens te neieradās, neviens neaizgāja, kas nebūtu baudījis misis Gudinovas virumu. Es zināju, kas garšo mācītājiem, kas smalkiem kungiem, kas garšo pilsētniekiem, kas lauciniekiem. Arī to, kas garšo tiem rupjajiem, bezkaunīgajiem sieviešiem. Bet, dievs sodi, dieva vārds — cilvēkiem nekas neturas atmiņā; godīga tirgošanās nenes peļņu, šos laikus tiek uz priekšu vienīgi blēži un krāpnieki!

Misis Ņūsona pameta skatienu apkārt — viņas meita joprojām kavējās pie atstatu stāvošajiem stendiem.

—   Vai neatceraties, — viņa piesardzīgi uzrunāja veceni, — ka tieši šodien pirms astoņpadsmit gadiem jūsu teltī kāds vīrs pārdeva savu sievu?

Vecā ragana iegrima domās un pagrozīja galvu.

—    Ja tas būtu noticis ar lielu traci, es to atcerētos uzreiz, — viņa sacīja. — Es atceros katru nopietnāku laulāta pāra izplūkšanos, katru slepkavību, tīšu un netīšu, pat kabatu iztīrīšanu, vismaz par prāvākām summām, ko gadījies redzēt ar savām acīm. Bet sievas pārdošana? Vai tas notika paklusām?

—    Jā gan. Es tā domāju.

Viruma tirgone atkal nogrozīja galvu.

—    Pag, pag, — viņa teica, — es atceros. Vismaz atceros viru, kas kaut ko tādu darīja, — korda svārkos, grozs ar darba rīkiem, bet, žēlīgais dievs, tādas lietas mēs prātā neturam. Šo atceros tikai tāpēc, ka nākamā gadatirgū viņš atkal uzradās un teica man tā zem četrām acīm, sak, ja kāda sieviete pēc viņa taujājot, lai pasakot, ka viņš devies… uz kurieni? Kāsterbridža… jā, uz Kāsterbridžu, tā viņš teica. Bet dievs mans liecinieks, es to biju gluži piemirsusi!

Misis Ņūsona būtu atlīdzinājusi vecajai sievietei, cik nu pašas trūcīgie apstākļi atļāva, ja nebūtu paturējusi prātā, ka viņas vīra krišanas iemesls bija šās ar sirdsapziņu neapgrūtinātās personas rums. Viņa īsi pateicās par sniegtajām ziņām un pievienojās Elizabetei, kura sagaidīja viņu ar vārdiem:

—    Māt, iesim tālāk… diezin vai tas bija pieklājīgi, ka jūs te pirkāt ēdienu. To darīja tikai pašas zemākās kārtas ļaudis.

—    Toties es dabūju zināt visu, ko gribēju, — māte rāmi atbildēja. — Kad mūsu radinieks pēdējo reizi ieradies šai tirgū, tad sacījis, ka dzīvojot Kāsterbridžā. Tas ir tālu, tālu no šejienes, un viņš teicis to pirms daudziem gadiem, bet, manuprāt, mums tomēr jāiet uz turieni.

Tad viņas pameta tirgus laukumu un devās uz ciematu, kur dabūja naktsmājas.

Henčārda sieva vadījās no vislabākajiem nodomiem, bet tomēr bija iekļuvusi grūtībās. Simtiem reižu viņa dzīrās izstāstīt meitai Elizabetei Džeinai patieso savas dzīves stāstu, kura traģiskākais moments bija darījums Veidonas gadatirgū, kad viņa pati nebija daudz vecāka par meiteni, kas nu soļoja viņai blakus. Taču viņa atturējās. Tāpēc nevainīgā meitene bija uzaugusi pārliecībā, ka attieksmes starp jautro jūrnieku un viņas māti ir pašas parastākās, kādas tās arī šķita. Risks iedragāt bērna stipro pieķeršanos ar satraucošām ziņām, risks, kurš pieauga reizē ar bērnu, pārāk biedēja misis Henčārdu, lai viņa varētu atklāt noslēpumu. Viņai patiešām likās, ka būtu neprāts pateikt Elizabetei Džeinai patiesību.

Tomēr Sjūzenas Henčārdas bailēm pazaudēt karsti mīļotās meitas sirdi, atklājot patiesību, nebija nekāda sakara ar pašas vainas apziņu. Viņas vientiesība — sākotnējais

iemesls, kas bija izraisījis Henčārdā nicināšanu pret sievu, |.iva viņai dzīvot pārliecībā, ka Ņūsons, nopērkot viņu, ieguvis no morālā viedokļa reālas un attaisnojamas tiesības uz viņu, lai gan šo tiesību nozīme un likuma nospraustās robežas viņai bija neskaidras. Pieredzējušam prātam var likties dīvaini, kā normāla jauna sieviete var ņemt šādu darījumu nopietni, un šis fakts modinātu šaubas, ja to neapliecinātu neskaitāmi līdzīgas ticības piemēri. Viņa nebūt nebija ne pirmā, ne pēdējā lauku sieviete, kas uzskatīja sevi par saistītu pēc baznīcas likumiem ar savu pircēju, kā to vēsta daudzu lauku ļaužu nostāsti.

Sjūzenas Henčārdas piedzīvojumi šai starplaikā ir izstāstāmi divos trīs teikumos. Pilnīgi bezpalīdzīga viņa tika aizvesta uz Kanādu, kur viņi nodzīvoja dažus gadus, negūdami nekādus panākumus, lai gan Sjūzena pūlējās, cik spēja, lai viņu mājiņā valdītu omulība un pārticība. Kad Elizabetei Džeinai bija gadu divpadsmit, viņi atgriezās Anglijā un apmetās Falmoutā, kur Ņūsons vairākus gadus pelnīja iztiku kā laivinieks un strādāja dažādus darbus krastā.

Pēc tam viņš nolīga uz tirdzniecības kuģa, kurš braukāja uz Ņūfaundlendu, un šai laika posmā Sjūzenai atvērās acis. Draudzene, kurai viņa uzticēja savu dzīves stāstu, sāka par Sjūzenu zoboties, ka viņa tik nopietni uztver savu stāvokli, un reizē ar to Sjūzenas dvēseles miers bija pagalam. Kad Ņūsons ziemas beigās atgriezās mājās, viņš redzēja, ka maldi, kurus viņš tik cītīgi bija pūlējies saglabāt, izgaisuši uz visiem laikiem.

Iestājās drūmas dienas, kurās Sjūzena atklāja viņam savas šaubas, vai viņa drīkstot dzīvot ar Ņūsonu tā kā līdz šim. Nākošajā sezonā Ņūsons atkal devās braucienā, ar Ņūfaundlendas kuģi. Mazliet vēlāk neskaidras ziņas par viņa bojā eju jūrā atrisināja problēmu, kura bija kļuvusi par mocību Sjūzenas biklajai sirdsapziņai. Ņūsonu viņa vairs nedabūja redzēt.

Par Henčārdu viņas neko nebija dzirdējušas. Darba vasaļiem Anglija tais dienās bija kontinents un jūdze — ģeogrāfisks grāds.

Elizabete Džeina bija agri attīstījusies fiziski. Kādu dienu, apmēram mēnesi pēc vēsts par Ņūsona bojā eju pie Ņūfaundlendas krastiem, kad meitenei bija apritējis astoņpadsmitais gads, viņa sēdēja uz klūdziņu krēsla namiņā, kurā viņas joprojām mājoja, un auda zvejas tīklus.

Māte sēdēja dziļāk kaktā, strādādama to pašu darbu; nolaidusi klēpi lielo koka adatu, kurā vēra auklu, viņa domīgi lūkojās meitā. Saule, iespiedusies pa durvīm, apspīdēja meitenes galvu un vaļējos matus, kuru biezoknī stari lauzās iekšā kā brūnā birztalā. Meitenes seja bija novārgusi un vēl neizveidojusies, bet pazīmes rādīja, ka tā var kļūt skaista. Tanī bija slēpts skaistums, kas pūlējās izlauzties caur pusaudzes pagaidu līnijām un nejaušiem grūto apstākļu ievilktiem vaibstiem. īstenībā skaists bija apveids, bet saturs šobrīd vēl ne. Iespējams, ka viņa nekad nekļūs patiesi skaista, ja neizdosies pārvarēt dienišķās eksistences grūtības, pirms vēl sejas mainīgās līnijas nav atlējušās galīgā veidojumā.

Nolūkojoties meitenē, māti pārņēma skumjas — nevis miglainas, bet loģisku pārdomu izraisītas. Abas joprojām atradās trūkuma žņaugos, no kuriem viņa tik daudzkārt bija centusies atbrīvoties meitenes labad. Māte jau sen bija pamanījusi, cik dedzīgi un neatlaidīgi alka pēc zināšanām meitas jaunais prāts, tomēr viņas mūža astoņpadsmitajā gadā tas joprojām bija maz attīstīts. Elizabetes Džeinas sirds vēlmes — apzinātas un nomāktas — bija redzēt, dzirdēt un saprast. Viņa nemitīgi taujāja mātei, kā var kļūt par sievieti, kas vairāk zina, bauda lielāku cieņu, — kļūt «labāka», tā viņa to nosauca. Viņa centās dziļāk iespiesties lietu būtībā nekā jebkad citas meitenes viņas stāvoklī, un mātei atlika vienīgi nopūsties, jo viņa juta, ka nespēj palīdzēt šais meklējumos.

Jūrnieks — vienalga, noslīcis vai ne — bija viņām zudis, itn Sjūzena, TCura, kamēr kāds 'apgaismības brīdis nebija grozījis viņas uzskatus, bija nelokāmi un ticīgi pieķērusies viņam kā savam vīram, jutās galīgi atbrīvota. Viņa jautāja sev, vai pašreizējais moments, kad viņa atkal ir brīvs, cilvēks, nav pats labvēlīgākais, kāds vien var būt šai nelabvēlības pilnajā pasaulē, lai izdarītu izmisīgu mēģinājumu palīdzēt Elizabetei tikt uz priekšu. Viņai šķita, ka atmest lepnību un uzmeklēt pirmo vīru būs sākumā pats labākais solis, vienalga, vai tas ir prātīgi darīts vai ne. Iespējams, ka dzeršana ievedusi Henčārdu kapā. Taču iespējams arī, ka viņam bijis tik daudz saprāta, lai atturētos no tās, jo viņu kopdzīves laikā viņš bija gan šad tad iedzēris, bet par īstu žūpu kļuvis vēl nebija.

Lai nu kā, bet atgriešanās pie viņa, ja viņš vēl bija dzīvs, sniegtu neapstrīdamas priekšrocības. Meklēšanu apgrūtināja nepieciešamība atklāt visu Elizabetei, bet par to māte nespēja pat iedomāties. Viņa beidzot nolēma sākt meklēšanu, neatklājot meitai savas agrākās attieksmes ar Henčārdu, un, ja viņas vispār Henčārdu atrastu, ļaut viņam rīkoties pēc paša ieskatiem. Ar to izskaidrojama viņu saruna tirgū un tā neziņa, kādā joprojām palika elizabete.

Tā viņas turpināja ceļu, vadīdamās vienīgi no tām trūcīgajām ziņām, ko par Henčārda uzturēšanās vietu bija ja saņēmušas no kviešu viruma tirgones. Viņas bija spiestas taupīt katru peniju. Dažreiz viņas gāja kājām, dažreiz brauca gabaliņu kāda fermera ratos vai vezumnieka orē, un tā viņas pamazām tuvojās Kāsterbridžai. elizabete Džeina ar bažām atklāja, ka mātes veselība ; ik pasliktināties un no viņas balss šad tad nomanāms, ka viņa, ja vien nebijis meitas, sevišķi neskumtu, šķiroties no dzīves, kas sagādājusi tādas grūtības.

Bija piektdienas vakars septembra vidū — īsi pirms k i ēslas iestāšanās, kad viņas sasniedza pakalnu apmēram lūdzi no ceļa mērķa. Gar braucamo ceļu stiepās augsti uzbērumi ar dzīvžogiem; viņas pakāpās zaļajā nogāzē un «ipsēdās zālē. No šejienes pavērās plašs skats uz pilsētu un apkārtni.

— Tā liekas ļoti veclaicīga pilsētiņa! — sacīja Elizabete Džeina, kamēr viņas māte klusēdama prātoja par daudz ko citu, nevis par topogrāfiju. — Mājas saspiestas vienuviet un ap tām četrstūrī ķoku rinda, it kā las būtu dārzs ar buksusa dzīvžogu.

Patiešām, četrstūra forma bija raksturīga pazīme, kas dūrās acīs šai senlaicīgajā boro \ Kāsterbridžas boro, kuru tanīs ne visai senajos laikos vēl nebija skārušas modernisma vēsmas. Tas bija kompakts kā domino kārba. Tam nebija nekādu priekšpilsētu vārda parastajā nozīmē. I.auki un pilsēta sastapās matemātiskā līnijā.

Putniem no to lidojuma Kāsterbridža šai jaukajā vakarā laikam šķita kā mozaīka no nespodri sarkaniem, brūniem un pelēkiem akmeņiem un logu kristāliem, kura ievietota tumšzaļā taisnstūra ietvarā. Cilvēka acij tā aiz liepu un kastaņu biezā žoga likās neskaidrs jūklis, kuru apņem jūdzēm tālu izpletušies apaļi pauguri un tīrumu ieplakas. Sai jūklī skatiens pamazām sāka atšķirt torņus, jumtu ģēveles, skursteņus un logus; augšējo logu rūtis kvēloja blāvi asinssarkanas, jo tanīs meta vara atblāzmu saules kveldinātā mākoņu josla rietumos.

No katras šā kokiem apstādītā četrstūra malas centra stiepās kādu jūdzi tālu alejas uz austrumiem, rietumiem un dienvidiem plašajā tīrumu un ieleju klaidā. Pa vienu no šīm alejām mūsu gājējas dzīrās iet. Pirms viņas piecēlās, lai turpinātu ceļu, otrpus dzīvžoga pagāja garām divi vīrieši, kuri par kaut ko strīdējās.

—    Nudien, — Elizabete ierunājās, kad viņi bija jau gabalā, — šie ļaudis sarunā pieminēja Henčārda vārdu… mūsu radinieka vārdu.

—    Man arī tā likās, — misis Ņūsona piekrita.

—    Tas laikam nozīmē, ka viņš vēl aizvien dzīvo šeit.

—    Jā.

—    Varbūt aizskriet viņiem pakaļ un apjautāties…

—    Nē, nē, nē! Nekādā gadījumā. Varbūt viņš atrodas labošanas iestādē vai ielikts siekstā, ko mēs varam zināt!

—    Ak dievs, kas jums ienācis prātā, māt?

—    Tas man tāpat vien izspruka! Bet ziņas mums jāievāc klusām.

Labi atpūtušās, viņas, vakaram iestājoties, turpināja ceļu. Kuplie koki gar alejas malām padarīja ceļu tumšu kā tuneli, kaut arī abās pusēs klajumā vēl mirgoja dienas gaisma; citiem vārdiem sakot, viņas soļoja pa pusnakti starp divām krēslām. Tagad pilsēta modināja spraigu interesi Elizabetes mātē, jo nu bija gaidāma iepazīšanās ar tās iemītniekiem. Pienākušas tuvāk, viņas ieraudzīja, ka ķeburaino koku žogs, kas ieslēdza Kāsterbridžu, pats izveido aleju uz pazema, zaļa uzbēruma jeb nogāzes, pirms kuras vēl varēja saskatīt aizsarggrāvi. Aiz alejas un uzbēruma bija gandrīz vienlaidu mūris, aiz tā cieši kopā saspiestie pilsētnieku nami.

Abas sievietes to, protams, nezināja, bet šis mūris un uzbērums bija seni pilsētas nocietinājumi, tagad pielāgoti pastaigām.

Caur koku joslu nu mirgoja ielu lukturi, modinādami nojautu par lielu omulību un mājību pilsētā un reizē padarīdami neapgaismotos laukus dīvaini vientuļus un pamestus, kaut arī tie bija tik tuvu dzīvei. Starpību starp pilsētu un laukiem pastiprināja arī skaņas, kuras pārspēja visas pārējās, — tur spēlēja pūtēju orķestris. Ceļinieces iegriezās Haistrltā, kur slējās koka nami ar pārkareniem augšstāviem, kuru sīkrūtainos logus sedza aizvelkami muslīna aizkari un pie kuru karnīzēm vēsmā plīvoja veci zirnekļu tīkli. Te bija arī nami, starp kuru koka statņiem bija iemūrēti ķieģeļi, kas arī bija šo namu galvenais atbalsts. Te bija šīfera jumti, pielāpīti ar dakstiņiem, un dakstiņu jumti, pielāpīti ar šīfera plātnēm, un šur tur arī kāds meldru jumts.

Par to, ka ļaudis, uz kuriem balstījās visa pilsēta, kopa zemi un ganīja lopus, liecināja veikalu logos izliktie priekšmeti. Dzelzslietu veikalā — izkaptis, sirpji, dzirkles aitu cirpšanai, ķekši, lāpstas, kapļi un laužņi; pie mucinieka — bišu stropi, sviesta spainīši, ķērnes, ķeblīši slaucējām un slaucenes, grābekļi, druvneši un sētuves; pie seglinieka — ādas groži un iejūga siksnas; pie ratnieka un mehāniķa — rati, ričas un dzirnu ierīces; pie aptiekāra — zāles un ziedes zirgiem; pie ādu apstrādātāja — dūraiņi dzīvžogu kopējiem, ceļgalu aizsargi jumiķiem, apavi arājiem, laucinieku patenas[4] un koka tupeles.

Viņas pienāca pie laika gaitā nosirmojušas baznīcas, kuras masīvais četrstūrainais tornis likās iekļaujamies tumstošajās debesīs; torņa apakšējās daļas, ko apspīdēja tuvīnie lukturi, rādīja, cik lielā mērā laika zobs un negaisi izgrauzuši javu, kas saturēja akmeņus, un izgrauztajās plaisās ieaudzējuši laimiņu un zāles pušķīšus teju pat līdz augšējiem izrobojumiem. Šai tornī pulkstenis nosita astoņi, un tūliņ atskanēja uzstājīgi zvana sitieni. Kāsterbridžā joprojām mēdza iezvanīt vakaru, un pilsētnieki izmantoja to kā signālu aizvērt veikalus. Līdzko dobjās skaņas sāka dūkt starp namu sienām, tā visā Iīaistrītā kļuva dzirdama logu aizvirtņu klaudzoņa. Pēc dažiem mirkļiem tirgošanās Kāsterbridžā todien bija izbeigta.

Pārējie pilsētas pulksteņi cits pēc cita nozvanīja astoto stundu — drūmi nodunēja cietuma pulkstenis, tam pievienojās pulkstenis uz nabagmājas jumta kores, kura mehānisms vispirms nočērkstēja skaļāk par pašu pulksteni; vesela virkne pulksteņu augstās, lakotās koka kastēs pulksteņmeistara veikalā pievienojās pārējiem taisni tobrīd, kad sāka vērt ciet aizvirtņus, gluži kā aktieri, kuri izsaka pēdējo teikumu, pirms nolaižas priekškars; pēc tam kuranti stostīdamies nospēlēja «Sicīlijas jūrnieku himnu»; tādā kārtā progresīvie laika mērītāji bija jau krietni vien ievirzījušies nākamajā stundā, iekams vecās skolas pārstāvji laimīgi tika galā ar savu uzdevumu.

Pa laukumiņu gar baznīcu nāca šurp sieviete, uzrotī- jusi tik augsti piedurknes, ka varēja redzēt apakšveļu, un izvilkusi svārku stērbeli caur kabatas caurumu. Padusē viņa bija iežmiegusi maizes klaipu, no kura lauza gabaliņus un sniedza pārējām sievietēm, kuras nāca kopā ar viņu; tās visai kritiski garšoja šos kumosiņus. Sī aina atgādināja misis Henčārdai-Ņūsonai un viņas meitai, ka arī viņām gribas ēst, un viņas apvaicājās sievietei, kur atrodas tuvākā ceptuve.

—      Kāsterbridžā tagad drīzāk atradīs debesu mannu nekā labu maizi, — sieviete sacīja, parādījusi viņām ceļu. — Viņi var pūst taures un dauzīt bungas, cik grib, un rīkot bļaurīgus mielastus, — un viņa pamāja uz to pusi, kur varēja saskatīt pūtēju orķestri apgaismota nama priekšā, — bet mēs nevaram sadzīt visā pilsētā kārtīgi izceptu maizes garozu. Tagad Kāsterbridžā laba alus vairāk nekā labas maizes.

—    Bet suslas vairāk nekā laba alus, — piebilda kāds vīrietis, sabāzis rokas kabatās.

—    Kā tas gadījies, ka te nav labas maizes? — misis Henčārda apjautājās.

—    O, tas ir labības tirgotājs, no kura Ј>ērk labību visi mūsu melderi un maiznieki, un viņš pārdevis tiem sadīgušus'kviešus, un šie to nav zinājuši, tā viņi saka, iekams iejava nav izplūdusi pa krāsni kā dzīvsudrabs; tāpēc klaipi arī ir plakani kā krupji un mīkstums kā taukos vārīts pudiņš. Es esmu bijusi sieva, bijusi māte, bet tādu nelāgu maizi kā tagad Kāsterbridžā savu mūžu neesmu redzējusi. Bet jūs laikam esat pavisam no citurienes, ja nezināt, aiz kam nabaga ļautiņiem visu šo nedēļu vēderi kā piepūsti pūšļi?

—   Jā, tā ir, — Elizabetes māte bikli atteica.

Nevēlēdamās pievērst sev uzmanību, kamēr nav

skaidrs, kāda nākotne viņu te gaida, viņa kopā ar meitu pameta runātāju. Nopirkušas norādītajā maiznīcā dažus sausiņus pagaidu vakariņām, abas instinktīvi nogriezās uz to pusi, no kurienes skanēja mūzika.

V

Pēc dažiem desmit jardiem abas jau bija tuvu tai vietai, kur pilsētas orķestris tricināja logu rūtis ar «Vecās Anglijas rostbifa» skaņām.

Nams, kura priekšā muzikanti bija nostādījuši savas pultis, bija Kāsterbridžas galvenā viesnīca, proti, «Karaļa ģerbonis». Plats erkerlogs nosliecās ielā pār ieejas durvīm, un pa tā vaļējo augšdaļu plūda ārā čala, glāžu šķindas un aizbāžņu paukšķi. Aizvirtņi nebija aizdarīti, un visu telpas iekšieni varēja labi pārskatīt, ja nostājās otrpus ielas uz ratnieka darbnīcas lieveņa augšējā pakāpiena, uz kura bija saspiedies pulciņš dīkdieņu.

—       Varbūt mēs te varētu ievākt kādas ziņas par mūsu… mūsu radinieku misteru Henčārdu, — čukstēja misis Ņūsona, kura pēc ierašanās Kāsterbridžā šķita dīvaini sagurusi un satraukta. — Un, manuprāt, šī ir piemērota vieta . .. tikai apjautāties, kādu stāvokli viņš ieņem pilsētā, ja viņš ir šeit, kā, pēc manām domām,

, tam vajadzētu būt. Labāk būs, ja tu to pajautāsi, Elizabete Džeina. Es esmu pārāk piekususi, lai to darītu, — tikai nolaid vispirms plīvuru.

Viņa apsēdās uz zemākā pakāpiena, bet Elizabete Džeina paklausīja norādījumam un pievienojās dīkdieņiem.

—     Kas te šovakar notiek? — meitene vaicāja, izraudzījusies kādu vecu vīru un pastāvējusi brītiņu viņam blakus, lai iemantotu kaimiņu tiesības uzsākt sarunu.

—    Jūs, acīm redzot, neesat šejieniete, — vecais atbildēja, nenolaizdams acu no loga. — Šovakar ir liels saviesīgs mielasts smalkiem ļaudīm un augstām amata personām un pats mērs sēž galda galā. Mēs, tādi vienkāršāki ļautiņi, neesam ielūgti, nu, tad viņi atstājuši slēģus vaļā, lai mēs arī varam iemest aci. Ja pakāpsieties augstāk, tad jūs viņus redzēsiet. Tur tai galda galā ar ģīmi uz šo pusi sēž misters Henčārds, mērs, un tie ir

pilsētas domnieki pa labi un pa kreisi… Eh, daudzi no viņiem bija sākumā tādi paši plikatas kā es tagad!

— Henčārds! — Elizabete Džeina pārsteigta izsaucās, kaut gan vēl nebūt neaptvēra šā atklājuma nozīmi. Viņa uzkāpa uz lieveņa augšējā pakāpiena.

Viņas māte, kaut ari sedeja noliektu galvu, tomēr bija uztvērusi pa viesnīcas logu skaņas, kuras dīvaini piesaistīja viņas uzmanību, vēl pirms vecā vīra vārdi «misters Henčārds, mērs» bija nonākuši līdz viņas ausīm. Viņa piecēlās un nostājās blakus meitai, pūlēdamās neizrādīt pārāk uzkrītošu ziņkāri.

Nu viņas priekšā bija visas viesnīcas ēdamzāle ar galdiem, glāzēm, šķīvjiem un viesiem. Iepretī logam priekšsēdētāja krēslā sēdēja gadus četrdesmit vecs vīrietis — plecīgs, prāviem sejas vaibstiem un valdonīgu balsi; viņa augums drīzāk šķita veidots no raupji sakrauta, nevis saliedēta materiāla. Viņam bija sārta, mel- nuksnēja seja, melnas, liesmojošas acis, tumšas, cerainas uzacis un mati. Kad viņš šad tad atļāvās skaļi iesmieties par kāda viesa piezīmi, viņa prāvā mute pavērās tik plati, ka lustras gaismā atmirdzēja vismaz divi desmiti no trīsdesmit diviem veselīgajiem, baltajiem zobiem, ar kuriem viņš varēja pelnīti lepoties.

Svešas personas šie smiekli nebūt neuzmundrināja, un varbūt labi vien bija, ka tie atskanēja tik reti. Uz tiem varēja dibināt dažu labu teoriju. Tie deva iespēju nojaust raksturu, kurš nepazīst līdzcietību pret vājiem, toties spējīgs bez ierunām jūsmot par diženumu un spēku. Ja šis smējējs vispār bija labs cilvēks, tad tikai šad un tad — ta drīzāk varēja but nejauša, gandrīz nomācoša augstsirdība nekā lēnīga un pastāvīga laipnība.

Sjūzenas Henčārdas laulātais draugs — vismaz likuma priekšā — sēdēja pie šā galda — vairāk nobriedis, stingrāk izveidots, skarbākiem sejas pantiem, savaldīgāks, ieradis pārdomāt, vārdu sakot, vecāks. Elizabete, kuru atšķirībā no mātes nemāca nekādas atmiņas, lūkojās viņā ar modru interesi un ziņkāri, ko pilnīgi dabiski radīja tik ilgi meklētā radinieka negaidītais sabiedriskais stāvoklis. Viņš bija ģērbies vecmodīgā frakā, viņa platās krūtis sedza volāniem rotāts krekls, viņam bija dārgas aproču pogas un smaga zelta ķēde. Pie viņa šķīvja stāvēja trīs glāzes, bet, viņa sievai par izbrīnu, vīnam domātās bija tukšas, bet trešā līdz pusei pilna ar ūdeni.

Pēdējo reizi viņa bija redzējusi vīru korda svārkos, parķa vestē un biksēs, apsarkušiem stulpiņiem kājās sēžam pie karsta kviešu viruma bļodas. Laiks — šis burvis bija daudz ko pārveidojis. Vērodama viņu un atcerēdamās kādreizējās dienas, Sjūzena tā uztraucās, ka sarāvusies piekļāvās pie stenderes ratnīcas durvju nišā, uz kurieni veda pakāpieni, un noslēpa seju ēnā. Viņa pilnīgi aizmirsa par meitu, kamēr Elizabete Džeina pieskārās viņai.

—    Vai jūs redzējāt viņu, māt? — meitene nočukstēja.

—     Jā, jā, — viņa aši attrauca. — Es viņu redzēju, un ar to man pietiek! Nu es vēlos tikai tikt projām … pazust… nomirt.

—     Kā? Kāpēc? — Meitene pievirzījās tuvāk un sāka čukstēt mātei ausī. — Vai jums šķiet, ka viņš nebūs laipns pret mums? Man liekas, viņš ir augstsirdīgs cilvēks. Un kāds džentlmenis, vai ne? Kā mirdz viņa briljanta aproču pogas! Cik ērmīgas domas jums ienāca prātā, ka viņš ielikts siekstā, atrodas labošanas iestādē vai miris! Vai lielākus pretstatus var iedomāties? Kāpēc jūs tā baidāties no viņa? Es viņu apmeklēšu… viņš gan var teikt, ka neatzīst tik tālus radus.

—    Es neko tagad nezinu… nevaru neko pateikt, kas būtu darāms. Es jūtos tik pagurusi.

—     Nevajag zaudēt dūšu, māt, kad esam jau tikušas tik tālu! Jums vajag atpūsties te kādu brītiņu… es pamēģināšu vēl šo to uzzināt par viņu.

—    Diezin vai man pietiks dūšas kādreiz sastapties ar misteru Henčārdu. Es negaidīju, ka viņš būs tāds … viņš pārāk liels vīrs priekš manis! Es nevēlos viņu vairs redzēt.

—   Pagaidiet tomēr mazlietiņ un padomājiet.

Elizabete Džeina nekad savā mūžā nebija izjutusi tādu

interesi kā patlaban — daļēji aiz uzbudinājuma, kad dabūja zināt, ka ir rados ar tik augsti stāvošu personu; viņa nenolaida acu no viesnīcas loga. Jaunākie viesi tērzēja un ēda ar baudu; vecākie izmeklēja gardākos kumosus, ostīja savu trauku saturu un grudzināja kā cūkas pie zīļu kaudzes. Treji dzērieni likās šai sabiedrībai svēti — portvīns, heress un rums; retais iebaudīja kaut ko ārpus šīs sen iedibinātās trejādības.

Uz galda nostādīja rindās senlaicīgus kausus ar iegravētām figūrām un katram klāt karoti; tos tūliņ piepildīja ar tik verdošu groku, ka radās nopietnas bažas par priekšmetiem, kurus skāra karstie tvaiki. Bet Elizabete Džeina ievēroja, ka, lai gan kausu pildīšana norisa veikli, neviens nepiepildīja mēra kausu, un mērs joprojām dzēra ūdeni no glāzes, kura slēpās aiz vīnam un stiprākiem dzērieniem domātajiem kristāla traukiem.

—   Viņi nelej vīnu misteram Henčārdam, — viņa sadūšojusies uzrunāja blakus stāvošo veco vīru.

—     Nu jā, vai tad jūs nēzināt, ka viņš ir izdaudzināts atturībnieks, kas patiešām šā vārda cienīgs? Viņš atsakās no visiem kārdinošiem dzērieniem, nevienam neskaras klāt. O jā, viņam šai ziņā ir stingra griba! Stāsta, ka viņš kādreiz agrāk nozvērējies pie bībeles nedzert un kopš tā laika tur savu zvērestu. Tad jau neviens viņam ari neuzspiežas, jo šitādā gadījumā neklājas to darīt — zvērests pie bībeles nav nekāds joks.

Kāds cits pusmūža vīrs, izdzirdējis šos prātojumus, iejaucās sarunā: — Cik ilgi tad viņam vēl šitā jāmokās, Solomon Longveis?

—    Stāsta, vēl divi gadi. Nezinu, kāpēc un aiz kā viņš sev noteicis tādu laika sprīdi; viņš pats nevienam neko nav sacījis. Taču tā runā, ka pēc kalendāra akurāt divi gadi vēl atliekot. Lielai vīra dūšai -jābūt, lai tik jlgi noturētos!

—     Tiesa. .. Bet cerības arī piešķir lielu spēku. Ja tu, cilvēks, zini, ka pēc divdesmit četriem mēnešiem tavi spaidi izbeigsies un tu varēsi atlīdzināt sev par visu un iemest pēc patikas … tas, bez šaubām, var noturēt vīra uz kājām.

—   Bez šaubām, bez šaubām, Kristofer Konij. Un tā jau viņam jādomā gribot negribot — kas cits viņam atliek, vientuļam atraitņa cilvēkam.

—   Kad viņa sieva nomira? — ievaicājās Elizabete.

—    Es viņu nekad neesmu redzējis. Tas notika, pirms viņš atnāca uz Kāsterbridžu, — Solomons Longveiss atbildēja neapstrīdamā pārliecībā, ka tas fakts, ka viņš nav pazinis misis Henčārdu, padara šo personu galīgi neinteresantu. — Bet es zinu, ka viņš ir zvērināts atturībnieks, un, ja kāds no viņa ļaudīm kaut mazdrusciņ ieķer pār mēru, tad viņš ārdās tādās pašās dusmās kā dievs tas kungs par jūdiem, kad tie sāka uzdzīvot.

—    Tad viņam laikam daudz strādnieku? — Elizabete Džeina turpināja iztauju.

—   Daudz! Mīļā meiten, viņš taču ir pats galvenais vīrs pilsētas domē un lielākais visā apvidū. Nekur netiek slēgts prāvāks darījums par kviešiem, miežiem, auzām, sienu, dārzeņiem un citām tādām mantām, kur Henčārds nebūtu pielicis roku. Jā, bet viņš jaucas iekšā arī citās lietās, un to nu viņš dara aplam. Viņš bija tīrais plikat- nieks, kad te atnāca, bet uzsitās uz augšu un nu ir pilsētas pīlārs. Šogad gan viņam tā drusku nogāja greizi ar tiem sliktajiem kviešiem, kurus piegādāja pēc viņa kontraktiem. Es jau sešdesmit deviņus gadus esmu redzējis sauli uzlecam pār Darnoveras purvu, un, kauču arī misters Henčārds nekad nav man uzbāries nevietā, kopš es strādāju pie viņa, tomēr jāsaka — savu mūžu neesmu ēdis tik sliktu maizi, kādu tagadiņ cep no Henčārda kviešiem. Tie ir tā sadiedzēti, ka iznācis tīrais iesals, un apakšējā garoza klaipam tik bieza kā pazole.

Orķestris uzsāka citu melodiju, un, kad tā beidzās, arī mielasts tuvojās beigām un. sākās sarunas. Vakars bija rāms, logi joprojām vaļā, un šīs sarunas varēja skaidri dzirdēt uz ielas. Henčārda balss skanēja pāri visām; viņš stāstīja par kādu savu darījumu ar siena pārdevēju: rūdītais blēdis bija gribējis viņu piekrāpt, bet palicis pats ar garu degunu.

—   Ha, ha ha! — atsaucās klausītāji stāsta beigās; visi kļuva jautri, kamēr kāda balss ievaicājās:

—    Tas jau ir ļoti jauki, bet kā ar to slikto maizi?

Balss atskanēja galda viņējā galā, kur sēdēja pulciņš

sīkāku tirgotāju, kuri, kaut arī uzņemti šai sabiedrībā, atradās mazliet zemāk uz sociālajām kāpnēm, tāpēc turējās pie neatkarīgākiem uzskatiem un viņu valodas diezin kā nesaskanēja ar runām priekšsēdētāja galda galā; tā kādreiz baznīcas rietumu ailē dziedātāji nepagalam negrib pieskaņoties' meldijai ' un ritmam, kādu uzņēmis koris pie altāra.

Šī piezīme par slikto maizi sniedza pilnīgu gandarījumu klausītājiem uz ielas, jo daudzi no tiem bija tādā omā, kad rodas prieks par cita neveiksmēm, tāpēc viņi diezgan vaļīgā tonī uztvēra:

—    Ehē! Kā tad ir ar to slikto maizi, mister mēr?

Vēl jo vairāk — nejuzdami tās neērtības, kas apgrūtināja svētku dalībniekus, viņi atļāvās vēl piebilst: — Par šito jums gan derētu pastāstīt, ser!

Šī iejaukšanās piespieda mēru pievērst tai uzmanību.

—    Jā, es atzīstu, ka ar kviešiem iznāca slikti, — viņš sacīja, — bet mani apšmauca pērkot tāpat kā maizniekus, kuri tos pirka no manis.

—      Un tos nabaga ļaudis, kuriem tāda maize jāēd gribot negribot, — nerimās piekasigais vīrs aiz loga.

Henčārda seja satumsa. Zem plānā labvēlības plīvura slēpās smags raksturs, kura dēļ mākslīga uzbudinājuma brīdī pirms nepilniem divdesmit gadiem viņš bija padzinis savu sievu.

—     Jums jāņem vērā, ka lielos pasākumos gadās arī nejaušības, — viņš atbildēja. — Jāpatur prātā, ka taisni kviešu novākšanas dienās bija tik slikts laiks, kāds gadiem nebija redzēts. Tomēr esmu jau kaut ko darījis, lai uzlabotu stāvokli. Tā kā mani pasākumi ir pārāk plaši izvērsušies un es nevaru tikt galā viens, tad esmu ievietojis sludinājumu, ka meklēju pieredzējušu cilvēku, kas uzņemtos labības sagādi. Kad tādu dabūšu, varat būt droši, ka šādas kļūdas vairs neatkārtosies un viss atkal ieies pareizās sliedēs.

—    Bet ko jūs domājat darīt, lai atlīdzinātu mums par pagājušo? — apjautājās iepriekšējais runātājs, acīm redzot, dzirnavnieks vai maiznieks. — Vai apmainīsiet pret labiem graudiem tos sadīgušos, no kuriem mēs joprojām netiekam vaļā?

Šis jautājums padarīja Henčārda seju vēl drūmāku, un viņš iedzēra ūdeni no glāzes — vai nu lai nomierinātos, vai iegūtu laiku. Nepagodinādams jautātāju ar tiešu atbildi, viņš dzestri noteica:

—     Ja man kāds var pateikt, kā pārvērst sabojātus kviešus par labiem, es ar prieku ņemšu sabojātos atpakaļ. Taču tas nav izdarāms.

Vairāk no Henčārda neko neizdevās izdabūt. Pateicis šos vārdus, viņš atsēdās.

Pēdējos mirkļos ārā stāvētājiem piebiedrojās vēl tāds bariņš: daži godājami bodnieki ar saviem palīgiem, kuri, pievēruši aizvirtņus, iznāca ieelpot svaigu gaisu, bija arī daži vienkāršāki ļautiņi. Pienācēju vidū izcēlās kāds

svešinieks — visai pievilcīga izskata jauneklis, kurš turēja rokā ceļasomu no koši puķota audekla, no kāda tolaik šādus priekšmetus mēdza taisīt.

Viņš bija kalsnēja auguma, sārts gaišmatis ar mirdzošām acīm. Droši vien viņš būtu pagājis garām neapstādamies vai varbūt tikai uz mirkli uzmetis acis logam — tādā gadījumā izpaliktu visi turpmākie notikumi, bet viņš ieradās tieši tai brīdī, kad sākās strīds par labību. Šī saruna viņu tā ieinteresēja, ka viņš apstājās un, čukstus šo to pajautājis blakus stāvētājiem, ieklausījās.

Izdzirdējis Henčārda noslēguma vārdus: «Taču tas nav izdarāms,» — viņš neno valdīja smaidu, izvilka kabatas grāmatiņu un uzrakstīja pāris rindu, izmantojot no loga krītošo gaismu. Tad viņš izplēsa lapiņu, salocīja, uzrakstīja adresi un jau gribēja mest pa loga vaļējo augšdaļu uz viesību galda, bet pārdomājis izspraucās caur dīkdieņu pūli līdz viesnīcas durvīm, kur, laiski atslējies pret stenderi, stāvēja kāds no sulaiņiem, kurš nesen bija apkalpojis viesus.

—   Tūliņ nododiet to mēram, — svešais sacīja, pasniegdams steigā uzrakstīto zīmīti.

Elizabete Džeina bija vērojusi viņu un dzirdējusi vārdus, kuri ieinteresēja viņu gan ar saturu, gan izrunu, kas bija sveša šai novadā. Tā bija neparasta, ziemeļnieciska.

Sulainis paņēma zīmīti, kamēr jaunais vīrietis turpināja:

—    Un vai nevarat man norādīt kādu pieklājīgu viesnīcu, kura būtu mazliet lētāka par šo?

Sulainis vienaldzīgi pārlaida acis ielai.

—      Stāsta, ka «Trīs jūrnieki», re, tepat netālu esot gluži laba viesnīca, — viņš gausi noteica, — bet es tur pats nekad neesmu apmeties.

Skots, jo tāds viņš likās esam, pateicās un nesteidzīgi devās uz minētās viesnīcas pusi, acīm redzot, vairāk norūpējies par naktsmājām nekā par savas zīmītes likteni, kad bija izgaisusi pēkšņā tieksme uzrakstīt to. Kamēr viņš lēni aizsoļoja pa ielu, sulainis iegāja iekšā un Elizabete Džeina ar zināmu interesi noskatījās, kā zīmīti ienesa zālē un nodeva mēram.

Henčārds nevērīgi atlocīja zīmīti ar vienu roku un uzmeta tai acis. Interesanti bija redzēt negaidītās sekas.

Ercīgums un nīgrums, kas nepameta viņa seju, kopš sākās sarunas par viņa tirdznieciskiem darījumiem ar labību, nomainīja saspringta uzmanība. Viņš lēni izlasīja zīmīti un iegrima domās — nevis drūmās, bet satraukti saspīlētās domās, kā cilvēks, kuru apsēdusi kāda ideja.

Ap šo laiku tostu un runu vietā bija stājušās dziesmas; kvieši bija pilnīgi aizmirsti. Vīri, sabāzuši galvas kopā pa diviem vai trim, stāstīja jautrus notikumus, un skaļie smiekli izšķobīja viņu sejas kā krampjos. Dažiem jau bija tāds izskats, it kā viņi nezinātu, kā un kādēļ te nokļuvuši un kā tiks no šejienes projām; tā viņi pagaidām sēdēja, stulbi smīnēdami. Plecīgi vīri sāka atgādināt kupraiņus; personas ar cienījamu ārieni bija to pazaudējušas, dīvaini izliekušas augumus un izvaibstī- jušas sejas; to galvas, kuri bija pamatīgi pieēdusies, nezin kāpēc ierāvās plecos, kamēr mutes un acu kaktiņi stiepos uz augšu. Vienīgi Henčārdu neskāra šīs kropļojošās pārvērtības; viņš joprojām sēdēja stalti un taisni, mēmās pārdomās. Nosita devīto stundu. Elizabete Džeina pievērsās mātei.

—     Vakars nāk virsū, māt, — viņa sacīja. — Ko jūs domājat darīt?

Viņa bija pārsteigta, redzēdama, cik māte kļuvusi neuzņēmīga.

—      Mums jāsameklē kaut kur naktsmājas, — viņa nomurmināja. — Es esmu redzējusi… misteru Henčārdu; tas ir viss, ko es gribēju.

—     Šim vakaram, protams, ar to pietiek, — Elizabete Džeina nomierinoši atbildēja. — Mēs jau varam padomāt rīt, kā tālāk rīkoties. Bet patlaban galvenais — vai ne? — kur mums apmesties.

Tā kā māte neko neatbildēja, tad Elizabetei Džeinai ienāca prātā sulaiņa vārdi, ka «Trīs jūrnieki» esot viesnīca ar mērenām cenām. Šis ieteikums, kas derēja vienam, varēja noderēt arī citiem.

—    Iesim uz turieni, kur aizgāja tas jaunais cilvēks, — viņa teica. — Viņam bija pieklājīgs izskats. Ko jūs domājat?

Māte piekrita, un viņas devās projām pa ielu.

Tikmēr zīmītes izraisītais domīgums turēja mēru savā varā; beidzot, pačukstējis kaimiņam, lai tas apsēžas viņa vietā, Henčārds guva iespēju pamest priekšsēdētāja krēslu. Tas notika tūliņ pēc viņa sievas un Elizabetes aiziešanas.

Aiz zāles durvīm viņš ieraudzīja sulaini un, piesaucis to ar mājienu tuvāk, apvaicājās, kas atnesis pirms stundas ceturkšņa nodoto zīmīti.

—    Jauns cilvēks, ser, tāds kā ceļavīrs. Izskatījās pēc skota.

—   Vai viņš neteica, kā zīmīte nokļuvusi pie viņa?

—   Viņš uzrakstīja to pats, stāvēdams aiz loga.

—     Oho .. . uzrakstīja pats… Vai šis < jaunais cilvēks ir tepat viesnīcā?

—   Nē, ser. Liekas, viņš aizgāja uz «Trim jūrniekiem».

Mērs, salicis rokas uz muguras zem frakas stērbelēm,

sāka staigāt šurpu turpu pa vestibilu, it kā iznācis šeit atvēsināties. Taču nebija nekādu šaubu, ka īstenībā viņš joprojām ir kādas idejas apsēsts, lai kāda tā būtu. Beidzot viņš piegāja pie ēdamtelpas durvīm, ieklausījās un pārliecinājās, ka dziesmas, tosti un sarunas rit gluži veiksmīgi arī viņa prombūtnē. Korporācijas[5] locekļi, amata vīri, lielāki un mazāki tirgotāji bija tiktāl baudījuši ielīksminošus dzērienus, ka pilnīgi • aizmirsuši ne vien mēru, bet arī visas bezgalīgās politiskās, reliģiskās un sociālās atšķirības, kuras uzskatīja par nepieciešamu paturēt prātā dienas laikā un kuras viņus nošķīra citu no cita kā dzelzs restes. To redzēdams, mērs paņēma platmali un, ka'd sulainis bija palīdzējis viņam uzvilkt plāno audekla mēteli, izgāja ārā un apstājās zem portāla.

Tagad uz ielas bija visai maz cilvēku; mēra skatiens it kā pievilkts pievērsās ielas lejgalam un apstājās pie nama kādu simt jardu atstatumā. Tā bija viesnīca, uz kuru bija devies zīmītes rakstītājs, — «Trīs jūrnieki», abas lepnās Elizabetes laiku jumtgales, erkerlogu un gaismu pie ieejas varēja saredzēt arī no turienes, kur viņš stāvēja. Mirkli vērojis to visu, viņš devās tanī virzienā.

Šī veclaicīgā māja, apmešanās vieta cilvēkiem un dzīvniekiem, tagad diemžēl nojaukta, bija celta no mīksta smilšakmens; logi ar izrobotiem šķēršiem no tā paša materiāla nebija gan īsti perpendikulāri mājas pamatiem.[1] Līdz vietējās pašpārvaldes orgānu reformai 1835. g. vara piederēja šaurai ļaužu grupai — korporācijai, kura izvirzīja vadošos amatos savus locekļus.

Pārkarenais erkerlogs, kas bija tik populārs starp viesnīcas apmeklētājiem, bija aizdarīts ar aizvirtņiem, katrā bija sirdsveidīgs caurums, pie kam sirds vārstuļi bija drusku mazāki, nekā tas vērojams dabā. Trīs collu atstatumā no šīm apgaismotajām spraugām bija novietojušies šai stundā, kā tas katram garāmgājējam zināms, stiklinieka Bilija Vilsa, kurpnieka Smārta, sīktirgotāja Baz- forda un citu cienījamu otrās šķiras vīru sārtie ģīmji; šie viesi atradās uz mazliet zemākas sociālās pakāpes nekā tie, kas mielojās «Karaļa ģerbonī»; katrs smēķēja jardu garu māla pīpi.

Virs ieejas pacēlās četrcentrēta Tjudoru stila arka un virs arkas izkārtne, kuru apspīdēja lukturis no ielas pretējās puses. Jūrnieki, kurus gleznotājs bija attēlojis tikai divās dimensijās, citiem vārdiem — plakanus kā ēnas, stāvēja rindā paralizēto pozās. Izkārtne atradās saules pusē, tāpēc visi trīs biedri bija stipri cietuši: saliekušies, saplaisājuši, izbalējuši, sačokurojušies un pārvērtušies par tikko saskatāmu plēni uz izkārtnes, kuras galvenās sastāvdaļas nu bija koka šķiedras, zari un naglas. Patiesībai par godu sakāms, ka izkārtnes stāvoklis nepauda viesnīcnieka Stenidža nevīžību, bet gan nespēju atrast Kāsterbridžā gleznotāju, kurš uzņemtos atdzīvināt šos tradicionālos tipus.

Viesnīcā varēja iekļūt pa garu, šauru, vāji apgaismotu eju, kurā trinās cits gar citu gan zirgi, ko veda uz steli- ņiem mājas sētas pusē, gan ienākošie un aizejošie apmeklētāji, kuri turklāt stipri vien riskēja, ka zirgi uzkāps viņiem uz kājām. Taču labās zirgu novietnes un «Jūrnieku» krietnais els, kaut arī abi bija pagrūti sasniedzami pa šo šauro eju, baudīja to gudro, veco galvu cieņu, kuras zināja, kas Kāsterbridžā labs un kas slikts.

Henčārds pastāvēja dažus mirkļus viesnīcas priekšā, tad, mazliet pārgrozījis savu svētdienīgo ārieni, aizpogādams brūnā audekla mēteli, lai noslēptu kruzuļaino kreklu, un vispār piešķīris sev ikdienas izskatu, iegāja pa viesnīcas durvīm.

VII -

Elizabete Džeina ar māti bija ieradušās minūtes divdesmit agrāk. Mājas priekšā abas apstājās un prātoja, vai tikai arī šī vienkāršā mītne, kaut ieteikta kā cenu ziņā mērena, nebūs par dārgu viņu plānajiem naudas makiem. Beidzot viņas sadūšojās un stājās viesnīcas īpašnieka Stenidža vaiga priekšā; šis nerunīgais vīrs pildīja un iznēsāja pa istabām putojošus kausus palīgos kalponēm, tomēr viņa kustībām piemita dižmanīgs gausums — kā jau cilvēkam, kura pakalpojumi ir labprātīgi. Viņš būtu varējis tos arī nesniegt, ja viņu neizrīkotu viesnīcniece, kura miesīgi nekustīga sēdēja bārā, bet ar redzīgu aci un dzirdīgu ausi uztvēra caur vaļējām durvīm un lūkas režģiem apmeklētāju neatliekamās prasības, kuras vīram pagāja garām nemanītas, kaut viņš atradās tuvumā. Elizabeti un māti vienaldzīgi pieņēma kā iemītnieces un ierādīja mazu guļamistabiņu zem vienas jumtgales, kur viņas apmetās.

Acīm redzot, viesnīcā turējās pie principa, ka vecmodīgās neērtības, gaiteņu, grīdu un logu šķībums un tumšums jāatsver ar spodru linaudekla gultas un galda veļas bagātību, kura taisni apžilbināja abas ceļinieces.

—   Mums tas ir par dārgu — to mēs nevarēsim samaksāt! — sacīja vecākā sieviete, bažīgi aplūkodama istabu, kad viņas bija palikušas vienas.

—   Es arī par to baidos, — Elizabete piekrita, — taču mēs nedrīkstam zaudēt cieņu.

—   Vispirms mums jānomaksā rēķins, tad varam domāt par cieņu, — māte atbildēja. — Misters Henčārds ieņem pārāk augstu stāvokli, lai mēs varētu uzbāzties viņam ar pazīšanos, tāpēc mums jāpalaižas tikai uz savām kabatām..

—    Es zinu, ko darīt, — Elizabete Džeina sacīja, brītiņu gaidījusi un nopratusi, ka par viņu vajadzībām laikam piemirsuši, noņemdamies ar citām svarīgākām darīšanām. Pametusi istabu, viņa nokāpa lejā un iegriezās bārā.

Ja var minēt vienu labu īpašību, kas vairāk par citām raksturo šo vientiesīgo meiteni, tad tā bija gatavība upurēt savu ērtību un cieņu vispārības labā.

—   Tā kā jums šovakar, šķiet, daudz darba un mana māte nav nekāda bagātā, tad varbūt es varu jums palīdzēt un tā segt daļu mūsu izdevumu? — viņa uzrunāja viesnīcnieci.

Tā sēdēja kā pienaglota atzveltnes krēslā, it kā atsē- dusies tur šķidrā veidā un tagad tam neatraujami piesalusi, un pārlaida meitenei pārbaudošu skatienu, atbalstījusi elkoņus uz krēsla paroceņiem. Tāda veida vienošanās, kādu piedāvāja Elizabete, nebija lauku ciematos nekas neparasts, taču, lai gan Kāsterbridžā bija vecmodīga, šeit šī paraža bija gandrīz aizmirsta. Tomēr namamāte izturējās piekāpīgi pret apmeklētājiem un necēla iebildumus. Un tad Elizabete, kurai nerunīgais saimnieks ar galvas un roku mājienu parādīja, kur atrodami nepieciešamie priekšmeti, sāka skraidīt augšup lejup pa kāpnēm, gādādama vakariņas sev un mātei.

Kamēr viņa nodarbojās ar to, koka šķērssiena mājas vidū sadrebēja līdz pašiem pamatiem, jo augšstāvā kāds pavilka zvana auklu. Lejā ietinkšķējās zvaniņš, bet šī skaņa bija daudz vārgāka par stiepļu un bloku žvārkstoņu, kas to bija radījusi.

— Tas ir skotu džentlmenis, — saimniece viszinīgi noteica un pievērsa skatienu Elizabetei. — Jūs varētu palūkoties, vai viņam vakariņas jau saliktas uz paplātes. Ja ir, tad uznesiet viņam. Istaba ielas pusē, taisni virs šīs.

Elizabete Džeina gan bija izsalkusi, tomēr labprātīgi atteicās no rūpēm par sevi, iegāja virtuvē, paņēma iio virēja paplāti .ar vakariņām un devās augšā uz norādīto istabu. Lai gan «Triju jūrnieku» apmešanās vieta aizņēma prāvu zemes platību, telpas bija diezgan šauras. Tās aizpildīja sijas un šķērsbaļķi, šķērssienas, gaiteņi, kāpnes, nelietotas krāsnis, soli, gultas ar uzjumiem, atstājot samērā maz vietas cilvēkiem. Turklāt tolaik sīkie uzņēmēji vēl nebija atteikušies no pašdarītiem dzērieniem, un namā, kur saimnieks joprojām ticīgi turējās pie divpadsmit bušeļu stipra ela,- jo šā dzēriena kvalitāte bija galvenais pievilkšanas spēks, visam vajadzēja piekāpties, dodot vietu attiecīgajiem traukiem un ar tiem saistītajām operācijām. Tāpēc Elizabete atklāja, ka skots novietots cieši blakus mazajam kambarītim, kas bija ierādīts viņai un mātei.

Kad viņa iegāja istabā, tur bija tikai jaunais vīrietis — tas pats, ko viņa bija redzējusi pie «Karaļa ģerboņa» viesnīcas logiem. Viņš laiski pētīja vietējo avīzi un diezin vai pamanīja meiteni ienākam, tāpēc viņa pavisam dzestri palūkojās uz lasītāju un ievēroja, kā viz jaunekļa piere, kur to skar gaismas stars, cik glīti viņam apgriezti mati, kādas samtainas pūkas pakausī, cik glezni vaiga izliektā līnija saplūst ar sejas ovālu un cik smalki iezīmēti plaksti un skropstas, kas sedz viņa nolaistās acis.

Elizabete nolika paplāti, izkrāva uz galda vakariņas un izgāja, neteikusi ne vārda. Kad viņa nonāca lejā, saimniece, kura bija tikpat labsirdīga, cik resna un laiska, pamanīja, ka meitene nogurusi, lai gan, nopietni vēlēdamās būt derīga, viņa bija piemirsusi domāt par pašas vajadzībām. Tāpēc misis Stenidža gādīgā uzstājībā pateica, lai Elizabete ar māti tūliņ pašas paēdot vakariņas, ja vispār gribot to darīt.

Elizabete paņēma pieticīgās vakariņas tāpat, kā bija tās paņēmusi skotam, uzgāja pa kāpnēm pie mazā kambarīša, kur bija pametusi māti, un bez trokšņa atstūma durvis ar paplātes stūri. Viņai par pārsteigumu, māte, kuru viņa bija atstājusi pusguļus gultā, tagad sēdēja izslējusies, ar pavērtām lūpām. Elizabetei ienākot, viņa pacēla pirkstu.

Brīdinājuma nozīme tūliņ kļuva skaidra. Abām sievietēm ierādītā istabiņa kādreiz bija kalpojusi par tualetes telpu skota guļamistabai, kā to liecināja durvis starpsienā — tagad aiznaglotas un pārklātas ar tapetēm. Taču, kā tas bieži gadās arī viesnīcās ar lielākām pretenzijām nekā «Trim jūrniekiem», ik vārds, ko runāja vienā istabā, bija skaidri sadzirdams otrā. Patlaban balsis skanēja otrā istabā.

Paklausīdama mēmajai pavēlei, Elizabete nolika paplāti, un, kad viņa pienāca tuvāk, māte pačukstēja:

—    Tas ir viņš.

—    Kas? — meitene jautāja.

—    Mērs.

Sjūzenas Henčārdas trīsošā balss varētu jebkurā cilvēkā radīt aizdomas, ka viņas uztraukuma cēlonis ir nopietnākas saites par attālu radniecību, vienīgi meitene neko nenojauta.

Blakus istabā patiešām sarunājās divi vīrieši —< jaunais skots un Henčārds, kuru pats saimnieks Stenidžs bija godbijīgi pavadījis uz augšstāvu, kamēr Elizabete Džeina bija atradusies virtuvē. Meitene klusām nolika traukus uz galda un pamāja mātei, lai sēžas pie vakariņām, ko misis Henčārda pilnīgi mehāniski arī darīja, jo visu viņas uzmanību piesaistīja saruna aiz sienas.

—    Es te iegriezos pa ceļam uz mājām, lai apvaicātos par kaut ko, kas pamodināja manu ziņkāri, — mērs sacīja nevērīgā labvēlībā. — Taču es redzu, ka jūs vēl neesat paēdis vakariņas.

—   Jā, bet es drīz būšu galā! Jums nav vajadzības iet projām, ser. Apsēdieties. Esmu jau gandrīz pabeidzis, un tam nav nekādas nozīmes.

Laikam Henčārds bija apsēdies piedāvātajā krēslā un pēc mirkļa ierunājās atkal:

—   Vispirms man gribētos jautāt, vai jūs to esat rakstījis.

• Bija dzirdama papīra čaukstoņa.

—    Jā, — skots atbildēja.

—    Tad man šķiet, — Henčārds turpināja, — ka esam satikušies nejauši, lai gan mums vajadzēja sastapties rīt, kā bija norunāts. Mani sauc par Henčārdu; vai jūs neatbildējāt uz sludinājumu, ko ievietoju avīzē, ka labības tirgotājs meklē pārvaldnieku, un vai neieradāties šeit, lai sastaptos ar mani?

—    Nē, — skots, mazliet izbrīnījies, atteica.

—   Jūs noteikti esat tas pats vīrs, — Henčārds neatlaidās, — kurš apsolījis ierasties un aprunāties ar mani. Džošua, Džošua, Džips, Džops — kā tad viņu sauca?

—    Jūs maldāties, — jaunais vīrietis attrauca. — Mani sauc Donalds Fārfre. Tiesa, es darbojos labības tirdzniecības nozarē, bet neesmu atsaucies ne uz vienu sludinājumu un neesmu norunājis nekādu satikšanos. Esmu ceļā uz Bristoli un no turienes uz otru pasaules malu, lai izmēģinātu laimi Rietumu plašajos kviešu tīrumos. Man ir daži atklājumi, kas var šai darbā noderēt, bet te man nav kur izvērsties.

—    Uz Ameriku — tā, tā, — sacija Henčārds, un viņa balsī skanēja tik stipra vilšanās, ka tā bija tikpat skaidri sajūtama kā mitrums gaisā. — Un es būtu varējis vai zvērēt, ka jūs esat tas pats vīrs!

3kots atkal nomurmināja noliedzošu atbildi, un iestājās klusums, kamēr Henčārds to pārtrauca:

—    Tad es jums esmu no sirds un dziļi pateicīgs par tiem dažiem vārdiem, ko jūs uzrakstījāt zīmītē.

—    Sīkumi, ser.

—    Jā, bet man patlaban tas ļoti svarīgi. Tracis, kas sacēlās sadīgušo kviešu dēļ, mani pilnīgi izsita no sliedēm, jo, dieva vārds, es nezināju, ka labība tik slikta, iekams ļaudis nesāka sūdzēties. Manā rīcībā atrodas vēl vairāki simti četvertu, un, ja jūsu atjaunošanas process var tos uzlabot, — nu, tad jūs pats sapratīsiet, kāds slogs novelsies man no pleciem. Es tūliņ nopratu, ka tai jābūt patiesībai. Taču man gribētos dabūt pierādījumus, un jūs, protams, nevēlēsieties iepazīstināt mani ar šo procesu visos sīkumos, pirms neesmu jums pienācīgi atlīdzinājis.

Jaunais vīrietis brītiņu pārdomāja.

—    Nekādu sevišķu iebildumu man nav, — viņš sacīja.

—   Es dodos uz citu pusi un nedomāju tur nodarboties ar sliktu graudu uzlabošanu. Jā, es izskaidrošu jums visu — te jums tas atnesīs vairāk labuma nekā man svešumā. Pagaidiet kādu mirklīti, ser. Es jums parādīšu paraugus, tie ir manā ceļasomā.

Atslēga noklikšķēja, tad kaut kas sijājās un čabēja, pie kam runa bija par tik un tik uncēm uz bušeļa, par kaltēšanu, atdzesēšanu un tamlīdzīgiem jautājumiem.

—    Ar šiem graudiem pietiek, lai parādītu jums visu procesu, — atskanēja jaunā vīrieša balss, un pēc starpbrīža, kurā abi, acīm redzot, kaut ko uzmanīgi vēroja, viņš izsaucās: — Nu, pagaršojiet tagad!

—    Lieliski! Pilnīgi labi vai, teiksim, gandrīz labi.

—    Ar to pietiek, lai no tādiem graudiem dabūtu labus otrās šķiras miltus, — skots sacīja. — Pilnīgi atgūt visu nav iespējams, daba to nepieļauj, bet arī tā jau mēs esam spēruši lielu soli uz priekšu. Tas ir viss process, ser, es tam nepiešķiru nekādu nozīmi, jo no tā būs maz labuma tanīs zemēs, kur laiks ir stabilāks nekā pie mums; varēšu tikai priecāties, ja tas jums noderēs.

—    Bet uzklausiet mani, — Henčārds atsāka. — Kā jums zināms, es tirgojos ar labību un sienu, taču jaunībā esmu bijis vienkāršs siena ķīpotājs un sienu pazīstu vislabāk, lai gan tagad man vairāk darīšanu ar labību. Ja jūs iestātos darbā pie manis, labības tirdzniecība paliktu pilnīgi jūsu ziņā un piedevām pie algas jūs saņemtu komisijas naudu.

—    Jūs esat devīgs — ļoti devīgs, bet nē, nē — es nevaru! — jaunais vīrietis joprojām atkārtoja, kaut arī diezgan apbēdināts.

—    Lai tad tā paliek! — Henčārds beidzot noteica.

—   Bet nu parunāsim par ko citu. Labs jāatmaksā ar labu; lai paliek šīs nožēlojamās vakariņas! Iesim uz manām mājām; tur var atrast kaut ko labāku par aukstu šķiņķi un elu.

Donalds Fārfre bija pateicīgs, bet diemžēl spiests atteikties, jo gribot rīta agrumā pamest šejieni.

—          Labi, labi, — Henčārds aši attrauca, — kā jums patīk. Bet es jums teikšu, jaunais cilvēk, ja šis jūsu paņēmiens attaisnosies ne tikai jūsu paraugos, bet visā labībā, tad jūs, svešinieks būdams, esat izglābis manu reputāciju. Cik man jāmaksā jums par šo pamācību?

—    Nekas, it nekas. Nav domājams, ka jums bieži vajadzēs to likt lietā, un es nepiešķiru tai nekādas vērtības. Es tikai domāju, ka nebūtu par sliktu darīt jums to zināmu, kad jūs esat nonācis grūtībās, un viņi tā bruka jums virsū.

Henčārds mirklī klusēja.

—    To es tik drīz neaizmirsīšu, — viņš sacīja. — Un no sveša cilvēka! … Taisni ticēt negribējās, ka jūs neesat tas vīrs, ar ko man sarunāts! Es teicu sev: «Viņš zina, kas es esmu, un grib ar s6 joku sevi rekomendēt.» Un nu galu galā izrādās, ka jūs nemaz neesat tas, kas atsaucās uz manu sludinājumu, bet pavisam svešs cilvēks!

—    Jā, jā, tā tas ir, — jaunais vīrietis atkārtoja.

Henčārds atkal brītiņu klusēja un tad domīgi turpināja:

—    Jūsu piere, Fārfre, ir kā manam nabaga brālim —• viņa vairs nav starp dzīvajiem, arī deguns ir kā viņējais. Augumā, tā es teiktu, jūs esat piecas pēdas un deviņas collas. Es esmu sešas pēdas un pusotras collas, ja nav kurpju kājās. Bet kāda tam nozīme? Tiesa, manā nozarē firma turas uz spēka un enerģijas. Taču tā dibinās uz pareiziem spriedumiem un zināšanām. Par nelaimi, Fārfre, zinībās es esmu vājš, esmu vājš arī aprēķinos — es piederu pie tiem, kuri skaita uz pirkstiem. Jūs esat pilnīgi pretēja rakstura, es to redzu. Tādu kā jūs esmu meklējis jau divus gadus, un nu izrādās, ka jūs neesat man vēlēts. Bet, pirms eju, ļaujiet man pavaicāt vēl šo: kaut jūs neesat tas vīrs, par ko jūs noturēju, kāda tur starpība? Vai jūs tomēr nevarat palikt? Vai tik stingri esat nolēmis doties uz Ameriku? Es runāšu atklātu valodu. Es jūtu, ka man jūs esat neaizstājams — varbūt to nevajadzēja teikt, un, ja jūs paliksiet un kļūsiet mans pārvaldnieks, jūs to nenožēlosiet.

—    Es esmu pieņēmis lēmumu, — jaunais vīrietis noraidoši sacīja. — Man ir savi plāni, un, manuprāt, nav vairs ko runāt. Vai neiedzersiet kopā ar mani, ser? Šis Kāster- bridžas els lieliski sasilda iekšas.

—    Nē, nē, es gribētu gan, bet nevaru, — Henčārds nopietni teica; krēsla čīkstoņa liecināja, ka sēdētājs piecēlies un dziras iet projām. — Jaunībā es labprāt iedzēru,

pat pārāk labprāt un gandrīz aizgāju bojā! Es izdarīju kaut ko tādu, par ko kaunēšos līdz savai pēdējai stundiņai. Tas mani tā ietekmēja, ka nozvērējos nedzert neko stiprāku par tēju tik daudz gadu, cik man toreiz bija. Savu zvērestu esmu turējis, Fārfre, un, lai gan dažreiz karstās dienās esmu tā tvīcis, ka varētu izdzert divdesmit piecu litru mučeli līdz dibenam, tomēr atceros zvērestu un nepieskaros stipriem dzērieniem.

—    Es negribu uzspiest jums, ser, to es negribu. Es cienu jūsu zvērestu.

—    Protams, pārvaldnieku jau es kaut kur sadabūšu, bet tādu gan es tik drīz neuziešu, kas man tā derētu kā jūs! — Henčārds dziļi izjusti noteica.

Jauno vīrieti, acīm redzot, aizkustināja Henčārda pārliecība par viņa labajām īpašībām. Viņš klusēja, kamēr abi piegāja pie durvīm.

—    2ēl, ka nevaru palikt, man no sirds žēl, — viņš beidzot noteica. — Bet nē — ko nevar, to nevar! Es gribu redzēt pasauli!

VIII

Tā viņi šķīrās; Elizabete Džeina un viņas māte, domās nogrimušas, ēda vakariņas; mātes seja kļuva dīvaini gaiša pēc Henčārda atzīšanās, ka viņš kaunoties par kādu rīcību pagātnē. Šķērssienas nodrebēšana līdz pamatiem liecināja, ka Donalds Fārfre ir atkal piezvanījis — laikam lai novāc vakariņu traukus; viņš dungoja, staigādams pa istabu, bet, jādomā, viņu pievilka jautrās čalas un dziesmas apakšstāvā. Viņš iznāca kāpņu laukumiņā un devās lejup.

Kad Elizabete Džeina savāca viņa un savus vakariņu traukus un ar paplāti rokā nogāja lejā, tur rosība bija sasniegusi kalngalus — kā vienmēr šai stundā. Meitenei negribējās piedalities viesu apkalpošanā šeit, viņa klusēdama vēroja visu, kas šķita tik jauns un neparasts pēc noslēgtās dzīves jūrmalas kotedžā. Kopējā zālē, kura bija ļoti liela, gar sienām stāvēja vairāki duči krēslu ar masīvam atzveltnēm, uz tiem sēdēja jautrie apmeklētāji; grīda bija nokaisīta ar smiltīm, melns sols ar atzveltni, sāniski pagriezts pret durvīm, ļāva Elizabetei redzēt gandrīz visu, pašai paliekot tikpat kā nemanītai.

Jaunais skots nupat kā bija piebiedrojies apmeklētājiem. Cienījamie lieltirgotāji bija ieņēmuši privileģētās vietas erkerlogā un tā tuvumā, vienkāršākie viesi sēdēja telpas neapgaismotajā galā uz soliem un dzēra no krūzēm, nevis no glāzēm. Viesu vidū meitene pazina dažus no tiem, kas bija stāvējuši pie «Karaļa ģerboņa» logiem.

Aiz viņiem sienā bija lodziņš ar vienā rūtī iestiprinātu ventilatoru, kas pēkšņi sāka griezties, skaļi tarkšķēdams, pēkšņi apstājās un tikpat pēkšņi atkal atsāka griešanos.

Kamēr viņa tā paslepus vēroja notiekošo, kāds netālu no atzveltnes sola uzsāka dziesmu ar skaistu melodiju un īpatni valdzinošu izrunu. Zālē jau dziedāja, pirms Elizabete nonāca lejā, bet nu skots, kurš bija te ātri vien iejuties, pēc vairāku lieltirgotāju lūguma bija ar mieru iepriecināt klātesošos ar dziesmu.

Elizabete Džeina mīlēja mūziku; viņa nenocietās un palika paklausīties, un, jo ilgāk klausījās, jo dziļāk aizgrābta jutās. Nekad viņa nebija dzirdējusi tādu dziedāšanu, un bija skaidrs, ka arī vairumam klausītāju reti gadījies tādu dzirdēt, jo viņi klausījās daudz uzmanīgāk nekā parasti. Viņi nesačukstējās, nedzēra, negremdēja pīpju kātus elā, lai tos apslapētu, nebīdīja krūzes tuvāk kaimiņiem. Arī pats dziedātājs jutās aizkustināts, un Elizabetei šķita, ka viņam acīs sariešas asaras, kad viņš dzied nākamo pantu:

— Tēva nams, tēva nams, mājās nāk tavs ceļinieks, Tēva nams, tēva nams manis paša zemē! Acīs, kas par mani raud, atkal iemirdzēsies prieks. Nu jau dzimtās upes braslā kumeļš jautru soli liek. Puķes pumpuros man mās, koki plaukstot zarus sniegs, Cīrulis man sveikas dziedās manis paša zemē! [6]

Atskanēja skaļi aplausi, pēc tam iestājās dziļš klusums, kas bija vēl daiļrunīgāks par aplausiem. Klusums bija tik dziļš, ka pēkšņais krakšķis, jo vecais Salomons Long- veiss, kurš sēdēja istabas krēslainajā galā, bija pārlauzis pārāk garo pīpes kātu, tika uztverts kā rupja un nepieklājīga rīcība. Tad ventilators sāka atkal drudžaini griezties loga rūtī un mazliet izkliedēja Donalda dziesmas radīto dziļo iespaidu.

— Nav slikti… nebūt nav slikti! — nomurmināja Kris-

tofers Konijs, kurš arī šeit sēdēja. Izņēmis pīpi no mutes, turēdams to pirksta atstatumā no lūpām, viņš skaļi sacīja: Klājiet vaļā nākamo pantu, jaunais džentlmen, lūgtum!

—    Jā, jā. Dziediet vēlreiz, svešiniek, — ierunājās stiklinieks, resns vīrs ar katlam līdzīgu galvu, aizbāzis balto priekšautu aiz jostas. — Mūsu pusē cilvēki nemāk tā pacilāt garu. — Pagriezies sānis, viņš pusbalsī uzprasīja: — Kas ir šis jaunais cilvēks? Skots, jūs sakāt?

—    Jā, taisnā ceļā no Skotijas kalniem, tā šķiet, — Konijs atbildēja.

Fārfre atkārtoja pēdējo pantu. Bija skaidrs, ka nekas tik aizgrābjošs sen nebija dzirdēts «Trijos jūrniekos». Neparastā izruna, dziedātāja iejūta, dziļā dziesmas izpratne, nopietnība, ar ko viņš panāca vislielāko izteiksmību, pārsteidza šos cienījamos ļaudis, kuri bija tā pieraduši slēpt jūtas aiz zobgalībām.

—    Lai velns mani sasper, ja mūsu puse ir vērta, ka par to tā dzied! — turpināja stiklinieks, kad skots bija pantu nodziedājis un viņa balss aprāvusies pēc vārdiem «mana dzimtā zeme». — Ja izmet no mūsu vidus muļķus, krāpniekus, neliešus, padauzas, nevīžas un tamlīdzīgus salašņas, tad ne vien Kāsterbridžā, bet arī visā apvidū maz paliks tādu, ko vērts pagodināt ar dziesmu.

—    Pareizi, •— piekrita bodnieks Bazfords, lūkodamies galdā. — Nav vārdam vietas, Kāsterbridžā ir vecs, iesīkstējis ļaunuma perēklis. Hronikās rakstīts, ka mēs esot dumpojušies pret karali pirms simt vai divsimt gadiem vēl romiešu laikā un daudzi no mums pakārti Karātavu kalnā vai sacirsti četros gabalos un mūsu miesas daļas sūtītas apkārt pa visu zemi kā gaļa no skārņa, un es ij nedomāju par to šaubīties.

—    Aiz ko tad jūs, jaunais saimniek, pamētāt savu dzimto pusi, ja jūsu sirds tai tik dikti pieķērusies? — ievaicājās attālāk sēdošais Kristofers Konijs, gribēdams atkal atgriezties pie sākotnējās k ~.L;u.nas tēmas. — Dievvārds, jums nebija vē;\'.. oraukt šurp mūsu dēļ, jo, kā jau misters Bilijs Vīiss teica, uz mums diez kā nevar paļauties — ij paši labākie dažbrīd nerīkojas visai godīgi, jo ko lai iesāk bargās ziemās, kad pildāmas daudzas mutes, un dievs tas visuvarenais sūta mums tik trakoti sīkus tupeņus, ka tās nevar ne bāzdams aizbāzt. Mēs nedomājam par puķītēm un jaukiem ģīmīšiem, kur nu — tad jau drīzāk par puķu kāpostiem un cūku šņukuriem.

—    Nevar būt! — Donalds Fārfre izsaucās, dziļās raizēs vērdamies apkārtējo sejās. — Jūs sakāt, ka pat labākie nerīkojas visai godīgi — vai patiesi? Vai tad kāds pie- vācis to, kas nepieder viņam?

—    Tad nē jel, ak dievs! — Solomons Longveiss atsaucās, nīgri smīnot. — Viņš tikai tāpat vien muldas. Allažiņ mēdz runāt to, ko nedomā. — Un pārmetoši noteica Kris- toferam: — Neizrunājies tik vaļīgi ar džentlmeni, par kuru tev nekas nav zināms… un kurš ieradies pie mums teju pat no ziemeļpola.

Tā Kristoferu Koniju apklusināja, un, nemanīdams klātesošo atsaucību, viņš deva vaļu savām jūtām, murminādams zem deguna:

—    Lai mani zibens nosper, bet, ja es mīlētu savu zemi kaut pusi tik daudz kā šis puisietis, tad es drīzāk tīrītu kaimiņiem cūkkūtis nekā laistos projām! Par sevi gan varu teikt, ka mīlu savu dzimteni ne vairāk par Botanibeju M

—    Palūgsim nu, lai jaunais cilvēks nodzied savu balādi līdz galam, citādi mēs te sēdēsim visu nakti, — Longveiss ierosināja.

—   Tas jau bija viss, — dziedātājs atvainodamies noteica.

—    Sasodīts, tad paklausīsimies citu! — iesaucās sīk- bodnieks.

—    Vai jūs nevarētu celt kaut ko priekšā lēdijām, ser? — ievaicājās resna sieviete sarkani svītrotā priekšautā, kura josta bija galīgi pazudusi kuplajās miesas krokās.

—    Ļauj viņam atvilkt elpu… ļauj atvilkt elpu, Kakso- mas māt. Viņš jau vēl pavisam aizelsies, — stiklinieks aizrādīja.

—    Esmu jau atvilcis! — jauneklis atsaucās un tūliņ uzsāka O. Nennij!» ar nevainojamām intonācijām, pēc tam vēl dažas tikpat jūsmīgas dziesmas — un nobeidza pēc visu uzstājīgā lūguma ar «Sen, vecos laikos».

Nu viņš bija galīgi iekarojis «Trīs jurnieku» apmeklētāju sirdis un pat vecā Koni ja sirdi. Par spīti tam, ka dažbrīd dziedātāja nopietnība šejieniešiem likās mazliet smieklīga, viņi tomēr sāka raudzīties uz jauno vīrieti it kā caur zeltainu mirgu, kuru šķita izstarojam viņa dvēsele. Kāsterbridžai netrūka jūtu, Kāsterbridžai nebija sveša romantika, vienīgi šā svešinieka jūtīgums bija savādāks. Tomēr iespējams, ka atšķirība bija tikai ārēja; vietējo vidū viņš bija kā jauna virziena dzejnieks, kurš vienā paņēmienā iekarojis savus laikabiedrus; īstenībā viņš neko jaunu nav pateicis, tikai pirmais skaidri izsacījis to, ko viņa klausītāji jau agrāk neskaidri jutuši.

Pienāca nerunīgais viesnīcnieks un atspiedās pret sola atzveltni, kamēr jaunais cilvēks dziedāja; pat misis Ste- nidža nezināmā kārtā bija atrāvusies no sava krēsla bārā un atnākusi līdz durvju stenderei, turklāt viņa nāca, zvā- ļodamās kā muca, kuru smagais ormanis veļ uz priekšu, ar pūlēm noturēdams vertikālā stāvoklī.

—    Vai domājat palikt Kāsterbridžā, ser? — viņa apvaicājās.

•— O, nē! — skots atbildēja, un viņa balsī skanēja grūtsirdīga pakļaušanās liktenim. — Es te ierados caur- braucot. Esmu ceļā uz Bristoli un no turienes uz ārzemēm.

—    Mums visiem sāpīgi to dzirdēt, — teica Solomons Longveiss. — Kad mūsu vidū iemaldās tik daiļskanīgas balss īpašnieks, tad žēl viņu zaudēt. Un, patiesību sakot, iepazīties ar cilvēku, kurš ieradies no tādas tālienes, no mūžīga sniega zemes, ja tā var izteikties, kur vilki, meža kuiļi un citi bīstami zvēri sastopami tikpat bieži kā pie mums strazdi, — nu, tas jau katrudien negadās, un, kad šāds vīrs atver muti, mēs, tādi mājās tupētāji, dabūjam dzirdēt daudz ko noderīgu.

—    Jā, bet jūs aplam spriežat par manu dzimteni, •— jauneklis aizrādīja, cieši vērdamies viņos ar traģisku skatienu, bet tad viņa acis iedegās un vaigi pietvīka aiz pēkšņas vēlēšanās izkliedēt klausītāju maldus.

—    Pie mums nebūt nav ne mūžīga sniega, ne vilku! Sniegs ir vienīgi ziemu un… jā… kādreiz mazliet arī vasaru, un, ja arī viens vai divi «pelēči» šur tur klejo apkārt, tad tas jau nav nekas bīstams. Eh, jums vajadzētu atbraukt vasaru uz Edinburgu, apskatīt Artūra troni [7] un visu apkārtni — maijā un jūnijā, tad jūs nekad vairs neteiktu, ka tā ir vilku un mūžīga sniega zeme!

—          Skaidrs, ka nē… tas jau saprotams, — Bazfords atsaucās. — Tā jau var runāt tikai galīgi stulbeņi. Viņš jau ir tāds vienkāršs, neaptēsts cilvēks, kurš neiederas nevienā labā sabiedrībā.,. neliecieties par viņu ne zinis, ser.

—   Vai jūs paņēmāt līdzi savu pēli, pledu, savus podus un pavārnīcas jeb vai ceļojat kā pliks tukšinieks, ja tā drīkst izteikties? — nelikās mierā Kristofers Konijs.

—    Bagāža ir jau aizsūtīta, kaut arī tā nav nekāda lielā: brauciens taču vilksies ilgi, — Donalds izklaidīgi vērās tālumā, kad piebilda: — Bet es sev teicu: «Neko no dzīves es neiegūšu, ja neaizbraukšu uz turieni!» — un apņēmos braukt.

Bija skaidri redzams, ka visiem klātesošiem un Elizabetei Džeinai ne mazāk par citiem ir žēl laist viņu projām. Lūkodamās uz Fārfri pāri sola atzveltnei, meitene sprieda, ka viņa vārdi tāpat apliecina viņa apņēmību kā valdzinošās dziesmas — iejūtību un kvēli. Viņa apbrīnoja to nopietnību, ar kādu jauneklis izturējās pret nopietnām lietām. Viņš nesaskatīja nekā smieklīga Kāsterbridžas pudeles brāļu divdomībās un jokos, kur patiešām nekā smieklīga arī nebija. Meitenei nepatika Kristofera Konija un viņa kompanjonu drūmais humors; arī jauneklis to neatzina. Meitenei šķita, ka viņa un Fārfre vienādi uztver dzīvi un redz to drīzāk traģiskā nekā komiskā gaismā, ka jautri brīži, ja arī tādi gadās, ir tikai starpspēles, nevis daļa no drāmas pašas. Tas bija pārsteidzoši, cik viņu uzskati bija vienādi.

Lai gan vēl bija agrs, jaunais skots izsacīja vēlēšanos doties uz savu istabu, un saimniece pačukstēja Elizabetei, lai uzskrien augšā un saklāj viņam gultu. Meitene paņēma sveci un uzgāja izpildīt šo uzdevumu, kas viņai aizņēma tikai dažus mirkļus. Kad viņa ar sveci rokā iznāca ārā, lai ietu lejup, misters Fārfre jau nāca augšā. Atkāpties nebija ērti; abi sastapās un izšķīrās kāpņu laukumiņā.

Laikam viņa bija pamodinājusi skota interesi, par spīti vienkāršajām drēbēm vai varbūt tieši tāpēc, jo viņas nopietnajai un nosvērtajai sejai labi piestāvēja pieticīgais apģērbs. Mazliet samulsusi par šo sastapšanos, viņa viegli pietvīka un nepacēla acu no degošās sveces, kuru turēja gandrīz pie pašas sejas. Gadījās tā, ka Fārfre pasmaidīja, sastapis meiteni, un kā cilvēks, kurš uz laiku atmetis visas raizes un, nodevies dziedāšanai, nevar vairs apstāties, pusbalsī uzvilka senu tautasdziesmu, kuru laikam ierosināja meitenes izskats:

— Kad nama durvis veras man Un diena iet uz rietu, Kas cits gan, ja ne Pegija Pa kāpnēm pretī skrietu?

Elizabete Džeina, mazliet apjukusi, steidzās lejup, un skota dungotā melodija pamazām apklusa, kad viņa istabas durvis aizvērās.

Ar to šobrīd beidzās viņu saskare un pagaisa izraisītās jūtas. Kad meitene ienāca pie mātes, tā joprojām bija iegrimusi domās — gan par ko citu, nevis par kāda jaunekļa dziedāšanu.

—    Mēs rīkojāmies aplam, — viņa čukstēja (lai skots nedzirdētu). — Tev nekādā gadījumā nevajadzēja šovakar apkalpot te viesus. Ne jau mūsu, bet viņa dēļ. Ja viņš būs laipns pret mums, uzņems mūs pie sevis un vēlāk dabūs zināt, ko esi darījusi, kad apmetāmies šeit, tas viņu sarūgtinās un aizskars pašlepnumu — viņš taču ir pilsētas mērs.

Ja Elizabete būtu zinājusi patiesību par mātes un Henčārda attieksmēm, tad droši vien būtu uztraukusies daudz vairāk, bet pagaidām viņai notikušais raizes nesagādāja. Meitenei bija cits viņš — ne jau tas, kas nabaga mātei.

—    Man nebija grūti mazliet parūpēties par viņu, — meitene atbildēja. — Viņš ir tik pieklājīgs un labi audzināts — nav ko salīdzināt ar tiem pārējiem. Tie laikam uzskata, ka viņš ir ļoti vientiesīgs, ja nesaprot, cik rupji un ļauni viņi ņirgājas, stāstīdami par sevi. Skaidrs, ka viņš arī nesaprata — viņš ir pārāk smalks, lai ko tādu saprastu!

Tā viņa aizstāvējās visā nopietnībā.

Mātes viņš šobrīd nemaz nebija tik tālu, kā viņas abas domāja. Iznācis no «Trim jūrniekiem», viņš sāka staigāt šurpu turpu pa tukšo Haistrītu, vairākkārt paiedams garām viesnīcai. Kad skots dziedāja, skaņas plūda ārā pa sirdsveida spraudziņām aizvirtņos, un Henčārds ilgi klausījās.

—    Vai tas nav brīnums, ka šis cilvēks mani tā pievelk? — Henčārds sev sacīja. — Laikam tāpēc, ka esmu tik vientuļš. Es viņam piešķirtu trešo daļu savā uzņēmumā, ja vien viņš paliktu šeit.

Kad Elizabete Džeina nākamā rītā atdarīja logu, smaržu piesātinātais gaiss izraisīja tuvā rudens izjūtu tik nepārprotami, it kā viņa atrastos kaut kādā nomaļā ciematā. Kāsterbridžā īstenībā arī bija lauku dzīves turpinājums, nevis tās pretstats. Bites un tauriņi no kviešu druvām kalnpus pilsētas, vēlēdamies nokļūt pļavās lejpus tās, nemeta līkumu, bet lidoja taisni pa Haistrītu, redzams, pat nenojaušot, ka šķērso tiem svešus novadus. Pa šo pašu ielu rudeni traucās gaisīgi vieglās dzelkšņu sēklotņu bumbiņas, sēdās uz veikalu fasādēm, ielidoja renstelēs, un neskaitāmas rudas un dzeltenas lapas slīdēja pa bruģi, ielavījās pa durvīm priekšnamos, nedroši švīkstēdamas uz grīdas kā biklu viešņu svārki.

Izdzirdējusi balsis, pie tam vienu gluži tuvu, meitene atvirzījās no loga un sāka lūkoties ārā gar aizkara malu. Misters Henčārds — šodien ģērbies kā turīgs veikalnieks, nevis kā svarīga persona — bija apstājies ielas vidū, bet skots izliecies ārā pa logu, kas atradās līdzās Elizabetes logam. Likās, Henčārds jau bija pagājis garām viesnīcai, kad pamanīja vakardienas paziņu, un tagad panācis dažus soļus atpakaļ, bet Donalds Fārfre savukārt pavēra logu plašāk.

—   Jūs jau laikam ceļa jūtīs? — ievaicājās Henčārds, lūkodamies augšup.

—    Jā, iešu tūliņ pat, ser, — Donalds atbildēja. — Pastaigāšu gabaliņu kājām, kamēr pasta kariete panāks mani.

—    Uz kuru pusi iesiet?

—    Uz to pašu, kurp gājāt jūs.

—   Tad varbūt iesim kopā līdz pilsētas robežai?

—    Pagaidiet vienu mirkli, — skots atsaucās.

Pēc dažām minūtēm viņš jau iznāca ārā ar somu rokā. Henčārds paskatījās uz somu kā uz ienaidnieku. Tā neapšaubāmi liecināja, ka jaunais cilvēks patiešām nolēmis doties projām.

—   Ak, manu zēn, — Henčārds ieteicās, — ja jūs būtu prātīgs, tad gan paliktu pie manis.

—    Jā, jā… varbūt tā būtu prātīgāk, — atteica Donalds, cieši lūkodamies pašos tālākajos namos. — Patiesību sakot, es pats vēl īsti nezinu, kā rīkoties.

Viņi gāja tālāk, un Elizabete Džeina vairs neko nevarēja sadzirdēt. Bija tikai noprotams, ka saruna turpinās, Henčārds šad tad pagriežas pret ceļabiedru un ar kādu žestu- pasvītro savus vārdus. Tā viņi pagāja garām «Karaļa ģerbonim», tirdzniecības palātai un Svētā Pītera kapsētas valnim, dodamies kalnup pa garo ielu, kamēr kļuva tik sīki kā divi graudiņi, tad pēkšņi nogriezās pa labi uz Bristoles šoseju un pazuda skatienam.

—   Viņš bija labs cilvēks…- un nu viņš ir projām, — meitene teica sev. — Par mani viņš nelikās zinis, un kāda gan viņam vajadzība atvadīties no manis?

Šī vienkāršā, mazliet aizvainojošā doma ienāca viņai prātā tāpēc, ka to ierosināja šāds sīks fakts: iznācis pa viesnīcas durvīm, skots bija nejauši palūkojies augšup uz meiteni, bet tad aizvērsies, nepamājis ar galvu, nepasmaidījis, nebildis ne vārda.

—   Jūs vēl aizvien pārdomājat, māt, — Elizabete sacīja, atkāpdamās no loga.

—   Jā, es domāju par to, kā misteram Henčārdam tik pēkšņi iepatikās šis jaunais cilvēks. Viņš vienmēr tāds ir bijis. Ja nu viņš tik laipni izturas pret gluži svešu cilvēku, varbūt viņš būs tikpat laipns pret saviem radiem.

Kamēr viņas apsprieda šo jautājumu, pa ielu pabrauca garām pieci milzīgi siena vezumi, tik augsti, ka sniedzās teju pat līdz otrā stāva logiem. Vezumi nāca no laukiem, un kūpošie zirgi bija tos vilkuši laikam visu nakti. Katram vezumam pie ilkss bija piesists dēlītis ar baltiem burtiem: «Henčārds, labības un siena tirdzniecība.» Šī aina stiprināja vēl jo vairāk Henčārda sievas pārliecību, ka meitas labad viņai jāatjauno sakari ar vīru.

Viņas vēl sprieda brokasta laikā, un beidzot misis Henčārda nolēma, ka — labi vai slikti — jāsūta Elizabete Džeina pie Henčārda ar vēsti, ka viņa radiniece Sjūzena, jūrnieka atraitne, atrodas pilsētā, lai tad viņš pats izšķiras — atzīt vai neatzīt šo radniecību. Uz šo lēmumu atraitni bija pamudinājuši divi fakti: ļaudis bija runājuši, ka Henčārds ir vientuļš atraitnis, un viņš pats bija izteicies, ka viņam kauns par kādu agrāku rīcību. Tiklab viens, kā otrs iedvesa cerības.

—     Ja viņš teiks «nē», — viņa aizrādīja Elizabetei Džeinai, kura jau stāvēja ar cepurīti galvā, grasīdamās iet, — ja viņš domās, ka ar viņa augsto stāvokli pilsētā neklājas atzīt… neklājas aicināt mūs pie sevis kā… kā attālas radinieces, tad saki: «Tādā gadījumā, ser, mēs jūs vairs neapgrūtināsim, mēs pametīsim Kāster- bridžu tikpat nemanītas, kā ieradāmies, un atgriezīsimies mājās …» Man tā vien šķiet, ka būtu labi, ja viņš mūs noraidītu — es taču neesmu viņu redzējusi tik ilgus gadus, un mēs .. . mēs esam tik tāla rada!

—    Un ja viņš teiks «jā»? — apvaicājās optimistiskāk noskaņotā meitene.

—   Tādā gadījumā, — misis Henčārda piesardzīgi atbildēja, — palūdz, lai viņš uzraksta zīmīti un pasaka, kad un kur grib sastapt mūs . .. vai mani.

Elizabete Džeina paspēra dažus soļus uz durvju pusi.

—    Un pasaki viņam tā, — māte turpināja, — es pilnīgi labi saprotu, ka viņam nav nekādu pienākumu pret mani… ka es priecājos par viņa panākumiem un ceru, ka viņš dzīvos ilgi un laimīgi… nu, ej!

Un tā diezgan negribīgi, apspiezdama nepatiku, nelaimīgā sieviete, kas bija visu piedevusi, aizsūtīja savu neko nezinošo meitu ar šādu uzdevumu.

Bija ap pulksten desmitiem — un tirgus diena, kad Elizabete Džeina devās augšup pa Haistrītu, sevišķi nesteigdamās: viņa taču bija tikai nabaga radiniece, kurai jāuzmeklē bagātais radinieks. Šai siltajā rudens laikā gandrīz visas dzīvojamo māju parādes durvis bija līdz galam vaļā, jo miermīlīgos pilsoņus nebiedēja doma, ka viņu lietussargus varētu nozagt. Aiz namu durvīm pavērās skatienam gari, taisni, tuneļiem līdzīgi gaiteņi un to galā namu aizmugurē nosūnojuši dārzi, kuros kvēloja fuksijas, gaiļpieši, sarkanas pelargonijas, studentu neļķes, lauvmutītes un dālijas, un šim ziedu sārtam par fonu noderēja pelēkās, apskapstējušās akmens sienas, kādreizējās Kāsterbridžas paliekas — vēl senākas par to cienījamā vecuma Kāsterbridžu, kas bija redzama no ielas puses. Šo namu senlaicīgās fasādes, par kurām vēl senlaicīgākas bija namu sētas puses, cieši piekļāvās ietvei, pār kuru kā bastioni izvirzījās erkerveida logi, spiezdami steidzīgo garāmgājēju ik pēc pāris jardiem taisīt glītu dejas soli — tā dēvēto chassezdechassez. Bez tam garāmgājējs bija spiests veidot arī citas Terpsihorai veltītas deju figūras attiecībā pret lieveņu pakāpieniem, apavu tīrāmiem dzelžiem, pagrabu ieejām, baznīcu kontr- forsiem un nošķiebtiem namu stūriem, kuri kādreiz nemaz netraucēja kustību, bet ar laiku bija kļuvuši šķībi un greizi.

Nemaz jau nerunājot par šiem nekustīgajiem šķēršļiem, kuri tik izteiksmīgi liecināja par to, cik maz individuālie būvētāji domājuši par noturēšanos savu gruntsgabalu robežās, ietves un caurbrauktuves pastāvīgi aizņēma kustīgais transporta jūklis — vispirms jau preču pārvadātāju ores, jo tie devās cauri Kāsterbridžai no Melstokas, Veterbarijas, Hintoksas, Šertonabasas, Kongs- biras, Overkomas un daudziem citiem apkārtējiem miestiem un ciemiem. Oru īpašnieku bija tik daudz, ka radās doma par īpašu ģinti, un viņi arī tik krasi atšķīrās no citiem ļaudīm, ka likās sevišķas rases pārstāvji. Šīs ores bija nupat ieradušās un stāvēja rindās abpus ielas, vietumis tās izveidoja blīvu sienu starp ietvi un ielu. Bez tam katrs veikals mēdza izkraut vai pusi savu preču uz krā- ģiem un kastēm un novietot uz ietves, ar katru nedēļu paplašinot šo izstādi, un, par spīti divu vārgu, vecu kārtībnieku aizrādījumiem, spiedās aizvien vairāk ielā iekšā, tā ka ekipāžām vajadzēja braukt līčuloču pa pašu ielas vidu un braucēji dabūja visnotaļ izrādīt savu prasmi rīkoties ar grožiem. Saules pusē pāri ielai noslie- dzās markīzes, kuras bija ierīkotas tā, ka eleganti sita gājējiem cepures nost, it kā to darītu ar savu neredzamo roku romantiskajā poēzijā apdzejotais Kranstounas velnēns.

Pārdodamie zirgi, piesieti rindās ar priekškājām uz ietves, pakaļkājām uz ielas bruģa, šad tad kamstīja ar zobiem aiz pleca puikas, kuri steidzās uz skolu. Un tādos namos, kas bija pieklājīgi atkāpušies no ielas, visas ērtās nišas aizņēma cūku pārdevēji, pārvērtuši tās par aizgal- dām saviem lopiņiem.

Sīkzemnieki, fermeri, piena pārdevēji, pilsētnieki, ieradušies nokārtot darījumus šais senlaiku ielās, sazinājās savā starpā ne tikai ar vārdiem vien. Ja kāds lielpilsētu centros nedzird sarunu biedra vārdus, tad arī nezina, ko viņš grib teikt. Šeit reizē ar mēli runāja arī seja, rokas, cepure, nūja un viss augums. Ja Kāsterbridžas tirgonis gribēja izpaust apmierinājumu, tad viņš, pasvītrojot vārdus, piepūta vaigus, piemiedza acis, atrieza atpakaļ plecus, un šo valodu labi saprata tie, kas stāvēja otrpus ielas. Ja viņš pauda izbrīnu, tad skatītāji noprastu to, pat ja garām brauktu dārdēdami- visi Henčārda rati un ores, jo viņi redzētu runātāja sarkanās aukslējas un apaļi izvalbītās acis. Pārdomas izpaudās dažādos uzbrukumos sūnām, kuras tika ar nūju dauzītas nost no tuvīnā nama sienām, pie kam dauzītāja cepure mainīja savu līmenisko stāvokli uz slīpāku; garlaikošanos pauda sašļucis augums, pie kam ceļgali izļodzījās tā, ka telpa starp kājām izveidoja rombu, rokas sagņūza. Blēdīšanās un krāpšana bija, acīm redzot, reta parādība šās godīgās pilsētas ielās, stāstīja pat, ka juristi tiesas namā, aizstāvēdami savu klientu intereses, dažkārt izvirzot svarīgus pierādījumus pretējai pusei par labu aiz tīras augstsirdības, lai gan izliekoties, ka tas noticis netīšām.

Tātad Kāsterbridžā bija visādā nozīmē apkārtējo lauku pols, fokuss vai nervu centrs un šai ziņā pilnīgi atšķīrās no daudzajām rūpniecības pilsētām, kuras nometušās kā svešķermeņi, kā klints bluķi līdzenumā šai zaļajā pasaulē, ar ko tām nav nekā kopēja. Kāsterbridžā pārtika no lauksaimniecības un atradās no tās pirmavotiem tikai soli tālāk nekā apkārtējie ciemi. Tās iedzīvotājiem bija saprotamas jebkuras svārstības lauku dzīvē, jo tās tāpat ietekmēja kā viņu, tā zemkopju ienākumus; visas aristokrātiskās ģimenes desmit jūdžu rādiusā varēja rēķināties, ka pilsētnieki jutīs līdzi viņu priekiem un bēdām aiz šiem pašiem iemesliem. Pat amatnieku ģimeņu viesībās galvenās sarunas grozījās ap kviešiem, mājlopu kaitēm, sēšanu un ražas novākšanu, dzīvžogiem un apstādījumiem, bet notikumi politikā tika vērtēti drīzāk no laucinieku nekā no pašu pilsētnieku — dažādu tiesību un priekšrocību īpašnieku viedokļa.

^ Visas šīs reti sastopamās veclaiku tirgus pilsētas senās īpatnības un pretrunības, kuras iepriecēja acis. ar savdabību un zināmu mērķtiecību, naivajai Elizabetei Džeinai, kura nesen vēl bija audusi tīklus zvejnieku būdā jūras krastā, likās īsti galvaspilsētas jaunievedumi. Viņai nevajadzēja daudz vaicāt pēc ceļa. Henčārda nams, celts no blāvi sarkaniem un pelēkiem ķieģeļiem, bija viens no labākajiem pilsētā. Parādes durvis bija vaļā, un, tāpat kā visur citur, gaiteņa viņā galā bija redzams dārzs, izstiepies teju pat ceturtdaļjūdzi garumā.

Mistera Henčārda nebija namā; viņš atradās noliktavas pagalmā. Meiteni izveda cauri apsūnojušajam dārzam līdz vārtiņiem ar sarūsējušām naglām pilnā dēļu žogā, kurš sauca atmiņā neskaitāmas augļu koku paaudzes, kas bijušas piestiprinātas pie tā. Aiz vārtiņiem pletās pagalms, un te Elizabeti pameta vienu, lai meklē saimnieku. Pagalma galos slējās šķūņi, kuros patlaban izkrāva no šorīt redzētajiem vezumiem veselām tonnām ķīpās sasieta siena. Otrpus pagalma stāvēja uz akmens stabiem koka klētis, uz kurām varēja tikt pa ārpusē pieslietām kāpnēm, un vairākus stāvus augsta graudu glabātava. Kur klēts durvis bija vaļā, tur varēja redzēt blīvas rindas cieši piebērtu kviešu maisu, kuri likās gaidām badu, kas tā arī neprotas iestāties.

Meitene staigāja pa pagalmu, juzdamās ne visai omulīgi sakarā ar gaidāmo sastapšanos, kamēr veltīgā meklēšana apnika un viņa uzprasīja kādam zēnam, kur atrodas misters Henčārds. Zēns norādīja viņai uz kantori, kuru viņa līdz šim nebija pamanījusi; pieklauvējusi pie durvīm, viņa izdzirdēja saucienu:

—   Iekšā!

Elizabete pagrieza rokturi un ieraudzīja pie galda pār maisiņiem ar graudu paraugiem noliekušos cilvēku, tikai tas nebija Henčārds, bet jaunais skots — misters Fārfre, viņš bārstīja kviešu, graudus no vienas saujas otrā. Viņa cepure karājās uz vadža viņam aiz muguras, bet ceļasomas rozes kvēloja istabas kaktā. «»

Noskaņojusies uz sastapšanos ar Henčārdu un sarunu divatā, meitene uz mirkli jutās kā no laivas izmesta.

—     Ko jūs vēlaties? — apvaicājās skots kā cilvēks, kurš te jau sen jūtas kā savās mājās.

Viņa sacīja, ka gribot satikt misteru Henčārdu.

—    Ak tā, nu tad pagaidiet kādu brītiņu, viņš patlaban aizņemts, — jauneklis atbildēja, acīm redzot, nepazīdams Elizabeti. Viņš piebīdīja krēslu, lūdza meiteni apsēsties un atkal ķērās pie graudu paraugiem. Un, kamēr Elizabete Džeina sēž un gaida, ārkārtīgi pārsteigta par jaunā cilvēka atrašanos šeit, mēs īsumā paskaidrosim, kā viņš te nokļuva.

Kad abi jaunie paziņas torīt izzuda Elizabetes skatienam, viņi bija nogriezušies uz Batas un Bristoles ceļa un soļoja klusēdami, tikai retumis pārmīdami nenozīmīgus vārdus, kamēr sasniedza aleju uz pilsētas vaļņa — tā dēvēto Krīta aleju, kas veda uz stūri, ko izveidoja ziemeļu un rietumu nocietinājumi. No šo uzbērumu augstās kores varēja tālu pārskatīt visu apkārtni. Pa zaļo nogāzi sliecās stāvu lejup taciņa, pa kuru no ēnainās alejas nokļuva uz šoseju uzbēruma pakājē. Pa šo taciņu skotam vajadzēja iet lejup.

—    Re, kur jūs gaida panākumi, — noteica Henčārds, satvēris ar labo roku Fārfres roku un ar kreiso atbalstījies uz vārtiņiem šķērsām takai. Šai parupjajā kustībā izpaudās cilvēks, kura pašmīla aizskarta un vēlēšanās nav piepildījies.—Es bieži atcerēšos šīs dienas, kad jūs nācāt kā dieva saukts un palīdzējāt manās grūtībās.

Joprojām turēdams jaunekļa 'roku savējā, viņš mirkli klusēja, tad apņēmīgi turpināja:

—   Zināt, es neesmu tāds cilvēks, kas palaiž gadījumu garām aiz vārdu trūkuma. Es gribu vēl ko teikt, pirms jūs aizejat uz visiem laikiem. Vēlreiz: vai gribat palikt? Runāšu skaidri un gaiši. Pats saprotat, ka nespiežos jums virsū vienīgi sava labuma dēļ; manā uzņēmumā nav nekā zinātniska, un nekāds izcilais prāts te nav vajadzīgs. Ka jūsu vietā es dabūšu citu, par to nav nekādu šaubu. Varbūt es drusku domāju arī par savu labumu, taču arī par daudz ko citu, tikai atkārtot negribas. Palieciet pie manis un celiet priekšā savus noteikumus! Es pieņemšu tos ar prieku, jo, velns lai parauj, Fārfre, tu man esi patiešām iespiedies sirdī!

Jaunā vīrieša roka brītiņu nekustīgi gulēja, Henčārda plaukstā. Fārfre lūkojās uz auglīgo zemi visapkārt, tad atskatījās uz ēnaino aleju, ceļu uz pilsētu. Viņa vaigi kvēloja.

—    Es nekad to nebiju gaidījis … to gan ne! — viņš noteica. — Tas ir dieva pirksts! Vai tam kāds var pretī stāties? Nē, es nebraušu uz Ameriku, es palikšu te un kalpošu jums!

Viņa roka, kura līdz šim bija gulējusi kā nedzīva Henčārda plaukstā, tagad atbildēja uz Henčārda rokasspiedienu.

—   Nodarīts, — Henčārds noteica.

—   Nodarīts, — Fārfre atkārtoja.

Mistera Henčārda seja staroja tik spēcīgā gandarījumā, ka tas likās gandrīz vai nežēlīgs.

—   Nu jūs esat mans draugs! — viņš izsaucās. — Iesim atpakaļ uz manām mājām un tūliņ vienosimies par visiem noteikumiem, lai prāts ir mierīgs.

Fārfre paķēra savu somu, un abi ar Henčārdu devās atpakaļ pa ziemeļrietumu aleju. Henčārds bija pati vaļsirdība.

—     Ja man kads cilvēks nepatīk, es ļoti labi protu noturēt viņu pienācīgā atstatumā, toties, ja kāds man patīk, tad es pieķeros tam no visas tiesas, — viņš sacīja. — Manuprāt, jums nebūs iebildumu vēlreiz ieturēt brokastis? Jūs tik agri piecēlāties, ka neko nepaguvāt iebaudīt, pat ja viņiem būtu ko celt priekšā, bet viņiem jau nav, tāpēc iesim uz manām mājām un iestiprināsimies, kā nākas, un, ja gribat, uzrakstīsim visus noteikumus melns uz' balta, lai gan uz manu vārdu var paļauties. Man patīk brokastīs kārtīgi ieturēties. Patlaban man mājās ir lieliska auksta baložu pastēte. Bez tam, ja vēlaties, varat iedzert pašdarītu alu.

—    No rīta būtu tā kā par agru, — Fārfre smaidīdams atteica.

—    Kā vēlaties. Pats esmu devis solījumu nedzert, bet esmu spiests darīt alu strādnieku dēļ.

Tā runādami, abi atgriezās pilsētā un iegāja pa sētas durvīm Henčārda namā. Vienošanos noslēdza pie bro- kastgalda, kur Henčārds izšķērdīgā devībā nebeidza vien pildīt jaunā skota šķīvi. Henčārds ātrāk nerimās, kamēr Fārfre uzrakstīja pieprasījumu, lai viņa bagāžu pārsūta no Bristoles uz Kāsterbridžu, un aiznesa vēstuli uz pastu. Kad tas bija padarīts, Henčārds impulsīvi paziņoja, ka viņa jaunajam draugam jādzīvo viņa namā — vismaz tik ilgi, kamēr nebūs sameklēts piemērots dzīvoklis.

Tad viņi apstaigāja visu māju, Henčārds izrādīja skotam labības un citu preču noliktavas un beidzot ieveda Fārfri kantorī, kur viņu sastapa Elizabete.

X

Kamēr meitene tā sēdēja skota acu priekšā, kāds vīrietis ienāca tieši tobrīd, kad Henčārds atvēra kabineta durvis, lai ieaicinātu Elizabeti. Jaunienācējs aši metās uz priekšu kā pats veiklākais no Betezdas 1 kropļiem un iesteidzās kabinetā pirmais. Meitene dzirdēja, ka viņš teica Henčārdam:

— Džošua Džops, ser… pēc norunas… jaunais pārvaldnieks.

Pēc bībeles leģendas dziednieciska ūdens baseins Jeruzalemē; šis ūdens dziedinājis visādas fiziskas kaites zināmā stundā, kad ūdens «kustējies».

—          Jaunais pārvaldnieks? Viņš ir savā kantorī, — Henčārds skarbi attrauca.

—   Savā kantorī? — ienācējs apjucis atkārtoja.

—           Es teicu: ierodieties ceturtdienā, — Henčārds turpināja, — tā kā jūs neieradāties norunātajā laikā, tad es pieņēmu citu. Sākumā es pat noturēju viņu par jums. Vai jūs domājat, ka man laiks gaidīt, ja darbs negaida?

—             Jūs teicāt: ceturtdien vai sestdien, — ienācējs iebilda, vilkdams no kabatas ārā vēstuli.

—           Jūs tomēr esat atnācis par vēlu, — labības tirgotājs nepiekāpās. — Vairāk mums nav ko runāt.

—          Jūs taču mani tikpat kā salīgāt, — ienācējs nomurmināja.

—          Ar norunu, ka vienosimies pie sastapšanās, — Henčārds aizrādīja. — Man ļoti žēl… patiešām, ļoti žēl, taču neko vairs nevar darīt.

Vairāk nekas nebija sakāms, un vīrietis iznāca ārā, ceļā pārmīdamies ar Elizabeti. Viņa redzēja, ka vīrieša lūpas raustās aiz dusmām un sejas vaibsti pauž rūgtu vilšanos.

Nu Elizabete Džeina iegāja kabinetā un nostājās šā nama saimnieka priekšā. Viņa acu tumšajās zīlītēs likās vienmēr dzirkstam sarkanas uguntiņas, kaut gan diezin vai tas bija fiziski iespējams; zem biezajām, melnajām uzacīm vienaldzīgs skatiens pavērsās uz meitenes pusi.

—           Nu, kas jums uz sirds, mana mīļā? — viņš laipni apvaicājās.

—           Vai varu parunāt ar jums, ser, personīgā lietā? — viņa jautāja.

—    Jā, protams. — Viņš uzmanīgāk palūkojās meitenē.

—             Mani sūtīja, ser, — viņa vientiesīgi turpināja, — lai pasaku jums, ka jūsu attāla radiniece Sjūzena Ņūsona, jūrnieka atraitne, ir pilsētā un vēlas zināt, vai jūs gribētu viņu sastapt.

Skarbais sarkanās un melnās krāsas pretstats Henčārda sejā it kā uz mirkli mazliet pabālēja.

—           Ahā… Sjūzena… viņa vēl dzīva? — viņš ar grūtībām izrunāja.

—   Jā, ser.

—   Un jūs esat viņas meita?

—   Jā, ser, viņas vienīgā meita.

—   Kā… kā jūs sauc? Kāds jūsu kristīts vārds?

—   Elizabete Džeina, ser.

—   Ņūsona?

—   Elizabete Džeina Ņūsona.

Henčārds tūdaļ noprata, ka Veidonas tirgū pēc diviem kopdzīves gadiem noslēgtais darījums nav atzīmēts ģimenes hronikā. To viņš pat nebija gaidījis. Sieva bija atmaksājusi ļaunu ar labu un nebija ne meitai, ne citiem atklājusi, kāda pārestība viņai nodarīta.

—   Mani..^ mani ļoti ieinteresēja šī jaunā vēsts, — viņš sacīja. — Un, tā kā mums nav runas par darījumiem, bet par kaut ko patīkamāku, tad nekavēsimies šeit.

Ar pārsteidzoši smalkjūtīgu pieklājību viņš izvadīja Elizabeti no kabineta kantorī, kur Donalds Fārfre kravājās pa lādēm un graudu- paraugiem nule pieņemta darbinieka cītīgā vērībā. Henčārds izveda meiteni pa vārtiņiem dēļu žogā, un ainava pēkšņi pārvērtās: viņi devās uz namu caur dārzu un puķēm. Ēdamistabā, kur Henčārds ieveda meiteni, uz galda vēl atradās atliekas no bagātīgā mielasta, kas bija celts priekšā Fārfrem. Istaba bija pieblīvēta ar smagām sarkankoka mēbelēm ļoti tumšā sarkanbrūnā krāsā. Sabīdāmie galdi ar nolaižamām plāksnēm, kas nokarājās līdz grīdai, un zilo- nīgām kājām bija sarindoti gar sienām; uz viena galda atradās trīs prāvi folianti: ģimenes bībele, «Jozefs» un «Pilnīgs cilvēka pienākumu saraksts». Kaktā kamīna priekšā bija restes ar izliektu ieapaļu augšdaļu, ko greznoja izlietas reljefas urnas un vītnēs, un krēsli tai stilā, kurš vēlāk padarīja slavenus Čipendeila un Šeratona vārdus, kaut gan šo krēslu fasons diezin vai bija izdaudzinātajiem mēbeļu meistariem sapnī rādījies.

—   Sēdies… Elizabete Džeina, — Henčārds uzaicināja, un viņa balss nodrebēja, izrunājot meitenes vārdu; apsēdies viņš nokāra rokas starp ceļgaliem un nolaida acis uz paklāju. — Tātad tava māte ir vesela?

—   Viņa stipri nogurusi pēc ceļojuma, ser.

—   jūrnieka atraitne … vai viņš miris?

—   Tēvs pazuda bez vēsts pērnajā pavasarī.

Henčārds saviebās, dzirdot vārdu «tēvs».

—    Jūs abas atbraucāt no ārzemēm… No Amerikas vai Austrālijas? — viņš jautāja.

—   Nē, mēs jau vairākus gadus dzīvojam Anglijā. Man bija divpadsmit gadu, kad mēs atbraucām no Kanādas.

—         Ak tā. — Šādi sarunājoties, Henčārds atklāja apstākļus, kas līdz šim bija tik dziļā tumsā tīti, ka viņš jau bija pieradis domāt par sievu un meitu kā par mirušām. Noskaidrojis pagātni, viņš atgriezās pie tagadnes. — Kur tava māte apmetusies?

—   «Trijos jūrniekos», ser.

—     Un tu esi viņas meita Elizabete Džeina? — Henčārds atkārtoja. Viņš piecēlās, piegāja meitenei klāt un cieši ielūkojās viņai sejā. — Es domāju, — viņš pēkšņi aizvērsās ar valgām acīm, — ka man vajadzēs aizsūtīt vēstulīti tavai mātei. Man gribas viņu satikt… Viņas nelaiķis vīrs laikam nav atstājis viņai nekādu lielu mantību?

Viņa skatiens pārslīdēja Elizabetes drēbēm — pieklājīgām, melnām, pašam labākajam viņas tērpam, kurš tomēr pat Kāsterbridžas iemītnieka acīs likās vecmodīgs.

—    Jā, tas tiesa, — meitene atbildēja apmierināta, ka Henčārds pats nācis uz tādām domām un viņai nav vajadzējis par to runāt.

Viņš apsēdās pie galda un uzrakstīja dažas rindiņas, tad izņēma no portmoneja piecu mārciņu asignāciju, ko ielika aploksnē, pēc tam, it kā kaut ko atcerējies, pievienoja summai piecus šiliņus. Rūpīgi aizlīmējis aploksni, viņš adresēja vēstuli misis Ņūšonai viesnīcā «Trīs jūrnieki» un pasniedza aploksni Elizabetei.

—    Lūdzu nodot to viņai personīgi, — Henčārds sacīja. — Nu, man prieks tevi redzēt šeit, Elizabete Džeina… patiešām prieks. Mums būs daudz kas jāpārrunā… bet vēlāk.

Atvadoties viņš spieda meitenes roku tik sirsnīgi, ka viņa, tik maz pieredzējusi draudzīgu izturēšanos, jutās stipri aizkustināta, un asaras sariesās viņas gaišpelēkajās acīs. Līdzko meitene bija aizgājusi, Henčārda noskaņojums izpaudās daudz skaidrāk; aizvēris ēdamistabas durvis, viņš apsēdās un ilgi sēdēja, stīvi izslējies, ieurbies ar acīm pretējā sienā, it kā lasītu tur sava mūža stāstu.

—       Dieva vārds, es gan nedomāju, ka tā notiks! — viņš pēkšņi izsaucās, pietrūkdamies kājās. — Bet ja nu 'tie ir viltvārži… ja Sjūzenas ar bērnu vairs nav starp dzīvajiem?

Taču meitenei piemita kaut kas tāds, kas pārliecināja Henčārdu, ka vismaz šai ziņā nevar būt nekādu šaubu. Pēc dažām stundām viss būs noskaidrots arī par viņas māti, jo Henčārds savā vēstulē bija aicinājis sievu uz sastapšanos šovakar pat.

— Nelaime nekad nenāk viena, — viņš noteica. Šis notikums bija aizēnojis viņa tik dedzīgo interesi par jauno draugu skotu, un Donalds Fārfre todien tikpat kā nedabūja viņu redzēt un nobrīnījās vien par sava darba devēja mainīgo omu.

Tikmēr Elizabete bija atgriezusies viesnīcā. Māte bija gan stipri uztraukta, bet nebūt neizrādīja ziņkāri par vēstuli, kā piederētos trūcīgai sievietei, kura lūdz palīdzību. Viņa arī tūliņ nesāka vēstuli lasīt, bet vispirms sīki iztaujāja Elizabeti, kā misters Henčārds viņu uzņēmis un tieši kādus vārdus lietojis. Elizabete stāvēja ar muguru pret māti, kad tā atplēsa vēstuli. Tur bija rakstīts:

«Gaidi mani šovakar pulksten astoņos, ja vari, «Aplī» pie Badmoutas ceļa. Vietu viegli atrast. Vairāk neko tagad neteikšu. Šī vēsts mani galīgi izsita no sliedēm. Meitene liekas neko nezinām. Nesaki arī viņai neko, kamēr nebūsim tikušies.

M. H.»

Viņš nebija minējis ne vārda par vēstulē ieliktajām piecām ginejām. Šī summa bija nozīmīga, tā bez vārdiem lika misis Ņūsonai saprast, ka vīrs viņu atpircis. Nemiera pārņemta, viņa gaidīja vakaru; Elizabetei Džeinai viņa paskaidroja, kas misters Henčārds aicinot viņu pie sevis un ka viņa iešot viena. Taču viņa nebilda par to, ka sastapšanās nenotiks Henčārda namā, un neparādīja Elizabetei arī vēstuli.

XI

Par «Apli» Kāsterbridžā dēvēja ja ne pašu labāko, tad vienu no labākajiem seno romiešu amfiteātriem, kādi Britānijā vēl atrodami.

Kāsterbridžā sauca atmiņā seno Romu ar katru ielu, aleju un pagalmu. Tā izskatījās romiska, tai bija uzspiests senās Romas mākslas zīmogs, tā glabāja sevī senās Romas miroņus. Apkārtējos tīrumos un dārzos vajadzēja tikai parakt zemi pēdu vai divas pēdas dziļi, kad jau bija jāuzduras uz kādu plecīgu impērijas karavīru, kas te bija nogulējis vienā mierā, neviena netraucēdams, pusotra tūkstoša gadu. Parasti viņu atrada guļam uz sāniem krīta slānī, kur viņš bija ieritinājies ovālā iedobē kā cālis čaulā; ceļgali pierauti pie krūtīm, dažreiz pat satrupējis šķēpa gabals rokā, bronzas plāksnīte vai spraude uz pieres vai krūtīm, urna pie kājām, krūze pie pleca, blašķe pie mutes, un neizpratnē un minējumos viņā vērās Kāsterbridžas ielas puikas un pieaugušie, kuri, garām ejot, bija pienākuši uzmest acis ierastajai ainai.

Iejūtīgos vietējos iedzīvotājus droši vien nepatīkami pārsteigtu ne visai vecs skelets pašu dārzā, bet tik senas relikvijas nevienu nemulsināja. Šie nelaiķi bija dzīvojuši tik sen, viņu dzīves laiks tik maz atgādināja tagadējo, viņu cerības un dziņas tā atšķīrās no mūsējām, ka starp viņiem un dzīvajiem šķita atveramies tik dziļš bezdibenis, ka tam pat rēgs netiktu pāri.

Amfiteātris bija milzīgs, apaļš iedobums ar ieejām no ziemeļiem uz dienvidiem novilkta diametra galos. Tā kā amfiteātris nosliecās uz iekšu, tad to pilnīgi varētu uzskatīt par milžiem domātu spļaujamtrauku. Kāsterbridžai amfiteātris bija tas pats, kas tagadējai Romai Koli- zeja drupas, un arī apmēram tikpat liels. Pareizu priekšstatu par šo iespaidīgo vietu varēja iegūt vienīgi krēslā. Nostājoties tai laikā arēnas vidū, bija iespējams pakāpeniski apjaust amfiteātra īsto plašumu, jo paviršs pārskats pusdienā no kores bija maldinošs. Drūms, dižens, vientuļš, kaut sasniedzams no jebkuras vietas pilsētā, šis senlaicīgais loks noderēja bieži vien par slepenu sastapšanās vietu. Te tika perinātas intrigas, te pēc ilgākas šķiršanās un naidošanās tika rīkotas izmēģinājumu tikšanās. Tikai viena veida sastapšanās — īstenībā visparastākās laimīgu mīlētāju sastapšanās ļoti reti notika amfiteātrī.

Patiešām dīvaini, kāpēc cilvēki nevēlējās šīs vislīksmākās satikšanās norunāt šeit, kaut gan šī vieta svaigā gaisā, viegli pieejama, vientuļa bija tām īsti piemērota. Varbūt tāpēc, ka drupas izdvesa ko baigu. Varbūt izskaidrojums meklējams drupu vēsturē. Nemaz jau nerunājot par tām asiņainajām spēlēm, kas te tika rīkotas senatnē, ar amfiteātri vēl saistījās šādi pagātnes notikumi: vienā tā stūrī gadus divdesmit nostāvēja pilsētas karātavas, bet 1705. gadā te kādu sievieti, kas bija nogalinājusi savu viru, pa pusei nožņaugtu sadedzināja desmittūkstoš skatītāju klātbūtnē. Pēc nostāstiem viņas sirds soda laikā plīsusi un visiem par šausmām izlēkusi no krūtīm, pēc kam neviens no šiem desmit tūkstošiem vairs nav kārojis pēc ceptas gaļas. Piedevām šīm seno laiku traģēdijām vēl nesen te bija notikušas divkaujas uz dzīvību un nāvi, jo to, kas norisinājās šai noslēgtajā, no ārienes neredzamajā arēnā, varēja saskatīt vienīgi no amfiteātra kores, kurā neviens no ikdienas darbā aizņemtajiem pilsētniekiem gan nepapūlētos uzkāpt. Tādā kārtā, lai gan amfiteātris atradās šosejas tuvumā, te varēja pastrādāt noziegumu gaišā dienas laikā, un ne gailis pakaļ nedziedātu.

Daži zēni bija mēģinājuši ieviest jautrību drupās, pārvēršot centrālo arēnu par kriketa laukumu. Taču spēle parasti ritēja gurdi aiz jau minētā iemesla — drūmās noslēgtības, ko radīja vaļņi, kas spēlētājus nošķīra no lietpratīgiem garāmgājējiem, no viņu atzinīgajām piezīmēm, no visa, atstājot tiem vienīgi debesis, bet spēlēt tādos apstākļos ir tas pats, kas sniegt teātra izrādi tukšai zālei. Iespējams ari, ka zēniem uzmācās bailes, jo daži sirmgalvji mēdza apgalvot, ka dažkārt vasaras vidū gaišā dienā cilvēki, kuri te sēdējuši lasīdami un snauzdami, pēkšņi, paceļot acis, ieraudzījuši tribīnēs Adriāna leģionārus noskatāmies gladiatoru cīņās un dzirdējuši viņu satrauktās balsis, taču parādība ilgusi tikai īsu mirkli — kā zibens uzliesmojums — un tūliņ izgaisusi.

Stāstīja, ka zem dienvidu puses ieejas vēl saglabājušās spriešļotas kameras plēsīgajiem zvēriem un spēļu dalībniekiem atlētiem. Arēna izskatījās tik gluda un apaļa, it kā spēles tanī būtu notikušas pavisam nesen. Slīpās ejas, pa kurām skatītāji devās augšup uz savām vietām, joprojām bija ejas. Taču viss amfiteātris bija aizaudzis ar zāli; vasaras beigās tā spurojās novītušās skarās, kurās uz mirkli aizķērās dzelkšņu lidojošās pūkas un kuru švīkstoņa vēja brāzmās lika vērīgai ausij uztvert Eola arfas melodijas.

Henčārds bija izraudzījies šo vietu, lai sastaptos ar sen pazaudēto sievu tāpēc, ka te nebija jābīstas no iespējamiem novērotājiem, un arī tāpēc, ka dienas gaismā pat svešinieks šo vietu varētu viegli atrast. Būdams pilsētas mērs, kam jāstāv nomodā par savu labo slavu, viņš nedrīkstēja aicināt sievu pie sevis, iekams abi nebija izlēmuši, kā rīkoties.

Ap astoņiem vakarā Henčārds pienāca pie šā pamestā izveidojuma un iegāja tanī pa dienvidu eju, kas atradās virs zvēru krātiņu drupām. Drīz vien viņš ieraudzīja sievieti piesardzīgi nākam iekšā pa plato, publikai domāto ziemeļu eju. Abi sastapās arēnas vidū. Sākumā abi klusēja, jo vārdi bija lieki, un nabaga sieviete piekļāvās pie Henčārda, kurš apskaudams atbalstīja viņu.

—     Es nedzeru, — viņš beidzot ierunājās saraustīta, klusā nožēlnieka balsī. — Dzirdi, Sjūzen? Es nedzeru vairs … neesmu dzēris kopš tās nakts.

Tie bija viņa pirmie vārdi.

Viņš juta, ka sieva paloka galvu par zīmi, ka sapratusi. Pēc brītiņa viņš atsāka:

—    Būtu es zinājis, ka tu esi dzīva, Sjūzen! Bet man taču bija pilnīgs pamats domāt, ka tevis un bērna vairs nav šai pasaulē. Es darīju visu iespējamo, lai jūs atrastu — meklēju jūs, ievietoju sludinājumus. Beidzot es nodomāju, ka jūs esat devušās kopā ar to cilvēku uz kādām kolonijām un gājušas bojā braucienā. Kāpēc tu klusēji visu laiku?

—     O, Maikl! Tas taču viņa dēļ… cita iemesla jau nebija! Es domāju, ka mans pienākums būt viņam uzticīgai līdz kapa malai… savā muļķa prātā es ticēju, ka tas darījums ir likumīgs un svēts; es pat domāju, ka būtu nekrietni pamest viņu, ja viņš godprātīgi samaksājis tik daudz par mani. Es nāku pie tevis tikai kā viņa atraitne — es uzskatu sevi par viņa atraitni, un man nav nekādu prasību pret tevi. Nebūtu viņš miris, tad es nebūtu šeit ieradusies — nekad! To tu vari man ticēt.

—   Ak! Kā tu varēji būt tāda vientiese?

—   Nezinu. Taču būtu bijis ļoti slikti, ja es būtu domājusi citādi, — Sjūzena atteica, gandrīz vai raudādama.

—    Jā, jā… laikam gan. Taisni tāpēc es jūtu, ka tu nekur neesi vainojama. Bet ļaut man tā iepīties!

—   Kā, Maikl? — viņa satrūkusies prasīja.

—    Padomā vien par visām tām grūtībām: mums vajadzēs atkal dzīvot kopā, bet kā.ar Elizabeti Džeinu? Viņai taču nevar neko stāstīt… viņa sāks mūs nicināt… to es nepanesīšu!

—    Tāpēc jau es arī nekad nestāstīju viņai par tevi. Es arī nebūtu varējusi to panest.

—   Labi, mums tagad jāpadomā, kā visu nokārtot, turklāt «tā, lai viņa joprojām neko nezinātu. Tu jau būsi dzirdējusi, ka man te liels tirdzniecības uzņēmums, ka esmu pilsētas mērs, baznīcas padomes loceklis un sazin kas vēl.

—   Jā, — viņa nomurmināja.

—   Tāpēc un arī, lai meitene nedabūtu neko zināt par mūsu negodu, mums jārīkojas ārkārtīgi piesardzīgi. Nevaru iedomāties, kā jūs abas varētu atklāti ierasties manā namā kā mana sieva un meita, pret kurām esmu kādreiz nekrietni izturējies un kuras esmu padzinis, — lūk, kur tas piedauzības akmens!

—     Mēs tūliņ dosimies projām. Es ierados tikai, lai satiktos …

—     Nē, nē, Sjūzen, tev nekur nav jāiet., nepārproti mani! — viņš pārtrauca sievu laipnā stingrībā. — Esmu domājis par tādu plānu: tu noīrēsi pilsētā kotedžu kā atraitne misis Ņūsona ar savu meitu, es iepazīšos ar tevi, bildināšu, mēs apprecēsimies, un Elizabete Džeina ienāks mūsu namā kā mana pameita. Tas ir tik dabiski un viegli, ka puse jau tikpat kā izdarīta. Tad neviens nedabūs it neko zināt par manu aptraipīto, pārsteidzīgo, negodīgo rīcību jaunībā; šis noslēpums paliks tikai mūsu abu ziņā, un es būšu priecīgs, ka mans vienīgais bērns atrodas manā pajumtē, tāpat arī mana sieva.

—   Kā tu gribi, tā dari, Maikl, — viņa padevīgi atteica. — Es atnācu, uz šejieni vienīgi Elizabetes dēļ; ja tu man teiksi., lai rīt eju projām un nerādos vairs tev tuvumā, tad ēs paklausīšu bez iebildumiem.

—     Pietiek, pietiek, par to vairs nerunāsim, — Henčārds mīļi sacīja. — Protams, tu nekur neiesi. Pārdomā manu priekšlikumu, un, ja tev nekas labāks neiekritīs prātā, tad mēs to pieņemsim. Diemžēl man uz dažām dienām jāizbrauc darīšanās, bet tikmēr tu vari noīrēt dzīvokli — vienīgais piemērotais visā pilsētā ir tas virs trauku veikala Haistrītā — un arī apskatīties pēc kādas kotedžas.

•— Ja dzīvoklis ir Haistrītā, tad jau tas būs dārgs?

—     Tas nekas, ja gribi, lai mūsu plāns izdodas, tev jārāda jau pašā sākumā, ka esi no labām aprindām. Naudu dabūsi no manis. Vai tiksi cauri, kamēr atgriezīšos?

•— Pilnīgi, — viņa atteica.

—   Vai viesnīcā jums ērti?

—   O, jā.

—          Un meitene nekad nedabūs zināt par savu un mūsu negodu? Tas mani visvairāk biedē.

—          Viņa pārāk tālu no tamlīdzīgām domām. Un kā arī kas tāds varētu ienākt viņai prātā?

—   Tiesa gan!

—            Man patīk tas, ka mēs salaulāsimies otrreiz, — misis Henčārda pēc brītiņa ierunājās. — Tas būs vispareizāk pēc visa, kas bijis. Bet nu man jāiet atpakaļ pie Elizabetes Džeinas un jāsaka viņai, ka mūsu radinieks misters Henčārds laipni ieteicis mums palikt pilsētā.

—           Ļoti labi — nokārto to. Es tevi kādu gabaliņu pavadīšu.

—     Nē, nē. Nevajag riskēt! — viņa bažīgi attrauca.

—    Ceļu es atradīšu — vēl nav tik vēls. Lūdzu, ļauj man iet vienai!

—            Tev taisnība, — Henčārds piekrita. — Vēl tikai vienu vārdu. Vai tu piedod man, Sjūzen?

Viņa kaut ko nomurmināja, šķita, viņai grūti atrast piemērotus vārdus. ,

—    Nekas… viss nāks ar laiku, — Henčārds noteica.

—    Spried par mani pēc maniem turpmākajiem darbiem. Ardievu!

Viņš devās atpakaļ un bija pie amfiteātra augšējās izejas, kad viņa sieva izgāja ārā pa apakšējo un aizso- ļoja starp koku rindām uz pilsētu. Tad Henčārds arī devās mājup, turklāt tik sparīgā gaitā, ka pie sava nama durvīm gandrīz panāca sievieti, no kuras nupat bija atvadījies un kura viņu nepamanīja. Viņš noskatījās, kā sieva aiziet pa ielu, un tad iegriezās namā.

XII

Pagaidījis, kamēr sievu vairs nevar redzēt, mērs iegāja iekšā, tad pa tunelim līdzīgo gaiteni dārzā un pa vārtiņiem pagalmā, kur atradās klētis un noliktavas. Kantora logs bija apgaismots, aizvirtņu nebija, kas aizsegtu iekšieni, un Henčārds varēja redzēt Donaldu Fārfri sēžam agrākajā vietā un iedziļināmies pārvaldnieka darbā, pārbaudot grāmatas. Henčārds ienācis pateica tikai:

—   Ja domājat palikt te ilgi, es jūs netraucēšu.

Viņš stāvēja aiz Fārfres krēsla un vēroja, cik veikli tas izkliedē skaitju miglu, kas Henčārda kantora grāmatās bija sablīvējusies tik bieza, ka dažbrīd samulsināja pat apķērīgo skotu. Labības tirgotāja seja pauda apbrīnu, kam piejaucās zināma nožēla, ka ļaudīm patīk noņemties ar tādiem sīkumiem. Henčārds pats nebija ne garīgi, ne miesīgi spējīgs urbties visādās papīru gudrībās, viņš bija audzināts kā mūsdienu Ahilejs, un rakstu darbi sagādāja viņam īstas mocības.

—    Šim vakaram pietiks, — viņš beidzot sacīja, uzlicis plato plaukstu uz papīra. — Rīt arī vēl laika diezgan. Iesim iekšā un paēdīsim vakariņas. Nāciet vien! Es to pieprasu.

Un viņš draudzīgā uzstājībā aizvēra rēķinu grāmatas.

Donalds bija gribējis iet uz savu dzīvokli, bet viņš jau noprata, ka jaunais draugs un darba devējs nepazīst mērenību savās prasībās un dziņās, tāpēc padevīgi paklausīja. Viņam patika Henčārda dedzība, kaut arī tā dažreiz sagādāja neērtības; lielā atšķirība raksturos šo patiku vēl pastiprināja.

Viņi aizslēdza kantori, un jauneklis sekoja pavadonim pa mazām, slepenām durvīm, kuras, ievezdamas tieši Henčārda dārzā, pēc vi$pa soļa utilitāro ainavu bija pārvērtušas — palicis vairs tikai skaistums. Dārzs bija kluss, rasains un smaržu pilns. Tas stiepās krietnu gabalu prom no nama — sākumā kā zāliens ar puķu dobēm, tad kā augļu dārzs, kur senāk piesietās vīnogulāju rindas, vienā vecumā ar namu, bija izaugušas tik resnas, līkas un žuburainas, ka izvilkušas balstus no zemes un nu stāvēja vienā jūklī, izlocītas stādu agonijā kā salapojuši Laokoni[8]. saldi smaržojošās puķes nevarēja saskatīt vairs; viņi iesoļoja caur tām namā.

Šā rīta viesmīlība tika atkārtota, un pēc vakariņām Henčārds sacīja:

—     Pievelciet krēslu pie paša kamīna, dārgais draugs, un sakursim kārtīgu uguni — es nevaru ciest tukšus pavardus, kaut arī vēl tikai septembris.

Viņš pielaida iekuriem uguni, un istabā izplatījās patīkams gaišums.

—           Dīvaini gan, — Henčārds atsāka, — ka divi cilvēki iepazīstas tāpat kā mēs aiz tīri saimnieciskiem iemesliem un jau pirmās dienas vakarā man gribas parunāties ar jums par tīrām ģimenes darīšanām. Bet, velns parāvis, es esmu viens kā koks, Fārfre, man nav cilvēka, ar ko parunāt, tad kāpēc lai es neaprunājos ar jums?

—    Es ar prieku jūs uzklausīšu, ja varu kaut kā palīdzēt, — Donalds atbildēja, ļaudams skatienam slīdēt pār sarežģītajiem kokgriezumiem kamīna dzegā, kuri attēloja ar ziediem apvītas liras, vairogus un bultu makus abpus drapērijām rotāta vērša galvaskausa un Apolona un Diānas cilnī veidotām galvām abās malās.

—    Vienmēr es neesmu bijis tas, kas tagad, — turpināja Henčārds, un viņa spēcīgā, dziļā balss mazliet iedrebējās. Viņš, acīm redzot, atradās tai dīvainajā garastāvoklī, kas dažkārt spiež cilvēkus uzticēt nule iemantotam draugam to, ko nekad nebūtu atklājuši vecam. — Es sāku dzīvi kā strādnieks, siena ķīpotājs un astoņpadsmit gadu vecumā apprecēju savas kārtas meiteni. Vai varat iedomāties mani kā precētu vīru?

—    Dzirdēju runājam pilsētā, ka jūs esot atraitnis.

—    Nu jā… skaidrs, ka jūs dzirdējāt tādas runas. Es pazaudēju sievu apmēram pirms astoņpadsmit gadiem … manas vainas dēļ… Tas notika tā. Kādreiz vasaras vakarā es gāju meklēt darbu un sieva soļoja man blakus ar mazuli, mūsu vienīgo bērnu, uz rokām. Mēs piegājām pie kādas telts ciema tirgū. Toreiz es mēdzu iedzert.

Henčārds uz brītiņu apklusa, atlaidās krēslā, atbalstījis elkoni uz galda un aizsedzis pieri ar plaukstu, kura tomēr nespēja noslēpt viņa saspringti nekustīgos vaibstus, kamēr viņš izstāstīja visos sīkumos par darījuma noslēgšanu ar jūrnieku. Sākotnējā vienaldzība skota sejā bija nozudusi.

Henčārds izstāstīja par mēģinājumiem atrast sievu, par • doto zvērestu, par vientuļo dzīvi turpmākajos gados.

—     Esmu turējis savu zvērestu veselus astoņpadsmit gadus, — viņš turpināja, — un sasniedzis to stāvokli, kādā tagad atrodos.

—   Jā.

—     Nu… par Sievu neko netiku dzirdējis visu šo laiku, un, tā kā es pēc sava rakstura diezin kā neciešu sievietes, tad man nebija grūti turēties no viņām tālāk. Kā jau teicu, par sievu neko nezināju līdz pat šai dienai. Bet nu … viņa ir atgriezusies.

—. Patiešām atgriezusies?

—   Šorīt… šīs pašas dienas rītā. Un ko lai tagad daru?

—   Vai jūs nevarat ņemt viņu pie sevis, sākt kopēju dzīvi un kaut kā izpirkt pagātni?

—    To jau es pats tiku izdomājis un ieteicis viņai. Bet, Fārfre, — Henčārds sadrūma, — izpirkdams vainu pret Sjūzenu, es nodarīšu pāri citai nevainīgai sievietei.

—   Kā tad tā?

—   Tas ir dabiski, Fārfre, ka tādam cilvēkam kā man gandrīz neiespējami nodzīvot teju pat divdesmit gadus bez jebkādām aplamībām. Es bieži braukāju uz Džer- sijas salu dažādās darīšanās, it sevišķi rudenī, kad sāk novākt kartupeļus un dārzeņus. Es tirgojos ar tiem plašos apmēros. Kādu rudeni, kad tur uzturējos, es saslimu no visas tiesas, un tai laikā man uzbruka drūmas omas lēkmes, no kurām dažkārt ciešu aiz savas personīgās dzīves vientulības, un tad pasaule man šķiet tumša kā elle un es varētu kā Ijabs nolādēt to dienu, kad esmu piedzimis.

—    Es gan neko tādu neesmu izjutis, — Fārfre piezīmēja.

—    Tad lūdziet dievu, lai tas jums paietu secen, jaunekli. Un, kad nu es biju tādā omā, par mani iežēlojās kāda sieviete, es teiktu — jauna lēdija, jo viņa bija no labas ģimenes, labi audzināta un skolota, kāda gaisa- grābšļa virsnieka meita; viņas tēvs bija iepinies kādā ķezā, un visa viņa alga apķīlāta. Tolaik viņš bija jau miris, viņas māte arī, un šī jaunā meitene bija tikpat vientuļa kā es. Viņa mita tai pašā pansijā, kur man bija gadījies apmesties, un, kad es biju nolūzis no kātiem, viņa sāka mani kopt, un tad viņa dumjā kārtā pieķērās man. Dievs vien zina kāpēc, jo es to nemaz nebiju pelnījis. Bet, tā kā mēs dzīvojām vienā mājā un viņas jūtas bija dedzīgas, tad mēs kļuvām tuvi. Nestāstīšu sīkumos, kādas bija mūsu attieksmes. Pietiks ar to, ka teikšu: mēs no visas sirds bijām apņēmušies precēties. Tad notika skandāls, kas man neko ļaunu nenodarīja, bet, protams, viņas labā slava bija vējā. Tomēr, Fārfre, runājot kā vīrietis ar vīrieti, varu dot goda vārdu, ka lakstošanās ap sievietēm man sveša — vienalga, vai tas mans tikums vai netikums. Tikai meitene bija pārāk neuzmanīga un es aiz savas sliktās omas varbūt vēl vairāk — ar to pietika, lai izceltos skandāls. Beidzot es atlabu un aizbraucu. Kad biju projām, viņa daudz ko dabūja izciest manis dēļ, ko neaizmirsa pieminēt savās vēstulēs, kuras sūtīja man citu pēc citas, kamēr es beidzot sāku just, ka esmu viņas parādnieks. Un, tā kā es tik ilgus gadus nebiju neko dzirdējis par Sjūzenu, tad domāju, ka jādod šai sievietei vienīgais gandarījums, kas manos spēkos, un jāapvaicājas, vai viņa ir ar mieru uzņemties risku (manuprāt, visai mazu), ja gadījumā Sjūzena ir vēl dzīva, un kļūt par manu sievu, lai nu kāds es esmu. Viņa bija stāvā sajūsmā, un mēs droši vien drīzumā apprecētos, bet… pēkšņi Sjūzena ir klāt!

Donalds neslēpa, ka viņu smagi ietekmējis šis sarežģītais notikums, kam tik maz kopēja ar viņa vienkāršajiem piedzīvojumiem.

—    Redzat nu, cik daudz pārestības citiem var nodarīt viens cilvēks! Ja pēc tās negodīgās rīcības tirgū toreiz manā jaunībā es nebūtu bijis tāds patmīlis, ka ļāvis šai vieglprātīgajai Džersijas meitenei tā pieķerties man, liekot uz spēles savu labo slavu, tad viss vēl būtu glābjams. Bet nu ir iznācis tā, ka man jāsagādā vienai no šīm sievietēm rūgta vilšanās — un tieši tai otrai. Vispirms man jāpilda pienākums pret Sjūzenu, par to nevar būt divu domu.

—     Viņas abas ir bēdīgā stāvoklī, tiesa kas tiesa! — Donalds nomurmināja.

—    Tā ir! Par sevi es nebēdāju … man ir tikai viena izeja. Bet viņas abas … — Henčārds apklusa pārdomās. — Tiklab pret otro, kā pret pirmo man jāizturas tik godīgi, cik vien godīgi var vīrietis šādā gadījumā izturēties.

—   Jā, tur neko nevar līdzēt! — sarunu biedrs "atsaucās filozofa nožēlā. — Jums jāaizraksta jaunajai lēdijai un vēstulē skaidri un godīgi jāpaskaidro, ka viņa nevar kļūt par jūsu sievu, jo pirmā sieva atgriezusies; jāraksta, ka jūs vairs nevarat satikties ar viņu un ka… ka vēlat viņai visu labu!

—    Ar to nepietiks. Man, nudien, jādara kaut kas vairāk! Man vajag.. . kaut arī viņa allaž lielās ar kādu bagātu tēvoci vai tanti un cer uz mantojumu… man jāaizsūta viņai kāda prāvāka summa, nabaga meitenei… tā sakot, maza atlīdzība. Vai jūs nevarētu man te palīdzēt un paskaidrot visu, ko teicu, cik nu vien saudzīgi iespējams? Man vēstuļu rakstīšana nepadodas.

—   Labprāt.

—    Jā, visu es jums vēl neesmu pateicis. Mana sieva Sjūzena atvedusi arī manu meitu — to bērnu, kas viņai toreiz tirgū bija uz rokām, un meitene nezina par mani neko, vienīgi tik daudz, ka esmu viņām kāds attāls radinieks. Viņa uzaugusi pārliecībā, ka jūrnieks, kuram atdevu viņas māti un kurš tagad miris, ir viņas tēvs un viņas mātes likumīgs vīrs. Viņas māte vienmēr domājusi — un nu mēs abi esam tais domās, — ka nedrīkstam apkaunot sevi meitenes acīs, atklājot viņai visu patiesību. Kā jūs rīkotos manā vietā? Dodiet man padomu! •

—    Es gan riskētu un pateiktu viņai patiesību. Viņa piedotu jums abiem.

—   Nekad! — Henčārds izsaucās. — Patiesību es viņai neteikšu. Es no jauna salaulāšos ar viņas māti, tas mums ne vien palīdzēs saglabāt cieņu mūsu bērna acīs, bet būs arī pieklājīgi. Sjūzena uzskata sevi par jūrnieka atraitni un neparko nebūs ar mieru dzīvot kopā ar mani bez otrreizējas laulāšanās — un viņai taisnība.

Fārfre uz to neko neatbildēja. Rūpīgi izraudzīdamies vārdus, viņš uzrakstīja vēstuli jaunajai lēdijai Džersijā, un ar to viņu saruna noslēdzās. Atvadoties Henčārds sacīja:

—    Man tagad daudz vieglāk, Fārfre, kad esmu visu izstāstījis draugam! Nu jūs redzat, ka Kāsterbridžas mēram nebūt nav tik labi ap sirdi, kā varētu spriest pēc viņa maka stāvokļa.

—   Redzu un jūtu jums līdzi! — Fārfre atbildēja.

Kad skots bija aizgājis, Henčārds pārrakstīja vēstuli un, ielicis tanī čeku, aiznesa uz pastu; mājās viņš nāca, iegrimis domās.

—     Vai tas var būt, ka viss nokārtosies tik vienkārši? — viņš prātoja. — Dievs vien to zina… Nabaga meitene! Bet man nu jāizpērk sava vaina pret Sjūzenu!

XIII

Kotedža, ko Maikls Henčārds noīrēja savai sievai Sjūzenai kā misis Ņūsonai saskaņā ar viņu nodomiem, atradās pilsētas augšējā jeb rietumu daļā, tuvu pie romiešu nocietinājumiem un ēnainās alejas. Vakara saule likās šoruden spīdam šeit spožākā zeltainumā nekā citur, un rieta stundās stari noslīdēja apakš zemākajiem siko- moru zariem un pārplūdināja ar gaismu mazā, zaļi aiz- virtņotā namiņa apakšējo stāvu; augšstāvā sauli nelaida iekšā biezā lapotne. Pāri pilsētas valnim un sikomorēm uz tā pa viesistabas logiem varēja redzēt senos kapu pauguru^un zemes uzbērumus tālīnās augstienēs; vispār šis bija jauks stūrītis — vieglas grūtsirdības apdvests kā visas vietas, kurām uzspiests pagātnes zīmogs.

Līdzko māte ar meitu bija te ērti iekārtojušās, apgādājušās ar kalponi baltā priekšautā un visu saimniecībai nepieciešamo, tā Henčārds ieradās viņas apciemot un palika uz tēju. Kamēr viņi dzēra tēju, Elizabeti visādi pūlējās apmānīt, sarunājoties vienīgi par vispārējiem jautājumiem, kas zināmā mērā uzjautrināja Henčārdu, bet viņa sievai nesagādāja nekāda prieka. Mērs lietišķā apņēmībā atkal un atkal atkārtoja apciemojumus, acīm redzot, piespiedis sevi turēties uz stingri un taisni novilkta ceļa attiecībā pret sievieti, kurai uz viņu pirmtiesības, lai kā par to jācieš otrai un viņa paša jūtām.

Kādā pēcpusdienā, kad meitas nebija mājās, Henčārds atnācis dzestri sacīja:

—    Tagad ir laba izdevība apvaicāties, kad tu noteiksi to laimīgo dienu, Sjūzen.

Nabaga sieviete vārgi pasmaidīja; viņai nepatika jokošanās par to stāvokli, kādā bija sevi nostādījusi vienīgi meitas labās slavas dēļ. Viņa jutās tik neērti, ka bija jābrīnās, kāpēc viņa vispār izšķīrusies par šo blēdīšanos un nav saņēmusi dūšu un atklājusi meitai patiesību. Taču miesa ir vāja, un ar laiku viss kļūs zināms.

—    Ak, Maikl!—viņa sacīja. — Tas tev prasa tik daudz laika un izdevumu — es taču nekā tāda negaidīju!

Un viņa pārlaida skatienu vīram, viņa dārgajam uzvalkam un mēbelēm, kuras viņš bija sagādājis, — pārāk smalkām un greznām pēc viņas prāta.

-— Nebūt ne, — Henčārds atteica parupjā labvēlībā. — Tā taču vienkārša kotedža, kas man tikpat kā neko nemaksā. Un, ja tu runā par laika šķiešanu, — te viņa seja, kurā galvenokārt valdīja melna un sarkana krāsa, atplauka gandarījumā, — tad man patrāpījies lielisks cilvēks, kas tagad pārzina manas darīšanas, tāds vīrs, kādu līdz šim neesmu sastapis. Drīz es varēšu nodot viņa rokās visu un man būs daudz vairāk brīva laika nekā pa visiem šiem divdesmit gadiem kopā.

Henčārda apciemojumi kļuva tik bieži un noteikti, ka par to jau sāka sačukstēties, un drīz vien visa Kāsterbridžā atklāti runāja, ka valdonīgo un patvaļīgo mēru savaldzinājusi un apbūrusi labdzimtā atraitne misis Ņūsona. Viņa labi pazīstamā augstprātīgā vienaldzība pret sieviešu sabiedrību, mēmā vairīšanās no pretējā dzimuma piešķīra zināmu pikantēriju tam, kas nemaz neliktos pat romantisks, bijis viņa vietā cits cilvēks. Neviens gan nesaprata, kāpēc viņš izraudzījies tādu nožēlojamu, vārgu sievieti, un viņu saderināšanos izskaidroja kā ģimenes lietu nokārtošanu, kur jūtām nav vietas, jo bija zināms, ka viņi ir attāla rada. Misis Ņūsona bija tik bāla, ka zēni bija iesaukuši viņu par rēgu. Dažreiz ari Henčārdam gadījās dzirdēt šo apzīmējumu, kad viņš ar misis Ņūsonu pastaigājās pa ejām — tā bija iedēvētas alejas uz pilsētas vaļņa, — tad viņa seja satumsa, un tās izteiksme nevēstīja neko labu runātājiem, taču teikt viņš neteica neko.

Viņš steidzināja nepieciešamos priekšdarbus, lai varētu savienoties, pareizāk — par jaunu savienoties ar šo bālo sievieti, steidzināja stūrgalvīgā apņēmībā, kura darīja godu viņa sirdsapziņai. No viņa izturēšanās neviens nevarēja pateikt, ka svētku rosību viņa drūmajā, lielajā namā nav izraisījusi ne kaisles liesma, ne romantiska aizraušanās, bet trīs svarīgi lēmumi: pirmais — izpirkt savu vainu pret kādreiz pamesto Sjūzenu, otrais — sniegt omulīgu mājvietu un tēva gādību Elizabetei Džeinai un trešais — šaust sevi ar tiem ērkšķiem, ko nesa sev līdzi šā morālā pienākuma pildīšana, pie kam starp šiem ērkšķiem bija arī pārliecība, ka viņš zaudējis cieņu sabiedrības acīs, apprecēdams tādu samērā necilu sievieti.

Sjūzena Henčārda pirmo reizi savā mūžā sēdās karietē — vienkāršā vienzirga ekipāžā, kuru piebrauca kāzu dienā pie durvīm, lai viņas abas ar Elizabeti Džeinu varētu aizbraukt uz baznīcu. Bija bezvēja rīts, smīlāja silts novembra lietus, kas kaisījās kā milti un klājās kā pūderis uz cepurēm un mēteļiem. Pie baznīcas durvīm stāvēja tikai pāris cilvēku, bet pati baznīca bija kā piebāzta ar ļaudīm. Skots līgavaiņa brāļa lomā bija vienīgais, kurš bez galvenajiem aktieriem zināja patiesību par laulājamo pāri. Taču viņš bija tik nepieredzējis, tik prātīgs, tik apzinīgs, tik ļoti aizņemts ar ceremonijas oficiālo norisi, ka nespēja pievērst uzmanību tās dramatiskajai pusei. Tās izpratnei bija nepieciešams Kristo- fera Konija, Solomona Longveisa, Bazforda un viņu sabiedroto īpatnais ģēnijs, tikai viņiem nebija ne jausmas par šo noslēpumu. Kad jaunlaulātajiem vajadzēja nākt ārā no baznīcas, šī kompānija bija sapulcējusies uz tuvākās ietves un sāka pārspriest -notikumu no sava viedokļa.

—     Jau četrdesmit piecus gadus es dzīvoju šinī pilsētā, — Konijs sacīja, — bet sasper mani pērkons, ja es kaut reizi mūžā būtu redzējis vīru, kurš gaidījis tik ilgi, lai saņemtu tik maz! Ja jau šitā, tad pat tev ir izredzes, Nensij Mokridž.

Šī piezīme bija domāta sievietei ieblakus, tai pašai, kura bija rādījusi visiem Henčārda slikto maizi todien, kad Elizabete ar māti ieradās Kāsterbridžā.

—     Lai mani nelabais pievāc, ja es precētu tādu kā viņš vai arī kā tevi! — šī cienījamā persona atsaucās. — Tevi, Kristofer, jau mēs pazīstam kā raibu suni, un, jo mazāk tevi piemin, jo labāk. Un ja runājam par viņu… nu, zināt (viņa pazemināja balsi), tad stāsta, ka viņu zēna gados uzturējusi draudze… es jau nestāstīšu to tālāk, lai man nez ko maksātu, bet tiesa tā ir, ka viņš bijis nožēlojams zeņķis, ko draudze nodevusi mācībā, un, kad nostājies uz savām kājām, tad mantas viņam nav bijis ne tik, cik melns aiz naga.

—    Un tagad viņam ik minūti nāk nauda pa logiem, pa durvīm, — nomurmināja Longveiss. — Un, ja par cilvēku var teikt, ka viņš naudīgs, tad ar viņu jārēķinās — gribi vai negribi!

Atskatījies viņš ieraudzīja ar grumbu tīklu pārklātu disku un pazina šo smaidīgo seju — tā bija resnā sieviete, kas bija lūgusi, lai skots padzied vēl kādu dziesmu «Trijos jūrniekos».

—     Nu, Kaksommāt, — viņš atsāka, — kā tas var rīmēties? Misis Ņūsona, jāsaka, tīrais šķilets, noķer jau otro vīru, kas viņu uzturēs, un sievišķis ar tavu tonnāžu joprojām bešā.

—    Man vīra nevajag. Lai atkal mani slānītu, vai? Ko tur bēdāt, nav Kaksoma, nav arī viņam bikses jālāpa.

—    Jā, ar dieva svētību viņa bikses jau krietni atdusējušās.

—   Manos gados vairs neklājas domāt par otru vīru, — misis Kaksoma turpināja. — Bet lai es zemē iegrimstu, ja neesmu dzimusi tikpat cienījamā ģimenē kā viņa.

" — Pareizi! Tava māte bija sieva uz goda — es viņu labi atceros. Lauksaimniecības biedrība viņu apbalvoja gan par to, ka viņa laidusi pasaulē lēveni veselīgu bērnu bez draudzes pabalsta, gan arī vēl par citiem tikumības brīnumiem.

—• Taisni tāpēc jau mēs netikām uz zaļa zara — tik liela un izbadējusies ģimene.

—- Jā, tā tas ir. Kur daudz cūku, tur samazgu trūkst.

—    Bet vai atceries, Kristofer, kas mana māte bija par dziedātāju, — turpināja atmiņu satrauktā misis Kaksoma, — un kā mēs gājām viesoties uz Melstoku, atceries? Pie vecās Ledlovas, fermera Šainera tantes, atceries? Mēs viņu dēvējām par Krupja ādu, jo viņai ģīmis bija pavisam dzeltens un mūsains no vienas vietas, atceries?

—     Atceros, hi, hi, kā nu ne! — Kristofers Konijs atšaucās.

—   Es arī labi atceros — es tak tolaik jau biju precību gados, pusskuķis, pussievišķis, kā saka. Un vai tu neesi piemirsis, — un viņa iebikstīja ar pirkstu Solomoriam plecā, un viņas ačeles iemirdzējās plakstu spraugās,

—    vai neesi piemirsis heresu un sudraba dakts grieznes, un kā Džoanai Damitai kājas vairs neklausīja un Džekam Grigsam gribot negribot bija jāstiepj viņa pāri muklājam, un kā viņš paklupa ar visu nešļavu pieninieka Svītepla govju laidarā un mums vajadzēja slaucīt viņas brunčus ar zāli? Tādā ķezā savu mūžu nebiju iekūlusies!

—    Jā… kā nu to aizmirsīs, hi,hi… un kādus kumēdiņus tik netaisīja tos laikus, nudien! Ak, šitās jūdzes, ko es toreiz nostaigāju, un tagadiņ tikko pietiek spēka pārkāpt vagai pāri!

Viņu atmiņu plūsmu pārtrauca jaunsalaulātā pāra parādīšanās, Henčārds pārlaida dīkdieņiem viņam raksturīgo divdomīgo skatienu, kurš pārmaiņus pauda te apmierinātu pašmīlu, te kaismīgu nicināšanu.

—     Jā-ā… viņi nav no vienas sugas, kaut arī viņš dēvējas par atturībnieku, — noteica Nensija Mokridža.

—      Tas sievišķis dabūs vēl daudz ko sūru izbaudīt, iekams tiks no viņa vaļā. Viņam ir kaut kas no Zilbārža; gan jau ar laiku tas nāks redzams.

—    Blēņas… viņš ir lāga vīrs! Tā tik vienam otram šķiet, ka ar laimi vien nepietiek — jātriepj vēl sviests virsū. Ja man būtu jāizvēlas no visas plašās pasaules, es tad arī negribētu sev labāku vīru. Šitāda gaudīga vār- gule — tas jau viņai nāca kā dieva dāvana. Diez vai pašai maz bija kāda lieka jaciņa vai naktskrekls.

Mazā, vienkāršā kariete iebrauca miglā un pazuda, un dīkdieņi izklīda uz visām pusēm.

—    Jā, šoslaikus patiesi nezina, ko par visu domāt! — noteica Solomons Longveiss. — Vakar kāds cilvēks, kā pakritis, tā bijis uz vietas pagalam, un nemaz tik tālu no šejienes, un, kad to iedomā un laiks turklāt tik mitrs, tad sirds arī nesienas ne pie kāda darba. Man tik sašļukusi dūša, tāpēc ka es jau kādu nedēļu vai divas vairāk neesmu dzēris kā to mazo deviņu pensu glāzīti, un laikam gan būs, garām ejot, jāiegriežas pie «Jūrniekiem» un jāsasildās.

—    Tad jau būs man arī jāiet tev līdzi, Solomon, — Kristofers noteica. — Es esmu tā piesūcies ar mitrumu kā tāds gliemezis.

XIV

Misis Henčārdas dzīvē iestājās atvasara, kad viņa ienāca sava laulātā drauga lielajā namā un viņa cienījamo paziņu sabiedrībā, un šī atvasara bija tik skaidra, cik skaidrs šis gadalaiks vien var būt. Baidīdamies, ka sieva nealkst pēc dziļākas pieķērības, nekā viņš var dot, Henčārds centās radīt viņai vismaz mīlestības ilūziju. Starp citu, viņš bija pat licis nokrāsot koši zaļas dzelzs margas, kuras pēdējos astoņdesmit gados bija galīgi norūsējušas, un sīkrūtaino karaļa Džordža laiku paceļamo logu smagos ietvarus trīs reizes pārvilkt ar baltu krāsu. Viņš izturējās tik laipni pret sievu, cik vien tas iespējams vīrietim, mēram un draudzes padomes loceklim. Nams bija plašs, ar augstiem griestiem, un divas pieticīgas sievietes neko daudz neienesa šais sienās.

Elizabetei Džeinai šis laiks bija vislaimīgākais viņas mūžā. Brīvība, kādu viņa baudīja, iecietība, ar kādu pret viņu izturējās, pārsniedza visu, ko viņa bija gaidījusi. Mierīgā, bezrūpīgā, dāsnā dzīve, kādu viņai bija sagā-

dējušas mātes laulības, izraisīja meitenē lielas pārmaiņas. Izrādījās, ka viņa var dabūt skaistas mantas un rotas, cik vien vēlas, — kā saka viduslaiku paruna: «Ņemt, paturēt un glabāt ir patīkami vārdi.» Reizē ar dvēseles mieru atplauka visa viņas būtne, un reizē ar atplaukumu nāca skaistums. Dzīves pazīšanas viņai netrūka, jo viņai bija iedzimta skadra intuīcija; izglītības un prasmes uzvesties sabiedrībā — to viņai diemžēl gan trūka, taču, kad pagāja ziema un pavasaris, viņas kalsnā seja un augums ieguva apaļīgākas un vijīgākas līnijas, grumbas meitenīgajā pierē izlīdzinājās, pelēkā sejas krāsa, ko viņa agrāk uzskatīja par dabas piešķirtu, nozuda, materiālajiem apstākļiem pārmainoties uz labo pusi, un vaigos parādījās sārtums. Varbūt arī viņas pelēkās, domīgās acis kādreiz iedzirkstījās šķelmīgā jautrībā, bet tas gadījās reti; dzīves gudrība, kas raudzījās no šīm acīm, nelabprāt draudzējās ar bezbēdību. Kā daudziem, kas pazinuši grūtus laikus, tā arī viņai jautrība likās kaut kas ar prātu nesavienojams un neloģisks, kam nedrīkst pakļauties, ja nu vienīgi šad tad draiskulības brīžos; viņa bija kopš mazotnes tā pieradusi pie bažīgas apsvēr- šanas, ka nevarēja uzreiz atradināties no tās. Viņa nepazina tādu gara pacilātību vai nomāktību, kāda bez sevišķa iemesla piemeklē daudzus; nekad, pārfrāzējot kādu mūsdienu dzejnieku, nekad Elizabetes Džeinas dvēselē neiezagās skumjas, par kurām viņa nezinātu, kā tās tur iekļuvušas; viņas pašreizējais mundrums bija tieši proporcionāls tiem svarīgajiem iemesliem būt mundrai, kuri viņai tagad bija.

Būtu dabiski gaidīt, ka meitene, kura ātri pieņemas skaistumā, dzīvo labos apstākļos un pirmo reizi mūžā var rīkoties ar personīgu naudu, šķiedīs to, pirkdama greznus tērpus. Taču nē. Elizabetes saprātīgums nekur neiz- paudās tik spilgti kā jautājumā par apģērbu. Atturēties no iespējām īstenot savas iegribas ir ne mazāk derīga paraža kā izmantot šīs iespējas. Šī nesamaitātā meitene tieši tā arī rīkojās, jo viņu vadīja iedzimta, teju pat ģeniāla asredzība. Viņa nevēlējās šopavasar pēkšņi uzplaukt kā ūdensroze un izpušķoties visādām cakām un karuļiem, kā to būtu darījis viss lielais vairums Kāster- bridžas meiteņu viņas apstākļos. Viņas triumfam piešķīra mērenību piesardzība; par spīti daudzsološajām izredzēm, viņā joprojām mājoja lauku pelītes bailes no likteņa

arkla, — šādas bailes piemīt domājošām būtnēm, kuras bērnībā cietušas trūkumu un spaidus.

—    Es neparko negribu priecāties bez mēra, — viņa mēdza sev sacīt. — Tas nozīmētu izaicināt Augstāko varu, lai tā atkal nogrūž mūs ar māti bezdibenī un soda, kā līdz šim to darījusi.

Mēs redzam viņu pastaigājamies melnā zīda platmalē, samta apmetnī vai zīda virsjakā, tumšā tērpā ar saul- sargu rokās. Viņa bija izraudzījusies vienkāršu saulsargu bez bārkstīm, tikai ar ziloņkaula gredzenu, ko uzvilkt, lai tas aizvērts netaisās vaļā. Dīvaini gan, kāpēc viņai bija ievajadzējies saulsarga. Izrādās, viņa bija atklājusi, ka reizē ar sejas baltumu un vaigu sārtumu āda tapusi jutīgāka pret saules stariem. Tāpēc viņa sargāja seju no saules, jo viņai šķita, ka iedegums nesaskan ar sievišķību.

Henčārds viņai ļoti pieķērās, un meitene biežāk pastaigājās ar viņu nekā ar māti. Kādu dienu meitene viņam šķita tik glīta, ka viņš pārlaida Elizabetei vērīgu skatienu.

—   Tā lenta man jau bija, tāpēc es to piešuvu, — viņa bikli noteica, domādama, ka Henčārdam nepatīk diezgan spilgtais tērpa izrotājums, ko viņa šodien bija atļāvusies.

—     Nu jā… kāpēc gan ne? — viņš atsaucās savā karaliskajā pieļāvībā. — Rīkojies, kā tev patīk… vai pareizāk — kā tava māte tev ieteic. Dievs liecinieks — man tur nav ko iebilst!

Izejot uz ielas, viņa mēdza pāršķirt matus šķērsām no vienas auss līdz otrai, un celiņš vizēja kā balta varavīksne. Tās priekšā bija biezu cirtu vilnis, otrpus tās mati bija gludi nosukāti un savīti mezglā.

Kādu dienu visi trīs ģimenes locekļi sēdēja pie bro- kastgalda, un Henčārds klusēdams, kā allaž, nolūkojās uz šiem kuplajiem matiem, kuri bija gaišā kastaņu brū- numā.

—    Es domāju par Elizabetes Džeinas matiem — kad viņa bija maza, vai tu neteici, ka tie būs melni? — viņš ievaicājās sievai.

Sjūzena samulsa, brīdinoši piebikstīja viņam ar kāju un nošļupstēja:

—   Es tā teicu?

Kad Elizabete bija aizgājusi uz savu istabu, Henčārds atsāka sarunu.

—    Sasodīts, es gandrīz izrunājos aplam! Es tikai gribēju teikt, ka tad, kad viņa vēl bija pavisam maza, varēja domāt, ka viņas mati kļūs tumšāki.

—   Jā gan, bet matu krāsa mainās, — Sjūzena atbildēja.

—    Ka mati kļūst tumšāki, to es zinu, bet, ka tie var kļūt gaišāki, — to gan ne.

—    Var gan. — Un atkal viņas sejā parādījās bažīga izteiksme, kuras cēlonis noskaidrosies vēlāk. Taču tā izgaisa, kad Henčārds turpināja:

—    Nu, vēl jo labāk. Un zini, Sjūzen, man gribētos, lai viņu sauc mis Henčārda, nevis mis Ņūsona. Jau tagad daudzi viņu sauc tā, neko nedomādami, un, tā kā tas ir arī viņas likumīgais uzvārds, tad labāk padarīt to likumīgu no visas tiesas. Man nemaz nepatīk, ka mana miesa un asinis saucas svešā uzvārdā. Es ielikšu sludinājumu Kāsterbridžas avīzē — tas šeit tā parasts. Meitene taču neiebildīs pret to.

—   Nē. Protams, ne. Bet…

—     Labi, tad es to izdarīšu, — viņš pārtrauca sievu valdonīgā tonī. — Ja jau viņai nav iebildumu, tad tu taču to tāpat vēlies kā es?

—    Zināms, ja viņa piekrīt, tad izdarīsim to katrā ziņā, — sieva atteica.

Tomēr pēc tam misis Henčārda rīkojās diezgan nekon- sekventi, varētu pat teikt — divkosīgi, ja vien viņas rīcība nepaustu satraukumu un iekšēju sasprindzinājumu, ar kādu cilvēks, vadīdamies no sirdsapziņas, grasās spert riskantu soli. Viņa uzmeklēja Elizabeti Džeinu, kura šuva augšstāva buduārā, un pastāstīja viņai par Henčārda priekšlikumu mainīt uzvārdu.

—    Vai tu vari tam piekrist… vai tā nebūs necieņa pret Ņūsona piemiņu… kad viņa vairs nav starp dzīvajiem?

Elizabete kļuva domīga.

—   Es apsvēršu to, māt, — viņa atbildēja.

Kad viņa vēlāk todien sastapa Henčārdu, viņa tūliņ uzsāka sarunu par šo jautājumu tādā tonī, kas rādīja, ka mātes pamodinātās jūtas ņēmušas viņā virsroku.

—      Vai jūs tik ļoti gribat, lai es mainu uzvārdu, ser? — viņa jautāja.

—      Vai es gribu? Pie visiem svētajiem, kādu traci sievietes saceļ tīro nieku dēļ! Es to ierosināju, tas ir viss. Rīkojies, kā tev pašai patīk, Liza bet Džein. Velns lai parauj, ja es gribu tev ko uzspiest! Saproti mani pareizi un nedomā dot savu piekrišanu, lai man izpatiktu.

Ar to šī saruna beidzās, vairāk nekas netika ne sacīts, ne darīts, un Elizabeti joprojām godāja par mis Ņūsonu, nevis viņas likumīgajā uzvārdā.

Tikmēr Henčārda labības un siena lieltirdzniecība Donalda Fārfres vadībā uzplauka pavisam nepieredzētā kārtā. Līdz šim tā bija virzījusies uz priekšu rāvieniem, tagad ritēja kā pa ieeļļotām sliedēm. Fārfre atteicās no vecā, primitīvā darīšanu kārtošanas veida, ko piekopa Henčārds, paļaudamies vienmēr tikai uz savu atmiņu un slēgdams līgumus mutes vārdiem. Darījumu vēstules un virsgrāmatas aizstāja kādreizējos «tiks izdarīts» un «jūs saņemsiet», un, kā tas vienmēr notiek reformu laikā, patriarhālās metodes ķēpīgā savdabība pagaisa reizē ar tās neērtībām.

Elizabetes Džeinas telpas bija pašā nama augšā, no kurienes pavērās plašs skats uz siena šķūņiem un noliktavām otrpus dārza, un viņa varēja novērot visā pilnībā, kas tur notiek. Viņa redzēja, ka Donalds un misters Henčārds ir nešķirami. Ejot misters Henčārds familiāri lika roku uz sava pārvaldnieka pleca, it kā Fārfre būtu viņa jaunākais brālis, un tik smagi balstījās uz viņa, ka Fārfres trauslais augums pat liecās zem šī svara. Šad tad Elizabete dzirdēja īstu smieklu kanonādi, ko bija izraisījusi kāda Donalda piezīme, kuras smieklīgumu teicējs neizprata un pat nepasmaidīja. Henčārds, ko zināmā mērā nomāca vientulība, bija, acīm redzot, atradis jauneklī tikpat patīkamu sarunu biedru kā lietišķu padomdevēju. Labības tirgotājs apbrīnoja Donalda skadro prātu aizvien tāpat kā viņu pirmajā sastapšanās brīdī. Lai gan Henčārds bija sliktās domās — kuras lāgā neprata noslēpt, — par kalsnējā jaunekļa miesas būvi, fizisko spēku un spraigumu, viņa neierobežotā cieņa pret Donalda gudrību tās tomēr atsvēra.

Elizabetes mierīgais skatiens atklāja, ar kādu tīģera dedzību Henčārds pieķēries jaunajam skotam un kā viņa pastāvīgā vēlēšanās atrasties Fārfres tuvumā dažkārt pārvēršas tieksmē pakļaut jaunekli sev, ko gan viņš tūliņ apspieda, kad Donalds lika manīt savu aizvainojumu. Kādu dienu, nolūkodamās abos no augšas, kad viņi stāvēja pie vārtiņiem, kas šķīra dārzu no pagalma, meitene dzirdēja Donaldu izsakāmies, ka paraža iet un braukt abiem kopā padara par neesošu to labumu, ko viņš varētu atnest kā saimnieka otrās acis tur, kur paša saimnieka nav klāt.

— Pie velna ar to visu! — Henčārds izsaucās. — Kāda man bēda par to! Man patīk parunāties ar labu cilvēku. Iesim ieturēt kārtīgas vakariņas, un nelauziet galvu par visādām blēņām, citādi jūs padarīsiet mani traku.

No otras puses, pastaigājoties kopā ar māti, Elizabete Džeina ievēroja, ka skots lūkojās viņās ar dīvainu ziņkāri. Tas nebija izskaidrojams ar viņu sastapšanos «Trijos jūrniekos», jo viņš pat acu nebija pacēlis, kad Elizabete Džeina iegāja viņa istabā. Turklāt viņš vairāk lūkojās uz māti nekā uz meitu, kas modināja meitā pus- apzinātu, naivu un varbūt piedodamu īgnumu. Tā kā šādu vērību nevarēja izskaidrot ar Elizabetes pievilcību, tad viņa nolēma, ka tas viņai tikai tā šķitis — droši vien misters Fārfre mazliet šķielē.

Viņa savā godkārē nenojauta, ka Donalda interese par māti viegli izskaidrojama ar Henčārda stāstu par slikto apiešanos ar bālo, likteņa piemeklēto sievieti, kas nu soļoja Elizabetei līdzās. Meitenes priekšstati par pagātni nesniedzās tālāk par neskaidriem minējumiem sakarā ar redzēto un dzirdēto — viņa pieņēma, ka Henčārds un viņas māte mīlējuši viens otru jaunībā, tad saķildojušies un izšķīrušies.

Kāsterbridžā, kā jau minēts, atradās kviešu tīrumu vidū. Tai nebija priekšpilsētu mūsdienu nozīmē vai pakāpeniskas pārejas no pilsētas uz laukiem. Šai auglīgajā, plašajā klajumā Kāsterbridžā stāvēja ar krasi iezīmētām aprisēm kā šaha dēlis uz zaļa galdauta. Fermera puika, sēdēdams zem miežu gubas, varēja trāpīt ar akmeni pilsētas rakstveža kantora logā; pļāvēji, kraudami kūlīšus statiņos, māja sveicienus paziņām ietves stūrī; tiesnesis sarkanā mantijā, tiesādams aitu zagli, lasīja spriedumu, pa logu ieplūstot skaļam «bē», jo paplicinātais ganāmpulks plūca zāli tepat tuvumā; nāves soda izpildīšanu pūlis noskatījās pļavā tieši pie ieplakas, no kuras uz laiku aizdzina govis, lai skatītājiem būtu ērtāk.

Kviešus, ko audzēja augstienē aiz pilsētas, novāca fermeri, kuri mita Kāsterbridžas austrumu pusē, tā dēvētajā Darnoverā. Šai iecirknī kviešu stirpas slējās gar seno romiešu ierīkoto ceļu un to kores balstījās pret baznīcas torni; klētis ar zaļiem meldru jumtiem un augstām durvīm kā Zālamana tempļa vārti bija novietojušās taisni gar galveno ielu. Klēšu bija tik daudz, ka tās bija sastopamas ik pēc sešām mājām. Te mita pilsētnieki, kuri ik dienas soļoja pa papuvi, namu šaurībā bija iespiedušies aitu gani. Iela, kurā mājoja fermeri, iela, kura bija pakļauta mēram un pilsētas valdei, iela, kurā skanēja spriguļu klaudzoņa, vētījamās mašīnas švīksti un piena strūklu čurksti slaucenēs, — tāds bija' Darnoveras iecirknis Kāsterbridžā.

Protams, ka Henčārds plaši tirgojās ar šo tuvāko sīko fermeru mitekli vai audzētavu, un viņa ores bieži vien devās uz šejieni. Kādu dienu, kad viņš veda ārā kviešus no Darnoveras fermas, Elizabetei Džeinai atnesa zīmīti, kurā viņu lūdza izdarīt pakalpojumu rakstītājam un ierasties tūliņ kādā Darnoveras augstienes klētī. Tā kā tieši no tās klēts Henčārds veda ārā labību, tad Elizabete domāja, ka aicinājumam kāds sakars ar patēva darījumiem, tāpēc uzlika cepuri un nekavējoties devās turp. Klēts atradās fermas pagalmā uz augstiem akmens stabiem, un zem tās varēja ērti nostāties cilvēks. Pagalma vārti bija vaļā, bet pagalmā neviena nebija. Elizabete tomēr ienāca iekšā un sāka gaidīt. Drīz vien viņa ieraudzīja vārtiem tuvojamies kādu vīrieti — tas bija Donalds Fārfre. Viņš paskatījās augšup uz baznīcas torņa pulksteni un ienāca iekšā. Aiz neizskaidrojamas kautrības un nevēlēšanās sastapties ar viņu vienatnē Elizabete aši uzskrēja pa kāpnītēm, kas bija pieliktas pie klēts durvīm, un iegāja klētī, pirms vēl Donalds paguva viņu pamanīt. Fārfre pienāca pie klēts, pārliecināts, ka ir te viens pats; kad nokrita pāris lietus lāšu, viņš piestājās paklētē pie staba, kur Elizabete nesen bija stāvējusi. Viņš atbalstījās pret stabu un, acīm redzot, apbruņojās ar pacietību. Skaidrs, ka arī viņš kādu gaidīja; vai tā varēja būt Elizabete? Un, ja tā, tad kāpēc? Pēc kāda laiciņa viņš ieskatījās pulkstenī un tad izvilka no kabatas papīra lapiņu — tādu pašu, kādu bija saņēmusi Elizabete.

Stāvoklis kļuva visai neomulīgs, un, jo ilgāk Elizabete gaidīja, jo neomulīgāk jutās. Nākt ārā pa durvīm, kas atradās tieši virs Donalda galvas, kāpt lejā un atklāt, ka viņa šeit slēpusies, likās tik muļķīgi, ka viņa nolēma vēl pagaidīt. Tuvumā stāvēja vētījamā mašīna, un Eliza-

I>ete( gribēdama izkliedēt sasprindzinājumu,- vieglītēm pagrieza tās rokturi; vesels kviešu pelavu mākonis ieskrēja viņai sejā, apbēra drēbes un cepuri un ieķērās apmetņa kažokādas apmalēs. Jaunais skots laikam bija izdzirdējis vieglo kustību, jo palūkojās augšup un tad uznāca pa kāpnītēm klētī.

—    Ahā… tā ir mis Ņūsona, — viņš noteica, saskatījis meiteni klēts krēslā. — Nezināju, ka jūs esat šeit. Es ierados uz sastapšanos un esmu jūsu rīcībā.

—     Ak, mister Fārfre, — viņa mulsi atsaucās, — es tāpat. Es tikai nezināju, ka tas esat jūs, kas vēlas mani satikt, citādi es …

—     Es vēlējos jūs redzēt? Nē jel… tas ir, es gribu teikt, ka te būs kāds pārpratums.

—   Vai jūs neaicinājāt mani uz šejieni? Vai jūs nerakstījāt šo zīmīti? — Elizabete pasniedza viņam lapiņu.

—    Nē. Man tas prātā nav nācis. Bet jūs — vai jūs neaicinājāt mani? Vai tas nav jūsu rokraksts? — Un viņš parādīja savu zīmīti.

—* Ne uz to pusi.

—    Tas nu gan ir dīvaini! Tad kāds grib sastapt mūs abus. Varbūt pagaidīsim vēl mazliet.

Tā vienojušies, viņi palika gaidot, Elizabete Džeina centās piešķirt savai sejai pārdabisku mieru, bet jaunais skots ik mirkli lūkojās ārā no paklētes, līdzko padzirdēja soļus uz ielas, gaidīdams, ka gājējs ienāks pagalmā un pateiks, ka viņš ir aicinātājs. Abi vēroja retās lietus lāses, kuras ritēja pa pretimstāvošās labības stirpas salmu pārsegu — no viena salma uz otru, kamēr sasniedza zemi, taču neviens neieradās, un klēts jumtam sāka spiesties lietus cauri.

—     Tas cilvēks laikam gan neatnāks, — Fārfre ierunājās. — Varbūt tas ir tikai joks, un, ja tā, tad ļoti žēl šķiest laiku, kad tik daudz kas darāms!

—       Kāds ir rīkojies pārāk patvaļīgi, — Elizabete noteica.

—     Jums taisnība, mis Ņūsona. Kādreiz tas viss noskaidrosies, varat man ticēt, un mēs zināsim, kas to darījis. Es vēl neko neteiktu, ja tas skartu mani vienu, bet jūs, mis Ņūsona …

—   Es nedusmojos… pārāk, — viņa atsaucās.

—  Es arī ne.

Abi atkal apklusa.

—   Manuprāt, jums ļoti gribas atgriezties Skotijā, mister Fārfre? — Elizabete iejautājās.

—   O nē, mis Ņūsona. Kāpēc?

—     Man šķita, ka jums tā gribas, kad jūs dziedājāt «Trīs jūrniekos»… par Skotiju un tēva mājām; likās, jūs tik dziļi ilgojaties pēc tām savā sirdī, ka mēs visi jutām jums līdzi.

—    Jā … es tur dziedāju gan … dziedāju … Bet, mis Ņūsona, — un Donalda balss muzikāli vibrēja starp diviem pustoņiem — kā vienmēr, kad viņš runāja nopietni, — ir jau labi īsā brītiņā tā iejusties dziesmā, kā acīs sariešas asaras, bet, kad dziesma nodziedāta, tad viss izjustais izgaist un ilgi vairs nenāk prātā. O nē, es nevēlos doties atpakaļ! Taču es ar prieku nodziedāšu jums šo dziesmu, kad vien jums gribēsies. Varu arī tagad to izdarīt, tas man ir nieks!

—    Sirsnīgi pateicos. Bet diemžēl jāiet uz mājām — vienalga, līst vai nelīst.

—   Ahā!' Nu, tad, mis Ņūsona, labāk būs, ja jūs nevienam neko neteiksiet par šo triku un neliksieties par to ne zinis. Un, ja tā persona jums kaut ko teiks, esiet laipna pret viņu, it kā jums tas nemaz nebūtu ķēries klāt, tad tam gudriniekam nebūs par ko smieties. — Runājot viņa skatiens pievērsās Elizabetes drēbēm, kas bija apbirušas ar kviešu pelavām. — Uz jūsu drēbēm ir putekļi un pelavas. Jūs laikam to nemaz nezināt? — viņš piebilda ārkārtīgi smalkjūtīgi. — Ar tādām drēbēm nevar iet lietū. Pelavas ieķersies drānā un sabojās to. Atļaujiet, es jums palīdzēšu — vislabāk būs nopūst tās.

Elizabete neatbildēja ne piekrītoši, ne noraidoši, un Donalds Fārfre sāka pūst uz viņas matiem pakausī, uz matiem deniņos, uz kaklu, uz cepuri, uz apmetņa kažokādu, un Elizabete pēc katra pūtiena atkārtoja: — O, pateicos. — Beidzot viņas apģērbs bija gandrīz pilnīgi tīrs, bet Fārfre, kuram pirmais īgnums par pašreizējo stāvokli bija pārgājis, nemaz nesteidzās doties projām.

—    Zināt ko, es aiziešu un atnesīšu jums lietussargu, —• viņš piedāvājās.

Elizabete noraidīja šo piedāvājumu, pameta klēti un devās uz mājām. Fārfre lēni sekoja, domīgi vērdamies gājējas stāvā, kas aizvien samazinājās attālinoties, un pusbalsī svilpoja dziesmu «Kad pārnācu caur Kenobiju».

Sākumā mis Ņūsonas plaukstošais skaistums nemodināja sevišķu interesi Kāsterbridžā. Tiesa, Donalda Fārfres skatiens tagad kavējās ilgāk pie tā saucamās mēra pameitas, bet — tikai viņa skatiens vien. Diemžēl par Elizabeti nevarēja sacīt ar pravieša Baruha šķelmīgajiem vārdiem: «Jaunava, kas allaž rāda priecīgu vaigu.»

Kad viņa staigāja pa pilsētu, tad šķita, ka viņa atrodas kādā iekšējā domu templī un ārējā pasaule viņai bijusi nebijusi. Viņa bija pieņēmusi savdabīgu lēmumu atteikties no košiem, grezniem tērpiem, jo domāja, ka pagātne nedod viņai tiesības uzplaukt krāšņos ziedos, līdzko viņa tikusi pie naudas. Taču nav nekas viltīgāks kā sīkas iegribas, kuras prot pārvērsties par vēlēšanos un tā savukārt — par vajadzību. Reiz pavasarī Henčārds iedāvināja Elizabetei Džeinai kārbiņu ar gaišiem cimdiem. Viņa labprāt būtu tos valkājusi, lai parādītu, ka prot novērtēt patēva laipnību, bet viņai nebija cimdiem pieskaņotas cepures. Pakļaudamās smalkā toņa prasībām, viņa nolēma iegādāties šādu cepuri. Kad nu viņai bija cimdiem atbilstoša cepure, tad izrādījās, ka nav cepurei atbilstošu drēbju. Nu bija nepieciešams novest pasākumu līdz galam; viņa pasūtīja attiecīgu tērpu un redzēja, ka nav tērpam atbilstoša saulsarga. Izdodot peniju, izdod arī mārciņu; viņa nopirka saulsargu, un beidzot visa kompozīcija bija pilnīga.

Visi jutās savaldzināti, un viens otrs izteicās, ka Elizabetes agrākā vienkāršība bijusi māksla noslēpt mākslu — «izsmalcināts apmāns», kā saka Rošfuko; viņa radījusi iespaidu uz pretstata pamata un izdarījusi to ar nodomu. īstenībā tā gan nebija, bet notikušais nepalika bez sekām; līdzko Kāsterbridžā nāca pie slēdziena, ka šī meitene ir slīpēta, tā uzskatīja viņu pār ievērības cienīgu.

«Pirmo reizi visā manā mūžā mani tik ļoti apbrīno,» viņa domāja, «kaut gan varbūt tikai tie, kuru apbrīnošana nav nekā vērta.»

Taču arī Donalds Fārfre jūsmoja par Elizabeti; un vispār viņai tas bija satraucošs laiks; sievišķība nekad viņā nebija tik spēcīgi izpaudusies, jo agrāk viņas izturēšanās bija pārāk bezpersoniska, lai būtu sievišķīga. Reiz pēc negaidīti izciliem panākumiem pārnākusi mājās, viņa iesteidzās savā istabā, iekrita gultā un iespieda seju spilvenā, nelikdamās zinis, ka tērps var saburzīties un sabojāties.

—      Ak dievs, vai tas var būt? — viņa čukstēja. — Mani taču sāk uzskatīt par pirmo skaistuli pilsētā!

Pārdomājusi pārdzīvoto, viņa atkal sāka baidīties, ka pārspīlējusi visu, un iegrima dziļās skumjās.

—     Kaut kas nav pareizi, — viņa prātoja. — Ja viņi tikai zinātu, cik neizglītota es esmu — ne es protu runāt itāliski, ne rīkoties ar globusu, ne arī zinu visas tās gudrības, ko māca pansionātos, — kā viņi nicinātu mani! Labāk būs jāpārdod visas šīs rotas un jāsapērkas gramatikas, vārdnīcas un visu filozofiju vēsture.

Viņa paskatījās ārā pa logu un ieraudzīja pagalmā pie siena šķūņiem sarunājamies Henčārdu un Fārfri; mērs runāja dedzīgā sirsnībā un jaunais skots maigā atturībā: tā parasti ritēja abu sarunas. Vīriešu draudzība; kāds skarbs spēks slēpās tanī, kura vienoja šos abus. Un tomēr sēkla, kurai bija lemts iedragāt šīs draudzības pamatus, jau bija laidusi saknes celtnes spraugās.

Bija ap sešiem vakarā, un strādnieki cits pēc cita devās uz mājām. Pats pēdējais gāja projām uzkumpis gadus deviņpadsmit vai divdesmit vecs jauneklis, acis mirkšķinādams; mute viņam pastāvīgi vērās vaļā, laikam tāpēc, ka trūka zoda, kas to atbalstītu. Viņš jau gāja ārā pa vārtiem, kad Henčārds uzsauca:

—   Eibl Vitl, panāc šurp!

Vitls apgriezās un teciņus devās atpakaļ.

—     Jā, ser, — viņš aizelsies lūdzoši nomurmināja, it kā jau zinātu, kas nu sekos.

—    Es tev vēlreiz saku: ierodies rīt laikā! Tu pats zini, kas darāms, tu dzirdi, ko es tev saku, un liec aiz auss, ka es ilgāk vairs neļaušos muļķoties!

—   Jā, ser. — Eibls Vitls aizgāja, aizgāja ari Henčārds un Fārfre, un Elizabete vairs viņus neredzēja.

Henčārdam bija pilnīgs iemesls tā runāt ar Vitlu. Nabaga Eiblam, kā visi viņu dēvēja, bija iesīkstējis paradums vienmēr aizgulēties un ierasties darbā ar novēlošanos. Viņš no visas sirds gribēja atnākt pirmais, taču, ja biedri aizmirsa paraut aiz auklas, ar kuru viņš bija apsējis kājas īkšķi un kuras galu izlaidis ārā pa logu, tad labā apņemšanās palika tukši vārdi. Viņš atnāca par vēlu.

Tā kā viņš bieži palīdzēja pie siena svēršanas vai stāvēja pie celtņa, kas cēla maisus orēs, vai brauca kopā ar citiem uz laukiem, lai atvestu tur sapirktās labības stirpas, tad šis Eibla trūkums radīja lielas neērtības. Pagājušā nedēļā viņš divas reizes bija licis pārējiem gaidīt uz viņu veselu stundu, ar to bija arī izskaidrojami Henčārda draudi. Tagad visi gaidīja, kas notiks rīt.

Pulkstenis nosita seši, bet Vitla nebija. Pusseptiņos Henčārds iznāca pagalmā; orē, ar kuru bija jābrauc Vit- lam, zirgi bija iejūgti, otrais braucējs gaidīja jau divdesmit minūtes. Henčārds sāka lādēties, tai pašā mirklī aizelsies atskrēja Vitls; labības tirgotājs bruka viņam virsū un nozvērējās, ka šī esot pēdējā reize; ja Vitls vēlreiz nokavēšot, Henčārds, dieva vārds, pats iešot un izraušot viņu no gultas.

—    Ar mani kauč kas nav kārtībā, jūsu žēlastība, — Eibls atsaucās, — it īpaši iekšpusē, tāpēc ka es nepaspēju vēl ne lūgšanu pa lāgu noskaitīt, kad manas nabaga trulās smadzenes jau mēmas kā malkas pagales. Jā… un tas ir kopš zēna gadiem, īsi pirms tam, kad sāku saņemt pilnu algu, un man nav nekāda prieka no gulēšanas, es nepaspēju ne apgulties, kad jau miegu ciet, un nepaspēju ne pamosties, kad jāceļas augšā. Esmu tālab nogremzies līdz nāvei, saimniek, bet ko lai es daru? Vakardien pirms gulētiešanas es apēdu tikai šķēlīti siera un …

—    Muti ciet! — uzbrēca Henčārds. — Rīt orēm jāizbrauc četros, un, ja tevis nebūs šeit, tad piesargies! Es tavus niķus izdzīšu!

—  Atļaujiet man paskaidrot tās manas nebūšanas, jūsu žēlastība…

Henčārds apgriezās un aizgāja.

—    Viņš mani tincina un pratina un tad negrib klausīties, ko es teikšu no savas puses, — Eibls nogaudās, pievērsies pārējiem pagalmā. — Nu es raustīšos visu nakti kā minūšu rādītājs aiz bailēm no viņa!

Otrā rītā orēm vajadzēja doties tālā ceļā uz Blekmūras ieleju, un pulksten četros lukturi jau kustējās pagalmā. Eibla nebija. Pirms vēl kādam ienāca prātā aizskriet un brīdināt viņu, pa dārza vārtiņiem iznāca Henčārds.

—   Kur Eibls Vitls? Nav vis atnācis, kaut es viņu brīdināju? Nu, tad zvēru pie saviem senčiem, ka turēšu vārdu — ne ar k.o citu viņam nebūs līdzēts. Es eju pie viņa.

Henčārds drīz vien sasniedza Eibla mājvietu Bekstrītā, mazu kotedžu, kuras durvis allaž bija vaļā, jo iemītniekiem nebija nekā, ko zaudēt. Piegājis pie Eibla guļvietas, Henčārds uzbrēca tik spēcīgā basā, ka Eibls mirklī pamodās un, ieraudzījis saimnieku stāvam pie gultas, drudžaini sāka grābstīties apkārt, bet drēbes nepagadījās pa rokai.

—     Ārā no gultas, ser, un prom uz klēti, ja negribi, lai tevi atlaiž uz karstām pēdām! Tas tev būs par mācību. Marš ārā, nav ko meklēt bikses!

Nelaimīgais Vitls uzmeta vesti uz krekla un jau kāpņu, lej galā kaut kā izmanījās uzraut kājās zābakus, bet Henčārds uzbāza viņam galvā cepuri. Vitls rikšoja projām pa Bekstrītu, kamēr Henčārds ar bargu seju viņam sekoja.

Tikmēr Fārfre, veltīgi nomeklējies Henčārdu namā, iznāca pa sētas vārtiem un pamanīja rīta krēslā kaut ko baltu plivināmies, — kā izrādījās, tās bija Eibla krekla stērbeles zem vestes.

—    Žēlīgais dievs, ko tad tas nozīmē? — Fārfre iesaucās, sekodams Eiblam pagalmā. Henčārds bija gabaliņu atpalicis.

—    Tad nu jūs redzat, mister Fārfre, — šļupstēja Eibls ar padevīgu, baiļu pilnu smaidu, — viņš jau teica, ka izdzīs manus niķus, ja es necelšos ātrāk augšā, un nu viņš ir ķēries pie tā! Tur neko nevar līdzēt, mister Fārfre, kā greizi, tā greizi! Nu, tad es braukšu uz Blek- mūras ieleju puspliks, kā viņš man pavēlējis, bet pēc tam pats pielikšu sev rokas— tādu negodu es nepārcietīšu, tāpēc ka visu ceļu sievieši skatīsies pa logiem uz manu kaunu un smiesies, ka vīrišķis ir bez biksēm. Jūs saprotat, kā man ir ap sirdi, mister Fārfre, un kādas trakas domas nāk man galvā. Jā, es darīšu sev galu — cits nekas neatliek!

—    Tūliņ uz mājām, apvelc bikses un nāc uz darbu, kā cilvēkam pieklājas! Ja tu neiesi, tad labi tev neklāsies!

—    Tad es taču nedrīkstu! Misters Henčārds teica…

—    Man vienalga, ko saka misters Henčārds vai kāds cits! Tas ir stulbums, vairāk nekas. Ej un apģērbies, kā nākas, Vitl!

—   Pag, pagl — noteica Henčārds, pienācis viņiem klāt no mugurpuses. — Kas tad tā sūta viņu uz mājām?

Visi strādnieki paskatījās uz Fārfri.

—    Es sūtu, — Donalds sacīja. — Manuprāt, šis joks jau aizgājis par tālu.

—   Bet es saku, ka ne! Kāp orē, Vitl!

—   Viņš nekāps, kamēr es te esmu pārvaldnieks, — Fārfre noteica. — Vai nu viņš ies uz mājām, vai es uz visiem laikiem pametīšu šejieni.

Henčārds, tumši pietvīcis, bargi paskatījās uz viņu. Mirkli viņš klusēja, tad abu skatieni satikās. Donalds nolēma palīdzēt viņam, redzēdams, ka Henčārds sāk nožēlot padarīto.

—    Cilvēks, kas ieņem tādu amatu kā jūs, nedrīkst tā rīkoties, ser, — Donalds mierīgi sacīja. — Tā ir varmācība, un tāda rīcība nav jūsu cienīga.

—     Tā nav nekāda varmācība, — Henčārds noburkšķēja kā sapīcis puika. — Tas tikai tāpēc, lai viņam labāk paliek prātā! — Pēkšņi viņš piebilda dziļi aizvainota cilvēka tonī: — Kāpēc jūs tā runājāt ar mani, viņiem dzirdot, Fārfre? Varējāt taču pagaidīt, kamēr paliksim divatā. Ahā, es zinu, kāpēc! Es jums uzticēju sava mūža noslēpumu — muļķis es biju, to darīdams! — un nu jūs to izmantojāt man par ļaunu!

—   Es to sen esmu aizmirsis, — Fārfre vienkārši atbildēja.

Henčārds nolaida acis un, neteikdams vairs ne vārda, aizgāja. Todien Fārfre dabūja zināt no strādniekiem, ka Henčārds visu pagājušo ziemu apgādājis Eibla veco māti ar oglēm un šņaucamo tabaku, un tas mazināja viņa īgnumu pret labības tirgotāju. Taču Henčārds joprojām palika nīgrs un nerunīgs, un, kad kāds strādnieks apvaicājās, vai auzas jāuznes noliktavas augšstāvā, viņš strupi atteica: — Prasiet misteram Fārfrem. Viņš ir te saimnieks!

īstenībā tā arī bija, par to nebija nekādu šaubu. Henčārdu, kurš līdz šim bija pats cienījamākais cilvēks savā profesijā, nu vairs par tādu neuzskatīja. Kādu dienu nesen mirušā Darnoveras fermera meitas gribēja zināt, kāda vērtība viņu siena stirpām, un sūtīja pēc mistera Fārfres, lai viņš izdara vajadzīgos aprēķinus. Sūtnis — mazs zēns — sastapa pagalmā Fārfres vietā Henčārdu.

—   Labi, es aiziešu, — Henčārds sacīja.

—     Bet, lūdzu, vai misters Fārfre ari atnāks? — zēns jautāja.

—     Man pašam ejams uz to pusi… Bet kāpēc vajag taisni mistera Fārfres? — Henčārds apvaicājās, par kaut ko saspringti domādams. — Kāpēc visi vienmēr aicina misteru Fārfri?

— Laikam tāpēc, ka viņš visiem patīk… tā viņi runā.

—     Ahā … saprotu..tā viņi runā, ko? Viņš visiem patīk tāpēc, ka ir gudrāks par misteru Henčārdu un vairāk zina; īsi sakot, misters Henčārds nav viņa mazā pirkstiņa vērts, vai ne?

—   Jā … taisni tā, ser … to arī runā.

—   Ahā, tātad runā vēl ko? Protams, ka tā! Ko īsti vēl? Saki vien, te tev būs seši pensi kabatas naudas.

—     Viņam labāka daba, un Henčārds ir muļķis pret viņu, tā arī runā. Un, kad mūsu sievas gāja uz mājām, tad teica: «Zelta gabals no cilvēka … mīksta sirds… labāka par viņu te nav… šitādu kumeļu katra no mums pievāktu.» Un vēl saka: «No viņiem abiem viņš vislabāk saprot cilvēkus, viņam vajadzētu būt saimniekam Henčārda vietā,» — tā viņas saka.

—     Muļķības viņas saka! — Henčārds attrauca, slēpdams sapīkumu. — Labi, vari iet! Bet sienu aprēķināt ieradīšos es, dzirdi? Es. — Zēns aizskrēja, bet Henčārds murmināja: — Ak tad gribas, lai viņš te būtu tas saimnieks, ko neteiksi!

Viņš devās uz Darnoveru. Ceļā viņš panāca Fārfri. Abi gāja kopā, un Henčārds gandrīz nepacēla acu no zemes.

—    Vai jūs šodien slikti jūtaties? — Fārfre apvaicājās.

—   Nē, pavisam labi, — Henčārds atbildēja.

—    Bet jūs neesat īsti labā omā, nudien, ne! Šodien nu gan nav par ko gausties! Tas siens, ko atvedām no Blek- mūras ielejas, ir taisni lielisks. Starp citu, darnoverieši arī grib, lai notaksē viņu sienu.

—   Zinu. Es eju uz turieni.

—    Iešu jums līdzi.

Tā kā Henčārds neko neatbildēja, Donalds sāka pusbalsī dungot dziesmu, bet, pienākot pie nesen mirušā fermera mājas, aprāvās un teica:

—      Ak, es taču nevaru iet iekšā dziedādams, kad viņām tēvs miris! Kā es tā varēju aizmirsties!

—     Vai jūs tik ļoti baidāties . aizskart citu jūtas? —

Henčārds apvaicājās, greizi pasmīnēdams. — Protams, es jau zinu … sevišķi manējās!

—     Man ļoti žēl, ja esmu aizskāris jūsējās, ser, — Donalds atbildēja apstādamies, un viņa seja atkal pauda nožēlu. — Kāpēc jūs tā sakāt… un domājat?

Tumšais mākonis nozuda no Henčārda pieres, un, kad Donalds pabeidza, labības tirgotājs pagriezās pret viņu, vairāk lūkodamies gan viņa krūtīs nekā sejā.

—    Tiku dzirdējis šo to, kas man aizdeva dusmas, — viņš sacīja. — Tāpēc es runāju ar jums tik strupi… piemirsu, kāds jūs esat Īstenībā. Zināt, es neiešu te noņemties ar to sienu — jūs, Fārfre, izdarīsiet to labāk par mani. Īstenībā viņi arī sūtīja pēc jums. Man pulksten vienpadsmitos jātiek uz pilsētas padomes sēdi, un tas laiks ir tepat klāt.

Viņi šķīrās, atjaunojuši draudzīgās attieksmes, un Donalds nesāka taujāt, ko nozīmē šie ne visai saprotamie Henčārda vārdi. Arī Henčārds savukārt bija nomierinājies, bet tomēr dažkārt domāja par Fārfri ar neskaidrām bažām un bieži nožēloja, ka atklājis viņam visu sirdi un uzticējis sava mūža noslēpumu.

XVI

Aiz šā iemesla Henčārda izturēšanās pret Fārfri kļuva pamazām atturīgāka. Viņš bija pieklājīgs — pārspīlēti pieklājīgs, un Fārfre nevarēja vien nobrīnīties, cik labi audzināts ir viņa saimnieks, kuru viņš līdz šim bija pazinis tikai kā sirsnīgu un vaļsirdīgu, bet nesavaldīgu cilvēku. Labības tirgotājs tagad ļoti reti lika jaunajam skotam uz pleca roku, kura nospieda viņu līdz zemei ar draudzības slogu. Viņš vairs nenāca uz Donalda dzīvokli un nesauca gaitenī: — Ei, Fārfre, manu zēn, nāciet pie mums uz pusdienām! Nesēdiet te viens kā cietumā! — Taču ikdienas darbā nemainījās gandrīz nekas.

Tā viņu dienas ritēja līdz tam brīdim, kad tika ierosināts rīkot publiskas izpriecas, lai atzīmētu kādu nesenu svarīgu notikumu valsts mērogā.

Kāsterbridžā, gausa pēc rakstura, labu laiku nekādi nereaģēja uz šo priekšlikumu. Tad kādu dienu Donalds Fārfre aizkustināja šo tēmu, lūgdams Henčārdam dažus audekla gabalus, ar ko pārklāj stirpas, jo viņš ar draugiem gribot rīkot izpriecas nacionālo svētku dienā un viņiem vajagot pajumti, par ieeju viņi prasīšot tik un tik no personas.

—    Ņemiet, cik vien jums patīk, — Henčārds atbildēja.

Kad pārvaldnieks bija aizgājis kārtot šīs lietas, Henčārdu pārņēma sacensības gars. Protams, tā bija nolaidība no viņa — mēra puses, ka viņš nebija sasaucis sēdi, lai apspriestu svētku rīkošanu. Bet Fārfre rīkojās vienmēr tik sasodīti ātri, ka izrāva iniciatīvu no konservatīvo pilsētas tēvu rokām. Taču vēl nebija par vēlu; pārdomājis visu, Henčārds nolēma uzņemties uz saviem pleciem atbildību par izpriecu organizēšanu, ja pārējie padomes locekļi uzticēs viņam šo pasākumu. Protams, tie piekrita labprāt, jo vairumā bija kūtri veči, kuru vienīgā vēlēšanās bija dzīvot bez liekām rūpēm.

Tad nu Henčārds stājās pie patiesi grandiozu zaļum- svētku rīkošanas — tādu, kas butu šīs godājamās pilsētas cienīgi. Par Fārfres ieceri viņš bija gandrīz jau aizmirsis, tikai šad tad atminēdamies pasmīnēja:

—    «Ņemt ieejas maksu, tik un tik no personas» — īsta skotu padarīšana! Kuram tad gribas maksāt «no personas»?

Mērs bija nolēmis, ka viņa rīkotās izpriecas būs bez maksas.

Viņš bija kļuvis jau tik atkarīgs no Donalda, ka tikko noturējās, negriezies pie tā pēc padoma. Taču viņš savaldījās un nedarīja to. Nē, viņš domāja, Fārfre ar savu sasodīti gaišo prātu ieteiks visādus jaunus trikus, un Henčārds gribot negribot būs spiests spēlēt otro vijoli un zemoties sava pārvaldnieka talantu priekšā.

Visi apsveica mēra ieteiktos pasākumus — it sevišķi tad, kad kļuva zināms, ka viņš uzņemas segt visus izdevumus.

Pilsētas tuvumā bija zāļains klajums, ko ieslēdza senlaicīgs kvadrātveida valnis, — šādi vaļņi — gan kvadrāta, gan cita veida bija te sastopami tikpat bieži kā mellenes, un šai vietā Kāsterbridžas iemītnieki mēdza rīkot izpriecas, sapulces un aitu tirgus, jo te bija lielāks plašums nekā uz ielas. Vienā pusē klajums nosliecās līdz Frūmas upei, un no jebkuras vietas pavērās plašs skats uz apkārtni jūdzēm tālu. Šo gleznaino augstieni Henčārds bija nolēmis padarīt par arēnu saviem varoņdarbiem.

Viņš lika izlīmēt visā pilsētā garas, sārtas afišas, kuras vēstīja, ka te tiks rīkotas dažādas spēles, un lika pie darba veselu bataljonu strādnieku savā uzraudzībā. Viņi uzslēja apziestus stabus ar šķiņķiem vai pašu ražota siera ripuļiem augšā. Viņi novietoja rindā barjeras augstlēkša- nai, pāri upei pārmeta slidenu kārti, kuras otrā galā piesēja pilsētas apkaimē augušu dzīvu cūku kā balvu tam, kas pāries pāri. Bija arī sagādāti maisi un ričas skriešanas sacīkstēm un ēzeļi tam pašam nolūkam, uzcelti paaugstinājumi boksam, laušanās sacīkstēm un citiem asiņainiem jokiem. Bez tam saviem principiem uzticīgais Henčārds bija paredzējis sarīkot kolosālu tējas dzeršanu bez maksas, uz kuru aicināja visus pilsētniekus. Galdi bija novietoti līdztekus vaļņa iekšējai malai, un virs tiem uzvilkts audekls.

Šurpu turpu staigādams, mērs nolūkojās uz Fārfres iekārtoto nepievilcīgo nojumi Rietumu alejā — dažādas krāsas un izmēru pārsegi bija piestiprināti šā un tā pie koku ķeburainajiem zariem, nebēdājot par izskatu. Henčārds bija apmierināts, jo pats bija sagatavojies svētkiem daudz labāk.

Pienāca svētku dienas rīts. Debesis, tik apbrīnojami dzidras veselas divas dienas no vietas, nu bija apmākušās, laiks draudēja ar nepastāvību, vējš nesa līdzi jūtamu mitrumu. Henčārds nožēloja, ka bijis tik pārliecināts par labā laika noturību. Taču bija par vēlu kaut ko pārgrozīt vai atlikt, un svētkus atklāja. Ap pulksten divpadsmitiem sāka līt; sīks, neatlaidīgs lietus smīlāja nepārtraukti, pieņemdamies spēkā tik nemanāmi, ka bija grūti pateikt, kad īsti sauso laiku nomainīja slapjais. Stundas laikā sīkais lietiņš pārvērtās par neatlaidīgu zemes šautēju, un ūdens straumēm nevarēja paredzēt galu.

Augstienē bija varonīgi sapulcējies bariņš ļaužu, bet ap pulksten trim Henčārds noprata, ka viņa projekts nolemts neveiksmei. No stabu galos piesietajiem šķiņķiem pilēja brūns, kvēpains ūdens, cūka trīcēja vējā, caur pielipušajiem galdautiem bija jaušams dēļu raupjums, jo pārjums ļāva lietum izdarīties zem tā pēc patikas, un aizsegt galdus no sāniem jau likās veltīgs darbs. Ainava aiz upes vairs nebija redzama; vējš spēlēja uz pārjūma auklām Eola improvizācijas un beidzot pieņēmās tādā spēkā, ka viss sagāzās, un tie, kas bija meklējuši zem pārjūma patvērumu no lietus, nu bija spiesti līst ārā četrrāpus.

Ap pulksten sešiem vēja brāzmas mitējās un sausāks vējiņš nopūta mitrumu no zāļu stiebriem. Likās, ka paredzēto programmu tomēr izdosies īstenot. Pār jumu atkal uzslēja, orķestri atsauca no tā patvēruma un lika sākt spēlēt, un vieta, kur stāvēja galdi, tika atbrīvota dejo-1 tājiem.

—   Bet kur tad visi palikuši? — Henčārds jautāja, kad laukumā jau pusstundu bija dejojuši tikai divi vīrieši un viena sieviete. — Veikali taču slēgti. Kāpēc neviens nenāk šurp?

—   Viņi ir pie Fārfres Rietumu alejā, — atbildēja kāds padomes loceklis, kurš bija palicis klajumā pie mēra.

—    Nu, varbūt viens otrs. Bet kur visi pārējie?

—    Kas vien izgājuši no mājām, tie ir tur.

—    Vai tie nav stulbeņi!

Henčārds sadrūmis nogāja pie malas. Pāris jauniešu varonīgi mēģināja uzrāpties stabos, lai šķiņķi neietu pazušanā, bet, tā kā trūka skatītāju un aina vispār rādījās pārāk bēdīga, tad Henčārds deva rīkojumu izbeigt visu, sarīkojumu slēgt un sagādāto pārtiku izdalīt pilsētas trūcīgākajiem iedzīvotājiem. Drīz vien laukumā nebija vairs nekā cita kā dažas barjeras, pārjūmi un stabi.

Henčārds pārnāca mājās, padzēra tēju kopā ar sievu un meitu un devās atkal ārā. Metās jau krēsla. Viņš drīz vien pamanīja, ka visi gājēji plūst uz vienu vietu alejā, un nolēma arī pats iet uz turieni. No Fārfres aizņemtā laukuma — viņš to dēvēja par paviljonu — plūda stīgu, orķestra skaņas, un, pienācis tuvāk, mērs ieraudzīja. asprātīgi ierīkotu milzu telti bez balstiem un virvēm. Bija izmeklēta pati ēnainākā vieta sikomoru alejā, kur zari cieši savijās, izveidojot velvi virs galvas; pie zariem bija piestiprināts audekls, un radās kaut kas jumolam līdzīgs. Vēja puse bija aizsegta, pretējā atstāta vaļā. Henčārds apgāja visapkārt un ielūkojās iekšā.

Telts atgādināja katedrāles jomu, kad ieeja vaļā, tikai tas, kas tur notika, gan nebūt neatgādināja dievkalpojumu. Dejoja rīlu vai flingu, un parasti nosvērtais Fārfre, tērpies kā skotu kalnietis, no kāda tāla nostūra, atradās dejotāju vidū, lēkādams uz visām pusēm un griezdamies riņķī mūzikas skaņās. Uz mirkli Henčārds nevarēja novaldīt smieklus. Tad viņš pamanīja sieviešu sejās bezgalīgu apbrīnu, kādu viņas juta pret skotu, uņ, kad šis priekšnesums beidzās un sākās jauna deja un Donalds, uz brītiņu nozudis, lai pārģērbtos parastajās drēbēs, atkal atgriezās, tad varēja izraudzīties, kādu dejotāju vien gribēja, jo visas meičas tiektin tiecās pēc tāda dejotāja, kas tik labi izprata dejas poēziju.

Visa pilsēta bija sapulcējusies alejā; pirms tam nevienam nebija ienācis prātā, cik lielisku dejas zāli te var iekārtot. Starp skatītājiem bija arī Elizabete ar māti — meitene bija domīga, bet dziļi ieinteresēta par-visu, viņas acis izstaroja ilgpilnu, smeldzīgu gaismu, it kā Daba, tās radīdama, būtu lūgusi padomu Koredžio. Dejas turpinājās neatslābstošā aizrautībā, un Henčārds grozījās pūlī un gaidīja, kad sievai uznāks vēlēšanās doties mājup. Viņš centās izvairīties no apgaismotām vietām, bet tumsā uzturēties bija vēl sliktāk, jo viņš dzirdēja sarunas, kuras pēdējā laikā sāka atkārtoties aizvien jo biežāk.

—    Mistera Henčārda izdomu nav ko salīdzināt ar šito, — viens sacīja. — To jau tikai galīgs stulbenis var ieņemt prātā, ka cilvēki tādā laikā kā šodien ies uz dančiem plikā klajumā.

Otrs par atbildi aizrādīja, ka mērs šaujot buku ne jau tādās lietās vien.

—    Kas būtu noticis ar viņa veikaliem, ja nebūtu šā jaunā cilvēka? Tas jau viņam nāca kā pašas laimes sūtīts. Kad misters Fārfre ieradās, tad Henčārdam nebija vis grāmatvedība, bet īsti džungļi. Maisus viņš mēdza skaitīt, savilcis ar krītu svītriņas rindā — taisni kā žogu celdams; stirpas mērīja, apņemdams ar rokām, ķīpām noteica svaru, cilādams tās, sienu pārbaudīja, likdams uz zoba, vienošanos noslēdza ar izlamāšanos. Un nu šitais mācītais jaunais cilvēks izdara to visu ar aprēķiniem un mēriem. Tāpat ar kviešiem — citreiz tie tā oda pēc pelēm, ka par maizi nekļūdīdamies varēja pateikt, no kurienes tā radusies, bet Fārfre tā prot tos iztīrīt, ka nevienam ij prātā nenāks, ka pa graudiem vispār rušinājusies kāda maza četrkājaina radība. Jā, jā, no Fārfres visi dikti ieņemti, un misteram Henčārdam nenāksies viegli noturēt viņu pie sevis, tas ir skaidrs! •— tā nobeidza šis džentlmenis.

—   Ilgi vis viņu noturēt neizdosies, tas jau kā likts! — otrs pievienojās.

—    Pareizi, — Henčārds sacīja pats sev, stāvēdams aiz koka, — un, ja gribēs noturēt, tad galīgi pazaudēs labo slavu un stāvokli, kādu panācis šais astoņpadsmit gados!

Viņš atgriezās paviljonā. Fārfre patlaban dejoja ar

Elizabeti Džeinu vienkāršu, savdabīgu deju — senlaicīgu tautas deju, vienīgo, ko viņa prata, un, kaut viņš smalkjūtīgi pieskaņoja savas straujās kustības meitenes gausākajiem soļiem, spožo nagliņu raksts uz viņa zābaku zolēm visu laiku mirdzinājās skatītāju acu priekšā. Mūzika bija ievilinājusi meiteni dejā; tā bija nemierīga, šaudīga, trauksmīga melodija, zemie toņi te dūca uz vijoles apakšējās stīgas, te pārlēca uz augšējo, it kā skraidītu augšup lejup pa kāpnēm, un misters Fārfre sacīja, ka tā esot melodija dziesmai «Mis Maklioda no Eiras», kas plaši pazīstama viņa dzimtajā pusē.

Deja drīz beidzās, un meitene uzmeta skatienu Henčārdam, gaidīdama atzinību, bet nesagaidīja. Henčārds likās viņu neredzam.

—    Paklau, Fārfre, — viņš sacīja izgudrēm izklaidīgi, — rīt es pats braukšu uz Portbredijas gadatirgu. Jūs varat palikt mājās, sakravāt savas mantas somās un ļaut atpūsties kājām pēc šā vakara lēkāšanas.

Viņš nomērīja Donaldu ar naidīgu skatienu, lai gan bija sācis sarunu ar smaidu.

Pienāca citi pilsētnieki, un Donalds atgāja pie malas.

—    Kas ir, Henčārd, — ierunājās padomes loceklis Tabers un iebikstīja Henčārdam ar pirkstu, it kā lūkodams sieru, — iedzīvojāties opozīcijā, vai? Džeks cērt pāri savam saimniekam, ko? Nobīdīja jūs pie malas, vai ne?

—    Redzat, mister Henčārd, — pievienojās otrs labvēlīgs draugs — jurists, — jūs pieļāvāt kļūdu, ka nolēmāt visu rīkot klajumā. Jums vajadzēja ņemt viņu par paraugu un taisīt savas sporta spēles aizvēja vietā, tāpat kā viņš to darīja. Bet re, jūs nepadomājāt par to, un viņš padomāja, tāpēc arī uzveica jūs.

—    Drīz viņš galīgi uzsēdīsies jums uz kakla un saņems visu savās rokās, — piemetināja joku plēsējs misters Tabers.

—    Nē, — Henčārds nīgri atteica. — Tas nenotiks, jo viņš drīzumā ies projām no manis. — Un, pamanījis Donaldu, kurš atkal bija pienācis tuvāk, viņš piebilda: — Mistera Fārfres darbs mana pārvaldnieka postenī drīz izbeigsies — vai ne, Fārfre?

Jaunais skots, kurš jau bija iemācījies lasīt Henčārda skarbi cirsto vaibstu grumbās un līnijās tā, it kā tur būtu skaidri salasāmi uzraksti, mierīgi piekrita, un, kad vēlāk ļaudis izsacīja nožēlu un vaicāja pēc iemesla, viņš gluži vienkārši atbildēja, ka misteram Henčārdam viņa palīdzība vairs neesot vajadzīga.

Henčārds devās mājup šķietami apmierināts. Taču no rīta, greizsirdībai aprimstoties, viņa sirds sagura, atceroties, ko viņš teicis un darījis. Viņš sadrūma vēl vairāk, kad noprata, ka šoreiz Fārfre nebūs pierunājams palikt.

XVII

Pēc Henčārda izturēšanās Elizabete Džeina nojauta, ka, piedalīdamās dejās, izdarījusi kaut ko aplamu. Savā vientiesībā viņa nesaprata, ko īsti, kamēr kāda gadījuma paziņa to paskaidroja. Izrādījās, viņai kā mēra pameitai nav pieklājies dejot tādā jauktā sabiedrībā, kāda bija sapulcējusies paviljonā.

Tāpēc meitenes ausis, vaigi un zods kvēloja kā liesmojošas ogles, iedomājoties, ka viņas tieksmes neatbilst viņas stāvoklim un var sagādāt viņai tikai neslavu.

Viņa jutās ļoti nelaimīga un sāka lūkoties pēc mātes, bet misis Henčārda, kura vēl mazāk zināja par pieklājību nekā meita, bija aizgājusi uz mājām, lai Elizabete paliek deju vakarā, cik ilgi grib. Tā nu meitene iegriezās kādā no vecajām, tumšajām, biezajām alejām, kura atgādināja no dzīviem zariem veidotu velvi, kas stiepās gar pilsētas robežām, un stāvēja tur, kavēdamās pārdomās.

Pēc dažiem mirkļiem viņai sekoja vīrietis, kurš, ieraudzījis meitenes seju telts mestajā atblāzmā, pazina viņu. Tas bija Fārfre, kurš pameta dejas pēc sarunas ar Henčārdu, no kura uzzināja, ka viņam uzteikts.

—   Tā esat jūs, mis Ņūsona? … Un es jūs visur meklēju! — viņš sacīja, uzveicis skumjo noskaņojumu pēc labības tirgotāja uzteikuma. — Vai drīkstu pavadīt līdz jūsu ielas stūrim?

Meitenei iešāvās prātā, ka varbūt arī tas būs nepieklājīgi, taču viņa neko neiebilda. Abi gāja sākumā pa Rietumu aleju, tad pa Kriketa aleju, kamēr beidzot Fārfre ierunājās:

—    Es laikam drīz braukšu projām no šejienes!

—    Kāpēc? — viņa nedroši apvaicājās.

—         O… tāpat darīšanās, tas ir viss. Bet nerunāsim tagad par to — tā būs labāk. Es gan cerēju vēlreiz padejot ar jums.

Viņa sacīja, ka neprotot dejot tā, kā pienākas.

—    Nu, jūs protat gan! Labs dejotāji ir tas, kas izjūt deju, nevis tas, kas tikai iemācās dejas soļus… Baidos, ka esmu sakaitinājis jūsu tēvu, sarīkodams šo vakaru! Un nu man laikam vajadzēs patiešām doties uz citu pasaules malu!

Šāda perspektīva Elizabetei Džeinai likās tik bēdīga, ka viņai izlauzās nopūta — viņa gan pacentās, lai sarunas biedrs to nedzirdētu. Taču tumsa padara cilvēkus vaļsirdīgākus, un skots impulsīvi turpināja — laikam viņš tomēr bija šo nopūtu dzirdējis:

—    Ja es būtu bagātāks, mis Ņūsona, un jūsu patēvs nebūtu noskaities uz mani, tad es būtu jums kaut ko jautājis tuvākā laikā — jā, pat šovakar! Bet nu es to nedrīkstu!

Viņš nesacīja, ko īsti būtu jautājis, un nepieredzējusī meitene, neprazdama viņu iedrošināt, klusēja. Tā abi, bikluma pārņemti, turpināja ceļu pa uzbērumu, kamēr nonāca Kriketa alejas galā; vēl divdesmit soļu — koki izbeigsies, parādīsies ielas stūris un laternas. To apzinādamies, viņi apstājās.

—    Es vēl līdz šim neesmu noskaidrojis, kas bija dzinis jokus, sūtīdams mūs abus uz Darnoveras klēti, — Donalds ierunājās savā vibrējošā balsī. — Vai jūs ko zināt par to, mis Ņūsona?

—    Neko, — viņa atbildēja.

—    Interesanti, kāpēc tā tika darīts?

—    Varbūt joku pēc.

—    Bet varbūt tas nebija joks. Varbūt kāds vēlējās, lai mēs tur sastopamies, pagaidām un sarunājamies? Nu, nekas! Ceru, ka jūs, šejienieši, neaizmirsīsiet riiani, ja es aizbraukšu.

—    Skaidrs, ka neaizmirsīsim, — viņa nopietni apgalvoja. — Un man… man gribētos, lai jūs nebraucat projām.

Viņi bija iznākuši laternu apgaismotā vietā.

—    Es vēl padomāšu par to, — Donalds Fārfre noteica. — Es nepavadīšu jūs līdz mājām, atvadīsimies šeit, citādi jūsu patēvs vēl vairāk noskaitīsies.

Viņi šķīrās, Fārfre atgriezās tumšajā Kriketa alejā, bet Elizabete Džeina devās pa ielu tālāk. Pati neapzinā- dāmās, ko dara, viņa sāka skriet, cik jaudas, kamēr sasniedza namdurvis. «Ak dievs, kas ar mani notiek?» viņa nodomāja, apstādamās un atvilkdama elpu.

Iegājusi iekšā, viņa sāka pārdomāt, ko gan Fārfre gribējis sacīt ar šiem mīklainajiem vārdiem, ka vēloties viņai ko jautāt, bet nedrīkstot. Elizabete, šī klusā", vērīgā meitene, sen bija manījusi, kā pieaug pilsētā Fārfres popularitāte, un, iepazinusies ar Henčārda raksturu, ne vienreiz vien baidījusies, ka Fārfres dienas pārvaldnieka amatā ir skaitītas, tāpēc viņa sevišķi nebrīnījās par Henčārda uzteikumu. Bet varbūt misters Fārfre tomēr paliks Kāsterbridžā, par spīti saviem vārdiem un viņas tēva uzteikumam? Un, kad viņš izvēlēsies turpmāko ceļu, tad varbūt viņai izdosies izprast šos viņa mīklainos mājienus.

Nākamā diena bija vējaina — tik vējaina, ka, pastaigādamās dārzā, Elizabete atrada Donalda Fārfres rokrakstā kādu darījuma vēstules uzmetumu, ko vējš no kantora loga bija pārpūtis pār žogu dārzā. Viņa pievāca šo nederīgo strēmeli un sāka atdarināt tik ļoti apbrīnoto rokrakstu. Vēstule sākās ar vārdiem «Dārgo ser», un, uzrakstījusi uz atsevišķas papīra strēmeles «Elizabet», uzlikusi to uz «ser», viņa nu lasīja «Dārgo Elizabet». Kad viņa pārlaida skatienu šiem vārdiem, ašs tvīkums iesitās vaigos un viņai kļuva karsti, lai gan neviens nebija redzējis, ko viņa izdarījusi. Viņa steidzīgi saplēsa papīru un aizmeta to. Tad viņa nomierinājās un pasmējās par sevi, pastaigāja pa istabu un atkal pasmējās — nevis jautri, bet drīzāk skumji.

Kāsterbridžā drīz vien kļuva zināms, ka Fārfre un Henčārds nolēmuši šķirties. Elizabetei Džeinai tik dedzīgi gribējās zināt, vai Fārfre dosies projām, ka viņa nespēja rimties, jo nu vairs nevarēja sev noslēpt, kāpēc viņai to nepieciešams zināt. Beidzot viņa padzirdēja baumas, ka Fārfre nedomājot pamest šejieni. Kāds vīrs, kas tirgojās ar tām pašām precēm kā Henčārds, tikai mazā apjomā, bija pārdevis savu veikalu Fārfrem, un tas nu dzīrās sākt tirgoties ar labību un sienu patstāvīgi. .

Elizabetes sirds notrīsēja, kad viņa dabūja dzirdēt par šo Donalda soli, kas liecināja, ka viņš grib palikt šeit; un tomēr, vai cilvēks, kas viņu kaut mazdrusciņ mīl, riskētu kļūt mistera Henčārda konkurents, zinādams, ka tad viņa bildinājumu noraidīs? Protams, ka ne; tās būs

bijušas tikai pārejošas jūtas, kas viņam lika runāt ar Elizabeti tik mīļi.

Lai atrisinātu jautājumu, vai viņas izskats deju vakarā bijis tāds, kas var iedvest ātri pārejošu mīlu no pirmā acu uzmetiena, viņa apģērbās tāpat kā tovakar — mus- līna kleita, jaciņa, vaļējas kurpes, saulsargs — un nostājās spoguļa priekšā. Atspulgs, pēc viņas domām, bija tieši tāds, kas var modināt īslaicīgu interesi, neko vairāk.

«Ar to pietiek, lai sagrozītu viņam galvu — uz mirkli, nevis uz ilgāku laiku,» viņa lietišķi nodomāja un jau nomāktā omā nosprieda, ka Donalds ir sapratis, kāda niecība un ikdienība slēpjas aiz šīs glītās ārienes.

Kopš tās reizes, līdzko viņas sirds sāka tiekties pēc Donalda, viņa ar rūgti sāpīgu izsmieklu mēdza sacīt sev:' «Nē, nē, Elizabete Džeina, šādi sapņi nav tev domāti!» Viņa centās izvairīties no sastapšanās ar Donaldu un domām par viņu; pirmā apņemšanās izdevās diezgan labi, otrā — ne visai.

Henčārds, sapratis, ka Fārfre vairs negrib samierināties ar darba devēja izlēcieniem, jutās apvainots, bet noskaitās pāri par mēru, kad izdzirdēja par jaunā skota plāniem. Par Fārfres «negaidīto gājienu», lai iekārtotos uz patstāvīgu dzīvi pilsētā, Henčārds dabūja zināt rātsnamā pēc padomes sēdes, un viņa balss, izsakot citiem padomes locekļiem savas domas, dārdēja tā, ka bija dzirdama pie pilsētas sūkņa. Šie dārdi liecināja, ka Maiklam Henčārdam, par spīti ilgajai savaldībai, kuras laikā viņš bija kļuvis par mēru, draudzes padomes locekli un sazin par ko vēl ne, joprojām aiz nosvērtās ārienes verd vulkāniskas kaislības kā tolaik, kad viņš pārdeva savu sievu Veidonas gadatirgū.

— Jā, viņš ir mans draugs, un es esmu viņa draugs — vai tā nav? Dievs liecinieks, ja es neesmu bijis viņam draugs, tad es gribētu zināt: kurš tad ir bijis? Kad viņš ieradās šeit, vai viņam bija kaut pāris apavu bez ielāpiem? Vai es nepaturēju viņu šeit, vai neapgādāju ar darbu? Vai neizlīdzēju ar naudu un visu, kas vajadzīgs? Es ar viņu nekaulējos, es teicu: «Nosakiet pats sev algu.» Bija laiks, kad es būtu dalījies ar viņu pēdējā maizes riecienā, tik ļoti viņš man patika. Un nu viņš spļauj man virsū! Bet, velns ar ārā, nu es mērošos spēkiem ar viņu — godīgas pirkšanas un pārdošanas

jomā, saprotiet — godīgas pirkšanas un pārdošanas! Un, ja es nepratīšu izspiest no tirgus tādu pienapuiku, tad neesmu ne plika penija vērts! Mēs viņam parādīsim, ka protam savu darbu ne sliktāk par citiem!

Pārējie pilsētas padomes locekļi neizrādīja Henčārdam sevišķu līdzjūtību. Henčārds vairs nebija tik populārs kā pirms diviem gadiem, kad viņu bija ievēlējuši par mēru viņa apbrīnojamās enerģijas dēļ. Lai gan šī Henčārda īpašība bija nesusi labumu visiem, viņš tomēr ne vienreiz vien bija aizvainojis katru atsevišķi. Tā nu viņš iznāca no rātsnama un devās mājup pilnīgi viens.

Mājās viņš, acīm redzot, kaut ko atcerējās ar ļaunu gandarījumu. Viņš pasauca Elizabeti Džeinu. Ienākusi un ieraudzījusi patēva seju, viņa satrūkās.

—    Tu nekur neesi vainīga, — Henčārds sacīja, pamanījis meitenes uztraukumu. — Es tikai gribu tevi brīdināt, dārgā. Tas cilvēks Fārfre — es runāju par viņu. Divas trīs reizes esmu redzējis jūs tērzējam — viņš dejoja ar tevi zaļumsvētkos un vadīja uz mājām. Nē, nē, es tev neko nepārmetu. Bet paklau: vai tu neesi devusi viņam kādu pārsteidzīgu solījumu? Vai neesi spērusi kādu soli tālāk par tukšu ķircināšanos?

—   Nē. Es viņam neko neesmu solījusi.

—    Jauki. Viss ir labs, kas labi beidzas. Es gribu, lai tu vairs nesatiecies ar viņu.

—   Labi, ser.

—   Vai tu apsoli to man?

Viņa mirkli pavilcinājās un tad noteica:

—   Apsolu, ja jūs tik ļoti to gribat.

—   Es gribu. Viņš ir mūsu ģimenes ienaidnieks!

Kad Elizabete izgāja ārā, Henčārds apsēdās un prāviem burtiem uzrakstīja Fārfrem šādu vēstuli:

«Ser, lūdzu Jūs kopš šās dienas izbeigt pazīšanos ar manu pameitu. Viņa no savas puses apsolījās neatbildēt uz Jūsu lakstošanās mēģinājumiem, un es ceru, ka Jūs nesāksiet viņai ar tiem uzmākties.

M. Henčārds.»

Tikmēr Donalds Fārfre bija uzsācis tirgoties pats uz savu roku kādā Darnoveras augstienes namā — iespējami tālāk no Henčārda noliktavām, stingri apņēmies izvairīties no sava bijušā, drauga un darba devēja klientiem. Viņam šķita, ka šai darbības jomā viņiem abiem pietiks vietas atliku likām. Pilsēta gan nebija liela, bet siena un labības tirdzniecība plaši izvērsusies, un Fārfre sprieda, ka viņam ar savu iedzimto attapību būs izde-' vīgi tanī piedalīties.

Viņš bija cieši nolēmis nedarīt neko tādu, ko varētu uzskatīt par konkurēšanu ar mēru, tāpēc noraidīja pirmo klientu — turīgu fermeri ar labu slavu tikai tādēļ, ka pēdējos trijos mēnešos Henčārds bija ar šo fermeri tirgojies.

— Kādreiz viņš bija mans draugs, — Fārfre sacīja, — un es negribu atsist viņam klientus. Man ļoti žēl apbēdināt jūs, bet es nevaru nodarīt zaudējumus tam, kas darījis man tik daudz laba.

Par spīti šādai cildenai rīcībai, skota veikali plauka. Vai nu tāpēc, ka tūļīgie Veseksas darboņi nevarēja stāties pretī viņa ziemeļnieka enerģijai, vai viņam gluži Vienkārši laimējās, bet viņam pašķīrās viss, lai kur viņš ķertos klāt. Līdzko viņš kā Jēkabs[10] Padanaramā pieticīgi ierobežoja sevi tikai ar «svītrainiem un raibiem jēriem», tā viss šis «svītrainais un raibais» sāka augļoties un vairoties.

[1] Pēc bībeles leģendas Jēkabs prasījis no Lābana par gana algu tikai svītrainus un raibus jērus, kādu Lābanam nemaz nav bijis. Jēkabs devis aitām dzert no raibām silēm un ēst no svītrainām redelēm, un visi jēri dzimuši raibi un svītraini.

Taču pilnīgi iespējams, ka laimei te nebija nekādas nozīmes. Cilvēka raksturs ir viņa liktenis, kā saka Nova- liss, un Fārfre šai ziņā bija pilnīgs pretstats Henčārdam, kuru varētu attēlot tāpat kā Faustu — kā nevaldāmu, drūmu būtni, kas pametusi parasto ļaužu ceļus, kaut neviens gaismas stariņš nenorāda viņai labāku ceļu.

Fārfre savlaicīgi saņēma vēstuli ar pieprasījumu neveltīt uzmanību Elizabetei Džeinai. Taču viņa izrādītā uzmanība bija tik nenozīmīga, ka prasība izrādījās gandrīz nevajadzīga. Jā, viņš juta zināmu interesi pret meiteni, taču pēc neilgām pārdomām bija nolēmis, ka pagaidām tiklab paša, kā meitenes labā ir jāatturas no Romeo lomas tēlošanas. Tā šīs sākotnējās simpātijas tika apspiestas.

Taču pienāca laiks, kad Fārfre, lai kā vēlējās izbēgt no sadursmēm ar agrāko draugu, jutās spiests pašaiz- sargāšanās nolūkos sākt cīņu ar Henčārdu komercijas frontē uz dzīvību un nāvi. Viņš vairs nevarēja atsist Henčārda nešpetnos uzbrukumus tikai izvairoties vien. Līdzko starp viņiem sākās cenu karš, tā par to ieinteresējās visi, un dažs labs jau uzminēja, kā tas beigsies. Zināmā mērā te ziemeļu tālredzība cīnījās ar dienvidu tiepību, nazis ar rungu, un, ja Henčārda ierocis ar pirmo vai otro zvēlienu nesatrieca pretinieku, tad šā ieroča īpašnieks pats nokļuva ienaidnieka varā.

Gandrīz katru sestdienu abi sastapās fermeru pūlī, kurš iK. nedēļas ieradās tirgus laukumā savās darīšanās. Donalds vienmēr bija labvēlīgi noskaņots un pat ilgojās pateikt Henčārdam kādu draudzīgu vārdu, bet mērs pastāvīgi lūkojās viņam nikni garām — kā cilvēks, kurš daudz ko izcietis un zaudējis otra dēļ un neparko nevēlas šo pārestību piedot; Fārfres mulsā neizpratne mēru nebūt nenoskaņoja miermīlīgāk. Labības biržas zālē visiem turīgiem fermeriem, labības tirgotājiem, ūtrup- niekiem, dzirnavniekiem un citiem bija savas oficiālas letes ar uzrakstītiem uzvārdiem; un, kad pazīstamajai sērijai «Henčārds», «Everdīns», «Šainers», «Dārtons» un tā tālāk piebiedrojās uzvārds — «Fārfre» ar svaigiem, acīs krītošiem burtiem, Henčārdam tas sāpīgi iedzēla; kā Belerofons[11] viņš atkāpās no pūļa ar brūci sirdī.

Kopš tās dienas Donalda Fārfres vārdu reti kad pieminēja Henčārda namā. Ja pie brokasta vai pusdienu galda Elizabetes Džeinas māte aizmirsusies sāka runāt par savu mīluli, meita ar skatienu lūdza viņu klusēt, bet vīrs iejautājās:

— Kā, tu arī esi manu ienaidnieku pusē?

Tad pienāca nelaime, kuru Elizabete jau labu laiku paredzēja, kā uz bukas sēdošs pasažieris paredz grūdienu, pamanījis grambu uz lielceļa.

Viņas māte bija saslimusi un jutās tik slikti, ka nevarēja ne soli iziet no istabas. Henčārds, kurš vienmēr izturējās pret viņu laipni, ja nerunājam par dusmu mirkļiem, tūliņ aizsūtīja pēc paša bagātākā un pazīstamākā ārsta, kuru uzskatīja par labāko. Pienāca gulētiešanas laiks, taču lampas atstāja degam visu nakti. Pēc dažām dienām slimā atlaba.

Elizabete, visu nakti pavadījusi nomodā, otrā rītā neieradās brokastīs, un Henčārds sēdēja pie galda viens pats. Viņš pārsteigts ieraudzīja uz galda sev adresētu vēstuli no Džersijas salas labi pazīstamā rokrakstā, kuru gan vismazāk bija cerējis ieraudzīt atkal. Viņš paņēma vēstuli rokās un lūkojās uz to kā uz gleznu, kā vīziju, kā pagātnes atgādinājumu; tad viņš izlasīja to kā ne visai svarīga notikuma noslēgumu.

Rakstītāja izsacījās, ka beidzot sapratusi, cik neiespējama ir agrāko attieksmju turpināšana tagad, kad viņš apprecējies no jauna. Viņa spiesta atzīt, ka otrreizējā laulība Henčārdam bijusi vienīgā pareizā izeja.

«Mierīgā garā visu apsvērusi,» viņa turpināja, «no sirds piedodu Jums, ka novedāt mani tik grūtā stāvoklī; atceros, ka Jūs neko neslēpāt mūsu ne visai izdevīgās iepazīšanās sākumā un Jums piemitošā skarbumā aizrādījāt, ka mūsu tuvība ir zināms risks, lai gan tas likās neliels pēc Jūsu sievas piecpadsmit vai sešpadsmit gadu ilgās klusēšanas. Tāpēc es raugos uz visu kā uz savu nelaimi, kurā Jūs neesat vainojams.

Tad nu, Maikl, es lūdzu Jūs neņemt vērā manas vēstules; ar kurām es jūtu karstumā Jūs diendienā apgrūtināju. Tās bija rakstītas tad, kad uzskatīju, ka esat nežēlīgi izturējies pret mani, bet nu es labāk zinu, kādā stāvoklī Jūs bijāt un cik nepamatoti mani pārmetumi.

Jūs, protams, sapratīsiet, ka vienīgā iespēja nodrošināt man kaut cik laimes nākotnē ir — rūpēties, lai par mūsu agrākām attieksmēm neviens nezinātu ārpus šās salas robežām. Zinu, ka Jūs par tām nevienam nestāstīsiet, un ceru, ka arī nerakstīsiet. Vēl tikai jāpiemin viens piesardzības solis — lai ne rindiņa, ko esmu rakstījusi, un neviens man piederošs sīkums nepaliktu pie Jums aiz Jūsu nevērības vai aizmāršības. Tāpēc lūdzu atdot visu manējo, kas ir pie Jums, un it īpaši pirmajā jūtu satraukumā rakstītās vēstules. Sirsnīgi pateicos par glīto summu, ko man atsūtījāt, tā sakot, uzlikdami plāksteri uz brūces.

Patlaban esmu ceļā uz Bristoli, lai apmeklētu savu vienīgo radinieci. Viņa ir bagāta un, cerams, darīs kaut ko manā labā. Atceļā braukšu cauri Kāsterbridžai un Bad- moutai, kur sēdīšos uz pasta kuģa. Vai Jūs nevarētu tur ierasties ar vēstulēm un citiem sīkumiem? Braukšu pasta karietē, kura maina zirgus pie «Antilopes» viesnīcas pussešos vakarā nākamo trešdien; apsiešu vilnas šalli ar sarkanu laukumu vidū, tā ka mani varēs viegli atrast. Labāk saņemt vēstules no rokas rokā nekā sūtīt tās pa pastu.

Kā agrāk, Jūsu Liseta.»

Henčārds smagi nopūtās.

— Nabadzīte … labāk būtu, ja tu nebūtu sastapusies ar mani! Zvēru pie sirds un dvēseles, ja kādreiz man būs iespēja precēt tevi, tad man tas jādara — jādara, nudien!

Protams, šī iespēja būtu misis Henčārdas nāve.

Izpildot Lisetas lūgumu, viņš iesaiņoja vēstules, aizzīmogoja un noglabāja, kamēr pienāca noteiktā diena; nodot vēstules personīgi, acīm redzot, bija jaunās lēdijas iegansts, lai pārmītu dažus vārdus ar Henčārdu par bijušiem laikiem. Henčārds labprāt būtu izticis bez šīs sastapšanās, bet, uzskatīdams, ka liela nelaime nebūs, ja izpildīs šo lūgumu, viņš krēslā izgāja no mājas un nostājās iepretī pasta stacijai.

Vakars bija dzestrs, un kariete nokavējusies. Henčārds piegāja pie tās, kad mainīja zirgus, bet Lisetas nebija ne karietē, ne tās tuvumā. Sapratis, ka viņas plānus kāds notikums grozījis, Henčārds ilgāk negaidīja un atgriezās mājās zināmā mērā atvieglots.

Tikmēr misis Henčārda jo dienas kļuva vārgāka. Viņa vairs nevarēja iziet no mājas. Kādu dienu pēc ilgām, šķietami nomācošām pārdomām viņa sacīja, ka gribot

kaut ko rakstīt. Uz viņas gultas uzlika pulti, spalvu un papīru un pēc viņas lūguma pameta viņu vienu. Viņa nerakstīja ilgi, rūpīgi salocīja papīru, pasauca Elizabeti Džeinu un lika atnest vaska sveci un laku, pēc tam, atteikdamās no citu palīdzības, aizlakoja vēstuli, uzrakstīja adresāta vārdu un ieslēdza galda atvilktnē. Uz vēstules bija rakstīts:

Misteram Maiklam Henčārdam. Netaisīt vaļā pirms Elizabetes Džeinas kāzu dienas. ,

Elizabete sēdēja pie mātes nakti pēc nakts, sasprindzinājusi visus spēkus. Nekad tik ātri nevar iemācīties uztvert pasauli nopietni, kā «vāķējot» slimnieku, ja lietojam lauku ļaužu apzīmējumu. Laikā starp to stundu, kad gar namu pagāja garām pēdējais žūpa, un to, kad pirmais zvirbulis noskurināja spalvas, Kāsterbridžas klusumu — ja nerēķina naktssarga retos saucienus —, Elizabetei Džeinai pārtrauca tiLai pulkstenis guļamistabā, kurš tikšķēja aizvien jo spalgāk, līdz beidzot šķita, ka' tas klankst kā gongs, un visu laiku jūtīgā meitene vaicāja sev, kāpēc viņa nākusi pasaulē, kāpēc sēž istabā un, mirkšķinādama acis, raugās sveces liesmā, kāpēc' apkārtējiem priekšmetiem ir tieši tāds, nevis citāds veids. Kāpēc tie blenž viņā tik bezpalīdzīgi, it kā gaidīdami burvju zižļa pieskaršanos, kas atbrīvos tos no šās zemes gūsta, kurp traucas un kā radies tas haoss, ko sauc par apziņu un kas tagad virpuļo viņā kā vilciņš. Acis viņai vērās ciet; viņa bija reizē nomodā un reizē iemigusi.

Mātes ierunāšanās iztraucēja viņu. Bez ievada, it kā turpinādama darbību, kura norisa viņas domās, misis Henčārda sacīja:

—    Atceries zīmītes, kas bija sūtītas tev un misteram Fārfrem, lai jūs sastopaties ar kādu Darnoverbartonā … tu vēl domāji, ka ar jums kāds dzinis jokus.

—   Jā.

—   Neviens jokus nedzina… tas bija darīts, lai savestu jūs kopā. To es izdarīju.

—   Kāpēc? — Elizabete nodrebot iesaucās.

—    Es… gribēju, lai tu precies ar misteru Fārfri.

—   O, māt! — Elizabete Džeina nolieca galvu tik zemu, ka lūkojās pati savā klēpī. Kad māte neko vairāk neteica, viņa ievaicājās/— Aiz kāda iemesla?

—    Iemesls man bija. Kādreiz tu to dabūsi zināt. Man tā gribējās, lai tas notiktu, man dzīvai esot! Bet ko lai dara — nekas nenotiek tā, kā cilvēks gribētu. Henčārds viņu ienīst.

—    Varbūt viņi atkal kļūs draugi, — meitene nomurmināja.

—   Nezinu, nezinu.

Māte apklusa un iesnaudās; par šo jautājumu viņa vairs nerunāja.

Pēc kāda laiciņa svētdienas rītā Fārfre, iedams gar Henčārda namu, ievēroja, ka visiem logiem aizvirtņi priekšā. Viņš piezvanīja tik piesardzīgi, ka zvana šķinda noskanēja kā īsa nots, un viņam pateica, ka misis Henčārda mirusi… nupat nomirusi… šai pašā stundā.

Ejot garām pilsētas sūknim, viņš ieraudzīja tur vairākus vecus pilsētas iemītniekus, kuri te nāca pēc ūdens, kad tiem tāpat kā šodien bija brīvs brītiņš, jo šī senā avota ūdens bija tīrāks nekā tas, ko viņi smēla no savām akām. Misis Kaksoma, kura te stāvēja jau nezin cik ilgi ar savu krūzi, atstāstīja visos sīkumos to, ko bija dzirdējusi no slimo kopējas par misis Henčārdas pēdējiem mirkļiem.

—     Un viņa bija balta kā viens marmora gabals, — misis Kaksoma stāstīja. — Un tāda prātīga sieviete — ak, tu nabadzīte! —par katru sīkumu viņa bija iedomājusi un parūpējusies. «Jā,» viņa teic, «kad manis vairs nebūs un es būšu izlaidusi pēdējo elpas vilcienu, tad dibenistabā pie loga, kumodes augšējā atvilktnē, jūs atradīsiet manas mirstamas drēbes; tur būs gabals flaneļa — to paklājiet man apakšā un otru — mazāko zem galvas; tur būs manas jaunās zeķes, gareniski pārlocītas, un citas manas mantas. Un tur ir četri peniji, katrs sver unci — paši smagākie, kādus varēju sameklēt, ietīti audekla gabaliņos; tie domāti svaram — divi labajai, divi kreisajai acij,» viņa teic. «Un, kad tie savu laiku pastāvēs uz acīm un tās vairs nevērsies vaļā, tad ierociet tos zemē, labie ļaudis, neizdodiet tos, jo tas man nepatiktu. Un atveriet logus, līdzko mani iznes ārā, un papūlieties, cik nu varat, nomierināt Elizabeti Džeinu.»

—   Ak tu nabadzīte!

—     Jā, un Marta to visu izdarījusi un aprakusi tos smagos penijus dārzā. Bet, ticat vai neticat, tas pagāns Kristofers Konijs gājis un izracis tos un nodzēris «Trijos jūrniekos». «Sasodīts,» viņš saka, «kā nāve drīkst nolaupīt dzīvajiem četrus penijus? Kas tad šī tāda ir, ka viņa mums tik dikti jāgodā,» viņš saka.

—     Tā nu gan tik cilvēkēdāji rīkojas! — klausītāji nosodoši piekrita.

—    Nu nē, es gan neesmu gluži tādās domās, — Solo- mons Longveiss iebilda. — Es to saku šodien pat — un tagadiņ mums ir svētdienas rīts, un tādā laikā es neiešu tukšu melst kauč par sudraba sešu pensu gabalu. Es tur nekā slikta nesaskatu. Mirušie ir jācienī un jāgodā, un es vis neietu pārdot šķiletus — vismaz cienījamus šķi- letus ne, lai tos glazierē anatomijām, ja nu vienīgi es būtu bez darba. Taču naudas ir maz un rīkles ir sausas. Tad aiz ko drīkst nāve nolaupīt dzīvajiem četrus pensus? Es saku vēlreiz, viņš neko nav noziedzies.

—     Jā, viņa, nabadzīte, nevar tur neko ne teikt, ne darīt, — Kaksomas māte atbildēja. — Un visas viņas spožās atslēgas nu pievāks citi, un viņas atvilktnes attaisīs, un visi redzēs gan šo, gan to, ko viņa tur glabājusi no citu acīm, un visas viņas vēlēšanās un paražas būs tikpat kā nebijušas!

XIX

Henčārds un Elizabete sēdēja sarunādamies pie uguns. Bija pagājušas trīs nedēļas kopš misis Henčārdas bērēm; sveces vēl nebija aizdedzinātas, un nemierpilnas, šaudīgas liesmas, lēkādamas pa oglēm, meta uz tumšajām sienām visu atspīdēt spējīgo priekšmetu smaidus — smaidīja vecais spogulis ar zeltītiem stabiņiem un masīvu augšdaļu, gleznu ietvari, dažādas bumbas un rokturi un vara rozetes garu zvana lentu galos abpus kamīna.

—   Elizabet, vai tu bieži domā par veciem laikiem? — Henčārds ievaicājās.

—  Jā, ser, bieži, — viņa atbildēja.

—   Ko tad tu redzi atmiņā?

—   Māti un tēvu… vairāk gandrīz neko.

Kad Elizabete Džeina runāja par Ričardu Ņūsonu kā par savu tēvu, Henčārds allaž sarāvās, it kā cenzdamies uzveikt sāpes.

—   Ahā, un es esmu ārpus visa tā, vai ne? — viņš noteica. — Vai Ņūsons bija labs tēvs?

—   Jā, ser, ļoti.

Henčārda seja pauda, ka viņš apņēmies izturēt vientulību, bet tad viņa vaibsti atmaiga.

—   Un ja nu es būtu tavs īstais tēvs? — viņš iejautājās.

—    Vai tu mani mīlētu tāpat, kā mīlēji Ričardu Ņūsonu?

—    Tas man liekas neiespējami, — viņa aši attrauca.

—     Es nevaru iedomāties par savu tēvu nevienu citu.

Nāve bija šķīrusi Henčārdu no viņa sievas, šķelšanās

laupījusi draugu un palīgu Fārfri, neziņa — Elizabeti Džeinu. No šiem trim tikai vienu iespējams tuvināt sev, un tā ir šī meitene. Viņš ilgi svārstījās starp vēlēšanos atklāt viņai patiesību un domu, ka labāk atstāt visu pa vecam, kamēr nevarēja vairs mierīgi nosēdēt. Viņš brītiņu staigāja pa istabu, tad apstājās aiz Elizabetes krēsla, lūkodamies meitenes pakausī. Viņš nevarēja vairāk savaldīties.

—    Ko tev māte stāstīja par mani… par manu dzīvi? •

—   Ka jūs esat tāla rada.

—     Viņai vajadzēja pastāstīt ko vairāk… pirms tu iepazinies ar mani! Tad mans uzdevums tagad nebūtu tik grūts … Elizabet, es esmu tavs tēvs, nevis Ričards Ņūsons. Tikai kauns neļāva taviem nelaimīgajiem vecākiem atklāt to tev, kamēr viņi abi bija dzīvi.

Elizabetes galva palika tikpat nekustīga, un pat pleci necilājās elpai līdzi. Henčārds turpināja:

—    Esmu ar mieru paciest tavas dusmas, tavas bailes, tikai ne tavus maldus; to es vairs nevaru izturēt! Es apprecēju tavu māti, kad mēs bijām jauni. Tās, ko tu redzēji, bija mūsu otrās laulības. Tava māte bija pārāk godīga. Mēs uzskatījām viens otru par mirušiem — un tā Ņūsons kļuva par viņas vīru.

Vienīgi tiktāl Henčārds spēja tuvoties patiesībai. Ja runa būtu tikai par viņu vienu pašu, viņš neko nebūtu slēpis, bet viņš klusēja aiz cieņas pret jaunās meitenes dzimumu un gadiem — šāda rīcība būtu arī tikumīgāka cilvēka cienīga.

Kad viņš sāka minēt dažādus sīkumus, ko dīvainā kārtā apstiprināja virkne līdz šim nepamanītu un neievērotu notikumu pagātnē, īsi sakot, kad Elizabete noticēja Henčārda vārdiem, viņa ārkārtīgi uztraucās un, pagriezusies uz galda pusi, sakņupa uz tā raudādama.

—    Neraudi, neraudi! — Henčārds sauca kaislā aizrautībā. — Es to nevaru panest, negribu panest. Es esmu tavs tēvs, kāpēc tev jāraud? Vai tad esmu tik briesmīgs, tik pretīgs tev? Neatstum mani, Elizabet Džein! — viņš iesaucās, satverdams viņas mitro roku. — Neatstum mani… kaut arī kādreiz es biju dzērājs un rupji izturējos pret tavu māti… es būšu, labāks pret tevi, nekā viņš bija! Es darīšu visu, ko vēlies, tikai lūkojies uz mani kā uz savu tēvu!

Elizabete mēģināja piecelties un uzticīgi ieskatīties Henčārdam sejā, bet nevarēja; Henčārda klāthūtne viņai uzgūlās kā slogs — tāpat kā Jāzepa atzīšanās viņa brāļiem.

—    Es neprasu, lai tu pieķertos man tūliņ, — Henčārds saraustīti runāja, līgodamies kā ražens koks vējā. — To es neprasu, Elizabet. Es tūliņ iešu ārā, un mēs redzēsimies rīt vai tad, kad tu pati gribēsi; un tad es tev parādīšu papīrus, kas apstiprinās manus vārdus. Tā, es eju un vairs netraucēšu tevi… Es taču tev izraudzījos šo vārdu, mana meita, māte gribēja nosaukt tevi par Sjūzenu. Tātad neaizmirsti, ka tas biju es, kas tev deva šo vārdu!

Viņš izgāja ārā, klusiņām pievērdams durvis, un Elizabete dzirdēja viņa soļus dārzā. Taču viņš nebija pateicis visu. Meitene vēl nebija paspējusi ne pakustēties, ne atžilbt pēc viņa atklājuma, kad viņš atkal parādījās.

—    Vēl vienu vārdu, Elizabet, — viņš sacīja. — Tagad tu pieņemsi manu uzvārdu, vai ne? Tava māte bija pret to, bet man gan to ļoti gribas. Tas ir tavs pēc visiem likumiem, taču tas nevienam nav jāzina. Tu it kā pati to izvēlēsies. Es aprunāšos ar juristu — pats es likumus tik skaidri nezinu, bet varbūt darīsim tā — ļauj man ievietot avīzēs sludinājumu, ka tu pieņem manu uzvārdu.

—    Ja tas ir mans īstais uzvārds, tad man tanī jāsau- cas, vai ne? — viņa apjautājās.

—    Jā, jā, šādos gadījumos rīkojas pēc paraduma.

—   Brīnos, kāpēc māte to nevēlējās!

—     O, laikam viņai, nabadzītei, bija kāds untums. Paņem papīru un uzraksti pāris rindu, es tev nodiktēšu. Bet vispirms iededzināsim sveces.

—    Es varu redzēt pie kamīna uguns, — viņa atteica. — Jā… tā ir pat labāk.

—   Lieliski.

Viņa paņēma papīru un, paliekusies tuvāk kamīnam, uzrakstīja pēc Henčārda diktāta tekstu, kuru viņš, acīm redzot, bija izlasījis kādā avīzē un iemācījies no galvas, proti, ka viņa, apakšā parakstījusies, līdz šim saukta Elizabete Džeina Ņūsona, tagad sauksies Elizabete Džeina Henčārda. Pabeigusi viņa salocīja papīru un adresēja to «Kasterbridžas Ziņu» redakcijai.

— Tā, — Henčārds noteica ar gandarījumu kā vienmēr, kad viņam izdevās panākt iecerēto, tikai šoreiz gandarījumu mīkstināja maigums, — nu es iešu augšā un pameklēšu dažus dokumentus, kas tev visu teikto apliecinās. Bet ar tiem es tevi šovakar negribu traucēt. Ar labu nakti, mana Elizabete Džeina!

Viņš izgāja, pirms apstulbinātā meitene varēja aptvert, ko tas viss nozīmē, vai pielāgot savas meitas jūtas jaunajam gravitācijas centram. Viņa bija pateicīga Henčārdam, ka tas ļāvis pavadīt viņai šo vakaru vienatnē, un palika sēžam pie kamīna. Viņa sēdēja klusu un raudāja — šoreiz ne par māti, bet par krietno jūrnieku Ričardu Ņūsonu, kuram viņa šķitās nodarījusi pārestību.

Tikmēr Henčārds bija uzgājis augšstāvā. Personīgos papīrus viņš glabāja guļamistabas kumodē un tagad atslēdza atvilktni. Uz brīdi viņš atlika papīru meklēšanu un, atlaidies atzveltnī, nodevās mierīgām pārdomām. Elizabete beidzot ir viņējā, un viņa ir tik saprātīga un labsirdīga, ka neapšaubāmi pieķersies savam tēvam. Henčārds piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem gandrīz nepieciešami izkratīt kādam savu sirdi — vai nu tas būtu sirsnības, vai dusmu uzplūdos. Sievai dzīvai esot, viņa sirds alka jo stipri atkal saistīties ar šīm maigākajām cilvēku saitēm, un nu viņš pakļāvās alkām bez svārstīšanās un bažām. Viņš no jauna pieliecās pie atvilktnes un sāka tanī kravāties.

Starp citiem papīriem te glabājās arī tie, kas bija atradušies sievas galdiņa atvilktnē, kuras atslēgas pēc viņas lūguma tika atdotas Henčārdam. Te glabājās arī viņam adresētā vēstule ar uzrakstu: «Netaisīt vaļā pirms Elizabetes Džeinas kāzu dienas.»

Misis Henčārda bija gan pacietīgāka par savu vīru, bet neko neprata izdarīt, kā pienākas. Uzrakstījusi vēstuli, viņa nebija paņēmusi aploksni, bet salocījusi papīru pēc veclaicīga paraduma, dāsni aplējusi abus galus ar laku, bet nebija aizlakojusi augšējo malu. Laka bija sa- sprāgusi — un vēstule atvērusies vaļā. Henčārdam prātā nenāca, ka noteikumam attaisīt vēstuli zināmā dienā ir kāda nozīme; bez tam viņš nejuta diezin cik lielu cieņu pret nelaiķes sievas jūtām.

«Nabaga Sjūzenas iedomas, kas nu cits,» viņš nosprieda un bez sevišķas intereses pievērsās vēstulei.

«Mans dārgais Maikl.

Mūsu triju labā es līdz šim Tev kaut ko noslēpu. Ceru, ka Tu sapratīsi, kāpēc; domāju, ka sapratīsi, kaut varbūt negribēsi man piedot. Bet, dārgais Maikl, es to darīju, lai būtu labāk. Es jau būšu kapā, kad Tu to lasīsi, un Elizabete Džeina būs atradusi sev jaunas mājas. Nenolādi mani, Maikl, padomā, kādā stāvoklī es biju nonākusi. Man grūti to uzrakstīt, tomēr jāraksta vien ir. Elizabete Džeina nav Tava Elizabete Džeina — nav tas bērns, ko es turēju uz rokām, kad Tu mani pārdevi. Nē, viņa nomira pēc trim mēnešiem, un šī — dzīvā ir mana otrā vīra bērns. Es viņu nosaucu tai pašā vārdā, kādu devām mūsu pirmajai meitiņai, un viņa remdināja manas sāpes pēc pirmās zaudējuma. Maikl, es mirstu un varēju jau novaldīt mēli, bet man nav spēka. Izšķiries pats, vai tas sakāms viņas vīram vai ne, un, ja vari, tad piedod sievietei, kurai esi licis ciest smagu pārestību, tāpat- kā viņa piedod Tev.

Sjūzena Henčārda.»

Sjūzenas vīrs lūkojās papīrā kā loga rūtī, caur kuru redzams jūdzēm tālu. Viņa lūpas raustījās un stāvs sa- guma, it kā tad būtu vieglāk izturēt triecienu. Parasti viņš nemēdz^ prātot, vai liktenis ir bargs pret viņu vai ne — likstu brīžos viņš tikai drūmi teica sev: «Nu man gan nāksies pamocīties,» — vai: «Atkal jāiztur tik daudz ciešanu.» Taču tagad viņa iekaisušajā galvā plosījās domas, ka šis satricinošais atklājums ir pelnīts sitiens.

Nu viņš saprata, kāpēc sieva bija tik ļoti klusībā pretojusies tam, ka meita pārmaina uzvārdu un saucas Henčārda. Tas bija vēl viens piemērs par nelaiķes godīgumu negodā, kas raksturoja viņu arī citos gadījumos.

Gandrīz divas stundas viņš nosēdēja bez spēka un bez domām, tad pēkšņi ieteicās:

— Bet ja nu tas nav tiesa?

Viņš pietrūkās kājās, nokratīja tupeles, paņēma sveci un devās uz Elizabetes Džeinas istabu, piespieda ausi pie atslēgas cauruma un ieklausījās. Meitene elpoja dziļā miegā. Henčārds klusītēm pagrieza rokturi, iegāja istabā un, aizdedzis sveci, tuvojās gultai. Lēni virzīdams sveci gar gultas aizkaru, viņš panāca, ka gaisma krīt sāniski uz meitenes seju un nespīd acīs. Viņš cieši ielūkojās gulētājā.

Elizabetes seja bija gaiša, Henčārda — melnuksnēja. Taču tam nebija lielas nozīmes. Miegā cilvēku sejās izpaužas dziļi noglabātā iedzimtība, senču līnijas, mirušo vaibsti, ko dienas gaitā sejas mainīgā izteiksme maskē un noslēpj. Jaunās meitenes seja bija nekustīga kā statujai, un tanī nepārprotami atspoguļojās Ričarda Ņūsona vaibsti. Henčārds nespēja ilgāk lūkoties Elizabetē, viņš izsteidzās ārā.

Ciešanas viņam nebija mācījušas neko citu kā vien spītīgu izturību. Sieva bija mirusi, un pirmā dziņa — atriebties viņai — izgaisa, atzīstot, ka tas nav vairs viņa varā. Viņš vērās naktī kā ienaidniekā. Henčārds kā daudzi viņa tipa ļaudis bija māņticīgs un netika vaļā no domām, ka šā vakara notikumu savirknējumu izraisījis kāds ļauns spēks, kurš nolēmis viņu sodīt. Taču šie notikumi bija attīstījušies dabiski. Nebūtu viņš izstāstījis Elizabetei par pagātni, tad nebūtu sācis meklēt papīrus atvilktnē un tā tālāk. Bet vai tā nebija likteņa ironija, — līdzko viņš bija pārliecinājis meiteni meklēt patvērumu viņa — tēva mīlestībā, tā izrādījās, ka šī meitene viņam galīgi sveša.

Šī ironija, kas izpaudās notikumu secībā, radīja viņā sašutumu kā nekrietns joks, ko izspēlējis viņa tuvākais. Kā prezbiteram Jānim galds viņam bija klāts, bet pekles harpijas nolaupījušas mielastu. Viņš izgāja no mājas un nīgri soļoja pa ielu, kamēr nonāca pie tilta Haistrītas galā. Tur viņš nogriezās uz takas gar upi, kura sliecās gar pilsētas ziemeļaustrumu nomali.

Šie kvartāli iemiesoja Kāsterbridžas dzīves ēnas puses, kamēr dienvidu kvartāli — visas gaišās puses. Šai nomalē saule neiespiedās pat vasaru; pavasaros te vizēja balta sarma, kad citur zeme jau garoja aiz siltuma; ziemu te bija visādu kaišu, reimatisma un mokošu krampju perēklis. Kāsterbridžas ārsti būtu galīgi izdēdējuši aiz trūcīgās iztikas, nebijis pilsētā šās ziemeļaustrumu daļas.

Upe — gausa, mēma un tumša — Kāsterbridžas Melnais ūdens plūda gar zemu klinti, kopā ar to veidodama pilsētas aizsardzību no šīs puses, jo te mūri un mākslīgais uzbērums nebija vajadzīgi. Te atradās franciskāņu klostera drupas un dzirnavas, kur ūdens gāzās pār slūžām un tā šalkoņa atgādināja izmisīgus vaidus. Aiz upes virs klints slējās dažas augstas ēkas, un tām priekšā debess fonā krasi iezīmējās kāds kubveidīgs priekšmets. Tas atgādināja pjedestālu — tikai bez statujas. Šis trūkstošais elements, bez kura aina likās nepabeigta, bija cilvēka līķis, jo kubiskā masa bija karātavu pamatne un staltās ēkas aiz tām — grāfistes cietums. Pļavā, pa kuru Henčārds patlaban gāja, mēdza salasīties pūlis, kad tika izpildīts sods un krācošo slūžu melodijas pavadībā noskatījās šo izrādi.

Šā apvidus drūmums, ko tumsa daudzkārt pastiprināja, ietekmēja Henčārdu vairāk, nekā viņš bija gaidījis. Viss šai vietā tik baismīgi saskanēja ar viņa mājas apstākļiem, un Henčārdam, kurš necieta visādas scēnas, efektus un tīšus mājienus, šī saskaņa likās pārāk pilnīga. Tad - viņa svelošās sāpes pārvērtās grūtsirdībā un viņš izsaucās:

— Kāda velna pēc es te atmaldījos!

Viņš pagāja garām namiņam, kurā bija dzīvojis un nomiris vecais vietējais bende tanīs laikos,' kad šī profesija vēl nebija kļuvusi Anglijā par viena vienīga džentlmeņa monopolu, un devās pa stāvu ieliņu atpakaļ pilsētā.

Rūgtā vilšanās sagādāja Henčārdam tādas mokas, ka ikviens būtu jutis viņam līdzi. Viņš atgādināja cilvēku, kurš pa pusei zaudējis samaņu un nevar ne atžilbt, ne pilnīgi paģībt. Viņš nosodīja sievu gan vārdos, bet ne sirdī; ja viņš būtu klausījis gudrajam padomam sievas vēstulē, tad šīs sāpes viņam būtu aiztaupītas uz ilgu laiku, varbūt uz visu mūžu, jo Elizabete Džeina, acīm redzot, nedzīrās nogriezties no drošā un vientuļā meitenes ceļa uz visādiem pārsteigumiem pilno laulības taku.

Pēc nemierpilnās nakts pienāca rīts un reizē ar to nepieciešamība pēc plāna. Henčārds bija pārāk patvaļīgs, lai atkāptos no ieņemtās pozīcijas, it īpaši, ja tas saistījās ar pazemojumu. Viņš ir atzinis Elizabeti par savu meitu, lai nu viņa uzskata sevi par tādu uz visiem laikiem, vienalga, cik liekulības ar to saistās.

Taču viņš bija slikti sagatavojies uz pirmo soli jaunajā situācijā. Kad viņš ieradās uz brokastīm, Elizabete uzticīgi tuvojās viņam un satvēra viņa roku.

— Es visu nakti domāju un domāju par to, — viņa vaļsirdīgi atzinās, — un es redzu, ka visam jābūt tā, kā jūs teicāt. Es tagad uzskatīšu jūs par savu tēvu, kā tas ir patiesībā, un nesaukšu jūs vairs par misteru Henčārdu. Tas man tagad skaidrs. Tā tas patiešām ir, tēv. Jūs taču nebūtu darījis manā labā ne pusi no tā, ko darījāt, nebūtu ļāvis man rīkoties pēc manas gribas, nebūtu pircis dāvanas, ja es būtu tikai jūsu pameita! Viņš — misters Ņūsons, kuru mana nabaga māte apprecēja aiz kāda dīvaina pārpratuma (Henčārds nopriecājās, ka nebija viņai atklājis visu), bija ļoti labs… O, cik labs! — viņa runāja ar asarām acīs. — Bet īstais tēvs tomēr ir un paliek pavisam kas cits. Nu, tēv, iesim brokastīs! — viņa jautri nobeidza.

Henčārds pieliecās un noskūpstīja viņai vaigu. Šo mirkli un šo skūpstu viņš nedēļām ilgi bija iztēlojies ar līksmes trīsām, bet īstenojums bija nožēlojams un sājš. Viņš bija atdevis mātei tās agrāko stāvokli galvenokārt meitas dēļ, un viņa ieceru piepildījums bija tikai pīšļi un pelni.

XX

No visām mīklām, ar kurām gadās sadurties meitenei, diezin vai kāda bija tik dīvaina kā tā, ko nācās uzminēt Elizabetei pēc tam, kad Henčārds bija nosaucies par viņas tēvu. Viņš bija to izdarījis ar tādu kvēli un satraukumu, ka gandrīz jau iekarojis meitenes mīlestību, taču otrā rītā viņa izturēšanās bija tik saspīlēta, kāda agrāk nebija redzēta.

Saltums drīz vien izvērtās par atklātu piesiešanos. Elizabete — tas bija viņas trūkums — šad tad mēdza sarunā lietot apvidus vārdus, to viņa darīja jauki un piemīlīgi, bet tas šķiet kauna traips tiem, kuri cenšas pēc ārēja smalkuma.

Bija pusdienas laiks, viņi vispār sastapās tagad tikai ēšanas reizēs, un Henčārds jau grasījās piecelties no galda, kad Elizabete viņu aizturēja, vēlēdamās kaut ko parādīt:

— Pagaidiet maķenīt, tēv, es tūdaļ atnesīšu.

—    Maķenīt! — viņš skarbi atkārtoja. — Ak dievs, vai tu tiešām esi derīga tikai nest cūkām samazgas, ka tu lieto tādus vārdus?

Viņa pietvīka aiz kauna un nožēlas.

—     Es gribēju teikt: «Pagaidiet mazliet, tēv,» — viņa atteica klusā un pazemīgā balsi. — Man vairāk jāuzmanās ar vārdu izvēli.

Henčārds neatbildēja neko un izgāja no istabas.

Viņa nepiemirsa skarbo piezīmi un ar laiku sāka teikt «ērkšķogas», nevis «krizdoles», «bites», nevis «medau- nīcas», par jauniem pāriem vairs neizsacījās, ka tie «brū- tējas», bet ir «saderināti», «zosu sīpolus» dēvēja par «meža hiacintēm» un pēc slikti gulētas nakts nestāstīja kalpotājiem, ka viņu «mācis lietuvēns», bet ka viņai bijuši «gremošanas traucējumi».

Taču šie panākumi nāca tikai ar laiku. Henčārds, pats būdams neizglītots, visbargāk kritizēja lāga meitenes kļūdas, lai gan tagad tās kļuva aizvien nenozīmīgākas, jo viņa cītīgi lasīja visu, kas pagadījās pie rokas. Taču aiz viņas rokraksta vainas viņu gaidīja nepelnīti smagas ciešanas. Kādu vakaru viņa nejauši iegāja ēdamistabā. Atvērusi durvis, viņa ieraudzīja mēru un kādu svešu personu kārtojam darījumus.

—    Paklau, Elizabet Džein, — Henčārds sacīja, atskatīdamies uz meiteni, — nāc uzraksti, ko es tev teikšu — pāris vārdu, vienošanos, ko mēs ar šo džentlmeni parakstīsim. Es neesmu paradis rīkoties ar spalvu.

—     Es tāpat, velns parāvis, — džentlmenis atsaucās.

Meitene ienesa papīru^ dzēšpapīru un tinti ufi apsēdās.

—     Nu, tad sāc! Vispirms uzraksti: «Vienošanās, noslēgta šā gada sešpadsmitajā oktobrī…»

Elizabetes spalva ziloņa gaitā virzījās pa lapu. Viņai bija lielisks, apaļš, salasāms, savdabīgs rokraksts, par tādu vēlākos laikos sievietes tika dēvētas par Minervas meitām. Taču tolaik valdīja cita gaume, Henčārds uzskatīja, ka izglītotas jaunas meitenes rokrakstam jābūt sievišķīgam, viņš pat ticēja, ka smaili burti ir tikpat raksturīgi izsmalcinātai sievišķībai un nešķirami no tās kā pats sievietes dzimums. Un, kad Elizabete Džeina uzrakstīja rindu nevis princeses Aidas rokrakstā,

kur visi burti it kā briedis tīrums, liec pilnās vārpas pretī austrumiem,

bet kaut ko ķēdes gredzenu un smilšu maisiņu savir- knējumam līdzīgu, Henčārds pikti, piesarcis aiz kauna par meitu; pavēloši uzsauca: — Lai paliek, es pats uzrakstīšu! — un izsūtīja viņu ārā.

Citu aprūpēšana pārvērtās par slazdiem viņai pašai. Jāatzīst, ka dažreiz viņa pilnīgi nevietā un nevajadzīgi centās apkrauties ar dažādiem fiziskiem darbiem. Viņa nezvanīja, bet nogāja pati virtuvē, «lai Febai nebūtu divreiz jānāk augšā». Kad kaķis apgāza ogļu spaini, Elizabete rāpoja pa grīdu ar liekšķerīti rokā; vēl vairāk — viņa pastāvīgi pateicās istabenei par jebkuru pakalpojumu, līdz kādu dienu Henčārds, tikko istabene bija aiz durvīm, eksplodēja:

— Ak dievs, cik ilgi tu teiksi paldies tam skuķim kā nezin kādai princesei! Vai es nemaksāju viņai divpadsmit mārciņas gadā, lai viņa apkalpo tevi?

'Elizabete tā sarāvās no viņa uzsauciena, ka viņš pēc brītiņa to jau nožēloja un, sacīja, ka neesot gribējis būt tik ass.

Tamlīdzīgas ģimenes scēnas bija kā rūdas smaiļu izlaušanās zemes virsū, pēc kurām vajēja tikai minēt, kas slēpjas zemes iekšienē. Taču Elizabeti mazāk biedēja Henčārda dusmu uzliesmojumi kā viņa saltums. Šā saltuma izpausmes kļuva aizvien biežākas, un meitene sāka apzināties bēdīgo patiesību, ka Henčārds jūt pret viņu aizvien lielāku nepatiku. Jo pievilcīgāka kļuva viņas āriene un uzvedība labdabīgā kultūras ietekmē — nu viņa varēja tikt pie kultūras un šo iespēju gudri izmantoja, — jo vairāk tas šķita izraisām īgnumu Henčārdā. Dažreiz viņa uztvēra Henčārda skatienu, kas pauda drūmu nelabvēlību, kuru panest bija grūti. Nezinādama Henčārda noslēpumu, viņa uztvēra to kā nežēlīgu izsmieklu, ka pirmo reizi pamodinājusi tēva naidīgumu, kad pieņēmusi viņa uzvārdu.

Taču pats briesmīgākais pārbaudījums vēl bija priekšā. Pēdējā laikā Elizabete bija paradusi pēcpusdienā pamielot ar krūzi sidra vai ela un šķēli sviestmaizes ar sieru Nensiju Mokridžu, kura strādāja noliktavu pagalmā, siedama siena ķīpas. Sākumā Nensija pieņēma šo pamielošanu ar pateicību, bet vēlāk kā pienācīgu nodevu. Kādu dienu, kad Henčārds bija mājās, viņš ieraudzīja pameitu ieejam ar cienastu siena šķūnī, un, tā kā tur nebija vietas, kur nolikt nešļavu, Elizabete tūliņ izkārtoja divas siena ķīpas par galdu, kamēr Mokridža stāvēja blakus, iespiedusi rokas gurnos, un laiski vēroja, kas viņas labā tiek darīts.

—   Elizabet, nāc šurp! — Henčārds uzsauca, un meitene paklausīja.

—    Kāpēc tu tik sasodīti pazemojies? — viņš teica apvaldītā sašutumā. — Vai es tev neesmu jau simtiem reižu teicis? Esmu, vai ne? Aptecēt prastu strādnieci un vēl ar tādu slavu kā viņai! Tu mani padari par kaunu un apsmieklu ļaužu acīs!

Šie vārdi tika pateikti tik skaļi, ka Nensija, stāvēdama šķūņa durvīs, tos skaidri dzirdēja, un apvainojošais aizrādījums uz viņas labo slavu tūliņ iesvēla viņas dusmas. Nedomādama par sekām, viņa iznāca no šķūņa un iesaucās:

—    Ja jau tā, mister Maikl Henčārd, tad varu pateikt, ka viņa apkalpojusi vienu otru vēl sliktāku par mani!

—     Tad viņai ir vairāk žēlsirdības nekā saprāta, — Henčārds atbildēja.

—   Lika pagaidīt! Viņa to nedarīja aiz žēlsirdības, bet par maksu — un tepat mūsu pilsētas traktierī!

—   Meli! — Henčārds nikni iesaucās.

—    Pavaicājiet viņai pašai, — Nensija atteica, sakrustodama kailās rokas tā, lai varētu ērti pakasīt elkoņus.

Henčārds uzmeta skatienu Elizabetei Džeinai, kuras no vēja pasargātā sārtbaltā seja bija gandrīz jau zaudējusi kādreizējo pelēko krāsu.

—   Ko tas nozīmē? — viņš noprasīja. — Vai tas ir tiesa vai nav?

—     Tiesa, — Elizabete Džeina atbildēja. — Bet tas bija tikai…

—  Vai tu to darīji vai nedarīji? Kur tas notika?

—     «Trijos jūrniekos», uz mazu brītiņu tovakar, kad mēs tur apmetāmies.

Nensija uzvaroši paskatījās Henčārdā un iepeldēja šķūnī; nešaubīdamās, ka viņu tūliņ padzīs, viņa gribēja iegūt visu iespējamo no savas uzvaras. Taču Henčārds neteica ne vārda par atlaišanu. Slimīgi jūtīgs pret visu, kas atsauca atmiņā paša pagātni, viņš pašlaik izskatījās kā galīgi notriekts pīšļos. Elizabete sekoja viņam namā kā nožēlniece, bet iegājusi nekur viņu neatrada. Todien viņa Henčārdu vairs neredzēja.

, Pārliecināts, ka notikušais ir ierāvis lielu robu viņa labajā slavā un stāvoklī, Henčārds, kaut ari līdz šim par šo notikumu neko netika dzirdējis, nu vairs neslēpa nepatiku pret šo viņam svešo meiteni, kad vien gadījās viņu sastapt. Tagad viņš lielākoties ēda pusdienas reizē ar fermeriem kopējā ēdamzālē vienā no labākajām pilsētas viesnīcām un atstāja Elizabeti pilnīgā vientulībā. Ja viņš būtu redzējis, kā meitene pavada šīs vientuļās stundas, viņš varbūt būtu atradis par iespējamu novērtēt meiteni savādāk. Viņa nepārtraukti lasīja un taisīja izrakstus, uzkrādama zināšanas mokpilnā cītībā un nekad nenovērsdamās no pašas spraustā uzdevuma. Viņa sāka mācīties latīņu valodu, uz ko viņu pamudināja senajai Romai raksturīgās iezīmes šai pilsētā, kurā viņa dzīvoja. «Ja es neapgūšu izglītību, tad tā nebūs mana vaina,» viņa mēdza teikt sev caur asarām, kuras šad tad noritēja pār viņas samtainajiem vaigiem, kad viņu galīgi samulsināja dažu mācības grāmatu mīklainie izteikumi augstā stilā.

Tā viņa dzīvoja — nerunīga, lielacaina meitene ar spēcīgām jūtām, un neviens no apkārtējiem nepalīdzēja viņai ar paskaidrojumiem, — dzīvoja, pacietīgā vīrišķībā apspiezdama sākotnējo interesi par Fārfri, jo šāda vienpusīga interese viņai šķita nesievišķīga un nesaprātīga. Tiesa, aiz viņai vien zināmiem iemesliem viņa pēc Fārfres atlaišanas bija pārcēlusies no istabas ar logiem uz pagalmu (kur viņa bija jutusies tik omulīgi) uz istabu ar logiem uz ielu, bet jaunais vīrietis, iedams garām namam, pavisam reti vai pat nemaz nepagrieza galvu uz logu pusi.

Ziema jau tuvojās un nepastāvīgais laiks spieda Elizabeti biežāk uzturēties telpās. Taču ziemas sākumā Kāsterbridžā gadījās dienas, kad debesis likās atvelkam elpu pēc trakajām dienvidrietumu vētrām, un, ja saule spīdēja, tad gaiss bija samtaini maigs. Šādas dienas Elizabete centās izmantot, lai apmeklētu mātes atdusas vietu — seno romiešu un britu pilsētas kapsētu, kura dīvainā kārtā vēl aizvien kalpoja tam pašam uzdevumam. Misis Henčār- das pīšļi sajaucās ar to sieviešu pīšļiem, kuras te atdusējās, izrotātas ar stikla matu spraudēm un dzintara kaklarotām, un ar vīriešu pīšļiem, kuriem mutēs bija ieliktas Adriāna, Postuma un Konstantīnu laika monētas.

Viņa parasti apmeklēja šo vietu pusvienpadsmitos no rīta — tā bija stunda, kad pilsētas ielas bija tikpat tukšas no ļaudīm kā Kārnākās[12] ielas. darbs bija sen izsoļo- jis caur tām un noslēpies savās ikdienas cellēs, bet Dīkdienība vēl nebija parādījusies. Elizabete Džeina gāja un lasīja, retumis paceldama acis no grāmatas, lai ko pārdomātu, un tā sasniedza kapsētu.

Tuvodamās mātes kapam, viņa ieraudzīja uz grantētā celiņa vientuļu sievieti tumšās drēbēs. Sieviete arī lasīja, lai gan tā nebija grāmata; vārdi, kas viņu pievilka, bija iecirsti misis Henčārdas kapakmenī. Sieviete valkāja sēras kā Elizabete Džeina, bija apmēram tais pašos gados un tāda paša auguma un varētu pilnīgi būt par Elizabetes Džeinas dubultnieci, ja vien nebūtu daudz labāk ģērbusies. Elizabete Džeina parasti nepievērsa uzmanību citu drēbēm, ja nu tikai aiz kāda nejauša untuma vai iemesla, bet šoreiz viņas acis piesaistīja lēdijas elegance. Ari lēdijas gaita bija līgana un ne jau tikai aiz cenšanās izvairīties no stūrainām kustībām, bet aiz iedzimtas grācijas. Elizabetei tas bija īsts un negaidīts atklājums, ka cilvēki var sasniegt šādu ārējas attīstības pakāpi. Viņa uz mirkli jutās it kā zaudējusi savu svaigumu un grāciju, kad tuvumā atradās šī svešiniece. Taču īstenībā Elizabeti tagad varēja saukt par skaistu, kamēr jaunā lēdija bija tikai glīta.

Ja Elizabete Džeina butu skaudīga, viņa ienīstu šo sievieti, bet viņa to nedarīja; viņa atļāvās sev prieku pakļauties valdzinājumam. Viņa gudroja, no kurienes šī lēdija ieradusies. Vairumam Kāsterbridžas sieviešu bija tūļīga un lietišķa gaita, raksturīga godīgam ikdienišķu- mam, viņu apģērbā valdīja divi stili — vienkāršība un bezgaumība/ un tas bija pierādījums, ka svešiniece nav šejieniete, pat ja grāmata viņas rokā neatgādinātu ceļvedi.

Svešiniece drīzumā atkāpās no misis Henčārdas kapakmens un nozuda aiz kapsētas vaļņa līkuma. Elizabete piegāja pie kapa; tam blakus celiņā bija cieši iemītas divas pēdas, kas liecināja, ka lēdija stāvējusi te ilgi. Elizabete atgriezās mājās, prātodama, kas svešiniece tāda bijusi, — tāpat viņa būtu prātojusi par varavīksni, ziemeļblāzmu, reti sastopamu tauriņu vai kameju.

Ja šoreiz ārpus mājas laimējās redzēt ko interesantu, tad mājās viņu gaidīja viena no ļaunajām dienām. Divi gadi, kurus Henčārds bija pavadījis mēra postenī, tuvojās beigām, un viņam bija likuši saprast, ka viņu neieskaitīs pilsētas domniekos un Fārfre laikam kļūs par vienu no padomes locekļiem. Tāpēc Henčārdu vēl stiprāk kremta nelaimīgais atklājums, ka Elizabete izpildījusi viesu apkalpotājas pienākumu tai pilsētā, kurā viņš bijis par mēru. Viņš pats bija ievācis ziņas un noskaidrojis, ka tas bijis Donalds Fārfre, šis nodevīgais iznirelis, kuru apkalpodama viņa tā pazemojusies. Un, kaut arī misis Stenidža likās nepiešķiram šim gadījumam svarīgu nozīmi — uzdzīvotāji «Trijos jūrniekos» to jau sen bija apsprieduši no visām pusēm, — Henčārds bija tik augstprātīgs savā garā, ka meitenes nenozīmīgā un taupības ierosinātā rīcība viņam šķita gandrīz vai katastrofa, kas pazudinājusi viņa sabiedrisko stāvokli.

Kopš tā vakara, kad atgriezās sieva ar meitu, jau bija nomanāms kaut kas tāds, kas aizbaidīja viņa laimi. Pusdienas kopā ar draugiem «Karaļa ģerbonī» bija kļuvušas par Henčārda Austerlicu; tiesa, arī pēc tam bija gadījušies panākumi, bet kalnup viņa ceļš vairs neveda. Viņš nebūs pilsētas domnieku — šo buržuāzijas pēru skaitā, kā bija cerējis, un šī apziņa lika sūrstēt viņa sirdij.

—    Nu, kur tu biji? — viņš strupi uzprasīja.

—    Es ilgi staigāju pa alejām un kapsētu, tēv, un pārnācu sebu.

Viņa iesita sev pa lūpām, bet bija par vēlu.

Ar to pietika, lai pēc šās dienas nepatikšanām iesveltu Henčārdu niknās dusmās.

—    Tā kā es nedzirdētu tevi vairs tā runājam! — viņš dārdināja. — «Sebu», ko neteiksi. Var domāt, ka tu esi algādze fermā! Vienu dienu dabūju dzirdēt, ka tu esi iznēsājusi ēdienus traktieros. Otrā dienā dzirdu, ka tu runā kā neaptēsts lauku skuķis. Tas nav izturams; ja tas tā turpināsies, tad mums abiem šai mājā nav vietas!

Pēc šādiem vārdiem vienīgā iespēja aizmigt, domājot par ko patīkamu, bija — atsaukt atmiņā todien redzēto lēdiju un cerēt uz jaunu sastapšanos.

Tikmēr Henčārds ilgi sēdēja un domāja, kādu mņļķīgu greizsirdību izrādījis, aizliegdams Fārfrem lakstoties ap meiteni, kura nav viņam rada; ja viņš būtu atļāvis abiem tuvināties, tad būtu atbrīvojies no šī sloga. Beidzot viņš pietrūkās kājās, piegāja pie rakstāmgalda un pašapmierināts noteica:

—   Hā, viņš domās, ka piedāvāju viņam izlīgumu un pūru. Viņam prātā nenāks, ka negribu paturēt meiteni savā namā un ka nekāda pūra viņš neredzēs!

Viņš uzrakstīja šādu vēstuli:

«Misteram Fārfrem.

Ser, pārdomājis es nolēmu, ka nestāšos ceļā, ja gribat parādīt uzmanību Elizabetei Džeinai un ja viņa Jums patīk. Tāpēc atsaucu savu aizliegumu ar noteikumu, ka tas viss notiks ārpus manas mājas.

Ar cieņu M. Henčārds.»

Samērā jaukais rjts atrada Elizabeti Džeinu atkal kapsētā, bet, kamēr viņa lūkojās apkārt pēc svešās lēdijas, viņu satrauca Fārfre, kurš gāja gar vārtiem. Uz mirkli viņš pacēla acis no piezīmju grāmatiņas, kurā laikam kaut ko aprēķināja ejot, bet, vai viņš redzēja meiteni vai ne, vērību viņš tai neveltīja un nozuda.

Pārmērīgi nomākta no savas niecīguma apziņas, Elizabete iedomājās, ka Fārfre, acīm redzot, nicina viņu; galīgi satriekta viņa atslīga uz sola. Sāpīgās pārdomas par pašreizējo stāvokli noslēdzās ar skaļi izsacītiem vārdiem:

—    Ak, kaut es būtu nomirusi reizē ar savu dārgo māti!

Aiz sola gar valni bija iemīta taciņa, pa kuru ļaudis

dažreiz iet, nevis pa grantēto celiņu. Šķita, kāds pieskārās pie sola, un Elizabete atskatījās; pār viņu bija noliekusies aizplīvurota, tomēr pazīstama seja — vakar redzētās jaunās sievietes seja.

Elizabete Džeina uz mirkli samulsa, noprazdama, ka viņas vārdus kāds noklausījies, bet mulsumam pievienojās arī prieks.

—   Jā, es dzirdēju, ko jūs sacījāt, — lēdija žirgti atsaucās uz Elizabetes jautājošo skatienu. — Kas noticis?

—   Es nedrīkstu… nevaru jums to teikt, — Elizabete izrunāja, aizsegdama seju ar roku, lai noslēptu pēkšņo satvīkumu.

Dažus mirkļus abas palika nekustīgas un mēmas, tad meitene juta, ka jaunā lēdija atsēžas viņai blakus uz sola.

—    Es varu uzminēt, kas ar jums notiek, — lēdija ierunājās. — Te atdusas jūsu māte.

Viņa pamāja ar roku uz kapakmeni. Elizabete paskatījās uz viņu, jautādama sev, vai var svešiniecei uzticēties. Lēdija raudzījās viņā tik līdzcietīgi un noraizējusies, ka meitene nolēma būt vaļsirdīga.

—          Jā, tā ir mana māte, — viņa sacīja, — mans vienīgais draugs.

—    Bet jūsu tēvs misters Henčārds? Viņš taču ir dzīvs?

—    Jā, viņš ir dzīvs, — Elizabete Džeina atbildēja.

—    Vai viņš ir nelaipns pret jums?

—    Es nevēlos sūdzēties par viņu.

—    Jums ir bijusi kāda nesaprašanās?

—    Mazliet.

—    Varbūt aiz jūsu vainas, — sacīja svešiniece.

—           Iespējams… pat daudzkārt, — lēnprātīgā Elizabete nopūtās. — Reiz es uzslaucīju ogles, kas bija jādara kalponei, otrreiz teicu, ka pārnācu sebu, jo ilgi staigāju, un viņš noskaitās uz mani.

Šī atbilde, acīm redzot, aizkustināja lēdiju.

—           Zināt, kas man šķiet, spriežot pēc jūsu vārdiem? — viņa sirsnīgi sacīja. — Man šķiet, ka viņš ir ātras dabas … palepns … varbūt godkārs, bet slikts gan ne.

Dīvaini, ka viņa centās aizbildināt Henčārdu, kaut arī juta līdzi Elizabetei.

—           Protams, ka viņš nav slikts, — godīgā meitene piekrita. — Un viņš arī nebija nelaipns pret mani līdz pēdējam laikam, kamēr māte bija dzīva. Bet nu man grūti panest viņa izturēšanos. Domāju, ka pie visa vainīgi mani trūkumi, bet mani trūkumi izskaidrojami ar manu agrāko dzīvi.

—    Pastāstiet man par to.

Elizabete Džeina uzmeta skumju skatienu vaicātājai. Viņa redzēja, ka lēdija lūkojas viņā, un nolaida acis, bet tad jutās spiesta atkal pacelt tās.

—           Mana dzīve nav bijusi ne jautra, ne interesanta, — viņa sacīja, — bet es tomēr varu par to pastāstīt, ja jūs patiešām tā gribat.

Lēdija apgalvoja, ka gribot, un Elizabete Džeina izstāstīja viņai to, ko pati zināja un kas visumā atbilda īstenībai, stāstā trūka tikai notikuma gadatirgū.

Pretēji meitenes gaidām viņas jauno draudzeni stāsts neietekmēja nelabvēlīgi. Tas meiteni uzmundrināja, bet, līdzko ienāca prātā, ka jāatgriežas mājās, kur pret viņu tik rupji izturējušies, mundrums izgaisa.

—      Nemaz nezinu, kā lai eju atpakaļ, — viņa nomurmināja. — Man tā vien šķiet, ka būs jāpamet šejiene. Bet ko lai es iesāku? Uz kurieni lai braucu?

—      Varbūt drīz viss griezīsies uz labo pusi, — draudzene maigi sacīja. — Es jūsu vietā nebrauktu nekur tālu. Bet ko jūs domājat par šādu priekšlikumu: man drīz vajadzēs kāda cilvēka, kas dzīvotu manā mājā daļēji kā saimniecības vadītāja, daļēji kā mana laika kavētāja. Vai gribat pārcelties pie manis? Bet varbūt…

—      O, jā! — Elizabete iesaucās asaru pilnām acīm. — Protams! Es darīšu visu, lai kļūtu neatkarīga, varbūt tad tēvs mani iemīlēs. Bet ak!

—    Kas ir?

—      Es neesmu izglītota. Un jums noteikti vajadzīga izglītota persona.

—    Tas nav nepieciešami.

—      Patiešām? Bet es šad tad netīšām lietoju lauku ļaužu vārdus, kad neuzmanos.

—    Nekas, es labprāt ar tiem iepazīšos.

—      Un… Ak, es zinu, ka nederēšu jums! — viņa izsaucās, skumji iesmiedamās. — Aiz nejaušības esmu iemācījusies rakstīt apaļrakstā, nevis sīkā rokrakstā. Jums, protams, vajadzīgs cilvēks, kurš raksta sīkiem burtiem.

—    Nē.

•— Kā, vai tad nav nepieciešams rakstīt sīkiem burtiem? — izsaucās iepriecinātā Elizabete.

—    Nebūt ne.

—    Bet kur jūs dzīvojat?

—      Kāsterbridžā. Pareizāk sakot, es te dzīvošu, sākot no pulksten divpadsmitiem rītdien.

Elizabete bija pārsteigta.

—      Es apmetos uz dažām dienām Badmoutā, kamēr šeit iekārto māju. Es dzīvošu namā, ko sauc par Haipleis- holu — veclaicīgs mūra nams ar logiem uz tirgus laukumu. Divās trijās istabās jau var apmesties, bet visās vēl ne, šonakt es pirmo reizi pārgulēšu tur. Apsveriet manu priekšlikumu, un satiksimies tepat nākamnedēļ pirmajā jaukajā dienā, tad jūs man pateiksiet, vai neesat pārdomājusi citādi. >

Elizabete, kuras acis mirdzēja, jo nu bija izredzes, ka nepanesamais stāvoklis drīz beigsies, priecīgi piekrita ierosinājumam, un abas šķīrās pie kapsētas vārtiem.

Tāpat kā dažu parunu mēs ierasti atkārtojam kopš bērnības, neiedziļinādamies tās saturā, kamēr tas noskaidrojas brieduma gados, tā arī Haipleishola piesaistīja Elizabetes Džeinas uzmanību tikai tagad, lai gan viņa šo nosaukumu bija dzirdējusi simtiem reižu.

Visu atlikušo dienas daļu viņas prāts kavējās tikai pie svešinieces, viņas nama un pašas iespējām tur dzīvot. Pēcpusdienā viņai vajadzēja iziet no mājām, lai nomaksātu dažus rēķinus un šo to iepirktos, un tad viņa dabūja zināt, ka tas, kas viņai bija jauns atklājums, jau ir visu ļaužu mutēs. Haipleisholu remontē, drīz tanī apmetīsies kāda lēdija; visi tirgotāji par to jau zina un apspriežas, vai jaunā namsaimniece iepirksies pie viņiem vai ne.

Elizabete Džeina tomēr varēja papildināt šīs viņai visumā jaunās ziņas. Viņa pavēstīja, ka lēdija ieradusies jau šodien.

Kad iedegās laternas ielās, bet tumsa vēl nenoslēpa skursteņus, mansardus un jumtus, Elizabete, gandrīz vai juzdamās kā iemīlējusies, nolēma paskatīties uz Haipleisholu. Viņa devās pa ielu uz to pusi.

Nams ar pelēko fasādi un margām bija savā ziņā vienīgā dzīvojamā ēka tik tuvu pilsētas centram. Namam piemita ārpilsētas māju pazīmes — putnu ligzdas skūtste- ņos, mitras, ar pelējumiem rotātas nišas un Dabas ķelles izvagota virsa. Nakti laternu gaismā garāmgājēji meta melnas ēnas uz palsajām sienām.

Tovakar visapkārt mētājās salmu klēpji un arī citas pazīmes norādīja, ka namā valda haoss, kas allaž pavada jaunu iemītnieku ievākšanos. Nams bija būvēts no akmeņiem — kaut ne visai liels, tomēr iespaidīgs. Tas nebija pilnā mērā aristokrātisks, nedz arī vidusšķiras, tomēr patriarhāli noskaņots iebraucējs instinktīvi teiktu: «To cēlusi dižciltība, un tanī mājojusi bagātība,» — kaut arī pašam būtu visai neskaidrs jēdziens gan par dižciltību, gan par bagātību.

Par nama iemītniekiem svešinieks gan kļūdītos, jo līdz pat šim vakaram, kad ieradās jaunā saimniece, nams bija stāvējis pāris gadu tukšs un arī iemītnieki tanī bija dzīvojuši neilgu laiku. Nebija jau grūti saprast, kāpēc nams nav pievilcis iemītniekus. Vairākām istabām logi atradās tirgus laukuma pusē, un tāds skats iespējamiem īrniekiem likās nevēlams vai pat nepiemērots.

Elizabetes acis pievērsās augšstāvam un ieraudzīja tur apgaismotus logus. Acīm redzot, lēdija bija ieradusies. Šīs samērā pieredzējušās sievietes izturēšanās bija tik dziļi ietekmējusi iejūtīgo meiteni, ka viņa, nostājusies pavārtē otrpus ielas, priecājās, iztēlodamās burvīgo lēdiju aiz nama sienām, un prātoja, ko gan viņa patlaban dara. Viņas jūsmu par fasādes arhitektūru izraisīja nama iemītniece, kura tanī slēpās. Tomēr arhitektūra pati par sevi bija apbrīnas vai vismaz izpētīšanas cienīga. Nams bija celts Paladio stilā un kā vairums būvju pēc gotikas laikiem bija drīzāk kompilācija nekā radošs atrisinājums. Taču tā konstrukcijas mērķtiecība padarīja to iespaidīgu. Nams nebija krāšņs, tomēr pietiekami krāšņs Kāsterbridžai. Arhitekts, laikus apzinājies arhitektūras tāpat kā visu cilvēka roku darinājumu niecību, bija atturējies no mākslinieciskām pārmērībām.

Nupat kā bija aizgājuši ļaudis, kas staigāja iekšā un ārā ar saiņiem un kravas kastēm, pārvērsdami ieeju un vestibilu gandrīz vai par caurbrauktuvi. Kad sāka krēslot, Elizabete iegāja namā pa vaļā pamestajām durvīm, bet, nobijusies par savu pārdrošību, izsteidzās ārā pa otrām vaļējām durvīm, kuras atradās augstajā dēļu žogā, kas apjoza pagalmu aiz nama. Sev par pārsteigumu, viņa iznāca kādā no pilsētas nomaļām alejām. Viņa atskatījās uz durvīm, pa kurām bija iznākusi, un alejas vientuļās laternas gaismā redzēja, ka virs tām bija arka un tās bija vecas — vecākas nekā pats nams. Durvis bija apsistas ar lielgalvainām naglām, un arkas noslēgakmenī bija izcirsta maska. Vēl tagad varēja saskatīt, ka sākumā maska bija attēlojusi komisku glūņu, bet vairākas Kāsterbridžas puiku paaudzes bija tikmēr sviedušas akmeņus, tēmēdamas maskai pa muti, un akmeņi tā izrobojuši lūpas un vaigus, ka šķita — seju sagrauzusi kāda kaite. Blāvajā laternas mirgā maska izskatījās tik baismīga, ka Elizabete nespēja lūkoties uz to, un tas bija pirmais nepatīkamais iespaids no šā apciemojuma.

Ērmīgās, vecās durvis un dīvaini ņirdzīgā maska uzsvēra pirmām kārtām, ka ar šā nama vēsturi saistīta kāda intriga. Pa šo aleju bija iespējams pielavīties nepamanītam no jebkuras vietas pilsētā — no vecā spēļu nama, no vecā lopu tirgus, no vecās gaiļu cīņu arēnas, no dīķa, kurā mēdza pazust nekristīti mazuļi. Haipleishola neapšaubāmi varēja lielīties ar ērto atrašanās vietu.

Elizabete pagriezās, lai tiktu pa īsāko ceļu uz mājām, bet izdzirdēja tuvojamies no tās puses soļus; nevēlēdamās, lai viņu redz tādā vietā un laikā, viņa aši atkāpās. Citas izejas nebija, un viņa nolēma aizstāties aiz ķieģeļu staba, kamēr garāmgājējs aizies savu ceļu.

Viņa būtu pārsteigta, paskatījusies uz nācēju. Viņa redzētu, ka tas, pienācis klāt, dodas pie durvīm zem arkas, un, kad viņš apstājās, satvēris aizbīdni, laternas gaisma krita uz Henčārda seju.

Taču Elizabete Džeina bija tā ierāvusies savā kaktiņā, ka neko nepamanīja. Henčārds iegāja iekšā, nenojauzdams par viņas klātbūtni, tāpat viņai nebija jausmas, kas ir šis nācējs, kas nozuda tumsā. Elizabete atkal iznāca alejā un steidzās uz mājām, cik ātri jaudāja.

Henčārda piesiešanās, kas bija modinājusi Elizabetē nervozas bailes, ka tikai viņa neizdara kaut ko labi audzinātai meitenei nepiedienīgu, dīvainā kārtā neļāva viņiem pazīt vienam otru šai kritiskajā momentā. Daudz kas būtu mainījies, ja pazīšanās būtu notikusi, un, protams, abiem būtu radies viens un tas pats jautājums: kas viņam vai viņai te meklējams?

Lai kādas bija Henčārda darīšanas lēdijas namā, viņš pārnāca mājās gandrīz tūliņ pēc Elizabetes Džeinas. Viņa bija iecerējusi šovakar uzsākt sarunu par tēva pajumtes pamešanu, uz to viņu bija paskubinājuši šās dienas notikumi. Taču ieceru izpilde bija atkarīga no Henčārda noskaņojuma, un meitene bažīgi gaidīja, kā viņš izturēsies. Viņa manīja, ka tēva izturēšanās mainījusies. Tā vairs nedraudēja ar dusmām, bet ar kaut ko ļaunāku. Agrāk viņš bija viegli aizkaitināms, tagad pilnīgi vienaldzīgs, un tieši viņa saltums daudz vairāk nekā straujā aizsvelšanās pamudināja meiteni meklēt patvērumu citur.

—    Tēv, vai jums nav iebildumu, ja es pamestu jūs? — viņa iejautājās.

—   Lai tu pamestu mani? Nē… nebūt ne. Bet uz kurieni tad tu iesi?

Viņa nodomāja, ka nav vēlams un nav arī nepieciešams stāstīt par savu nodomu cilvēkam, kam tik maza interese par viņu. Gan jau viņš visu drīz uzzinās.

—    Man radusies iespēja papildināt izglītību un noslīpēties, nešķiest laiku dīkā, kā es tagad daru, — viņa nedroši sacīja. — Man piedāvā darbu kādā ģimenē, kur varēšu mācīties un sastapties ar smalkiem ļaudīm.

—   Tad izmanto šo izdevību, dieva dēļ… ja nevari papildināt savu izglītību te.

—    Jus neiebilstat?

—   Iebilst — es? Nē, nē! Nemaz. — Pēc mirkļa viņš piemetināja: — Bet tev laikam nepietiks naudas, lai īstenotu šo daudzsološo plānu bez manas palīdzības? Ja gribi, es labprāt došu tev kabatas naudu, lai nav jādzīvo tikai no tās bada algas, ko tie smalkie ļaudis tev droši vien maksās.

Elizabete izsacīja pateicību par šo piedāvājumu.

—   Labāk jāizdara viss, kā pienākas, — viņš pēc brītiņa piezīmēja. — Noguldīšu uz tava vārda nelielu summu, tad tu saņemsi ikgadēju renti un būsi neatkarīga no manis — un es būšu neatkarīgs no tevis. Vai tas tev ir pa prātam?

—    Jā.

—    Tad es šodien pat par to parūpēšos.

Likās, viņš jūtas atvieglots, šādā kārtā ticis vaļā no Elizabetes, un jautājums par viņas aizbraukšanu bija izlemts. Elizabetei tikai atlika gaidīt nākamo sastapšanos ar lēdiju.

Pienāca norunātā diena un stunda, bet drīz sāka sijāt smalks lietus. Elizabete Džeina, novērsusies no savas agrākās bezrūpīgās nodrošinātības orbītas uz darbīgu pašpalīdzību, nolēma, ka tādam norietošam spīdeklim kā viņai laiks ir pietiekami labs, ja nu vien viņas jaunā draudzene ieradīsies, kas diezgan apšaubāmi. Viņa iegāja kambarītī, kur kopš savas celšanās godā glabāja patenas, noņēma tās, nozieda appelējušās siksnas melnas un uzvilka kājās kā senāk. Iekāpusi augstajās patenās, paņēmusi apmetni un lietussargu, viņa devās uz sastapšanās vietu, apņēmusies uzmeklēt lēdiju mājās, ja tā neatnāks.

Kapsētas aizvēja pusi norobežoja senlaicīgs kleķa valnis ar meldriem segtu pāris pēdu platu nojumi. Aiz šī vaļņa atradās noliktava ar labības klētīm un šķūņiem, kur Elizabete pirms daudziem mēnešiem bija sastapusi Fārfri. Zem meldrotās nojumes kāds stāvēja. Jaunā lēdija bija atnākusi.

Lēdijas ierašanās meitenei nozīmēja pašu rožaināko cerību piepildīšanos, un viņa gandrīz nobijās no šis laimes. Pat vissausākā cilvēka smadzenēs ir vieta iztēlei.

Te, šai kapsētā, senā kā pati civilizācija, šai nejaukajā dienā stāvēja sveša sieviete, tik dīvaina un valdzinoša, kāda nekur nebija redzēta; viņas klātbūtne šķitās esam sakarā ar kādu burvestību. Taču Elizabete nenogriezās no ceļa už baznīcas zvanu torni, no kura smailes nokarājās karoga aukla, plīkšķēdama vējā, un beidzot pienāca pie vaļņa.

Par spīti lietum, lēdijai bija tik mundrs izskats, ka Elizabete aizmirsa savas iedomas.

—           Nu, vai esat izlēmusi? — lēdija vaicāja, baltajiem zobiem pavizot caur melno smalkvilnas plīvuru, kas aizsargāja viņas seju.

—    Jā, galīgi, — meitene dedzīgi attrauca.

—    Vai jūsu tēvs ar mieru?

—    Jā.

—    Tad nāciet pie manis!

—    Kad?

—           Nu, cik drīz vien velaties. Es jau gribēju sūtīt pec jums un atvest pie sevis, domādama, ka jūs neriskēsiet nākt ārā no mājas tādā laikā, bet man pašai patīk staigāt, tāpēc nolēmu vispirms atnākt uz šejieni.

—    Es arī tā biju nolēmusi.

—           Tas liecina, ka mēs sapratīsimies. Vai varat pārcelties pie manis jau šodien? Nams ir tik tukšs un bēdīgs, ka es ilgot ilgojos pēc kādas dzīvas būtnes.

—           Man šķiet, ka varēšu šodien pārcelties, — meitene, mirkli pārdomājusi, atteica.

Tobrīd otrpus vaļņa caur vēju un lietu kļuva dzirdamas balsis. Mijās vārdi «maisi», «četvertis», «kulšana», «pelavas», «nākamsestdien tirgū», bet katru teikumu vēja brāzmas tā izkropļoja kā saplaisājis spogulis seju. Abas sievietes ieklausījās.

—    Kas tie par ļaudīm? — lēdija jautāja.

—    Viens ir mans tēvs. Viņš nomā šo sētu un klētis.

Lēdija šķita aizmirsusi savas ierašanās iemeslu, klausīdamās tehniskajos labības tirdzniecības terminos. Tad viņa pēkšņi ieprasījās:

—    Vai jūs pateicāt tēvam, uz kurieni dodaties?

—    Nē.

—    O … kā tad tā?

—          Es domāju, ka drošāk vispirms aizbraukt — viņam tik nepastāvīgs raksturs.

—    Varbūt jums taisnība… Starp citu, es jums neesmu

pateikusi, kā mani sauc. Es esmu mis Templmane. Vai viņi jau projām … tie tur otrā pusē?

—    Nē, viņi tikai iegājuši klētī.

—   Nu, te kļūst jau par mitru. Tātad es gaidu jūs šodien, teiksim, vakarā ap sešiem.

—    No kurienes man jānāk iekšā, mem?

—   No ielas — pa galveno ieeju. Citas jau nav, cik man zināms.

Elizabetei Džeinai ienāca prātā ieeja no alejas.

—   Ja jau jūs viņam neesat teikusi, uz kurieni dodaties, tad varbūt nesakiet arī neko, kamēr neesat pārcēlusies pavisam. Kas zina, varbūt viņš groza savu prātu?

Elizabete Džeina papurināja galvu.

—   No tā es nebaidos, — viņa skumji atteica. — Viņš kļuvis pavisam vienaldzīgs pret mani.

—    Labi. Tātad pulksten sešos.

Kad viņas, izgājušas uz ceļa, atvadījās, viņām bija diezgan ko nocīnīties pret vēju, kas lauzīja lietussargus. Tomēr, iedama gar noliktavas vārtiem, lēdija uz mirkli apstājās un ieskatījās pa tiem. Taču pagalmā neviena nebija, tikai stirpas, uzkumpušais, ar sūnu spilveniem apkrautais šķūnis un klēts, kas augsti slējās priekšā zvanu tornim, kura smailē gar karoga kātu aizvien vēl si.tinājās aukla.

Henčārdam nebija ne jausmas, ka Elizabete Džeina brauks projām tik ātri. Pārnācis īsi pirms sešiem un ieraudzījis pie durvīm «Karaļa ģerboņa» karieti un šai karietē pameitu ar groziņiem un somām, viņš nespēja slēpt izbrīnu.

—   Jūs taču atļāvāt man braukt projām, tēv! — viņa paskaidroja caur karietes logu.

—    Atļāvu, jā. Bet es domāju, tas būs pēc mēneša vai nākamgad. Nudien, laiku tu velti netērē! Tad tā tu izturies pret mani pēc visa, ko esmu darījis tavā labā!

—   O, tēv! Kā jūs varat tā runāt? Tas ir netaisni! — viņa iekaisusi atsaucās.

—    Nu labi, labi, dari, kā zini, — viņš atbildēja. Iegājis namā un ieraudzījis, ka visas mantas vēl nav nonestas lejā, viņš iegriezās meitenes istabā, lai pieskatītu nonešanu. Kopš Elizabete bija pārvākusies uz šo istabu, Henčārds nebija iespēris te kāju. Visur bija redzama viņas tieksme uz glītumu, uz pašizglītību — grāmatas, zīmējumi, ģeogrāfijas kartes, gaumīgi nieciņi. Henčārds neko nebija zinājis par šiem viņas pūliņiem. Viņš paskatījās uz to visu, pēkšņi apgriezās un nonāca lejā uz lieveņa.

—    Paklau, — viņš teica pārvērstā balsī (viņš nekad vairs neuzrunāja Elizabeti vārdā), — nebrauc projām! Varbūt esmu runājis skarbi ar tevi, bet tevis dēļ es dabūju smagi ciest… tam ir savs iemesls.

—    Manis dēļ? — viņa, dziļi sarūgtināta, atkārtoja. — Ko es esmu nodarījusi?

—    Patlaban es nevaru tev to atklāt. Bet, ja tu paliksi un dzīvosi arī uz priekšu kā mana meita, tad kādreiz es tev to pateikšu.

Taču viņa priekšlikums nāca desmit minūtes par vēlu. Elizabete sēdēja ekipāžā un iztēlē jau atradās pie lēdijas, kas bija viņu tā apbūrusi.

—    Tēv, — viņa sacīja, cik vien maigi varēja, — man šķiet, mums abiem būs labāk, ja es braukšu projām. Nav teikts, ka man jāpaliek tur ilgi; es dzīvošu netālu no šejienes un, ja būšu jums ļoti vajadzīga, tad varu drīz vien būt klāt.

Viņš tikai viegli palocīja galvu, it kā apstiprinot, ka dzirdējis teikto.

—    Tu saki, ka nebūsi nekur tālu. Kāda ir tava adrese, ja man ievajagas rakstīt tev? Jeb vai es nedrīkstu to zināt?

—    Kāpēc ne? Es dzīvošu tepat pilsētā — Haipleisholā.

—    Kur? — Henčārds pārjautāja, un viņa seja sastinga.

Elizabete atkārtoja. Henčārds nepakustējās un neteica

ne vārda, bet Elizabete pavisam draudzīgi pamāja viņam ar roku un lika kučierim braukt pa ielu kalnup.

XXII

Lai izskaidrotu Henčārda izturēšanos, mums jāatgriežas pie iepriekšējā vakara.

Kad Elizabete Džeina plānoja slepenu izlūkgājienu uz apburošās lēdijas valstību, Henčārds bija ne mazumu pārsteigts, saņēmis vēstuli pazīstamajā Lisetas rokrakstā. Iepriekšējā vēstulē paustā savaldība un padošanās liktenim bija pagaisusi; Liseta rakstīja viņai piemītošā vieglā stilā, kas bija izpaudies jau viņu pirmajā pazīšanās laikā.

«Haipleishola.

Mans dārgais mister Henčārd, nebrīnieties. Tas ir Jūsu un manā labā — tā es ceru, — ka esmu pārcēlusies uz dzīvi Kāsterbridžā, — uz cik ilgu laiku, nezinu. Tas atkarīgs no cita cilvēka, un viņš ir vīrietis, tirgotājs, mērs un tas, kam pirmtiesības uz manām jūtām.

Nopietni gan, mon amies neesmu tik vieglprātīga, kā var likties pēc šīm rindām. Atbraucu sakarā ar vēsti, ka mirusi Jūsu sieva, kuru Jūs uzskatījāt par mirušu pirms daudziem gadiem. Nabaga sieviete, — šķiet, viņa bijusi klusa cietēja un, lai arī ne visai gudra, tomēr saprātīga. Priecājos, ka izturējāties pret viņu taisnīgi. Līdzko dabūju dzirdēt, ka viņas vairs nav starp dzīvajiem, tā ļ mana sirdsapziņa uzstājīgi pieprasīja, ka man jāizkliedē ēna, ko ar savu etourderie [13] esmu metusi uz savu vārdu, un jālūdz, lai Jūs pildāt man doto solījumu. Ceru, ka esat tādās pašās domās un spersiet soļus šai virzienā. Bet, tā kā nezinu, kādi patlaban Jūsu apstākļi un kas noticis I kopš mūsu šķiršanās, tad nolēmu atbraukt un apmesties i šeit, pirms stājos sakaros ar Jums.

Ceru, ka arī šai ziņā esam vienis prātis. Mēs varēsim p sastapties pēc vienas vai divām dienām. Pagaidām — uz redzi.

Jūsu Liseta.

P.S. Nevarēju turēt solījumu un sastapties ar Jums uz brīdi, braucot caur Kāsterbridžu. Manus plānus izjauca kāds ģimenes notikums, par kuru dzirdot būsiet pārsteigti.»

Henčārds jau bija dzirdējis, ka Haipleisholu remontē, gaidot uz jauniem iemītniekiem. Nezinādams, ko par to domāt, viņš prasīja pirmajam pretimnācējam:

—• Kas īsti ievāksies Haipleisholā?

—    Liekas, kāda lēdija, Templmena vārdā, ser, — tas atbildēja.

Henčārds kļuva domīgs.

—    Laikam Liseta ir viņas radiniece, — viņš prātoja. — Jā, tas ir skaidrs, ka mans pienākums sagādāt Lisetai cienījamu stāvokli.

Tagad šī morālā nepieciešamība vairs nespieda viņu kā slogs, kā tas mēdza būt agrāk; tā viņu interesēja un pat iesildīja sirdi. Rūgtā vilšanās, ka Elizabete Džeina nav viņa meita un ka viņš palicis bez bērniem, radīja viņa dvēselē tukšumu, ko viņš neapzināti ilgojās piepildīt. Šādā noskaņojumā, kaut arī bez spēcīgām jūtām, viņš bija devies pa aleju uz Haipleisholas sētas vārtiem, pie kuriem bija gandrīz vai sadūries ar Elizabeti. Iegājis pagalmā, viņš apvaicājās kādam vīram, kurš saiņoja porcelānu ārā no kastes, vai mis Lesijēra dzīvojot šeit. Kad viņš bija iepazinies ar Lisetu vai Lizeti, kā viņa tolaik dēvēja sevi, viņa bija saukusies šādā uzvārdā.

Vīrietis atbildēja, ka ieradusies tikai mis Templmena. Henčārds devās atpakaļ, nodomājis, ka Liseta vēl nav atbraukusi.

Šādas ziņas viņš bija ievācis, kad nākošā dienā bija liecinieks Elizabetes Džeinas aizbraukšanai. Kad viņa minēja savu adresi, Henčārdam pēkšņi ienāca prātā dīvaina doma, ka Liseta ir tā pati mis Templmena, jo viņš atcerējās, ka viņu tuvības laikā Liseta bija pieminējusi bagātu radinieci — misis Templmenu, kuru viņš gan bija uzskatījis par izdomātu personu. Kaut viņš nebija nekāds pūra mednieks, taču varbūtība, ka Liseta nu ir turīga lēdija, pateicoties šās radinieces devīgajam testamentam, piešķīra Lisetai zināmu pievilcību, kuras pretējā gadījumā varbūt trūktu. Henčārds tuvojās tam pusmūža gadu posmam, kad materiālie labumi gūst aizvien lielāku varu pār cilvēku.

Taču Henčārdam ilgi nebija jālauza galva. Lisetai bija liela slieksme uz rakstīšanu, kas jau bija pierādījies ar vēstuļu lavīnu pēc viņas precību plāna sabrukšanas, un Elizabete tikko bija aizbraukusi, kad no Haipleisholas pienāca mēra namā otrā vēstule.

«Esmu jau apmetusies šeit, un man ir ērti,» Liseta rakstīja, «tikai pārvākšanās bija visai apgrūtinoša. Varbūt Jūs jau zināt, ko gribu Jums pastāstīt, vai varbūt nezināt? Mana labā krustmāte Templmena, baņķiera atraitne, kuras eksistenci jūs mēdzāt apšaubīt, nemaz nerunājot par viņas bagātību, nesen nomira, novēlējusi man daļu sava kapitāla. Sīkāk nestāstīšu par to, tikai piebildīšu, ka pieņēmu viņas uzvārdu, lai tiktu vaļā no savējā un ar to saistītajām nepatikšanām.

Nu esmu noteicēja par sevi un nolēmu apmesties Kāsterbridžā, noīrējot Haipleisholu, lai Jums vismaz nebūtu nekādas grūtības, ja Jūs vēlētos sastapties ar mani. Sākumā negribēju Jums neko ziņot par pārmaiņām savā dzīvē, kamēr nesastapsimies uz ielas, bet tad pārdomāju.

Jūs droši vien zināt par manu vienošanos ar Jūsu meitu un, bez šaubām, pasmējāties par to — kā lai saka? — mazo joku, ko izspēlēju ar Jums (labu gribēdama), kad uzaicināju viņu apmesties pie manis. Pirmo reizi es sastapos ar viņu pilnīgi nejauši. Zināt, Maikl, kāpēc es to visu tā nokārtoju? Daļēji tāpēc, lai Jums būtu iemesls apciemot viņu un tīri dabiski atjaunot pazīšanos ar mani. Viņa ir mīļa, laba meitene un domā, ka esat izturējies pret viņu nepelnīti bargi. Iespējams, ka tas noticis aiz Jūsu pārsteidzības, bet ne jau tīšām, par to esmu pārliecināta. Bet, tā kā aiz šā iemesla viņa sadraudzējusies ar mani, tad nedomāju Jums neko pārmest.

Rakstu steigā.

Vienmēr Jūsu Liseta.»

Satraukums, kuru šīs vēstis sacēla Henčārda drūmajā sirdī, bija viņam ļoti patīkams. Viņš ilgi sēdēja, domās iegrimis, pie pusdienu galda, un viņa jūtas, kurām vairs nebija pieturas punkta kopš sakaru saraušanas ar Elizabeti Džeinu un Donaldu Fārfri, nepaspējušas izplēnēt, gandrīz mehāniski pārslēdzās uz Lisetu. Skaidrs, ka Liseta visiem spēkiem cenšas tikt pie vīra. Ko citu lai dara nabaga sieviete, kura kādreiz tik neapdomīgi veltījusi viņam savu laiku un sirdi, ka sabojājusi saVu labo slavu? Varbūt Lisetu atveda uz šejieni ne vien pieķeršanās viņam, bet arī apsvērumi. Par to viņu nevar vainot.

— Mažā šķelme! — viņš sacīja, pasmaidīdams par to, cik jauki un izmanīgi Liseta visu nokārtojusi ar Elizabeti Džeinu.

Henčārdam tūliņ iegribējās redzēt Lisetu. Viņš uzlika platmali un devās uz Haipleisholu. Starp pulksten astoņiem un deviņiem viņš jau bija pie Lisetas durvīm. Viņam atbildēja, ka mis Templmena šovakar aizņemta, bet ar prieku gaidīs viņu rītdien.

«Sekste jau gaisā!» viņš nodomāja. «Un kad atceros, kā mēs…»

Taču Liseta droši vien nebija viņu gaidījusi, un viņš mierīgi uzklausīja noraidījumu. Tomēr viņš apņēmās otrā dienā nenākt uz šejieni. «Nolādētās sievietes — viņām nav taisnprātības ne par naga melnumu!» viņš nosirdījās.

—Sekosim mistera Henčārda domu gaitai* it kā ceļa rādītājam pavedienam un ieskatīsimies Haipleisholā tanī vakarā.

Kad Elizabete Džeina ieradās, pusmūža sieviete flegmātiski piedāvājās pavadīt viņu uz augšstāvu un palīdzēt novilkt mēteli. Meitene visai nopietni atbildēja, ka negrib viņu tā apgrūtināt, un turpat gaitenī noviļka mēteli un noņēma cepuri. Tad viņu pieveda pie pirmajām durvīm kāpņu laukumā un atļāva tālāk meklēt ceļu pašai.

Telpa aiz durvīm bija glīti mēbelēta kā buduārs vai neliela viesistaba, un uz dīvāna ar diviem rullīšiem bija pusguļus atlaidusies tumšmataina, glīta sieviete lielām acīm, neapšaubāmi francūziete no tēva vai mātes puses. Viņa bija dažus gadus vecāka par Elizabeti, un viņas acis nemierīgi dzirkstīja. Pie dīvāna atradās neliels galdiņš, uz kura bija izkaisītas augšup pagrieztas kārtis.

Sieviete gulēja tik vaļīgā pozā, ka, izdzirdējusi veramies durvis, salēcās kā atspere.

Atklājusi, ka ienācēja ir Elizabete, viņa nomierinājās un devās tai pretī nevērīgā, lēkājošā gaitā, ko tikai iedzimtā grācija pasargāja no vaļības.

—    Kāpēc tik vēlu? — viņa jautāja, satverdama Elizabetes Džeinas rokas.

—   Man bija jākravā bezgaldaudz sīkumu.

—     Jūs laikam esat nogurusi līdz nāvei. Es jūs tūliņ izklaidēšu ar dažiem jaukiem trikiem, ko iemācījos laika nosišanai. Sēstieties šeit un nekustieties.

Viņa savāca kārtis, pievilka galdiņu tuvāk un sāka tās ātri dalīt, uzaicinādama Elizabeti izvēlēties dažas kārtis.

—    Nu, vai izvēlējāties? — viņa jautāja, nomezdama uz galda pēdējo kārti.

—     Nē, — Elizabete sastomījās, iztraucēta no pārdomām. — Es pavisam piemirsu, domāju par jums un sevi… un cik tas dīvaini, ka esmu šeit.

Mis Templmena ar interesi palūkojās Elizabetē un nolika kārtis.

—   Lai paliek, — viņa noteica. — Es atlaidīšos, bet jus apsēdieties man blakus, patērzēsim.

Elizabete klusēdama, bet ar redzamu prieku apsēdās pie dīvāna galvgaļa. Bija manāms, ka viņa, lai gan jaunāka par savu darba devēju, tomēr izturas un raugās uz dzīvi nopietnāk. Mis Templmena novietojās uz dīvāna agrākajā vaļīgajā pozā, aizlikusi roku aiz galvas kā sieviete pazīstamajā Ticiāna gleznā, un sāka runāt ar Elizabeti Džeinu pāri plecam.

—    Man jums kaut kas jāpastāsta, — viņa sacīja. — Interesanti, vai esat to nojautusi. Es tikai gluži nesen kļuvu par liela nama un mantas īpašnieci.

—     O, tikai gluži nesen? — nomurmināja Elizabete Džeina, un viņas seja mazliet izstiepās.

—   Bērnībā es kopā ar tēvu dzīvoju garnizona pilsētās un citās vietās, tāpēc esmu pavisam gaisīga un nepastāvīga. Tēvs bija armijas virsnieks. Es varēju to ari nepieminēt, bet domāju, ka labāk, ja zināt patiesību.

—- Jā, jā. — Elizabete Džeina domīgi pārlaida acis pār telpu, pār mazajām četrstūrainajām klavierēm ar vara inkrustācijām, pār portjerām, lampu, sarkanajiem un melnajiem karaļiem un dāmām uz kāršu galdiņa un beidzot pār augšup pavērsto Lisetas Templmenas seju; viņas lielās, mirdzošās acis likās visai dīvainas, kad uz tām lūkojās no augšas.

Domas par pašizglītību vienmēr vajāja "Elizabeti Džeinu gandrīz slimīgā uzmācībā.

—   Jūs droši vien tekoši runājat franciski un itā- liski, — viņa sacīja, — bet es neesmu tikusi tālāk par pašiem latīņu valodas sākumiem.

—    Nu, ja gribat zināt, manā dzimtajā salā franču valodas zināšanas netiek diezin cik augsti vērtētas. Drīzāk otrādi.

—   Kā saucas jūsu dzimtā sala?

Likās, mis Templmena atbild uz to nelabprāt:

—   Džersija. Tur vienpus ielas runā franciski, otrpus — angliski, bet ielas vidū — jauktā valodā. Tomēr es krietni ilgi neesmu tur bijusi. Mani vecāki dzīvoja Batā, bet mūsu Džersijas senči piederēja pie labām aprindām kā kurš katrs labdzimts anglis. Viņi saucās Lesi jēri — sena dzimta, kas savā laikā veikusi lielus darbus. Es atgriezos Džersijā un dzīvoju tur pēc tēva nāves. Taču pagātnei manās acis nav vērtības, un es pati esmu īsta angliete pēc izjūtas un gaumes.

Lisetas mēle uz mirkli bija uzveikusi viņas atturību. Viņa bija ieradusies Kāsterbridžā, nosaukdamās par Batas iemītnieci, un aiz saprotamiem iemesliem vēlējās izsvītrot Džersiju no savas dzīves. Taču ar Elizabeti viņai iegribējās izrunāties no sirds, un apzināti pieņemtais lēmums tika lauzts.

Uzticamāku sabiedrību šādam nolūkam gan nevarētu nemaz dabūt. Lisetas vārdi negāja tālāk, un pēc šās reizes viņa tā uzmanījās, ka neviens nebūtu pazinis viņā jauniņo džersieti, kura savās grūtajās dienās bija kļuvusi par Henčārda mīļoto. Viens no amizantākajiem piesardzības paņēmieniem bija viņas stingrā apņemšanās vairīties no franču vārdiem, ja tie gadījās ātrāk uz mēles nekā to angliskie atvietotāji. Viņa mirklī atteicās no tiem kā mazdūšīgais apustulis, kuru atmaskoja, sacīdami: «Tava valoda tevi nodod!»

Otrā rītā Lisetas seja nepārprotami pauda gaidas. Viņa saposās misteram Henčārdam par godu un satraukta gaidīja viņa apmeklējumu līdz pusdienai; kad Henčārds neieradās, viņa nogaidīja visu pēcpusdienu. Taču viņa neteica Elizabetei, ka gaidītā persona ir meitenes patēvs.

Viņas sēdēja Lisetas lielā akmens nama istabā pie blakus logiem adīdamas un lūkojās lejup uz tirgu, kur bija vērojamas rosmes pilnas ainas. Lejā Elizabete saskatīja pūlī patēva platmali, nenojauzdama, ka Liseta seko tam pašam priekšmetam ar daudz dedzīgāku interesi. Henčārds grozījās pūlī, kas vienā tirgus galā ņudzēja kā skudru pūznis, bet otrā, kur atradās novietnes ar augļiem un dārzeņiem, kustējās jau daudz nosvērtāk. Fermeri, par spīti burzmai un riskam pakļūt zem riteņiem, parasti deva priekšroku darījumu slēgšanai krustceļos, nevis šim nolūkam atvēlētajā drūmajā, norobežotajā telpā. Te viņi trinās vienu dienu nedēļā, radīdami savu pasaulīti no stulpiņiem, pātagām un maisiņiem ar graudu paraugiem, — vīri ar lieliem vēderiem, nosliek- tiem kā kalnu nogāzes, gari šķeistas, kuru galvas līgojās ejot kā koku galotnes novembra vētrā; sarunādamies viņi vienā laidā mainīja pozas un it kā saplaka, kad, ieplētuši kājas, sabāza rokas iekšējo svārku kabatās. Viņu sejas izstaroja tropisku versmi; ja mājās viņu ādas krāsa mainījās atbilstoši gadalaikiem, tad tirgū viņu sejas visu gadu cauri kvēloja kā nelieli ugunskuri.

Visas virsdrēbes te mēdza valkāt, it kā pakļaudamies neērtai, apgrūtinošai nepieciešamībai. Daži vīrieši ģērbās labi, bet vairums šai ziņā bija visai nevērīgi, un uz viņu drēbēm bija lasāma valkātāju darbu, svilšanas saulē un dienišķās cīņas ilggadīgā vēsture. Tomēr daudziem glabājās kabatās saburzītas čeku grāmatiņas, un viņu noguldījumi tuvīnajā bankā sasniedza vismaz četrzīmju skaitli. Patiesību sakot, šo tūļīgo cilvēcisko būtņu galvenā pazīme bija skaidra nauda — nauda, kas patiešām vienmēr bija pie rokas, nevis tika gaidīta uz nākamo gadu, kā tas notiek ar dižmaņiem, un lielākoties nevis bankā kā veikalniekiem, bet tepat šinīs prāvajās, tuklajās plaukstās.

Todien gadījās, ka pūļa vidū slējās augšup divas trīs slaidas ābeles, kuras šķita augam uz vietas; taču izrādījās, ka tās balsta vīri no sidra gatavošanas apvidiem, atnesuši tās pārdošanā kopā ar savas grāfistes māliem uz zābakiem. Elizabete Džeina, kura bija to bieži vērojusi, ierunājās:

—    Interesanti, vai viņi katru nedēļu atnes vienus un tos pašus kokus?

—     Kādus kokus? — vaicāja Liseta, nogrimusi Henčārda vērošanā.

Elizabete Džeina atbildēja kaut ko nesakarīgu, jo viņas interesi piesaistīja kas cits. Aiz vienas ābeles stāvēja Fārfre, moži runādams ar kādu fermeri par maisiņu ar graudu paraugu. Pienāca Henčārds, nejauši sadurdamies ar jauno cilvēku, kura seja likās jautājam:

«Vai runāsim viens ar otru?»

Meitene redzēja, ka patēva acīs iedegās uguns, kas liecināja: «Nē!» Elizabete Džeina nopūtās.

—    Vai jūs interesē kāds no šiem ļaudīm? — Liseta apvaicājās.

—    O, nē, — sarunu biedrene atbildēja, un sārtums iešāvās viņas sejā.

Par laimi, Fārfres stāvu tobrīd aizsedza ābele.

Liseta cieši ielūkojās meitenē.

—   Vai tiešām tā ir? — viņa jautāja.

—   Jā, — Elizabete Džeina atteica.

Liseta atkal palūkojās ārā.

—   Vai tie visi ir fermeri? — viņa prasīja.

—         Nē. Tur ir misters Baldžs — viņš ir vīntirgotājs,

tālāk Bendžamens Braunlits — zirgu tirgotājs, Kitsons ir cūkkopis, Jopers — ūtrupnieks, tur ir arī aldari, dzirnavnieki un tā tālāk.

Fārfre nu bija gluži skaidri redzams, bet Elizabete nepieminēja viņu.

Tā sesldienas pēcpusdiena pagāja neauglīgās gaidās. Graudu paraugu demonstrēšanu tirgū nomainīja tā dīkā stunda, kad pirms mājās braukšanas visi nododas tērzēšanai. Henčārds neiegriezās pie Lisetas, lai gan atradās tik tuvu. Viņa nodomāja, ka mērs pārāk aizņemts. Viņš atnāks svētdien vai pirmdien.

Pienāca arī šīs dienas, bet viesis nerādījās, lai gan Liseta ģērbās tikpat rūpīgi kā pirmo reizi. Viņa zaudēja cerības. Gan jāpiebilst, ka Liseta nebūt nejuta pret Henčārdu tādu karstu kvēli kā viņu pazīšanās sākumā; neizdevīgā apstākļu sagadīšanās bija stipri atvēsinājusi mīlestību. Taču nelokāma palika viņas vēlēšanās savienoties laulībā ar Henčārdu, jo tagad nekas vairs nestāv ceļā, un šādā kārtā tikt pie noteikta sabiedriska stāvokļa — arī tā jau bija laime, pēc kuras vērts ilgoties. Viņai bija svarīgi sociālas dabas iemesli vēlēties šīs laulības, un Henčārdam nebija ne mazākā iemesla tās noraidīt tagad, kad viņa tikusi pie mantas.

Otrdien bija lielais Sveču dienas tirgus. Brokastīs Liseta pilnīgi vienaldzīgi sacīja Elizabetei Džeinai:

—     Šķiet, ka jūsu tēvs ieradīsies šodien jūs apciemot. Viņš droši vien ir tepat tuvumā un stāv tirgus laukumā kopā ar citiem labības tirgotājiem.

Meitene papurināja galvu:

—   Viņš nenāks.

—    Kāpēc?

—    Viņš noskaņots pret mani, — viņa dobji atbildēja.

—    Tātad jūsu nesaskaņas daudz nopietnākas, nekā es domāju.

Elizabete, vēlēdamās aizstāvēt to, ko uzskatīja par savu tēvu, no apvainojuma pretdabiskā naidā pret meitu, atbildēja apstiprinoši.

—    Tātad viņš centīsies izvairīties no turienes, kur jūs atrodaties?

Elizabete skumji pamāja.

Lisetas seja uz mirkli zaudēja jebkuru izteiksmi, skaistās uzacis un lūpas sā&a raustīties, un viņai izlauzās

histēriskas raudas. Tā bija traģēdija — viņas lieliskais plāns bija pilnīgi sabrucis.

—    O, dārgā mis Templmena, kas jums kait? — meitene izsaucās.

—' Man tik patīkami jūsu sabiedrībā! — Liseta noteica, atguvusi valodu.

—     Jā, jā… un man jūsējā! — Elizabete mierinoši atbildēja.

—     Bet… bet… — Liseta nespēja pabeigt teikumu, kuram, dabiski, bija jāskan tā, ka viņai jāšķiras no Elizabetes Džeinas, ja Henčārds tik naidīgi noskaņots pret meiteni, kā nu izrādās, — nepatīkami, bet jāšķiras. Taču pagaidu izeja radās pati no sevis.

—    Mis Henčārda, vai jūs varētu nokārtot man dažas darīšanas pēc brokastīm? O, tas ir ļoti laipni no jums. Vai jūs nevarētu aiziet un pasūtīt… — Un viņa nodeva Elizabetei vairākus pasūtījumus dažādos veikalos ar tādu aprēķinu, lai meitene būtu projām vismaz stundu, ja ne divas.

—   Un vai esat kādreiz apmeklējusi muzeju?

Nē, Elizabete Džeina nebija to apmeklējusi.

—   Tad jums noteikti šodien pat tur jāiegriežas. Noslē- dziet šā rīta darbus, apmeklējot muzeju. Tas ir vecs nams nomaļā ielā — aizmirsu, kurā, bet gan jau atradīsiet, un tur ir milzums visādu interesantu lietu: skeleti, zobi, senlaiku katli un pannas, vecmodīgi zābaki un kurpes, putnu olas — ļoti pievilcīgi un pamācoši. Jūs varat tur uzkavēties, kamēr jums sagribas ēst.

Elizabete- steigšus saģērbās un gāja projām.

—     Nesaprotami, kāpēc viņai tā gribējās tikt šodien no manis vaļā! — meitene sagrauzta prātoja ejot. Lai cik naiva bija Elizabete Džeina, viņai tomēr bija skaidrs, ka viņas prombūtne šoreiz svarīgāka par viņas pakalpojumiem un zināšanām, kaut arī viņai grūti nācās uzminēt Lisetas izturēšanās iemeslu.

Nepagāja ne desmit minūtes pēc viņas aiziešanas, kad Lisetas kalpone tika sūtīta ar vēstuli pie Henčārda. Vēstule bija īsa:

«Dārgais Maikl, šodien Jūs, kārtojot savus darījumus, būsiet divas trīs stundas manas mājas tuvumā, tāpēc, lūdzu, iegriezieties satikties ar mani. Jūtos rūgti vīlusies, ka neieradāties ātrāk, un kā lai nebažījos par mūsu attieksmju neskaidrību it īpaši tagad, kad krustmātes atstātais mantojums izvirzījis mani uz augstākas sabiedriskas pakāpes. Varbūt Jūsu meitas klātbūtne ir Jūsu nevērības iemesls, tāpēc es viņu aizsūtīju uz visu rītu. Sakiet, ka ieradāties darīšanās, — es būšu pilnīgi viena.

Liseta.»

Kad sūtne atgriezās, saimniece piekodināja nekavējoties ielaist kādu džentlmeni, ja tas ierodas, un pati apsēdās un gaidīja, kas notiks.

Sirdī viņa diezin kā neilgojās pēc Henčārda — viņa vilcināšanās bija Lisetu atsaldējusi, bet satikties ar Henčārdu bija nepieciešami; nopūzdamās viņa atlaidās atzveltnī, pieņemdama te vienu gleznainu pozu, te otru, beidzot apsēdās tā, lai gaisma kristu uz galvas. Tad viņa atlaidās uz dīvāna, izliekusies kā gulbja kakls, jo šī poza viņai piestāvēja, un, atmetusi roku aiz galvas, pievērsa skatienu durvīm. Viņa nosprieda, ka šis būs vispiemērotākais stāvoklis, un palika tā, kamēr uz kāpnēm kļuva dzirdami vīrieša soļi. Tad Liseta, piemirsusi pozu (jo Daba viņā pagaidām ņēma virsroku pār Mākslu), uzlēca kājās, pieskrēja pie loga un bikluma uzplūdos paslēpās aiz portjeras. Par spīti izgaisušajai kaislībai, stāvoklis bija satraucošs — viņa taču nebija redzējusi Henčārdu kopš viņu īslaicīgās (kā viņai toreiz šķita) šķiršanās Džersijā.

Viņa dzirdēja, ka istabene ieved apmeklētāju istabā un aizver durvis, lai nu viņš pats iet meklēt namamāti. Liseta atbīdīja portjeru un apsveica ienācēju ar nervozu galvas mājienu. Vīrs, kas stāvēja viņas priekšā, nebija Henčārds.

XXIII

Protams, tai mirklī, kad Liseta atsvieda portjeru, viņai pazibēja prātā doma, ka apmeklētājs laikam ir pavisam cits cilvēks, bet atkāpties bija par vēlu.

Viņš bija daudz jaunāks par Kāsterbridžas mēru, gaišmatains, možs, slaids un glīts. Viņš valkāja elegantas filca getras ar baltām pogām, spodrus saišzābakus, gaišas korda bikses, melnus velveta svārkus un vesti un rokā turēja pātadziņu ar sudraba uzgali uz kāta. Liseta pietvīka un noteica, pa pusei smaidīdama, pa pusei uzmetusi lūpas:

— O, es esmu pārskatījusies!

Viesis turpretī nepavisam nedomāja smaidīt.

—     Ļoti lūdzu, piedodiet! — viņš sacīja nožēlnieka balsī. — Es ienācu un vaicāju pēc mis Henčārdas, un mani uzveda augšā — pats es nekādā gadījumā nebūtu iedrošinājies tik nepieklājīgi ielauzties, ja būtu zinājis.

—   Es biju tā nepieklājīgā, — viņa atbildēja.

—    Bet es laikam esmu ienācis nepareizā namā, mem? — misters Fārfre apjautājās, mulsi mirkšķinādams acis un nervozi sizdams ar pātadziņu pa getrām.

—   O, nē, ser — apsēdieties. Ja jau esat ieradies, tad nāciet šurp un apsēdieties, — Liseta laipni atbildēja, lai atbrīvotu viņu no neveiklības. — Mis Henčārda tūliņ būs klāt.

Tas gan bija patālu no patiesības, bet kaut kas šai jaunajā cilvēkā — ziemeļnieciska izteiksmība, stingrība, valdzinājums, kas atgādināja labi noskaņotu mūzikas instrumentu un tūliņ bija pamodinājis Henčārda, Elizabetes Džeinas un «Triju jūrnieku» jautrā bara interesi, padarīja viņa negaidīto ierašanos patīkamu arī Lisetai. Fārfre mirkli svārstījās, pameta acis uz krēslu, nolēma, ka nebūs lielas nelaimes, ja viņš paliks (tur viņš maldījās), un apsēdās.

Fārfres pēkšņā parādīšanās bija sekas no Henčārda atļaujas sastapties ar Elizabeti Džeinu, ja viņš noskaņots meiteni precēt. Sākumā Fārfre nepievērsa uzmanību Henčārda strupajai vēstulei, bet kāds izcili izdevīgs darījums noskaņoja viņu labvēlīgi pret visu pasauli un atklāja viņam, ka nu viņš var noteikti precēties., ja vēlas. Un kura gan bija tik piemīlīga, taupīga un visādi piemērota, ja ne Elizabete Džeina? Nemaz nerunājot par viņas personiskajām īpašībām, no šādas savienības dabiski izrietētu izlīgšana ar agrāko draugu Henčārdu. Tāpēc Fārfre piedeva mēram viņa strupumu un šodien ceļā uz' tirgu iegriezās Elizabetes mājās, kur dabūja zināt, ka viņa dzīvo pie mis Templmenas. Mazliet sapīcis, ka nav sastapis Elizabeti gaidām uz viņu — tik pretrunīgi ir vīrieši! — viņš aizsteidzās uz Haipleisholu,,kur sastapa nevis Elizabeti, bet pašu namamāti.

•— Šodien, liekas, ir liels tirgus, — Liseta sacīja, kad viņu skatieni neviļus pievērsās rosmes pilnajai ainai ārā. — Mani ļoti interesē jūsu gada un nedēļas tirgi, kur sanāk tik daudz ļaužu. Par ko visu gan es nedomāju, lūkodamās ārā pa logu!

Fārfre laikam nevarēja atrast piemērotu atbildi, un tikmēr līdz viņiem atplūda dūkoņa no āra — balsis kā jūras mētātu nelielu viļņu šalkas, pie kam dažas balsis allaž pacēlās pāri citām.

—    Vai jūs bieži lūkojaties ārā? — Fārfre ievaicājās.

—   Jā, ļoti bieži.

—    Vai jūs lūkojaties pēc kāda pazīstama?

Kāpēc viņa atbildēja tieši šādi?

—    Es drīzāk skatos uz visu kā uz gleznu. Bet, — viņa turpināja, laipni pievērsdamās jaunajam cilvēkam, — varbūt tagad es to darīšu — lūkošos pēc jums. Jūs esat tur vienmēr, vai ne? Ak, es jau nedomāju to nopietni! Bet tas ir amizanti — meklēt pūlī pazīstamu, pat ja viņš nav nemaz vajadzīgs. Tas izkliedē to briesmīgo nomāktības sajūtu, kādu rada pūlis, ja ar šo pūli nav saskares punkta caur atsevišķu cilvēku.

—    Tiesa gan! Jūs laikam jūtaties ļoti vientuļa, mem?

—   To neviens nezina, cik vientuļa.

—   Stāsta taču, ka jūs esot bagāta?

—     Kaut arī, bet es neprotu likt lietā savu bagātību. Es pārcēlos uz Kāsterbridžu, domādama, ka man te iepatiksies. Taču diezin.

—   No kurienes jūs atbraucāt, mem?

—   No Batas apkaimes.

—     Un es no Edinburgas apkaimes, — viņš pusbalsī noteica. — Labāk jau ir palikt dzimtenē, tas taisnība, bet vīrietim jādzīvo tur, kur var tikt pie naudas. Ļoti bēdīgi, bet tā tas ir vienmēr. Toties šogad es labi nopelnīju. O, jā, — viņš turpināja vaļsirdīgā sajūsmā. — Vai redzat to vīru brūnos kažmera svārkos? Šoruden es no viņa vairumā iepirku kviešus, kad cenas bija noslīdējušas, un, kad tās mazliet pacēlās, pārdevu visu, kas man bija. Man tas atnesa nelielu peļņu, bet fermeri glabāja savus kviešus, gaidīdami augstākas cenas, — jā, lai gan žurkas grauza viņu stirpas, ko jaudāja. Tikko visu pārdevu, cenas tirgū nokritās, un es atpirku kviešus no tiem, kas tos bija glabājuši, atpirku par vēl zemāku cenu nekā pirmo reizi. Un pēc tam, — Fārfre strauji izsaucās ar starojošu seju, — pēc dažām nedeļam es pārdevu visu, kad cenas atkal paceļas! Un tā, apmierinādamies ar nelielu, bet biežu peļņu, es īsā laikā iedzīvojos piecsimt mārciņās, jā! (Viņš uzsita ar roku pa galdu, pilnīgi aizmirsis, kur atrodas.) Un. citi, kas glabāja savu preci, palika tukšā!

Liseta vēroja viņu kritiski, bet ar interesi. Viņai Fārfre bija jauns tips. Beidzot Fārfres skatiens pievērsās namamātei, un viņu acis sastapās.

—    Ai, piedodiet, es jūs garlaikoju! — viņš iesaucās.

—    Nebūt ne, — viņa atteica, viegli pietvīkdama.

—  Patiešām ne?

—   Gluži otrādi. Jūs esat ļoti interesants.

Šoreiz Fārfres seju pārklāja viegls sārtums.

—           Es gribēju teikt — jūs visi, skoti, — viņa pasteidzās izlabot. — Jūs esat brīvi no dienvidnieku galējībām. Mēs, parastie cilvēki, esam vai nu karsti, vai salti, dedzīgi vai vienaldzīgi. Jums turpretī vienā laikā ir abas temperatūras.

—    Kā jūs to domājat? Lūdzu, paskaidrojiet to, mem!

—          Jūs esat možs — un domājat, kā tikt uz zaļa zara. Nākošā mirklī jūs kļūstat sērīgs .— tad jūs atceraties Skotiju un savus draugus.

—          Jā, šad tad es domāju par mājām! — viņš vientiesīgi piekrita.

—          Es arī… cik tas man iespējams. Taču tā bija veca māja, kurā esmu dzimusi, un tā sen nojaukta, lai to pārbūvētu, tā ka īstenībā man nav mājas, ko atcerēties.

Liseta nepiebilda, lai gan būtu varējusi to darīt, ka šī māja neatradās vis Batā, bet Senteljē.

—           Bet kalni un migla, un klintis — tie taču paliek! Vai tie jums nav tikpat kā mājas?

Liseta papurināja galvu.

—          Man gan tie tādi ir — man gan, — viņš nomurmināja. Viņa domas, acīm redzot, aizlidoja uz ziemeļiem. Vai nu tam pamatā bija kas nacionāls, vai individuāls, bet Lisetai bija pilnīga taisnība, kad viņa sacīja, ka Fārfres dzīves pavediens savīts no divām šķiedrām — komerciālās un romantiskās, kuras reizēm viegli atšķiramas. Šie pretstati kā krāsas raibā auklā bija gan savi- jušies, bet nesaplūda kopā.

—   Jūs ilgojaties tikt atpakaļ? — Liseta vaicāja.

—   O, nē, mem, — Fārfre, ātri atjēdzies, atbildēja.

Tikmēr tirgus aiz logiem bija pilnā sparā, drūzmains un skaļš. Šai dienā parasti līga strādniekus uz nākamo gadu, tāpēc pūlis krasi atšķīrās no tā, kas te bija drūzmējies pirms dažām dienām. Iztālīm tas likās gaiši brūns ar baltiem plankumiņiem — tie bija laukstrādnieki, sanākuši meklēt darbu. Sieviešu garās galvassegas, kas atgādināja oru jumtus, katūna brunči un rūtainās šalles jaucās kopā ar ormaņu audekla blūzēm; arī sievietes meklēja saimniekus. Pūlī laukuma stūri stāvēja vecs gans, kura nekustība pievilka Fārfres un Lisetas skatienus. Viņš, acīm redzot, bija sadragāts cilvēks. Dzīve bija apgājušies nežēlīgi ar viņu vispirms jau tāpēc, ka viņš bija ari fiziski vārgs. Nu viņu tā bija saliecis grūtais darbs un gadi, ka cilvēks, pienācis no mugurpuses, gandrīz nemaz nevarēja redzēt viņa galvu. Gans bija iedūris spieķa galu renstelē un atspiedās uz izliektā roktura, ko viņa plaukstas, ilgi berzdamās ap to, bija nopulējušas spožu kā sudrabu. Viņš bija pilnīgi aizmirsis, kur atrodas un kāpēc ieradies, un nepacēla acu no zemes. Netālu ritēja valodas, kas skāra viņu, bet viņš tās nedzirdēja, un likās, viņš kavējas patīkamās atmiņās par jaunības veiksmēm, kad izveicība Jāva viņam izvēlēties saimnieku pēc patikas.

Saruna ritēja starp fermeri no attālas grāfistes un sirmgalvja dēlu un bija nonākusi strupceļā. Fermeris negribēja ņemt garozu bez mīkstuma, citiem vārdiem sakot, veco vīru bez jaunā, bet dēlam tai fermā, kurā viņš strādāja, bija sava sirdspuķīte, kura stāvēja tepat un nobālušām lūpām gaidīja sarunas iznākumu.

—   Man žēl, ka mums jāšķiras, Nellij, — jaunais cilvēks uztraukts teica. — Bet tu pati taču saproti, ka es nevaru pamest tēvu bez kumosa, un viņam beidzas darbs Marijas dienā. Ir taču tikai trīsdesmit piecas jūdzes!

Meitenes lūpas sāka trīcēt.

—   Trīsdesmit piecas jūdzes! — viņa murmināja. — Ak, ar to jau pietiek! Es tevi nekad vairs neredzēšu.

Patiešām, trīsdesmit piecas jūdzes ir Amora magnētam neuzveicams attālums, un jauneklim ir jaunekļa prāts tikpat labi Kāsterbridžā kā citur.

—   Ak, nē, nē… — meitene daudzināja, — es nekad tevi vairs neredzēšu, — kamēr jauneklis spieda viņas plaukstu savējās; viņa pagrieza seju uz Lisetas nama pusi, lai noslēptu asaras. Fermeris sacīja, ka dodot jauneklim pusstundu laika apdomāties, un atstāja visus trīs nobēdājušos.

Lisetas asaru pilnās acis sastapa Fārfres skatienu. Kā par brīnumu, arī viņa acis bija valgas.

—    Tas ir ļoti nežēlīgi! — viņa izjusti sacīja. —- Tā nevar šķirt iemīlējušos. Ja tas būtu atkarīgs no manis, es visiem ļautu dzīvot un mīlēt, kā viņiem gribas!

—    Varbūt es pratīšu nokārtot tā, lai viņiem nav jāšķiras, — Fārfre sacīja. — Man vajadzīgs jauns braucējs, un es varbūt paņemšu arī veco piedevām… jā; viņš dārgi neprasīs un gan jau kaut kur noderēs.

—    O, cik jūs labs! — Liseta sajūsmā iesaucās. — Ejiet aprunājieties ar viņiem un nāciet pateikt man, kā viss nokārtojies!

Fārfre izgāja ārā, un Liseta redzēja viņu runājam ar visiem trim. To acis iemirdzējās priekā, un līgums drīz bija noslēgts. Līdzko tas notika, Fārfre atgriezās pie Lisetas.

—    Tas ir augstsirdīgi no jums, nudien, — Liseta sacīja. — Es savukārt ļaušu visām savām kalponēm iegādāties mīļotos, ja viņām tā gribas! Un jūs sekojiet manam piemēram!

Fārfres seja kļuva nopietnāka, un viņš pagrozīja galvu.

—   Man jābūt mazliet stingrākam, — viņš sacīja.

—   Kāpēc? v

—   Jūs esat… nodrošināta sieviete, bet es — labības un siena tirgotājs, kas vēl tikai lauž sev ceļu.

—   Es esmu ļoti godkāra sieviete.

—    Zināt, es neko lāgā neprotu izskaidrot. Es nemāku runāt ar lēdijām, vienalga, vai viņas ir godkāras vai nav, tā tas ir, — Donalds atbildēja ar dziļu nožēlu. — Es cenšos tikai būt pieklājīgs, tas ir viss!

—    Redzu, ka jūs patiešām esat tāds, kā jūs sakāt, — viņa atbildēja, manāmi gūdama virsroku šai jūtu izpausmju apmaiņā. Viņas asredzības saviļņotais Fārfre atkal sāka lūkoties pa logu uz to vietu, kur pūlis bija visbie- zāks.

Divi fermeri sastapušies sasveicinājās, un, tā kā viņi stāvēja zem paša loga, tad viņus varēja tikpat skaidri dzirdēt kā iepriekšējos runātājus.

—    Vai neesat šorīt redzējis jauno misteru Fārfri? — viens ievaicājās. — Norunājām satikties taisni pulksten

divpadsmitos, bet es jau reizes piecas izstaigāju tirgu, un no viņa nav ne vēsts, lai gan parasti viņš tur vārdu.

—          Es pilnīgi piemirsu šo norunu, — Fārfre nomurmir nāja.

—   Tad jums jāiet, — Liseta sacīja, — vai ne?

—   Jā, — viņ| atbildēja, taču palika sēžam.

—          Labāk gan ejiet, — viņa skubināja. — Jūs pazaudēsiet klientu.

—          Bet, mis Templmena, jūs gribat mani nokaitināt! — Fārfre izsaucās.

—   Nu, tad neejiet, palieciet vēl kādu laiciņu.

Fārfre bažīgi vēroja fermeri, kurš bija viņu meklējis un kurš tagad liktenīgi pavērsās uz to pusi, kur stāvēja Henčārds, tad pārlaida skatienu istabai un Lisetai.

—           Man gribētos palikt, bet diemžēl būs jāiet, — viņš sacīja. — Darīšanas nedrīkst pamest novārtā, vai ne?

—   Ne uz mirkli.

—   Es pienākšu citreiz… ja drīkstu, mem?

—            Protams, — viņa atsaucās. — Tas, kas šodien ar mums notika, ir visai dīvaini.

—          Būs par ko padomāt, kad paliksim vieni, tā laikam būs?

—     O, nezinu vis. Galu galā tas nav nekas sevišķs.

—    Nē, es tā vis neteiktu. O, nē!

—            Nu; kas bijis, tas izbijis, bet tirgus pieprasa, lai jūs ejat.

—           Jā, jā. Tirgus… darīšanas! Labāk .tādu darīšanu nemaz nebūtu bijis pasaulē!

Liseta teju pat iesmējās — viņa patiešām arī būtu smējusies, ja nebūtu izjutusi nelielu saviļņojumu.

—           Cik mainīgs jūs esat! — viņa sacīja. — Tik ātri mainīties nedrīkst.

—            Agrāk man tādas vēlēšanās ne prātā nebija, — atzinās skots, ar vientiesīgu, kaunpilnu skatienu it kā atvainodamies par savu vājību. — Tikai kopš tā brīža, kad ierados šeit un ieraudzīju jūs!

—           Ja tā, tad labāk neskatieties vairs uz mani nekad. Ak clievs, es jūtu, ka esmu galīgi novedusi jūs no ceļa!

—           Vai nu skatīšos vai ne, bet domās es tik un tā jūs redzēšu. Labi, es eju… paldies par prieku, ko man sniedza šis apciemojums.

—   Paldies, ka pakavējāties pie manis.

•— Varbūt ārā es pēc kāda laiciņa atkal varēšu domāt

par darīšanām, — viņš nomurmināja. — Bet es nezinu … nezinu vis!

Kad viņš gāja projām, Liseta dedzīgi ierunājās:

—     Ar laiku jūs varbūt dzirdēsiet, ko par mani runā Kāsterbridžā. Ja jums teiks, ka esmu koķete, un to var sacīt sakarā ar dažiem notikumiem manā dzīvē, tad neticiet tam, jo tāda es neesmu.

—   Zvēru, ka neticēšu! — viņš kvēli atsaucās.

Tiktāl par šiem diviem. Liseta bija iekveldinājusi jaunā cilvēka sajūsmu, un viņa sirds plūda pāri no aizgrābtības, kamēr viņš, sniegdams Lisetai jaunu laika kavēkli, bija pamodinājis sievietē dziļas simpātijas. Kāpēc tas tā bija gadījies? Viņi nespētu to izskaidrot.

Meitenes gados Liseta pat acu nebūtu uzmetusi tirgotājam. Taču viņas celšanās un krišanas, kuras vainagoja neuzmanīgā ielaišanās ar Henčārdu, lika viņai mazāk vērtēt sabiedrisko stāvokli. Kad viņa bija nabaga, viņu atstūma sabiedrība, pie kuras viņa piederēja pēc dzimšanas, un nu viņai nebija lielas vēlēšanās par jaunu meklēt ceļu uz to. Viņas sirds ilgojās pēc kāda Noasa šķirsta, kurā varētu patverties un atrast mieru. Cieta vai mīksta guļa — vienalga, lai tikai būtu silti.

Fārfre bija aizgājis, pat neatcerēdamies, ka ieradies, lai sastaptu Elizabeti. Liseta pa logu vēroja, kā viņš spiežas cauri fermeru un laukstrādnieku baram. Fārfres gaita rādīja, ka viņš mana Lisetas skatienu, un viņa kautrība aizkustināja Lisetas sirdi un uzveica prātu, kurš aizrādīja, ka neklājas ļaut Fārfrem atkārtot apmeklējumus. Viņš iegāja tirdzniecības palātā un nebija vairs redzams.

Pēc trim minūtēm, kad viņa bija atgājusi nost no loga, pāris spēcīgu klaudzienu pie parādes durvīm noskanēja pa visu namu, un istabene uztipināja augšā.

—   Mērs, — viņa sacīja.

Liseta, atlaidusies pusguļus, sapņaini lūkojās caur izplestajiem pirkstiem. Viņa tūliņ neatbildēja, un istabene atkārtoja savu vēsti ar piebildi:

—     Un viņš vēl teica, ka viņam neesot daudz laika.

—     O! Tad pasakiet viņam, ka man sāp galva* un es negribu viņu šodien aizturēt.

Vēsts tika nonesta, un bija dzirdams, ka ārdurvis aizveras.

Liseta bija ieradusies Kāsterbridžā, lai par jaunu ierosinātu Henčārda jūtas pret viņu. Nu tas bija panākts, bet tagad viņai šie panākumi bija vienaldzīgi.

Nu viņa vairs nedomāja kā šorīt, ka Elizabete Džeina ir viņai par traucēkli, un nejuta lielu nepieciešamību atbrīvoties no meitenes, lai piesaistītu viņas patēvu. Kad meitene pārnāca svētlaimīgā neziņā, ka notikumos radies pagrieziens, Liseta gāja viņai pretī un pavisam sirsnīgi sacīja:

— Man tāds prieks, ka esat atkal mājās. Jūs dzīvosiet ilgi pie manis, vai ne?

Elizabete kā sargsuns, kas biedēs projām pašas tēvu, — vai- tā nav jauna ideja! Un tas nebija nepatīkami. Visu šo laiku Henčārds bija izturējies apvainojoši nevērīgi pret Lisetu, pēc tam kad bija tik nopietni sakompromitējis viņu pagātnē. Pats mazākais, ko viņš varēja darīt, kad bija kļuvis brīvs un Liseta tikusi pie bagātības, bija — no visas sirds un nekavējoties atsaukties uz viņas aicinājumu.

Lisetas jūtu vilnis cēlās, plaka, sašķēlās sīkākos vilnīšos, šo jūtu pēkšņums viesa viņā baigas nojautas, un tā pagāja Lisetai šī diena.

XXIV

Nabaga Elizabete Džeina, nenojauzdama, ka viņas ļaunā zvaigzne jau nosaldējusi vēl neuzplaukušo Donalda Fārfres tieksmi pēc viņas, priecīgi uztvēra Lisetas vārdus par palikšanu šeit.

Piedevām Lisetas namam, kurā viņa bija atradusi pajumti, šeit vēl bija ierosinošais skats uz tirgus laukumu, kas viņu pievilka ne mazāk kā Lisetu. Šis laukums atgādināja skatuvi iespaidīgā drāmā, kur visi notikumi neizbēgami ietekmē personas, kas uzturas tuvumā. Fermeri, tirgotāji, piena produktu pārdevēji, pūšļotāji, preču iznēsātāji te pulcējās ik sestdienas un pievakarē nozuda. Te bija visu orbītu krustpunkts.

Abas jaunās sievietes tagad dzīvoja tikai sestdienu dēļ. Ja runājam par jūtām, tad pārējās dienās viņas vispār nedzīvoja. Lai kur viņas gāja citās nedēļas dienās, taču tirgus dienās abas sēdēja mājās. Abas meta pa logu slepus skatienus uz Fārfres pleciem un galvu. Seju viņas redzēja reti, jo viņš, vai nu aiz kautrības, vai bailēm

kaitēt savam veikalnieka noskaņojumam, vairījās skatīties uz viņu nama pusi.

Tā dienas ritēja tālāk, kamēr kāds tirgus dienas rīts atnesa jaunu pārsteigumu. Elizabete un Liseta sēdēja pie brokastgalda, kad uz Lisetas vārda pienāca sūtījums no Londonas ar divām kleitām. Liseta pasauca Elizabeti, un meitene, pametusi brokastis, ieraudzīja draudzenes guļamistabā uz gultas izklātus abus tērpus — vienu tumšā ķiršu krāsā, otru gaišāku; katram uz piedurkņu galiem atradās cimdi, uz apkaklītes cepure un krustām pār cimdiem pārlikts saulsargs, bet Liseta stāvēja pārdomās pie šiem cilvēku auguma uzmetumiem.

—   Es gan tik ilgi nedomātu, — Elizabete sacīja, redzēdama, cik saspringta ir Liseta, pūlēdamās noteikt, kurš tērps viņai labāk piestāvēs.

—     Ir taču tik grūti izvēlēties, — Liseta atbildēja. — Vai nu jūs būsiet šī persona (viņa norādīja uz vienu kombināciju), vai tā pilnīgi pretējā (viņa pamāja uz otru tērpu) visu nākamo pavasari, pie kam viena no tām — un nav zināms, kura, — var izrādīties visai nepievilcīga.

Galu galā tika nolemts, ka mis Templmena būs ķiršu sarkanā persona, lai notiek kas notikdams. Abas nosprieda, ka tērps pieguļ labi, Liseta, uzvilkusi to, iegāja istabā ar logiem uz ielu, un Elizabete sekoja.

Rīts bija izcili dzidrs šim gadalaikam. Saule tik spoži apspīdēja bruģi un namus otrpus ielas, ka tie meta atspulgu Lisetas istabās. Pēkšņi atskanēja riteņu rīboņa, rāmās gaismas apstarotajos griestos sāka lēkāt fantastiskas gaišu apļu virtenes, un abas draudzenes pievērsās logam. Taisni Iepretim bija apstādināta ērmīga ekipāža, it kā izlikta apskatei.

[1] No V lidz IX gs. Anglijas teritorijā bija vairākas sakšu karalistes. Lielākā no tām bija septiņu novadu apvienība, kurā ietilpa Veseksa, Saseksa, Kenija, .Eseksa, Austrumangltja, Mersija un Nortumbrija.

Tas bija nesen izgudrotais lauksaimniecības inventārs, tā saucamā zirgu sējmašīna, kura šai uzlabotajā veidā bija pilnīgi nepazīstama šinī Anglijas daļā, kur sēšanai vēl lietoja sētuvi kā ITeptarhijas[14] laikos. Sējmašīnas parādīšanās sacēla tādu pašu sensāciju labības tirgū, kādu nolaidies lidaparāts saceltu Ceringkrosā. Fermeri sa- drūzmējās apkārt, sievietes centās pietikt tuvāk, bērni līda gan zem mašīnas, gan tanī iekšā. Mašīna bija izkrā- nota ar spilgti zaļām, dzeltenām un sarkanām joslām un kopumā šķita kā milzīgs sirseņa, sienāža un krevetes hib- nds. To varēja ari salīdzināt ar klavierēm, kam noņemts priekšējais vāks. Lisetai ienāca prātā tieši šis salīdzinājums.

—     Tas izskatās pēc lauksaimniecības klavierēm, — viņa sacīja.

—    Tam ir kāds sakars ar kviešiem, — Elizabete nosprieda.

—     Brīnos gan, kas iedomājies ko tādu atgādāt uz šejieni.

Abas domāja, ka šis novators būs Donalds Fārfre, jo, kaut viņš arī nebija fermeris, tomēr cieši saistīts ar lauku darbiem. It kā atsaucoties uz abu sieviešu domām, viņš parādījās tai pašā mirklī, uzmeta skatienu mašīnai, apgāja tai apkārt un sāka pētīt to tā, it kā tās iekārta būtu viņam labi zināma. Pamanījušas viņu, novērotājas satrūkās, Elizabete atkāpās no loga, iegāja istabas kaktā un šķita nogrimusi sienas apšuvuma vērošanā. Viņa nepaspēja vēl apzināties šo instinktīvo rīcību, kad Liseta, divu notikumu saplūsmes — sava jaunā tērpa un Fārfres ierašanās saviļņota, ieteicās:

—    Iesim paskatīties uz šo instrumentu, lai tas ir kas būdams.

Elizabete Džeina mirklī paķēra cepuri un šalli, un viņas izgāja no mājas. Starp visiem lauksaimniekiem, kuri pulcējās ap mašīnu, tikai Liseta likās būt tās īpašniece, jo viņa vienīgā varēja sacensties ar to krāsās.

Viņas ar interesi aplūkoja sējmašīnu, vēroja taurēm līdzīgu, citcitā saliktu cauruļu rindas un mazus kausiņus, kuri atgādināja kustīgas karotītes sāls bēršanai; tie meta graudus caurulēs, no kurām graudi bira zemē. Tad kāds ieteicās:

—   Labrīt, Elizabete Džeina.

Elizabete pacēla acis un ieraudzīja patēvu.

Viņa sveiciens skanēja diezgan salti un skarbi, un Elizabete Džeina, izsista no parastās nosvērtības, mulsi izstostīja uz labu laimi:

—     Tā ir lēdija, pie kuras es dzīvoju, tēv, — mis Templmena.

Henčārds pacēla roku pie platmales, kuru noņēma plašā vēzienā, nolaizdams līdz pat ceļgaliem. Mis Templmena palocījās.

—   Ļoti patīkami iepazīties ar jums, mister Henčārd, — viņa sacīja. — Ērmīga mašīna.

•— Jā, — Henčārds atsaucās un sāka izskaidrot mašīnas uzbūvi, vairāk gan zobodamies par to.

—    Kas to atvedis uz šejieni? — Liseta ievaicājās.

—    Neprasiet man to, mem! — Henčārds atsaucās. — Sitas krāms — nedomājiet, ka tas darbosies! To atveda uz šejieni mūsu mehāniķis pēc kāda iznireļa un bezkauņas ieteikuma, kurš iedomājies …

Viņa skatiens sastapās ar Elizabetes Džeinas lūdzošajām acīm, un viņš apklusa, varbūt iedomādamies, ka Donalda lakstošanās guvusi panākumus.

Viņš pagriezās, lai ietu projām. Tad notika kaut kas tāds, kas lika viņa pameitai domāt, ka viņa murgo. Viņa redzēja kustamies. Henčārda lūpas un dzirdēja čukstu, kurā skaidri saklausīja vārdus: «Jūs negribējāt mani pieņemt!» — kas pārmetošā tonī bija teikti Lisetai. Viņa nespēja noticēt, ka tos izteicis patēvs, — ja nu vienīgi viņš tos būtu teicis kādam no fermeriem, kuri tuvumā stāvēja dzelteniem stulpiņiem kājās. Liseta klusēja, un drīz vien domas par notikušo izgaisināja dziesma, kura likās atskanam mašīnas iekšienē. Henčārds bija jau nozudis tirdzniecības palātā, un abas sievietes pievērsa acis sējmašīnai. Aiz tās viņas ieraudzīja uzlīkušu cilvēku, kurš bija iebāzis galvu mašīnā, lai izpētītu tās diezgan vienkāršos noslēpumus. Viņš klusiņām dungoja:

— Nu dienas karstums cauri jau, Un saule lēnām rietēt sāk. Mans skuķēns jaunā kleitā nāk Pār pakalniem uz Gauriju.

Elizabete Džeina tūliņ pazina dziedātāju, un viņas sejā nezin kāpēc atspoguļojās vainas apziņa. Tad arī Liseta pazina viņu, bet, vairāk prazdama savaldīties, tikai šķelmīgi noteica:

—    Sējmašīna dzied «Gaurijas meiteni» — vai tie nav brīnumi!

Visu izpētījis, jaunais vīrietis uzslējās un sastapās ar viņu skatieniem.

—    Mēs nācām aplūkot šo brīnumaino jauno sējmašīnu, — mis Templmena sacīja. — Bet no praktiskā viedokļa tā taču ir nederīgs krāms, vai ne? — viņa piebilda Henčārda vārdu iespaidā. '

—   Nederīgs? Nebūt ne! — Fārfre nopietni atbildēja. — Te šī mašīna sacels veselu revolūciju! Nu vairs sējēji neizmētās sēklu, kā pagadās, lai cita krīt uz akmeņiem, cita starp ērkšķiem un dadžiem. Katrs graudiņš nokļūs savā noteiktā vietā, nekur citur!

—    Tad sēšanas romantika izbeigsies uz visiem laikiem, — piezīmēja Elizabete Džeina, priecādamās, ka viņu ar Fārfri vieno vismaz bībeles pazīšana. — «Tas, kas skatās pēc vēja, lai nesēj,» kā sprediķotājs teicis, bet nu viņa vārdiem nav vairs nozīmes. Kā laiki mainās!

—   Jā, jā… Tā tam arī jābūt, — Fārfre piekrita, raudzīdamies kaut kur tālumā. — Bet tādas mašīnas jau sen parādījušās Anglijas austrumos un ziemeļos, — viņš kā attaisnodamies piebilda.

Liseta nepiedalījās šajā domu apmaiņā, jo svētajos rakstos viņa orientējās diezgan vāji.

—    Vai tā ir jūsu mašīna? — viņa jautāja Fārfrem.

—    O, nē, mem, — viņš atbildēja, izjuzdams mulsumu un godbijību, dzirdot viņas balsi, turpretī ar Elizabeti Džeinu viņš runāja pilnīgi brīvi. — Nē, nē, — es tikai devu padomu iegādāties to.

Iestājās klusums, kurā Fārfrem eksisfēja tikai Liseta; viņš jau bija aizmirsis par Elizabeti un pārslēdzies uz spilgtāku sfēru nekā tā, kurā mita meitene. Liseta, nojauzdama, ka šodien jauno skotu apstājušas jauktas, pa pusei veikalnieciskas, pa pusei romantiskas jūtas, jautri noteica: — Nu, nepiemirstiet mūsu dēļ savu mašīnu, — un iegāja namā kopā ar Elizabeti.

Elizabete juta, ka šodien bijusi par traucēkli, lai gan nesaprata, kāpēc. Kad viņas jau sēdēja viesistabā, Liseta mazliet izgaisināja viņas neizpratni, sacīdama:

—    Man nesen gadījās iepazīties ar misteru Fārfri, tāpēc es sasveicinājos ar viņu šodien.

Visu šo dienu Liseta bija ļoti laipna pret Elizabeti. Abas vēroja, kā pūlis tirgus laukumā kļūst biezāks, pēc tam pamazām retāks, kad saule lēni slīga lejup pilsētas rietumu pusē, raidot slīpos starus pa garo ielu no viena gala līdz otram. Divriči un rati nozuda cits aiz cita, kamēr uz ielas nepalika vairs neviena transporta līdzekļa. Braucēju laiks bija pagājis, nu iestājās kājnieku laiks. Laukstrādnieki ar sievām un bērniem saplūda no ciemiem pilsētā iepirkties, un ratu rīboņu un pakavu klaboņu, kura nesen pārspēja pārējos trokšņus, tagad nomainīja neskaitāmu kāju dipoņa. Visi lauksaimniecības darba rīki, visi fermeri, visa mantīgā šķira bija nogājusi no skatuves. Vairumtirdzniecību bija aizstājusi mazumtirdzniecība; tagad tika izdoti pensi, nevis mārciņas.

Liseta un Elizabete noskatījās to visu, jo, kaut gan bija tumsa un ielās iedegtas laternas, viņas nebija aizdarījušas aizvirtņus. Blāvajā kamīna gaismā viņas varēja brīvāk sarunāties.

—    Jūsu tēvs turējās talu no jums, — Liseta ieteicās.

—   Jā. — Un, piemirsusi Henčārda īsos, mīklainos, it kā Lisetai teiktos vārdus, meitene turpināja: — Tas ir tāpēc, ka viņš uzskata mani par neuzvedīgu. Jūs nevarat iedomāties, kā esmu centusies uzlabot savu uzvedību, bet veltīgi. Mātes un tēva šķiršanās bijusi man liktenīga. Jūs nezināt, ko tas nozīmē, kad uz cilvēka dzīvi krīt tādas ēnas.

Liseta likās savelkamies čokurā.

—   Es nezinu tieši tādas ēnas, — viņa sacīja, — bet var izjust negodu… kaunu… arī aiz citiem iemesliem.

—   Vai jūs kādreiz esat ko tādu izjutusi? — jaunākā sarunu biedrene nevainīgi iejautājās.

—    O, nē, — Liseta aši attrauca. — Es tikai domāju, ka… ka dažreiz sieviete bez vainas nonāk divdomīgā stāvoklī no sabiedrības viedokļa.

—    Tādas sievietes droši vien ir ļoti nelaimīgas.

—   Viņām nav miera, jo vai tad citas sievietes nevar sākt viņas nicināt?

—   Ne jau nu vienmēr nicināt, bet varbūt no viņām vairās un viņas necieni.

Liseta atkal sarāvās. Viņas pagātne nebija pasargāta no izpētīšanas pat šeit, Kāsterbridžā. Vispirms jau Henčārds nebija atgādājis atpakaļ viņas vēstuļu blāķi, ko viņa rakstījusi un sūtījusi pirmajā jūtu satraukumā. Iespējams, ka tās bija iznīcinātas, bet labāk gan būtu bijis, ja tās nekad nebūtu tikušas rakstītas.

Sastapšanās ar Fārfri un viņa izturēšanās pret Lisetu lika vērīgajai Elizabetei ieskatīties ciešāk viņas izcilajā un pievilcīgajā draudzenē. Kad pēc dažām dienām Liseta grasījās kaut kur doties, Elizabete no viņas acīm noprata, ka mis Templmena lolo cerības sastapt pievilcīgo skotu. Tas bija tik skaidri lasāms Lisetas sejā un acīs, ka to varēja izlasīt kurš katrs, kas izprata viņas domas, "kā to sāka darīt Elizabete Džeina. Liseta pagāja viņai garām un aizvēra ārdurvis.

Elizabetē nu iemājoja gaišreģa gars, tas lika viņai apsēsties pie kamīna un uz savas pieredzes pamata iztēloties notiekošo tik skaidri, it kā redzētu to ar savām acīm. Meitene garā sekoja Lisetai… redzēja viņu it kā nejauši satiekamies ar Donaldu … redzēja viņa īpašo sejas izteiksmi, kad viņš runāja ar sievietēm, tikai vēl spilgtāk izpaustu, jo šī sieviete bija Liseta. Elizabete iztēlojās, cik kvēli viņš runā, nojauta, kā viņi svārstās starp nevēlēšanos atvadīties un bažām, ka viņus kāds pārsteigs, iztēlojās, kā viņi spiež rokas šķiroties, kā apvaldīti atvadās ar saltām sejām, un vienīgi tikko manāmajos vaibstos uzliesmo kaisles dzirksts — redzama tikai viņiem, nevienam citam. Vērīgā, mēmā zīlētāja ilgi domāja par to visu, kamēr Liseta, bez trokšņa ienākusi, nostājās viņai aiz muguras, un meitene nodrebēja.

Viss bija tā, kā viņa iztēlojusies, to viņa varēja apzvērēt. Lisetas acis mirdzēja neredzētā kvēlē un vaigi tvīka košā sārtumā.

—   Jūs esat tikusies ar misteru Fārfri, — Elizabete apvaldīti sacīja.

—    Jā, — Liseta atzinās. — Kā jūs to zināt?

Viņa nometās ceļos pie pavarda un uzbudinājumā satvēra Elizabetes rokas savējās. Viņa tomēr nesacīja, kur un kā satikusi Fārfri un ko viņš teicis.

Tonakt Liseta nevarēja nekur rimties, no rīta viņu kratīja drudzis, un brokastīs viņa atzinās meitenei, ka viņu kaut kas nomāc … sakarā ar kādu personu, kuras liktenis viņai tuvs. Elizabete bija gatava klausīties un just līdzi.

—   Šī persona … kāda lēdija … reiz bija ļoti aizrāvusies ar kādu vīrieti… ļoti stipri, — Liseta kā taustīdamās iesāka. •

—    Ahā, — Elizabete Džeina atsaucās.

—    Viņi bija tuvās attieksmēs — diezgan tuvās. Vīrietis nebija viņai tik stipri pieķēries kā viņa tam. Taču reiz mirkļa iespaidā, aiz tīras pienākuma apziņas vīrietis piedāvājās viņu precēt. Viņa bija ar mieru. Tomēr radās negaidīti šķēršļi, un viņa bija tā sakompromitēta, ka sirdsapziņa nebūtu viņai ļāvusi piederēt citam, pat ja viņa būtu to gribējusi. Pēc tam viņi izšķīrās un ilgu laiku neko nezināja viens par otru, un viņa juta, ka dzīvei nav vairs nozīmes.

—    Ak, nabaga meitene!

—    Viņa ļoti cieta šā vīrieša dēļ, kaut gan jāpiezīmē, ka viņš vien nav vainojams visos šinīs notikumos. Beidzot šķērslis, kas viņus šķīra, tika ar dieva palīgu novērsts, un vīrietis ieradās, lai precētu viņu.

—    Cik jauki!

—    Bet šai starplaikā viņa, mana nabaga draudzene, bija iepazinusies ar citu cilvēku un iemīlējusi to vairāk par pirmo. Vai viņa var ar tīru sirdsapziņu noraidīt pirmo?

—    Viņa iemīlējusi citu… tas ir bēdīgi!

—    Jā, •—• atsaucās Liseta, ar sirdssāpēm lūkodamās uz zēnu, kurš cilāja pilsētas sūkņa rokturi, — tas ir bēdīgi! Bet nepiemirstiet, ka viņa tikai nejauši iekļuva divdomīgā situācijā ar šo pirmo vīrieti, ka viņš nebija ne tik labi audzināts, ne izglītots kā otrais un ka šinī pirmajā viņa nu atklāja tādas rakstura īpašības, kas lika šaubīties, vai viņš būs tik piemērots vīrs, kā sākumā domāts.

—    Es neko nevaru teikt par to, — Elizabete Džeina domīgi sacīja. — Tas ir pārāk grūti. Vajag būt pāvestam, lai pareizi izspriestu.

—    Tad jūs atsakāties izteikt savas domas? — Lisetas lūdzošā balss lika noprast, cik lielu svaru viņa liek uz Elizabetes spriedumu.

—    Jā, mis Templmena, — Elizabete atzinās. — Es labāk neteikšu neko.

Tomēr Liseta, acīm redzot, jutās atvieglota jau tāpēc vien, ka mazliet apgaismojusi stāvokli, un viņas galvassāpes pamazām sāka pāriet.

—    Atnesiet man spoguli! Kā es īsti izskatos? — viņa gurdi apvaicājās.

—    Nu… mazliet nogurusi, — Elizabete atbildēja, vērodama viņu ar kritisku aci kā apšaubāmas vērtības gleznu; viņa atnesa spoguli un turēja to Lisetai priekšā, un tā bažīgi lūkojās tajā.

—   Interesanti, vai esmu labi saglabājusies savā vecumā, — viņa pēc brītiņa ierunājās.

—    Jā … diezgan labi.

—    Kur mana vājākā vieta?

—    Zem acīm… tur āda kļuvusi iebrūngana.

—    Jā. Tā ir pati bīstamākā vieta, es zinu. Bet kā jūs domājat, cik gadu paies, pirms kļūšu bezcerīgi neglīta?

Dīvaini gan, ka Elizabetei, kura bija jaunāka par Lisetu, vajadzēja tēlot pieredzējušu soģi šajos jautājumos.

—    Gadus piecus, — viņa nosprieda. — Un, ja dzīve būs mierīga, tad desmit. Ja neiemīlēsieties, tad varat cerēt uz desmit gadiem.

Liseta, acīm redzot, uztvēra to kā galīgu un objektīvu spriedumu. Viņa neko vairs nestāstīja Elizabetei Džeinai par savu pagātnes aizraušanos, ko bija nemākulīgi piedēvējusi trešajai personai, bet Elizabete, kura, par spīti savai filozofijai, bija ļoti jūtīga, aizvadīja nakti dziļās nopūtās, domādama par to, ka viņas skaistā, bagātā Liseta neuzticas viņai visā pilnībā, jo nav minējusi savā grēksūdzē ne vārdus, ne datumus. Kas ir Lisetas stāstā minētā «viņa», par to Elizabete nemaz nešaubījās.

XXV

Fārfre — gan ar manāmām trīsām, tomēr riskēja vēlreiz ierasties ciemos pie Lisetas, tā bija nākamā stadija Henčārda izstumšanai no Lisetas sirds. Pavirši raugoties, šķita, ka Fārfre sarunājas tiklab ar mis Templmenu, kā ar viņas biedreni, taču īstenībā Elizabete pārvērtās par neredzamu personu šai istabā. Donalds likās viņu nemaz nemanām un uz viņas īsajām, gudrajām piezīmēm atbildēja aprauti, vienaldzīgi, ar «jā» vai «nē», jo viņa acis un uzmanību piesaistīja tā sieviete, kura varēja^ pretēji Elizabetei lepoties kā īsts Protejs [15] ar savu pozu, noskaņu, uzskatu un pat principu dažādību. Liseta gan mēģināja ievilkt Elizabeti sarunās, taču meitene palika aizvien kā nevietā ielikts trešais punkts, kuru loks nekādi nevar šķērsot.

Sjūzenas Henčārdas meita varonīgi panesa šādas izturēšanās radītās ledainās sāpes, kā bija jau panesusi daudz ļaunākas ciešanas, un pacentās iespējami ātrāk nepamanīta pamest neomulīgo telpu. Skots vairs nelikās tas pats Fārfre, kurš bija dejojis un pastaigājies ar viņu tai nestabilajā līdzsvarā starp mīlu un draudzību — katras mīlas vēstures vienreizīgajā posmā, kad mīlu vēl neaptumšo ciešanas.

Elizabete stoiski lūkojās ārā pa guļamistabas logu un vēroja savu likteni, it kā tas būtu rakstīts uz tuvīnās baznīcas zvanu torņa.

—    Jā, — viņa beidzot noteica, uzsizdama ar plaukstu uz palodzes. — Tas otrais vīrietis viņas stāstā ir viņš!

Visu šo laiku apstākļi Henčārda gailējošās jūtas pret Lisetu iesvēla aizvien jo spēcīgākās liesmās. Viņš atklāja, ka jaunā Sieviete, pret kuru viņš kādreiz bija jutis siltu līdzcietību, ko vēlākie apsvērumi bija jau gandrīz atsaldējuši, tagad, kad kļuvusi zināmā mērā nepieejama un tās skaistums vēl košāk uzplaucis, ir vienīgā, kas var sniegt viņam dzīvē apmierinājumu. Viņas klusēšana ar katru dienu vairāk pierādīja, ka pakļaut viņu sev ar augstprātīgu izturēšanos nav ko domāt, tāpēc viņš piekāpās un apmeklēja Lisetu atkal Elizabetes Džeinas prombūtnē.

Viņš gāja pāri visai istabai pie Lisetas smagā, mazliet tūļīgā gaitā, pievērsis viņai ciešu, kvēlu skatienu — salīdzinājumā ar Fārfres kautro skatienu tas bija kā saule pret mēnesi, — un viņa izskats bija diezgan familiārs, kas īstenībā bija gluži dabiski. Taču sabiedriskā stāvokļa maiņa bija pārvērtusi Lisetu, viņa pasniedza roku tik vēsā laipnībā, ka Henčārds uzreiz kļuva godbijīgs un apsēdās, zaudējis krietnu daļu pašpārliecības. Viņš maz ko saprata, no sieviešu modēm, tomēr nojauta, ka nav pietiekami elegants tai, kuru līdz šim bija uzskatījis gandrīz vai par savu īpašumu. Viņa ļoti pieklājīgi pateicās par laipno apciemojumu. Tas viņam palīdzēja atgūt līdzsvaru. Viņš tā dīvaini lūkojās Lisetai tieši sejā, pamazām atbrīvojies no pārliekās bijības.

-— Kā lai es nebūtu ieradies jūs apmeklēt, Liseta? — viņš teica. — Kāpēc jūs runājat blēņas? Jūs zināt, ka es nebūtu varējis noturēties, pat ja būtu gribējis… tas ir, ja es būtu galīgi bezjūtīgs. Atnācu pateikt, ka esmu gatavs, līdzko paražas to atļaus, dot jums savu vārdu, lai atlīdzinātu par jūsu mīlestību un visu to, ko zaudējāt, domādama pārāk maz par sevi un pārāk daudz par mani; atnācu pateikt, ka varat ar manu pilnīgu piekrišanu nosacīt dienu vai mēnesi, kad, pēc jūsu domām, pieklājas svinēt kāzas; jūs šais lietās saprotat vairāk par mani.

—    Vēl ir par ātru, — viņa izvairīgi atteica.

—    Jā, jā, tā laikam ir. Bet zināt, Liseta, kad mana nabaga Sjūzena pēc visām pārestībām nomira un es pat domāt nespēju par precēšanos, tad tomēr sapratu, ka pēc visa, kas starp mums noticis, mans pienākums ir nevilkt neko garumā un drīzāk vērst visu par labu. Un, ja es tomēr nesteidzos to darīt, tad — nu, jūs pati varat uzminēt, kā es jutos, dabūjis zināt, ka esat tikusi pie bagātības.

Viņa balss pamazām kļuva dobjāka; viņš apzinājās, ka šai telpā viņa intonācija un manieres šķiet rupjākas neka ārā uz ielas. Viņš pārlaida acis pār istabu, modernajām portjerām un izmeklētajām mēbelēm, kādas namamāte bija sev sagādājusi.

—   Savu mūžu nebūtu domājis, ka tādas mēbeles var dabūt Kāsterbridžā, — viņš sacīja.

—    Nevar jau arī, — viņa atbildēja. — Un nevarēs ātrāk, pirms pilsēta nebūs nodzīvojusi civilizētu dzīvi gadus piecdesmit. Lai šīs mēbeles atvestu, vajadzēja četrjūgu ori.

—    Hm! Izskatas, it ka jus dzīvotu no kapitala.

—    O, nē, to es nedaru.

—    Tas jau labāk. Bet tomēr šāda jūsu iekārtā es jūtos neērti.

—    Kāpēc?

Īstenībā atbilde nebija vajadzīga, un Henčārds arī neko neteica.

—    Jā, — viņš atsāka, — nevienam cilvēkam visā pasaulē es tā nenovēlētu bagātību kā jums, Liseta, un, nudien, nevienam tā tik labi nepiederas kā jums.

Viņš pagriezās pret Lisetu, it kā apsveikdams viņu, ar tik dedzīgu apbrīnu, ka viņa mazliet samulsa, kaut arī pietiekami pazina Henčārdu.

—    Esmu ļoti pateicīga par jūsu vārdiem, — viņa sacīja, it kā turēdamās pie kāda sarunu rituāla. Līdz ar to jūtas bija abpusēji izpaustas, un Henčārds nespēja noslēpt sarūgtinājumu — neviens tik ātri nenodeva sevi kā viņš.

—    Vai jūs esat pateicīga vai ne, tas vienalga. Varbūt manai valodai trūkst tā gluduma un smalkuma, kādu jūs nesen un pirmo reizi mūžā esat sākusi prasīt no saviem viesiem, taču es runāju, ko domāju, milēdij Liseta.

—    Jūs runājat diezgan rupji ar mani, — Liseta uzmeta lūpas, un viņas acīs iedzirkstījās dusmas.

—    Nebūt ne, — Henčārds strauji atteica. — Bet rimstieties, rimstieties, es negribu ar jums ķildoties. Es nācu ar godīgu priekšlikumu, kas apklusinātu jūsu Džersijas ienaidniekus, un jums vajadzētu pateikt man paldies par to.

—     Kā jūs varat tā runāt! — viņa, ātri iekaisusi, atbildēja. — Jūs pats zināt, ka mans vienīgais pārkāpums bija muļķa meitenes mīlestība uz jums un pārāk liela nevērība pret pieklājības likumiem, un es sevi uzskatu par nevainīgu, kaut gan citi tur mani par vainīgu, tāpēc jums nevajadzētu būt tik dzēlīgam! Esmu pietiekami izcietusies tai grūtajā laikā, kad jūs man atrakstījāt, ka jūsu sieva atgriezusies un jūs dodat man vilka pasi, un, ja es tagad baudu zināmu neatkarību, tad esmu to arī pelnījusi!

—    Tas ir pareizi, — viņš piekrita, — tikai ļaudis spriež par mums nevis pēc tā, kas īstenībā noticis, bet pēc tā, kā tas izskatās; tāpēc es domāju, ka jums jāpieņem mans priekšlikums jūsu pašu labās slavas dēļ. Kas zināms jūsu dzimtenē Džersijā, to var drīz dabūt zināt arī šeit!

—    Ko jūs daudzināt to Džersiju! Es esmu angliete!

—    Jā jau, jā. Bet ko jūs sakāt par manu priekšlikumu?

Pirmo reizi viņu pazīšanās laikā Lisetai radās iespēja

teikt izšķirošu vārdu, bet viņa atturējās.

—    Pagaidām lai viss paliek pa vecam, — viņa teica, juzdamās mazliet neērti. — Uzskatiet mani kā paziņu, es darīšu tāpat. Ar laiku …

Viņa apklusa, un arī Henčārds neko neteica, lai piepildītu klusumu, jo viņi nebija tik sveši viens otram, ka justos spiesti uzturēt sarunu par katru cenu.

—    Tad lūk, no kurienes vējš pūš! — viņš beidzot nīgri noteica un pamāja, apstiprinādams pats savas domas.

Atspoguļotās saules gaismas dzeltenā straume uz mirkli pārplūdināja istabu. Gaismu atspoguļoja svaiga, ķīpās sasieta siena vezums, kas nule pabrauca garām no laukiem; uz ores bija Fārfres uzvārds. Pats Fārfre jāja blakus vezumam. Lisetas seja kļuva tāda, kāda kļūst ikvienas •sievietes seja, kad mīļotais cilvēks pēkšņi iznirst acu priekšā kā parādība.

Ja Henčārds būtu pašķielējis sānis, pametis acis uz logu, tad Lisetas nepieejamības noslēpums būtu atklāts. Taču Henčārds, pārdomādams toni, kādā Liseta bija runājusi, bija tā nodūris acis grīdā, ka nepamanīja Lisetas sejas priecīgo satvīkumu.

—    To es nebūtu domājis … nebūtu domājis par sievietēm! — viņš uzsvērti noteica, pieceldamies un nokratīdams sastingumu, bet Liseta, nobaidījusies, ka viņš nenojauš patiesību, lūdza viņu nesteigties. Atnesusi ābolus, viņa piedāvājās nomizot kādu viesim.

Henčārds atteicās.

—    Nē, nē, tas nav manā gaumē, — viņš dzestri sacīja, virzīdamies uz durvju pusi. Ejot ārā, viņš atskatījās uz Lisetu.

—    Jūs pārcēlāties uz dzīvi Kāsterbridžā tikai manis dēļ, — viņš teica. — Un, kad nu esat ieradusies, tad negribat neko atbildēt uz manu priekšlikumu!

Viņš vēl nebija pa kāpnēm lejā, kad Liseta nokrita uz dīvāna un atkal uztrūkās augšā izmisuma lēkmē.

—    Es mīlēšu to otro! — viņa kaislīgi izsaucās. — Bet šis — viņš ir karstas dabas un skarbs, tas būtu neprāts — saistīties ar viņu, to zinot! Es negribu būt pagātnes verdzene — es mīlēšu to, kuru pati izraudzīšos!

Varētu domāt, ka, nolēmusi saraut sakarus ar Henčārdu, Liseta tēmēs uz augstāku personu nekā Fārfre. Nē, Liseta nebija spējīga kaut ko apsvērt: viņa baidījās dzirdēt skarbus vārdus no tiem, ar kuriem agrāk sagājās; tuvinieku viņai nebija, un viņa iedzimtā paļāvībā pateicīgi pieņēma, ko liktenis dod.

Elizabete Džeina, vērodama no savas taisnprātības kristāldzidrās sfēras augstumiem Lisetas stāvokli starp viņas abiem pielūdzējiem, nepalaida nepamanītu faktu, ka tēvs, kā viņa to joprojām vēl dēvēja, un Donalds Fārfre ar katru dienu aizvien kaislīgāk iemīlas viņas draudzenē. Fārfrem tā bija jaunekļa nemākslotā kaisle, Henčārdam — pusmūža cilvēka mākslīgi iekairinātas alkas.

Sāpes, ko Elizabete izjuta, apzinādamās, ka abi vīrieši viņu galīgi aizmirsuši, mazliet veldzēja viņas humora izjūta. Kad Lisetai gadījās iedurt sev pirkstā, abi pielūdzēji bija tik dziļi apbēdināti, it kā viņa grasītos mirt, bet, kad Elizabete nopietni saslima vai viņai draudēja kādas briesmas, viņi pieklājīgi izsacīja līdzjūtību un tūliņ aizmirsa meiteni. Taču Henčārda izturēšanās sāpināja Elizabeti arī kā meitu: viņa nerimās lauzīt galvu, ko īsti izdarījusi, ka Henčārds viņu tā nievā pēc visiem solījumiem gādāt par viņu. Fārfres izturēšanos viņa pēc godīgas apsvēršanas atzina par dabisku. Kas tad bija viņa salīdzinājumā ar Lisetu? Tikai viens no tiem sīkajiem nakts spīdekļiem, kuri nobāl, mēnesim parādoties pie debesīm.

Viņa bija iemācījusies atteikties un pieradusi pie savu sapņu bojā ejas tikpat kā pie saules rieta ik vakarus. Ja dzīve bija maz iepazīstinājusi viņu ar filozofijas teorijām, tad toties spiedusi labi iepazīt tās praksē. Taču viņa nebija pazinusi tik daudz vilšanos šā vārda īstajā nozīmē, drīzāk gan iedomājusies, ka ir pievilta. Nepārtraukti gadījās tā, ka viņa nedabūja to, ko vēlējās, toties saņēma to, ko nebija vēlējusies. Tāpēc viņa jau gandrīz mierīgi atcerējās tās neatsaucamās dienas, kad Donalds bija viņas slepenais pielūdzējs, un gudroja, kādas nevēlamas veltes debesis viņai sūtīs Donalda vietā.

XXVI

Gadījās, ka jaukā pavasara rītā Henčārds un Fārfre sastapās kastaņu alejā uz vaļņa pilsētas dienvidu pusē. Abi bija tikko paēduši agrās brokastis, un tuvumā nebija nevienas dvēseles. Henčārds lasīja Lisetas atbildes vēstuli, kurā viņa aizbildinājās, ka nevarot patlaban izpildīt viņa lūgumu un sastapties otrreiz.

Donaldam nebija vēlēšanās pašreizējā saspīlētajā stāvoklī sākt sarunu ar kādreizējo draugu, bet negribējās arī paiet garām īgnā klusēšanā. Viņš pamāja sveicienu, un Henčārds darīja to pašu. Viņi bija jau pagājuši dažus soļus katrs uz- savu pusi, kad atskanēja sauciens: : — Fārfre!

Tas bija Henčārds, viņš apstājās un gaidīja Fārfri.

—    Vai atceraties, — Henčārds iesāka tā, it kā viņa paša domas, nevis šī sastapšanās spiestu viņu uzsākt sarunu, — vai atceraties, ka es stāstīju par to otro sievieti, kura dabūja ciest aiz savas neapdomīgās tuvības ar mani?

—    Atceros, — Fārfre atteica.

—    Atceraties, es jums stāstīju, kā tas viss sākās un beidzās?

—    Jā.

—    Tagad, kad esmu brīvs, es piedāvājos viņu precēt, * bet viņa negrib. Nu, kā jūs skatāties uz viņu? Izsakiet savas domas.

—   Manuprāt, jūs viņai neko vairs neesat parādā, — Fārfre pārliecināti atteica.

—   Pareizi, — Henčārds atsaucās un turpināja savu ceļu.

Tā kā, izjautādams Fārfri, viņš bija pacēlis acis augšup no vēstules, tad Fārfrem ne prātā nenāca, ka vainīgā ir Liseta. Bez tam Lisetas sabiedriskais stāvoklis tik stipri atšķīrās no Henčārda stāstā minētās meitenes stāvokļa, ka jau tas % vien varēja Fārfri maldināt. Savukārt Henčārdu nomierināja Fārfres vārdi un tonis un izgaisināja pavīdējušās aizdomas. Sāncensis nevarētu tā runāt.

Henčārds tomēr bija stingri pārliecināts, ka sāncensis viņam ir. To viņš juta atmosfērā ap Lisetu, to redzēja viņas spalvas vilcienos. Kāds pretspēks bija stājies viņam ceļā, un, kad viņš centās tuvoties Lisetai, tad jutās kā peldētājs pret straumi. Viņš aizvien vairāk pārliecinājās, ka te nav darīšanas ar vienkāršiem untumiem. Šķita, pat Lisetas logu vizma atstumj Henčārdu, portjeras nokarājas blēdīgi, it kā slēptu kādu, kura klātbūtne ir naidīga Henčārdam. Lai atklātu, kura klātbūtne tā ir — patiešām Fārfres vai kāda cita, — Henčārds visādi mēģināja no jauna satikt Lisetu, un beidzot tas viņam izdevās.

Sarunu laikā, kad Liseta pasniedza viņam tēju, Henčārds mēģināja piesardzīgi izvilināt, vai viņa pazīst misteru Fārfri.

O, jā, pazīstot, viņa paskaidroja, viņa pazīstot gandrīz vai katru Kāsterbridžas iemītnieku, jo dzīvojot tādā skatu tornī virs pilsētas centra un arēnas.

—    Patīkams jauns cilvēks, — Henčārds sacīja.

—    Jā, — Liseta piekrita.

—   Mēs abas viņu pazīstam, — atsaucās laipnā Elizabete Džeina, lai atbrīvotu draudzeni no apmulsuma.

v Pie durvīm pieklauvēja, pareizāk sakot, atskanēja trīs skaļi klaudzieni un beigās viens klusāks.

—   Kas tā klauvē, tas nav ne šis, ne tas — no vienkāršajiem atrāvies, pie smalkajiem nav ticis klāt, — labības tirgotājs teica pats sev. — Es nemaz nebrīnītos, ja tas būtu viņš.

Un patiešām pēc mirkļa istabā ienāca Donalds.

Liseta nervozi cilājās un grozījās, vēl pastiprinādama "Henčārda aizdomas, taču nesniedza tieša pierādījuma. Viņš tikko valdījās, iedomādamies, kādā aplamā stāvoklī šī sieviete viņu novedusi. Sieviete, kura pārmetuši, ka viņš to pametis apmelotu, sieviete, kura tāpēc prasījusi, lai ar viņu rēķinās, dzīvojusi, viņu gaidot, pie pirmās izdevībās ieradusies lūgt, lai Henčārds prec viņu un tā izlabo aplamo stāvokli, kurā viņa nonākusi aiz Henčārda vainas; tā viņa rīkojusies. Un nu Henčārds sēž pie viņas tējas galda, kāri tverdams viņas uzmanību, un mīlestības iekarsumā uzskata blakus sēdošo cilvēku par ļaundari — taisni kā iemīlējies muļķa puika.

Abi stīvi sēdēja blakus viens otram, krēslai biezējot, kā Toskanas skolas gleznā divi Kristus mācekļi Emausā pie vakariņām. Liseta — trešā, ar oreolu apvītā figūra gleznā sēdēja iepretim; Elizabete Džeina — ārpus šīs spēles un grupas — vēroja viņus iztālēm kā evaņģēlists, kas dzīrās to visu aprakstīt: atzīmēt ilgos pārtraukumus sarunās, kad dzirdamas tikai karotīšu un porcelāna šķindas, papēžu klikšķi aiz logiem uz ielas, ričas vai ratu rīboņa, braucēja svilpošana, ūdens plīkšķēšana mājsaimnieču spaiņos pie pilsētas sūkņa otrpus ielas, kaimiņieņu sasaukšanās un nēšu čīkstoņa, kad viņas nesa projām vakaram sagādāto ūdeni.

—    Varbūt vēl sviestmaizīti? — jautāja Liseta Henčārdam un Fārfrem reizē, pasniegdama šķīvi ar garenām sviestmaizes šķēlēm. Henčārds satvēra šķēli aiz viena gala, Donalds aiz otra, katrs domādams, ka piedāvāts tieši viņam; neviens nelaida šķēli vaļā, un tā pārlūza.

—    O.., piedodiet! — Liseta izsaucās, nervozi ieķiķinā- damās. Fārfre mēģināja smieties, bet viņš bija pārāk iemīlējies un spēja šo notikumu redzēt vienīgi traģiskā gaismā.

«Cik smieklīgi viņi visi trīs!» Elizabete nodomāja.

Henčārds aizejot aiznesa līdzi veselu tonnu minējumu, bet starp tiem nebija ne graudiņa pierādījumu, ka viņa sāncensis ir Fārfre, tāpēc viņš netika ne pie kādas skaidrības. Toties Elizabetei Džeinai bija skaidrs kā diena, ka Donalds un Liseta iemīlējušies viens otrā. Lai kā Liseta sargājās, viņa nevarēja noturēties, lai reizi pa reizei viņas skatiens neuzmeklētu Fārfres acis kā putniņš ligzdu. Taču Henčārds bija pārāk robusts, lai novakara gaismā pamanītu tādus sīkumus, kuri viņam šķita kā cilvēka ausij neuztverama kukaiņa dūkšana.

Tomēr viņš juta bažas. Doma par slepenu sacensību ar Donaldu mīlas jomā pievienojās viņu atklātajai sacensībai darījumu jomā. Sacensības rupjā viela nu bija ieguvusi dvēseli, kas to varēja iesvelt liesmās.

Šis antagonisms iemiesojās dzīvē kā darbība: Henčārds aizsūtīja pēc Džopa, kuram bija atteicis pārvaldnieka posteni, kad ieradās Fārfre. Henčārds bija bieži sastapis Džopu uz ielas trūcīgi ģērbtu, dzirdējis, ka viņš dzīvo Miksenleinā, pilsētas graustu iecirknī, Kāsterbridžas iemītnieku pis aller, pēc kā varēja spriest, ka cilvēks sasniedzis tādu stāvokli, kad kaulēšanās par sīkumiem izslēgta.

Džops ieradās tumsā, ienāca pa noliktavas vārtiem un, taustīdamies salmu un siena ķīpu jūklī, nokļuva kantorī, kur Henčārds vienatnē gaidīja viņu.

—    Es atkal esmu bez priekšstrādnieka, — labības tirgotājs sacīja. — Vai jūs esat darbā?

—    Sliktākā nekā ubagam, ser.

—    Cik algas prasāt?

Džops minēja visai mērenu summu.

—    Kad varat sākt strādāt?

—     Uz karstām pēdām, ser, — atbildēja Džops, kurš dienām ilgi bija kvernējis ielu stūros, sabāzis rokas bikšu kabatās, kamēr svārku pleci saulē bija izbalējuši un tapuši zaļgani kā putnu biedēkļa skrandas; pastāvīgi novērodams Henčārdu tirgū, Džops bija smalki izsvēris un izpētījis viņu, jo dīkdienis taisni aiz savas dīkdienības var izprast aizņemtu cilvēku labāk, nekā tas izprot pats sevi. Džopam bija vēl viena izdevīga priekšrocība: viņš vienīgais bez Henčārda un nerunīgās Elizabetes zināja, ka Liseta dzimusi Džersijā un tikai laiciņu dzīvojusi Batā.

—    Es Džersijā arī esmu bijis, ser, — viņš sacīja. — Dzīvoju tur, kad jūs braukājāt uz turieni darīšanās. O, jā … es tiku jūs tur bieži redzējis.

—    Patiešām? Ļoti labi. Tad tā lieta ir nokārtota. Man pietiek ar tām rekomendācijām, kuras jūs parādījāt, kad nācāt pieteikties darbā pirmo reizi.

Henčārdam, acīm redzot, neienāca prātā, ka nabadzība maitā raksturu. Džops noteica: — Paldies, — un nostājās stingrāk uz kājām, apzinādamies, ka beidzot viņš oficiāli saistīts ar šo namu.

—    Nu, nu, — Henčārds sacīja, ieurbdamies ar valdonīgu skatienu Džopa sejā, — man kā lielākajam labības un siena tirgotājam šai apvidū ir viena vajadzība. Šis skots, kas tik bezkaunīgi cenšas sagrābt savās rokās pilsētas tirdzniecību, ir jādabū no tirgus laukā. Vai dzirdat? Mēs abi nevaram dzīvot blakus — tas ir skaidrs.

—   Esmu to jau nopratis, — Džops atteica.

—   Protams, es domāju par godīgu konkurenci, — Henčārds turpināja. — Tai jābūt tikpat nesaudzīgai, atjautīgai un enerģiskai, cik godīgai — pat vairāk. Jācenšas viņu pārsolīt, cik iespējams, lai atrautu viņam fermerus, lai noslaucītu viņu no zemes virsus… lai viņš izputētu. Man ir kapitāls, iegaumējiet, un es varu to atļauties.

—    Esmu pilnīgi tais pašās domās, — piekrita jaunais priekšstrādnieks. Džopa naids pret Fārfri, kurš kādreiz bija aizņēmis viņa vietu, padarīja viņu par paklausīgu ieroci Henčārda rokās, bet tai pašā reizē komerciālā ziņā viņš bija nederīgākais palīgs, kādu vien Henčārds varēja sev izraudzīties.

—    Es dažreiz domāju, — Džops piemetināja, — ka viņam ir kāds burvju spogulis, kurā var redzēt nākamo gadu. Viņam ir tāds ķēriens, ka viss viņam atnes peļņu.

—    Viņš ir tik slīpēts, ka godīgam cilvēkam nav pa spēkam viņu izprast, bet mēs viņu apvedīsim ap stūri. Pārdosim lētāk nekā viņš, maksāsim dārgāk, tad mēs viņu izkvēpināsim ārā.

Viņi sāka pārspriest visos sīkumos, kas darāms, lai šo nodomu īstenotu, un šķīrās vēlu naktī.

Elizabetei Džeinai nejauši nāca.ausīs, ka tēvs pieņēmis darbā Džopu. Viņa bija tik stipri pārliecināta par Džopa nederību šim darbam, ka, riskēdama izraisīt Henčārda dusmas, pateica savas domas, sastapusi viņu. Taču tam nebija nekādas nozīmes, Henčārds kategoriski noraidīja viņas iebildumus.

Laiks likās labvēlīgs viņu plāniem. Tanīs gados, pirms vēl ārzemju konkurence izraisīja revolūciju labības tirdzniecībā, tāpat kā senāk, kviešu cenu svārstīšanās no mēneša uz mēnesi bija galvenokārt atkarīga no ražas pašā Anglijā. Slikta raža patlaban vai perspektīvā divkāršoja labības cenas dažu nedēļu laikā, un cerības uz labu ražu tikpat ātri tās pazemināja. Cenas, tāpat kā ceļi tos laikus, krasi cēlās un grima, atspoguļojot visās stadijās vietējos apstākļus, nepakļaujoties mākslīgai apdarei, nolīdzināšanai vai normēšanai.

Fermera ienākumi bija atkarīgi no kviešu ražas viņa apvāršņa lokā, un kviešu raža — no laika apstākļiem. Tā fermeris kļuva par dzīvu barometru, un viņa jutekļi bija vienmēr pievērsti debesīm un vējam. Viņa apvidus atmosfēra veidoja viņa pasauli; citu zemju atmosfēras viņam bija vienaldzīgas. Arī pārējiem, kuri nebija fermeri, bet tikai lauku iedzīvotāji, laika dievs toreiz bija daudz svarīgāka persona nekā šodien. Patiešām, laiks bija tik svarīgs faktors zemnieku dzī^ē, ka viņu pārdzīvojumi sakarā ar tā maiņām gandrīz nav izprotami mūsdienu mērenajā klimatā. Viņi bija gatavi vaimanājot zemoties nelaikā uznākušu lietavu un vētru priekšā, kuras kā Alastors piemeklēja tās saimniecības, kuru noziegums bija nabadzība.

Vasaras otrā pusē cilvēki vēroja vēja rādītājus kā lūdzēji, kuri uzgaidāmās telpās nenolaiž acu no sulaiņa. Saule viņus ielīksmoja, rāms lietus atskurbināja, vairākas nedēļas vējaina un lietaina laika satrieca. Debesis, kuru izskats viņiem šobrīd gluži vienkārši nepatīk, tais reizēs šķita šausmīgas.

Pienāca jūnijs, un laiks bija ļoti nelabvēlīgs. Kāsterbridžā kā zināma veida ksilofons, uz kura spēlēja apkārtējie ciemati un mazpilsētas, bija paVisam klusa. Veikalu skatlogos jaunu preču vietā tika izliktas pērn nepārdotās; dienas gaismu ieraudzīja truli sirpji, greizi grābekļi, nostāvējušies stulpiņi un pārkaltuši lietusmēteļi, pēc iespējas uzspodrināti, lai izskatītos jaunāki.

Džopa atbalstītais Henčārds paredzēja katastrofālu neražu un nolēma uz šā pamata izvērst pret Fārfri tēmēto stratēģiju. Taču pirms kaujas viņš, tāpat kā daudzi, vēlējās gūt skaidru pārliecību par to, kas patlaban likās tikai droša varbūtība. Viņš bija māņticīgs kā vairums šādu iecirtīgu stūrgalvju un loloja kādu nodomu, par kuru negribēja neko teikt pat Džopam.

Nomaļā ciematā vairākas jūdzes no pilsētas — tik nomaļā, ka pārējie nomaļie ciemati pret to likās esam varen dzīvā vietā, — mājoja kāds vīrs, par kuru klīda dīvainas baumas, it kā viņš esot gaišreģis vai laika pare- ģonis. Ceļš uz viņa māju bija līkumots un čūkslains, pat grūti izbrienams pašreizējā nejaukajā laikā. Kādu vakaru, kad gāza tik stiprs lietus, ka lāses, krītot uz efeju un lauru lapām, blīkšķēja kā attālas šauteņu zalves un pat rūdītam cilvēkam nevarētu pārmest ietīšanos līdz acīm, kāds šādi ietinies vīrs soļoja uz lazdu birztalu, kura birdināja lāses uz pareģa mītni. Šoseju nomainīja lauku ceļš, lauku ceļu vienratu celiņš, vienratu celiņu jājama taka, jājamo taku kājnieku taciņa, kura drīz ienira zālē. Vientuļajam gājējam ik uz soļa slīdēja kājas vai ķērās aiz atsperīgajām kazenāju saknēm, līdz beidzot viņš sasniedza māju, kuru kopā ar dārzu iejoza augsts, blīvs dzīvžogs. īpašnieks samērā prāvo ēku bija mūrējis no kleķa pats ar savām rokām, tāpat arī apjūmis ar meldriem. Te viņš bija pavadījis savu mūžu, un laikam te viņam bija lemts arī nomirt.

Viņš pārtika no slepeniem pienesumiem; taisni neticami, ka apkārtnē nebija neviena cilvēka, kurš nesmietos par viņa pareģojumiem, apgalvodams ar visai pārliecinātu seju: — Tie ir tīrie nieki, — bet tikai retais sirds dziļumos neticēja viņam. Apspriezdamies ar viņu, visi izlikās, ka dara to «joku pēc». Maksādami piebilda: — Te tāds sīkums uz Ziemsvētkiem vai uz Sveču dienu, — kas nu katru reizi gadījās tuvāk.

Viņam būtu gribējies redzēt savos klientos vairāk godīguma un mazāk smieklīgas liekulības, taču viņu nesatricināmā ticība atsvēra viņu augstprātīgo ironiju. Kā jau sacīts, iztiku viņam gādāja; ļaudis atbalstīja viņu, uzgriezuši viņam muguru. Viņš dažkārt brīnījās, kā cilvēki var atzīt tik maz un ticēt tik daudz viņa mājās, kamēr baznīcā viņi atzīst tik daudz un tic tik maz.

Aiz muguras viņu dēvēja par Viszini viņa slavas dēļ, acīs godāja par misteru Folu.

Dzīvžogs izveidoja arku virs ieejas, un durvis bija ievietotas dzīvžogā kā sienā. Garais ceļavīrs apstājās pie šīm durvīm, apsēja ģīmi ar kabatas lakatu kā aiz zobu sāpēm un iegāja pa taciņu pagalmā. Aizvirtņi bija vaļā, varēja redzēt pareģi gatavojam vakariņas.

Izdzirdējis klaudzienu, Fols pienāca pie durvīm ar sveci rokā. Apmeklētājs atkāpās, lai sejā nekristu gaisma, un zīmīgā tonī apvaicājās:

—   Vai varu ar jums parunāties?

Aicinājumu nākt iekšā viņš noraidīja ar laukos parasto atrunu: — Paldies, pastāvēšu tepat.

Nu saimnieks bija spiests iznākt ārā. Viņš nolika sveci uz kumodes stūra, noņēma no naglas platmali un pievienojās svešajam uz lieveņa, aizvēris durvis.

—     Esmu sen jau dzirdējis, ka jūs… protat šo to darīt, — svešais iesāka, visādi cenzdamies noslēpt, kas viņš ir.

—           Iespejams, mister Henčārd, — laika pareģis atbildēja. _

—          A… kapec jūs mani tā nosaucāt? — apmeklētājs notrīcēdams uzprasīja.

—          Tāpēc, ka tas ir jūsu uzvārds. Paredzēdams, ka jūs ieradīsieties, es gaidīju jūs un, domādams, ka varbūt būsiet izsalcis pēc tāda ceļa, uzliku uz galda divus šķīvjus… pats redzat.

Viņš atvēra durvis un parādīja vakariņu galdu, uz kura bija divi naži un dakšiņas, šķīvji un krūzes un pie galda divi krēsli, kā jau viņš bija teicis.

Henčārds jutās kā Zauls, kuru uzņem Zāmuels; mirķli klusējis, viņš atmeta tēloto saltumu un sacīja:

—           Tad es neesmu veltīgi nācis… Bet sakiet — vai varat novārdot kārpas?

—   Bez kādām pūlēm.

—  Ārstēt kaites?

—           Esmu to darījis, tikai ar noteikumu — ja sirdzēji ar mieru dienu un nakti nēsāt sev klāt krupja ādu.

—    Pareģot laiku?

—    Tas prasa laiku un pūles.

—           Tad ņemiet to, — Henčārds teica, — tā ir krona. Sakiet — kāds laiks gaidāms, kad būs jānovāc raža? Kad varu dabūt to zināt?

—          To jau esmu noskaidrojis un varu pateikt kaut vai tūliņ. (Pieci fermeri no dažādām grāfistes malām jau bija apmeklējuši pareģi aiz šā paša iemesla.) Zvēru pie saules, mēness un zvaigznēm, pie mākoņiem, vēja, kokiem un zāles, pie sveces liesmas un bezdelīgām, pie stādu smaržas, kaķu acīm, kraukļiem, dēlēm, zirnekļiem un mēslu kaudzes, ka augusta otrā puse būs lietaina un vētraina.

—  Vai jūs esat par to tik pārliecināts?

—          Cik vien pārliecināts var būt šai nedrošajā pasaulē. Šis rudens drīzāk atgādinās Parādīšanās grāmatu nekā Angliju. Vai gribat, lai uzskicēju jums shēmu?

—          O, nē, nē, — Henčārds atteicās. — Vispār, ja labi padomā, tad pareģojumiem nemaz nevar ticēt. Es tikai…

Jūs neticat… neticat… kā gan citādi, — Viszinis atteica, nemaz neņemdams to ļaunā. — Jūs iedevāt man kronu tāpēc, ka jums tā lieka. Bet varbūt jūs paēdīsiet vakariņas kopā ar mani, ja jau galds ir klāts?

Henčārds būtu palicis ar prieku, jo viras aromāts

plūda no virtuves lievenī, kairināja ēstgribu un bija tik spēcīgs, ka Henčārds varēja skaidri atšķirt visas sastāvdaļas pēc smaržas — gaļu, sīpolus, piparus un dažādus dārzeņus. Taču viņš nosprieda, ka pieņemt šādu cienastu būtu tas pats, kas atzīt sevi bez ierunām par laika pareģa apustuli, atteicās un devās atpakaļ.

Nākošajā sestdienā Henčārds sapirkās tik daudz kviešu, ka par viņa pirkumu sāka jau runāt kaimiņi — advokāts, vīna tirgotājs un ārsts; to viņš darīja arī nākamā sestdienā un citās dienās, līdzko radās izdevība. Kad viņa klētis bija pieblīvētas pilnas, visi Kāsterbridžas vēja rādītāji sāka čīkstēt un pagriezās uz otru pusi, it kā dienvidrietumi tiem būtu apnikuši. Laiks pārmainījās: saule, kas nedēļām ilgi bija šķitusi kā no alvas, kļuva topāza krāsā. Debesu temperaments no flegmātiskā pārvērtās sangviniskā; radās gandrīz pilnīga pārliecība, ka raža būs lieliska, un cenas strauji kritās.

Visas šīs pārmaiņas, tik valdzinošas neieinteresētam vērotājam, iedvesa šausmas stūrgalvīgajam labības tirgotājam. Tās atgādināja to, ko viņš sen jau labi zināja: spēlēt uz tīrumu zaļās virsmas ir tikpat riskanti kā uz spēļu nama zaļā galda.

Henčārds bija licis kārti uz sliktu laiku un, acīm redzot, paspēlējis. Viņš bija kļūdījies, noturēdams bēgumu par paisumu. Viņš bija slēdzis tik prāvus darījumus, ka nevarēja maksājumus atlikt uz ilgāku laiku, tāpēc vajadzēja pārdot tikko pirms dažām nedēļām iepil-' ktos kviešus un zaudēt ne mazumu šiliņu uz katru čet- verti. Lielāko daļu šo kviešu viņš pat nebija dabūjis redzēt, tie palika jūdzēm tālu sakrautās stirpās. Viņš cieta smagus zaudējumus.

Augusta sākumā tveicīgā dienā viņš sastapa tirgus laukumā Fārfri. Fārfre zināja par viņa pirkumu (kaut arī nenojauta, ka šiem darījumiem ir kāds sakars ar viņu pašu) un izsacīja Henčārdam līdzjūtību; kopš viņi bija pārmijuši vārdus Dienvidu alejā, viņi atkal sarunājās. Šķita, ka Donalda izteiktā līdzjūtība aizvaino Henčārdu, bet tad viņš pēkšņi uzņēma bezrūpīgu toni.

— Ak, nē, nē, nekā nopietna nav, draugs! — viņš izsaucās nešpetnā jautrībā. — Tas jau gadās bieži, vai ne? Zinu, tiek stāstīts, ka esmu sprukās ar naudu, bet vai tas kāds brīnums? Nav jau tik bēdīgi, kā ļaudis var

būt domā. Un, velns parāvis, tam jābūt muļķim, kas ņem pie sirds parastās nejaušības, kādas atgadās tirdzniecībā!

Taču tai pašā dienā viņam vajadzēja iegriezties Kāsterbridžas bankā aiz tāda iemesla, kāds nekad nebija viņu vedis uz šejieni, un sēdēt labu laiku saspringtam direktoru kabinetā. Tūliņ paklīda baumas, ka daļa Henčārda nekustamā īpašuma un lieli krājumi viņa preču pilsētā un apkaimē nu pārgājuši bankas ziņā.

Nākdams lejup pa bankas pakāpieniem, viņš sadūrās ar Džopu. Nule notikušās nepatīkamās darīšanas bankā vēl vairāk dzeldēja viņa brūci, kas jau tā smeldza no Fārfres izteiktās līdzjūtības, kurā Henčārds šķita saklausām maskotu izsmieklu, tāpēc viņš ar Džopu nesasveicinājās diezin cik laipni. Džops patlaban ņēma nost cepuri, lai noslaucītu sviedrus no pieres, un teica kādam paziņam:

—    Jauki karsta dieniņa gadījusies!

—     Slaukiet vien pieri, slaukiet un daudziniet «jauku karstu dieniņu»! — Henčārds norēca pusbalsī, piespiezdams Džopu pie bankas sienas. — Nebijis jūsu stulbā padoma, tad diena patiešām varētu būt jauka! Kāpēc jūs ļāvāt man tā turpināt, ko? Viens vārds no jūsu vai citas puses būtu licis man divkārt padomāt! Ko var iepriekš zināt par laika apstākļiem!

—    Es jums ieteicu, ser, rīkoties tā, kā pats atzīstat par labāku.

—    Varen derīgs padomnieks! Jo ātrāk jūs sāksiet palīdzēt ar padomiem kādam citam, jo būs labāk!

Henčārds tikmēr sunīja Džopu, kamēr beidzot uzteica viņam darbu un, apsviedies uz papēžiem, pameta viņu

vienu.

—    To jūs vēl nožēlosiet, ser, — tā nožēlosiet, cik vien var nožēlot! — Džops nobālējis teica, lūkodamies nopakaļ labības tirgotājam, kurš nozuda tirdzinieku pūlī.

XXVII

Pienāca pēdējās dienas pirms ražas novākšanas. Cenas bija zemas, un Fārfre iepirka kviešus. Kā vienmēr pēc pārāk lielas paļaušanās uz bada ražu, vietējie fermeri metās pretējā galējībā un (pēc Fārfres domām) sāka pārdot krājumus pārāk vieglprātīgi, mazliet par daudz

paļaudamies uz bagātīgu ražu. Tā viņš turpināja pērno kviešu uzpirkšanu par samērā niecīgām cenām, jo pērnā raža, kaut neliela, bija augsta labuma.

Pļauja sākās, kad Henčārds bija nokārtojis savus neveiksmīgos darījumus un atbrīvojies no apgrūtinošajiem iepirkumiem, ciezdams milzu zaudējumus. Trīs dienas noturējās lielisks laiks un pēc tam…

—    Un ja nu tam nolādētajam burvim tomēr taisnība?! — Henčārds izsaucās.

Un, patiešām, līdzko sirpji tika laisti darbā, gaiss pēkšņi kļuva tik valgs, ka šķita, kressalāti var augt tanī bez citām barības vielām. Katram, kas iznāca no mājām, gaiss lipa pie vaigiem kā mitrs flanelis. Vējš bija brāzmains, spēcīgs un silts; šad tad uz rūtīm krita retas lietus lāses, izšķīstot izstarodamas uz visām pusēm; saule izlauzās caur mākoņiem kā aši atvēries vēdeklis, meta uz istabas grīdas pienaini bezkrāsainu loga ietvara atveidu un pazuda tikpat pēkšņi, kā parādījusies.

Kopš tās dienas un stundas kļuva skaidrs, ka tomēr neizdosies ievākt tik labu ražu, kā domāts. Ja Henčārds būtu pagaidījis ilgāk, viņš vismaz būtu ticis cauri bez zaudējumiem, kaut arī bez peļņas. Taču viņa karstajai dabai pacietība bija sveša. Šī svaru kausu nosvēršanās lika viņam apklust. Viņš aizvien vairāk nosliecās uz domām, ka pret viņu darbojas kāds nezināms spēks.

—     Bet ja nu kāds izkausējis manu vaska attēlu vai savārījis kādu raganu dziru, lai mani pazudinātu? — viņš jautāja sev māņticīgās bažās. — Es gan neticu tādiem nelabiem Spēkiem, bet… ja nu tomēr kāds to izdarījis?

Taču pat viņš nepieļāva domu, ka Fārfre būtu šis ļaundaris, ja tāds vispār eksistētu. Māņticība uzmācās viņam vientuļos nomāktības brīžos, kad viņa praktiskā apķērība pagaisa.

Tikmēr Donaldam Fārfrem veicās. Viņš bija iepircies, kad tirgū valdīja depresija; kad cenas cik necik nostiprinājās, ar to pietika, lai viņa nelielais zelta krājums pārvērstos par veselu kaudzi.

—     Tā viņš drīz tiks par mēru! — Henčārds sacīja. Viņam patiešām būtu pārāk grūti sekot triumfa ratiem, kuros šis cilvēks devās uz Kapitoliju.

Ja darba devēji bija sāncenši, tad tādi kļuva arī viņu darbinieki.

Kāsterbridžā slīga septembra nakts ēnās; pulksteņi

nosita pusdeviņi; uzlēca mēness. Pilsētas ielas bija dīvaini klusas tādā samērā agrā stundā. Klusumā ielaužas zvārguļu šķindas un smagu riteņu rīboņa. Pie Lisetas nama atskanēja sirdīgas balsis, viņa ar Elizabeti Džfeinu pieskrēja pie logiem un uzvilka štoras.

Tirdzniecības palāta un rātsnams pieslējās tuvīnajai baznīcai, bet to apakšējo stāvu no baznīcas šķīra segta caurbrauktuve ar plašu laukumu, tā saukto Buļļa Stabu. Pie akmens staba laukuma vidū senāk sēja vēršus pirms vešanas uz tuvējo kautuvi un rīdīja ar suņiem, lai gaļa būtu mīkstāka. Lopu barus novietoja laukuma stūrī.

Caurbrauktuve bija aizsprostota ar divām četrjūga orēm, viena piekrauta ar siena ķīpām, un priekšējo zirgu iejūgi saskaršanās brīdī bija galīgi sapinušies. Tukši rati būtu viegli tikuši garām, bet, tā kā vieni bija piekrauti ar sienu otrā stāva logu augstumā, tad garām tikt nebija iespējams.

—    Tu to darīji tīšām! — sauca Fārfres braucējs. — Tādā naktī manu zirgu zvārguļi dzirdami par pusjūdzi!

—    Ja tu būtu vairāk skatījies, kur brauc, nevis drāzies uz priekšu pārtiešām, tad tu būtu mani redzējis jau pa gabalu! — pārskaities atcirta Henčārda pārstāvis.

Taču Henčārda braucējs bija vairāk vainīgs ielas kustības stingro noteikumu pārkāpšanā, tāpēc viņš mēģināja pa- kāpināt vezumu atpakaļ uz Haistrītu. Pakaļējais ritenis pa- sliedamies atdūrās pret kapsētas valni, milzīgā siena krava apgāzās, un gaisā uzsitās divi riteņi un ilkss zirga kājas.

Braucēji, ij nedomādami, kā uzsliet augšā vezumu, metās viens otram virsū ar dūrēm. Pirmais raunds vēl nebija galā, kad atsteidzās Henčārds, pēc kura bija kāds aizskrējis.

Henčārds sagrāba kaušļus aiz apkaklēm un atsvieda katru uz savu pusi, tad pievērsās pakritušajam zirgam un ar zināmām pūlēm uzdabūja to uz kājām. Viņš noprasīja, kā viss noticis, un, apskatījis, kādā stāvoklī viņa ore un krava, sāka nikni sunīt Fārfres braucēju.

Liseta un Elizabete Džeina tikmēr bija noskrējušas lejā un, nostājušās ielas stūrī, vēroja mēness gaismā vizošo svaigā siena kalnu, gar kuru svaidījās Henčārda un abu braucēju ēnas. Sievietes bija vienīgās aculiecinieces notikušajai likstai, un Liseta nevarēja klusēt.

—    Es visu redzēju, mister Henčārd, — viņa iesaucās, — un jūsu braucējs ir vairāk vainīgs!

Henčārds pārtrauca lamāšanos un atskatījās.

—    A, es jūs nepamanīju, mis Templmena, — viņš sacīja. — Mans braucējs ir vainīgs? Nu kā tad, kā tad! Bet es tomēr iedrošinos runāt pretī. Otrais brauca tukša, tātad viņš vairāk vainīgs, ja dzinās pirmais uz priekšu.

—     Es arī visu redzēju, — iejaucās Elizabete Džeina. — Ticiet man, viņš neko nevarēja izdarīt.

—    Ticiet nu vien viņām, kā tad! — Henčārda braucējs noburkšķēja.

—  Un kāpēc ne? — Henčārds skarbi uzprasīja.

—    Tas jau skaidrs, ser, visi sievieši ir Fārfres pusē… šitāds sasodīts jauns švīts… viņš jau no tādas sugas… tie ieperinās meitiešu sirdīs ne sliktāk kā dullumtārps aitas smadzenēs. .. tad viņu acīm pats līkākais liksies taisns.

—    Vai tu zini, kas ir tā lēdija, par ko tu tā runā? Vai tu zini, ka es parādu viņai uzmanību — un ne jau pirmo dienu? Apdomā, ko runā!

—     Ko es tur zinu! Es, ser, zinu tikai to, ka saņemu astoņus šiliņus nedēļā.

—   Un tu zini, ka misteram Fārfrem tas nav noslēpums? Darīšanās viņš slīpēts, bet to viņš paklusām gan nedarīs, ko tu liki manīt.

Vai nu Liseta dzirdēja šo kluso vārdu apmaiņu vai ne, bet viņas baltās drēbes nozuda namā, un durvis aizcirtās, pirms vēl Henčārds paguva pieiet tuvāk, lai turpinātu iesākto sarunu. Viņš saīga, jo braucēja vārdi bija pamodinājuši bažas, un viņam gribējās aprunāties ar Lisetu divatā. Tikmēr bija pienācis vecs kārtībnieks.

—    Pieskati, lai šonakt neviens neuzbrauc virsū šim siena vezumam, Stabercl, — labības tirgotājs viņu uzrunāja. — Tam jāpaliek te līdz rītam, jo patlaban visi ļaudis vēl tīrumā.'- Ja te iegriežas kāda kariete vai rati, pasaki, lai apbrauc pa blakus ielu, un pasūti viņus pie velna … Vai rātsnamā rīt izskatāma kāda sūdzība?

—   Jā, ser. Viena pēc skaita, ser.

—   Un par ko tad?

—* Par kādu trača cēlāju veceni, ser, kura traucēja sabiedrisko kārtību un lādējās neģēlīgā kārtā pie baznīcas, ser, it kā viņa būtu dzertuvē! Tas ir viss, ser.

—   Ahā! Mēra laikam nav pilsētā?

—    Nav, ser.

—    Labi, tad es būšu tiesā. Nepiemirsti pieskatīt manu sienu. Ar labu nakti.

Sarunas laikā Henčārds bija apņēmies iegriezties pie Lisetas, par spīti viņas izvairībai, un pieklauvējis lūdza uzvest viņu pie namamātes. Viņš saņēma atbildi, ka mis Templmena ļoti nožēlo, bet nevar viņu pieņemt šovakar, jo dziras iziet no mājas.

Henčārds pārgāja ielas otrā pusē un apstājās vientuļās pārdomās pie sava siena, jo kārtībnieks bija kaut kur aizgājis un zirgi aizvesti. Lai gan mēness nespīdēja spoži, laternas vēl nebija iededzinātas, viņš nostājās ēnā, ko meta izcilnis pie caurbrauktuves uz Buļļa Stabu, un sāka vērot Lisetas durvis.

Sveču gaisma te pavīdēja, te dzisa viņas guļamistabā; bija skaidrs, ka Liseta pārģērbjas, lai kaut kur ietu, Vienalga, kāda būtu šī sastapšanās tik vēlā stundā. Gaisma nodzisa, pulkstenis nosita deviņi, un tai pašā brīdī Fārfre iegriezās gar pretējā nama stūri un pieklauvēja. Liseta noteikti bija gaidījusi priekšnamā, jo tūliņ pati atvēra durvis. Abi devās rietumu virzienā nevis pa galveno, bet līdzteku ielu, un Henčārds, uzminējis, uz kurieni viņi dodas, nolēma sekot.

Untumainā laika dēļ ražas novākšana bija tā nokavējusies, ka, līdzko patrāpījās jauka diena, ta visi spēki tika likti lietā, lai glābtu, kas vēl glābjams. Dienas ātri raucās, un ražas novācēji strādāja pat mēnesnīcā. Arī šonakt tīrumi Kāsterbridžas četrstūra abās pusēs ņudzēt ņudzēja no čakliem rūķiem. Viņu klaigas un smiekli atplūda līdz pat tirdzniecības palātai, pie kuras Henčārds nogaidot stāvēja, un, pamanījis, uz kuru pusi nogriežas Fārfre ar Lisetu, viņš tūliņ noprata, ka abi iet uz tīrumiem.

Tīrumos atradās gandrīz visa pilsēta. Kāsterbridžas iemītnieki vēl turējās pie senlaiku paražas palīdzēt cits citam spiedīgā brīdī, un, kaut arī kvieši piederēja Darnoveras iecirkņa fermeru grupai, pārējie arī bija ieinteresēti, lai dabūtu labību zem jumta.

Ielas galā Henčārds šķērsoja ēnaino aleju uz vaļņa, nogāja pa zaļo nogāzi lejā un apstājās rugainē. Dzeltenajā klajumā «bāliņl» jeb statiņi slējās kā teltis un tālākie pagaisa mēnesnīcas caurstrāvotajā dūmakā.

Henčārds bija nonācis tur, kur darbi jau pabeigti, bet abi gājēji parādījās lauka otrā galā, un viņš redzēja, kā tie met lokus ap statiņiem. Viņi nevēroja, kurp iet, un viņu bezmērķīgais līčloču ceļš sāka nosliekties uz

Henčārda pusi. Sastapšanās izraisītu neveiklību, tāpēc Henčārds, piegājis pie tuvākā statiņa, apsēdās tā iedobumā.

—   Jums ir mana atļauja, '— Liseta jautri sacīja. — Runājiet, ko gribat.

—    Labi, — Fārfre atsaucās, un viņa balss tonis, kādu Henčārds nekad agrāk nebija dzirdējis, nekļūdīgi liecināja par kaislīgu iemīlēšanos. — Jums noteikti būs daudz pielūdzēju aiz jūsu stāvokļa, bagātības, talantiem un skaistuma. Vai jūs atturēsieties no kārdinājuma kļūt par vienu no tām dāmām, kuras aplenc neskaitāmi pielūdzēji … jā… vai jums pietiks ar vienu, gluži vienkāršu?

—    Ar to, kas patlaban runā ar mani? — viņa smiedamās jautāja. — Labi, ser, kas tālāk?

—    Ak! Baidos, ka manas jūtas liks man piemirst, kā jāuzvedas!

—   Tad es ceru, ka jūs piemirsīsiet to pavisam, ja jums trūkst uzvedības tikai aiz šā iemesla. — Pēc dažiem aprautiem vārdiem, kurus Henčārds nesadzirdēja, viņa piebilda: — Bet vai varat galvot, ka nebūsiet greizsirdīgs?

Fārfre satvēra viņas roku un laikam tā izpauda savu galvojumu.

—    Tagad jūs zināt, Donald, ka es nemīlu nevienu citu, — viņa sacīja. — Taču šur tur man tomēr gribētos rīkoties pēc sava prāta.

•— Visur! Bet par ko tieši jūs domājat?

—    Ja man, piemēram, negribētos palikt uz visiem laikiem Kāsterbridžā, apzinoties, ka te nevaru justies laimīga?

Henčārds nedzirdēja atbildi; viņš būtu varējis dzirdēt gan to, gan daudz ko citu, bet nevēlējās noklausīties. Fārfre un Liseta devās uz to pusi, kur ļaudis strādāja un kūlīši pa desmitiem mirklī tika mesti ratos un orēs, kas veda tos projām.

Kad viņi piegāja pie strādniekiem, Liseta uzstāja, ka viņiem ar Fārfri jāšķiras. Viņam bija kādas darīšanas ar strādniekiem, un viņš lūdza Lisetu pagaidīt dažas minūtes, bet viņa nebija pierunājama un gāja uz mājām viena.

Henčārds arī pameta tīrumu un sekoja Lisetai. Viņš bija tādā noskaņojumā, ka pat nepieklauvēja pie Lisetas namdurvīm, bet atvēra tās un gāja taisnā ceļā uz viesistabu, domādams sastapt Lisetu te. Telpa bija tukša, un viņš noprata, ka, pats to nepamanīdams, ceļā aizsteidzies Lisetai garām. Taču jau pēc mirkļa priekštelpā nočaukstēja viņas drēbes, un durvis aizveroties viegli noklaudzēja. Liseta ienāca viesistabā.

Gaisma bija tik vāja, ka viņa uzreiz nepamanīja Henčārdu. Ieraudzījusi viņu, Liseta pusbalsī izsaucās, un izsaucienā skanēja teju pat šausmas.

—    Kā jūs drīkstat mani tā biedēt? — viņa pietvīkusi iesaucās. — Ir jau pāri desmitiem, un jums nav nekādu tiesību traucēt mani šādā stundā!

—    Es nezinu, ka man nav tādu tiesību. Taču man ir attaisnojums. Vai tad man joprojām vēl jādomā par visādiem uzvedības likumiem un paradumiem?

—   Ir pārāk vēlu apciemojumam, un tas var man kaitēt.

. — Es pienācu pirms stundas, bet jūs negribējāt mani

pieņemt, un tagad es ienācu, domādams, ka esat jau mājās. Jūs esat tā, Liseta, kas rīkojas aplam. Tas nav godīgi — tā atstumt mani. Varu jums kaut ko atgādināt, ko pati, liekas, esat piemirsusi.

Viņa atslīga krēslā un nobālēja.

—   Es negribu neko dzirdēt… negribu dzirdēt! — viņa teica, aizklājusi seju ar plaukstām, kad viņš, pienācis cieši klāt, sāka atgādināt kādreizējās dienas Džersijā.

—   Tas jums tomēr ir jādzird, — viņš sacīja.

—     Tam visam pienāca gals — un jūsu vainas dēļ. Kāpēc tad laupīt man brīvību, ko esmu ieguvusi ar tādām ciešanām! Ja es zinātu, ka gribat mani precēt aiz tīras mīlestības, es varbūt justos saistīta. Bet es drīz vien nopratu, ka jūs to gribat darīt aiz žēlsirdības — kā nepatīkamu pienākumu… jo es jūs kopu slimībā un sakompromitējos, un jums gribējās man atlīdzināt. Pēc tam es nevarēju vairs mīlēt jūs tik dziļi kā agrāk.

—   Kāpēc tad jūs ieradāties mani meklēt?

—    Es domāju, ka mana sirdsapziņa liek man kļūt jūsu sievai, kad jūs nu esat brīvs, lai gan — es jūs vairs tā nemīlēju.

—   Un kāpēc jūs tagad vairs tā nedomājat?

Viņa klusēja. Skaidrs, ka sirdsapziņa valdīja pār viņu tik ilgi, kamēr neiejaucās jauna mīlestība un nepārņēma varu savās rokās, to sapratusi, viņa uz mirkli aizmirsa, kā viņai iespējams sevi daļēji attaisnot — proti, ar to, ka, atklājusi Henčārda rakstura trūkumus, viņa ieguvusi zināmas tiesības neriskēt ar savu laimi, nododot to tāda cilvēka rokās, no kurām vienreiz jau laimīgi tikusi vaļā. Viņa varēja pateikt tikai to:

—  Toreiz es biju nabaga meitene, tagad mans stāvoklis mainījies un es vairs neesmu tā, kas toreiz.

—   Pareizi. Un tas padara manu stāvokli vēl neērtāku. Taču es nepieskaršos jūsu naudai. Varat izlietot katru peniju tikai savā labā, man nav ne mazāko iebildumu. Un vispār šis jūsu iegansts ir nevietā. Cilvēks, par kuru jūs domājat, nemaz nav labāks par mani.

—    Ja jūs būtu tikpat labs kā viņš, tad liktu mani mierā! — viņa iekaisusi izsaucās.

Šie vārdi nelaimīgā kārtā iesvēla Henčārda dusmas.

—   Jūsu gods jums neļauj mani noraidīt, — viņš teica. — Un, ja jūs šo pašu vakaru liecinieku klātbūtnē nesolīsieties kļūt par manu sievu, tad es izstāstīšu visiem par mūsu attieksmēm — aiz solidaritātes pret citiem vīriešiem!

Viņas sejā izpaudās padevība. Henčārds saprata, ar kādu rūgtumu viņa padodas, un, ja Lisetas sirds būtu atdota jebkuram citam, tikai ne Fārfrem, viņš laikam būtu šobrīd iežēlojies par Lisetu. Taču par viņa aizstājēju izrādījās tas iznirelis (kā Henčārds Fārfri dēvēja), kurš bija ticis cieņā un godā uz Henčārda rēķina, tāpēc Henčārds piespieda sevi nepiekāpties.

Neteikusi vairs ne vārda, Liseta piezvanīja un lika ataicināt Elizabeti Džeinu no viņas istabas. Meitene ieradās pārsteigta, ka tiek atrauta no savām nodarbībām. Ieraudzījusi Henčārdu, viņa godbijīgi sasveicinājās ar to.

—     Elizabete Džeina, — viņš sacīja, satvēris meitas roku, — es gribu, lai tu to dzirdi. — Un, pavērsies pret Lisetu, jautāja: — Vai jūs esat ar mieru precēt mani?

—   Ja jūs … gribat to, tad man jāpiekrīt!

—   Jūs sakāt «jā»?

—   Jā.

Bet viņa nepaspēja lāgā izteikt solījumu, kad atkrita krēslā un paģība. *

—    Kas tik briesmīgs spiež viņu piekrist, tēv, ja viņai tas tik grūti? — Elizabete iesaucās, nomezdamās ceļos pie Lfsetas. — Nelieciet viņai rīkoties pret pašas gribu! Es esmu dzīvojusi kopā ar viņu un zinu, ka viņa nevar tik daudz panest!

—          Neesi nelga! — Henčārds dzestri attrauca. — Šis solījums atbrīvos to cilvēku, un tu dabūsi" viņu, ja gribēsi !

Līdzko viņš to izteica, Liseta nodrebēja un atžilba.

—           Viņu? Par kādu cilvēku jūs runājat? — viņa satraukta prasīja.

—          Ne par kādu. Uz mani tas neattiecas, — Elizabete noteikti atbildēja.

—            Ak tā. Nu, tad es esmu kļūdījies, — Henčārds sacīja. — Runa galvenokārt ir par mani un mis Templ- menu. Viņa deva piekrišanu kļūt mana sieva.

—           Tikai nerunājiet vairs par to, — Elizabete lūdza, joprojām turēdama Lisetas roku savējā.

—    Nerunāšu, ja viņa apsola, — Henčārds neatlaidās.

—          Apsolu, apsolu, — Liseta ievaidējās, un viņas locekļi aiz pārmērīgām sāpēm un vārguma kļuva gļēvi un nolaidās kā spriguļa vāles. — Maikl, es lūdzu, pietiek runāt par to!

—          Es nerunāšu, — viņš noteica un, paņēmis platmali, izgāja no istabas.

Elizabete Džeina joprojām palika ceļos nometusies pie Lisetas.

—          Ko tas nozīmē? — viņa jautāja. — Jūs saucat manu tēvu par Maiklu, it kā pazītu viņu jau sen? Un kā viņš ieguvis tādu varu pār jums, ka drīkst jūs piespiest precēt viņu pret jūsu gribu? Ak, jūs daudz ko slēpjat no manis!

—           Varbūt jūs arī kaut ko slēpjat no manis, — Liseta nočukstēja, neatvērdama acu un nenojauzdama — jo aizdomas viņai bija tik svešas, — ka Elizabetes sirds noslēpums saistīts ar to pašu cilvēku, kurš bija nolaupījis viņas sirdi.

—           Bet es neko … neko nedarītu pret jums! — Elizabete stostījās, ar visiem spēkiem valdīdama uztraukumu, kurš lauztin lauzās uz āru. — Nesaprotu, kā tēvs iedrīkstas tā pavēlēt jums; es nebūt neesmu viņa pusē. Es iešu pie viņa un lūgšu, lai viņš atbrīvo jūs no solījuma.

—   Nē, nē, — noteica Liseta. — Lai viss paliek kā bijis.

XXVIII

Nākamajā rītā Henčārds devās uz rātsnamu iepretim Lisetas mājai, lai piedalītos mazajā tiesas sesijā, jo šogad viņš kā bijušais mērs izpildīja tiesneša pienākumus.

Ejot garām, viņš palūkojās augšup uz Lisetas logiem, bet viņa nebija nekur redzama.

Henčārds kā miertiesnesis pirmajā acu uzmetienā varēja likties vēl aplamāka parādība nekā Šelovs un Sai- lenssTaču viņa vienkāršā un asā uztvere, viņa nelokāmā taisnprātība bieži vien vairāk palīdzēja tikt galā ar tām vienkāršajām lietām, kuras nāca viņa rokās, nekā pamatīga likumu zināšana. Todien Dr. Čokfīlds, tagadējais mērs, bija izbraucis; labības tirgotājs atsēdās priekšsēdētāja krēslā, izklaidīgi lūkodamies pa logu uz Haipleisholas skaldīto akmeņu fasādi.

Bija izspriežama tikai viena lieta, un apsūdzētā jau stāvēja viņam iepretī. Tā bija veca sieVa plankumainu seju, ietinusies šallē ar tik nenoteiktu krāsu, kāda iegūstama tikai laika gaitā — tā nebija ne brūna, ne rūsgana, ne iedzeltena, ne pelēcīga; galvā viņai bija nospeķota melna cepure, laikam valkāta Psalmotāja zemē, kur no debesīm pil tauki; priekšauts, nesen vēl balts, bija krasā pretstatā pārējam apģērbam. Visumā viņas vaļīgā izturēšanās rādīja, ka viņa nenāk no laukiem, ne arī no kāda provinces miestiņa.

Vecene pārlaida paviršu skatienu Henčārdam un otram tiesnesim, un Henčārda acis mirkli pakavējās pie viņas, it kā šī sieviete būtu uz mirkli kaut ko neskaidri atsaukusi viņam atmiņā, bet tas tikpat ātri izgaisa.

—     Nu, ko tad viņa nodarījusi? — viņš ievaicājās, ieskatīdamies apsūdzībā.

—     Viņa apvainota, ser, par nepieklājīgu uzvešanos un kārtības- traucēšanu, ser, — pačukstēja Staberds.

—     Kur tad tas noticis? — ieprasījās otrs tiesnesis.

—    Pie baznīcas, ser, no visām nepiemērotām vietām viņa izraudzījās taisni to! Es viņu pieķēru, jūsu godība.

—    Tad nostājieties šeit un paklausīsimies, kas jums sakāms, — Henčārds uzaicināja.

Staberdu nozvērināja, tiesas rakstvedis iemērca spalvu tintē, jo Henčārds nebija nekāds protokolu rakstītājs, un kārtībnieks iesāka:

—   Izdzirdējis nelikumīgu troksni, es devos pa ielu uz turieni šā gada un šā mēneša piektajā datumā, naktī bez piecām minūtēm pusdivpadsmitos. Kad es …

—     Neber tik ātri, Staberd, — rakstvedis pārtrauca.

Kārtībnieks gaidīja, sekodams ar acīm rakstveža spalvai, kamēr tas pārtrauca to čirkstināt un noteica «jā», tad Staberds turpināja:

—       Kad es nonācu tai vietā, es ieraudzīju apsūdzēto otrā vietā, proti, pie grāvja …

Viņš apklusa, vērodams rakstveža spalvu.

—   «… pie grāvja.» Tālāk, Staberd.

—      Tas bija divpadsmit pēdas deviņas collas vai apmēram tik tālu no tās vietas, kur es …

Joprojām uzmanīdamies, lai neaizsteigtos priekšā rakstveža spalvai, Staberds atkal apstājās; viņš bija savu ziņojumu iemācījies no galvas un varēja to pārtraukt kurā katrā vietā.

—      Es protestēju! — vecene pēkšņi ierunājās. — «Divpadsmit pēdas deviņas collas vai apmēram no tās vietas, kur es… » — kas tā par liecību?

Tiesneši apspriedās, un otrais tiesnesis paziņoja, ka tiesa minētās divpadsmit pēdas deviņas collas uzskata par pieņemamu liecību, jo liecinieks nodevis zvērestu.

Staberds, uzmetis vecenei skatienu, kas pauda apvaldītu prieku par taisnas lietas uzvaru, turpināja:

—       … stāvēju pats. Viņa grīļojās, kļūdama visai bīstama satiksmei, un, kad es tuvojos, viņa sacēla traci un apvainoja mani.

—    «… apvainoja mani.» Tā, ko tad viņa teica?

—   Vina teica: «Pievāc to s… lukturi, saproti?!»

—  Tā.'

—      Viņa teica: «Vai dzirdi, vecais teļapakausi? Pievāc to s… lukturi. Esmu tikusi galā arī ar bišķīt dūšīgākiem vīrišķiem nekā tu, tāds s … bambals, m … dēls, lai mani tā un šitā, ja tas nav tiesa!»

—       Es protestēju pret to! — vecene atkal pārtrauca. — Pati es nebiju vairs spējīga dzirdēt, ko saku, un, ja es saku to, ko pati nedzirdu, tad tas nav nekāds pierādījums pret mani!

Vajadzēja atkal pārtraukt sēdi un apspriesties, pat vēl ieskatīties kādā grāmatā, un beidzot Staberdam atļāva turpināt. īstenībā vecene bija apmeklējusi šo tiesas zāli biežāk nekā paši tiesneši, tāpēc viņiem bija stingri jāuzmanās, lai nekļūdās tiesas procedūrā. Tomēr, kad Staberds vēl kādu laiku nesakarīgi murmulēja, Henčārdam pietrūka pacietības:

—    Pietiek mums klausīties visādus sasodītus es un em\

Runā skaidru valodu bez klīrēšanās, Staberd, kā vīram klājas, vai beidz! — Un, pagriezies pret veceni, prasīja:

—   Varbūt jums kas sakāms, vai gribat viņam ko jautāt?

—     Jā, — vecene atbildēja, un viņas acis iezibējās; rakstvedis iemērca spalvu tintē. — Pirms divdesmit gadiem vai ap to laiku es tirgojos ar kviešu virumu teltī Veidonas tirgū …

—    Pirms divdesmit gadiem… nu, zini, tu laikam sāksi savu stāstu no pasaules radīšanas! — rakstvedis diezgan dzēlīgi piezīmēja.

Bet Henčārds blenza vecenē, pilnīgi aizmirsis, kas pieder pie šodien iztiesājamās lietas un kas nepieder.

—    Manā teltī ienāca vīrs un sieva ar mazu bērnu, — vecene turpināja. — Viņi apsēdās un pasūtīja pa bļodiņai. Dieviņ tētīt! Toreiz jau es vēl biju daudz svarīgāka persona nekā tagadiņ, ilgus gadus plaši piekopu tirgošanos ar kontrabandu un mēdzu pieliet virumam rumu, ja kāds to pieprasīja. Pielēju -arī tam vīram, un viņš prasīja vēl un vēl, kamēr pēdīgi saplēsās ar savu sievu un piedāvājās to pārdot vairāksolīšanā. Ienāca kāds jūrnieks, piesolīja piecas ginejas, lika naudiņu galdā un aizveda to sievišķi. Un tas vīrs, kas šitentā pārdeva savu sievu, tas sēž, āre, tur tai lielajā krēslā.

Viņa pabeidza runu, pamezdama ar galvu uz Henčārda pusi, un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Visi pievērsa skatienus Henčārdam. Viņa seja šķita dīvaina un tādā nokrāsā, it kā būtu apputināta ar pelniem.

—    Mums, nav nekādas vajadzības klausīties par jūsu dzīvi un dēkām, — otrais tiesnesis skarbi ierunājās, pārtraukdams klusumu. — Jums jautāja, vai jums kas sakāms sakarā ar jūsu lietu.

—    Tad sakars jau ir. Tas pierāda, ka viņš nav labāks par mani un viņam nav tiesību sēdēt te un tiesāt mani.

—    Tas ir no pirksta izzīsts, — rakstvedis teica. — Pievaldi savu mēli!

—    Nē, tā ir patiesība. — Šos vārdus izrunāja Henčārds.

—    Tā ir skaidra patiesība, — viņš. lēni atkārtoja, — un tas tik tiešām pierāda, ka es neesmu labāks par šo sievieti! Un, lai izbēgtu no kārdināšanas bargi sodīt viņu par viņas atriebību, atstāju šo lietu jūsu ziņā.

Sensācija tiesā bija neaprakstāmi liela. Henčārds piecēlās un izgāja ārā, uz kāpnēm izspiezdamies caur ļaužu baru, kurš bija lielāks nekā parasti; šķita, ka vecā viruma tirgotāja ir mīklaini likusi noprast šķērsielas iemītniekiem, pie kuriem bija apmetusies, ierazdamās pilsētā, ka viņa var šo to interesantu pastāstīt par šejienes dižvīru misteru Henčārdu, ja vien viņai iegribēsies par to runāt. Ar 10 pietika, lai pūlis salasītos.

—    Kāpēc šodien tik daudz cilvēku slaistās ap rātsnamu? — Liseta apvaicājās^ istabenei, kad tiesas sēde bija beigusies. Viņa bija vēlu piecēlusies un nule tikai palūkojās ārā pa logu.

—    Ak, mem, tur ir liela jezga sakarā ar misteru Henčārdu. Kāda sieva pierādījusi, ka viņš, pirms vēl kļuvis par džentlmeni, pārdevis kādā tirgus teltī savu sievu par piecām ginejām.

Lai gan Henčārds bija daudz stāstījis Lisetai par ilggadīgo šķiršanos no sievas, par to, ka uzskata Sjūzenu par mirušu un tā tālāk, viņš nekad nebija skaidri pateicis, aiz kādiem iemesliem abi izšķīrušies. Tagad Liseta pirmo reizi dabūja par to dzirdēt.

Ciešanas izvaibstīja Lisetas seju, kad viņa iedomāja solījumu, kas viņai vakarnakt bija izspiests. Tātad šāds ir Henčārds īstenībā! Kādas briesmīgas nejaušības var draudēt sievietei, kura uzticēsies viņam!

Dienu Liseta izgāja pastaigāties pa amfiteātri un citur un atgriezās tikai krēslā. Pārnākusi viņa tūliņ pateica Elizabetei Džeinai, ka nolēmusi aizbraukt uz jūrmalu un pavadīt dažas dienas Portbredijā; Kāsterbridžā esot pārāk drūma.

Elizabete, redzēdama, ka Liseta ir tik bāla un sliktā omā, atbalstīja šo lēmumu, domādama, ka pārmaiņa nāks Lisetai par labu. Taču viņa netika vaļā no aizdomām, ka Lisetas minētais Kāsterbridžas drūmums daļēji izskaidrojams ar to, ka Fārfre izbraucis darīšanās.

Elizabete izvadīja draudzeni uz Portbrediju un uzņēmās gādību par Haipleisholu, kamēr viņa atgriezīsies. Pēc divām trim vientulībā pavadītām nepārtraukta lietus dienām pie viņas iegriezās Henčārds. Viņš šķita nepatīkami pārsteigts, dzirdēdams, ka Lisetas nav mājās, un, kaut arī par atbildi visgudrēm vienaldzīgi pamāja ar galvu, tomēr aizgāja, īgni braucīdams bārdu.

Nākošā dienā viņš ieradās atkal.

—    Vai viņa pārbraukusi? — viņš apjautājās.

—          Jā, viņa šorīt pārbrauca,— pameita atbildēja, —bet mājās viņas gan nav. Viņa aizgāja pastaigāties pa Port- bredijas lielceļu. Pārnāks tikai vakarā.

Pateicis dažus vārdus, lai noslēptu savu nemieru un nepacietību, viņš atkal aizgāja.

XXIX

Kā jau Elizabete bija teikusi, šai pašā stundā Liseta naigi soļoja pa Portbredijas ceļu. Bija dīvaini, ka viņa izraudzījusies pēcpusdienas pastaigai to pašu ceļu, pa kuru vēl pirms trim stundām karietē atgriezusies Kāsterbridžā, — ja vien vispār kaut ko var saukt par dīvainu šai notikumu savirknējumā, kur katram notikumam bija savs iemesls. Bija sestdiena, galvenā tirgus diena, un šoreiz Fārfres trūka labības biržā pie attiecīgās letes. Taču bija zināms, ka viņš ieradīsies mājās vakarā, «tai nakti uz svētdienu», kā mēdza Kāsterbridžā teikt.

Liseta soļoja, kamēr izbeidzās ar kokiem apstādītais lielceļa gabals. Jūdzi aiz pilsētas koku rindas izbeidzās — gan uz šā, gan citiem ceļiem, kas veda uz Kāsterbridžu, un te viņa apstājās.

Liseta stāvēja ieplakā starp divām lēzenām nogāzēm, un ceļš, aizvien vēl saglabājis seno romiešu doto virzienu, stiepās taisni uz priekšu kā mērnieka ķēde, kamēr pazuda vistālākajā kraujā. Tālāk nebija ne dzīvžogu, ne koku, un ceļš nopļauto kviešu rugainē izskatījās pēc plīvojošam tērpam piešūtas strēmeles. Lisetas tuvumā bija šķūnis — vienīgā ēka visā klajumā līdz pat apvārsnim.

Liseta saspringti raudzījās tālumā, kur ceļš sašaurinā- jās, bet nekas nebija redzams, itin nekas. Viņa izdvesa tikai: — Donald! — un pavērsa seju pret pilsētu, lai dotos atpakaļ.

Te skats bija citāds. Pa ceļu tuvojās kāda sieviete —• Elizabete Džeina.

Lai gan Liseta jutās vientuļa, viņa tomēr mazliet saīga. Toties Elizabetes seja iemirdzējās priekā jau pa gabalu, līdzko viņa pazina draudzeni.

— Man pēkšņi iegribējās nākt jums pretī, — viņa smaidīdama sacīja.

Liseta gan pavēra lūpas atbildei, bet viņas uzmanību novirzīja kaut kas negaidīts. No lielceļa pa labi nošķīrās lauku ceļš, un pa to rikšoja šurp bullis, tuvodamies viņai un Elizabetei, kura skatījās uz pretējo pusi un neredzēja to.

Ik gadus pēdējā ceturksnī liellopi bija gan cerība, gan briesmas Kāsterbridžas un apkārtnes iedzīvotājiem, jo tur lopus audzēja ar Ābrama laiku panākumiem. Šai sezonā pilsētai dzina cauri milzīgus lopu barus, lai pārdotu vietējiem uzpircējiem, un šie šurpu turpu dzenātie ragainie kustoņi lika sievietēm un bērniem lielās bailēs meklēt patvērumu. Dzīvnieki jau būtu gājuši samērā mierīgi savu ceļu, ja pēc Kāsterbridžas tradīcijām tos nevajadzētu dzīt, baismīgi klaigājot, ķēmīgi vaibstoties un plātoties, vicinot milzīgas rungas, svilpjot kopā noklīdušos suņus un darot visu iespējamo, lai satracinātu sirdīgos un pārbiedētu lēnīgos. Nereti mājas saimnieks, iznācis no viesistabas, atrada savu gaiteni vai priekšnamu pilnu ar bērniem, auklēm, vecākām, sievietēm vai sieviešu skolas audzēknēm, kuras attaisnoja savu klātieni ar vārdiem:

— Pa ielu veda bulli pārdot.

Liseta un Elizabete bažīgi skatījās uz bulli, kurš bezmērķīgi tuvojās viņām. Tas bija liels vietējās sugas dzīvnieks, tumšu, pelēkbrūnu spalvu, kaut arī izķēmotu ar lieliem dubļu plankumiem uz plušķainajiem sāniem. Resnajiem ragiem bija vara uzgaļi; nāsis atgādināja Temzas tuneli, kādu to attēlo perspektīvā uz senām rotaļlietām. Starp nāsīm deguna skriemelī bija ievērts resns vara gredzens, kārtīgi salodēts uz visiem laikiem kā Gurta [16]bronzas kakla stīpa. Pie gredzena bija piestiprināta kādu jardu gara oša nūja, kuru bullis, galvu kustinādams, svaidīja kā spriguli.

Pamanījušas šo kūļājošos nūju, abas sievietes nobijās ne pa jokam, saprazdamas, ka tas ir vecs bullis, pārāk nevaldāms, lai viņu dzītu barā kopā ar citiem, un nu kaut kādā veidā izbēdzis; vedējs viņu bija turējis aiz nūjas, tā vairīdamies no dzīvnieka ragiem.

Viņas pameta acis apkārt, meklēdamas patvērumu, un iedomājās par tuvīno šķūni. Kamēr viņas skatījās uz bulli, -tas tuvojās samērā lēni, taču viņas vēl lāgā nepaspēja uzgriezt bullim muguru, lai steigtos uz šķūni, kad dzīvnieks jau sapurināja galvu un nolēma viņas kārtīgi pabaidīt. Nabaga sievietes metās skriet, cik spēka, uti bullis apņēmīgi rikšoja pakaļ.

Šķūnis atradās aiz zaļa, dūņaina dīķa, tam, kā parasti, bija divējas durvis — vienas cieti, otras pusviru un atbalstītas ar mietu; bēgles skrēja uz šīm durvīm. Šķūnis bija tukšs, jo nesen bija notikusi kulšana, tikai vienā galā rēgojās sausa āboliņa pants. Elizabete Džeina tūliņ aptvēra stāvokli.

—    Kāpsim tur augšā, — viņa teica.

Taču viņas netika pantij tuvumā, kad dzirdēja bulli brienam cauri dīķim, un pēc mirkļa viņš iedrāzās šķūnī, skrējienā notriekdams zemē mietu; smagās durvis aizcirtās aiz dzīvnieka, un nu visi trīs bija ieslēgti šķūnī. Pievīlies dzīvnieks pamanīja sievietes un metās viņām pakaļ. Abas tik izmanīgi izlocījās, ka vajātājs uzskrēja virsū sienai, kad bēgles jau bija pusceļā uz šķūņa pretējo galu. Kamēr bullim izdevās apgriezt savu garo ķermeni, sievietes jau bija otrā šķūņa galā; vajāšana turpinājās, un buļļa karstā elpa svilināja viņas kā siroko, bet ne Elizabetei, ne Lisetai nepatrāpījās izdevīgs mirklis, lai izspruktu ārā pa durvīm. Grūti pateikt, kā šī vajāšana būtu beigusies, ja pēc pāris mirkļiem šķūņa durvju no- klaudzēšana nepievērstu buļļa uzmanību un durvīs neparādītos vīrietis. Viņš pieskrēja pie buļļa, sagr āba nūju un tik spēji parāva dzīvnieka galvu sānis, it kā gribētu to noraut. Rāviens tiešām bija tik nešpetns, ka buļļa resnais kakls kļuva ļengans kā pa pusei paralizēts un pa degunu sāka tecēt asinis. Cilvēku slīpētais izgudrojums — degunā ievērtais riņķis — uzveica impulsīvo rupjo spēku, un dzīvnieks padevās.

Puskrēslā varēja tikai redzēt, ka glābējs ir plecīgs un enerģisks. Viņš veda bulli uz durvīm, un dienas gaismā sievietes pazina Henčārdu. Viņš piesēja bulli ārā un atgriezās, lai palīdzētu Lisetai, jo Elizabeti Džeinu, kura tikmēr bija uztraususies uz āboliņa pants, viņš nebija pamanījis. Liseta histēriski elsoja, un Henčārds paņēma viņu uz rokām un iznesa ārā.

—   Jūs… izglābāt mani! — viņa izsaucās, līdzko spēja parunāt.

—   Esmu tikai atmaksājis par jūsu laipnību, — viņš maigi atbildēja. — Jūs kādreiz izglābāt mani.

—    Kā… kā tas gadījās, ka … tas esat jūs? — Liseta jautāja, neklausīdamās viņā.

—   Es nācu jūs meklēt. Man bija jums kas sakāms šais pēdējās divās trīs dienās, bet jūs bijāt izbraukusi. Vai mēs nevaram parunāt tagad?

—    O, nē! Kur ir Elizabete?

—   Te es esmu! — meitene jautri atsaucās un, negaidīdama, kamēr Henčārds atnesīs redeles, nošļūca no āboliņa pants lejā.

Henčārds ar vienu roku balstīja Lisetu, ar otru Elizabeti Džeinu, un tā viņi lēni devās kalnup. Viņi sasniedza augstieni un sāka jau atkal iet lejup, kad Liseta, atžilbusi no pārbīļa, atklāja, ka pametusi šķūnī uzroci.

—    Es aizskriešu pakaļ, — Elizabete Džeina piedāvājās. — Man tas nekas, es neesmu tā nogurusi kā jūs.

Viņa tūliņ steidzās atpakaļ uz šķūni, kamēr pārējie turpināja ceļu.

Uzroci Elizabete drīz atrada, jo tolaik šie tualetes piederumi bija apmēros diezgan prāvi. Iznākusi no šķūņa, viņa uz mirkli apstājās, lai palūkotos uz bulli, kurš ar asiņainu degunu izskatījās pavisam nožēlojams; iespējams, ka viņš bija gribējis patrenkāt sievietes bez kāda ļauna nolūka. Henčārds bija piesējis viņu, iesprauzdams nūju durvju roktura cilpā un atspiezdams ar mietu. Tad meitene pagriezās, lai steigtos atpakaļ, bet pēkšņi ieraudzīja no pretējās puses tuvojamies zaļi un melni krāsotus divričus, kuros sēdēja Fārfre.

Nu Elizabete saprata, kāpēc Liseta nākusi šurp. Donalds, viņu ieraudzījis, pieturēja, un meitene steigšus izstāstīja viņam, kas atgadījies. Kad Elizabete Džeina pieminēja, kādas briesmas draudējušas Lisetai, Fārfri pārņēma tāds uztraukums, kādu Elizabetei nekad nebija gadījies redzēt. Viņa domas tā bija aizņēmis šis notikums, ka viņš neko citu vairs neapzinājās un pat nesajēdza palīdzēt meitenei iekāpt divričos.

—   Tātad jūs sakāt, ka viņa aizgāja kopā ar misteru Henčārdu? — viņš beidzot noprasīja.

—    Jā. Viņš pavadīs Lisetu līdz mājām. Nu jau viņi būs teju pat galā.

—   Jūs esat pārliecināta, ka viņa tiks līdz mājām pati ar saviem spēkiem?

Elizabete Džeina bija par to pārliecināta.

—    Un jūsu patēvs izglāba viņu?

—    Jā gan.

Fārfre ļāva zirgam iet soļos, un Elizabete noprata, kāpēc.

Viņš bija nospriedis, ka labāk būs netraucēt abu gājēju sarunu. Henčārds bija izglābis Lisetu, un pieļaut, lai Liseta glābēja klātbūtnē izrāda savu pieķeršanos Fārfrem, nebūtu ne augstsirdīgi, ne prātīgi.

Sarunas tēma bija izsmelta, un Elizabete sāka justies neērti, sēdēdama blakus bijušajam pielūdzējam, bet drīz vien viņi saskatīja priekšā abus gājējus, kuri tuvojās pilsētai. Liseta bieži lūkojās atpakaļ, bet Fārfre neskubināja zirgu. Kad viņi piebrauca pie pilsētas vaļņa, Henčārds un viņa ceļa biedrene bija nozuduši ielas galā; Fārfre izsēdināja ārā Elizabeti Džeinu, kura izsacīja vēlēšanos izkāpt šeit, bet pats brauca uz zirgu stalli pagalma dibenā aiz tās mājas, kurā dzīvoja.

Viņš iegāja mājā caur dārzu un, nonācis savās istabās, atrada tās pilnīgā nekārtībā — čemodāni bija iznesti kāpņu laukumā un grāmatu skapis izārdīts trijās daļās. Tomēr viņš par to it nemaz nebrīnījās.

—    Kad tas viss būs aizgādāts projām? — viņš jautāja saimniecei, kura te rīkojās.

—    Diezin vai ātrāk par astoņiem, ser, — viņa atbildēja. — Mēs taču tikai šorīt dabūjām zināt, ka pārvācaties, citādi jau gan viss būtu kārtībā.

—    A… nekas, nekas! — Fārfre jautri attrauca. — Astoņi ir labs laiks, tikai vēlāk gan ne. Nu, tad nestāviet te un nerunājiet, citādi arī līdz divpadsmitiem netiksiet galā. — To teicis, viņš izgāja pa parādes durvīm uz ielas.

Tikmēr Henčārds un Liseta risināja cita veida sarunu. Kad Elizabete aizsteidzās pēc uzroča, Henčārds nolēma izrunāties beidzot atklāti un paņēma Lisetu zem rokas, kuru viņa gan labprātāk būtu atvilkusi.

—    Dārgā Liseta, es ļoti, ļoti ilgojos satikt jūs šais pēdējās dienās, kopš mēs šķīrāmies, — viņš sacīja. — Esmu daudz domājis par to, kā tovakar piespiedu jūs apsolīties man. Jūs toreiz sacījāt: «Ja es būtu vīrietis, tad nepastāvētu uz to.» Tas mani dziU aizvainoja. Es jutu, ka jums ir daļa taisnības. Es negribu padarīt jūs nelaimīgu, bet, ja jūs tagad mani apprecēsiet, tad kļūsiet nelaimīga — tas ir pārāk skaidrs. Tāpēc esmu ar mieru atlikt mūsu kāzas uz nenoteiktu laiku — atmest visas domas par to uz gadu vai diviem.

—    Bet… bet… vai es nevaru ko citu darīt jūsu labā? — Liseta apjautājās. — Esmu jums tik ļoti pateicīga … jūs izglābāt man dzīvību. Un jūsu mīlestība pret mani ir kā degošas ogles uz manas galvas! Es tagad esmu naudīga. Vai es nevaru kaut kā atlīdzināt par jūsu labo sirdi — ar kaut ko praktisku?

Henčārds k]uva domīgs. To viņš, acīm redzot, nebija gaidījis.

—    Kaut ko jūs varētu gan izdarīt, Liseta, — viņš teica,

—   bet ne jau gluži ko tādu.

—    Bet ko īsti? — viņa jautāja, atkal juzdama aizdomas.

—    Pirms ko lūdzu, man jāuztic jums kāds noslēpums … Jūs varbūt esat dzirdējusi, ka šis gads man nelaimīgs? Es izdarīju kaut ko tādu, ko agrāk nekad netiku darījis: sāku neapdomīgi spekulēt un cietu zaudējumus. Atrodos patlaban grūtā stāvoklī.

—    Un jūs gribat, lai es jums aizdodu naudu?

—    Nē, nē! — Henčārds gandrīz vai dusmīgi attrauca.

—    Es neesmu tāds cilvēks, kurš grib izspiest naudu no sievietes, kaut viņa būtu man tik tuva kā jūs. Nē, Liseta, jūs varat izdarīt ko citu un ar to paglābt mani. Mans galvenais kreditors ir Grovers, un viņš var man iegriezt ļoti stipri, bet, ja viņš divas nedēļas paciestos, es pa to laiku varētu tikt uz kājām. Lai to panāktu, ir tikai viens ceļš: jums vajag darīt viņam zināmu, ka esat mana saderētā … ka mēs pēc pāris nedēļām paklusām salaulāsimies … Pagaidiet, jūs nenoklausījāties līdz galam! To jūs pateiksiet tikai viņam, neko neminot, ka mūsu kāzas nebūt nenotiks tik drīz. Nevienam citam tas nav jāzina: mēs aiziesim abi pie mistera Grovera, un es runāšu ar viņu tā, it kā mēs būtu saderinājušies, — tas ir viss. Mēs palūgsim viņu glabāt šo noslēpumu. Tad viņš labprāt pagaidīs. Pēc divām nedēļām es norēķināšos ar viņu, un tad es mierīgā garā varu pateikt, ka mūsu laulības atliktas uz gadu vai diviem. Neviena dvēsele visā pilsētā nedabūs zināt, kā esat man palīdzējusi. Ja gribat ko darīt manā labā, tad šis ir īstais ceļš.

Bija pienākusi tā stunda, kad, pēc tautas izteiciena, diena «ietvīkst», citiem vārdiem sakot, līdz krēslai bija atlicis stundas ceturksnis. Tāpēc Henčārds sākumā nepamanīja, kā viņa vārdi ietekmējuši Lisetu.

—    Ja tas būtu kas cits, — viņa iesāka, un viņas balss dīvainā kārtā bija tikpat sausa kā sakaltušās lūpas.

—    Bet tas taču ir tīrais sīkums! — Henčārda balsī skanēja sāpīgs pārmetums. — Daudz mazāk, nekā jūs piedāvājāt, — tikai sīkums no tā, ko nesen solījāt. Es pats būtu varējis viņam to pateikt, bet viņš man neticēs. , — Tas nav tāpēc, ka es negribu, — tas ir tāpēc, ka nekādi nevaru, — viņa atbildēja pieaugošā uzbudinājumā.

—   Jūs dzenat jokus ar mani! — Henčārds iekaisa. — Jūs novedīsiet mani tiktāl, ka man vajadzēs piespiest jūs ar varu pildīt savu solījumu.

—    Es nevaru! — viņa izmisīgi atkārtoja.

—   Kāpēc? Nupat taču es atbrīvoju jūs no solījuma precēties ar mani tūliņ.

—    Tāpēc, ka … viņš bija liecinieks!

—    Liecinieks? Kam?

—    Ja man jāsaka jums … Lūdzu, lūdzu, nebariet mani!

—    Tā! Ko tad jūs īsti gribat teikt?

—   Viņš bija liecinieks mūsu laulībām — misters Grovers!

—    Laulībām?

—   Jā. Ar misteru Fārfri. O, Maikl! Es esmu jau viņa sieva. Mēs šonedēļ salaulājāmies Portbredijā. Te aiz dažādiem iemesliem tas nebija izdarāms. Misters Grovers bija liecinieks, jo viņš tobrīd gadījās Portbredijā.

Henčārds stāvēja kā apdullināts. Viņa klusēšana tā nobiedēja Lisetu, ka viņa sāka kaut ko šļupstēt par naudas aizdošanu, lai viņš varētu pārlaist šīs bīstamās divas nedēļas.

—   Salaulājusies ar viņu? — Henčārds beidzot dabūja pār lūpām. — Ak dievs, salaulājusies ar viņu, kaut solījusies precēt mani?

—    Tas notika tā, — viņa skaidroja asaru pilnām acīm, trīcošā balsī, — tikai neesiet.. . neesiet tik nežēlīgs! Es viņu tā mīlēju un baidījos, ka jūs pastāstīsiet viņam par to, kas bijis… un tas mani mocīja! Un tad, kad biju apsolījusies precēt jūs, es dzirdēju baumas, ka jūs… esat pārdevis savu pirmo sievu tirgū kā govi vai zirgu! Kā es varēju palikt pie sava solījuma, dabūjusi to zināt? Es riskētu, nododot savu likteni jūsu rokās; es pazemotos, pieņemdama jūsu uzvārdu pēc tāda skandāla. Turklāt es zināju, ka zaudēšu Donaldu, ja viņš nekļūs tūliņ manējais, — jūs taču izpildītu savus draudus un pastāstītu viņam par mūsu kādreizējo pazīšanos, ja vien jums būtu kaut mazākās izredzes šādā kārtā paturēt mani sev. Bet nu jūs taču to nedarīsiet, vai ne, Maikl? Ir jau par vēlu, lai mūs izšķirtu.

Kamēr viņi sarunājās, Svētā Pētera baznīcā sāka zvanīt visi zvani, bet uz ielas pēkšņi sāka dārdināt pilsētas orķestris, kurš bija slavens ar to, ka nežēloja bungu vālītes.

—      Tad laikam šim gadījumam par godu viņi ceļ to elles troksni? — Henčārds iejautājās.

—      Jā… viņš droši vien būs pateicis visiem vai varbūt misters Grovers. .. Vai varu tagad atvadīties? Mans .. . viņš aizkavējās Portbredijā, un es atbraucu dažas stundas agrāk.

—    Tātad es šodien esmu izglābis dzīvību viņa sievai!

—    Jā, un viņš būs jums mūžam pateicīgs.

—      Ļoti patīkami to dzirdēt… O, jūs krāpniece! — Henčārds iekaisa. — Jūs taču solījāties man!

—      Jā, jā! Bet jūs mani ar varu piespiedāt, un tad es vēl neko nezināju par jūsu pagātni…

—      Un tagad es gribu jums atmaksāt pēc nopelniem! Viens vārdiņš šim nule izceptajam laulenim, cik jauki jūs kopāt mani, un no jūsu dārgās laimes paliks tikai drumslas pāri!

—    Maikl.,. apžēlojieties par mani, esiet žēlsirdīgs!

—      Jūs neesat pelnījusi žēlsirdību! Kādreiz gan, bet nu vairs ne. - .

—    Es palīdzēšu nomaksāt jūsu parādus.

—      Saņemt pabalstu no Fārfres sievas — tā tikai vēl trūka! Nestāviet vairs te — es varu pateikt vēl ko sliktāku. Ejiet uz mājām!

Viņa nozuda Dienvidu alejas kokos tieši tobrīd, kad orķestris nāca garām gar ielas stūri, modinādams atbalsis katrā stabā un akmenī, cildinot viņas laimi. Liseta nepievērsa tam uzmanību, teciņiem skrēja pa šķērsielu uz priekšu un nepamanīta iesteidzās mājā.

XXX

Fārfres un viņa dzīvokļa saimnieces saruna atliecās uz viņa čemodāniem un citām mantām, kas bija jāpārved no agrākās mājvietas uz Lisetas namu. Tas nebija nekas grūts, bet to kavēja biežie pārtraukumi, jo lāga sieviete vienā laidā skaļi pauda izbrīnu par notikumu, kas viņai pirms dažām stundām bija īsi paziņots.

Pēdējā mirklī pirms aizbraukšanas no Portbredijas Fārfri, tāpat kā Džonu Gilpinu, [17] aizturēja svarīgi klienti, kurus nedrīkstēja atstāt bez ievērības pat šinīs ārkārtējos apstākļos. Bez tam bija ērtāk, ja Liseta atgriežas mājās pirmā. Neviens vēl neko nezināja par notikušo, un viņai bija izdevīgāk paziņot jauno vēsti mājiniekiem un dot rīkojumus par laulātā drauga iekārtošanu savā namā. Tāpēc Fārfre sūtīja savu pirms divām dienām pielaulāto sievu īrētā karietē uz mājām, bet pats devās aplūkot kviešu un miežu stirpas dažas jūdzes atstatu no pilsētas, pieteicis sievai, kad apmēram viņš gaidāms mājās. Un pēc četru stundu ilgas šķiršanās Liseta gāja viņam pretī.

Pametusi Henčārdu, Liseta saņēma visus spēkus, lai nomierinātos un varētu uzņemt Donaldu Haipleisholā, kad viņš pārvāksies no agrākā dzīvokļa. Viņai palīdzēja ļoti svarīgs fakts, proti, apziņa, ka, lai notiek kas notikdams, viņa ir Donalda sieva. Pēc pusstundas Donalds bija klāt, un Liseta sagaidīja viņu tik līksmā atvieglojumā, kādu nebūtu izjutusi pat pēc mēnesi ilgas un briesmu pilnas šķiršanās.

—    Vienu gan es neesmu izdarījusi, lai gan tas ir svarīgi, — viņa sacīja nopietni, pabeigusi stāstu par notikumu ar bulli. — Neesmu pateikusi manai mīļajai Elizabetei Džeinai, ka esam salaulājušies.

—     Ak tā, viņa vēl neko nezina? — Donalds domīgi noteica. — Es viņu atvedu no šķūņa līdz mājām, bet arī neko nesacīju, jo domāju, ka viņa par to jau dzirdējusi pilsētā un nevēl man laimes tikai aiz kautrības.

—    Diezin vai viņa kaut ko dzirdējusi. Nekas, to mēs tūliņ dabūsim zināt; es ieiešu pie viņas. Un, Donald, tu taču neiebildīsi, ka viņa arī turpmāk paliek pie mums? Viņa ir tik klusa un pieticīga.

, — O, nē, protams, ka neiebildīšu, — Fārfre mazliet stomīgi atbildēja. — Tikai nezinu, vai viņa pati to gribēs.

—    Kā nu ne! — Liseta dedzīgi apgalvoja. — Skaidrs, ka gribēs. Turklāt viņai, nabadzītei, nav citu māju.

Fārfre palūkojās Lisetā un saprata, ka viņai nav ne jausmas par savas savaldīgās draudzenes noslēpumu. Un šā akluma dēļ viņš iemīlēja Lisetu vēl jo vairāk.

—          Nokārto visu ar viņu tā, kā tev pašai gribas, — viņš sacīja. — Es taču esmu ienācis tavās mājās, nevis tu manējās.

—     Tūliņ uzskriešu un aprunāšos ar viņu, — Liseta sacīja.

Kad viņa uzgāja augšā Elizabetes Džeinas istabā, meitene bija novilkusi virsdrēbes un atpūtās ar grāmatu rokās. Liseta tūliņ uzminēja, ka viņa neko vēl nezina.

—   Es tīšuprāt negāju lejā pie jums, mis Templmena, — meitene vientiesīgi paskaidroja. — Gribēju jau iet un apvaicāties, vai esat pilnīgi attapusies no pārbīļa, bet dabūju zināt, ka jums viesis. Interesanti, kāpēc tā zvana? Un orķestris arī spēlē. Laikam kādas kāzas, vai arī muzikanti vingrinās ziemsvētku priekšnesumiem.

Liseta atbildēja ar nenoteiktu «jā» un, atsēdusies blakus meitenei, domīgi palūkojās viņā.

—    Kas jūs par noslēgtu radījumu, — viņa pēc brītiņa sacīja, — jūs nekad nezināt, kas notiek ap jums vai par ko ļaudīm pašreiz tāda interese runāt. Jums vajadzētu vairāk uzturēties cilvēkos un tērzēt, kā citas sievietes mēdz, tad jums nevajadzētu man tā jautāt. Nu, bet tagad es jums kaut ko pateikšu.

Elizabete Džeina atbildēja, ka uzklausīšoties ar prieku, un nolika grāmatu.

—    Man jāsāk no tālas pagātnes, — Liseta teica, juzdama, ka ar katru vārdu viņai grūtāk par sevi runāt ar šo līdzās sēdošo domīgo meiteni. — Atceraties to gadījumu, par ko kādreiz stāstīju, — par sievieti, kurai bija jāizšķir grūts morāls jautājums… par viņas pirmo un otro pielūdzēju?

Aprautos teikumos viņa īsumā atkārtoja stāstīto.

—    O, jā, es atceros; tas bija stāsts par jūsu draudzeni, — Elizabete dzestri atbildēja, dziļi ielūkodamās Lisetas acīs, it kā pētīdama to krāsu. — Divi pielūdzēji — vecais un jaunais; viņa gribēja precēt otro, bet juta, ka pienākums liek palikt pie pirmā; viņa atteicās no labā ceļa un sekoja sliktajam taisni kā dzejnieks Ovī- dijs, kuru patlaban tulkoju: «Video meliora proboque, deteriora sequor.»

—    O, nē, nevar teikt, ka viņa būtu nodarījusi ko sliktu! — Liseta aši pārtrauca.

—    Bet jūs taču pati sacījāt, ka viņai vai, pareizāk sakot, jums, — Elizabete atbildēja, nomezdama masku, — gods un sirdsapziņa spiež precēt to pirmo.

Redzēdama, ka viņa atmaskota, Liseta pietvīka, tad nobāla un bažīgi apvaicājās:

—    Jūs taču nevienam neteiksiet ne pušplēsta vārda, Elizabete Džeina, vai ne?

—    Protams, neteikšu, ja jūs to negribat.

—   Tad es jums pateikšu, ka šis gadījums daudz sarežģītāks un sliktāks, nekā tas likās manā stāstā. Ar pirmo cilvēku liktenis saveda mani kopā dīvainā kārtā, un mēs sapratām, ka mums jāprecas, kad par mums jau sāka izplatīties valodas. Viņš bija atraitnis, tā viņš domāja. Par savu pirmo sievu viņš nebija dzirdējis gadiem ilgi. Taču sieva atgriezās, un mēs izšķīrāmies. Nu viņa ir mirusi, un viņas vīrs atkal sāk ap mani lakstoties un saka: «Tagad mēs piepildīsim savu vēlēšanos.» Bet, Elizabete Džeina, tā jau ir pavisam jauna lakstošanās, jo, kad atgriezās tā otrā sieviete, man bija tiesības saraut visas saites.

—     Vai tad jūs nesen nesolījāties viņam atkal no jauna? — meitene vaicāja klusā nojautā. Viņa bija uzminējusi, kas ir pirmais pielūdzējs.

—   Viņš izspieda man šo solījumu ar draudiem.

—    Pareizi. Bet es tomēr domāju tā: ja sieviete kādreiz saistījusi savu dzīvi ar kādu vīrieti tik neveiksmīgi, kā tas ar jums noticis, tad viņai tomēr jākļūst par šā vīrieša sievu, ja tas iespējams, kaut arī viņa nav piē notikušā vainojama.

Lisetas seja zaudēja mirdzumu.

—     Izrādījās, viņš ir tāds cilvēks, kuru precēt ir bais- \mīgi! — viņa taisnojās. Patiešām baismīgi! Un to es nezināju, kad atkārtoti solījos viņam.

—     Tādā gadījumā atliek tikai viena godīga izeja. Jums jāpaliek vientuļai.

—   Bet padomājiet taču! Apsveriet…

—   Tur nav vairs ko domāt, — draudzene skarbi pārtrauca. — Es loti labi zinu, kas ir šis cilvēks. Tas ir mans tēvs, un es atkārtoju: jums jāprec viņš vai neviens.

Jebkura novēršanās no sadzīves normām iedarbojās uz Elizabeti Džeinu kā sarkana lupata uz vērsi. Viņas alkās pēc tikumīgas uzvedības bija pat kaut kas apgrēcīgs. Viņa bija dabūjusi ciest mātes pagātnes dēj, tāpēc katra mazākā atkāpšanās no vispār pieņemtā sacēla viņā tādas šausmas, par kurām neko nenojauš tie, kuru vārdu nav skārušas aizdomas.

—    Jums jāprec misters Henčārds vai jāpaliek neprecētai — jūs nedrīkstat precēt nevienu citu! — viņa turpināja, un viņas lūpas drebēja aiz divām kaislībām, kuras viņā virda.

—   Tam es nepiekrītu! — Liseta kaismīgi attrauca.

•— Piekrītat vai nepiekrītat, bet tā tas ir!

Liseta ar labo roku aizsedza acis, it kā viņai nebūtu vairs spēka taisnoties, bet kreiso pastiepa uz meitenes pusi.

—    Kā, jūs taču esat apprecējusi viņu! — izsaucās meitene, uzmezdama skatienu Lisetas rokai un līksmē pietrūkdamās kājās. — Kad jūs to paguvāt izdarīt? Kāpēc jūs ķircinājāt mani un neteicāt patiesību? Jūs esat ļoti godīgi rīkojusies! Viņš izturējās reiz slikti pret manu māti, laikam gan dzērumā. Tas arī tiesa, ka dažkārt viņš ir ass. Bet jūs valdīsiet pār viņu neierobežoti ar savu skaistumu, bagātību un izglītību, to es zinu. Viņš jūs dievinās, un mēs būsim tik laimīgi visi trīs!

—   O, mana Elizabete Džeina! — Liseta sagrauzta izsaucās. — Es apprecējos ar citu! Es biju tik izmisusi, tā baidījos, ka mani piespiedīs rīkoties citādi… tā baidījos, ka viss atklāsies un nokaus viņa mīlestību uz mani, un es nolēmu darīt to uz karstām pēdām, lai notiek kas notikdams, un iegūt vismaz nedēļu laimes, lai ko tas maksā!

—    Jūs… esat… apprecējusi misteru Fārfri! — Elizabete izsaucās kā apsūdzētāja.

Liseta pamāja ar galvu. Viņa jau bija attapusies.

—     Tāpēc arī zvana baznīcā, — viņa sacīja. — Mans vīrs ir lejā. Viņš dzīvos šeit, kamēr atradīsim piemērotāku namu, un es viņam sacīju, ka gribu, lai jūs paliekat pie manis kā līdz šim.

—    Ļaujiet man to apdomāt vienatnē, — meitene ātri atteica, ar lielu savaldīšanos apspiezdama satrauktās jūtas.

—    Labi. Esmu pārliecināta, ka mēs būsim laimīgi visi kopā.

Liseta nogāja lejā pie Donalda, bet viņas priekam, ka Donalds jau jūtas kā mājās, piejaucās neskaidrs nemiers. Viņa neraizējās par savu draudzeni Elizabeti Džeinu, jo viņai nebija ne jausmas par to, ko meitene pārdzīvo; viņai sagādāja bažas Henčārds.

Bet Sjūzenas Henčārdas meita mirklī nolēma, ka nepaliks ilgāk šai namā. Neatkarīgi no tā, kā viņa novērtēja Lisetas rīcību, viņa juta, ka nespēj palikt šeit, jo Fārfre taču kādreiz bija viņai gandrīz atklājis mīlestību.

Vēl šai pašā vakarā viņa sakravāja mantas un pameta Lisetas namu. Labi pazīdama apkārtni, viņa dažu minūšu laikā sameklēja piemērotu dzīvokli un norunāja pārcelties uz šejieni tūliņ. Atgriezusies viņa klusām uzgāja augšstāvā, novilka greznās drēbes un apvilka vienkāršākas, bet greznās iesaiņoja, ko ģērbt tikai izcilos gadījumos, jo zināja, ka nu jādzīvo ļoti taupīgi. Viņa uzrakstīja pāris vārdu Lisetai, kura aiz cieši aizvērtām durvīm sēdēja viesistabā kopā ar Fārfri, tad pasauca ratiņu stūmēju un, pielūkojusi, lai visas mantas novieto ratiņos, devās kājām uz jauno mājokli. Tas atradās tai pašā ielā, kurā dzīvoja Henčārds, gandrīz iepretī viņa namdurvīm.

Tur nu viņa apsēdās un apsvēra, kā iztikt. Nelielā summa, ko patēvs bija noguldījis uz viņas vārda, ienesa gadā tikai tik daudz, lai varētu noturēties virs ūdens. Viņas izcilā izveicība visādos ar siešanu saistītos rokdarbos — to viņa bija iemācījusies bērnībā, siedama tīklus Ņūsona mājās, — būs viņai atspaids, turklāt viņa nepārtrauks mācīšanos, kas kādreiz sniegs vēl lielāku atspaidu.

Tikmēr visa Kāsterbridžā jau runāja par notikušajām kāzām; tās skaļi apsprieda uz ielas, konfidenciāli — aiz letēm un jautri — «Trijos jūrniekos».. Visus galvenokārt interesēja, vai Fārfre pārdos savu uzņēmumu un dzīvos kā džentlmenis no sievas naudas vai būs tik neatkarīgs, ka nemetīs darbu pie malas, par spīti spožajai partijai.

XXXI

Viruma tirgones runa, ko viņa bija noturējusi tiesā, gāja no mutes mutē, un divdesmit četru stundu laikā nebija neviena cilvēka Kāsterbridžā, kas nebūtu dzirdējis stāstu par Henčārda trako izrīcību pirms daudziem gadiem Veidonpraiersas tirgū. Tas, ka viņš vēlākā dzīvē bija izpircis savu vainu, bija aizmirsies sākotnējā notikuma dramatiskajā gaismā. Ja šis notikums būtu bijis zināms jau sen un visiem, tad iespējams, ka tagad uz to skatītos kā uz diezgan nejēdzīgu, bet gandrīz vai vienīgo jaunības dienu pārkāpumu, ar kuru pašreizējam nobriedu- .šajam un solīdajam (ja arī dažkārt iecirtīgajam) pilsonim nav nekā kopīga. Taču šis pārkāpums bija pārāk tlgi nogulējis aprakts un nezināms, cilvēks aizmirsa, kāds laika posms šķir to no šodienas, un Henčārda jaunības melnais traips likās nule pastrādāta nozieguma zīmogs.

Lai cik sīks bija notikums tiesas sēdē, Henčārdam tas nozīmēja pagriezienu dzīvē un norieta sākumu. Todien, gandrīz tai pašā mirklī, viņš, sasniedzis pārticības un cieņas kalngalus, sāka strauji slīdēt lejup uz pretējo pusi. Taisni dīvaini, cik ātri viņš zaudēja cieņu ļaužu acīs. Viņa sabiedriskais stāvoklis bija iedragāts, pēc pārsteidzīgajiem darījumiem viņš nespēja komercijā turēties virs ūdens, tāpēc viņa lej upe ja abos aspektos pa- ātrinājās ar katru stundu.

Ejot pa ielu, viņš nu biežāk lūkojās uz bruģi nekā uz inajū fasādēm; vairāk uz gājēju kājām un stulpiņiem nekā viņu acīs, kurām kādreiz viņa liesmainais skatiens lika mirkšķināties.

Arī jauni notikumi apvienojās, lai viņu pazudinātu. Šis gads bija nelaimīgs ne tikai viņam vien, un kāds parādnieks, kuram Henčārds bija augstsirdīgi uzticējies, bankrotēja un reizē sadragāja Henčārda sašķobījušos kredītu. Turklāt viņš izmisumā nebija pratis ievērot to precīzo atbilstību starp labības paraugu un visu pirkumu, kas ir labības tirdzniecības pamatu pamats. Tur bija vainojams galvenokārt kāds no viņa darbiniekiem: šis stulbenis aiz savas neaprēķināmās muļķības bija izsniedzis paraugu no Henčārda iepirktajiem otrās šķiras kviešiem, iepriekš attīrījis šo paraugu no saspiestiem, slimiem un bojātiem graudiem, kuri tur bija vairumā. Ja, pārdodot kviešus, par to trūkumiem būtu pateikts atklāti, tad skandāls neizraisītos, bet šādā brīdī patiesības noslēpšana bija liktenīga kļūda, un Henčārda vārds tika iemīts dubļos.

Viņa krišana nebija nekas neparasts. Kādu dienu Elizabete, iedama garām «Karaļa ģerbonim», ieraudzīja lielu ļaužu drūzmu, lai gan nebija tirgus diena. Kāds no skatītājiem, mazliet pārsteigts, ka viņa neko nezina, pavēstīja, ka te notiek apspriede sakarā ar mistera Henčārda bankrotu. Viņa jutās tuvu raudām un, dzirdēdama, ka Henčārds ir viesnīcā, gribēja iet iekšā, lai satiktu viņu, bet viņai ieteica netraucēt Henčārdu tādā dienā.

Telpa, kurā sēdēja parādnieks un kreditori, atradās ielas pusē, un Henčārds, paskatījies pa stiepļu tīkla aizsegto logu, pamanīja Elizabeti Džeinu. Viņa iztaujāšana bija beigusies, un kreditori dzīrās iet projām. Ieraugot Elizabeti, viņš kļuva domīgs, bet tad, aizvērsies no loga, piecēlās, izsliedamies pāri klātesošajiem, un lūdza mazliet uzmanības. Viņa labklājības dienās ziedošā seja bija kļuvusi palsāka; vaigubārda un mati bija joprojām melni, bet vaigi šķita klāti ar pelniem.

—   Džentlmeņi, — viņš teica, — bez tā īpašuma, par kuru mēs runājām un kurš redzams bilancē, man palicis vēl kaut kas. Tas pieder jums tāpat kā pārējā mana manta, un es nebūt nedomāju slēpt to no jums. — To sacījis, viņš izņēma no kabatas zelta pulksteni un nolika uz galda, pēc tam naudas maku — dzeltenu audekla maisiņu, kādu lietoja fermeri un uzpircēji, un, attaisījis to, izbēra uz galda naudas gabalus blakus pulkstenim, kuru vēl uz mirkli paņēma, lai atraisītu no matiem pītu ķēdīti, kādreizējo Lisetas dāvanu. — Tagad jums ir viss, kas man piederējis šai pasaulē, — viņš pabeidza, — un jūsu labā es vēlētos, kaut man bijis vairāk.

Kreditori, gandrīz visi fermeri, paskatījās uz pulksteni, tad uz naudu un beidzot ārā pa logu; pirmais ierunājās fermeris Džeimss Everdīns no Veterbarijas.

—    Nē, nē, Henčārd, — viņš silti sacīja. — To mēs negribam. Jūs rīkojāties godīgi, bet paturiet to sev. Ko jūs sakāt, kaimiņi, vai piekrītat man?

—    Nu, protams, mums nekā tāda nevajag, — sacīja otrs kreditors — Grovers.

—   Protams, lai patur vien sev, — nomurmināja trešais aizmugurē — kluss, atturīgs, jauns vīrietis, Boldvuds vārdā,, un pārējie vienprātīgi piekrita.

—   Nu, tad tā, — iesāka padomes priekšsēdētājs, uzrunādams Henčārdu, — lai gan tas ir bezcerīgs gadījums, man tomēr jāatzīst, ka neesmu redzējis godprātīgāku parādnieku. Es pārbaudīju, ka bilance sastādīta gods godam, mums nebija nekādu grūtību, jo nebija nekādas izlocīšanās vai noslēpšanas. Ka viņš slēdzis riskantus darījumus, kas noveduši viņu šai nelaimīgajā stāvoklī, tas ir skaidri redzams, bet, ciktāl man zināms, viņš visādi centies, lai nevienam nekaitētu.

Henčārdu šie vārdi ļoti aizkustināja, bet viņš negribēja to izrādīt un aizgriezās uz loga pusi. Priekšsēdētāja slēdzienam visi pusbalsī piekrita, un sēde beidzās. Kad viņi bija aizgājuši, Henčārds paskatījās uz atdoto pulksteni.

— Man nav uz to nekādu tiesību, — viņš nosprieda. — Kāda velna pēc viņi to nepieņēma? Man svešas mantas nevajag!

Atcerējies kādu nenomaksātu parādu, viņš aiznesa pulksteni otrpus ielas pulksteņmeistaram, pārdeva par to summu, ko viņam piedāvāja, un atdeva naudu kādam no sīkākajiem kreditoriem — Darnoveras iemītniekam, kurš dzīvoja spaidīgos apstākļos.

Kad viss Henčārda īpašums bija aprakstīts un sākās izūtrupēšana, pilsētā, kur Henčārdu līdz šim tikai nosodīja, uzvilnīja līdzjūtība pret viņu. Kad nu Henčārda dzīve viņa kaimiņiem bija skaidri pārredzama un visi saprata, cik brīnumaini viņš mācējis likt lietā savu vienīgo talantu — enerģiju un iedzīvoties mantā no gluži nekā — jo viņam patiešām nekā nebija, kad viņš ieradās pilsētā kā klejojošs siena ķīpotājs ar sprūdu un nazi kabatā, — tad visi brīnījās par viņu un nožēloja viņa neveiksmi.

Elizabete nekādi nevarēja sastapt Henčārdu, lai kā pūlējās. Viņa joprojām ticēja patēvam, kaut neviens cits vairs neticēja; viņai gribējās piedot patēva skarbumu un palīdzēt viņa grūtībās.

Viņa aizrakstīja Henčārdam; viņš neatbildēja. Tad viņa devās uz Henčārda namu — lielo namu, kurā pati kādu laiku bija laimīgi dzīvojusi, namu ar fasādi no rūsganiem, vietām glazētiem ķieģeļiem un masīviem logu ietvariem, — bet Henčārds tur vairs nedzīvoja. Bijušais mērs bija pametis šo uzplaukuma laiku mājokli un pārcēlies uz Džopa kotedžu pie klostera dzirnavām, uz to graustu iecirkni, kurā bija klīdis tonakt, kad bija atklājis, ka Elizabete nav viņa meita. Uz turieni nu viņa gāja.

Elizabetei likās dīvaina šāda apmešanās vietas izraudzīšanās, bet viņa nosprieda, ka patēvam trūcis izvēles. Tuvumā atradās tik veci koki, ka tie laikam bija stādīti tolaik, kad te vēl mita mūki, un kādreizējo dzirnavu aizvars tagad veidoja ūdenskritumu, kurš nešpetni krāca jau gadsimtiem ilgi. Pati kotedža bija celta no vecajiem sen noārdītā klostera akmeņiem, un šais plēsto akmeņu sienās bija iemūrētas ornamentu šķēpeles, modelētas logu stenderes un arku dzegas.

Henčārds mitinājās namiņa divās istabās, un Džops, ko viņš bija kādreiz pieņēmis darbā, padarījis par uzticības personu, nozākājis un beidzot padzinis, nu bija viņa namsaimnieks. Taču ari šeit Elizabetei neizdevās tikties ar patēvu.

—    Vai tad pat savu meitu viņš negrib redzēt? — Elizabete prasīja.

—    Nevienu — vismaz pagaidām; tādu rīkojumu viņš devis, — skanēja atbilde.

Vēlāk viņai gadījās iet garām labības noliktavām un siena šķūņiem, Henčārda tirdzniecības centram. Viņa zināja, ka Henčārds te vairs nav noteicējs, un tomēr pazīstamie vārti viņu pārsteidza. Henčārda vārds uz tiem bija biezi aiztriepts ar svina pelēku krāsu, bet burti- tomēr blāvi rēgojās caur to kā kuģi caur miglu. Tiem virsū ar svaigiem baltiem burtiem lepojās Fārfres vārds.

Eibls Vitls bija atspiedis kaulaino muguru pret vār-, tiņiem, un Elizabete iejautājās:

—   Tagad misters Fārfre ir šeit saimnieks?

—    Ijā, mis Henčet, — viņš atbildēja, — misters Fārfre ir nopircis šito uzņēmumu un mūs, tos strādniekus, piedevām, un mums ir labāk, nekā bija, kauču man neklātos to teikt, tā ka jūs esat viņa pameita. Darbs ir gan grūtāks, taču neviens mūs vairs nebiedē. Cik man to matu palicis uz galvas aiz tām pašām bailēm vien! Neviens te nebļaustās, nedauza durvis, nelien iekšā tavā nemirstīgajā dvēselē un tā joprojām, un, kauču es par šiliņu nedēļā saņemu mazāk, taču esmu bagātāks, jo ko tev, cilvēkam, līdz visa pasaule, ja tu trīci vienā trīcēšanā, mis Henčet?

Visumā Vitlam bija taisnība: Henčārda uzņēmums, kas bija galīgi paralizēts, kamēr kārtoja ar bankrotu saistītās lietas, nu atkal sāka darboties, kad to pārņēma jaunais saimnieks. Atkal pilnie labības maisi, pārsieti ar spožām ķēdēm, kustējās augšup lejup zem celtņa šķērša, spalvainas rokas sniedzās ārā pa dažādām durvīm un vilka labību iekšā, siena ķīpas tika sviestas no šķūņiem pagalmā vai otrādi, sprūdi čīkstēja, kamēr svari un bez- meni rosījās tur, kur senāk par visu sprieda tikai pēc acumēra.

Kāsterbridžas pilsētas lej daļā bija divi tilti. Pirmais, celts no plankumainiem ķieģeļiem, piesliedzās Haistrītai; no šās ielas nošķīrās otra, kas veda uz Darnoveras lejā- kajām šķērsielām; tādā kārtā pie šā tilta sastapās turība ar trūcību. Otrais, no akmeņiem mūrētais tilts atradās patālu pļavās uz lielceļa, tomēr vēl pilsētas robežās.

Šo tiltu izskats varēja daudz ko pavēstīt. Katrs izcilnis bija nodilis gluži, truls, daļēji no laika zoba, daļēji tāpēc, ka gar tiem trinās gadiem ilgi daudzas dīkdieņu paaudzes, kuru zābaku purngali un papēži te bija nemierīgi švīkājušies, kamēr to īpašnieki stāvēdami apcerēja savas nedienas. Ja zem kājas patrāpījās mīkstāks ķieģelis vai akmens, tad pat to plakanajā virsmā bija redzamas tā paša jauktā mehānisma iedobtas bedres. Margu augšdaļas šuves bija sastiprinātas ar dzelzi, jo neprātīgu dusmu lēkmē cilvēki ne vienreiz vien bija atrāvuši margu plātnes un svieduši upē, tā pauzdami pārdrošu izaicinājumu pilsētas varas orgāniem.

Šie abi tilti pievilka visus pilsētas neveiksminiekus, tos, kam nogājis greizi veikalos, mīlestībā, atturībā vai noziegumā. Kāpēc nelaimes piemeklētie šejienieši izraudzījās tieši tiltus savām pārdomām, nevis dzelzs margas, vārtus vai pakāpienus pie dzīvžogiem, tas nav noskaidrots.

Bija diezgan krasa atšķirībā starp tiem, kuri bija iecienījuši pārdomām tuvīno ķieģeļu tiltu, un tiem, kuri izraudzījās tālīno akmens tiltu. Zemākie sabiedrības slāņi turējās pie pirmā, pilsētai tuvākā tilta, jo viņus nemulsināja ļaužu ironiskie skatieni. Šie neveiksminieki nebija diezin cik ievērojami arī savos ziedu laikos un, ja arī kādreiz jutās nomākti, tad tomēr sevišķi nekautrējās no savas pagrimšanas. Rokas viņi lielākoties turēja kabatās, ap gurniem vai ceļgaliem nēsāja siksnas, un viņu apavi ļoti ilgojās pēc saitēm, kuru tiem laikam vienmēr bija trūcis. Viņi nemēdza nopūsties par sūro likteni, bet spļaudījās, negaudās, ka viņu sirdis kremt bēdas, bet izsacījās, ka viņiem nav laimējies. Džops bija te bieži stāvējis grūtos brīžos, tāpat Kaksomas māte, Kristofers Konijs un nabaga Eibls Vitls.

Tie nelaimīgie, kuri mēdza stāvēt uz tālākā tilta, bija smalkākas sugas ļaudis. Tie bija bankrota upuri, hipohondriķi, cilvēki, kuri bija «ārā no vietas» aiz savas vai apstākļu vainas, neapdāvināti profesionāļi, noplukuši labdzimtie, kuri nezināja, kā nosist brīvo laiku starp brokastīm un pusdienām, nedz ari starp pusdienām un vakariņām. Šā tipa ļaudis gandrīz vienmēr lūkojās pāri margām uz strauji plūstošo ūdeni. Katrs, kas tā stāvēja, cieši blenzdams upē, bija gandrīz noteikti kāds no tiem, pret ko pasaule šā vai tā izturējusies nelaipni. Kamēr neveiksminieks uz tuvākā tilta nebūt nejutās neērti, ka viņu te kāds redz, bet stāvēja ar muguru pret margām un noskatījās garāmgājējos, tamēr neveiksminieks uz otra tilta nekad nestāvēja ar seju pret braucamo ceļu, nepagrieza galvu, dzirdēdams soļus, bet, iegrimis savu bēdu apcerē, lūkojās straumē, līdzko kāds tuvojās, un izlikās, it kā viņu interesē kāda ērmīga zivs, lai gan visa peldošā radība bija izzvejota no upes kopš nezināmiem laikiem.

Tā viņi tur stāvēja, kavēdamies pārdomās; ja viņu ciešanu iemesls bija apspiestība, viņi iztēlojās sevi par karaļiem; ja trūkums — par miljonāriem; ja grēks — viņi skuma, kāpēc nav svētie vai eņģeļi; ja atraidīta mīla — viņi sapņoja, ka ir visā grāfistē izdaudzināti un pielūdzēju aplidoti Adonisi. Daži stāvēja un domāja tik ilgi, pievērsuši skatienu ūdenim, ka beidzot atļāva savai nabaga miesai sekot skatienam, un nākošā rītā viņus atrada vai nu tepat lejā, vai mazliet augstāk, dziļajā iedobē, tā saucamajā Melnajā ūdenī, kur viņi bija brīvi no visām raizēm.

Uz šā tilta uznāca Henčārds tāpat kā citi nelaimīgie pirms viņa; viņš te ieradās pa taciņu gar upmalu, kas sliecās ap pilsētas saltāko nomali. Te viņš stāvēja kādā vējainā pēcpusdienā, kad Darnoveras baznīcas pulkstenis nosita piekto stundu. Kamēr vējš nesa zvana skaņas šurp pāri mitrajai zemienei, kāds, iedams garām, sveicināja, nosaucot viņu vārdā. Henčārds mazliet pagriezās un pazina Džopu, savu bijušo priekšstrādnieku, kurš tagad kalpoja pie kāda cita; kaut arī viņš Džopu nīda, tomēr bija apmeties pie viņa, jo Džops bija vienīgais cilvēks Kāsterbridžā, kura uzskati un spriedumi izraisīja izputinātajā labības tirgotājā gandrīz pilnīgai vienaldzībai tuvu nicināšanu.

Henčārds atbildēja uz sveicienu ar tikko manāmu galvas mājienu, un Džops apstājās.

—    Viņš un viņa šodien jau ievākušies savā jaunajā namā, — Džops pavēstīja.

—    Ahā, — Henčārds izklaidīgi atsaucās. — Kas tas par namu?

—   Jūsu bijušais nams.

—    Viņš ievācies manā namā? — Henčārds sarāvās un tad piemetināja: — Un no visiem namiem pilsētā viņš izraudzījies tieši manējo!

—    Kādam taču tur jādzīvo, un, ja jūs to nevarat, vai tad jums kāds sliktums, ja viņš tur ievācas?

Tas bija pilnīgi pareizi; Henčārds apzinājās, ka viņam no tā nekāda sliktuma nav. Fārfre, nopircis noliktavas un šķūņus, acīm redzot, ērtības labad bija nopircis namu, kas tiem piekļāvās. Un tomēr tas, ka Fārfre tagad mīt viņa plašajos kambaros, kamēr viņš, agrākais nama īpašnieks, mitinās būdā, neizsakāmi sarūgtināja Henčārdu.

Džops tikmēr turpināja:

—    Un vai dzirdējāt par to cilvēku, kas nopircis izsolē visas jūsu labākās mēbeles? Izrādās, ka viņš tās pircis tam pašam Fārfrem! No mājas tās nemaz nav veduši ārā, jo māju Fārfre nopircis jau pirms tam!

—    Manas mēbeles arī! Viņš laikam gatavs nopirkt ari manu miesu un dvēseli!

—    Kāpēc lai viņš nepirktu, ja esat ar mieru pārdot.

Un, iecirtis šādas brūces sava kādreiz tik valdonīgā

saimnieka sirdī, Džops aizgāja savu ceļu, kamēr Henčārds joprojām blenza straujajā upē, bet tilts" šķita kustamies pret straumi kopā ar viņu pašu.

Zemiene kļuva tumšāka un debesis pelēkākas. Kad visa ainava sāka atgādināt ar tinti aplietu gleznu, lielajam akmens tiltam tuvojās cits ceļavīrs. Viņš brauca divričos uz pilsētas pusi. Tilta vidū divriči apstājās.

—    Mister Henčārd? — kļuva dzirdama Fārfres balss. Henčārds palūkojās atpakaļ. Redzēdams, ka nav pārskatījies, Fārfre lika savam pavadonim braukt uz mājām, bet pats izkāpa ārā un pienāca pie kādreizējā drauga.

—    Esmu dzirdējis, ka domājat par izceļošanu, mister Henčārd, — viņš sacīja. — Vai tas tiesa? Man ir nopietns iemesls tā jautāt.

Henčārds mazliet pavilcinājās un tad atbildēja:

—    Jā, tas ir tiesa. Gribu doties uz turieni, uz kurieni jūs gribējāt doties pirms pāris gadiem, kad es jūs atturēju un pierunāju palikt šeit. Viss iet pa riņķa līniju, nav ko sacīt! Vai atceraties, kā mēs abi stāvējām Krīta alejā un es iegalvoju jums, lai paliekat? Toreiz jūs bijāt pliks kā zirnis, bet es biju nama īpašnieks Kornstrītā. Un nu es stāvu tukšs kā izšauta bise, bet nama īpašnieks esat jūs.

—   Jā, jā, tā tas ir! Tā tas pasaulē notiek, — Fārfre piekrita.

—    Ha, ha, pareizi! — Henčārds izsaucās, noskaņodamies uz jokiem. — Augšup un lejup! Es pie tā esmu pieradis. Vai nav vienalga galu galā?

—    Tagad uzklausiet mani, ja es jūs neaizkavēju, tāpat kā es uzklausīju jūs, — Fārfre teica. — Nebrauciet projām. Palieciet tepat.

—    Man taču cits nekas neatliek! — Henčārds īgni atteica. — Man tik vien naudas, lai izvilktu dzīvību pāris nedēļu, tas ir viss. Man nav patikas atkal atsākt algādža darbu, bet es nevaru sēdēt un turēt rokas klēpī, tāpēc labāk jāmeklē kas piemērots citur.

—    Jā, bet man ir kāds priekšlikums, ja gribat mani uzklausīt. Nāciet un dzīvojiet savā vecajā namā. Mēs labprāt nodosim jūsu rīcībā dažas istabas — manai sievai noteikti nebūs nekādu iebildumu — kamēr jūs atradīsiet sev piemērotu darbu.

Henčārds nodrebēja. Acīm redzot, aina, ko uzskicēja aizdomu neskartais Donalds — dzīve zem viena jumta ar Lisetu, — bija tik satriecoša, ka nepameta viņu vienaldzīgu.

—    Nē, -nē, — viņš aizsmacis sacīja. — Mēs sāksim ķildoties.

—    Jūs būsiet noteicējs par savām telpām, — Fārfre aizrādīja, — un neviens nejauksies jūsu darīšanās. Tur taču daudz veselīgāk dzīvot nekā te lejā pie upes, kur esat apmeties.

Henčārds tomēr atteicās.

—   Jūs nezināt, ko man piedāvājat, — viņš atbildēja. — Bet, lai nu kā, man tomēr jums jāpateicas.

Viņi iegāja pilsētā, soļodami blakus kā todien, kad Henčārds bija pierunājis jauno skotu te palikt.

—    Vai jūs neiegrieztos pie mums uz vakariņām? — Fārfre uzaicināja, kad abi bija nonākuši pilsētas centrā, kur viņu ceļi šķīrās — vienam pa labi, otram pa kreisi.

—   Nē, nē.

—    Starp citu, es gandrīz piemirsu. Esmu nopircis krietnu daļu jūsu mēbeļu.

— Tā dzirdēju.

—    Man pašam nemaz tik daudz nevajadzēja, bet man gribētos, lai jūs paņemat tās mantas, kuras jums saistās ar atmiņām vai kuras jums varētu īpaši noderēt. Pārvāriet tās pie sevis — man tas nekādu robu neiegriezīs; mēs bez tām varam ļoti labi iztikt, un man būs pietiekami daudz izdevības iegādāties citas.

—    Kā — un jūs gribat atdot man tās par velti? — Henčārds nobrīnījās. — Jūs taču samaksājāt par tām kreditoriem!

—    Jā gan, bet varbūt tās jums vajadzīgākas nekā man.

Henčārds jutās mazliet aizkustināts.

—    Es … dažreiz domāju, ka esmu izturējies nepareizi pret jums! — viņš noteica, un viņa balsī izpaudās nemiers, ko nakts ēnas neļāva saskatīt viņa sejā. Viņš strauji pakratīja Fārfres roku un pasteidzās aiziet, it kā nevēlēdamies vairāk atklāt sevi. Fārfre redzēja, ka viņš iegriežas pa caurbrauktuvi uz Buļļa Staba laukumu un nozūd Klostera dzirnavu virzienā.

Tikmēr Elizabete Džeina bēniņu kambarītī, kas nebija lielāks par pravieša celli, noglabājusi lādē laimes dienās šūtās zīda drēbes, čakli strādāja rokdarbus un atpūtas stundas veltīja grāmatām, kādas izdevās dabūt.

Viņas mājoklis atradās gandrīz iepretī bijušajam patēva un tagadējam Fārfres namam, un viņa varēja redzēt, kā Donalds un Liseta aši steidzas te iekšā, te ārā dzīves prieka pilni, kā tas piederas jaunlaulātiem. Viņa gan vairījās lūkoties uz to pusi, bet būtu pretēji cilvēka dabai nepaskatīties, kad dzird durvis noklaudzam.

Tā viņa klusu dzīvoja, bet tad padzirdēja, ka Henčārds saaukstējies un neiziet no mājas — droši vien mitrā laikā par ilgu uzkavējies pļavās. Viņa tūliņ devās pie patēva. Šoreiz viņa nolēma nelikties ne zinis par noraidīšanu Un uzgāja augšā. Henčārds sēdēja gultā, ietinies virssvārkos, un pirmajā mirklī izrādīja nepatiku par viņas ielaušanos.

—    Ej projām… ej projām! — viņš nomurmināja. — Es tevi negribu redzēt!

—    Bet tēv …

—    Es negribu tevi redzēt, — viņš atkārtoja.

Taču ledus bija salauzts, un viņa palika. Viņa pārkārtoja istabu ērtāk, izrīkoja apakšstāva iemītniekus, un, kad viņa grasījās iet projām, patēvs bija samierinājies ar domu, ka pameita nāks viņu šad tad apraudzīt.

Vai nu to panāca viņas kopšana, vai gluži vienkārši klātbūtne, bet Henčārds ātri atlaba. Drīz vien viņš varēja atstāt istabu, un tagad viss viņam rādījās citās krāsās. Viņš vairs nedomāja par izceļošanu, bet sāka biežāk domāt par Elizabeti. Vairāk par visu pārējo viņu nomāca bezdarbība, un, tā kā viņš nu bija labākās domās par Fārfri un apzinājās, ka no godīga darba nav jākaunas, tad kādu dienu stoiski devās pie Fārfres un pieteicās par algādzi — siena ķīpotāju. Viņu tūliņ pieņēma darbā. Līgumu ar Henčārdu noslēdza priekšstrādnieks, jo Fārfre juta, ka nav vēlams ielaisties personīgās darīšanās ar bijušo labības tirgotāju vairāk, nekā tas nepieciešami. Lai gan Fārfre ļoti vēlējās viņam palīdzēt, tomēr nu jau labi pazina Henčārda nenosvērto raksturu un uzskatīja, ka labāk turēties no viņa tālāk. Aiz šiem pašiem iemesliem viņš vienmēr nodeva caur trešo personu savus rīkojumus Henčārdam, kad tam vajadzēja doties uz vienu vai otru fermu sienu ķīpot.

Kādu laiku viss ritēja labi, jo dažādās fermās iepirkto sienu parasti sēja ķīpās tur, kur atradās stirpas, un tikai tad veda šurp, tā ka Henčārds dažreiz nedēļām ilgi bija ārpus mājas. Kad siena ķīpošana beidzās, Henčārds bija jau zināmā mērā iejuties darbā un kopā ar citiem Fārfres strādniekiem ieradās katru dienu viņa noliktavās. Un tā kādreiz turīgais tirgotājs, bijušais mērs un sazin kas vēl kļuva par dienas strādnieku tanīs pašās noliktavās un šķūņos, kas reiz bija viņa īpašums.

— Es arī agrāk esmu strādājis par algādzi, vai tā nav? — viņš mēdza runāt ierasti izaicinošā tonī. — Tad kāpēc lai es tagad to nedarītu?

Taču viņš nebūt vairs nebija tas laukstrādnieks, kas kādreiz jaunībā. Toreiz viņš valkāja tīru, ērtu apģērbu gaišās, priecīgās krāsās, dzeltenus stulpiņus kā pieneņu ziedus, spodras korda bikses kā nule sukātus linus un koši krāsainu kaklautu kā puķu dārzu. Tagad viņš nonēsāja vecu, zilu, labos laikos šūtu vadmalas uzvalku, apbružātu cilindru, nospeķotu un novalkātu melna atlasa kaklautu. Tā ģērbies, viņš rosījās pagalmā, vēl diezgan kustīgs, jo viņam nebija daudz pāri četrdesmitiem, un kopā ar citiem strādniekiem vēroja Donaldu Fārfri staigājām iekšā un ārā pa zaļajiem dārza vārtiem, vēroja lielo namu un Lisetu.

Ziemai sākoties, Kāsterbridžā paklīda baumas, ka misteru Fārfri, pilsētas padomes locekli, tuvākos gados ievēlēšot par mēru.

—   Jā, viņa bija gudra, patiešām gudra! — Henčārds teica pats sev, padzirdējis to kādu dienu ceļā uz Fārfres siena šķūņiem. Viņš apsvēra šo vēsti, savilkdams virves ap ķīpām, un tā pamodināja atkal viņa senos uzskatus par Donaldu Fārfri kā. uzvarētāju sāncensi, kurš ieminis viņu dubļos.

—   Cilvēku viņa gados celt mēra godā! — viņš, greizi smīnēdams, murmināja.

—   Bet tā jau ir viņas nauda, kas to dara! Ha ha… vai tas nav ellīgi jocīgi? Es, viņa agrākais darba devējs, tagad kalpoju viņam, un viņš, mans bijušais strādnieks, nu ir saimnieks, kam pieder manas mājas, manas mēbeles un mana tā saucamā sieva arī!

Viņš daudzināja to augu dienu. Nekad, kamēr vien bija pazinis Lisetu, Henčārds nebija tik karsti vēlējies saukt viņu par savējo, cik tagad karsti nožēloja, ka viņu zaudējis. Henčārdu nemocīja savtīga kāre pēc Lisetas bagātības, lai gan tieši bagātība bija padarījusi Lisetu tik vēlamu, piešķirdama viņai neatkarību un eleganci, kas pievelk Henčārda tipa vīriešus. Bagātība deva Lisetai kalpotājus, māju un skaistas drēbes — to noformējumu, kas padarīja šo sievieti tik pārsteidzoši neparastu tam, kurš bija pazinis viņu pieticības dienās.

Henčārds atkal ieslīga drūmā noskaņojumā, un, līdzko kāds minēja par Fārfres iespējām tikt mēra godā, viņā no jauna uzliesmoja senais naids pret skotu. Šai pašā laikā Henčārdā notika kāds morāls lūzums. Viņš bieži sāka nozīmīgi atkārtot izaicinošā tonī: — Vēl tikai divas nedēļas! Vēl tikai divpadsmit dienas! — ar katru dienu samazinādams termiņu.

—   Kas tās ir par divpadsmit dienām? — ieprasījās Solomons Longveiss, kurš strādāja kopā ar viņu klētī pie auzu svēršanas.

—   Pēc divpadsmit dienām es būšu brīvs no sava zvēresta!

—    No kāda zvēresta?

—   Nedzert alkoholiskus dzērienus. Pēc desmit dienām apritēs divdesmit viens gads, kopš devu šo zvērestu, un tad nu gan es ar dieva palīgu izpriecāšos pēc sirds patikas!

Kādu svētdienu Elizabete Džeina, sēdēdama pie loga, dzirdēja lejā sarunu, kurā tika minēts Henčārda vārds. Viņa nesaprata, kādā sakarībā to min, bet tad kāds garāmgājējs griezās pie runātājiem ar to pašu jautājumu, kuru viņa bija uzdevusi sev.

— Maikls Henčārds, kurš divdesmit vienu gadu nav dzēris ne lāsīti, sācis plostot!

Elizabete Džeina uzlēca kājās, paķēra virsdrēbes un izsteidzās ārā.

XXXIII

Tais gados Kāsterbridžā bija ieviesies saviesīgs paradums, kuru gan par paradumu neuzskatīja, tomēr cieši pieturējās pie tā. Ik svētdienas pēcpusdienu liels pūlis Kāsterbridžas algādžu — neiztrūkstošu baznīcas apmeklētāju un nosvērtu ļaužu, noklausījušies dievkalpojumu, devās tiešā ceļā no baznīcas uz «Trim jūrniekiem». Gājienu parasti noslēdza koris ar čelliem, vijolēm un flautām padusēs.

Galvenais likums, tā sakot, goda likums šinīs tradīciju iesvētītajās sanākšanās bija stingra pašierobežošanās — ne vairāk par puspintu dzeramā. Viesnīcnieks precīzi ievēroja šo noteikumu un pasniedza dzeramo tieši attiecīgā lieluma krūzēs. Visas bija pilnīgi vienādas, taisnas, ar uzzīmētām bezlapainām liepām tumšbrūnā krāsā abās pusēs — tanī; no kuras dzēra, un tanī, kas bija pagriezta pret kaimiņu. Kad bērniem uznāca patika pārcilāt ko brīnumainu, viņi mēdza minēt, cik šādu krūžu ir viesnīcniekam. Svētdienās viesnīcas lielajā istabā bija vismaz četrdesmit saliktas aplī uz milzīga ozola galda ar sešpadsmit kājām, kurš atgādināja Stounhendžu[18] tās pirmatnības laikos. Aiz šīm krūzēm un virs tām gaisā virmoja aplis no četrdesmit dūmu strūklām, kuras pacēlās no četrdesmit māla pīpēm, un aiz pīpēm bija redzami četrdesmit baznīcēni, atspiedušies pret aplī salikto četrdesmit krēslu atzveltnēm.

Ari saruna nebija darbdienu saruna, bet daudz izsmalcinātāka un augstākā stilā. Runātāji apsprieda, kā vienmēr, tās dienas svētrunu — iztirzāja to, izsvēra, vai tā augstāk vai zemāk par vidējo līmeni, pie kam svētruna tika uzskatīta kā zinātnisks varoņdarbs vai priekšnesums, kam nav sakara ar pašu runātāju dzīvi, ja nu vienīgi tāds sakars, kāds ir kritiķim ar kritizējamo parādību. Cellists un ķesteris parasti runāja autoritatīvāk par citiem, kā jau ļaudis, kas ir oficiālās attieksmēs ar garīdznieku.

«Trīs jūrnieki» bija arī tā vieta, kuru Henčārds izraudzījās, lai atzīmētu ilgo atturībnieka gadu noslēgumu. Viņš bija tā pielāgojis savu ierašanos, lai četrdesmit baznīcēni, ienākdami tukšot ierastās krūzes, atrastu viņu jau ērti noenkurojušos lielajā istabā. Pietvīkusi seja skaidri liecināja, ka divdesmit viena gada termiņš beidzies un bezprātības ēra iestājusies no jauna. Mazais galdiņš, pie kura viņš sēdēja, bija piestumts masīvajam baznīcēnu ozolkoka galdam galā, un daži, ieņemdami vietas, pamāja viņam un apvaicājās:

—    Kā sviežas, mister Henčārd? Jūs gan te neesat redzēts.

Henčārds nesteidzās ar atbildi un nepacēla acu no izstieptajām, zābakos ieautajām kājām.

—    Jā, — viņš beidzot sacīja, — tas ir tiesa. Es nedēļām ilgi biju sliktā omā; viens otrs arī zina, kāpēc. Nu ir labāk, taču tomēr tā bēdīgi ap sirdi. Jūs, kora ļaudis, varētu man uzvilkt kādu meldiju; ar tās un Stenidža dziras palīdzību man varbūt izdosies atbrīvoties no mana minora.

—    No sirds labprāt, — atsaucās pirmā vijole. — Tiesa, mēs gan esam jpalaiduši stīgas vaļīgi, bet tās jau var atkal savilkt. «A» meldija, kaimiņi, un nodziedāsim tam vīram vienu psalmu.

—    Par vārdiem man maza bēda, — Henčārds turpināja. — Himnas, balādes vai kāda draņķīga ziņģe, bezgožu maršs vai ķerubu slavas dziesmas, tas man viens pīpis, lai tikai skaisti skanētu un tiktu labi nodziedāts.

—    Nu… hi, hi… var būt, ka tas mums arī izdosies, jo starp mums nav neviena, kas nebūtu nostāvējis uz luktas savus divdesmit gadus, — reģents sacīja. — Un kā pie svētdienas, kaimiņi, varbūt nodziedāsim Ceturto psalmu Semjuela Veiklija meldijā, ko esmu uzlabojis.

—    Velns lai parauj Semjuela Veiklija meldiju, ko tu esi uzlabojis! — Henčārds attrauca. — Pametiet man šurp vienu nojūsu dziesmu grāmatām — vecais Viltširas meldiņš ir vienīgais, kurā vērts ko dziedāt, — no tā man asinis uzplūda un atplūda kā jūra, kad vēl biju vīrs uz savām kājām. Es pameklēšu tam pieskaņotus vārdus.

Viņš paņēma dziesmu grāmatu un sāka to šķirstīt.

Nejauši pametis acis uz logu, viņš ieraudzīja garām ejam ļaužu baru un noprata, ka tas nāk no augšējās baznīcas, kuras dievkalpojums bijis garāks nekā tas, ar ko aplaimota lejas baznīcas draudze. Pārējo cienījamo pilsoņu vidū soļoja pilsētas padomes loceklis misters Fārfre, zem rokas Liseta, no kuras viņš nenolaida acu un kuru atdarināja visu sīkāko tirgotāju sievas un meitas. Henčārda lūpas sašķobījās, un viņš atkal sāka šķirstīt lapas.

—    Nu, lūk, — viņš teica. — Simt devītais psalms Viltširas meldiņā; no desmitā līdz piecpadsmitam pantam. Es nolasīšu vārdus:

Kļūs viņa sieva atraitne, Un bērniņi kļūs bāri. No viņa sēklas pasaulē Nekas vairs netaps pāri. No viņa mantas netaisnās Kļūs augļotāji tauki, Un, svešu roku laupīti, Bez vārpas paliks lauki. Neviens tiem kusliem bāriņiem Ar žēlsirdīgu roku Ne ūdens malku nepasniegs, Ne remdēs viņu moku. Kā pelus viņa dzimumu Posts visos vējos kaisīs, Līdz viņa nolādētais vārds No ļaužu miņas gaisīs.

_— Es zinu to psalmu, zinu! — reģents steigšus atsaucās. — Bet man gan nemaz negribētos to dziedāt. Tas nav dziedāšanai domāts. Mēs to dziedājām toreiz, kad čigāni nozaga mācītājam ķēvi, gribējām izdarīt viņam pa prātam, bet viņam taisni dūša aptecējās. Sazin ko dieva kalps Dāvids domājis, izlikdams vārdos šo psalmu, ko neviens nevar dziedāt, neceldams neslavu pats sev. Uzrausim labāk Ceturto psalmu Semjuela Veiklija meldijā, ko esmu uzlabojis.

—    Velns lai jūs parauj — es jums teicu, nodziediet Simt devīto psalmu Viltširas meldiņā, un to jūs man no- dziedāsiet! — Henčārds uzbrēca. — Neviens no jūsu bļauru bandas netiks no šejienes ārā, pirms psalms nebūs nodziedāts!

Viņš atstūma galdu, paķēra biguli un, aizgājis pie durvīm, atspiedās ar muguru pret tām.

—    Nu, tagad laidiet vaļā, ja negribat, lai ielaužu jūsu stulbos paurus!

—    Tad nevajag jau, nevajag tā dusmoties! Tā kā tā ir svēta diena un tie ir dieva kalpa Dāvida, nevis mūsu vārdi, vai tad mēs nevaram ari nodziedāt, ko? — ierunājās viens no pārbaidītajiem koristiem, aplaizdams skatienu savējiem. Tad arī instrumenti tika noskaņoti un atmaskojošie panti nodziedāti.

—    Paldies jums, paldies, — Henčārds noteica atmaidzis, lūkodamies uz zemi, acīm redzot, stipri aizkustināts no priekšnesuma. — Un nenosodiet Dāvidu, — viņš pusbalsī turpināja, grozīdams galvu un nepaceldams acis. — Viņš zināja, ko dara, kad uzrakstīja šos vārdus! … Lai mani pakar, ja es, bijusi man nauda, neuzturētu baznīcas kori, lai tas spēlē un dzied man šinīs mana mūža grūtajās, tumšajās dienās. Pats rūgtākais ir tas, ka, būdams bagāts, es nekāroju pēc tā, kas man varēja būt, un nu, kad esmu nabags, nevaru tikt pie tā, kas man vajadzīgs!

īsajā klusuma brīdī «Trim jūrniekiem» atkal pagāja garām Fārfre un Liseta, šoreiz ceļā uz mājām, pēc īsas pastaigas pa lielceļu starplaikā starp dievkalpojumu un pēcpusdienas tēju, kā te bija pieņemts.

—    Tur ir tas vīrs, kam šo dziesmu dziedājām, — Henčārds noteica.

Muzikanti un dziedātāji palūkojās ārā un saprata, par ko viņš runā.

—    Lai dievs žēlīgs! — izsaucās čellists.

—    Tas ir viņš, — Henčārds stūrgalvīgi atkārtoja.

—   Ja es būtu zinājis, — klarnetists svinīgi paziņoja,

—   ka to dzied dzīvam cilvēkam, tad, tik tiešām kā dievs debesīs, neviens nebūtu izdabūjis no manis ne elpas vilcienu šim psalmam!

—    No manis tāpat, — pievienojās pirmais solists.

—    Bet es domāju, ja tie vārdi sacerēti tik senos tālos laikos, tad nebūs nekāda nelaime, ja izdarīšu kaimiņam pa prātam, un pret meldiju jau nav ko iebilst.

—    Eh, puikas, jūs jau tomēr nodziedējāt to! — Henčārds izsaucās uzvarētāja balsī. — Un, ja runājam par šo cilvēku, tad viņš daļēji ar savām dziesmām apmāja mani un tad izmeta laukā … Es varētu viņu saliekt šitā te… bet nedaru to. — Viņš pārlika biguli pār celi, salieca to kā klūgu, nosvieda zemē un atkāpās nost no durvīm.

Šai mirklī Elizabete Džeina, dabūjusi zināt, kur patēvs meklējams, ienāca iekšā bāla un nobažījusies. Koris un pārējie izklīda, izdzēruši paredzēto mēru. Elizabete Džeina tuvojās Henčārdam un lūdza nākt viņai līdzi uz mājām.

Tikmēr vulkāniskā kvēle Henčārda krūtīs bija jau ap- dzisusi, un viņš paklausīja aicinājumam, jo nebija pārāk stipri piedzēries. Meitene paņēma viņu zem rokas, un abi gāja projām. Henčārds soļoja nedroši kā akls, atkārtodams pēdējās psalma rindas:

— Līdz viņa nolādētais vārds No laužu miņas gaisīs.

Beidzot viņš sacīja Elizabetei Džeinai:

—    Es esmu vīrs, kas tur vārdu. Divdesmit vienu gadu esmu turējis zvērestu un tagad varu dzert ar skaidru sirdsapziņu… Ja es nederu viņam — nekas, es protu taisīt labus jokus, kad man uznāk patika! Viņš atņēmis man visu, un dievs mans liecinieks, ja viņš man gadīsies ceļā, tad es par sevi neatbildu!

Šie aprautie vārdi sabiedēja Elizabeti — vēl jo vairāk tāpēc, ka Henčārdam bija nosvērta, apņēmīga seja. v — Ko jūs" gribat darīt? — viņa piesardzīgi apvaicājās, trīcēdama aiz uzbudinājuma un jau iepriekš nojauzdama, par ko Henčārds domā.

Henčārds neatbildēja, un abi klusēdami nogāja līdz viņa dzīvoklim.

—   Vai varu ieiet pie jums? — viņa vaicāja.

—    Nē, nē, šodien ne, — Henčārds atteica, un viņa devās atpakaļ, juzdama stipru vēlēšanos brīdināt Fārfri un apzinādamās, ka tas ir gandrīz vai viņas pienākums.

Tiklab svētdienās, kā darbdienās Fārfre un Liseta laidelējās pa pilsētu kā divi tauriņi vai, pareizāk sakot, kā bite un tauriņš, noslēguši savienību uz mūžu. Šķita, ka Lisetai nepatīk iet ārā no mājas bez vīra, un, kad darbs neļāva viņam kavēties pēcpusdienā pie sievas, viņa sēdēja mājās un gaidīja vīru pārnākam, un Elizabete Džeina redzēja viņu no sava bēniņu loga. Taču meitene nesacīja sev, ka Fārfrem jābūt pateicīgam par tādu pieķeršanos, bet, salasījusies grāmatas, citēja Rozalindes vārdus: «Jums, meiten, vajadzētu krist uz ceļiem un dievam pateikties par labu vīru.»[19]

Viņa bija nomodā arī par Henčārdu. Uz pameitas jautājumu par savu veselību viņš kādreiz atbildēja, ka nespējot paciest Eibla Vitla iežēlīgos skatienus, kad abi strādājot kopā šķūnī.

—    Viņš ir tāds stulbenis, ka nevar nekādi dabūt ārā no galvas tos laikus, kad es biju viņa saimnieks.

—    Ja atļaujat, es iešu jums līdzi uz noliktavu un palīdzēšu savilkt ķīpām virves Vitla vietā, — viņa piedāvājās. Viņa gribēja iet uz turieni, lai gūtu izdevību ieskatīties, kā rit darbi Fārfres saimniecībā, kopš viņas patēvs tur strādā par algādzi. Henčārda draudi bija meiteni tā sabiedējuši, ka viņa gribēja redzēt, kā viņš izturēsies, kad satiksies ar Fārfri vaigu vaigā.

Viņa nostrādāja tur vairākas dienas, bet Donalds neparādījās. Tad kādu pēcpusdienu zaļie vārti pavērās un pa tiem iznāca vispirms Fārfre un viņam pa pēdām Liseta. Ka Donalds ieveda te savu sievu, tas liecināja, ka viņam nav ne jausmas par Lisetas kādreizējiem sakariem ar tagadējo siena ķīpotāju.

Henčārds pat nepaskatījās uz ienācēju pusi un nepacēla acu no virves, kuru patlaban savilka, it kā tā vienīgā piesaistītu viņa uzmanību. Aiz smalkjūtības, kura Fārfrem vienmēr lika vairīties no tādām situācijām, kad varētu likties, ka viņš izbauda uzvaru pār satriektu konkurentu, viņš arī tagad turējās tālāk no siena šķūņa, kur strādāja Henčārds ar meitu, un devās uz labības klēti. Tikmēr Liseta, nezinādama, ka Henčārds strādā pie viņas vīra, iegāja taisni šķūnī un negaidīti sadūrās ar Henčārdu; viņai izlauzās apspiests: — O! — kuru laimīgais un aizņemtais Donalds nesadzirdēja, būdams tālāk projām. Henčārds dzēlīgā pazemībā pieskārās platmalei, kā to mēdza darīt Vitls un pārējie, un Liseta aiz bailēm pusdzīva nomurmināja:

—    Labdien.

—    Ko, lūdzu, mem? — Henčārds izlikās lāgā nesadzirdējis.

—    Es padevu labdienu, — viņa nošļupstēja.

—    Ak jā, labdien, mem, — viņš atbildēja, atkal pie- skardamies platmalei. — Man prieks jūs redzēt, mem. — Liseta jutās neērti, bet Henčārds turpināja: — Mēs, vienkārši darba cilvēki, uzskatām to par lielu godu, kad lēdija iemet aci pie mums un izrāda interesi.

Liseta uzmeta Henčārdam lūdzošu skatienu: viņa sarkasms bija pārāk rūgts, pārāk nepanesams.

—    Vai varat pateikt, cik pulkstenis, mem? — viņš apvaicājās.

—    Jā, — viņa pasteidzās atbildēt, — puspieci.

—    Paldies. Tad mums vēl pusotras stundas jāstrādā. Ak, mem, mums, tām zemākajām šķirām, nav ne jausmas par tiem patīkamajiem laika kavēkļiem, kādi ir jums!

Liseta, gribēdama iespējami ātrāk tikt no viņa vaļā, pamāja, uzsmaidīja Elizabetei Džeinai, aizgāja pie vīra uz otru pagalma galu un izveda viņu pa vārtiem uz. ielas, lai nebūtu atkal jāiet garām Henčārdam. Bija skaidrs, ka viņai šī sastapšanās nākusi negaidīta. Otrā rītā pastnieks nodeva Henčārdam zīmīti.

«Es Jūs lūdzu,» rakstīja Liseta, cenzdamās ielikt iespējami vairāk sarūgtinājuma nedaudzajās rindiņās, «esiet tik laipns un nerunājiet ar mani tik dzēlīgi kā vakar, ja man atkal gadīsies būt pagalmā. Man nav pret Jums ļaunuma, un varu tikai priecāties, ka esat dabūjis darbu pie mana dārgā vīra, bet esiet taisnīgs un izturieties pret mani kā pret viņa sievu, un necentieties iedzelt man ar slēptām ņirgām. Es neesmu pastrādājusi nekādu noziegumu, ne arī nodarījusi Jums kādu pārestību.»

• — Nabaga zostiņa! — Henčārds noteica ar mīlestību un dusmām, turēdams zīmīti rokā. — Pat nesajēdz, ka nodod pati sevi ar tādu rakstīšanu! Un ja nu es parādītu to viņas dārgajam vīram… fui! — Viņš iemeta vēstuli ugunī.

Liseta tagad sargājās parādīties šai siena un labības valstībā. Viņa drīzāk būtu ar mieru mirt nekā riskēt vēlreiz sastapties ar Henčārdu. aci pret aci. Bezdibenis starp viņiem paplašinājās ar katru dienu. Fārfre vienmēr izturējās uzmanīgi pret savu pagrimušo paziņu, bet pamazām pārstāja veltīt viņam lielāku vērību nekā pārējiem strādniekiem, un citādi arī nemaz nevarēja būt. Henčārds to redzēja, bet slēpa savas jūtas aiz nesatricināmības maskas un uzmundrināja sevi, katru vakaru aizvien stiprāk pie- dzerdamies «Trijos jūrniekos».

Elizabete Džeina, gribēdama atturēt viņu no dzeršanas, sāka nest viņam groziņā tēju ap pieciem pēc pusdienas. Ieradusies kādu dienu šādā nolūkā un uzzinājusi, ka patēvs sverot āboliņa un rapšu sēklas klēts augšstāvā, viņa devās uz turieni. Katram stāvam bija durvis uz āru zem celtņa šķērskoka, no kura nokarājās ķēde maisu pacelšanai.

Kad Elizabetes galva pacēlās virs lūkas, viņa ieraudzīja augšstāva durvis atvērtas un patēvu ar Fārfri pie sliekšņa sarunājoties; Fārfre stāvēja uz pašas skurbinošā bezdibeņa malas, patēvs mazliet atstatāk. Lai netraucētu sarunu, viņa palika stāvam uz kāpnēm un necēla galvu augstāk. Tā gaidot, viņa redzēja — vai iedomājās, ka redz, jo viņu bija sagrābušas šausmas, — ka patēvs lēni paceļ roku Fārfrem aiz muguras plecu augstumā un viņa seja kļūst dīvaina. Jaunais vīrietis nepamanīja šo kustību, kura likās tik bezmērķīga, ka, arī pamanot to, būtu nodomājis, ka Henčārds grib tikai izstaipīt roku. Taču pietiktu ar vieglu pagrūdienu, lai Fārfre zaudētu līdzsvaru un noveltos uz galvas lejup.

Elizabetei sirds pamira, iedomājoties, ko tas varētu nozīmēt. Kad runātāji pagriezās uz šo pusi, viņa mehāniski pienesa Henčārdam tēju, nolika to un aizgāja. Pārdomādama redzēto, viņa mēģināja sev iegalvot, ka Henčārda kustība bijusi tikai bezmērķīga ākstība un nekas vairāk. Taču, no otras puses, Henčārds bija apakšnieks uzņēmumā, kurš kādreiz piederējis pašam, un šī apziņa varēja iedarboties uz viņu kā uzbudinoša inde, tāpēc Elizabete beidzot nolēma brīdināt Donaldu.

XXXIV

Nākošā rītā viņa piecēlās jau pulksten piecos un izgāja no mājas. Gaisma vēl nebija pilnīgi ataususi, visu klāja bieza migla, pilsēta bija tikpat klusa, cik tumša, vienīgi no alejām, kuras no četrām pusēm ieslēdza pilsētu, at- plūda tikko dzirdamu šalku koris: tur krita zaros sabiezējušās ūdens lāses; skaņas nāca te no Rietumu alejas, te Dienvidu alejas, te no abām kopā. Elizabete nogāja līdz Kornstrītas galam; labi zinādama, kad Fārfre mēdz nākt ārā no mājas, viņa nogaidīja dažas minūtes un tad dzirdēja pazīstamo durvju klaudzienu un Fārfres ašos soļus. Viņi sastapās tur, kur pēdējais pilsētai apjoztās alejas koks slējās pie pēdējā nama šai ielā.

Fārfre tikko varēja meiteni saredzēt; ieskatījies ciešāk, viņš iesaucās:

—    Kā … mis Henčārda? Kāpēc jūs tik agri piecēlusies?

Elizabete atvainojās, ka stājusies viņam ceļā tik nepiemērotā stundā.

—    Man tomēr ļoti vajadzīgs aprunāties ar jums, — viņa turpināja, — bet iegriezties pie jums man negribējās, lai nesatrauktu misis Fārfri.

—    Tā? — viņš atsaucās mundrā vecāka cilvēka tonī.

—    Un ko tad jūs gribat teikt? Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, protams.

Elizabete saprata, cik grūti būs iegalvot Fārfrem, ka viņas bažas nav bez pamata. Taču viņai kaut kā izdevās iesākt sarunu un pieminēt Henčārda vārdu.

—    Es dažbrīd baidos, — viņa piespiezdamās sacīja,

—    ka patēvam var uznākt kārdinājums… apvainot jūs, ser.

—    Bet mēs taču esam labākie draugi!

—    Vai izspēlēt ar jums kādu neglītu joku, ser. Atcerieties, ka viņam nācies daudz ko pārciest.

—    Bet mums taču gluži draudzīgas attieksmes!

—    Vai kaut ko izdarīt… kas kaitētu jums… aizvainotu … sarūgtinātu jūs. — Katrs vārds izraisīja viņai sāpes — divkārt ilgākas par vārda izrunāšanu. Turklāt viņa redzēja, ka Fārfre aizvien vēl netic. Pēc Fārfres domām, Henčārds, nabaga vīrs, kurš viņam kalpoja, nebija vairs tas Henčārds, kurš kādreiz bija valdījis pār viņu. Taču Henčārds bija ne vien tas pats cilvēks, bet ari tāds cilvēks, kurā līdz šim snaudušās tumšās kaislības no saņemtajiem triecieniem kļuva aizvien jo možākas.

Fārfre, laimīgs un tālu no ļaunām aizdomām, neparko neticēja viņas,, bailēm. Tā viņi izšķīrās, Elizabete gāja uz. mājām, algādži jau parādījās ielās, braucēji steidzās pie segliniekiem pievākt labošanā nodotās iejūglietas, no fermām veda zirgus pie kalējiem, un visa darbaļaužu cilts devās uz darbu. Elizabete ienāca savā mājoklī nelaimīga, apzinādamās, ka nav izdarījusi neko labu, tikai ar nepārliecinošiem brīdinājumiem nostādījusi sevi muļķīgā stāvoklī.

Taču Donalds Fārfre bija cilvēks, kurš neko nepalaiž garām neievērotu. Viņš aplūkoja savus iespaidus no dažādiem viedokļiem, un pirmajā mirklī izdarītais slēdziens vienmēr nepalika nelabots. Todien viņš vairākkārt atcerējās Elizabetes nopietno seju saltajā rītausmā. Zinādams, cik viņa nosvērta, viņš nevarēja uzskatīt meitenes mājienus par tukšām blēņām.

Taču viņš negribēja mest pie malas nesen iecerēto labo plānu, kā palīdzēt Henčārdam, un, kad vēlāk satika pilsētas padomes sekretāru, advokātu Džoisu, tad runāja tā, it kā nekas nebūtu noticis, kas varētu viņu novērst no šīm domām:

—    Gribu teikt pāris vārdu par sēklu veikaliņu iepretim kapsētai, kurš nu ir izdodams. Es nevēlos nomāt to sev, bet mūsu neveiksmīgajam līdzpilsonim Henčārdam. Ar šo, lai cik mazo uzņēmumu viņš varētu sākt visu no jauna; es jau sacīju padomē, ka paklusām jāsavāc nauda, lai palīdzētu viņam tikt pie šī veikala, un es pirmais parakstīšos par piecdesmit mārciņām, ja viņi savāks otras piecdesmit.

—    Jā, jā, esmu par to dzirdējis, un tur nekas nav iebilstams, — pilsētas sekretārs atbildēja vienkārši un vaļsirdīgi, — tikai, Fārfre, citi redz to, ko jūs nesaskatāt. Henčārds jūs ienīst… jā, ienīst, un, manuprāt, tas jums jāzina. Cik man zināms, viņš vakar «Trijos jūrniekos» runājis par jums tā, visiem dzirdot, kā runāt gan nevajadzētu.

—    Tā.tad tas ir tā? — Fārfre noteica, nodūris acis. ■— Bet kāpēc viņš tā rīkojas? — jaunais cilvēks sarūgtināts turpināja. — Kādu ļaunumu esmu viņam nodarījis, ka viņš tā pūlas man kaitēt?

—    Dievs vien to zina, — Džoiss atbildēja, savilcis uzacis. — Jūs izrādāt patiešām lielu un ilgu pacietību, pūlēdamies iztikt ar viņu un paturēdams viņu darbā.

—  -Es taču nevaru izmest no darba cilvēku, kas man kādreiz bijis labs draugs! Kā es varu aizmirst, ka tas bija viņš, kurš palīdzēja man tikt uz kājām, kad es te ierados? Nē, nē. Kamēr vien varēšu dot ļaudīm darbu, viņš strādās pie manis, ja pats vēlēsies. Šo mazumu es viņam noliegt nevarū. Bet veikalu gan es pagaidām viņam nenoīrēšu — tas man vēl labi jāpārdomā.

Fārfrem bija ļoti nepatīkami atteikties no iecerētā plāna. Taču ēna, ko uz to meta gan šādas, gan ^tādas noklau- sitas valodas, lika viņam atcelt savu rīkojumu. Iegājis veikalā, Fārfre aprunājās ar agrāko nomnieku un, juzdams, ka nepieciešams kaut kā paskaidrot sarunu izbeigšanu, pieminēja Henčārda vārdu un pasacīja, ka padomes uzskati mainījušies.

Nomnieks bija vīlies cerībās un, līdzko satika Henčārdu, tūliņ pateica tam, ka padome gribējusi iznomāt viņam šo veikalu, bet Fārfre ietiepies un nav piekritis. Šis pārpratums vēl pastiprināja Henčārda naidu pret skotu.

Kad Fārfre tovakar pārnāca mājās, tējas katliņš jau sīca uz augsta izciļņa pa pusei ovālajā kamīnā. Liseta, viegla kā silfīda, metās vīram pretī un satvēra viņu aiz rokām; Fārfre noskūpstīja viņu.

—    O! — viņa rotaļīgi izsaucās, pagriezdamās pret logu. ■— Palūk, štoras vēl nav nolaistas, un cilvēki var ieskatīties iekšā … kāds skandāls!

Kad sveces bija aizdegtas, aizkari nolaisti un abi apsēdās pie tējas galda, Liseta pamanīja, ka vīrs ir par kaut ko noraizējies. Neko tieši nevaicādama, viņa tikai līdzjūtīgi vēroja vīra seju.

—    Kas šodien mūs apmeklēja? — viņš izklaidīgi apjautājās. — Vai kāds prasīja pēc manis?

—    Nē, — Liseta atteica. — Kas noticis, Donald?

—    Tāpat vien… nekas sevišķs, — viņš nolaidies atbildēja.

—    Nu, tad nedoma vairs par to. Gan tas pāries. Skoti allaž ir laimes bērni.

—    Nu… ne jau vienmēr! — viņš sadrūmis teica, papurinādams galvu un lūkodamies uz maizes drupatu uz galda. — Es pazinu daudzus, kam nelaimējās. Sandijs Makfārleins brauca uz Ameriku laimi meklēt un noslīka; Arčibaldu Leitu nogalināja! Un nabaga Vilijs Danblīzs un Meitlends Makfrīzs — tie nogāja neceļos un beidza tā, kā parasts tādos gadījumos!

—    Ej nu, muļķīti… es taču runāju vispārīgā nozīmē! Tu vienmēr visu uztver burtiski. Bet nu, kad esam padzēruši tēju, padziedi man to jautro dziesmiņu par augstpapēžu kurpītēm ar sidraba saitītēm un par četrdesmit vienu pielūdzēiu!

—    Nē, nē. Šovakar man nenesas prāts uz dziedāšanu. Tā Henčārda vaina … viņš mani nīst, un es pēc labākās gribas tad nevaru būt viņam draugs. Es vēl saprastu, ja viņš mani mazliet apskaustu, bet viņa niknajam naidam neredzu nekāda pamata. Tas drīzāk atgādina sensenu sāncensību mīlestībā nekā konkurenci tirdzniecībā.

Liseta kļuva bālāka.

—    Nevar būt, — viņa teica.

—    Es dodu viņam darbu… to atteikt es taču nevaru. Tomēr es nevaru nelikties redzam, ka no cilvēka ar tādām kaislībām var visu ko gaidīt!

—    Ko tu esi dzirdējis… Donald, dārgais? — Liseta izbailēs prasīja. Viņa tikko noturējās neteikusi: — Vai par mani? — Tomēr viņa nespēja noslēpt uztraukumu, un viņas acīs sariesās asaras.

—    Nē, nē… tas nav nekas tik nopietns, kā tu iedomājies, — Fārfre mierināja sievu, jo nezināja tik labi kā viņa, cik tas viss ir nopietni.

—    Kaut tu būtu izšķīries par to, par ko mēs jau runājām, — Liseta sērīgi noteica. — Pamest visas darīšanas un braukt projām. Naudas mums diezgan, kāpēc mums te jāpaliek?

Fārfre likās noskaņots kārtīgi apspriest šo jautājumu, un viņi runāja par to, kamēr viņiem nepieteica viesi. Bija ieradies kaimiņš — pilsētas padomes loceklis Vats.

—    Jūs jau laikam esat dzirdējuši, ka nabaga doktors Cokfīlds miris? Jā, šodien, pulksten piecos, — misters Vats pavēstīja. Cokfīlds bija tas pilsētas padomes loceklis, kurš pagājušā gada novembrī bija ieņēmis mēra posteni.

Fārfre izteica nožēlu, un misters Vats turpināja: — Nu, mēs jau zinājām vairākas dienas, ka viņš tuvu miršanai, bet viņa ģimene labi apgādāta, tā ka mums jāpieņem tas tikai zināšanai. Taču nu es gribu jautāt jums kaut ko privātā kārtā. Ja es nosaukšu jūs kā viņa pēcnācēju un nekādas lielās opozīcijas nebūs, vai jūs pieņemsiet šo posteni?

—    Es baidos, ka aizsteigšos priekšā citām personām, kuru kārta jau pienākusi, turklāt esmu pārāk jauns un mani var noturēt par karjeristu! — Fārfre, brītiņu apsvēris šo ziņu, sacīja.

—    Nebūt ne. Es nerunāju tikai savā vārdā; jūsu kandidatūru nosauca vairāki cilvēki. Jūs taču neatteiksieties?

—    Mēs domājām braukt projām no šejienes, — iejaucās Liseta, pamezdama bažīgu skatienu uz vīru.

—    Tā bija tikai tāda fantazēšana, — Fārfre nomurmināja. — Es neatteikšos, ja vairums padomes to gribēs.

—   Nu, tad varat uzskatīt sevi par ievēlētu. Mums diezgan ilgi par mēriem bijuši vecāki viri.

Kad viņš bija aizgājis, Fārfre domīgi sacīja:

—   Redzi nu, kā ar mums izrīkojas augstākā vara! Mēs plānojam vienu, bet darām pavisam ko citu. Ja mani grib ievēlēt par mēru, es palikšu, un lai Henčārds trako, cik viņam patīk.

Kopš šā vakara Lisetai vairs nebija miera. Ja viņa nebūtu tik ļoti pārsteidzīga, tad nebūtu tā rīkojusies, pēc dažām dienām sastapdama Henčārdu tirgū. Tas gan notika tirgus burzmā, kur diezin vai kāds pievērsa uzmanību viņu sarunai.

—   Maikl, — viņa iesāka, — man atkal jālūdz, kā jau lūdzu pirms dažiem mēnešiem, lai atdodat manas vēstules un papīrus, ja tie nav iznīcināti! Jums jāsaprot, cik svarīgi, lai visu mūsu interesēs tiktu izdzēsts šis Džersijas periods.

—   Dievs ar jums! Es taču savācu pēdējo papīra skrandu, ko bijāt man sūtījusi, lai nodotu jums pie pasta karietes, bet jūs bijāt tā, kas neieradās!

Liseta paskaidroja, ka radinieces nāves dēļ nav varējusi izbraukt todien.

—    Bet kur tad jūs likāt vēstules? — viņa jautāja.

To viņš nevarot uzreiz pateikt, viņam vajagot apdomāties. Kad Liseta bija aizgājusi, viņš atcerējās, ka pametis veselu kaudzi nederīgu papīru savas bijušās ēdamistabas seifā, kas ierīkots sienā… tai namā, ko tagad apdzīvo Fārfre. Iespējams, ka vēstules palikušas kopā ar šiem papīriem.

Henčārda seja izvaibstījās greizā smīnā. Un ja nu šis seifs ir jau atvērts?

To pašu vakaru Kāsterbridžā skaļi zvanīja visi zvani un pilsētu pildīja vara, koka, stīgu un ādas instrumentu skaņas, pie kam sitamos instrumentus dārdināja Varen izšķērdīgi. Fārfre bija kļuvis par mēru — divsimto un sazin kādu vēl pēc kārtas šinī ievēlamajā* dinastijā, kuras sākumi meklējami Čārlza Pirmā laikā, — un skaisto Lisetu aplidoja visa pilsēta. Bet ak! Šis tārps pumpurā, šis Henčārds! Cik daudz kas viņam bija sakāms!

Henčārdu jau tā bija nokaitinājušas nepatiesās baumas, ka Fārfres iebildumu dēļ viņš nav ticis par sēklu veikaliņa nomnieku, un nu viņu vēl aplaimoja ar vēstīm par vēlēšanām pilsētas padomē, kas bija izraisījušas sevišķu vērību tāpēc, ka tām nebija precedenta, jo Fārfre bija jauns gados un skots pēc tautības. Zvani un orķestri, skaļi kā Tamerlāna taures, neizsakāmi dzeldēja zemē notriekto Henčārdu; viņam likās, ka viņš nu galīgi izstumts no šejienes.

Nākošā rītā viņš, kā vienmēr, devās uz noliktavu, un ap vienpadsmitiem Donalds iznāca pa zaļajiem vārtiņiem, ne ar ko neatgādinādams godā celtu personu. Pateicoties šīm vēlēšanām, viņš un Henčārds bija pilnīgi apmainījušies ar vietām visādā nozīmē, un kautrais jaunais cilvēks redzami jutās neērti, bet Henčārds izlikās, it kā viņam tas vienalga, un Fārfre tūliņ izturējās tāpat.

—    Es gribēju jums lūgt kādu sainīti, ko laikam esmu atstājis vecajā ēdamistabas seifā, — Henčārds sacīja. Viņš aprakstīja sainīša izskatu.

—    Ja tas tur nolikts, tad būs arī tagad, — Fārfre atbildēja. — Es vēl līdz šim neesmu vēris seifu vaļā; es turu savus papīrus bankā, tad nakti mierīgāks miegs.

—    Liela vajadzība man pēc tā nav, — Henčārds sacīja, — taču es šovakar iegriezīšos to saņemt, ja jums nav nekas pretī.

Bija jau krietni vēls, kad viņš izpildīja savu solījumu. Viņš bija iestiprinājies ar groku, ko nu mēdza darīt ļoti bieži, un, pieejot pie Donalda nama, sardonisks smīns šķobīja viņa lūpas, it kā viņš iepriekš jau izbaudītu kādu nežēlīgu prieku. Lai ko viņš juta, bet šīš jūtas kļuva vēl skaudrākas, kad viņš pirmo reizi spēra kāju pār slieksni mājā, kopš tā vairs nebija viņējā. Durvju zvana šķinda likās viņam pazīstama, tāpat kalpotāja balss, kalpotāja, kuru uzpirkuši, lai viņš raida projām bijušo saimnieku; durvju vēršanās atsauca aizgājušās dienas.

Fārfre ieaicināja, viņu ēdamistabā un tūliņ atvēra sienā iebūvēto dzelzs seifu, viņa — Henčārda seifu, ko pēc viņa norādījumiem bija taisījis izveicīgs kalējs. Fārfre izņēma no turienes vēstuļu sainīti un citus papīrus, atvainodamies, ka nav jau agrāk atdevis tos īpašniekam.

—     Nekas, — Henčārds dzestri atsaucās. — Tur lielākoties ir tikai vēstules. Jā, — viņš turpināja, apsēdies un atraisījis Lisetas kaislīgo vēstuļu sainīti, — te jau tās ir. Kas to būtu domājis, ka atkal tās redzēšu! Ceru, ka misis Fārfre jūtas labi pēc nogurdinošās vakarējās dienas.

—    Viņa mazliet piekususi, tāpēc ātrāk devās pie miera.

Henčārds atkal pievērsās vēstulēm, šķirodams tās ar manāmu interesi, kamēr Fārfre atsēdās ēdamgalda viņā galā.

—    Jus droši vien atceraties, — Henčārds turpināja, — to interesanto notikumu manā mūžā, par ko jums stāstīju; jūs man vēl toreiz mazliet palīdzējāt. Šīs vēstules attiecas uz to nelaimīgo gadījumu. Nu, paldies dievam, tas pieder pagātnei.

_— Kas ar to nabaga sievieti notika? — Fārfre ievaicājās.

—    Par laimi, viņa apprecējās un apprecējās izdevīgi, —* Henčārds atbildēja. — Tāpēc viņas pārmetumi, ko viņa izgāza pār mani, nemoka vairs manu sirdsapziņu, kā tas notiktu, ja būtu citādi… Nu tad paklausieties, ko saniknota sieviete raksta!

Fārfre, vēlēdamies labvēlīgi noskaņot Henčārdu, pieklājīgi dzīrās uzklausīties, lai gan bez mazākās intereses, tikko valdīdams žāvas.

—     «Man vairs īstenībā nav nākotnes,» — Henčārds lasīja. — «Būtne, kas tuva Jums, par spīti uzvedības noteikumiem, būtne, kura jūt, ka nespēj kļūt par cita vīra sievu, un kura tomēr Jums nav tuvāka par pirmo uz ielas sastapto sievieti, — tāda tagad esmu es. Es nepārmetu Jums tīšu nodomu nodarīt man pāri, bet Jūs esat tās durvis, pa kurām pie manis ienāca ciešanas. Ka pēc Jūsu tagadējās sievas nāves Jūs nostādīsiet mani viņas vietā, tas ir zināms mierinājums, bet — kad tas notiks? Un tā es palieku tukšām rokām, atstumta no saviem nedaudzajiem paziņām un atstumta arī no Jums!» Tā viņa bruka man virsū, — Henčārds piebilda, — aprakstīja veselus akrus ar tādiem vārdiem, it kā es būtu varējis toreiz kaut ko grozīt.

—    Jā, tas jau ir sieviešu dabā, — Fārfre izklaidīgi piekrita. Patiesību sakot, viņš pārāk maz ko zināja par sievietēm, bet, pamanījis zināmu līdzību starp savas izraudzītās un šīs par svešu uzskatītās sievietes jūtu izplū- diem, nolēma, ka Afrodīte allaž tā izpauž sevi, lai kādā sievietē viņa iemiesotos.

Henčārds atlocīja citu vēstuli un izlasīja arī to no sākuma līdz beigām, neminēdams parakstu.

—          Viņas vārdu es nenosaukšu, — viņš pielaidīgi sacīja. — Ja viņu apprecējis cits, nevis es, tad nosaukt viņas vārdu man neklājas.

—    Pareizi, pareizi, — novilka Fārfre. — Bet kāpēc jūs neapprecējāt viņu, kad nomira jūsu sieva Sjūzena?

Viņš uzstādīja šo un citus jautājumus miermīlīgi un vienaldzīgi — kā cilvēks, kuram šis notikums ir pārāk tāls.

—    Jā… tas patiešām ir jautājums! — atsaucās Henčārds, un drūms smīns savilka viņa lūpas pusmēness veidā. — Kad es aiz pienākuma augstsirdīgi piedāvājos viņu precēt, tad izrādījās, ka, par spīti visiem saviem apgalvojumiem, viņa nav priekš manis.

—   Viņa laikam jau bija paguvusi apprecēties?

Henčārds apsvēra, ka ielaisties sīkumos nozīmētu stūrēt pret vēju, un atbildēja:

—   Jā.

—    Tad šīs jaunās lēdijas sirds, acīm redzot, viegli panes pārstādīšanu.

—    Tā gan, tā gan! — Henčārds izjusti apstiprināja.

Viņš atlocīja un izlasīja trešo un ceturto vēstuli. Šoreiz viņš lasīja tādā tonī, it kā būtu apņēmies izlasīt arī parakstu. Taču viņš tomēr neminēja to. Patiesību sakot, viņš, kā jau lasītājs būs noskārtis, bija ieradies noslēgt šo drāmu ar grandiozu katastrofu, nosaucot rakstītājas vārdu; ar šo nodomu viņš arī bija atnācis. Taču, mierīgi sēdēdams šeit, viņš nevarēja to izdarīt. Aukstasinīgi sadragāt cilvēku sirdis pat viņš nebija spējīgs. Dusmu versmē viņš būtu varējis iznīcināt šos cilvēkus, bet ieliet viņu dvēselēs vārdu indi bija pāri viņa spēkiem, lai kā viņš tos nīda.

XXXV

Kā jau Donalds bija sacījis, Liseta jutās nogurusi un agri aizgāja uz savu istabu. Viņa tomēr nelikās gulēt, bet sēdēja atzveltnī, lasīja un pārdomāja dienas notikumus. Izdzirdējusi Henčārdu piezvanām, -viņa sāka prātot, kas gan var iegriezties tik vēlā stundā. Ēdamistaba atradās zem viņas guļamistabas; viņa dzirdēja, ka tur kādu ieveda, un drīz vien līdz viņai atplūda neskaidra lasīšana.

Parastais laiks, kad Donalds nāca augšā, jau bija garām, bet sarunas un lasīšana vēl turpinājās. Tas bija visai dīvaini. Viņai ienāca prātā, ka pastrādāts kāds ārkārtējs noziegums un atnācējs, lai kas viņš būtu, lasa ziņojumu par to speciālā «Kāsterbridžas Ziņu» izlaidumā. Beidzot viņa izgāja no guļamistabas un nokāpa lejā. Ēdamistabas durvis bija vaļā, un miega pārņemtā nama klusumā viņa, pirms vēl sasniedza kāpņu apakšējo laukumu, tūliņ pazina lasītāja balsi un pašas rakstītos vārdus. Viņa palika stāvam kā pienaglota. Viņas vārdi, Henčārda balss izrunāti, apsveica viņu kā no kapa piecēlušies gari.

Liseta atbalstījās pret margām, piekļāvusi vaigu gludajam kokam, kā meklēdama draugu nelaimē. Viņa sastinga šai pozā, un vārdi sitās viņai ausīs cits pēc cita. Taču visvairāk viņu pārsteidza vīra balss. Viņš runāja kā cilvēks, kurš uzklausījis otru aiz laipnības.

—    Vienu vārdu, — viņš ierunājās, kad papīra čaukstoņa liecināja, ka Henčārds dzīrās atlocīt jaunu vēstuli. — Vai jūs pareizi izturaties pret šo jauno sievieti, ja pēc tik ilga laika nolasāt svešam cilvēkam to, ko viņa rakstījusi jums vienam pašam?

—    Nē jau, — Henčārds piekrita. — Taču, neminēdams viņas vārdu, es tikai parādu, kādas ir visas sievietes, neceļot neslavu vienai atsevišķi.

—    Jūsu vietā es iznīcinātu šīs vēstules, — Fārfre sacīja, juzdams lielāku interesi par tām nekā līdz šim. — Ja šis noslēpums nāks klajā, tas viņai var kaitēt kā cita vīra sievai.

—    Nē, es gan tās neiznīcināšu, — Henčārds nomurmināja, noglabādams vēstules. Tad viņš piecēlās, un Liseta neko vairs nedzirdēja.

Viņa atgriezās guļamistabā pa pusei paralizēta. Aiz pārbīļa viņa nespēja izģērbties, bet atsēdās uz gultas malas un gaidīja vīru. Vai Henčārds atvadoties neatklās noslēpumu? Viņu pārņēma šausmīgs sasprindzinājums. Ja viņa būtu izstāstījusi Donaldam visu viņu pazīšanās sākumā, varbūt viņš nebūtu ņēmis vērā viņas pagātni un tomēr apprecējis viņu; patlaban tas šķita maz ticams; ja viņa atzīsies tagad vai viņš uzzinās to no citiem, sekas var būt liktenīgas.

Durvis noklaudzēja; Liseta dzirdēja, ka vīrs aizbultē tās. Pēc paraduma ielūkojies visās telpās, Donalds nesteigdamies nāca pa kāpnēm augšā. Mirdzums Lisetas acīs bija gandrīz izdzisis, kad viņa ieraudzīja vīru guļamistabas durvīs. Dažus mirkļus viņās skatiens bija šaubu pilns, bet tad viņa līksmā izbrīnā redzēja, ka vīrs lūkojas viņā, draiski smīnēdams kā cilvēks, kas laimīgi atbrīvojies no garlaicīgām darīšanām. Viņa nevarēja vairs novaldīties un sāka histēriski elsot.

Pilnīgi dabiski, ka Fārfre, nomierinājis sievu, sāka runāt par Henčārdu.

—    Šis cilvēks ir pats nevēlamākais viesis, kādu vien pazīstu, — Fārfre sacīja, — bet, manuprāt, viņš ir mazliet ķerts. Viņš izlasīja man priekšā milzumu vēstuļu, kurām sakars ar viņa pagātni, un man gribot negribot vajadzēja noklausīties, lai viņu neapvainotu.

Lisetai ar to pietika. Tātad Henčārds nebija viņu nosaucis vārdā. Atvadoties no Fārfres un stāvot jau uz sliekšņa, Henčārds bija tikai sacījis:

—    Nu… esmu ļoti pateicīgs, ka uzklausījāt mani. Varbūt kādu dienu pastāstīšu par šo sievieti ko vairāk.

Nopratusi, ka Henčārds viņas noslēpumu nav atklājis, Liseta sāka lauzīt galvu, kāpēc viņš vispār izdarījis šādu gājienu; parasti tādos gadījumos mēs piedēvējam savam ienaidniekam konsekvenci, kuru nekad neatrodam ne sevī, ne savos draugos, un aizmirstam, ka atriebīgiem cilvēkiem tāpat kā augstsirdīgiem palaikam trūkst drosmes īstenot iecerēto.

Nākošā rītā Liseta palika gultā, apsvērdama, kā atsist draudošo uzbrukumu. Prātā pavīdēja doma spert drosmīgu soli un pastāstīt visu Donaldam, bet nu tas likās pārdroši; viņa baidījās, ka vīrs, tāpat kā pārējie, var uzskatīt šo pagātnes notikumu par viņas vainu, nevis par viņas nelaimi. Kā būtu, ja mēģinātu ietekmēt — ne jau Donaldu, bet ienaidnieku? Viņai šķita, ka tas ir vienīgais sievietei piemērotais praktiskais ierocis. Apsvērusi visu, viņa piecēlās un sāka rakstīt tam, kas viņu turēja tādā mokošā neziņā:

«Vakar vakarā es nejauši dzirdēju Jūsu sarunu ar manu vīru un nopratu, uz ko vērsta Jūsu atriebība. Mani beidz nost jau doma par to! Apžēlojieties par nelaimīgu sievieti! Ja Jūs redzētu mani tagad, Jūsu sirds atmaigtu. Jūs nezināt, kā mani ietekmējušas pastāvīgās bažas. Es būšu «Aplī» ap to laiku, kad Jūs beidzat darbu, — īsi pirms saules rieta. Lūdzu, atnāciet uz turieni. Man nebūs ātrāk miera, pirms nebūšu sastapusies ar Jums vaigu vaigā un dzirdējusi no Jūsu mutes, ka izbeigsiet šo zemisko spēli.»

Pabeigusi vēstuli, viņa sacīja sev:

— Ja asaras un lūgšanas var palīdzēt vājam cīnīties ar stipro, tad lai tās palīdz man tagad!

Tā nolēmusi, viņa saģērbās tā, kā nekad agrāk nebija ģērbusies. Kopš pusaudzes gadiem viņa vienmēr bija centusies uzsvērt savus dabas dotos jaukumus un nebija šinī mākslā nekāda iesācēja. Taču šoreiz viņa pameta šo mākslu novārtā un pat mēģināja mazināt savu pievilcību. Viņas izskats jau tā bija pasliktinājies aiz dabiskiem iemesliem, turklāt viņa nebija gulējusi iepriekšējo nakti, tāpēc viņas glītā, kaut mazliet pavītusī seja izskatījās priekšlaicīgi novecojusi aiz dziļām bēdām. Daļēji aiz garīga paguruma, daļēji apzinīgi viņa izraudzījās no visiem tērpiem pašu neizskatīgāko, vienkāršāko, ko sen nebija valkājusi.

Viņa aizsedza seju ar plīvuru, lai kāds viņu nejauši nepazīst, un aši izsteidzās no mājām. Saule gulēja uz pakalna kā asins lāse uz plakstiņa, kad Liseta iegriezās ceļā, kas veda uz amfiteātri, un steigšus devās pa to uz priekšu. Amfiteātrī valdīja krēsla, un nekur neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

Biklās cerības, ar kādām viņa gaidīja Henčārdu, netika pieviltas. Henčārds parādījās augšā, sāka kāpt lejup, un Liseta gaidīja, elpu aizturēdama. Taču arēnā viņa izturēšanās kļuva dīvaina: viņš apstājās gabaliņu atstatu, un Liseta nesaprata, kāpēc.

Neviens cits arī nebūtu to sapratis. Patiesība bija tāda, ka, noteikdama sastapšanos šai vietā un stundā, Liseta, pati nezinot, bija pastiprinājusi savu lūgumu ar tādu argumentu, kas stiprāk par jebkuriem vārdiem pārliecināja šo mainīgai omai, drūmumam un māņticībai pakļauto cilvēku. Vientuļais sievietes augums milzu amfiteātra vidū, neparasti vienkāršās drēbes, cerība un lūgums, ko pauda viņas seja, — tas viss tik spēcīgi atsauca Henčārda atmiņā kādu citu sievieti, kurai viņš bija nodarījis pārestību un kura tāpat bija stāvējusi šeit pagājušās dienās un tagad iemantojusi mūžīgu mieru; tas laupīja viņam dūšu, un sirds pārmeta, ka gribējis sodīt personu, kas pieder pie tik vāja dzimuma. Kad Henčārds tuvojās Lisetai, viņa bija jau pa pusei viņu uzveikusi, nepaspēdama bilst ne vārda.

Viņš bija nācis uz šejieni ciniski nevērīgā noskaņojumā, bet tagad apdzēsa nīgro smīnu un sacīja klusu un laipni:

—   Labvakar. Protams, es ierodos labprāt, ja esmu jums vajadzīgs.

—    O, pateicos, — viņa bikli atteica.

—   Man sāpīgi redzēt, ka jūs izskatāties tik slima, — viņš neslēptā nožēlā stostīgi teica.

Viņa pakratīja galvu.

—    Kā jums var būt sāpīgi, ja pats tīšuprāt esat mani novedis tik tālu?

—    Kā! — Henčārds apjuka. — Vai tad es esmu vainīgs, ka jūs jūtaties slikti?

'— Tas viss ir jūsu darbs, — viņa atbildēja. — Citu bēdu man nav. Nebijis jūsu draudu, tad mana laime būtu droša. O, Maikl, nedzeniet mani postā! Vai tad jums vēl nav gana? Es biju jauna sieviete, kad te ierados; nu es ātri vien pārvēršos par veceni. Ne mans vīrs, ne citi vīrieši drīz vien par mani neinteresēsies.

Henčārds bija atbruņots. Viņš jau sen juta nicīgu žēlumu pret visām sievietēm, un nu tas pastiprinājās, redzot šo otro lūdzēju, kura šķita pirmās dubultniece. Bez tam nabaga Lisetai tāpat trūka apdomības un tālredzības kā senāk; viņa bija noteikusi sastapšanos šādos kompromitējošos apstākļos, nepadomādama par risku. Tāda sieviete bija pārāk sīks medījums; Henčārdam dusmas norima, viņam kļuva kauns, pagaisa vēlēšanās pazemot Lisetu, un viņš vairs neapskauda Fārfres veiksmi. Fārfre bija apprecējis naudu, vairāk neko. Henčārds dega nepacietībā ātrāk izbeigt šo spēli.

—    Labi. Ko jūs gribat, lai es daru? — viņš lēnprātīgi jautāja. — Ticiet, es darīšu visu labprāt. Ja es arī lasīju skaļi jūsu vēstules, tad tas bija tikai joka pēc, es taču neko neatklāju.

—    Atdodiet man visas manas vēstules un papīrus, kur vien kaut vai kāds pušplēsts vārds par precībām vai vēl ko ļaunāku.

—   Lai notiek! Jūs saņemsiet visu līdz pēdējai papīra strēmelei… Taču, starp mums runājot, Liseta, viņš neizbēgami kaut ko uzzinās — agrāk vai vēlāk.

—    Ak! — viņa bikla dedzībā attrauca. — Ja arī uzzinās, tad es jau būšu paspējusi viņam pierādīt, cik laba un uzticama sieva esmu, un viņš varbūt piedos man visu!

Henčārds klusēdams uzlūkoja Lisetu: viņš arī tagad gandrīz vai apskauda Fārfri, ka tas iemantojis tādu mīlestību.

—    Hm… cerēsim, — viņš noteica. — Vēstules jūs noteikti saņemsiet. Un jūsu noslēpums tiks saglabāts. To es apzvēru.

—    Cik labs jūs esat! … Kā es saņemšu tās?

Viņš pārdomāja un tad sacīja, ka atsūtīšot tās rīt.

—    Nešaubieties par mani, — viņš piebilda. — Es protu turēt vārdu.

XXXVI

Pārnākusi no satikšanās, Liseta ieraudzīja, ka zem laternas netālu no viņas namdurvīm kāds stāv. Kad viņa apstājās, lai atvērtu durvis, stāvētājs pienāca tuvāk un uzrunāja viņu. Tas bija Džops.

Viņš lūdza piedošanu, ka iedrīkstējies traucēt. Viņš esot dzirdējis, ka misters Fārfre lūdzis kādu kaimiņu, labības tirgotāju, rekomendēt viņam kompanjonu; viņš, Džops, gribot pieteikties. Viņš varot iesniegt labas garantijas, ko esot arī uzsvēris vēstulē misteram Fārfrem, bet būšot ļoti pateicīgs Lisetai, ja tā aizlikšot par viņu kādu labu vārdiņu vīram.

—    Tās ir tādas lietas, par kurām es neko nezinu, — Liseta dzestri atteica.

—    Bet jūs taču labāk par jebkuru citu varat apliecināt, ka esmu uzticības cienīgs, mem, — Džops teica. — Es vairākus gadus dzīvoju Džersijā un pazīstu jūs pēc sejas.

—    Iespējams, — viņa sacīja, — bet es jūs nepazīstu.

—    Es domāju, mem, ka pietiktu ar pāris jūsu vārdiem, lai es sasniegtu to, ko tik ļoti vēlos, — Džops neatlaidās.

Liseta kategoriski atteicās iejaukties vīra darīšanās un, strupi pārtraukusi sarunu, atstāja Džopu stāvam uz ielas, jo viņai gribējās būt mājās, pirms vīrs sāks viņu meklēt.

Džops noskatījās viņai pakaļ, kamēr viņa nozuda namā, un tad gāja uz mājām. Mājās viņš apsēdās pie saltā pavarda, lūkodamies uz čuguna katliņu un zem tā sakrauto malku brokasta tējas uzvārīšanai. Troksnis augšstāvā iztraucēja viņu no domām, un Henčārds nāca lejā no savas istabas, kur laikam bija kravājies pa lādēm.

—    Es gribētu lūgt jūs, Džop, izdarīt man pakalpojumu tūliņ, tas ir, šovakar, ja varat, — Henčārds sacīja. — Aiznesiet šo sainīti ūz misis Fārfres māju un nododiet viņai. Varēju jau aiznest ari pats, bet negribas tur rādīties.

Viņš pasniedza Džopam brūnā papīrā ietītu un aizzīmogotu sainīti. Henčārds bija vārdu turējis. Līdzko pārnācis, viņš bija pārlūkojis savas nedaudzās mantas un savācis pēdējo Lisetas raksta galiņu, kas atradās viņa īpašumā. Džops vienaldzīgi apsolījās aiznest sainīti.

—   Nu, kā sastāv ar jūsu darīšanām? — Henčārds apvaicājās. — Vai ir izredzes uz kādu vietu?

—   Diemžēl nav, — atbildēja Džops, kurš nebija bildis ne vārda par piedāvāšanos Fārfrem.

—   Kāsterbridžā jums nekas neiznāks, — Henčārds kategoriski noteica. •— Jums jāpameklē darbs kaut kur tālāk no šejienes.

Viņš novēlēja Džopam labu nakti un atgriezās savā mājas galā.

Džops sēdēja nekustēdamies, kamēr viņa acis nepiesaistīja sveces dakts ēna uz sienas; paskatījies uz sveci, viņš ieraudzīja, ka dakts izveidojusi kaut ko līdzīgu sarkani kvēlošai kāpostgalviņai. Tad viņa skatiens krita uz Henčārda sainīti. Viņš zināja, ka Henčārds kādreiz tā kā lakstojies ap tagadējo misis Fārfri, un neskaidrā nojausma lika viņam nākt pie šāda secinājuma: Henčārds glabājis kaut ko tādu, kas pieder misis Fārfrei, un viņam ir iemesls neatdot šo mantu personiski viņai rokās. Kas var atrasties šai sainītī? Džops domāja un domāja par to un beidzot, Lisetas šķietamās uzpūtības aizvainots, vēlēdamies uzzināt, vai viņas un Henčārda attieksmēs nav kāda vājā vieta, stājās pie sainīša pārbaudes. Henčārds lāgā neprata apieties ar spalvu un citiem rakstāmpiederumiem, tāpēc bija tikai uzpilinājis laku uz sainīša, bet nebija uzspiedis zīmogu, jo viņam pat prātā neienāca, ka no lakas vien būs maz labuma. Džops šai ziņā nebija nekāds iesācējs; viņš pacēla lakas piku ar kabatas nazi uz augšu, ielūkojās spraugā un redzēja, ka sainītis sastāv no vēstulēm; pagaidām apmierinājies ar to, viņš sasildīja laku pie sveces, uzspieda atpakaļ vecajā vietā un devās nodot sainīti pēc piederības.

Taka stiepās gar upes krastu pilsētas nomalē. Izgājis apgaismotā vietā pie tilta Haistrītas galā, viņš sastapa tur Kaksomas māti un Nensiju Mokridžu.

—    Mēs taisāmies uz Miksenleinu, lai iemestu aci «Pī- tera pirkstā», pirms dodamies pie miera, — sacīja misis Kaksoma. — Tur šovakar būs vijole un tamburīns. Ak kungs, vai mums kāda bēda, ko citi saka? Nāc līdzi, Džop, — minūtes piecas jau vari atļauties.

Džops gandrīz vienmēr turējās tālāk no šīs kompānijas, taču pašreizējie iespaidi bija noskaņojuši viņu mazliet vieglprātīgāk nekā parasti, un viņš bez liekiem vārdiem nolēma doties uz savu galamērķi pa šo ceļu.

Lai gan Darnoveras augšējo daļu veidoja savdabīgs šķūņu un fermu labirints, tomēr šinī draudzē bija arī diezgan neizskatīgi kakti. Pie tādiem piederēja Miksenleina, kas nu lielākoties noplēsta.

Miksenleina bija īsta Adolama[20] apkārtējiem ciematiem. Te atrada paslēptuvi visi tie, kas bija izputējuši, iekrituši parādos vai kādā citā nelaimē. Algādži un citi laucinieki, kuri prata savienot malu medniecību ar lauksaimniecību un iemešanu ar malu medniecību, agri vai vēlu nokļuva Miksenleinā. Lauku mehāniķi, pārāk laiski, lai noņemtos ar mašīnām, un laukstrādnieki, pārāk dumpīgi noskaņoti, lai vergotu saimniekiem, saplūda Miksenleinā vai nu labprātīgi, vai spiesti.

Iela, gar kuru spiedās meldriem apjumtas mājeles, taisna kā iesms iesliecās mitrajā un miglainajā zemienē. Miksenleina bija pieredzējusi daudz bēdu, daudz nekrietnības un ne mazumu baigu notikumu. Netikums brīvi staigāja iekšā un ārā pa dažām labām durvīm; bezrūpība mājoja zem jumta ar nošķiebušos skursteni; negods sēdēja vienā otrā stūra logā;, zādzība (kad trūkums spieda) mita ar meldriem jumtajās kleķa būdās blakus kārklu puduriem. Pat slepkavības šeit nebija pilnīgi svešas. Ielas galā pie dažiem namiņiem vecos laikos būtu varējuši uzstādīt pieminekli visādām slimībām. Tāda bija Miksenleina tais gados, kad Henčārds un Fārfre bija mēri Kāsterbridžā.[1] Adolama (senebr.) —- patvērums; ala, kurā pēc bībeles leģendas Dāvids slēpies no Zaula vajāšanas

Taču šī pelējuma skartā lapa Kāsterbridžas spēcīgajā, ziedošajā kokā atradās lauku klajumā tikai simt jardu atstatu no dižciltīgo gobu rindas, un no šejienes atklājās skats pāri purvam uz vēju apšalktām augstienēm un labības laukiem, uz dižmaņu mājvietām. Strauts nošķīra purvu no dzīvojamām ēkām, un pirmajā acu uzmetienā likās, ka tam pāri tikt nav iespējams un pie mājām var piekļūt, tikai metot līkumu pa lielceļu. Taču zem katra namsaimnieka kāpnēm bija noglabāts mistisks deviņas collas plats dēlis, un šis dēlis kalpoja par slepenu tiltu.

Ja jūs būtu kāds no šādiem bēguļiem — izputējušiem namsaimniekiem un atgrieztos naktī no darba — un šeit darba laiks bija nakts, — tad jūs zaglīgi šķērsotu purvu, pielavītos pie strautmalas iepretim namam, uz kuru dodaties, un iesvilptos. Otrā krastā parādītos ēna, uzmetusi plecā laipu, kuras gals slienas debesīs; laipu nolaiž; jūs pārejat, un kāda roka palīdz tikt jums krastā reizē ar kaimiņu muižās savāktiem fazāniem un zaķiem. Otrā rītā jūs medījumu paklusām pārdodat, pēc pāris dienām stāvat tiesas priekšā, un kaimiņu acis līdzcietīgi blenž jūsu mugurā. Jūs pazūdat uz laiciņu, bet necik ilgi, un jūs atkal vienā mierā dzīvojat Miksenleinā.

Svešinieku, kurš krēslā gāja pa šo ielu, pārsteidza dažas tās īpatnības. Pirmā bija nepārtraukta grandoņa otrpus kroga, kurš atradās apmēram pusceļā uz pilsētu, — tur bija ierīkots ķegļu laukums. Otrā īpatnība bija bieži un skaļi svilpieni apkārtējās mājelēs; dažādi spalgi toņi bija dzirdami vai pa katrām vaļējām durvīm. Trešā īpatnība bija balti priekšauti, kurus sievietes, stāvēdamas durvīs, bija uzsējušas uz netīrajiem brunčiem. Balts priekšauts ir aizdomīgs apģērba gabals tādos apstākļos, kur spodrību grūti ievērot; turklāt strādība un tīrība, kuru pauda baltais priekšauts, bija pretstatā ar sieviešu pozu un gaitu — parasti viņas stāvēja, iespriedušas rokas sānos (izskatīdamās pēc krūzēm ar divām osām) un atslē- jušas plecus pret stenderi, pie kam visas šo godīgo sieviešu galvas zibens ātrumā pasviedās un viņu godīgās acis nošķiebās uz to pusi, no kurienes varēja dzirdēt vīriešu soļiem līdzīgu troksni.

Taču starp tik daudziem netikumiem te retumis bija atradusi mājvietu arī nemantīga tikumība. Zem daža laba jumta mita skaidras un nevainojamas dvēseles, pie kuru atrašanās šeit bija vainojama vienīgi trūkuma dzelžainā roka. Ģimenes no izpostītiem ciematiem, tā lielā, tagad gandrīz izzudušā lauku sabiedrības starpslāņa pārstāvji, tā saucamie «mūžinieki», tas ir, tie, kas tur zemi mūža nomā, un citi, kuru nama balsti bija sabrukuši aiz dažādiem iemesliem, spiežot viņus pamest paaudzēm ilgi iekopto vietu, — visi saradās šeit, ja vien neizvēlējās vāļāšanos zem dzīvžogiem ceļmalā.

Krogs, ko dēvēja par «Pītera pirkstu», bija Miksenlei- nai baznīcas vietā.

Kā pienākas tādām iestādēm, tas atradās kvartāla centrā un tikpat daudz atšķīrās no «Trim jūrniekiem», cik tie atšķīrās no «Karaļa ģerboņa». Pirmajā acu uzmetienā tas likās taisni pārsteidzoši pieklājīgs. Ieejas durvis tika turētas ciet, un lievenis bija tik tīrs, it kā neviens nebūtu nācis augšā pa tā ar smiltīm nokaisītajiem pakāpieniem. Taču aiz kroga stūra bija ieliņa, pareizāk sakot, sprauga, kas šķīra krogu no blakus mājas. Spraugas vidū sienā bija šauras, nospeķotas un neskaitāmu roku ūn plecu noberztas durvis. Tā bija īstā ieeja krogā.

Dažreiz varēja novērot, ka gājējs, nule soļojis pa Miksenleinu ar izklaidīgu izskatu, pēkšņi pazūd, un vērotājam atliek tikai blisināt acis kā Eštonam, kad pazuda RevensvudsIzklaidīgais gājējs bija veikli pagriezies sānis, iešmaucis spraugā un no turienes tikpat veikli pašā krogā.

«Triju jūrnieku» apmeklētāji bija svarīgas personas salīdzinājumā ar to kompāniju, kura mēdza salasīties šeit; kaut gan jāpiezīmē, ka «Triju jūrnieku» zemākais slānis šur tur saskārās ar «Pītera pirksta» augstāko slāni. Te mēdza apgrozīties pašas padibenes. Krodziniece bija godīga sieviete, kuru reiz bija netaisni iesēdinājuši cietumā par kādas mantas slēpšanu. Viņa nosēdēja savu gadu un pēc tam vienmēr rādīja visiem mocekles seju, vienīgi sastapdama policistu, kurš viņu bija arestējis, krodziniece mēdza pamest viņam ar aci.

Šajā namā tad nu ieradās Džops ar saviem paziņām. Soli, uz kuriem viņi atsēdās, bija šauri un augsti, to atzveltnes piesietas ar divām auklām pie āķiem griestos, jo, viesiem ālējoties, sēdekļi apgāztos, ja nebijis šādas piesardzības. No pagalma aiz ēkas skanēja bumbu rīboņa, gāžot ķegļus; aiz kamīna aizšaujamā karājās linu susekļi, un bijušie malu mednieki un bijušie mežsargi, kurus skvairi dažkārt apspieda bez iemesla un kuri senāk tika dažkārt nikni kāvušies mēnesnīcā, tagad satikās šeit, jo pirmie bija pagaidām uz brīvām kājām, bet otrie, zaudējuši darba devēju uzticību, atlaisti, nu atradās uz tās pašas pakāpes, un visi miermīlīgi sprieda par pagājušām dienām.

—    Vai atceries, Cārl, cik veicīgi tu prati noķert foreli ar tīkliņu un uzsviest krastā, ka ūdens pat nesaduļķo- jās? — ieteicās kāds atlaists mežsargs. — Šitai darbā es tevi reiz pieķēru, atminies?

—    To es piepratu gan. Bet tādā ķezā es gan savu mūžu nebiju iekūlies kā toreiz ar to fazānu Jelbarijas mežā. Tava sieva todien samelojās, Džo, kad nodeva zvērestu, — dievvārds, samelojās, tur nav ko noliegt.

—    Kā tad tas notika? — Džops apvaicājās.

—    Nu, saproti, Džo uzkrita man virsū, mēs abi gar zemi un atveļamies pie viņa dārza dzīvžoga. Viņa sieva, padzirdējusi troksni, tūliņ ārā ar lizi rokā, bet zem kokiem tumšs, šī nevar redzēt, kas virsū, kas apakšā. «Džo, kur tu, vīrs, esi — viņam virsū vai apakš viņa?» — tā šī brēc. «Dievs nedod, apakšā!» šis saka. Un nu šī sāk man velēt ar lizi pa skaustu, muguru un ribām, kamēr mēs ar Džo veļamies atkal tālāk. «Kur nu tu esi, dārgais Džo, augšā vai apakšā?» šī brēc atkal. Velns parāvis, taisni viņas dēļ jau mani ietupināja! Jo, kad mēs nonācām tiesā, viņa apzvērēja, ka to fazānu gaili pati nobarojusi, bet tas taču nemaz nebija tavs fazāns, Džo, tas bija skvaira Brauna fazāns, tā tas bija — mēs to nogrābām pirms kādas stundas viņa mežā. Tas man tā ķērās pie sirds — šitādu netaisnību! … Bet ko nu vairs … kas bijis — izbijis.

—    Es tevi būtu varējis dabūt rokā krietni ātrāk, — mežsargs teica. — Vai desmitiem reižu es biju tev uz papēžiem, kad tu nesi ne vienu vien nelaimīgu putnu.

—    Jā… tas svarīgākais, ko esam darījuši, jau reti nāk kādam ausīs, — sacīja viruma tirgone, kura nesen bija pārcēlusies uz šo novadu un sēdēja citu barā. Tā kā viņa savā laikā bija ne mazumu klejojusi pa pasauli, tad viņas spriedumiem piemita kosmopolītisks plašums. Tā bija viņa, kas apvaicājās Džopam, ko viņš tur glabājot azotē.

—    A, tas ir liels noslēpums, — Džops atbildēja. — Tam sakars ar traku mīlestību. Taisni nesaprotams, kā sieviete var mīlēt vienu tik karsti un ienīst otru tik nežēlīgi.

—    Par ko jūs runājat, ser?

—    Par kādu augstu personu mūsu pilsētā. Nudie, man gribētos likt viņai trūkties! Zvēru pie savas dzīvības, būtu traki interesanti palasīt, ko raksta šī zīdā un samtā ģērbusies vaska lelle! Šai vīstoklī ir viņas mīlestības vēstules.

—   Mīlestības vēstules? Nu, tad palasi mums viņas, labais cilvēk, — ieteicās Kaksomas māte. — Pasaulīt, vai atceries, Ričard, kādi muļķi mēs bijām jaunībā! Sameklējām skolnieku, lai viņš raksta mūsu vietā, un vēl maksājām viņam peniju, lai nesaka citiem, ko tur sarakstījis!

Tikmēr Džops jau bija pabāzis pirkstu zem lakas pikas, attaisījis vīstokli un, izbēris vēstules uz galda, ņēma pa kārtai pirmo patrāpījušos un sāka lasīt skaļi. Tā pamazām atklājās nabaga Lisetas noslēpums, ko viņa tik kaismīgi bija cerējusi saglabāt, kaut arī vēstulēs viss bija minēts pusvārdos un daudz kas palika neskaidrs.

—    Un to rakstījusi misis Fārfre! — iesaucās Nensija Mokridža. — Tas ir pazemojums mums, cienījamām sievietēm, ka tā var rīkoties viena no mūsu sugas. Un nu viņa pielaulāta citam vīram!

—    Viņai tas nāk tikai par labu, — noteica vecā viruma tirgone. — Es viņu esmu izpestījusi no īsti nelaimīgām laulībām, bet gaidi vien, ka viņa man pateiks par to paldies!

—   Bet zināt, tas ir labs iegansts ķekatās iešanai, — ieteicās Nensija.

—    Pareizi, — misis Kaksoma padomājusi piekrita.

—    Labāka iegansta es arī nezinu, un žēl būtu palaist tādu izdevību garām. Pēdējo reizi mēs gājām ķekatās pirms gadiem desmit, ja ne vairāk.

Tobrīd ārā bija dzirdams spalgs svilpiens, un krodziniece uzrunāja vīrieti, kuru visi dēvēja par Čārlu:

—   Tur nāk Džims. Vai tu neizietu un nenolaistu tiltu manā vietā?

Ne vārda neteikuši, Čārls un viņa biedrs Džo piecēlās un, paņēmuši no krodzinieces laternu, devās ārā pa sētas durvīm un lejā pa dārza taku, kura krasi nobeidzās pie jau minētā strauta. Otrpus tā pletās klajais purvs, no kura lipīgi salta vēja pūsma sitās viņiem sejās. Paķēruši pa rokai nolikto dēli, viņi pārmeta to pār strautu; līdzko dēļa otrais gals nogūlās uz pretējā krasta, pa šo laipu nodunēja soļi, no krēslas iznāca plecīgs vīrs ar siksnām ap ceļgaliem, divstobreni plecā un dažiem putniem pār muguru. Viņam apvaicājās, kā laimējies.

—   Ne sevišķi, — tas vienaldzīgi atteica. — Vai te viss kārtībā?

Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš iegāja krogā, kamēr

pārējie pievāca dēli un grasījās sekot. Taču viņi nepaspēja to izdarīt, kad purvā atskanēja skaļš — «Ehē!», un viņi apstājās.

Sauciens atkārtojās. Vīri nolika laternu priekšnamā un atgriezās strautmalā.

—    Ej, vai te var tikt uz Kāsterbridžu? — kāds sauca otrpus strauta.

—    īsti labi vis nevar, — Čārls atsaucās. — Te ir upe priekšā.

—    Tas nekas, gan jau kaut kā pārkulšos pāri, — vīrs purvā atbildēja. — Šodien ir jau diezgan staigāts.

—    Tad pagaidiet mazdrusciņ, — Čārls teica, noprazdams, ka nācējs nav ienaidnieks. — Džo, atnes dēli un laternu, tur kāds apmaldījies. Jums vajadzēja turēties pie lielceļa, draugs, nevis iet, kur deguns rāda.

—    Nu jā, tagad es arī pats to saprotu. Bet es ieraudzīju uguni spīdam un nospriedu, ka nu tik jāstūrē taisni uz turieni.

Dēli nolaida, un no tumsas iznāca nepazīstams cilvēks. Viņš bija pusmūža gados, ar priekšlaicīgi nosirmojušiem matiem un vaigubārdu, ar platu, labsirdīgu seju. Viņš droši nāca pāri pa dēli un, acīm redzot, nesaskatīja nekā sevišķa šādā pārvietošanās veidā. Pateicies Čārlam un Džo, svešais soļoja blakus viņiem cauri dārzam.

—    Kas šī ir par vietu? — viņš prasīja, kad visi bija pienākuši pie durvīm.

—    Krogs.

—    Ahā. Varbūt es varēšu te apmesties. Nu, tad nāciet man līdzi un izskalojiet savu svilpi uz mana rēķina par to, ka palīdzējāt man.

Viņi iegāja krogā, un tur sveču gaismā atklājās, ka viņš pēc izskata ir svarīgāka persona, nekā varēja spriest pēc valodas. Viņš bija ģērbies bagāti, lai arī ne visai jēdzīgi: mētelis oderēts ar kažokādām, galvā roņādas cepure, ar kuru, lai gan naktis joprojām bija dzestras, dienā droši vien bija karsti, jo pavasaris jau tuvojās. Rokā viņš turēja nelielu sarkankoka lādīti, pārsietu ar siksnu un apkaltu ar varu.

Redzami pārsteigts par šeit salasījušos sabiedrību, ko viņš pamanīja, iemetis skatienu lielajā istabā pa virtuves durvīm, viņš tūliņ atteicās no domām palikt te pa nakti, taču, neņemdams to vērā, pasūtīja vairākas glāzes paša labākā dzēriena, samaksāja par tām tepat gaitenī un dzirās iet projām. Ara durvis bija aizbultētas, un, kamēr krodziniece attaisīja bultu, svešā ausis aizsniedza runas krogus istabā par ķekatām.

—    Ko nozīmē ķekatas? — viņš ieprasījās.

—    O, ser, — krodziniece atbildēja, šūpodama garos auskarus nosodošā klīrībā, — tā ir sena, muļķīga paraža, ko kādreiz piekopj mūsu pusē, kad izrādās, ka vīrs apņēmis sievu, kura … teiksim, nav bijusi viņa sieva vien. Taču kā cienījama namīpašniece es tādus jokus neatzīstu.

—    Viņi laikam to ķekatnieku gājienu rīkos visai drīz? Jādomā, interesants skats, vai ne?

—    Kā to ņem, ser, — krodziniece klīrīgi atteica. Bet tad, atmetusi izlikšanos, pašķielēja uz viņu: —Tas ir pats smalkākais joks visā pasaulē! Bet tas prasa izdevumus!

—    Ahā! Atceros, esmu dzirdējis par kaut ko tamlīdzīgu. Es ieradīšos Kāsterbridžā pēc divām vai trim nedēļām un labprāt noskatīšos šādu priekšnesumu. Pagaidiet mazliet. — Viņš apgriezās, iegāja krogus istabā un sacīja: — Paklau, labie ļaudis, es labprāt noskatītos tās veco laiku paražas, par kurām jūs te runājāt, un gribu piedalīties izdevumos — te būs iemaksa. — Viņš uzmeta sovrinu uz galda, atgriezās pie krodzinieces, izvaicāja, kā tikt uz pilsētu, un atvadījās.

—    Naudas viņam netrūkst, — noteica Čārls, kad sov- rins tika pievākts un nodots krodziniecei glabāšanā. — Velns ar ārā! Vajadzēja izspiest no viņa vairāk, kamēr viņš te atradās.

—    Nē, nē, — krodziniece atsaucās. — Man, paldies dievam, ir pieklājīga māja. Es nepieļaušu nekādu negodīgu rīcību.

—    Tā, nu mēs varam uzskatīt, ka pamats jau ielikts, un visā drīzumā varēsim ķerties pie darba, — Džops nopriecājās.

—    Un kā vēl! — Nensija piekrita. — No labas izsmiešanās sirdij tiek siltāk nekā no iedzeršanas, un tā ir svēta patiesība!

Džops pievāca vēstules un, tā kā bija jau vēls, tad negāja ar tam uz Fārfres namu. Viņš pārnāca mājās, aizlakoja sainīti atkal un otrā rītā nodeva pēc piederības. Jau pēc stundas sainīša saturs bija pārvērties pelnos, un Liseta, nabaga dvēsele, teju pat nokrita ceļos aiz pateicības, ka pēdējais pierādījums par viņas nelaimīgo aizraušanos ar Henčārdu ir iznīcināts. Kaut viņa toreiz arī bija nogājusi neceļos drīzāk aiz neuzmanības nekā tīšuprāt, tomēr šis gadījums varētu liktenīgi ietekmēt viņas attieksmes ar vīru, ja viņš dabūtu par to zināt.

XXXVII

Tāds bija stāvoklis, kad Kāsterbridžas ikdienas dzīvi pārtrauca kāds tik svarīgs notikums, ka tā iespaidu juta paši zemākie iedzīvotāju slāņi, un tas uzmudināja sabied-, rības padibenes rosīgāk pievērsties iecerētajam ķekatu gājienam. Tas bija viens no tiem satraucošajiem notikumiem, kurš, saviļņojot provinces pilsētu, atstāj tās hronikā neizdzēšamas pēdas, tāpat kā silta vasara atstāj neizdzēšamu riņķi koka stumbrā, kas norāda, kad šī vasara bijusi.

Kāds karaļa ģimenes loceklis bija nodomājis braukt cauri pilsētai uz rietumiem, kur viņam bijā jāpiedalās milzu mašīnbūves iesvētīšanā. Viņš bija apsolījies uzturēties pilsētā pusstundu un pieņemt Kāsterbridžas pilsētas padomes adresi, jo padome kā vietējās zemniecības pārstāve gribēja šādā veidā izsacīt, pateicību augstajai personai, kura bija daudz pūlējusies, lai nostādītu zemkopību uz zinātniskiem pamatiem, tādā kārtā izdarot svarīgus pakalpojumus lauksaimniecības zinātnei un ekonomikai.

Karaļa ģimenes locekli nebija redzēti Kāsterbridžā kopš karaļa Džordža Trešā laikiem, un arī šis valdnieks bija parādījies sveču gaismā uz dažām minūtēm, kamēr viņa karietei pārmija zirgus pie «Karaļa ģerboņa». Tāpēc pilsētnieki nolēma atzīmēt neparasto gadījumu ar fete carillonnee Pusstundu ilga uzkavēšanās ir īss brīdis, bet, rūpīgi grupējot ceremonijas epizodes, var panākt daudz ko, it īpaši labā laikā.

Adresi uzrakstīja uz pergamenta kāds mākslinieks, ornamentālās kaligrāfijas meistars, un to izrotāja ar zeltu un pašām labākajām krāsām, kādas atradās izkārtņu gleznotāja veikalā. Otrdien, svinīgās dienas priekšvakarā, sanāca pilsētas padome apspriest ceremoniju visos sīkumos. Kamēr viņi apspriedās, sēžu telpas durvis bija vaļā, un uz kāpnēm atskanēja smagi soļi. Drīz tie atskanēja gaitenī, un telpā ienāca Henčārds nonēsātās, nodilušās drēbēs, tais pašās, kurās ģērbies viņš kādreiz bija sēdējis šai telpā.

—   Man šķiet, — viņš sacīja, pienācis pie galda un uzlicis roku uz zaļā tūka, — man pienākas kopā ar jums piedalīties augstā viesa pieņemšanā. Ceru, ka varēšu iet reizē ar jums visiem?

Padomes locekļi pārmija mulsus skatienus, un Grovers teju pat nokoda galu spalvai, kuru viņš grauza, kad iestājās klusums. Fārfre, jaunais mērs, kurš atbilstoši amatam sēdēja priekšsēdētāja krēslā, nojauta klātesošo noskaņojumu un juta, ka viņam kā oficiālam runasvīram jāizsaka sapulces uzskati, lai gan viņš labprāt būtu uzticējis šo pienākumu citiem.

—: Diezin vai tas būs iespējams, mister Henčārd, — viņš/ sacīja. — Padome ir padome, un, tā kā jūs vairs neesat tās sastāvā, tad jūsu piedalīšanās pieņemšanā būtu pretlikumīga. Ja tanī pielaidīs jūs, tad kāpēc gan ne visus pārējos?

—   Man ir īpaši iemesli, kāpēc es vēlos piedalīties ceremonijā.

Fārfre pārlaida skatienu pārējiem.

—     Man šķiet, es izteicu padomes uzskatus, — viņš •sacīja.

—   Jā, jā, — atsaucās Dr. Bats, advokāts Longs, padomes loceklis Tabers un vairāki citi.

—   Tātad man nav atļauts oficiāli piedalīties ceremonijā?

—   Diemžēl tā ir; īstenībā par to nevar būt ne runas. Protams, jums būs pilnīga iespēja redzēt visu notiekošo — tāpat kā pārējiem skatītājiem.

Henčārds neko neatbildēja uz šo visai saprātīgo aizrādījumu un, apsviedies uz papēža, atstāja sēžu zāli.

Šī viņa vēlēšanās bija tikai pārejošs untums, taču pretspars pārvērta to par stingru apņemšanos.

—   Es apsveikšu viņa karalisko augstību, lai tur vai kas! — viņš sāka daudzināt pa labi un pa kreisi. — Es neļaušu ne Fārfrem, ne kādam citam no šo salašņu bandas nostumt mani pie malas! Gan jūs redzēsiet!

Notikumiem bagātais rīts bija dzidrs, spoža saule spīdēja pa logiem sejās visiem, kas agri cēlušies, un visi pareģoja (jo prata noteikt laiku), ka diena būs jauka.

Driz sāka lasīties skatītāji no ārpilsētas mājām, ciematiem, tālīnām birztalām un maz* apdzīvotām augstienēm — pēdējie ietaukotos zābakos un stāvās cepurēs, lai noskatītos ceremoniju vai vismaz būtu tās tuvumā, ja neko neizdotos redzēt. Pilsētā laikam gan nebija neviena strādnieka, kurš nebūtu uzvilcis tīru kreklu. Solomons Longveiss, Kristofers Konijs, Bazfords un citi šās brālības locekļi izpauda savu attieksmi pret notikumu tā, ka izdzēra parasto pintu nevis vienpadsmitos, bet pusvienpadsmitos, pēc tam viņiem vairākas dienas no vietas bija grūti atgriezties pie parastā stiprināšanās laika.

Henčārds todien bija nolēmis nestrādāt. Viņš jau no rīta iestiprinājās ar glāzīti ruma un, izgājis uz ielas, satika Elizabeti Džeinu, ko nebija redzējis jau kādu nedēļu.

—    Laime gan, — viņš tai sacīja, — ka mans atturības laiks izbeidzās pirms šā notikuma, citādi man nebūtu dūšas izdarīt to.

—    Ko izdarīt? — viņa bažīgi apvaicājās.

—    Es grasos iet un apsveikt mūsu karalisko viesi.

Viņa neko nesaprata.

—   Vai iesim kopā noskatīties ceremoniju? — viņa iejautājās.

—    Noskatīties! Man ir svarīgāks uzdevums. Noskatīties vari tu. To būs vērts redzēt!

Elizabete nespēja viņu atturēt un aizgāja ar smagu sirdi. Kad ceremonijas laiks pienāca, viņa atkal ieraudzīja patēvu. Elizabete domāja, ka viņš būs aizgājis uz «Trim jūrniekiem», bet nē — viņš lauzās cauri līksmajam pūlim uz manufaktūras tirgotāja Vulfrija veikalu. Elizabete palika gaidām atstatu no pūļa.

Pēc dažiem mirkļiem viņš parādījās, piespraudis, Elizabetei par pārsteigumu, spilgtu rozeti un — par vēl lielāku pārsteigumu — turēdams rokā diezgan primitīvi darinātu nacionālo karogu; neliels karodziņš, kādi šodien bija sastopami visā pilsētā, bija piestiprināts pie priež- koka kāta, uz kura, acīm redzot, kādreiz bijis uztīts ka- liko baķis. Iznācis uz sliekšņa, Henčārds saritināja karogu, paņēma padusē un devās projām pa ielu.

Pēkšņi garākie pūlī pagrieza galvas, mazākie sacēlās pirkstgalos. Paklīda vēsts, ka tuvojas karaliskā ekipāža. Dzelzceļš tolaik bija pastiepis roku uz Kāsterbridžas pusi, bet atzarojums nesniedzās līdz pašai pilsētai, un dažas atlikušās jūdzes, tāpat visu pārējo ceļu viesim vajadzēja braukt karietē kā vecos laikos. Cilvēki gaidīja — grāfistes dižmaņi ekipāžās, tauta, stāvot kājās, — un nenolaida acu no Londonas lielceļa, kas stiepās tālumā, kamēr zvani zvanīja un mēles tērgāja.

Elizabete Džeina vēroja šo ainu iztālēm. Bija ierīkotas dažas sēdvietas, lai lēdijas varētu noskatīties ceremoniju, un Liseta, kā jau mēra sieva, nupat apsēdās pirmajā rindā. Uz ceļa viņai iepretī stāvēja Henčārds. Liseta šķita tik līksma un skaista, ka viņš, pakļāvies acumirklīgai vājībai, juta vēlēšanos pievērst sev viņas uzmanību. Taču viņš nebija pievilcīgs tādas sievietes acīm, kura tik ļoti pakļāvās ārišķībai. Viņš taču bija tikai algādzis, kurš nespēja veltīt pienācīgo uzmanību ārienei kā agrāk, turklāt nebija papūlējies apģērbties cik necik glītāk. Ikviens, sākot ar mēru un beidzot ar veļas mazgātāju, lepojās ar jaunu, savai kabatai atbilstošu apģērbu, taču Henčārds tiepīgi palika pie nodilušā un apvalkātā, pirms daudziem gadiem šūtā uzvalka.

Diemžēl nolika tā: Lisetas acis pārslīdēja pāri Henčārdam, nepakavējoties pie viņa sejas, — tā bieži šādos gadījumos notiek ar grezni saposušos sieviešu acīm. Viņas izturēšanās skaidri liecināja, ka turpmāk viņa Henčārdu publiskā vietā vairs nepazīs.

Toties viņa nepagura vērot Donaldu, kurš možā sarunā ar draugiem stāvēja dažus jardus atstatu; ap kaklu viņam bija aplikta amata zīme — zelta ķēde ar lieliem, stūrainiem posmiem — kā vienradzim karaļa ģerbonī. Ikkatra jūtu izpausme, viņam runājot, atspoguļojās sievas sejā un lūpās, kuras kustējās reizē ar viņa lūpām. Liseta todien drīzāk tēloja Fārfres nekā savu lomu un neinteresējās ne par vienu citu, tikai par Fārfri.

Beidzot vēstnesis, kas bija nolikts tālākajā lielceļa līkumā, uz jau minētā otrā tilta, deva zīmi, un mantijās tērptie pilsētas padomes locekļi nāca šurp no rātsnama uz goda vārtiem, kas bija uzcelti uz pilsētas robežas. Ekipāžas ar augsto viesi un viņa svītu pieauļoja putekļu mākonī, procesija sastājās un soļos virzījās uz rātsnamu.

Šai vietai pievērsās visi skatieni. Karaliskās karietes priekšā bija dažus kvadrātjardus liels, ar smiltīm nokaisīts laukums, un tanī ienāca cilvēks, pirms vēl kāds paguva viņu aizkavēt. Tas bija Henčārds. Viņš bija attinis savu personīgo karogu un, noņēmis cilindru, tuvojās ekipāžai, kas bija pagausinājusi gaitu; kreisajā rokā viņš

vēcināja karogu, labo laipni pastiepa pretī augstajai personai.

Visas lēdijas, elpai aizraujoties, izdvesa: — O, paskat! — Un Liseta teju pat paģība. Elizabete Džeina, lūkodamās pāri priekšā stāvētāju pleciem, sarāvās šausmās, redzēdama notiekošo, bet ziņkāre, ko iesvēla neparastā aina, bija stiprāka par bailēm.

Fārfre, apzinādamies savu mēra autoritāti, tūliņ spēra soļus. Viņš sagrāba Henčārdu aiz pleca, atvilka atpakaļ un skarbi pavēlēja aizvākties. Viņu skatieni sastapās, un Fārfre, par spīti savam satraukumam un sašutumam, pamanīja Henčārda acīs niknuma liesmas. Mirkli Henčārds nekustējās no vietas, tad, pak]audamies kādai neaprēķināmai dziņai, padevās un atkāpās. Fārfre uzmeta acis lēdiju galerijai un ieraudzīja, ka viņa Kalpurnijas [21] vaigi kļuvuši bāli.

—    Paskat… tas taču jūsu vīra bijušais saimnieks! — ieteicās misis Blaubodija, kāda apkaimes dižmane, kura sēdēja blakus Lisetai.

—    Saimnieks! — Donalda sieva atkārtoja, aši iekaisdama dusmās.

—    Vai šis vīrs ir mistera Fārfres paziņa? — apvaicājās misis Bata, ārsta sieva, kura nesen bija ieprecējusies šai pilsētā.

—    Viņš strādā pie mana vīra! — Liseta atbildēja.

—    Tā. .. un tik vien? Man stāstīja, ka, pateicoties viņam, jūsu vīrs iekārtojies Kāsterbridžā. Ko gan ļaudis nesarunā!

—    Patiešām gan. Tas nebūt tā nenotika. Donalds ir tik spējīgs, ka varētu iekārtoties, kur vien gribētu, bez kādas palīdzības. Viņam tāds Henčārds bijis nebijis, viņš pats sev atrastu piemērotu vietu!

Ka Liseta tā runāja, tas daļēji izskaidrojams ar to, ka viņa nezināja par visiem ar Donalda atbraukšanu saistītajiem apstākļiem, un daļēji ar to, ka viņai šķita — šai svinīgajā brīdī viņai neparāda pienācīgu cieņu. Starpgadījums aizņēma tikai dažas sekundes, bet augstais viesis, protams, to pamanīja, tikai taktiski izlikās, ka neko neparastu nav redzējis. Viņš izkāpa no karietes, mērs panācās uz priekšu, adrese tika nolasīta, augstā persona atbildēja uz to, tad pateica dažus vārdus Fārfrem un sasveicinājās ar Lisetu kā mēra sievu. Ceremonijā ilga dažas minūtes, un ekipāžas dārdoši aizripoja kā faraona rati pa Kornstrītu un devās pa Badmoutas ceļu uz piekrastes pusi.

Pūlī stāvēja Konijs, Bazfords un Longveiss.

—    Nu viņš ir savādāks nekā toreiz, kad dziedāja mums «Trijos jūrniekos», — sacīja pirmais. — Tīrais brīnums, kā viņš ticis pie šitik smalkas lēdijas un tik ātrā laikā.

—   Jā-a. Bet kurš gan nedzenas pakaļ lepnām drēbēm! Are, tur ir daudz glītāka meitene, bet neviens nemet uz viņu aci, jo viņa ir tā uzpūtības apsēstā Henčārda radiniece.

—    Par šitādiem vārdiem es tev varētu roku nobučot, Baz, — atsaucās Nensija Mokridža. — Man traki patīk noskatīties, kad no šādām izpušķotām ziemsvētku eglītēm norauj visus spīduļus. Man pašai tāda ļaundara loma nav pa plecam, bet es labprāt atdotu savu mazu krājumiņu, lai tik dabūtu redzēt, kā šito lēdiju pataisa melnu un maziņu … Un, kas zina, varbūt redzēšu drīz vien, — viņa zīmīgi piebilda.

—   Sievieša cilvēkam gan neklājas turēt sirdī tādas ļaunas domas, — Longveiss aizrādīja.

Nensija neatbildēja, bet ikviens saprata, par ko viņa runā. Lisetas vēstuļu lasīšana «Pītera pirkstā» bija radījusi tenkas, kuras izplatījās kā miasmu pilna migla no Miksenleinas pa Kāsterbridžas nomaļu ielām.

Šis savstarpēji labi pazīstamais dīkdieņu bars dabiskās izlases ceļā sadalījās divās daļās; «Pītera pirksta» pastāvīgie apmeklētāji novirzījās uz Miksenleinu, kur lielais vairums arī mājoja, bet Konijs, Bazfords, Longveiss un viņu draugi palika tepat.

—   Jūs laikam zināt, kāda putra tur tiek vārīta? — noslēpumainā tonī ievaicājās Bazfords.

Konijs uzmeta viņam skatienu.

—    Ķekatās iešan^, vai?

Bazfords pamāja.

—    Diezin vai tas ies cauri, — apšaubīja Longveiss. — Bet, ja nu viņiem patiešām kas tamlīdzīgs prātā, tad jāatzīst, ka viņi tomēr prot pievaldīt mēli.

—    Šā vai tā, bet pirms pāris nedēļām dzirdēju, ka viņi domā gan par to.

—   Ja es to skaidri zinātu, tad nosūdzētu viņus, — Longveiss iekaisis sacīja. — Tas ir pārāk rupjš joks un var

sacelt pilsētā nekārtības. Mēs labi zinām, ka skots ir īsts vīrs savā vietā un viņa sieva arī ir kārtīga sieviete, kopš apmetusies mūsu pilsētā, un, ja viņa pirms tam spērusi kādu greizu soli, tad tā ir viņu darīšana, nevis mūsējā.

Konijs kļuva domīgs. Fārfri joprojām mīlēja pilsētā, taču jāatzīst, ka, kļuvis mērs un iedzīvojies naudā, darīšanu un godkāru nodomu pārņemts, viņš trūcīgo acīs bija zaudējis daļu no tā brīnumainā valdzinājuma, kurš viņam piemita kā bezrūpīgam, trūcīgam jauneklim, kas dziedāja dziesmas tikpat priecīgi kā putniņš zarā. Tāpēc vēlēšanās pasargāt viņu no nepatikšanām nebūt vairs nebija tik dedzīga, kāda tā būtu bijusi agrāk.

—    Varbūt papētīsim šito lietu, Kristofer, — Longveiss turpināja, — un, ja tur tiešām taisīsies kas aizdomīgs, tad iemetīsim vēstuli tiem, kam vajadzīgs, un ieteiksim, lai turas tālāk no visa šitā.

Tā viņi arī palika pie šīs norunas, pēc kam izšķīrās, un Bazfords sacīja Konijam:

—    Kustēsimies nu, mans vecais draugs. Te vairs nav ko redzēt.

Šie labvēlīgi noskaņotie ļautiņi būtu gan bijuši pārsteigti, ja zinātu, cik tuvu īstenošanai jau ir lielā ākstu sazvērestība.

—    Jā, šovakar, — Džops teica «Pītera pirksta» kompānijai Miksenleinas stūrī. — Tas būs labs noslēgums augstā viesa apmeklējumam, un, jo lepnāk viņiem šodien sacēlās sekstes, jo šis knipis būs sāpīgāks.

Viņam tas nebija nekāds joks, bet atriebība.

XXXVIII

Lisetai ceremonija likās īsa, pārāk īsa, jo viņu bija sagrābusi skurbinošā Weltlust, tomēr viņa likās guvusi lielu uzvaru. Viņas pirksti joprojām juta karaliskās rokas spiedienu, un, kaut gan noklausītās valodas par to, ka viņas vīru varbūt iecelšot bruņinieka godā, bija tukšas pļāpas, viņai tās nelikās nepiepildāmi sapņi, jo vai tādi brīnumi vien bija notikuši ar tik labiem un pievilcīgiem cilvēkiem, kāds bija viņas skots.

Pēc sadursmes ar mēru Henčārds bija atkāpies aiz lēdiju sēdvietām; tur viņš stāvēja, izklaidīgi blenzdams uz svārku atloka stūri, aiz kura Fārfres roka bija viņu sagrābusi. Viņš uzlika savu roku šai vietā, it kā pūlēdamies aptvert, kā varējis panest tādu smagu apvainojumu no cilvēka, pret kuru izturējies ar tik kvēlu augstsirdību. Tādā pa pusei apdullušā stāvoklī viņš neviļus noklausījās Lisetas sarunu ar citām lēdijām un skaidri dzirdēja, kā Liseta aizliedz viņu — noliedz, ka viņš palīdzējis Donaldam, ka bijis kādreiz kas vairāk nekā vienkāršs algādzis.

Viņš devās uz mājām un caurbrauktuvē, kas veda uz Buļļa Stabu, sadūrās ar Džopu.

—   Tātad dabūjāt gan pa degunu, — Džops noteica.

—    Un kas par to? — Henčārds skarbi noprasīja.

—    Nu, es jau arī neizgāju bešā, tāpēc tagad mēs abi esam līdzīgi. — Džops īsi atstāstīja savu mēģinājumu dabūt Lisetu par vidutāju.

Henčārds noklausījās šo stāstu pa ausu galam. Viņa paša attieksmes ar Fārfri un Lisetu aizēnoja visu, kas skāra citus. Viņš gāja un aprauti runāja pats ar sevi:

—    Bija laiks, kad viņa mani lūdzās; nu viņas mēle negrib atzīt mani un acis negrib mani redzēt! … Un viņš — cik nikni viņš skatījās! Viņš atrāva mani atpakaļ, it kā es būtu bullis, kas laužas žogā. Un es padevos kā jērs, jo sapratu, ka te mūsu strīdu izšķirt nevar. Viņam viegli bērt sāli uz svaigu brūci! … Nekas, par to viņš dabūs maksāt un viņai nāksies ciest! Tādas lietas izšķiramas kautiņā — aci pret aci, — tad redzēs, vai tāds kucēns var stāties pretī vīram!

Neko tālāk neprātodams, bankrotējušais uzņēmējs, ļauna nodoma pārņemts, paēda uz ātru roku pusdienas un devās meklēt Fārfri. Fārfre bija viņu apvainojis kā sāncensi, rupji izturējies kā pret dienderi, un šodien pazemojums sasniedzis kalngalus — Fārfre bija sagrābis viņu aiz apkakles kā pēdīgo vazaņķi visas pilsētas acu priekšā.

Pūlis bija izklīdis. Nebijis zaļo goda vārtu, kuri vēl stāvēja tur, kur uzcelti, tad liktos, ka Kāsterbridžā atkal ieslīgusi parastajā ikdienā. Henčārds nogāja pa Korn- strītu līdz Fārfres namam, pieklauvēja un lika pateikt, ka gribētu aprunāties ar saimnieku noliktavā, kad tam labpatiktos tur ierasties. Nokārtojis to, viņš iegriezās gar nama stūri noliktavu pagalmā.

Tur neviena nebija, ar ko viņš ari bija rēķinājies, jo strādniekiem un braucējiem bija devuši pusi dienas brīvu par godu šārīta notikumam, tomēr braucējiem bija jāierodas vēlāk uz īsu bridi, lai pabarotu zirgus un pamestu tiem pakaišus. Henčārds pienāca pie noliktavas lieveņa un gribēja kāpt augšā, bet tad skaļi sacīja pats sev:

—    Es esmu stiprāks par viņu.

Henčārds iegāja šķūnī un izmeklējās no dažādiem virvju gabaliem vienu īsu; uzmetis virves galu uz naglas, viņš satvēra otru galu labajā rokā un apgriezās apkārt, piekļāvis pie sāna kreiso roku, kura nu palika cieši pievilkta. Tad viņš uzkāpa noliktavas otrā stāvā.

Tas bija tukšs, tikai daži maisi mētājās kaktā; viņā galā bija jau minētās durvis, zem kurām atradās celtnis ar ķēdi maisu piestiprināšanai. Viņš atvēra durvis vaļā un paskatījās pāri slieksnim. Līdz apakšai bija trīsdesmit vai četrdesmit pēdas; te viņš bija stāvējis kopā ar Fārfri, kad Elizabete Džeina bija ieraudzījusi viņu paceļam roku un bažīgi prātojusi, ko nozīmē šāda kustība.

Viņš atkāpās dažus soļus atpakaļ un gaidīja. Atrazdamies tik augstu, viņš redzēja kaimiņu namu jumtus, kuplo kastaņu galotnes, kuras jau sedza maigas, zaļas lapiņas, liepu nokārušos zarus, Fārfres dārzu un zaļos vārtiņus žogā. Pēc kāda brīža — Henčārds nevarēja pateikt, cik ilgi bija gaidījis, — zaļie vārtiņi atvērās un Fārfre iznāca pagalmā. Viņš bija ģērbies ceļa drēbēs. Rietošās saules slīpie stari krita uz viņa galvas un sejas, kas iekvēlojās košā sārtumā, kad viņš iznāca no žoga mestās ēnas. Henčārds gaidīja viņu, zobus sakodis, un viņa stūrainie žokļi un taisnais profils iezīmējās sevišķi skaudri.

Fārfre tuvojās, iebāzis vienu roku kabatā, un dungoja dziesmu tā, ka varēja noprast — vārdus viņš izrunā domās. Tie bija tās dziesmas vārdi, kuru viņš bija dziedājis pirms vairākiem gadiem «Trijos jūrniekos» — nabaga jauneklis, kurš devies pasaulē laimi meklēt, pats nezinādams, uz kurieni nogriezties.

Te mana roka, krietnais draugs, Un sniedz man savu arī. ..

Nekas tā nevarēja aizkustināt Henčārdu kā senlaiku dziesmas. Viņš atslīga atpakaļ.

—    Nē, to es neizdarīšu! — viņš izdvesa. — Un kāpēc tam nolādētajam muļķim tagad bija jādzied!

Beidzot Fārfre apklusa, un Henčārds palūkojās ārā pa augšstāva durvīm.

—    Uznāciet augšā! — viņš sauca.

—    Tūliņ! — Fārfre atsaucās. — Es nepamanīju jūs. Vai kas noticis?

Pēc mirkļa Henčārds izdzirdēja viņa soļus uz apakšējām kāpnēm. Tad dzirdēja Fārfri uznākam otrajā, pēc tam trešajā stāvā un tad kāpjam uz ceturto. Beidzot viņa galva parādījās virs lūkās.

—    Ko jūs te darāt šinī laikā? — Fārfre prasīja. — Kāpēc neatpūšaties kā pārējie?

Viņš runāja diezgan stingrā balsī, lai parādītu, ka nav piemirsis šārīta nepatīkamo starpgadījumu un ir joprojām pārliecināts, ka Henčārds rīkojies dzērumā.

Henčārds neteica ne vārda, tikai atkāpies aizcirta lūku un piespieda ar kāju tā, ka lūka cieši iekļāvās ietvarā, tad viņš pagriezās pret jauno vīrieti, kurš izbrīnā noskatījās, ka Henčārdam viena roka piesieta pie sāniem.

—    Nu, — Henčārds mierīgi ierunājās, — tagad mēs stāvam aci pret aci, vīrs pret vīru. Tava nauda un tava smalkā sieva vairs nevar pacelt tevi man pāri, un mana nabadzība nespiež mani uz zemi.

—    Ko tas nozīmē? — Fārfre neizpratnē jautāja.

—    Pacieties drusku, manu zēn. Tev vajadzēja divreiz apdomāties, pirms tu spied uz galējībām cilvēku, kuram nav ko zaudēt. Es pacietu tavu konkurenci, kura mani izputināja, tavu uzpūtību, kura mani pazemoja, bet tavu rupjību, kura mani apkaunoja, — to es negribu paciest!

Fārfre mazliet sapīka.

—    Jums tur nebija ko darīt, — viņš teica.

—    Tikpat daudz kā ikvienam citam! Kā tu, iznirelis puika, teiksi vīram manos gados, ka viņam tur nav ko darīt!

Dzīsla uz viņa pieres satūka aiz dusmām.

—    Jūs apvainojāt karaļnama locekli, Henčārd, un man kā galvenajai amatpersonai vajadzēja jūs apturēt.

—    Pie velna karaļnama locekli! — Henčārds attrauca. — Un, ja runa par to, tad es esmu tāds pats pavalstnieks kā tu! >

—    Es nenācu uz šejieni strīdēties. Pagaidiet, lai pāriet dusmu karstums un varat spriest ar vēsu prātu, tad skatīsieties uz visu tāpat kā es.

—    Tev pirmajam vajadzēs tā vēsā prāta, — Henčārds drūmi noteica. •— Un tagad paklausies! Te mēs esam starp šīm četrām sienām, lai pabeigtu to strīdiņu, ko tu uzsāki šorīt. Te ir durvis četrdesmit pēdas no zemes.

Viens no mums izgrūdis otru pa tām ārā, tas, kas uzveiks, paliks iekšpusē. Ja patiks, viņš varēs iet lejā, sacelt trauksmi, ka otrs nejauši novēlies zemē, vai pateikt patiesību — tā viņa darīšana. Tā kā esmu stiprāks, tad piesēju vienu roku sev klāt, lai man nebūtu nekādu priekšrocību. Saprati? Nu, tad turies!

Fārfrem nebija laika apdomāties, vajadzēja stāties pretī Henčārdam, kurš bruka tūliņ virsū. Tā bija nikna laušanās, katrs centās nogāzt savu pretinieku uz muguras, pie kam Henčārds vēl gribēja izgrūst to ārā pa durvīm.

Sākumā Henčārds sagrāba ar brīvo labo roku Fārfri no kreisās puses aiz apkakles, kamēr Fārfre ieķērās viņam apkaklē ar savu kreiso roku. Ar labo viņš mēģināja tikt pie Henčārda kreisās rokas, bet tas viņam neizdevās, tik veikli Henčārds turēja to aiz muguras, skatīdamies sejā slaidajam, gaišmatainajam pretiniekam, kurš bija nodūris acis.

Henčārds paspēra kāju uz priekšu, Fārfre aizlika tai priekšā savējo; cīņa pagaidām maz atšķīrās no šai pusē parastās laušanās. Vairākas minūtes abi palika tādā stāvokli pilnīgā klusumā, līgodamies un locīdamies kā koki vējā. Bija dzirdama vienīgi abu elpa. Tad Fārfre mēģināja sagrābt Henčārdu aiz apkakles no otras puses, bet Henčārds, būdams lielāks augumā, spēji pacirtās sānis, un cīņa šobrīd beidzās ar to, ka viņa muskuļainā roka nospieda Fārfri uz ceļiem. Tomēr Henčārda kustības bija ierobežotas, viņš nespēja noturēt Fārfri šai stāvoklī, tas pielēca kājās, un laušanās atsākās.

Strauji apsviedies, Henčārds piegrūda Fārfri bīstami tuvu pie bezdibeņa; aptvēris stāvokli, skots pirmo reizi visiem spēkiem ieķērās pretiniekā, un niknumā zvērojošais Tumsas valdnieks — jo Henčārda izskats šobrīd pilnīgi atbilda tādam apzīmējumam — labu laiciņu ne ar kādām pūlēm nevarēja atraut viņa roka3 no sevis, Beidzot ar pārcilvēcīgiem spēkiem tas viņam izdevās, bet nu viņi bija jau krietni tālu no liktenīgajām durvīm. Atrāvis no sevis Fārfri, Henčārds apsvieda viņu ar galvu uz leju. Ja Henčārdam būtu bijusi kreisā roka brīva, Fārfrem tūliņ būtu gals klāt. Taču skots atkal pielēca kājās un tā sagrieza Henčārdam roku, ka tas skaudrās sāpēs savieba seju. Henčārds nekavējoties deva jaunajam cilvēkam satriecošu sitienu ar kreiso celi un, izmantojot savu priekšrocību, aizgrūda viņu pie durvīm, neatlaizdams vaļā, tā ka Fārfres gaišmatainā galva pārkārās pāri slieksnim, bet roka nokarājās ārpusē gar sienu lejup.

—    Nu, — Henčārds elsoja, — tās ir beigas tam, ko tu šorīt iesāki. Tava dzīvība ir manās rokās.

—    Tad ņemiet to, ņemiet! — Fārfre izsaucās. — Jūs jau sen to gribējāt!

Henčārds palūkojās lejup uz skotu, un viņu acis sastapās.

—    O, Fārfre, tas nav tiesa!—viņš rūgti sacīja. — Dievs mans liecinieks, ka nekad neviens vīrietis nav mīlējis otru tā kā es tevi kādu laiku… Un tagad… kaut es nācu tevi nogalināt, es nevaru nodarīt tev pāri! Ej un nodod mani tiesai… dari, ko gribi… man vienalga, kas ar mani notiks!

Viņš atkāpās uz noliktavas otru galu, atraisīja roku un nožēlas lēkmē pakrita uz kaktā samestajiem maisiem. Fārfre klusēdams paskatījās uz viņu, tad piegāja pie lūkas un kāpa lejup. Henčārds gribēja pasaukt viņu, bet mēle neklausīja, un drīz vien skota soļi vairs nebija dzirdami.

Henčārds papilnam izbaudīja kaunu un pašpārmetumus. Viņam uzplūda atmiņas par pirmo iepazīšanos ar Fārfri — tas laiks, kad romantisma un praktiskuma savdabīgais mistrojums jaunajā cilvēkā bija tā pakļāvis viņa sirdi, ka Fārfre varēja darīt ar viņu, ko gribēja.- Henčārds bija tā satriekts, ka sarāvies palika guļam uz maisiem vīrietim un vēl tādam kā viņš neparastā pozā. Tanī bija kaut kas sievišķīgs, kas piešķīra šai sadragātajai, skarbajai vīrišķībai traģiskumu. Viņš dzirdēja sarunu lejā, ratnīcas durvju atvēršanu, zirga jūgšanu, bet nepievērsa tam uzmanību.

Viņš palika te, kamēr caurspīdīgais nokrēslis sabiezēja blīvā tumsā un noliktavas vaļējās durvis pārvērtās iegarenā, palsā četrstūrī — vienīgajā saredzamajā priekšmetā. Beidzot viņš piecēlās, gurdi nopurināja putekļus no drēbēm, sataustīja ceļu līdz lūkai un pieturēdamies kāpa lejup, kamēr nonāca pagalmā.

—    Kādreiz es stāvēju augstu viņa acīs, — viņš murmināja. — Nu viņš nīdīs un nicinās mani mūžīgi mūžam!

Viņu sagrāba neuzveicama vēlēšanās satikt Fārfri šo pašu vakaru un ar izmisīgu lūgšanos panākt gandrīz neiespējamo — piedošanu par šo neprātīgo uzbrukumu. Taču, iedams uz Fārfres namdurvīm, viņš atcerējās, kas bija norisinājies pagalmā, kamēr viņš augšā gulēja kā

apdullis. Fārfre bija iegājis zirgu stallī un iejūdzis zirgu divričos, bet Vitls tikmēr bija atnesis viņam kādu vēstuli; Fārfre tad bija sacījis, ka nebraukšot uz Badmoutu, kā sākumā domājis, — viņu negaidīti aicinot uz Veterbariju, un pa ceļam viņš iegriezīšoties Melstokā, jo tas būšot tikai pāris jūdžu liels līkums.

Acīm redzot, Fārfre bija iznācis pagalmā, jau sagatavojies braucienam, neko nenojauzdams par naidīgo uzbrukumu, un tagad aizbrauca citā virzienā, neteicis ne vārda nevienam, kas starp viņiem abiem noticis.

Tātad nebija nozīmes tagad meklēt Fārfri mājās, vajadzēs pienākt krietni vēlāk.

Atlika vienīgi gaidīt Fārfres atgriešanos, lai gan gaidīšana bija teju pat mocība Henčārda nemierīgajai, pašapsūdzību plosītajai dvēselei. Viņš sāka klaiņot pa pilsētas ielām un nomalēm, šur tur apstādamies, kamēr sasniedza jau pieminēto akmens tiltu, kur bija paradis uzkavēties. Te viņš pavadīja ilgu laiku, klausīdamies pār aizsprostu plūstošā ūdens murdoņā un skatīdamies uz mirgojošajām Kāsterbridžas ugunīm.

Tā viņš stāvēja, atbalstījies pret margām, kamēr viņa apātiskajā uzmanībā ielauzās neparasts troksnis no pilsētas puses. Tas bija ritmisku skaņu juceklis, ko vēl juceklīgāku padarīja atbalsošanās pret namu sienām. Viņa pirmā doma bija, ka tur dārdina pilsētas orķestris, kurš vēlējies noslēgt šo ievērības cienīgo dienu ar improvizētu vakara koncertu, bet to atspēkoja reverberācijas [22] dīvainības. Taču neizskaidrojamā parādība tikai uz mirkli piesaistīja Henčārda uzmanību; viņš tik stipri pārdzīvoja savu morālo krišanu, ka nespēja ne par ko citu domāt, un atkal atspiedās pret margām.

XXXIX

Nokāpis no sienaugšas, tikko vilkdams elpu pēc sadursmes ar Henčārdu, Fārfre apstājās apakšā, lai atgūtos. Viņš bija iznācis pagalmā ar nolūku iejūgt pats zirgu divričos, jo strādniekiem bija piešķirta brīva pēcpusdiena, un aizbraukt līdz kādam ciematam pie Badmoutas ceļa. Lai gan nokausēts cīņā ar Henčārdu, viņš tomēr negribēja atlikt braucienu, jo cerēja ceļā nomierināties, pirms ies iekšā un sastaps Lisetas skatienu. Bez tam viņš gribēja pārdomāt, kā rīkoties tālāk tik nopietnā gadījumā.

Viņš jau grasījās braukt, kad pēkšņi ieradās Vitls un pasniedza zīmīti ar kaut kā uzskrīpātu adresi un uzrakstu «Nekavējoties». Atverot vēstuli, viņš pārsteigts redzēja, ka tā ir bez paraksta. Tanī bija īsi izteikts uzaicinājums ierasties Veterbarijā sakarā ar kādu paredzētu darījumu. Fārfre gan nesaprata, kāpēc šī vajadzība ir tik spiedīga, taču braukt viņš tik un tā bija nodomājis, tāpēc nolēma izpildīt anonīmo lūgumu un pa ceļam iegriezties Mel- stokā, kur viņam arī bija darīšanas. Viņš pateica Vitlam, ka brauks citā virzienā — to Henčārds dzirdēja, — un devās ceļā. Fārfre nelika Vitlam pateikt mājiniekiem par aizbraukšanu, un Vitlam neienāca prātā darīt to uz savu galvu.

Anonīmā vēstule bija Longveisa un citu Fārfres strādnieku labi domāta, kaut arī neveikla iejaukšanās, lai dabūtu viņu ārā no pilsētas un iecerētais ķekatnieku gājiens nesasniegtu mērķi, ja tas patiešām šovakar tiktu sarīkots. Atklāti paziņodami visu, viņi dabūtu kārtīgi ciest no saviem biedriem, kuriem patika šādas trokšņainas senlaiku izdarības, tāpēc vēstules sūtīšanai vajadzēja izgudrot kādu ieganstu.

Nabaga Lisetu viņi nevēlējās pasargāt, jo domāja tāpat kā lielum lielais vairums, ka tenkās ir daļa patiesības, tātad Liseta saņems pēc nopelniem.

Bija jau ap astoņiem, un Liseta sēdēja viesistabā viena pati. Tumsa bija iestājusies jau pirms kādas pusstundas, bet viņa neiededza sveces, jo, kad Fārfres nebija mājās, viņa gaidīja vīru pie kamīna uguns un, ja nebija pārāk auksts, turēja logu pusviru, lai drīzāk sadzirdētu ratu rīboņu. Viņa bija atlaidusies atzveltnī tik cerību pilnā noskaņojumā, kāds viņai ne reizi nebija bijis kopš kāzām. Šī diena bija tik veiksmīga, un īslaicīgais uztraukums sakarā ar Henčārda pārdrošo izlēcienu bija pagaisis tāpat kā pats Henčārds pēc Donalda pretspara. Dokumenti, kas liecināja par viņas aplamo kaislību pret Henčārdu un tas sekām, bija iznīcināti, un nu patiešām vairs nebija no kā baidīties.

Pārdomas par šo un tamlīdzīgām tēmām iztraucēja attāls troksnis, kas ar katru mirkli pieauga spēkā. Tas viņu sevišķi nepārsteidza, jo pilsētnieku vairums šo pēcpusdienu visādi kavēja sev laiku pēc karaliskās karietes aizbraukšanas. Taču tūliņ viņas uzmanību piesaistīja kaimiņu nama kalpones balss; meiča bija izliekusies pa otrā stāva logu un sarunājās pāri ielai ar citu kalponi,. kura atradās augstāk.

—          Uz kurieni viņi tagad dodas? — ziņkāri prasīja pirmā.

—          Pašreiz nevar pateikt, — otra atbildēja, — aldara skurstenis priekšā. A, nu es redzu gan! Nu, es tev saku, es tev saku!

—    Kas ir, kas ir? — taujāja otra, iedegusies ziņkārē.

—          Viņi tomēr nāk augšā pa Kornstrītu! Sēž mugura pret muguru!

—    Kā — divi? Divas figūras?

-— Jā. Divi ērmi uz ēzeļa ar mugurām viens pret otru un elkoņi sasieti kopā! Šī ar ģīmi pret ēzeļa galvu, šis — pret asti.

—    Vai tur domāti kādi zināmi cilvēki?

—          Nezinu… varbūt. Vīrietim zili svārki un kažmira stulpiņi, melna vaigubārda un sarkans ģīmis. Tas ērms ir ar kaut ko piebāzts, un uz acīm viņam vieplis.

Troksnis pieauga, tad mazliet pieklusa.

—           Te nu bija — es nedabūšu redzēt! — vīlusies iesaucās pirmā.

—          Viņi iegriezās blakus ielā, tāpēc tā iznāca, — paskaidroja tā, kas bija ieņēmusi izdevīgāku pozīciju bēniņos.

—    A, nu es labi redzu visus no mugurpuses!

—          Kāda izskatās tā sieviete? Pasaki, tad es tūliņ zināšu, vai viņa ir tā, ko es domāju.

—           Nu… zini… viņai taisni tādas drēbes kā tai, kas sēdēja priekšējā rindā tovakar, kad aktieri uzstājās rātsnamā!

Liseta pietrūkās kājās; tai pašā mirklī istabas durvis ātri un klusu atvērās. Kamīna gaismā parādījās Elizabete Džeina.

—          Es ienācu jūs apmeklēt, — viņa sacīja, tikko vilkdama elpu. — Es nepieklauvēju… piedodiet man! Redzu, ka logs jums vaļā un aizvirtņi nav aizdarīti.

Negaidīdama Lisetas atbildi, viņa piesteidzās pie loga un aizdarīja vienu aizvirtņi. Liseta pieskrēja pie viņas.

—          Lai paliek . .. klusu! — viņa dobjā balsī valdonīgi noteica, satvēra Elizabeti Džeinu aiz rokas un pacēla

pirkstu. Viņas runāja tik klusu un steidzīgi, ka nepalaida garām neviena vārda no kalpoņu sarunas. Otra turpināja:

—    Kakls viņai atsegts, mati izlaisti uz deniņiem, pakausī ķemme; viņai sarkanbrūna zīda kleita, baltas zeķes un krāsainas kurpes.

Atkal Elizabete Džeina mēģināja aiztaisīt logu, bet Liseta ar varu aizturēja viņas roku.

—    Tā esmu es! — viņa teica bāla kā nāve. — Procesija … skandāls … tie attēli ir es un viņš!

Elizabetes Džeinas seja rādīja, ka viņa jau visu zina.

—    Taisīsim aizvirtņus ciet! — Elizabete Džeina mēģināja Lisetu pierunāt, redzēdama, ka Lisetas sastingusi un neprātīgā seja kļūst vēl stingāka un neprātīgāka, smiekliem un auriem tuvojoties. — Taisīsim ciet!

—    Kāda tam nozīme! — Liseta spalgi iekliedzās. — Viņš tik un tā redzēs! Donalds redzēs! Viņš tūliņ būs mājās … tas salauzīs viņa sirdi… viņš nekad vairs mani nemīlēs… O, tā būs mana nāve, mana nāve!

Elizabete Džeina galīgi zaudēja galvu.

—    Vai tad neko nevar darīt, lai to izbeigtu? — viņa iesaucās. — Vai nav neviena cilvēka, kurš varētu to izdarīt… patiešām neviena?

Viņa palaida vaļā Lisetas rokas un skrēja uz durvīm. Bet Liseta, izmisīgi iesaukdamās: — Es gribu to redzēt! — atrāva bīdāmo logu vaļā un izskrēja uz balkona. Elizabete mirklī sekoja un satvēra viņu ap viduci, lai ievilktu atpakaļ istabā. Liseta ieurbās skatieniem šinī baismīgajā gājienā, kas strauji tuvojās. Neskaitāmās laternas tik spoži meta uz abiem tēliem baisu- spīdumu, ka upurus nekļūdīgi pazina katrs.

—     Iesim iekšā, iesim, — lūdzās Elizabete Džeina, •— un ļaujiet man aizdarīt logus!

—    Tā esmu es … tā esmu es … pat mans saulsargs … zaļais saulsargs! — Liseta, neprātīgi smiedamās, izsaucās, ienākdama istabā. Mirkli viņa stāvēja nekustēdamās, tad smagi sabruka uz grīdas.

Gandrīz tai pašā brīdī ķekatnieku gājiena mežonīgā mūzika apklusa. Ņirdzīgie smiekli pamazām izgaisa, un kāju rīboņa noklusa kā pēkšņi aprimuša vēja brāzma. Elizabete to gandrīz nemaz nepamanīja; pazvanījusi viņa noliecās pie Lisetas, kura raustījās uz paklāja krītamās kaites lēkmē. Elizabete zvanīja atkal un atkal, bet veltīgi: acīm redzot, kalpotāji bija izskrējuši ārā no mājas, lai labāk varētu noskatīties šos raganu svētkus.

Beidzot Fārfres kalpotājs, kurš bija stāvējis kā apstulbis uz sliekšņa, ienāca iekšā; viņam sekoja virēja. Storas, ko Elizabete bija nolaidusi uz ātru roku, nu aizdarīja cieši, iededzināja uguni, Lisetu ienesa viņas istabā un kalpotāju aizsūtīja pēc ārsta. Liseta atjēdzās, kamēr Elizabete viņu izģērba, taču, atcerējusies notikušo, paģība atkal.

Ārsts ieradās necerēti ātri, jo, tāpat kā pārējie, bija stāvējis ārā pie savām durvīm, prātodams, ko šīs klaigas nozīmē. Viņš apskatīja nelaimīgo cietēju un, atbildēdams uz Elizabetes mēmo jautājumu, sacīja:

—    Nopietns gadījums.

—    Viņai ir lēkme, — Elizabete teica.

—    Jā. Taču lēkme viņas pašreizējā stāvoklī ir bīstama. Jums tūliņ jāsūta pēc mistera Fārfres. Kur viņš ir?

—    Viņš izbrauca uz laukiem, ser, — istabene paskaidroja, — uz kādu ciematu pie Badmoutas ceļa. Viņam drīz jābūt atpakaļ.

—    Viņam tik un tā jāsūta pakaļ, jo var gadīties, ka viņš nedomā steigties.

Ārsts atkal atgriezās pie slimnieces gultas. Pēc Fārfres aizsūtīja kalpotāju, un jau nākamajā mirklī pagalmā noklaudzēja pakavi.

Tikmēr misters Benžamens Grovers, jau agrāk pieminētais cienījamais pilsonis, izdzirdējis troksni, ko sacēla gaļas kapājamie naži, knaibles, tamburīni, mučeles, krip- tas, noskaņojušās vijoles, serpenti, auna ragi un citi vēsturiski mūzikas instrumenti, uzlika cepuri un izgāja paraudzīties, kas tur notiek. Viņš pienāca pie ielas stūra netālu no Fārfres nama un tūliņ noprata, kas šeit tiek rādīts; dzimis Kāsterbridžā, viņš jau agrāk bija redzējis šādus rupjus jokus. Viņa pirmais darbs bija meklēt rokā policistus; pilsētā bija divi — abi jau līki un greizi veči, kurus viņš beidzot uzgāja noslēpušos kādā šķērsielā, vēl līkākus nekā parasti aiz nepamatotām bailēm, ka viņiem klāšoties plāni, ja viņus ieraudzīšot.

—    Ko mēs, divi vārguļi, varam iesākt pret šitādu milzu bandu! — taisnojās Staberds par atbildi uz mistera Grovera brāzienu. — Mēs tik varam vest viņus kārdināšanā izrēķināties ar mums, un tad vainīgajiem piespriedīs nāves sodu, bet mēs neparko pasaulē negribam būt paij cēloni sava tuvākā nāvei, neparko!

—    Tad pasauciet kādu palīgā! Ejam, es iešu jums līdzi! Redzēsim, kā viņus ietekmēs daži vārdi no personas, kam noteikšana. Aši, kur jūsu rundziņas?

—    Mēs negribējām, lai Jaudis redz, ka esam likuma sargi, jo labuma no mums tik un tā maz, tāpēc mēs noglabājām savas rundziņas tur tanī noteku caurulē.

—    Pievāciet tās, un ejam ātrāk, dieva dēļ! A, tur nāk misters Blaubodijs; tā ir laime! (Blaubodijs bija trešais no trim padomes locekļiem.)

—    Kas te taisa to traci? — Blaubodijs prasīja. — Vārdi jau zināmi?

—    Nē. Un tagad jūs ejiet kopā ar misteru Blaubodiju apkārt pa Veco aleju un nāciet atpakaļ pa ielu, —- Grovers pavēlēja vienam kārtībniekam, — bet mēs ar Staberdu iesim taisni. Tā mēs viņus saņemsim kā knaiblēs. Iegaumējiet tikai, kas viņi ir; brukt virsū un iejaukties nevajag.

Tā viņi izšķīrās. Taču, kad Staberds ar misteru Groveru iznāca Kornstrītā, no kurienes troksnis plūda, viņi pārsteigti ieraudzīja, ka no gājiena nav ne vēsts. Nogājuši gar Fārfres namu, viņi palūkojās uz ielas galu. Laternu gaisma mirkšķinājās, aleju koki šalca, paris dīkdieņu slāja pa ielu, sabāzuši rokas kabatās. Viss bija kā parasti.

—    Vai neredzējāt, kur palika vazaņķu bars, kas te rīkoja nekārtības? — Grovers varasvīra balsī uzrunāja kādu kokvilnas vamzi ar siksnu ceļsargiem, kurš kūpināja īsu pīpīti.

—    Lūgtum, ser, ko jūs teicāt? — uzrunātais, kurš bija Cārls no «Pītera pirksta», pieklājīgi pārjautāja.

Misters Grovers atkārtoja jautājumu.

Cārls nogrozīja galvu, notēlodams nevainīga' bērna izbrīnu.

—    Nē, mēs neko neredzējām, vai nav tiesa, Džo? Tu jau te biji vēl pirms manis.

Arī Džozefs neko nezināja.

—    Hm, dīvaini gan, — misters Grovers noteica. — A, tur nāk kāds cienījams vīrs, es viņu pazīstu pēc sejas. Vai neredzējāt, — viņš uzrunāja pretimnākošo Džoļpu, — vai neredzējāt kādu bandu, kas taisīja ellišķīgu traci, — tas bija kāds ķekatnieku gājiens vai kas tamlīdzīgs.

•— O, nē, ser, — neko tādu neesmu redzējis, — Džops atbildēja tā, it kā dzirdētu kaut ko pavisam neticamu. — Taču es šovakar nekur tālu nebiju, tāpēc varbūt…

—    Nē, tas notika šeit, šai pašā vietā, — padomes loceklis neatlaidās.

—    Zināt, ser, tagad es atceros, ka šovakar vējš tā īsteni poētiski čabinājās pa kokiem alejā, daudz stiprāk nekā citreiz, varbūt to troksni jūs dzirdējāt? — ierosināja Pžops, kustinādams roku virssvārku kabatā un tā veikli turēdams uz vietas aiz vestes aizbāztās ogļu knaibles un govs ragu.

—    Nu, nu, nu… vai turat mūs par muļķiem, vai? Kārtībniek, iesim uz to pusi. Viņi būs iegriezušies blakus ielā.

Taču ne blakus, ne galvenajā ielā kārtības traucētāju nebija; Blaubodijs, atnācis kopā ar otro kārtībnieku, atnesa tādu pašu vēsti. Ermi, ēzelis, laternas, orķestris — viss bija nozudis kā Koma [23] svīta.

—    Mums nu atliek tikai viens, — misters Grovers sacīja. — Sadabūjiet kādu pusduci palīgu un ejiet visi uz Miksenleinu, uz «Pītera pirkstu». Būtu brīnums, ja jūs tur nesadzītu šo diedelnieku pēdas.

Sačākstējušie likuma sargi sameklēja palīgus, cik ātri varēja, un visi devās uz izdaudzināto ielu. Nokļūt uz turieni nakts laikā nebija viegli, jo ceļu nerādīja ne laternas, ne citi gaismas avoti, vienīgi šur tur pavīdēja blāvs spīdums caur loga aizkaru vai caur spraugu durvīs, kuras nevarēja vērt ciet, jo kamīns dūmoja. Beidzot viņi braši iesoļoja krogā pa galvenajām durvīm, kuru bultas atvilka pēc tam, kad viņi bija ilgi dauzījušies, pie tām ar viņu svarīgajam uzdevumam atbilstošu skaļumu.

Lielajā istabā uz sēdekļiem, kuru atzveltnes, kā parasts, bija drošības labad piestiprinātas pie griestiem, sēdēja pastāvīgie apmeklētāji iedzerdami un smēķēdami, nesatricināmi kā monumenti. Krodziniece laipni sagaidīja nelūgtos viesus un uzrunāja viņus sirsnīgā balsī:

—    Labvakar, džentlmeņi, vietu netrūkst. Ceru, ka nekas slikts nav gadījies?

Ienācēji pārlaida skatienu telpai.

—           Paklau, — Staberds uzrunāja vienu no sēdētājiem, —vai es tevi nupat neredzēju Kornstrītā? Misters Grovers taču runāja ar tevi?

Uzrunātais — tas bija Cārls — izklaidīgi pagrozīja galvu.

—    Es te sēžu jau veselu stundu, vai ne, Nensij? — viņš pagriezās pret savu kaimiņieni, kura domīgi sūca elu.

—    Tiesa, tiesa. Es iegriezos mierīgā garā iedzert savu puspintu pirms vakariņām, un tu jau te biji — un pārējie tāpat.

Otrais kārtībnieks, stāvēdams sienas pulksteņa priekšā, pamanīja stiklā atspīdam krodzinieces žiglo kustību. Mirklī apsviedies, viņš pamanīja, ka sieviete ver ciet krāsns durtiņas.

—    Ar to krāsni kaut kas laikam nav kārtībā, mem, — viņš piezīmēja, piegāja pie tās, atvēra durtiņas un izvilka ārā tamburīnu.

—    A, — krodziniece kā atvainodamās sacīja, — to mēs glabājam tam gadījumam, ja pie mums rīko kādu nelielu dejošanu. Redzat, tamburīns no mitruma bojājas, tāpēc es viņu turu sausā vietā.

Kārtībnieks piekrītoši pamāja kā zinātājs, lai gan neko nesaprata. No šī nerunīgā un nekaitīgā bara nekas nebija izdabūjams. Pēc dažiem mirkļiem meklētāji jau bija ārā un, pievienojušies ārpusē palikušajiem palīgiem, nogriezās uz citu pusi.

XL

Henčārds, noguris no pārdomām uz tilta, jau ilgi pirms tam devās atkal uz pilsētu. Nonācis ielas galā, viņš pēkšņi ieraudzīja procesiju, kura nupat iegriezās te no tuvākās šķērsielas. Laternas, ragi un pūlis viņu pārsteidza, tad viņš ieraudzīja attēlus uz ēzeļa un saprata, ko tas nozīmē.

Procesija šķērsoja ielu, iegriezās otrā un nozuda. Henčārds panācās dažus soļus atpakaļ un iegrima drūmās domās; beidzot viņš pagriezās uz māju pusi pa tumšo taku gar upmalu. Nespēdams tomēr mājās rimties, viņš gāja uz pameitas dzīvokli, kur viņam pateica, ka Elizabete Džeina aizgājusi pie misis Fārfres. Kā apmāts, nelabu nojauzdams, viņš devās tai pašā virzienā, cerēdams satikt pameitu, jo dauzoņas jau bija pagaisuši. Vīlies šais cerībās, viņš piesardzīgi piezvanīja pie Fārfres durvīm, un tur viņam sīki izstāstīja, kas noticis, pieminot ārsta stingro pavēli, ka Fārfre jādabū mājās, cik ātri vien iespējams, un ka viņam aizsūtīts pretī cilvēks uz Bad- moutas ceļu.

—    Bet viņš taču brauca uz Melstoku un Veterbariju! — Henčārs, neizsakāmi sarūgtināts, izsaucās. — Tās nemaz nav pie Badmoutas ceļa!

Bet, ak vai, Henčārds jau bija zaudējis uzticību ļaužu acīs. Viņam neviens neticēja, uztverot viņa vārdus kā tukšu muldēšanu. Lai gan Lisetas dzīvība tobrīd bija atkarīga no vīra ierašanās (viņu bija sagrābušas šausmas, ka Donalds nepaspēs uzzināt nesagrozīto patiesību par viņas attieksmēm ar Henčārdu), tomēr uz Veterbariju nevienu nesūtīja. Henčārds, rūgtas nožēlas un bažu pilns, nolēma pats iet Fārfrem pretī.

Viņš izsteidzās cauri pilsētai, teciņiem devās pa austrumu ceļu pāri Darnoveras purvam, uznāca pirmajā pakalnā, skrēja tālāk puslīdz gaišajā pavasara naktī, kamēr sasniedza otro un trešo pakalnu jūdzes trīs no pilsētas. Jelbarijas ieplakā vai līdzenumā, trešā pakalna pakājē, viņš ieklausījās. Sākumā viņš dzirdēja vienīgi savus sirds pukstus un rāma vēja šalkas Jelbarijas meža priedēs un lapeglēs, kuras sedza augstienes abpus ceļa, taču drīz atskanēja vieglu riteņu čirkstēšana, kad to stīpas berzās pret ceļa nesen par jaunu bruģētajām vietām, un tālumā parādījās arī uguņu vizma.

Henčārds zināja, ka tie ir Fārfres divriči, kas ar tiem raksturīgo čīkstoņu brauc no pakalna lejup; agrāk divriči bija piederējuši viņam, un skots tos bija nopircis viņa mantu ūtrupē. Henčārds panācās dažus soļus uz priekšu pa Jelbarijas līdzenumu un sastapās ar braucēju, kad Fārfre pievaldīja zirgu starp divām koku rindām.

Šai vietā no lielceļa nošķīrās lauku ceļš uz Melstoku. Ja Fārfre iegriezīsies šai ciematā, kā nodomājis, tad pārbrauks mājās dažas stundas vēlāk. Acīm redzot, viņš turējās pie šā nodoma, jo divriču ugunis nosvērās uz Dzegužu gatves — jau minētā lauku ceļa pusi. Priekšējās divriču laternas gaisma pēkšņi iespīdēja Henčārdam sejā. Fārfre mirklī pazina savu neseno pretinieku.

—   Fārfre… mister Fārfre! — Henčārds aizelsies sauca un pacēla roku.

Zirgs jau bija pagājis dažus soļus pa lauku ceļu, pirms Fārfre apturēja to. Viņš pievilka grožus un pār plecu, kā runā ar neapšaubāmu ienaidnieku, noprasīja:

—    Kas ir?

—    Brauciet tūliņ atpakaļ uz Kāsterbridžu! —• Henčārds teica. — Jūsu mājās kaut kas nav kārtībā… jums tūliņ jāatgriežas. Es skrēju visu ceļu, lai jums to pateiktu.

Fārfre klusēja, un Henčārdam saplaka sirds no šīs klusēšanas. Kāpēc viņš agrāk nebija padomājis par to, kas bija tik skaidri redzams? Viņš, kas pirms četrām stundām bija uzspiedis Fārfrem cīņu uz dzīvību un nāvi, tagad stāv vēlā nakts stundā uz vientuļa ceļa un grib pierunāt Fārfri nogriezties uz turieni, kur Henčārdam var būt sabiedrotie, kamēr, turoties iepriekš paredzētajā virzienā, Fārfrem ir vieglāk aizsargāties no negaidīta uzbrukuma. Henčārds gandrīz pats sajuta, kā šīs domas rosās Fārfres smadzenēs.

—^ Man jābrauc uz Melstoku, — Fārfre salti noteica un palaida grožus vaļīgāk.

—    Šis gadījums daudz svarīgāks par jūsu darīšanām Melstokā, — Henčārds lūdzās. — Runa ir par jūsu sievu. Viņa ir slima. Es jums pastāstīšu visu sīkāk, kamēr brauksim atpakaļ.

Henčārda uztraukums un juceklīgā runa pastiprināja Fārfres aizdomas, ka tā ir viltība no Henčārda puses, viņš grib ievilināt Fārfri tuvīnajā mežā, kur būs izdevība^ pabeigt to, kas šodien aiz kādiem apsvērumiem vai drosmes trūkuma nebija izdarīts. Fārfre paskubināja zirgu.

—    Es zinu, ko jūs domājat, — Henčārds sauca, skriedams viņam nopakaļ, galīgi satriekts aiz izmisuma, ka bijušais draugs nu uzskata viņu par pēdīgo nelieti. — Es neesmu tāds, kā jūs domājat! — viņš aizsmacis kliedza. — Ticiet man, Fārfre, es nācu tikai jūsu un jūsu sievas dēļ. Viņa ir dzīvības briesmās. Es vairāk nekā nezinu, tikai jūs aicina uz mājām. Jūsu kalpotājs aiz pārpratuma aizgāja pa citu ceļu. O, Fārfre, neturiet mani aizdomās — es esmu pazudis cilvēks, bet mana sirds joprojām jums uzticama!

Fārfre patiešām vairs neticēja Henčārdam. Viņš zināja, ka Liseta ir stāvoklī, bet pirms dažām stundām bija pametis sievu gluži veselu un drīzāk varēja ticēt Henčārda

nelietībai nekā viņa stāstam. Savā laikā Fārfre bija dzirdējis, cik dzēlīgi Henčārds prot ņirgāties; iespējams, ka viņš ņirgājas arī tagad. Fārfre paskubināja zirgu un drīz uzbrauca augstienē starp Melstoku un sastapšanās vietu, pārliecināts, ka Henčārda trakais skrējiens viņam pakaļ liecina tikai par ļauniem nodomiem.

Divriči un braucējs aizvien vairāk samazinājās apmēros, skaidri iezīmēdamies pret debesu velvi; Henčārda mēģinājums brīdināt Fārfri bija beidzies nesekmīgi. Šoreiz debesīs neviens nepriecājās par grēku nožēlnieku. Viņš lādēja sevi kā vārdos neizvēlīgais ījabs, lādēja kā kaislīgas dabas cilvēks, kurš zaudējis pašcieņu — pēdējo garīgo balstu trūkumā. Tiktāl viņš bija nonācis, iziedams caur tādu dvēseles krēslības joslu, kādai netika līdzi tuvīnā meža ēnas. Tad viņš devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru ieradies, baidīdamies, ka Fārfre, ieraudzījis viņu atceļā, kavēsies vēl ilgāk.

Ieradies Kāsterbridžā, Henčārds atkal gāja uz Fārfres namu ievākt ziņas. Līdzko viņš attaisīja durvis, bažīgas sejas vērās viņam pretī no kāpnēm, priekštelpas un kāpņu laukuma un visi izsaucās, sāpīgi vīlušies: — Ak, tas nav viņš! — Kalpotājs, noskaidrojis savu kļūdu, bija jau sen atgriezies, un visas cerības bija liktas uz Henčārdu.

—    Vai tad jūs viņu nesatikāt? — ārsts jautāja.

—   Satiku… bet neko nevaru pateikt! — Henčārds atbildēja, atslīdzis uz krēsla priekštelpā. — Viņš var būt mājās tikai pēc divām stundām.

—    Hm, — novilka ārsts un uzgāja augšā.

—   Kā viņa jūtas? — Henčārds jautāja Elizabetei, kura stāvēja vienā gaidītāju pulciņā.

—   Viņa ir bīstamā stāvoklī, tēv. Viņa tā alkst satikties ar vīru, ka nevar rimties ne uz mirkli. Nabaga sieviete … baidos, ka tie būs viņu nogalinājuši!

Henčārds dažus mirkļus raudzījās līdzcietīgajā runātājā, it kā pēkšņi ieraudzījis viņu jauna gaismā, tad, ne vārda neteicis, piecēlās un devās uz savu vientuļo mītni. Tādas ir vīriešu sacensības sekas, viņš domāja. Nāve pievāks pērli, un viņam ar Fārfri paliks tikai tukšs gliemežvāks. Bet Elizabete Džeina — apkārtējā tumsā viņa šķita kā mazs gaišumiņš. Henčārdam patika meitenes seja, kad viņa atbildēja, stāvēdama uz kāpnēm. Šī seja pauda mīlu, un viņš tagad vairāk par visu vēlējās, lai viņu mīlētu kāda krietna un šķīsta būtne. Viņa gan nebija miesīga meita, bet nu pirmo reizi viņš neskaidri nojauta, ka varēs Elizabeti iemīlēt kā paša meitu, ja vien Elizabete nav pārstājusi mīlēt viņu.

Džops jau grasījās likties gultā, kad Henčārds pārnāca. Henčārdam atverot durvis, Džops ierunājās:

—    Tas nu gan iznāca nelāgā ar to misis Fārfres saslimšanu.

—    Jā, — strupi atteica Henčārds, kuram nebija ne jausmas par Džopa piedalīšanos šīs nakts arlekinādē, un, pacēlis acis, ievēroja tikai, ka Džopa sejā redzamas bažas.

—    Kāds jūs meklēja, — Džops turpināja, kad Henčārds gāja augšā uz savu stāvu. — Tāds kā ceļotājs, tālbraucējs kapteinis vai kas tamlīdzīgs.

—    Tā? Kas tas varēja būt?

—    Izskatījās pēc turīga vīra… sirms, ar paplatu ģīmi; savu vārdu nenosauca un arī nelika neko pateikt.

—    Tad man arī no viņa neko nevajag, — Henčārds atteica un aizvēra durvis.

Kā jau Henčārds paredzēja, brauciens uz Melstoku aizkavēja Fārfri gandrīz par divām stundām. Starp citiem svarīgiem iemesliem viņa klātiene bija nepieciešama vēl tāpēc, ka tikai viņam bija tiesības izsaukt no Badmoutas otru ārstu, un, kad beidzot Fārfre pārradās mājās, tad zaudēja vai prātu, aptvēris, ka tik ļauni pārpratis Henčārda nolūkus.

Kaut gan bija vēls, uz Badmoutu aizsūtīja pēc ārsta; nakts vilkās gausi, bet rīta agrumā ārsts ieradās. Donalda pārbraukšana ļoti nomierināja Lisetu, viņš gandrīz nemaz neatkāpās no sievas gultas, un, kad tūliņ pēc viņa ienākšanas Liseta mēģināja vārgā čukstā atklāt vīram noslēpumu, kas viņu tā nomāca, Fārfre pārtrauca viņas šļupstus, jo runāt viņai bija kaitīgi, un apgalvoja, ka viņa paspēs vēl izstāstīt visu, jo laika daudz.

Līdz pat šim brīdim Fārfre neko nezināja par ķekatnieku gājienu. Drīz vien pilsētā izplatījās baumas par misis Fārfres bīstamo saslimšanu un priekšlaicīgām dzemdībām, un jandāliņa iedvesmotāji, nojauzdami, kas tam par cēloni, aiz bažām un bailēm nepieminēja ne ar pušplēstu vārdu savu izlaidīgo izpriecu, bet Lisetas mājiniekiem nebija dūšas palielināt Fārfres izmisumu, pastāstot par notikušo.

Ko un cik daudz Fārfres sieva beidzot atklāja vīram par savām sarežģītajām attieksmēm ar Henčārdu bijušos laikos, kad abi laulātie palika vieni šās bēdīgās nakts klusumā, tas nav zināms. Ka viņa bija pastāstījusi par tuvību ar Henčārdu, tas kļuva skaidrs no paša Fārfres vārdiem. Taču par turpmāko rīcību — par ierašanos Kāsterbridžā, lai apprecētos ar Henčārdu, par to, kā atteikusi Henčārdam aiz bailēm no viņa rakstura (kaut gan galvenais iemesls bija viņas nepastāvība un iemīlēšanās ar pirmo acu uzmetienu citā vīrietī), par to, kā centusies samierināties ar sirdsapziņu, apprecējusi Fārfri, būdama zināmā mērā saistīta ar Henčārdu, — ko visu viņa par to stāstīja, tas palika tikai Fārfres noslēpums.

Tonakt bez naktssarga, kurš vēstīja Kāsterbridžai pilnās stundas un pašreizējo laiku, pa Kornstrītu tikpat bieži soļoja kāds cits cilvēks. Tas bija Henčārds, kurš veltīgi bija mēģinājis aizmirsties miegā; nopratis, ka tas neizdosies, viņš laiku pa laikam gāja apvaicāties par slimnieces stāvokli. Viņš gāja ne vien Lisetas, bet arī Fārfres un galvenokārt Elizabetes Džeinas dēļ. Juzdamies atrauts no visa, kas viņu saistīja pie dzīves, viņš koncentrēja interesi tikai uz pameitu, kuras klātbūtni pavisam nesen nebija varējis ciest. Nu viņš juta iepriecinājumu, redzēdams pameitu ikreiz, kad ieradās apvaicāties par Lisetu.

Pēdējo reizi viņš pienāca apvaicāties četros no rīta tēraudaini pelēkā rītausmā. Rīta zvaigzne virs Darnoveras purva bālēja dienas svīdumā, zvirbuļi salaidās uz ielas, kūtīs sāka kladzināt vistas. Viņš bija dažus jardus atstatu no Fārfres nama, kad durvis klusu pavērās un kalpone pacēla roku pie āmura, lai noraisītu tam aptīto lupatu. Henčārds pārgāja pāri ielai, un tikai rets zvirbulis pacēlās augšup no salmiem uz bruģa — tik maz viņi baidījās no cilvēkiem šajā agrajā stundā.

—    Kāpēc jūs ņemat to nost? — Henčārds jautāja.

Kalpone atskatījās, mazliet pārsteigta par viņa parādīšanos, un mirkli vilcinājās ar atbildi. Tad, pazinusi Henčārdu, viņa sacīja:

—    Nu jau var klauvēt, cik skaļi grib; viņa neko vairs nedzirdēs.

XLI

Henčārds atgriezās mājās. Rīts jau bija uzausis, viņš iekūra uguni kamīnā un apsēdās pie tā, vērdamies tukšumā. Taču drīz vien viegli soļi tuvojās mājai, kāds ienāca gaitenī un ar pirkstu liegi piesita pie durvīm. Henčārda seja kļuva gaiša, jo viņš pēc kustībām pazina Elizabeti. Viņa ienāca istabā bāla un noskumusi.

—   Vai jau dzirdējāt? — viņa jautāja. — Misis Fārfre! Viņa ir mirusi. Jā, patiešām, apmēram pirms stundas.

—    Es zinu, — Henčārds atteica. — Es nupat kā pārnācu no turienes. Cik tu esi laba, Elizabet, ka atnāci man to pateikt. Tu gan laikam esi nogurusi pēc tādas bezmiega nakts. Paliec nu šodien pie manis. Tu vari iet un atpūsties blakus istabā, es tevi pasaukšu, kad brokastis būs gatavas.

Elizabete piekrita, lai sagādātu viņam prieku, un arī viņai pašai bija patīkami, jo negaidītā laipnība izraisīja vientuļajā meitenē izbrīna pilnu pateicību; viņa paklausīja un atgulās uz tādas kā kušetes, ko Henčārds bija ierīkojis no soliem. Viņa dzirdēja Henčārdu šurpu turpu staigājam, gatavojot brokastis, bet visas viņas domas kavējās tikai pie Lisetas, kuras nāve nāca tik briesmīgi negaidīti, kad dzīve bija pilna līksmām cerībām uz mātes priekiem. Beidzot viņa iemiga.

Tikmēr patēvs otrā istabā bija ticis galā ar brokastīm, taču nemodināja meiteni, redzēdams, ka viņa iesnaudusies; viņš gaidīja, lūkodamies ugunī un pieskatīdams, lai tējas katliņš nerimst vārīties, ar tādu namamātes rūpību, it kā pameita būtu parādījusi viņam lielu godu, palikdama šeit. Patiesību sakot, viņš bija pilnīgi pārvērties attiecībā pret pameitu un sāka jau lolot sapņus par nākotni, kuru apstaros meitas mīlestība, it kā tanī vienīgajā būtu viņa laime.

Viņu iztraucēja jauns klaudziens pie durvīm; viņš piecēlās atvērt tās, sapīcis par traucējumu tieši tagad. Uz sliekšņa stāvēja pilnīga auguma vīrietis, kura āriene un izturēšanās dvesa kaut ko svešādu; cilvēki, kas pabraukājuši pa pasauli, teiktu, ka viņš nāk no kolonijām. Tas bija svešinieks, kurš' vaicājis pēc ceļa «Pītera pirkstā». Henčārds ar galvas mājienu atņēma sveicienu un jautājoši pavērās viņā.

—      Labrīt, labrīt, — svešinieks sacīja dzīvespriecīgā sirsnībā. — Vai es runāja ar misteru Henčārdu?

-— Jā, mani sauc Henčārds.

—      Tad nu esmu notvēris jūs mājās… lieliski. Rīts jau piemērots laiks darīšanām, tā es uzskatu. Vai varu parunāt ar jums kādu vārdu?

—      Katrā laikā, — Henčārds atbildēja, aicinādams viņu iekšā.

—      Varbūt jūs mani atceraties? — apmeklētājs apsēzdamies noprasīja.

Henčārds vienaldzīgi paskatījās uz viņu un papurināja galvu.

—   Nu jā … varbūt arī neatceraties. Mani sauc Ņūsons.

Henčārda seja un acis likās pamirstam. Svešais nepamanīja to.

—      Šo uzvārdu labi atceros, — Henčārds beidzot noteica, skatīdamies grīdā.

—       Par to es nešaubos. Zināt, es jūs meklēju jau divas nedēļas. Izkāpu malā Hevenpūlā un devos caur Kāster- bridžu uz Falmoutu, bet tur man pateica, ka jūs jau vairākus gadus dzīvojot Kāsterbridžā. Griezos atkal atpakaļ un — ilgi vai neilgi, bet pirms desmit minūtēm ierados te ar pasta karieti. Man teica, ka jūs dzīvojot pie dzirnavām. Tad nu esmu klāt. Un tagad … par to darījumu, ko noslēdzām pirms gadiem divdesmit… tāpēc jau esmu te. Tas bija ērmīgs notikums. Toreiz biju jaunāks nekā tagad un domāju — jo mazāk par to runāsim, jo labāk.

—       Ērmīgs notikums! Daudz ļaunāk nekā ērmīgs vien. Es pat nevaru apgalvot, ka esmu tas pats cilvēks, ar ko tolaik sastapāties. Es nebiju toreiz skaidrā prātā, bet cilvēka prāts ir viņš pats.

—       Mēs bijām jauni un vieglprātīgi, — Ņūsons sacīja. — Tomēr es nenācu taisnoties, bet labot, to, kas labojams. Nabaga Sjūzena … viņai bija bēdīgs liktenis.

—    Jā.

—      Viņa bija lādzīga, vienkārša sieviete. Nevarēja teikt, ka viņai būtu ass prāts vai attapība… žēl gan.

—    Tiesa.

—      Kā jums droši vien zināms, viņa bija tik vientiesīga, ka uzskatīja, it kā šī pārdošana saistījusi viņu pie manis. Un, ja viņai nācās dzīvot grēkā, tad viņa pie tā tikpat maz vainojama kā svētie debesīs.

—          To es zinu, zinu, — Henčārds teica, joprojām raudzīdamies sānis. — Par to es pats pārliecinājos. Taisni tas mani moka. Ja viņai būtu bijusi lielāka sajēga, tad viņa nekad nebūtu pametusi mani. Nekad! Bet vai tad varēja gaidīt, ka viņa ko sapratīs? Ko tad viņa zināja? Itin neko. Viņa prata parakstīt savu vārdu, tas ir viss.

—     Jā, bet, kad viss bija nodarīts, man trūka dūšas sākt viņai to skaidrot, — sacīja bijušais jūrnieks. — Es domāju, un tā nebija tukša uzpūtība, ka viņa būs laimīgāka ar mani. Viņa patiešām bija tīri laimīga, un es nebūtu atklājis viņai patiesību agrāk kā tikai viņas nāves stundiņā. Jūsu meitiņa nomira; mums piedzima cita, un viss ritēja labi. Bet tad pienāca tāds brīdis — pieminiet manus vārdus, tāds brīdis vienmēr pienāk. Pienāca tāds brīdis — tas bija drīz pēc tam, kad mēs visi trīs atgriezāmies no Amerikas, — viņa bija kādam atklājusi savu dzīves gājumu, un tas bija viņai paskaidrojis, ka man uz viņu nav nekādu tiesību, un izsmējis viņu, ka viņa šādas tiesības atzīst. Kopš tā laika viņa vairs nejutās laimīga ar mani. Viņa dila un dila, dzīvoja vienās skumjās un nopūtās. Viņa teica, ka mums jāšķiras, un tad radās jautājums par mūsu bērnu. Kāds cilvēks man ieteica, kā rīkoties, un es paklausīju viņa padomam, domādams, ka tā būs labāk. Es atstāju Sjūzenu Falmoutā un devos jūrā. Kad mēs jau bijām Atlantijas okeānam otrā pusē, sacēlās vētra, un vēlāk paklīda baumas, ka gandrīz visa mūsu komanda noskalota pār bortu. Es tiku krastā Ņūfaundlendā un sāku gudrot, ko darīt. «Ja nu esmu te, tad arī palikšu,» — tā nolēmu. «Viņa tagad netur labu prātu uz mani, viņai būs ar to tikai palīdzēts, ja viņa uzskatīs mani par mirušu,» — tā es toreiz spriedu. «Kamēr viņa domā, ka esmu dzīvs, viņa būs nelaimīga, bet, ja domās, ka esmu pagalam, tad atgriezīsies pie vīra un bērnam arī būs mājas.» Anglijā es iebraucu tikai pirms mēneša un dabūju zināt, kā jau domāju, ka Sjūzena ieradusies pie jums kopā ar meitu. Falmoutā man pateica, ka Sjūzena esot mirusi. Bet mana Elizabete Džeina — kur ir viņa?

—    Arī mirusi, — Henčārds stingri noteica. — Vai jūs par to neko nedzirdējāt?

Jūrnieks uzlēca kājās un nervozi paspēra dažus soļus pa istabu.

—   Mirusi! — viņš atkārtoja dobjā balsī. — Kāds man tagad labums no manas naudas?

Henčārds neatbildēja, tikai papurināja galvu, it kā atbildi uz šo jautājumu vajadzētu gaidīt nevis no viņa, bet no paša Ņūsona.

—    Kur viņa apglabāta? — Ņūsons prasīja.

—    Blakus mātei, — Henčārds tikpat noteikti atbildēja.

—    Kad viņa nomira?

—    Nu jau pagājis vairāk nekā gads, — Henčārds bez vilcināšanās sacīja.

Jūrnieks stāvēja klusēdams. Henčārds nepacēla acu no grīdas. Beidzot Ņūsons ierunājās:

—    Tātad esmu atbraucis pa tukšu! Pats labākais būs doties atpakaļ! To es esmu pelnījis. Vairāk jūs neapgrūtināšu.

Henčārds dzirdēja Ņūsona soļus attālināmies pa smiltīm nokaisīto grīdu, dzirdēja, kā viņš mehāniski paceļ durvju aizlaidni, lēni atver un aizver durvis — kā jau vīlies un nomākts cilvēks, bet nepagrieza galvu uz to pusi. Ņūsona ēna aizslīdēja gar logu. Viņš bija projām.

Tad Henčārds, tikko ticēdams savu jutekļu liecībai, piecēlās, pārsteigts par izdarīto. Viņš bija pakļāvies acumirklīgai dziņai. Nesen pamodusies cieņa pret Elizabeti Džeinu, nule dzimušās cerības, ka viņa vientulību Elizabete aizpildīs kā meita, ar kuru viņš varēs lepoties kā ar īsto meitu, par kādu viņa sevi arī uzskatīja, — to Ņūsona negaidītā ierašanās bija pārvērtusi karstās alkās saglabāt Elizabeti tikai sev; pēkšņi radušās briesmas zaudēt meiteni bija piespiedušas viņu uz neprātīgiem, bērnišķiem meliem, nedomājot par sekām. Henčārds bija gaidījis, ka viņu sāks iztaujāt, iedzīs sprukās un atmaskos jau pēc piecām minūtēm, bet jautājumu nebija. Taču no tiem neizbēgs; Ņūsons aizgāja uz īsu brīdi, viņš ievāks ziņas pilsētā, atgriezīsies, lai nolādētu Henčārdu un nolaupītu viņa pēdējo dārgumu!

Viņš steigšus uzlika cepuri un aizsoļoja pa Ņūsona pēdām. Drīz vien viņš pamanīja Ņūsonu uz ceļa Buļļa Staba virzienā. Henčārds sekoja; viņš redzēja savu apmeklētāju apstājamies pie «Karaļa ģerboņa», kur pasta kariete, kas viņu bija šorīt atvedusi, gaidīja otro, kura brauca caur Kāsterbridžu. Kariete, kurā bija atbraucis Ņūsons, jau grasījās doties ceļā. Ņūsons iesēdās tanī, viņa bagāžu novietoja, un pēc dažiem mirkļiem viņš aizbrauca.

Ņūsons pat galvu nepagrieza uz šo pusi. Viņš bija akli noticējis Henčārda vārdiem — šī ticība bija tik naiva, ka likās pat dižena. Jaunais matrozis, kurš pirms vairāk nekā divdesmit gadiem acumirklīgā jūtu ietekmē bija paņēmis par sievu Sjūzenu Henčārdu, uzmetis viņai tikai vienu skatienu, vēl mita un darbojās šinī sirmajā ceļiniekā, kurš bija tik svēti noticējis Henčārdam, ka tam sametās kauns par sevi.

Vai, pateicoties šim negaidītajam, pārdrošajam izdomājumam, Elizabete Džeina paliks pie viņa? — Varbūt uz īsu laiciņu, — viņš sacīja pats sev. Ņūsons var aprunāties ar saviem ceļabiedriem, starp kuriem noteikti gadīsies kāds no Kāsterbridžas, un patiesība nāks klajā.

Šāda varbūtība lika Henčārdam ieņemt aizsargāšanās pozīciju, un viņš nedomāja vis par to, kā griezt par labu visu un drīzāk atklāt patiesību Elizabetes tēvam, bet gan — kā saglabāt nejauši iegūtās priekšrocības. Mīlestība pret Elizabeti kļuva aizvien stiprāka un greizsirdīgāka ar katru jaunu risku, kas to apdraudēja.

Viņš raudzījās uz lielceļu, gaidīdams, ka ik brīdi var parādīties Ņūsons, kurš, atklājis patiesību, sašutumā nāks pieprasīt savu meitu. Tomēr nekas nebija redzams. Iespējams, ka Ņūsons nebija runājis ne ar vienu līdzbraucēju un noslēpis savas bēdas sirds dziļumos.

Savas bēdas! … Cik tās īstenībā vērtas, ja salīdzina ar tām, ko jutīs viņš, Henčārds, ja pazaudēs Elizabeti! Vai var salīdzināt Ņūsona mīlestību, ko atvēsinājuši gadi, ar viņējo, kuram Elizabete vienmēr bijusi tuvumā? Ar šādiem apšaubāmiem ieganstiem viņa greizsirdīgā dvēsele centās attaisnot to, ka viņš izšķīris tēvu un bērnu.

Viņš pārnāca mājās, gandrīz vai pārliecināts, ka Elizabete jau aizgājusi. Nē, viņa bija tepat, nule iznākusi no otras istabas, ar miega zīmogu uz plakstiem, bet atspirgusi pēc atpūtas.

—    O, tēv, — viņa smaidīdama sacīja, — es iemigu, līdzko apgulos, lai gan nemaz nebiju domājusi gulēt. Brīnos, ka neredzēju sapnī nabaga misis Fārfri — tik daudz domāju par viņu, bet sapnī viņa neparādījās. Dīvaini gan, ka mēs reti sapņojam par neseniem notikumiem, lai kā tie mūs nodarbina.

—    Priecājos, ka tev vismaz izdevās iemigt, — Henčārds sacīja, saņemdams meitas roku savējā, it kā steigdamies nostiprināt savas tiesības uz viņu, — šis žests Elizabeti patīkami pārsteidza.

Viņi apsēdās pie brokastgalda, un Elizabete Džeina domās atkal atgriezās pie Lisetas. Skumjais noskaņojums piešķīra savdabīgu burvību viņas sejai, kura vienmēr likās sevišķi skaista mierīgu pārdomu brīžos.

—    Tēv, — viņa sacīja, līdzko atcerējās par ēdienu,

—   cik jauki, ka jūs ar savām rokām sagatavojāt tik garšīgas brokastis, kamēr es, sliņķe, gulēju.

—    Es katru dienu gatavoju sev ēst, — viņš atteica.

—    Tu mani esi pametusi, visi mani pametuši, tad jāliek lietā paša rokas.

—    Jūs laikam jūtaties ļoti vientuļš?

—    Jā, bērns, tik ļoti, ka tu pat iedomāties to nevari. Bet es pats esmu vainīgs. Tu esi vienīgā, kas mani apmeklējusi, es esmu viens nedēļām ilgi. Un tu arī nenāksi vairs.

—    Kāpēc jūs tā runājat? Protams, es nākšu, ja gribat mani redzēt.

Henčārds to apšaubīja. Vēl nesen viņš bija cerējis, ka Elizabete Džeina varbūt atkal dzīvos kopā ar viņu kā viņa meita, bet nevēlējās tagad to viņai lūgt. Ņūsons taču varēja ierasties kuru katru brīdi, un diezin ko domās Elizabete par šo krāpšanu, tāpēc labāk turēties tālāk no viņas. ^

Pēc brokastīm pameita kavējās ar promiešanu, līdz Henčārdam vajadzēja doties uz darbu. Tad viņa piecēlās, apgalvodama, ka drīz atkal ieradīsies, atvadījās un, rīta saules apspīdēta, gāja kalnup.

—    Patlaban viņas sirds tāpat tiecas pēc manis kā manējā pēc viņas; ja es palūgtu, viņa būtu ar mieru palikt šai nožēlojamā būdā! Taču Ņūsons var atgriezties jau šovakar, un tad viņa jutīs pret mani tikai naidu!

Šīs pastāvīgi atkārtotās domas pavadīja Henčārdu augu dienu. Viņš vairs nejutās dumpīgs, ironisks un pārdrošs neveiksminieks; kā svina slogs viņu nomāca apziņa, ka pazaudējis visu, kas dzīvi padara pievilcīgu vai vismaz ciešamu. Nebija vairs neviena, ar ko lepoties, kas pacilātu garu; Elizabete Džeina drīz kļūs viņam svešiniece vai pat naidniece. Sjūzena, Fārfre, Liseta, Elizabete — visi viņu pametuši cits pēc cita, vai nu aiz viņa vainas, vai aiz likteņa nenovīdības.

Viņam nav nekā, ar ko aizgājušos aizvietot, ne interešu, ne iemīļotas nodarbošanās, ne vēlēšanās. Ja viņš būtu varējis aicināt palīgā mūziku, tad dzīve būtu panesama pat vēl tagad, jo mūzika ietekmēja Henčārdu kā neuzvarams spēks. Pietika ar vienu taures vai ērģeļu stabules

skaņu, lai viņu saviļņotu, un cildenas melodijas spēja pārcelt viņu citā pasaulē. Taču sūrais liktenis bija lēmis tā, ka viņš nebija spējīgs nedienās piesaukt palīgā šo die- 4 višķīgo varu.

Visu pasauli viņam nu sedza tumsa; nekas vairs nenotiks, nekas nav gaidāms. Un taču dabiskā dzīves gaitā viņam nāksies vārgt zemes virsū vēl gadus trīsdesmit vai četrdesmit un būt visiem par apsmieklu vai labākā gadījumā par nožēlu objektu.

Šīs domas bija neizturamas.

Uz austrumiem no Kāsterbridžas stiepās purvi un pļa- , vas — bagāti ar tekošu ūdeni. Ceļavīrs, piestādamies šeit uz mirkli klusā naktī, varēja noklausīties neredzama orķestra spēlētu simfoniju, ko dažādos toņos izpildīja tuvi un tāli ūdeņi purvā. Izrautā dobē pie satrunējušā tača tie skandēja rečitatīvu; kur strauts ietekot krita pāri akmeņiem, skanēja jautri treļļi; zem tilta velves šķindēja metāliskas cimboļu skaņas; Darnoveras līcī ūdens sīca. Pati skaļākā mūzika bija dzirdama tai vietā, ko dēvēja par Desmit aizvariem un kur pavasara palu laikā granda daudzbalsīga fūga.

Upe šeit bija dziļa un strauja vienmēr, un aizvarus pacēla tāpēc ar zobratu un grieztuvju palīdzību. No otrā tilta uz jau daudzkārt minētā lielceļa veda taciņa pie šiem aizvariem, un to tuvumā pār upi bija pārmesta šaura laipa. Taču naktī cilvēki te pagadījās reti, jo taciņa noveda tikai līdz dziļajam atvaram, tā sauktajam Melnajam ūdenim, un iet .pāri pār laipu bija bīstami.

Taču Henčārds, iznācis no pilsētas pa austrumu ceļu, pārgāja pār otro — akmens tiltu un sāka soļot pa vientuļo taku gar upi, kamēr Desmit aizvaru tumšās ēnas neapdzēsa vārgo atspulgu, ko vakara blāzma, vēl kavēdamās rietumos, meta upē. Pēc dažiem mirkļiem viņš jau nonāca pie iedobes, kur ūdens bija visdziļākais. Viņš palūkojās uz priekšu un atpakaļ, bet neviena dzīva būtne nebija saskatāma. Tad viņš nometa mēteli un cepuri un nostājās uz krasta, sakrustojis rokas.

Pievērsis acis ūdenim, viņš drīz vien pamanīja kaut ko peldam pa apaļo līci, kura krasti bija gadsimtos izskaloti, — līci, ko viņš bija izvēlējies par savu nāves gultu. Sākumā priekšmets bija neskaidrs, jo krasti meta uz to ēnu, taču, izpeldējis no ēnas, tas tapa skaidrāks un šķita esam cilvēka līķis, kurš stingi un nekustīgi guļ ūdens virsū.

Straume te griezās virpulī un nesa līķi uz priekšu, kamēr tas nonāca pie Henčārda, un viņš ar šausmām ieraudzīja, ka tas ir viņš pats. Nevis kaut kas viņam līdzīgs, bet pilnīgi viņš pats, viņa dubultnieks, kurš kā līķis peld pa Desmit aizvaru iedobi.

Ticība pārdabiskajam bija tik stipra šai nelaimīgajā cilvēkā, ka viņš novērsās, it kā būtu nule pieredzējis baismīgu brīnumu. Viņš aizsedza acis un nolieca galvu. Nepametis vairs skatienu uz upi, viņš paņēma mēteli un cepuri un lēni devās projām.

Drīz vien viņš sasniedza savas namdurvis. Viņam par pārsteigumu, pie tām stāvēja Elizabete Džeina. Viņa paspēra soli uz priekšu un nosauca viņu par tēvu kā iepriekš. Tātad Ņūsons vēl nebija atgriezies.

—    Man tā šķita, ka jūs šorīt bijāt ļoti bēdīgs, — viņa sacīja, — tāpēc atnācu atkal jūs apraudzīt. Man pašai arī, protams, bēdīgi ap sirdi. Taču man šķiet, ka visi un visur ir noskaņoti pret jums, un es zinu, ka jūs ciešat par to.

Kāda nojauta piemita šai meitenei! Taču to viņa nenojauta, līdz kādai galējībai Henčārds bija nonācis.

—    Kā tu domā, vai mūsdienās vēl notiek brīnumi, Elizabet? Es neesmu daudz urbies grāmatās. Zinu maz, lai gan daudz ko gribētu zināt. Visu mūžu esmu pūlējies lasīt un mācīties, bet, jo vairāk cenšos uzzināt, jo mazāk zinu.

—    Nedomāju gan, ka mūsdienās vēl notiktu kādi brīnumi, — viņa atbildēja.

—    Bet vai kaut kas nestājas cilvēkam ceļā, kad, piemēram, viņš izlēmis darīt ko nelabojamu? Varbūt tas nenotiek tieši burtiski, varbūt tā ne. Taču nāc man līdzi, un es tev parādīšu, ko gribēju teikt.

Viņa labprāt piekrita, un Henčārds aizveda viņu pa lielceļu un nomaļo taku uz Desmit aizvariem. Viņš soļoja nedroši, it kā meitenei neredzama ēna vajātu viņu, jauktos pa kājām un neļautu neko skaidri saredzēt. Elizabete labprāt būtu sākusi runāt par Lisetu, bet baidījās viņu traucēt. Kad viņi nonāca pie tača, Henčārds apstājās, palūdza Elizabeti iet t|lāk, ieskatīties iedobē un pateikt, ko viņa tur redzējusi.

Viņa aizgāja, bet drīz bija atpakaļ.

—    Es neko neredzēju.

•— Ej vēlreiz un ielūkojies ciešāk, — Henčārds sacīja.

Viņa atkal aizgāja līdz krastam. Pēc brītiņa atgriezusies, viņa sacīja, ka redzējusi kaut ko grūti saskatāmu griežamies vērpetē. Tas izskatījies pēc vecu drēbju vīšķa.

—          Tās atgādina manas drēbes, vai ne? — Henčārds noprasīja.

—          Jā … tā ir. Ak dievs, vai patiešām… Tēv, iesim projām!

—    Ej apskaties vēlreiz, tad iesim uz mājām.

Viņa aizgāja atkal, un Henčārds redzēja meiteni noliecamies tik zemu, ka viņas galva gandrīz skāra ūdeni. Tad viņa spēji izslējās un steidzās atpakaļ.

—    Nu, ko tu tagad redzēji? — Henčārds jautāja.

—    Iesim uz mājām.

—    Nē, pasaki man, kas tas bija… tas, kas tur peld?

—           Izbāzenis, — viņa aši atteica. — To laikam iemetuši upes augštecē, tur pie Melnā ūdens vītoliem, lai tiktu no tā vaļā aiz bailēm, ka pilsētas padome nedabū ko zināt, un tā tas atpeldējis uz šejieni.

—          Ahā… tātad noteikti mans attēls! Bet kur ir otrs? Kāpēc te tikai viens? Šī jokdarība nokāva viņu, bet man saglabāja dzīvību!

Kad viņi lēni soļoja atpakaļ uz pilsētu, Elizabete Džeina ilgi domāja par šiem vārdiem «man saglabāja dzīvību» un beidzot aptvēra to nozīmi.

—          Tēv, es neatstāšu jūs vienu tādā stāvoklī! — viņa izsaucās. — Vai es nevaru dzīvot pie jums un gādāt par jums kā agrāk? Es nebēdāju par to, ka esat nonācis nabadzībā. Es jau būtu pārvākusies pie jums kaut šorīt, bet jūs man neko neteicāt par to!

—          Vai tu vari dzīvot pie manis? — viņš rūgti izsaucās. — Elizabet, nezobojies par mani! Ak, ja tu atgrieztos!

—    Es to darīšu.

—          Vai tu spēsi piedot to, cik rupjš biju pret tevi agrāk? Tu to nevari.

—    Esmu visu aizmirsusi. Nerunāsim vairs par to.

Tā viņa iegalvoja Henčārdam un sāka plānot, kā abi dzīvos kopā; beidzot viņi aizgāja katrs savu ceļu. Mājās Henčārds pirmo reizi pēc ilgāka laika noskuvās, apvilka tīru veļu un sasukāja matus; viņš nu izskatījās pēc cilvēka, kurš uzcēlies no miroņiem.

Nākošajā rītā viss noskaidrojās tā, kā Elizabete Džeina bija sacījusi: pirmo izbāzeni bija atradis govju gans, un otro, kas attēloja Lisetu, atrada mazliet tālāk upes lejtecē. Par to vairījās runāt, un izbāzeņus klusām iznīcināja.

Lai gan mīklainajam notikumam nu bija gluži dabisks izskaidrojums, Henčārds tomēr uzskatīja, ka izbāzeņa uzpeldēšana līcī ir neredzamas varas iejaukšanās viņa liktenī. Elizabete Džeina bieži dzirdēja viņu izsakāmies:

— Nav gan pasaulē lielāka nelieša par mani! Un tomēr izrādās, ka arī es esmu dieva ziņa!

XLII

Taču iekšējā pārliecība, ka viņš ir dieva ziņā, sāka pagaist Henčārda sirdī, jo vairāk attālinājās notikumi, kuri bija šo pārliecību radījuši. Viņam nedeva mieru doma, ka Ņūsons var atkal ierasties. Tam noteikti jānotiek.

Taču Ņūsons neieradās. Liseta sen jau bija aizvesta uz kapsētu; Kāsterbridžā pēdējo reizi bija veltījusi viņai uzmanību, pirms atgriezās savā ikdienas dzīvē, it kā tādas Lisetas nemaz nebūtu bijis pasaulē. Elizabete joprojām dzīvoja netraucētā ticībā, ka Henčārds ir viņas tēvs, un apmetās viņa dzīvoklī. Varbūt Ņūsons tomēr bija aizgājis uz visiem laikiem.

Bēdu nomāktais Fārfre drīz dabūja zināt vismaz to, kas bijis galvenais iemesls Lisetas saslimšanai un nāvei; viņa pirmā dziņa, gluži dabiski, bija — atriebties likuma vārdā tiem, kas vainīgi šai nelaimē. Taču viņš nolēma agrāk neko neuzsākt, kamēr paies bēru diena. Tomēr pēc bērēm viņš sāka pārdomāt. Tik katastrofiskas beigas vieglprātīgais pūlis, sarīkodams ākstīgo procesiju, droši vien nebija gaidījis. Kārdinošās izredzes likt sarkt tiem, kam vara rokās, — šī augstākā un vilinošākā bauda tiem, kuri lokās zem šīs varas papēža, — bija vienīgās, kas, pēc Fārfres domām, iedvesmoja pūli, jo Fārfre neko nezināja par Džopa uzmusinošo rīcību. Radās arī citi apsvērumi. Liseta bija pilnīgi atzinusies visā pirms miršanas, un sacelt traci ap viņas pagātni nebija vēlams ne viņas labās slavas dēļ, ne arī Henčārda vai paša Fārfres interesēs. Fārfre nolēma raudzīties uz bēdīgo notikumu kā uz nelaimes gadījumu, jo tas būtu labākais paņēmiens izrādīt cieņu pret mirušo un arī labākā izeja no stāvokļa.

Viņš un Henčārds apzināti vairījās no sastapšanās. Elizabetes dēļ Henčārds bija tiktāl atmetis lepnību, ka pieņēma nelielo sēklu un sakņu veikalu, ko daži pilsētas padomes locekļi ar Fārfri priekšgalā bija sagādājuši, lai pašķirtu viņam ceļu no jauna. Bijis Henčārds viens, viņš kategoriski būtu atteicies no palīdzības, ja to kaut daļēji sniegtu cilvēks, kuram viņš kādreiz bija tik neganti uzbrucis. Taču Elizabetes pieķeršanās un viņas klātbūtne šķita nepieciešamas, lai viņš varētu dzīvot, tāpēc lepnums ietērpās pazemības drēbēs.

Šai veikaliņā viņi apmetās uz dzīvi, un Henčārds diendienā steidzās jau iepriekš paredzēt ikkatru Elizabetes vēlēšanos ar tādu modrību, kurā bailes no sāncenša sa- kveldēja tēva jūtas līdz svelošai greizsirdībai. Bija apšaubāms, ka Ņūsons kādreiz ieradīsies Kāsterbridžā pieteikt savas tēva tiesības uz Elizabeti. Viņš bija klaidonis un svešinieks, gandrīz vai ārzemnieks, nebija redzējis meitu gadiem ilgi, tāpēc mīlestība pret viņu nevarēja būt nekāda stiprā; citas intereses varēja drīz vien aizēnot domas par meitu un aizturēt no vēlreizējas urdīšanās pa pagātnes notikumiem, kas vestu pie atklājuma, ka meita dzīvo tagadnē. Lai apklusinātu sirdsapziņu, Henčārds atkārtoja sev, ka izteiktie meli, kas bija ļāvuši paglābt loloto dārgumu, nav tīši, bet pasprukuši nevilšus kā pēdējais izmisīgais izaicinājums, kas nerēķinās ar sekām. Bez tam viņš aizbildināja savu rīcību ar to, ka Ņūsons nekad nevar mīlēt Elizabeti tā, kā mīl viņš, un neuzupurēsies viņas dēļ, kā to ar prieku darītu viņš.

Tā abi vadīja dienas veikaliņā kapsētas tuvumā, un visā gada laikā viņu dzīvē nenotika nekas nozīmīgs. No mājām viņi izgāja reti, tirgus dienās jau nekad, Donaldu Fārfri redzēja pēc ilgākiem starplaikiem un parasti iztālēm, kad viņš gāja pa ielu. Fārfre joprojām bija aizņemts ikdienas darbā, aiz ieraduma pārmija pa smaidam ar saviem amata brāļiem tirgotājiem un kaulējās ar piedāvātājiem — arī bēdu piemeklēti cilvēki vēlāk tā dara.

Laiks tam piemītošajā ikdienišķajā stilā mācīja Fārfrem pārvērtēt attieksmes pret Lisetu — visu, kas tanīs bija un kā tanīs trūka. Ir cilvēki, kuru sirdis glabā nesatricināmu uzticību kādam tēlam vai pasākumam, kas nejauši nodots viņu ziņā, vēl ilgi pēc tam, kad noskaidrojies, ka uzticības objekts nav nekāda retā parādība, drīzāk gan otrādi, taču bez tā viņu dzīve nav vairs pilnskanīga. Fārfre nepiederēja pie tiem. Bija pārāk skaidrs, ka viņa rakstura tālredzība, možums un straujums paglābs viņu no nāvējošā tukšuma, kurā viņu bija iegrūdis zaudējums. Viņš bija spiests atzīt, ka iespējamie sāpīgie sarežģījumi ar Lisetas nāvi pārvērtušies par parastajām bēdām. Pēc tam kad atklājās Lisetas pagātne, kas būtu noticis agri vai vēlu jebkuros apstākļos, bija grūti ticēt, ka viņu turpmākā kopdzīve varētu būt laimīga.

Taču, par spīti prāta slēdzieniem, Lisetas tēls joprojām mita viņa domās, viņas vājības izpelnījās tikai saudzīgu kritiku, viņas ciešanas mīkstināja dusmas, kuras izsauca noklusēšana, tās uzliesmoja tikai šad un tad un mirklī apdzisa.

Gada beigās Henčārda mazumtirdzniecības sēklu un graudu veikals, kas apjomā daudz neatšķīrās no parastā trauku skapja, deva tīri labus ienākumus, un patēvs ar pameitu jutās gluži omulīgi šai saulainajā stūrītī. Šai laikā Elizabete Džeina izturējās ārēji mierīgi — kā cilvēks ar možu iekšējo dzīvi. Divas trīs reizes nedēļā viņa atļāvās ilgas pastaigas, visbiežāk pa Badmoutas ceļu. Dažreiz Henčārdam šķita, ka vakaros pēc šīm uzmundrinošajām pastaigām viņa izturas drīzāk pieklājīgi nekā sirsnīgi; tas Henčārdu skumdināja; vēl viena rūgta nožēla pievienojās jau agrāk izbaudītajām, nožēla, ka viņš ar savu skarbo piesiešanos atsaldējis pameitas dārgo maigumu jau tad, kad tas tikko bija piedāvāts.

Tagad Elizabete vienmēr rīkojās pēc sava prāta. Ejot un nākot, pērkot vai pārdodot viņas vārds bija likums.

—   Tu esi iegādājusies jaunu uzroci, Elizabet, — viņš kādu dienu pavisam pazemīgi piezīmēja.

—    Jā, es to nopirku, — viņa atteica.

Viņš atkal paskatījās uz blakus galdu, kur bija nomests uzrocis. Tas bija no brūnas, spīdošas kažokādas, un, lai gan Henčārds neko nezināja par tualetes piederumiem, viņam tomēr šķita, ka tāda manta Elizabetei nav pa kabatai.

—   Tas ir diezgan dārgs, vai ne, mana mīļā? — viņš sadūšojies uzprasīja.

—   Mazliet par lielu manam augumam, meitene mierīgi atbildēja. — Bet nav uzkrītošs.

— Nē, nē, — piekrita savažotais lauva, baidīdamies, ka tikai viņa vārdi neizraisa Elizabetē sapīkumu.

Pēc kāda laiciņa, kad jau tuvojās jauns pavasaris, Henčārds, ejot garām Elizabetes tukšajai guļamistabai, apstājās pie tās durvīm. Viņš atcerējās to dienu, kad Elizabete bija pametusi viņa lielo un skaisto namu Korn- strītā, neizturēdama viņa izpausto netīksmi un skarbumu, un viņš toreiz arī bija iemetis acis meitenes istabā. Tagadējā telpa bija daudz pieticīgāka, bet Henčārdu pārsteidza milzums grāmatu, kuras bija visur izvietotas. To daudzums un dārgums bija brēcošā pretstatā ar nabadzīgajām mēbelēm. Dažas vai pat daudzas šķita iegādātas nesen, un, lai gan Henčārds vienmēr skubināja meiteni uz saprātīgu iepirkšanos, viņam nebija jausmas, ka Elizabete tā pakļāvusies iedzimtajai kaislībai, nerēķinādamās ar viņu trūcīgajiem ienākumiem. Sākumā viņš jutās mazliet aizvainots par pameitas izšķērdību un apņēmās bilst kādu vārdu par to. Taču, pirms viņš sadūšojās uzsākt šādu sarunu, atgadījās kaut kas tāds, kas novadīja viņa domas gluži citā virzienā.

Pats rosīgākais laiks sēklu tirdzniecībā bija aiz muguras, un rāmās nedēļas pirms siena pļaujas uzspieda sevišķu zīmogu Kāsterbridžai: tirgū parādījās grābekļi, jaunas ores dzeltenā, zaļā un sarkanā krāsā, milzu izkaptis un dakšas ar tik gariem zobiem, ka uz tām Varētu pacelt gaisā nelielu ģimeni. Kādā sestdienas pēcpusdienā Henčārds pret paradumu iegriezās tirgus laukumā; viņu dzina dīvaina vēlēšanās vēlreiz apskatīt savu kādreizējo uzvaru arēnu. Fārfre", pret kuru viņš joprojām izturējās kā pret svešinieku, stāvēja dažus soļus atstatu no Labības biržas durvīm — viņa parastā pozīcija šai stundā — un likās nogrimis domās par kādu, kam laiku pa laikam uzmeta skatienu.

Henčārda acis sekoja Fārfres skatienam un ieraudzīja, ka tā mērķis nav vis kāds fermeris ar graudu paraugiem, bet viņa paša pameita, kura nule iznāca no veikala. Elizabete gan nemaz nenojauta šo interesi, jo šai ziņā nebija tik manīga kā tās daudzās jaunās sievietes, kurām, tāpat kā Junonas putna spalvām, pēkšņi rodas Argusa acis, līdzko tuvumā parādās iespējams pielūdzējs.

Henčārds gāja projām, prātodams, ka varbūt Fārfres skatienā uz Elizabeti Džeinu nav nekā sevišķi nozīmīga, Taču viņš nevarēja aizmirst, ka skots kādreiz kaut uz īsu

bridi bija izrādījis par Elizabeti maigu interesi. Un tūliņ virsroku ņēma tas pārspīlētais jūtīgums, kas valdīja pār Henčārdu kopš viņa mūža sākuma un padarīja viņu par to, kas viņš bija. Viņš nedomāja par to, ka mīļotās pameitas un enerģiskā, veiksmīgā Donalda savienība būtu vēlama gan viņai, gan arī pašam Henčārdam; tāda varbūtība viņam bija nepanesama.

Bija laiks, kad šāds instinktīvs naidīgums būtu noteikti izpaudies darbībā. Taču viņš vairs nebija agrākais Henčārds. Viņš bija iemācījies pakļauties Elizabetes gribai tiklab šinī, kā daudzos citos jautājumos kā kaut kam absolūtam un neapstrīdamam. Viņš baidījās, ka, celdams iebildumus, zaudēs Elizabetes cieņu, ko bija atguvis ar padevību, un uzskatīja, ka labāk saglabāt šo cieņu šķiroties nekā pamodināt Elizabetes netīksmi, mēģinot viņu paturēt sev ar varu.

Taču doma par šādu šķiršanos viņu tā satrauca, ka vakarā viņš apjautājās šķietami mierīgi:

—    Vai tu šodien redzēji misteru Fārfri, Elizabet?

Elizabete Džeina mazliet satrūkās un . tā kā apmulsusi

atbildēja:

—    Nē.

—    Ak tā … tā. Jautāju tikai tāpēc, ka redzēju viņu uz ielas, kad mēs abi tur bijām.

Viņš sāka bažīties, vai pameitas samulsums neapstiprina viņa aizdomas, ka pēdējā laikā ilgajām pastaigām un jaunajām grāmatām, kas viņu tā pārsteidza, ir kāds sakars ar skotu. Elizabete neko tuvāk nepaskaidroja, un viņš, baidīdamies, ka iestājies klusums var novirzīt pameitu uz domām, kas nāk par ļaunu viņu tagadējām draudzīgajām attieksmēm, sāka runāt par kaut ko citu.

Henčārds pēc sava rakstura nebija tas cilvēks, kas varētu darīt ko slepus — vienalga, labu vai ļaunu. Bet viņa mīlestības solicitus timor, viņa atkarība no pameitas uzmanības, līdz kurai viņš bija noslīdējis (vai no cita viedokļa — pacēlies), pārvērta viņa dabu. Bieži viņš stundām ilgi apsvēra un pārdomāja, ko nozīmē viens otrs Elizabetes vārds vai rīcība, turpretī agrāk viņš uzreiz būtu pieprasījis paskaidrojumu. Un tagad, nobažījies, ka pameita var iemīlēt Fārfri un ka šī mīlestība neizbēgami mazinās viņas pieķeršanos patēvam, Henčārds sāka acī- gak uzmanīt pameitas gaitas.

Elizabete Džeina neko nedarīja slepeni, tikai ierastā atturībā, un jāatzīst, ka viņa bija šad tad sarunājusies ar Donaldu, ja abiem gadījās sastapties. Lai kādā nolūkā viņa gāja staigāt pa Badmoutas ceļu, atgriežoties viņa nereti sastapa Fārfri, kurš uz minūtēm divdesmit bija pametis Kornstrītu, lai izvēdinātos šai diezgan vējainajā lielceļā un vējš nopūstu no viņa graudus un pelavas pirms sēšanās pie tējas galda, kā viņš mēdza teikt. Henčārds atklāja to, aizgājis kādreiz uz «Apli», kur, amfiteātra sienu aizslēpts, vēroja ceļu, kamēr ieraudzīja abus satiekamies. Henčārda seja pauda galīgu pārbīli.

—   Tātad arī Elizabeti viņš grib man nolaupīt! — viņš čukstēja. — Bet viņam ir uz to tiesības. Tur es negribu iejaukties.

Taisnību sakot, satikšanās bija visai nevainīga, un pagaidām jauno ļaužu attieksmes nebija aizgājušas tik tālu, kā tas šķita greizsirdības mocītajam Henčārdam. Būtu viņš dzirdējis abu sarunu, tad būtu noskaidrojis sekojošo.

Viņš. Jums laikam patīk te pastaigāties, mis Henčārda, vai ne? (Tas tika izsacīts vibrējošā balsī, ko pavadīja atzinīgs un domīgs, meitenei pievērsts skatiens.)

Viņa. O, jā. Es tikai nesen izvēlējos šo ceļu. Nekādu sevišķu iemeslu man nav.

Viņš. Bet tas var būt par iemeslu citiem.

Viņa (pietvīkdama). Nezinu. Mans vienīgais iemesls ir tāds, ka man gribas katru dienu uzmest skatienu jūrai.

Viņš. Kāpēc? Vai tas ir noslēpums?

Viņa (nelabprāt). Jā.

Viņš (ar dzimtās puses balādēm raksturīgo patosu). Ak, es šaubos, vai noslēpumi var novest pie kā laba! Kāds noslēpums jau metis ēnu pār manu mūžu. Jūs labi zināt, kas tas ir.

Elizabete atbildēja, ka viņai tas zināms, tomēr neatzinās, kāpēc jūra viņu tā pievelk. Viņa arī pati nevarētu to sev izskaidrot visā pilnībā, jo nezināja vēl vienu noslēpumu — ka piedevām pie jūras pavadītajai bērnībai viņas dzīslās rit jūrnieka asinis.

—   Pateicos jums par jaunajām grāmatām, mister Fārfre, — viņa kautri piemetināja. — Nezinu, vai man pieklājas pieņemt tik daudz!

—   Kāpēc gan ne? Man patīkamāk gādāt tās nekā jums tās saņemt!

—    Tā nu gan nav!

Abi aizgāja pa ceļu, kamēr sasniedza pilsētu, kur viņu ceļi šķīrās.

Henčārds nozvērējās, ka ļaus viņiem rīkoties pēc pašu patikas un neliks nekādus šķēršļus ceļā, lai ko viņi darītu. Ja viņam lemts zaudēt Elizabeti, tad lai notiek! Tanī dzīvē, kas izveidosies pēc abu laulībām, viņš neredzēja sev nekādu ločus standi. Fārfre savā uzpūtībā nekad neatzīs viņu par tuvinieku; tam par iemeslu tiklab Henčārda nabadzība, kā izturēšanās pagātnē. Un tad Elizabete kļūs viņam sveša un viņš beigs savu mūžu vientuļš un visu pamests.

Apzinādamies šādas draudošas iespējas, viņš negribot kļuva ausīgs. Zināmā mērā viņam bija arī tiesības pieskatīt savu audzēkni. Jauno ļaužu satikšanās, acīm redzot, notika regulāri, zināmās nedēļas dienās.

Beidzot viņš guva neapšaubāmus pierādījumus. Viņš stāvēja aiz amfiteātra sienas tuvu tai vietai, kur Fārfre bija pirmo reizi sastapis Elizabeti. Henčārds dzirdēja Donaldu uzrunājam meiteni «Visudārgā Elizabete Džeina», pēc tam redzēja noskūpstām viņu, bet meitene žigli pameta skatienu visapkārt, vai kāda nav tuvumā.

Kad viņi aizgāja savu ceļu, Henčārds pameta paslēptuvi un, skumju nomākts, soļoja viņiem nopakaļ uz Kāsterbridžu. Pašas galvenās briesmas, kas draudēja sakarā ar šo saderināšanos, nebūt nemazinājās. Tiklab Fārfre, kā Elizabete Džeina domāja pretēji visiem pārējiem, ka Elizabete ir Henčārda meita sakarā ar viņa paša apgalvojumu tolaik, kad viņš pats bija tam ticējis, un, ja arī Fārfre būtu viņam tiktāl piedevis, ka uzskatītu viņu par sievastēvu, tuvi viņi nekad vairs nebūs. Tātad šī meitene, viņa vienīgais draugs, sava vīra ietekmē pamazām attālināsies no viņa un iemācīsies nicināt viņu.

Būtu viņa atdevusi savu sirdi jebkuram citam plašā pasaulē, nevis tam, ar ko Henčārds bija konkurējis, ķildojies, cīnījies uz dzīvību un nāvi, tolaik,-kad viņa gars vēl nebija salauzts, viņš būtu teicis:«Esmu apmierināts.» Taču samierināties ar tādu nākotni, kādu viņš garā skatīja, bija pārāk grūti.

Smadzēnēs ir tāda nomaļa vieta, kur neatzītām, nevēlamām un postīgām domām cilvēki dažbrīd ļauj pakavēties, pirms tās galīgi padzen. Viena šāda doma bija tagad ieperinājusies Henčārda smadzenēs.

Ja viņš pavēstītu Fārfrem, ka viņa iecerētā līgava nav

Maikla Henčārda bērns un viņai nav likumīga tēva, kā tad cienījamais pilsētas dižvīrs uzņemtu šo vēsti? Iespējams, ka viņš atteiktos no Elizabetes Džeinas, un viņa atkal piederētu savam patēvam.

Henčārds nodrebēja un iesaucās:

—Pasarg, dievs, no tā! Par ko mani vēl aizvien piemeklē velns, kad es tik ļoti cenšos turēties no viņa tālāk?

XLIII

Viss, ko Henčārds dabūja zināt tik ātri, mazliet vēlāk, dabiski, kļuva zināms visai pilsētai. Ka misters Fārfre «staigā taisni ar tā bankrotējušā Henčārda pameitu», kļuva par iecienītu sarunu vielu, pie kam vārds «staigāt» tika lietots «lakstoties» nozīmē, un deviņpadsmit jaunas labāko aprindu Kāsterbridžas lēdijas, no kurām ikviena bija uzskatījusi sevi par vienīgo piemēroto sievieti, kas spējīga aplaimot šo tirgotāju un pilsētas padomes locekli, sašutumā pārstāja apmeklēt to baznīcu, kuru apmeklēja Fārfre, pārstāja klīrēties, pārstāja pieminēt viņu vakara aizlūgšanās kopā ar piederīgajiem, vārdu sakot, atgriezās pie parastā dzīves veida.

Varbūt vienīgie pilsētas iemītnieki, kuriem Fārfres izvēle sagādāja īstu prieku, bija tie filozofiski noskaņotā bariņa locekļi, tādi kā Longveiss, Kristofers Konijs, Bilijs Vilss, misters Bazfords un viņiem līdzīgie. Pirms vairākiem gadiem viņi «Trijos jūrniekos» bija liecinieki jaunās meitenes un jaunekļa pirmajai kautrajai uznākšanai uz Kāsterbridžas skatuves, tāpēc juta labvēlīgu interesi par viņu likteni un varbūt arī tāpēc, ka garā skatīja iespēju padzīrot. uz jaunā pāra rēķina. Un, kad misis Stenidža, kura kādu vakaru, iešļūkusi ar savu krēslu lielajā istabā, izsacīja izbrīnu, ka tāds cilvēks kā misters Fārfre, jāsaka, «pilsētas pīleris», kurš būtu varējis izraudzīties jebkuru no veikalnieku vai godājamu namīpašnieku meitām, kritis tik zemu, Konijs iedrošinājās būt pretējās domās.

— Nē, mem, tas nav nekāds brīnums. Tā ir viņa, kas nolaižas tik zemu, — tas ir mans uzskats. Atraitņa cilvēks, kura pirmā sieva viņam nekādu godu vis nesagādāja, — ko tāds nozīmē mācītai jaunai sievietei, kura pati par sevi noteicēja un no visiem cienīta? Bet, tā kā šitādas laulības būs tāds tīri glīts plāksteris daudz kam, tad es stāvu par tām. Cilvēks uzlicis vislabākā marmora pieminekli uz tās pirmās kapa, noraudājis savu tiesu, apsvēris visu un nospriedis: «Šitā pirmā mani ievilināja; to otro es jau iepriekš pazinu, viņa ir prātīgs sievišķis, kas būs labs pārinieks dzīvē, turklāt šais laikos smalkākās aprindāš uzticamu sievu nav ko meklēt.» Viņam varēja noiet greizāk, ja nebūtu dabūjis šo, ja vispār šī ir pret viņu labvēlīga.

Tā tika runāts «Jūrniekos». Taču mums jāpiesargās, lai pārāk neuzsvērtu, kā tas parasti notiek, ka gaidāmais notikums sacēlis lielu sensāciju, ka ar to nodarbinātas visu tenku vāceļu mēles un tā joprojām, kaut arī tas piešķirtu zināmu eclat mūsu nabaga vienīgās varones džīves gaitai. Ja neņem vērā rosīgus baumu izplatītājus, tad ļaudis parasti veltī īslaicīgu un paviršu interesi visam tam, kas neskar tieši viņus pašus. Pareizāk jāsaka tā, ka, atskaitot minētās deviņpadsmit jaunās lēdijas, Kāsterbridžā uz mirkli pacēla acis, padzirdējusi jauno vēsti, tad tās uzmanība atslāba, tā atkal sāka strādāt un ēst, audzināt bērnus un apbedīt mirušos, nelikdamās vairs zinis par Fārfres precību plāniem.

Ne pati Elizabete, ne arī Fārfre neminēja ne pušplēsta vārda Henčārdam par savām attieksmēm. Pārdomājis, kāds iemesls būtu viņu klusēšanai, Henčārds nosprieda, ka biklais pāris, vērtēdams viņu pēc uzvedības nesenajā pagātnē, baidās ierunāties par šādu tēmu un uzskata viņu kā nepatīkamu šķērsli, no kura ar prieku atbrīvotos. Izjuzdams rūgtumu pret visu pasauli, Henčārds aizvien vairāk pakļāvās drūmam noskaņojumam, un beidzot nepieciešamība diendienā sastapties ar cilvēkiem un it sevišķi ar Elizabeti Džeinu kļuva gandrīz vai neizturama. Viņa veselība pasliktinājās, viņš kļuva slimīgi jūtelīgs. Viņam gribējās aizbēgt no tiem, kuriem tapis nevajadzīgs, un paslēpties kaut kur uz visiem laikiem.

Bet ja nu viņa uzskati maldīgi un ja nebūt nav nepieciešams pilnīgi pazust no Elizabetes apvāršņa arī tad, kad viņa apprecas?

Viņš mēģināja iztēloties šādu nākotnes ainu — viņš kā nagus zaudējis lauva apmeties sētas puses istabās tai namā, kur nu saimnieko viņa pameita; viņš ir nekaitīgs sirmgalvis, kuram Elizabete laipni uzsmaida, bet viņas vīrs labsirdīgi panes šā veča klātbūtni. Henčārda lepnums nežēlīgi cieta, iedomājoties tik zemu krišanu, taču meitenes dēļ viņš būtu panesis visu, pat no Fārfres, pat viņa noraidošo izturēšanos un nievīgās zobgalības. Priekšrocība dzīvot vienā namā ar Elizabeti varbūt atsvērtu personīgo pazemojumu.

Vai nu šāda iespēja pastāvēja vai ne, tomēr Fārfres simpātijas pret Elizabeti kļuva aizvien nepārprotamākas un piesaistīja visu Henčārda uzmanību.

Elizabete, kā jau sacīts, bieži izraudzījās pastaigām Badmoutas ceļu, un Fārfre tikpat bieži it kā nejauši satikās tur ar viņu. Divas jūdzes ārpus pilsētas, ceturtdaļ- jūdzi no lielceļa atradās milzīgais, daudziem vaļņiem apjoztais aizvēsturiskais Maidana cietoksnis, un cilvēks, stāvēdams uz kāda vaļņa vai pie tā, no lielceļa skatoties, likās tikko pamanāms punkts. Henčārds te bieži ieradās ar tālskati un vēroja dzīvžogu neieskauto Via — Romas impērijas leģionu būvēto seno ceļu, ko varēja pārlūkot divu triju jūdžu garumā, — lai redzētu, kā virzās uz priekšu Fārfres un viņa savaldzinātājas lietas.

Kādu dienu, kad Henčārds stāvēja novērošanas postenī, no Badmoutas puses nāca kāds vīrietis un apstājās. Pielicis aci pie teleskopa, Henčārds, kā vienmēr, cerēja ieraudzīt Fārfres seju. Taču linzas rādīja, ka šoreiz tas nav Elizabetes Džeinas pielūdzējs.

Nācējs bija ģērbies kā tirdzniecības flotes kapteinis, un, kad viņš, vērojot ceļu, pagriezās, viņa seja kļuva redzama. Šai vienā mirklī Henčārds pārdzīvoja veselu mūžu. Tā bija Ņūsona seja.

Henčārds izmeta tālskati no rokām un vairākas sekundes palika nekustēdamies. Ņūsons gaidīja, un Henčārds gaidīja — ja vien sastingumu var saukt par gaidīšanu. Tomēr Elizabete Džeina neieradās. Aiz kaut kādiem iemesliem viņa šodien bija atlikusi ierasto pastaigu. Varbūt abi ar Fārfri bija izraudzījušies dažādības pēc kādu citu ceļu. Bet kāda tam nozīme? Viņa var atnākt rīt, un Ņūsons, ja jau nolēmis satikties ar viņu vienatnē un atklāt visu patiesību, noteikti atradīs izdevību to izdarīt.

Viņš pateiks Elizabetei ne vien to, kas ir viņas tēvs, bet atklās arī to viltību, ar kādu nodabūts pie malas. Elizabetes raksturs liks viņai pirmo reizi sākt nicināt savu patēvu, viņa izraus tā tēlu no savas sirds kā neiedomājamu krāpnieku, un Ņūsons valdīs tur Henčārda vietā.

Taču torīt Ņūsons nesastapa Elizabeti. Laiciņu pagaidījis, viņš devās atpakaļ, un Henčārds jutās kā uz nāvi notiesātais, kuram soda izpilde atlikta ūz dažām stundām. Pārnācis mājās, viņš sastapa tur Elizabeti.

—   O, tēv, — viņa nevainīgi sacīja, — es saņēmu vēstuli … dīvainu… bez paraksta. Kāds lūdza mani satikties vai nu šo pēcpusdienu uz Badmoutas ceļa, vai šovakar pie, mistera Fārfres. Viņš raksta, ka reiz jau ieradies, lai mani uzmeklētu, bet ar viņu izspēlējuši ļaunu joku, un viņam nav izdevies mani satikt. Es neko nesaprotu, bet, starp mums runājot, man šķiet, ka Donaldam šis noslēpums zināms; tas laikam ir kāds viņa radinieks, kurš grib tikt skaidrībā par Donalda izvēli. Es negribēju neko darīt, iekams neesmu aprunājusies ar jums. Vai man vajadzētu iet?

Henčārds dobji atbildēja:

—    Jā, ej.

Ar Ņūsona parādīšanos uz skatuves jautājums par palikšanu Kāsterbridžā Henčārdam bija galīgi izšķirts. Viņš nebija tas cilvēks, kas gaidītu uz neizbēgamo spriedumu tādā lietā, kas viņam tik tuvu pie sirds. Sen paradis paciest sāpes klusībā un lepnā vientulībā, viņš nolēma izlikties iespējami vienaldzīgs un tūliņ spert vajadzīgos soļus.

Viņš pārsteidza meiteni, kura bija viņam vienīgais dārgums šai pasaulē, sacīdams tādā balsī, it kā vairs nemīlētu viņu:

—    Es taisos pamest Kāsterbridžu, Elizabete Džeina.

—   Pamest Kāsterbridžu! — viņa iesaucās. — Un pamest — mani?

—   Jā, ar veikaliņu tu viena tiksi galā tikpat labi kā mēs divi, bet man nevajag ne veikalu, ne ielu, ne cilvēku … es labāk došos uz laukiem viens pats, prom no visiem un iešu savu ceļu, bet tu vari iet savējo.

Viņa lūkojās lejup un sāka klusu raudāt. Viņai šķita, ka šo patēva lēmumu cēlonis ir viņas pieķeršanās Fārfrem un tās iespējamās sekas. Tomēr viņa pierādīja savu uzticību Fārfrem, savaldīdamās un izsacīdamās atklāti.

— Man sāp, ka jūs tā esat izlēmis, — viņa ar grūtībām izrunāja. — Es domāju, ka varbūt… ka iespējams… ka es drīzumā precēšos ar misteru Fārfri, un nezināju, ka jūs tam nepiekrītat.

—   Es piekrītu visam, ko tu esi nodomājusi darīt, Izij, — Henčārds aizsmacis sacīja. — Pat ja es nepiekristu, kāda tam nozīme! Es gribu braukt projām. Ja es palieku, tas var daudz ko sarežģīt nākotnē; īsi sakot, labāk būs, ja pametīšu šejieni.

Lai cik mīļi viņa centās piedabūt Henčārdu atteikties no šīs apņemšanās, tas neizdevās; viņa nevarēja pārliecināt Henčārdu par to, ko pati nezināja, — par to, ka piespiedīs sevi nenicināt Henčārdu, atklājot, ka viņš nav īstais tēvs, par to, ka piespiedīs sevi nenīst viņu, atklājot, ko visu viņš darījis, lai noslēptu patiesību. Henčārds bija pārliecināts, ka Elizabete ij nedomās piespiesties, un nebija tādu vārdu vai iebildumu, ar ko atspēkot viņa pārliecību.

—    Tad jums neiznāks būt manās kāzās, — viņa beidzot sacīja, — un tas gan nebūs tā, kā vajadzētu.

—    Es negribu tanīs būt… negribu! — viņš izsaucās un tad maigāk piebilda: — Atceries gan mani šad tad savā turpmākajā dzīvē… vai tu darīsi to, Izij? Atceries mani, kad būsi šās pilsētas bagātākā un redzamākā vīra sieva, un lai mani grēki, kad tu zināsi tos visus, neliek tev aizmirst, ka esmu gan iemīlējis tevi vēlu, toties mīlējis no sirds!

—    Un tas viss Donalda dēļ! — viņa elsoja.

—    Es tev neliedzu viņu precēt, — Henčārds sacīja. — Tikai apsoli neaizmirst mani pilnīgi, kad … — Viņš gribēja teikt: «… kad ieradīsies Ņūsons.»

Viņa satraukumā pat nezināja, ko apsolās, un to pašu vakaru krēslā Henčārds atstāja pilsētu, kuras uzplaukuma galvenais veicinātājs bija tik ilgus gadus bijis. Todien viņš bija iegādājies jaunu grozu darba rīkiem, notīrījis veco siena apgriežamo nazi un sprūdu, uzvilcis jaunus stulpiņus, ceļgalu aizsargus un korda bikses, .tā sakot, ietērpies jaunības gadu darba drēbēs, uz visiem laikiem aizmēzdams nonēsāto labas drānas uzvalku un apsarkušo zīda cilindru, kas kopš viņa pagrimšanas atšķīra viņu no citiem Kāsterbridžas ielās kā cilvēku, kas reiz redzējis labākas dienas.

Viņš aizgāja viens, klusām, un nevienam no tiem daudzajiem, kas viņu pazina, nebija ne jausmas par šo aiziešanu. Elizabete Džeina pavadīja viņu līdz otram tiltam uz lielceļa, jo vēl nebija pienācis norunātais laiks satikties ar noslēpumaino viesi pie Fārfres, un šķīrās no viņa neliekuļotās bēdās un neizpratnē, vēl dažus mirkļus aizturēdama viņu, pirms atļāva aiziet. Viņa noskatījās, kā Henčārds, attālinoties pa purvu, kļūst aizvien mazāks, kā dzeltenais meldru grozs uz viņa muguras cilājas pie katra soļa un kā bikšu staras zem ceļgaliem te sasitas krokās, te atsitas vaļā. Beidzot viņu vairs nevarēja redzēt. Elizabete gan to nezināja, bet Henčārds šobrīd izskatījās gandrīz tāds pats kā pirms divdesmit pieciem gadiem, kad pirmo reizi spēra kāju Kāsterbridžā; protams, daudzie pārdzīvotie gadi bija laupījuši solim agrāko atsperību un bezcerīgais noskaņojums padarījis viņu gurdāku un saliecis plecus, kurus jau tā vilka lejup grozs.

Henčārds gāja, kamēr pusceļā uz stāvu uzkalnu sasniedza pirmo jūdzes stabu uzbērumā. Viņš nolika grozu uz akmens, atspiedās ar elkoņiem uz tā, un viņa augums sarāvās kā pēkšņos krampjos, kas bija mokošāki par raudām, jo bija sāpīgāki un bez asarām.

—    Kaut es būtu dabūjis viņu sev līdzi — tikai viņu! — Henčārds nočukstēja. — Nekāds darbs man nebūtu par grūtu! Bet tas nebija man lemts. Es, Kains, aizeju viens, un to es, atkritējs, klaidonis, esmu pelnījis. Bet mans sods nav lielāks par to, ko spēju panest!

Viņš skarbi apspieda sāpes, uzmeta grozu plecā un devās tālāk.

Elizabete raidīja viņam nopakaļ pēdējo nopūtu un, atguvusi līdzsvaru, pagriezās uz Kāsterbridžas pusi. Viņa vēl nebija tikusi līdz pirmajam pilsētas namam, kad sastapa Donaldu Fārfri. Tā nebija viņu pirmā sastapšanās todien, jo viņi satvēra viens otra roku bez kādām ceremonijām, un Fārfre bažīgi iejautājās:

—    Tātad viņš ir projām — un tu viņam pateici? Es jautāju par to otro, nevis par mūsu darīšanām.

—    Jā, viņš aizgāja, un es pateicu visu, ko zināju par tavu draugu. Donald, kas viņš tāds ir?

—    Nekas, nekas, dārgumiņ, drīz vien tu pati visu zināsi. Arī misters Henčārds dabūs dzirdēt par to, ja vien nebūs pārāk tālu aizgājis.

—    Viņš dosies tālu — viņš ir apņēmies pilnīgi pazust no šejienes!

Viņa soļoja blakus-savam mīļotajam, un, kad viņi nonāca laukumā pie pilsētas sūkņa, tad Elizabete negāja uz savām mājām, bet iegriezās Kornstrītā. Pie Fārfres nama abi apstājās un tad iegāja iekšā.

Fārfre atvēra durvis uz apakšstāva viesistabu un sacīja: — Te viņš tevi gaida. — Un Elizabete iegāja istabā. Atzveltnī sēdēja platsejīgais, dzīvespriecīgais vīrs, kurš pirms pusotra gada kādā zināmā rītā bija ieradies pie Henčārda un kuru Henčārds bija noskatījies iekāpjam pasta karietē un aizbraucam pusstundu pēc ierašanās. Tas bija Ričards Ņūsons. Sastapšanos ar bezbēdīgo tēvu, kuru Elizabete nebija redzējusi jau gadus sešus un uzskatījusi par mirušu, nav vērts aprakstīt. Tā bija aizkustinoša sastapšanās — un ne tikai tāpēc vien, ka nu atklājās, kas ir patiesībā īstais tēvs. Henčārda aiziešanai tūliņ radas izskaidrojums. Kad atklājās patiesība, meitenei nemaz nebija grūti atkal noticēt Ņūsonam, jo Henčārda uzvešanās pati apliecināja šo patiesību. Bez tam Elizabete bija uzaugusi Ņūsona tēvišķajā gādībā, un, ja pat Henčārds būtu viņas miesīgais tēvs, tad šis tēvs, kas viņu uzaudzinājis, ar laiku būtu aizstājis Henčārdu viņas sirdī, kad atvadas no Henčārda būtu mazliet zaudējušas skaudrumu.

Ņūsonam trūka vārdu, lai izteiktu, cik ļoti viņš lepojas ar savu meitu. Viņš skūpstīja Elizabeti atkal un atkal.

—    Es tev ietaupīju pūles nākt uz satikšanos ar mani, ha, ha! — Ņūsons sacīja. — Tas bija misters Fārfre, kurš teica: «Palieciet kādu dienu pie manis, kapteini Ņūson, un es jums viņu atvedīšu.» — «Labs ir,» es saku, «man nav nekas pretī,» — un tā nu es te esmu.

—   Tātad Henčārds ir aizgājis, — Fārfre noteica, aizvērdams durvis. — Viņš to ir izdarījis brīvprātīgi un, cik dzirdēju no Elizabetes, bijis ļoti mīļš pret viņu. Es jau biju sācis raizēties, bet viss noticis tā, kā vajag, un nekādu grūtību mums vairs nebūs.

—    Jā, es domāju pilnīgi to pašu, — Ņūsons atbildēja, pa kārtai ielūkodamies abu sejās. — Es sev teicu, jā, teicu vai simtiem reižu, kad man izdevās pamest uz viņu aci tā, lai viņa mani nemana: «Nudie, man vajadzēs te noslēpties uz pāris dienām un likties pilnā mierā, kamēr kaut kas griezīsies uz labo pusi.» Tagad es zinu, ka jūs esat vīrs uz goda, un kas man vairāk vajadzīgs?

—    Ziniet, kapteini Ņūson, ka man būs liels prieks redzēt jūs katru dienu, kad nu nevienam ar to nav nodarīts pāri, — Fārfre sacīja. — Un es domāju, ka mums vajadzēs kāzas rīkot pie manis, jo nams ir liels, bet jūs esat savā mājoklī viens pats. Tas jums arī ietaupīs liekas raizes un izdevumus, tāpat jaunajam pārim arī ērtāk, ja nav tālu jābrauc uz savām mājām!

—   Piekrītu no visas sirds, — atsaucās kapteinis Ņūsons, — jo, kā jūs sacījāt, nevienam pāri nebūs nodarīts, reiz jau nabaga Henčārds ir projām, jo pretējā gadījumā es gan nebūtu stājies viņam atkal ceļā, — jau tā reizi savā mūžā esmu ielauzies viņa ģimenē tādā kārtā, ka pieklājīgs cilvēks to vis neciestu. Bet ko tad šī jaunā sieviete pati par visu saka? Elizabet, bērns, panāc šurp un paklausies, par ko mēs runājam, nestāvi un neblenz ārā pa logu, it kā neko nedzirdētu.

—    Tas viss jāizlemj jums ar Donaldu, — Elizabete pusbalsī noteica, nenolaizdama pētīgu skatienu no kāda neliela priekšmeta uz ielas.

—    Nu labi, — Ņūsons turpināja, no jauna pievērsies Fārfrem un ar visu izturēšanos pauzdams, ka nolēmis apspriest šo lietu iespējami vispusīgi, — tad darīsim arī tā. Un zināt, mister Fārfre, kad nu jūs uzņematies tik daudz, dodat telpas un visu pārējo, tad es savukārt gādāšu par dzeramo un salūkošu rumu un džinu — varbūt ar duci krūžu pietiks, jo starp viesiem būs daudz lēdiju, un tās diezin vai dzer daudz, tā ka palielināt tāmi nezin vai būs vērts. Taču jums tas labāk zināms. Vīriešus un savus kuģa ļaudis esmu cienājis ne vienu reizi vien, bet, cik glāzes groka var izdzert šitādās godībās sieviete, ja viņa nav gluži palaidusies žūpībā, par to es zinu tikpat maz kā zīdainis.

—    Neizdzers ij ne glāzi… tik daudz tās mantas nevajag … o, nē! — Fārfre bažīgā nopietnībā nogrozīja galvu. — Atstājiet to visu manā ziņā.

Kad viņi vēl bija pārrunājuši šo un to, Ņūsons atlaidās atzveltnī un, domīgi vērdamies griestos, smaidīdams sacīja:

—    Vai es jums neesmu stāstījis, mister Fārfre, kā Henčārds mani toreiz noveda no pēdām?

Fārfre atbildēja, ka nezinot, par ko kapteinis runājot.

—    Ahā, es jau tā domāju, ka neesmu stāstījis. Atceros, toreiz apņēmos saudzēt viņa labo slavu. Taču, kad nu viņš ir projām, tad varu pastāstīt. Zināt, es atbraucu uz Kāsterbridžu deviņus vai desmit mēnešus pirms tās reizes viņnedēļ, kad uzmeklēju jūs. Esmu te jau bijis divas reizes. Pirmo reizi braucu cauri uz rietumiem un nezināju, ka Elizabete mājo te. Tad kaut kur dzirdēju — aizmirsu, kur, — ka te esot kāds Henčārds par mēru, es atkal atbraucu un no rīta ierados pie viņa. Un viņš, vecais jokupēteris, pateica man, ka Elizabete Džeina mirusi jau pirms vairākiem gadiem.

Elizabete sāka nopietni ieklausīties viņa stāstā.

—    Man jau ne prātā nenāca, ka tas cilvēks ved mani ap stūri, — Ņūsons turpināja. — Ticat vai neticat, bet es biju tik apstulbis, ka iekāpu tai pašā pasta karietē, ar ko biju atbraucis, un devos atpakaļ, nesabijis pilsētā ne lāga pusstundu. Ha, ha — tas bija smalks joks, un to viņš labi izspēlēja, nav vārdam vietas!

Elizabete Džeina bija pārsteigta par šo vēsti.

—    Joks? O, nē! — viņa izsaucās. — Tātad visus šos mēnešus viņš turēja mani projām no tevis, tēv, kad tu būtu varējis būt šeit!

Tēvs piekrita, ka tā tas bijis.

—   Tā viņam gan nevajadzēja rīkoties! — Fārfre noteica.

Elizabete nopūtās.

—    Es teicu, ka nekad viņu neaizmirsīšu. Bet nē! Man šķiet, tagad mans pienākums ir viņu aizmirst!

Ņūsons, kurš kā daudzi pasaules apbraucēji un ceļotāji bija iepazinies ar svešu zemju ļaudīm un svešiem morāles principiem, nevarēja aptvert, kāpēc Henčārda noziegums ir tik liels, kaut arī pats galvenokārt bija cietis no tā. Kad promesošajam vaininiekam pārējie sāka brukt virsū visai nikni, viņš uzņēmās aizstāvja lomu.

—    Īstenībā viņš taču nepateica ne lāgā desmit vārdus, — viņš centās attaisnot Henčārdu. — Un kā viņš varēja zināt, ka būšu tāds vientiesis un noticēšu viņam uz vārda? Pie tā visa es esmu tikpat vainīgs, cik viņš, nabaga cilvēks!

—    Nē, — Elizabete Džeina stingri noteica, izjuzdama iekšēju apvērsumu. — Viņš uzminēja, kāds tu esi — tu jau vienmēr biji tik lētticīgs, tēv; māte runāja par to simtiem reižu; un to viņš izmantoja, lai nodarītu tev pāri. Pēc tam kad piecus gadus bija turējis mani pie sevis, iestāstīdams, ka esot mans tēvs, viņš gan nedrīkstēja tā rīkoties.

Tāda bija šī saruna, un nebija neviena, kas kaut daļēji attaisnotu promesošā cilvēka melus. Un, ja arī pats Henčārds būtu bijis šeit, diezin vai viņš būtu mēģinājis taisnoties, jo tik maz viņš tagad vērtēja savu labo slavu.

—    Nekas, nekas … tas viss ir bijis un izbijis, — Ņūsons labsirdīgi noteica. — Labāk parunāsim vēl par tām kāzām.

XLIV

Tikmēr cilvēks, par ko viņi runāja, turpināja savu vientuļo ceļu austrumu virzienā, līdz viņu uzveica nogurums un viņš sāka raudzīties pēc vietas, kur atpūsties. Viņa sirdi bija tā satriekusi šķiršanās no Elizabetes, ka viņš pat iedomāties nevarēja meklēt naktsmājas krogā vai pat vistrūcīgākajā mājā, tāpēc viņš apgulās tīrumā zem kviešu stirpas, nejuzdams pat izsalkumu. Smagums, kas viņu nomāca, palīdzēja viņam iemigt dziļā miegā.

Otrā rītā viņu agri pamodināja spožā rudens saule, kas caiir rugājiem iespīdēja acīs. Viņš attaisīja grozu un apēda brokastīs to, kas bija paņemts vakariņu tiesai, paēdis viņš pārlūkoja līdzpaņemtās mantas. Kaut arī visa nešļava bija nesama uz paša muguras, viņš tomēr bez saviem darba rīkiem bija paņēmis līdzi šo to no Elizabetes aizmestajām lietām — cimdus, kurpes, aprakstītas papīra lapiņas un citus sīkumus un kabatā ielicis viņas matu cirtu. Aplūkojis šos priekšmetus, viņš atkal noglabāja tos un devās tālāk.

Piecas dienas no vietas Henčārda meldru grozs ceļoja uz viņa pleca pa lielceļu starp dzīvžogiem, un pinuma koši dzeltenā krāsa šad tad piesaistīja kāda laukstrādnieka acis, kurš, pametis skatienu caur krūmiem, redzēja ceļinieka galvu, cepuri un noliekto seju, ap kuru zaru ēnas kustējās nepārtrauktā procesijā. Nu jau bija skaidrs, ka viņa ceļa mērķis bija Veidonpraiersa, kur viņš arī ieradās sestās dienas pēcpusdienā.

Izdaudzinātais pakalns, uz kura paaudzēm ilgi tika noturēts gadatirgus, bija pilnīgi tukšs: tur nebija ne cilvēku, ne arī kaut kā cita. Tuvumā ganījās dažas aitas, bet tās paklīda uz visām pusēm, kad Henčārds apstājās pakalna galā. Viņš nolika grozu uz velēnas un sāpīgā ziņkārē pārlaida skatienu apkārtnei, kamēr pamanīja ceļu, pa kuru abi ar sievu bija nākuši kalnup tai neaizmirstamajā dienā pirms vairāk nekā divdesmit gadiem.

— Jā, mēs nācām augšā no tās puses, — viņš nosprieda, aplūkojis visu. —Viņa nesa mazuli, un es lasīju no lapiņas balādi. Tad mēs nācām te pāri — viņa noskumusi un piekususi, bet es gandrīz nemaz nerunāju ar viņu aiz sava nolādētā lepnuma un dusmām par mūsu nabadzību. Tad mēs ieraudzījām telti — tā laikam atradās šeit. — Henčārds aizgāja uz to vietu; īstenībā telts nebija tur atradusies, viņam tikai tā šķita. — Te mēs iegājām iekšā un te apsēdāmies. Es sēdēju ar seju uz to pusi. Tad es sāku dzert un pēc tam izdarīju savu noziegumu. Liekas, viņa stāvēja šai pašā feju lokā [24], kad sacīja pēdējos vārdus, pirms aizgāja citam līdzi; es vēl tagad dzirdu tos skanam un dzirdu viņas elsas: «Maikl, esmu nodzīvojusi ar tevi vairākus gadus un pieredzējusi tikai pārestības. Nu es vairs nepiederu tev un pameklēšu laimi citur.»

Viņš izbaudīja ne vien tāda cilvēka rūgtumu, kurš, atskatīdamies uz godkāru plānu pilno pagātni, redz, ka par upuri nestās jūtas bijušas ne mazāk vērtas par pretī saņemtajiem materiālajiem labumiem, bet rūgtumu vēl pastiprināja atziņa, ka atteikdamies viņš nav ieguvis itin neko. To visu viņš bija nožēlojis jau sen, taču viņa mēģinājumi aizstāt godkāri ar mīlestību bija beigušies ar tādu pašu neveiksmi kā godkāre. Sieva, kurai viņš bija nodarījis pāri, bija iznīcinājusi šos mēģinājumus ar tik cildeni naivu krāpšanu, kura jau teju pat izvērtās par tikumīgu rīcību. Dīvaini gan, ka visi šie sabiedrības likumu pārkāpumi bija radījuši tādu dabas ziedu kā Elizabeti. Henčārda vēlēšanās atbrīvoties no dzīves daļēji bija izskaidrojama ar šīs pretrunīgās nekonsekvences uztveri — dabas bezdomu gatavību atbalstīt ķecerīgus sociālos principus.

Viņš bija nolēmis, atstājot šejieni, kuru bija apmeklējis kā nožēlnieks, doties projām uz pilnīgi svešu pusi. Taču viņš nespēja atbrīvoties no domām par Elizabeti un par to apvāršņa ceturksni, kurā viņa mita. Tāpēc centrbēdzes spēkam, ko vadīja dzīves apnikums, stājās pretī centrtieces spēks — viņa mīlestība uz pameitu. Viņš nedevās taisnā ceļā aizvien tālāk no Kāsterbridžas, bet pakāpeniski, gandrīz neapzināti novērsās no pirmāk iecerētās taisnās līnijas, un pamazām viņa ceļš kā Kanādas mežu iemītniekiem izveidoja loku, kura centrā atradās Kāsterbridžā. No jebkura pakalna viņš, cik vien labi prata, centās pēc saules, mēness vai zvaigznēm noteikt to virzienu, kas veda pie Kāsterbridžas un Elizabetes Džeinas. Izsmiedams savu vājību, viņš tomēr ik stundu vai pat ik pa dažām minūtēm centās iztēloties, ko viņa patlaban dara — kā viņa sēž un pieceļas, kā pamet māju un atgriežas,

kamēr domas par viņam naidīgo Ņūsonu un Fārfres ietekmi kā salta vēja brāzma, pārskrienot pār dīķa līmeni, izdzēsa Elizabetes tēlu. Tad viņš pats sev mēdza teikt:

—    Ak, tu muļķis! Un tas viss meitas dēļ, kura pat nemaz nav tava meita!

Beidzot viņš atrada darbu savā nozarē kā siena ķīpotājs, jo rudeni pēc tādiem strādniekiem bija pieprasījums. Viņš nolīga kādā lopkopības fermā tuvu pie senās rietumu šosejas, kura kalpoja par satiksmes ceļu starp jaunajiem tirdzniecības centriem un nomaļajiem Veseksas miestiņiem. Viņš bija izraudzījies apmešanās vietu šās artērijas tuvumā, juzdams, ka piecdesmit jūdžu atstatumā no tās, kuras labklājība viņam bija tik dārga, viņš būs • tuvāk viņai nekā citā — Kāsterbridžai uz pusi tuvākā apkaimē, kura atrodas tālu no lielceļa.

Tā nu Henčārds bija atgriezies_tanī pašā stāvoklī, kādā bija pirms gadsimta ceturkšņa. Arēji nekas viņu netraucēja sākt jaunu augšupeju un ar iegūto pieredzi sasniegt daudz ko vairāk, nekā to līdz šim bija spējis viņa vēl pilnīgi neizveidojies prāts. Taču tam ceļā stājās tas asprātīgais mehānisms, ko dievi radījuši, lai samazinātu līdz pēdējam cilvēku pilnveidošanās spējas, — mehānisms, kas nokārto visu tā, ka prasmi rīkoties cilvēks iegūst tikai tad, kad viņam zūd griba rīkoties. Viņam trūka vēlēšanās otrreiz pārvērst par arēnu pasauli, kas nu viņam bija kļuvusi par vienkāršiem skatuves dēļiem.

Ļoti bieži, apgriežot ar nazi saldi smaržojošos siena stiebrus, viņš garā pārlaida skatienu cilvēcei un teica sev: — Gan šeit, gan citur ļaudis mirst pirms laika kā salnas nokostas lapas, kaut viņi vēl vajadzīgi savām ģimenēm, dzimtenei un visai pasaulei, kamēr es, izstumts radījums, veltīgi apgrūtinu šo zemi, nevienam nevajadzīgs, visu nicināts, un esmu dzīvs pret savu gribu!

Viņš bieži vērīgi ieklausījās ceļa gājēju sarunās — ne jau aiz vienkāršas ziņkāres, bet cerībā, ka starp tiem, kuri apgrozās starp Londonu un Kāsterbridžu, gadīsies kāds, kas pieminēs viņa agrāko dzīves vietu. Taču atstatums bija tik liels, ka viņa ilgu piepildīšanās bija diezgan apšaubāma, un viņa vērības augstākais sasniegums bija Kāsterbridžas vārds, ko izrunāja kāds vezumnieks. Henčārds pieskrēja pie vārtiņiem tīruma dzīvžogā un uzrunāja braucēju, kurš, kā izrādījās, bija svešs.

—   Jā, es braucu no turienes, mister, — uzrunātais

atbildēja. — Es, vai zināt, nodarbojos ar pārvadāšanu, kaut gan šinīs laikos, kad cilvēki sāk iztikt bez zirgiem, manam darbam drīz būs strīpa pāri.

—    Vai kaut kas nācis no jauna klāt tai vecajā vietā?

—    Tas pats vien, kas bijis.

—    Dzirdēju, ka misters Fārfre, bijušais mērs, domājot par precēšanos. Vai tas tiesa?

—    Nudie, par to neko nezinu teikt. Man šķiet, ka ne.

—    Taču jā, Džon, tu esi piemirsis, — ierunājās sieviete zem ores jumta. — Mēs taču viņam tik daudz pasūtījumu atvedām nedēļas sākumā. Tā runā, ka kāzas būšot drīz — Mārtiņa dienā.

Braucējs atkārtoja, ka neko tādu neatceroties, un ore grabēdama vilkās kalnup.

Henčārds bija pārliecināts, ka sievietes atmiņa viņu nevīla. Bija pilnīgi iespējams, ka laulības noliktas uz minēto dienu, jo nevienai no abām pusēm nebija iemesla tās atlikt uz ilgāku laiku. Protams, Henčārds būtu varējis aizrakstīt Elizabetei un apvaicāties, bet viņa savrupī- bas instinkts padarīja šo rakstīšanu pārāk grūtu. Elizabete gan atvadoties bija sacījusi, ka nevēlētos, lai patēvs iztrūktu viņas kāzās..

Nu atmiņa viņam atkal un atkal atgādināja, ka ne jau Elizabete un Fārfre bija padzinuši viņu, bet paša uzpūtīgā iedoma, ka viņa klātbūtne nav Vairs vēlama. Viņš bija pieņēmis par patiesību Ņūsona atgriešanos, nebūt nepārliecinājies, vai kapteinis vispār domā atgriezties, un vēl jo mazāk — vai Elizabete Džeina ar prieku saņems viņu, un pavisam bez jebkādiem pierādījumiem pieņēmis, ka Ņūsons, ja arī atgriezīsies, tad paliks Kāsterbridžā. Un ļa nu viņa — Henčārda uzskati maldīgi, ja šie nelabvēlīgie apstākli nebūt nav prasījuši šķiršanos uz mūžu no tās, ko viņš mīl? Pamēģināt vēlreiz nokļūt viņas tuvumā, iet atpakaļ, satikt viņu, attaisnoties, izlūgties piedošanu par krāpšanu, visiem spēkiem papūlēties atgūt viņas mīlestību; tā dēļ bija vērts riskēt ar noraidīšanu, jā, pat ar dzīvību.

Bet kā pamatot šo atteikšanos no saviem iepriekšējiem lēmumiem un nedot jaunajam pārim iemesla nicināt viņu par nepastāvību, — šis jautājums biedēja Henčārdu un nedeva viņam miera.

Vēl divas dienas viņš ķīpoja un ķīpoja sienu, tad svār- stīšanās izbeidzās ar pēkšņu izmisīgu apņemšanos ierasties kāzu godībās. No viņa negaida ne rakstiskus, ne caur citiem nodotus apsveikumus. Elizabete bija izsacījusi nožēlu par viņa atteikšanos būt kāzās — tātad viņa negaidītā ierašanās aizpildīs to nelielo tukšumu, kurš noteikti radīsies Elizabetes taisnīgajā sirdī, ja viņš neatnāks.

Lai pēc iespējas mazāk traucētu ar savu personu priecīgo notikumu, ar kuru šī persona nekādi nesaderējās, viņš nolēma ierasties tikai vakarā, kad oficiālais noskaņojums būs pagaisis un lēnprātīga vēlēšanās aizmirst pagājušo būs uzveikusi visu sirdis.

Viņš devās ceļā kājām divas dienas pirms Mārtiņiem, aprēķinājis noiet katru dienu sešpadsmit jūdzes, kāzu dienu ieskaitot. Ceļā bija tikai divas cik necik ievērojamas pilsētas — Melčestera un Šotsforda, un pēdējā viņā pārlaida otro nakti, ne tik daudz lai atpūstos, kā lai sapostos nākamajam vakaram.

Viņam nebija cita apģērba, tikai darba drēbes, kuras pēc divu mēnešu nepārtrauktas valkāšanas bija' notraipītas un apspurušas, tāpēc viņš veikalā šo to iepirkās, lai ar savu ārējo izskatu neradītu disonansi rītvakara godības. Viņš iegādājās vienkāršu, bet pieklājīgu uzvalku un cepuri, jaunu kreklu un kaklautu un, nospriedis, ka tagad viņa āriene nevar aizskart Elizabeti, pievērsās interesantākam uzdevumam — kāzu dāvanas iegādei.

Kādai jābūt šai dāvanai? Viņš staigāja šurpu turpu pa ielu, ar šaubām pētīdams skatlogus un sāpīgi apzinādamies, ka tās mantas, kuras viņš tik labprāt dāvinātu, nav pa spēkam viņa kabatai. Beidzot viņa skatiens krita uz būri ar ciglīti. Būrītis bija vienkāršs un mazs, veikaliņš pieticīgs, un apjautājies viņš secināja, ka nelielo summu var izdot. Putniņa stiepļu būrīti aptina ar avīžu papīru, un, turēdams šo ietīto būrīti rokā, Henčārds sāka lūkoties pēc naktsmājām.

Nākamā dienā viņš uzsāka pēdējo ceļa gabalu un drīz vien nonāca tai apvidū, kur agrākos gados bija noritējusi viņa tirdznieciskā darbība. Daļu ceļa viņš nobrauca braukšus, iesēdies segtās ores pašā tumšākajā kaktā; p i rējie pasažieri, galvenokārt sievietes, iekāpa un izkāpa pēc īsa ceļa gabala Henčārda acu priekšā, sarunās viņas pārcilāja vietējos notikumus, pie kam daudz vārdu tika veltīti kāzu svinībām pilsētā, kurai braucēji tuvojās. No viņu stāstiem atklājās, ka godību vakaram uzaicināts pilsētas orķestris un, ja nu gadījumā šā ansambļa iemešanas kāre nomāktu meistarību, tad nolīgts arī Badmoutas stīgu orķestris, lai nodrošinātos ar atvietotājiem vajadzības brīdī.

Neko daudz viņš nedabūja zināt, ko nebūtu zinājis jau iepriekš, un visdziļāko iespaidu viņam sniedza Kāsterbri- džas zvanu paklusās skaņas, kuras nonāca līdz braucēju ausīm, kad ore apstājās Jelbarijas kalna galā, lai nolaistu bremzes. Tas bija tūliņ pēc pulksten divpadsmitiem.

Sīs skaņas liecināja, ka viss ir labā kārtībā, nekādu starpgadījumu nav bijis un ka Elizabete Džeina un Donalds Fārfre ir vīrs un sieva.

Sadzirdējis šīs skaņas, Henčārds nevēlējās vairs braukt tālāk ar pļāpīgajiem ceļabiedriem. Patiesību sakot, tās galīgi atņēma viņam drosmi, un, turēdamies pie apņemšanās nerādīties Kāsterbridžā pirms vakara, lai nesagādātu nepatikšanas Fārfrem un viņa jaunajai sievai, viņš turpat pakalnā izkāpa no ratiem ar savu sainīti un putniņa būrīti un drīz vien palika viens pats uz platā; baltā lielceļa.

Šā paša pakalna tuvumā viņš apmēram pirms diviem gadiem bija gaidījis Fārfri, lai pavēstītu viņam par Lisetas bīstamo saslimšanu. Nekas te nebija mainījies, tās pašas lapegles tāpat šalca vējā, bet Fārfrem nu bija cita sieva —• un, kā Henčārds zināja, daudz labāka. Henčārds tikai cerēja, ka Elizabetei Džeinai nu būs patīkamākas mājas nekā tās, kurās viņa bija mitusi toreiz.

Atlikušo pēcpusdienas daļu viņš pavadīja dīvainā, saspīlētā noskaņojumā, nespēdams ne par ko citu domāt kā vienīgi par gaidāmo sastapšanos un kā apcirptais Sam- sons rūgti izsmiedams savu satraukumu. Nebija gan ticams, ka šejienes ierašās ielauzīsies tāds jaunievedums kā jaunā pāra došanās kāzu ceļojumā tūliņ pēc laulībām, taču, ja tā būtu, viņš paliktu un gaidītu uz viņu atgriešanos. Lai tomēr tiktu šai ziņā skaidrībā, viņš pilsētas tuvumā apvaicājās kādam vīram, kas nāca mājās no tirgus, vai jaunais pāris nav aizceļojis, un saņēma noteiktu atbildi, ka viņi ir tepat un, spriežot pēc visām ziņām, šobrīd viņiem Korņstrītā pilns nams ar kāzu viesiem.

Henčārds noslaucīja putekļus no apaviem, nomazgāja upē rokas un iegāja pilsētā laternu vārgajā gaismā. Ievākt ziņas vairs nebija vajadzības, jo, tuvojoties Fār- fres namam, jebkuram bija skaidrs, ka tur dzīres rit pilnā sparā un pats Donalds piedalās tanīs; uz ielas bija labi dzirdams, cik dziļi izjusti viņš dzied dziesmu par savu dārgo dzimteni, kuru mīlēja tik karsti, ka ne reizi nebija iedomājies to apmeklēt. Mājas priekšā uz ietves stāvēja dīkdieņi; nevēlēdamies pievērst sev uzmanību, Henčārds aši iegāja priekšnamā.

Durvis bija plaši atvērtās; spoži apgaismotajā priekštelpā ļaudis devās augšup un nāca lejā pa kāpnēm. Drosme pameta Henčārdu; ja viņš ieies šai krāšņumā noputējis, ar saiņiem apkrāvies, trūcīgi ģērbies, tad bez vajadzības pazemos to, kuru mīl, un varbūt viņas vīrs vēl parādīs viņam durvis. Tāpēc Henčārds izgāja ārā, iegriezās gar mājas stūri tik labi pazīstamajā pagalmā un klusu ienāca virtuvē, atstājis pagaidām būrīti ar putniņu zem krūma, lai mazinātu pirmās sastapšanās neveiklību.

Vientulība un skumjas bija tā novājinājušas Henčārdu, ka viņš tagad baidījās no visa tā, ko agrāk būtu nicinājis, un jau nožēloja, ka uzdrošinājies ierasties šādā dienā. Taču viņa stāvokli negaidīti atviegloja kāda pusmūža sieviete, kura laikam pildīja saimnieces pienākumus šobrīd, kad Fārfres mājturība bija apgriezta otrādi. Viņa piederēja pie tiem cilvēkiem, kurus nekas nepārsteidz, un, lai arī viņai, svešiniecei šai namā, varēja likties Henčārda lūgums dīvains, viņa labprāt uzņēmās pavēstīt saimniekam ar saimnieci, ka viņus vēlas redzēt kāds «pazemīgs vecs draugs».

Mirkli padomājusi, viņa sacīja, ka labāk būtu, ja Henčārds nesēdētu virtuvē, bet uznāktu augšā, mazajā sētas puses viesistabā, kura patlaban tukša. Viņš paklausīja, un sieviete uzveda viņu augšā. Taču, piegājusi pie lielās viesistabas durvīm otrpus kāpņu laukuma, viņa atgriezās atpakaļ un pateica, ka jāpagaida, kamēr deja beigsies, jo tanī piedalās arī misters un misis Fārfres.

Viesistabas durvis bija izceltas no virām, lai būtu ērtāk, un tās istabas durvis, kurā sēdēja Henčārds, bija līdz galam vaļā, un, kad dejas loks pieveda dejotājus tuvāk, viņš redzēja plīvojošus svārkus un cirtas un aizmugurē trīs piektdaļas no orķestra ar vijolnieka elkoņa mesto nemierīgo ēnu un čellista lociņa galu.

Dzīru līksme kaitināja Henčārdu, un viņš lāgā nesaprata, kāpēc Fārfre, prātīgs cilvēks, turklāt atraitnis, kurš daudz ko pārcietis, atļāvies tādu skaļumu, lai arī bija vēl jauns un ātri aizrāvās ar dziesmām un dejām. Vēl vairāk viņš brīnījās par to, ka klusā Elizabete, kura dzīvi jau sen diezin cik augsti nevērtēja un jau meitenes gados zināja, ka laulība nebūt nav iemesls laisties dejā, tomēr izrādījusi vēlēšanos rīkot tadas trokšņainas dzīres. Taču viņš nosprieda, ka jauni ļaudis jau nevar būt visur vienis prātis ar veciem ļaudīm un ieradums ir visuvarens.

Dejai turpinoties, dejotāji izklīda pa visu telpu, un Henčārds pirmo reizi guva iespēju uzmest acis kādreiz nicinātajai meitai, kura bija pakļavusi viņu un pēc kuras ilgojās viņa sirds. Viņa bija balta zīda vai atlasa tērpā — Henčārds pa gabalu nevareja skaidri noteikt audumu, sniega baltā, nevis piena vai krēma krāsā, un viņas seja drīzāk pauda patīkamu nervozu uzbudinājumu nekā jautrību. Tad parādījās Fārfre, un viņa skota bramanība dejā tūliņ dūrās acīs. Jaunlaulātie nedejoja kopā, bet, kad dažādajās dejas figūrās viņiem gadījās būt kopā, viņu jūtas izstaroja kaut ko daudz izsmalcinātāku nekā citos mirkļos.

Pakāpeniski Henčārds noprata, ka dejas tempu nosaka cits dejotājs, kura bramanība un iznesība pat Fārfri atstāj ēnā. Tas bija dīvaini, un vēl dīvaināks likās atklājums, ka šis izcilais dejotājs ir Elizabetes Džeinas partneris. Pirmo reizi Henčārds ieraudzīja viņu, kad viņš lepni peldēja ap telpu, ar muguru pret durvīm, izveidodams ar kājām X burtu, kamēr atpakaļ atmestā galva šūpojās ritmā. Nākamo reizi viņš parādījās no otras puses, baltā veste traucas sejai pa priekšu, bet zābaku purngali — vestei pa priekšu. Šī laimīgā seja — Henčārdam la vēstīja pēdējo cerību sabrukumu. Tā bija Ņūsona seja — viņš bija ieradies un izstūmis Henčārdu.

Henčārds piebīdīja krēslu pie durvīm un dažus mirkļus palika nekustīgi sēžam. Tad viņš piecēlās un stāvēja kā tumšas drupas, uz kurām «met enu viņa paša bezdibenī

iegrūstā dvēsele».

Bet viņš vairs nebija tas vīrs, kas vajēja nesatricināts panest visus likteņa sitienus. Viņu parņēma ārkārtīgs satraukums, un viņš būtu devies projām, bet deja patlaban beidzās, saimniece bija pateikusi Elizabetei Džeinai par svešinieku, kas viņu gaida, un viņa tūliņ nāca iekšā.

—   O… tas ir. • • misters Henčārds! — viņa teica, atraudamās atpakaļ.

—    Ko? Elizabeti — viņš iesaucās, satverdams Elizabetes roku. — Ko tu teici? Misters Henčārds? Nevajag, nevajag mani tā apvainot! Sauc mani par veco muļķi Henčārdu . sauc, kā gribi… tikai neesi tik salta pret mani! O, manu

meitiņ … es redzu, tev ir cits … īsts tēvs manā vietā. Tad jau tu zini visu, tikai neatdod viņam visu savu sirdi! Atstāj kaut mazu stūrīti arī man!

Viņa pietvīka un piesardzīgi atbrīvoja roku.

—   Es būtu varējusi mīlēt jūs vienmēr… es ar prieku būtu jūs mīlējusi, — viņa sacīja. — Bet kā es varu jūs mīlēt, ja zinu, ka jūs mani esat apkrāpis… tik nežēlīgi apkrāpis! Jūs man iegalvojāt, ka mans tēvs nav mans īstais tēvs… slēpāt no manis patiesību gadiem ilgi, un, kad viņš, mans īstais, mīlošais tēvs ieradās mani meklēt, jūs ļaunprātīgi aizraidījāt viņu ar viltīgu izdomu par manu nāvi, kas teju'pat salauza viņa sirdi. O, kā es varu vairs mīlēt cilvēku, kurš tā rīkojies ar mums!

Henčārds jau pavēra lūpas, lai sāktu paskaidrojumu, bet tad cieši saknieba tās un neizdvesa ne skaņas. Vai tad viņš varēja tā uzreiz nosaukt viņai sava lielā pārkāpuma mīkstinošos apstākļus — ka sākumā pats ticis piekrāpts, nezinādams, ka viņa ir svešs bērns, kamēr viņas mātes vēstule atklājusi, ka viņa paša bērns ir miris; vai varēja uz otro apvainojumu atbildēt, ka meli bijis pēdējais izmisīgais spēlmaņa gājiens, jo Elizabetes mīlestība bijusi viņam dārgāka par godu? Starp daudziem šķēršļiem, kas neļāva attaisnoties, svarīgs bija arī tas, ka viņš nevērtēja sevi tik augstu, lai mēģinātu mazināt savas ciešanas ar dedzīgu lūgšanos vai pārliecinošiem argumentiem.

Tāpēc viņš atteicās no tiesībām uz aizstāvēšanos un domāja tikai par to, ka apbēdinājis Elizabeti.

—    Neraizējies manis dēļ, —- viņš teica lepnā pārākumā. — Es to negribu… it īpaši tādā dienā. Esmu aplam rīkojies atnākdams… redzu, ka tā bijusi kļūda. Taču tā ir pēdējā reize, tāpēc piedod man to. Es tevi nekad vairs netraucēšu, Elizabete Džeina, — līdz pat savai miršanas stundai ne! Ar labu nakti! Ardievu!

Un, pirms vēl viņa attapās, Henčārds bija atstājis istabu un izgājis no nama pa sētas durvīm, kā ienācis, un Elizabete viņu vairs neredzēja.

XLV

No tās cfienas, ar ko noslēdzās iepriekšējā nodaļa, bija pagājis apmēram mēnesis. Elizabete Džeina bija jau pieradusi pie sava jaunā stāvokļa, un vienīgā atšķirība starp Donalda agrāko un tagadējo rīcību bija tikai tā, ka viņš daudz ātrāk steidzās majas pēc parastajiem dienas darbiem.

Ņūsons bija palicis Kāsterbridžā vēl trīs dienas pēc kāzām, kuru jautrību viņš, kā jau varēja domāt, bija veicinājis daudz vairāk nekā paši jaunlaulātie, un Kāsterbridžā visi blenza uz viņu un izdabāja viņam kā mūsdienu Robinsonam Krūzo, kurš atgriezies dzimtenē. Taču Kāster- bridžu laikam bija grūti turēt ilgstošā satraukumā ar dramatisku atgriešanos un nozušanu, jo tā bija pilsēta, kura jau vairākus gadsimtus pieredzējusi zvērināto tiesas sesijas un kurā sensacionāla šķiršanās no šīs pasaules, došanās pie antipodiem un tamlīdzīgi gadījumi notika vai ik pusgadu, tāpēc pilsētnieki nezaudēja garīgo līdzsvaru Ņūsona dēļ. Ceturtajā rītā visi redzēja, kā viņš neiepriecināmu seju traušas uzkalnā, lai kaut aci dabūtu uzmest jūrai. Sāļā ūdens tuvums viņa eksistencei bija tik nepieciešams, ka viņš izraudzījās Badmoutu par dzīves vietu, kaut arī viņa meita mita citā pilsētā. Uz Badmoutu viņš arī aizbrauca un apmetās kotedžā ar zaļiem aizvirtņiem un erkerlogu, kurš tik tālu bija izvirzīts uz priekšu, kar paceļot augšējo rūti un izliecoties ārā, varēja gūt pilnīgu iespēju vērot vertikālu zilās jūras joslu, kas bija iežņaugta starp šaurās ieliņas stāvajiem namiem.

Elizabete Džeina stāvēja augšstāva viesistabas vidū un, galvu piešķiebusi, ar kritisku skatienu vēroja dažas pārvietotās mēbeles, kad ienāca istabene un sacīja:

— O, lūdzu, mem, mēs nu zinām, kā te gadījies tas putniņa būrītis.

Pirmajā šai namā pavadītajā nedēļā, iepazīdamās ar savu jauno mītni, aplūkodama ar kritisku gandarījumu te vienu, te otru mājīgo telpu, uzmanīgi nokāpdama tumšajos pagrabos, nesteidzīgu soli apstaigādama rudens vēju norauto lapu piekaisīto dārzu, tādā kārtā novērtēdama kā gudrs feldmaršals to kaujas lauku, kurā vajadzēs sākt mājsaimniecības kampaņu, Donalda Fārfres sieva atrada kādā nomaļā stūrītī ievīstītu jaunu putnu būrīti un tanī mazu spalvu vīšķīti — mirušu ciglīti. Neviens nevarēja pateikt, kā te nokļuvis būrītis ar putniņu, vienīgi tas bija skaidrs, ka mazais dziedonis nomiris bada nāvē. Šis bēdīgais notikums ietekmēja Elizabeti. Viņa nevarēja to aizmirst dienām ilgi, par spīti Fārfres labsirdīgajiem jokiem, un nu, kad notikums bija gandrīz piemirsies, to atgādināja no jauna.

— O, lūdzu, mem, mēs nu zinām, kā tas putniņa būrītis te gadījies. Tas laukstrādnieks, kas ieradās kāzu vakarā, — viņš redzēts ar būrīti rokā nākam pa ielu un laikam nolicis to dārzā, kamēr ienāca nodot jums savu paziņojumu, un promiedams aizmirsis, kur to pametis.

Ar to pietika, lai Elizabete kļūtu domīga, un domādama viņa pēkšņi ar sievietes nojautu saprata, ka putniņu atnesis Henčārds kā dāvanu uz kāzām un kā nožēlas zīmi. Viņš nebija izsacījis ne nožēlu, ne arī atvainošanos par pagātnē izdarīto, bet viņa raksturā taču nebija mazināt savas vainas, un viņš pats bija viens no saviem nesaudzīgākajiem apsūdzētājiem. Elizabete izgāja ārā, paskatījās uz būrīti, apbedīja badā nobeigušos dziedonīti, un kopš šīs stundas viņas sirds atmaiga pret brīvprātīgo trimdinieku.

Kad vīrs ienāca iekšā, Elizabete pastāstīja, kā atrisinājusies putnu būrīša mīkla, un lūdza Donaldu palīdzēt un pēc iespējas ātrāk noskaidrot, kādā trimdā Henčārds pats sevi izsūtījis, lai varētu saderēt mieru; viņa gribēja atvieglot Henčārda stāvokli, lai viņš nejustos vairs kā izstumtais un dzīve kļūtu viņam ciešamāka. Lai gan Fārfre nekad nebija mīlējis Henčārdu tik kvēli kā Henčārds viņu, toties viņš arī nekad nebija nīdis Henčārdu tā, kā šis bijušais draugs nīda viņu, tāpēc Fārfrem nebija ne mazāko iebildumu palīdzēt Elizabetei īstenot viņas teicamo plānu.

Taču atrast Henčārdu nebūt nebija viegli. Šķita, ka viņš, burtiski, iegrimis zemē, līdzko izgājis pa Donalda un Elizabetes namdurvīm ārā. Elizabete Džeina atcerējās, ko viņš reiz bija mēģinājis darīt, un nodrebēja. Taču viņa nezināja, ka Henčārds tagad ir gluži cits cilvēks — ja vien var lietot tik spēcīgu izteicienu, kad runa par radikālu pārmaiņu jūtu sfērā, — un ka viņai nav ko baidīties. Fārfre sāka vākt ziņas, un pēc dažām dienām noskaidrojās, ka Henčārdu redzējis kāds paziņa ap pulksten divpadsmitiem naktī soļojam uz austrumiem Melčesteras virzienā — citiem vārdiem izsakoties, atgriežamies uz turieni, no kurienes ieradies.

Ar to pietika; nākamajā rītā Fārfri jau redzēja izbraucam ar divričiem no Kāsterbridžas minētajā virzienā; Elizabete Džeina sēdēja viņam blakus, ietinusies biezā, gludā kažokādu apmetnī, ko tais laikos dēvēja par viktorīnu; seja viņai bija sārtāka nekā agrāk un pauda precētas sievas cieņu — šāda izteiksme labi atbilda ar dzidrām

Minervas acīm apveltītai sievietei, «kuras kustības izstaroja saprātu». Viņa beidzot bija sasniegusi apsolīto* zemi, atstājot aiz muguras ja ne visas, tad vismaz smagākās raizes ņn rūpes, un tagad gribēja arī Henčārdam sagādāt mierīgu dzīvi, kamēr viņš vēl nav nokļuvis sabiedrības padibenēs, jo šīs briesmas viņam draudēja visvairāk.

Nobraukuši dažas jūdzes pa lielceļu, viņi atkal sāka ievākt ziņas, un kāds ceļa labotājs, kas te bija strādājis nedēļām ilgi, pastāstīja, ka redzējis minētajā laikā tādu vīru, kurš pie Veterbarijas nogriezies no Melčesteras lielceļa uz citu lielceļu, kas meta līkumu ap virsāja ziemeļiem. Viņi arī iegriezās šai ceļā, un drīz vien viņu divriči kratījās pa to seno zemi, kuras virsa nekad nav uzplēsta ne pirksta dziļumā, kopš to mīdījušas pašas senākās ciltis, — vienīgi trušu alas te bija redzamas. Šo cilšu atstātie kapu pauguri, rūsgani, plušķainiem viršiem apauguši, apaļīgi slējās augstienēs pret debesīm it kā Diānas Daudzkrūtainās raženās krūtis.

Viņi pārmeklēja visu Egdonu, bet Henčārdu neatrada. Fārfre brauca tālāk, un pievakarē viņi sasniedza to vietu Englbarijas ziemeļos, kur virsājs paceļas augstāk un ievērojams ar to, ka paugurs, kam viņi pabrauca garām, lepojas ar virsotnē saaugušu plānu eglīšu skupsnu. Līdz šim viņi bija pārliecināti, ka brauc pa to pašu ceļu, pa kuru Henčārds soļojis, bet nu ceļš sāka sazaroties un atlika tikai minēt, uz kuru pusi nogriezties, tāpēc Donalds lika sievai stingri pie sirds pārtraukt meklēšanu un mēģināt iegūt ziņas par viņas patēvu citādā veidā. Viņi patlaban atrodas jūdzes. divdesmit no mājām; ja viņi paēdinās un atpūtinās zirgu pāris stundu ciematā, kam nupat izbraukuši cauri, tad šovakar vēl varēs atgriezties Kāster- bridžā; ja viņi brauks tālāk, tad vajadzēs kaut kur pārnakšņot, un tas «ieraus robu makā», kā Fārfre izteicās. Elizabete padomāja un piekrita viņam.

Donalds pievilka grožus, bet, pirms apgrieza zirgu, mirkli pavilcinājās un pārlaida izklaidīgu skatienu plašajam līdzenumam, kas atklājās no šīs augstienes. Tobrīd kāds -vīrs iznāca no eglīšu skupsnas un šķērsoja ceļu viņiem priekšā. Tas laikam bija laukstrādnieks; viņš gāja ļodzīgā gaitā, lūkodamies tik stīvi vienā virzienā, it kā viņam uz acīm būtu aizsegi; rokā viņš nesa dažus sprunguļus. Pārgājis pāri ceļam, viņš nokāpa ieplakā un iegāja nelielā kotedžā.

—    Ja mēs nebūtu tik tālu no Kāsterbridžas, es teiktu, ka tas ir nabaga Vitls. Viņš ir tam ārkārtīgi līdzīgs, — ieteicās Elizabete Džeina.

—    Tas patiešām var būt Vitls, jo viņš nav rādījies darbā veselas trīs nedēļas un aizgājis, neteikdams neviena vārda; es viņam paliku parādā par divām dienām, jo nezināju, kam izmaksāt naudu.

Šī varbūtība piespieda viņus izkāpt no divričiem un vismaz apvaicāties mājelē. Fārfre apsēja grožus ap vārtu stabu, un viņi tuvojās mājelei, kura droši vien bija pati nožēlojamākā pasaulē. Kleķa sienas, sākotnēji nogludinātas ar ķelli, gadiem ilgi bija apstrādājis lietus, un to grumbuļainā, izvagotā virsa drupa un krita nost lielām pikām, bet biezlapainās efeju vītnes, kuras šur tur sedza pelēkās plaisas, nespēja lāgā saturēt tās kopā. Spāres bija iebrukušas, un meldru jumts vienos caurumos. Vējš bija sadzinis no dzīvžoga notrauktās lapas kaudzēs pie ieejas. Durvis bija līdz galam vaļā; Fārfre pieklauvēja, un, kā jau viņi bija domājuši, viņu priekšā nostājās Vitls.

Viņa seja pauda dziļas skumjas, acis stingi vērās apmeklētājos, rokā viņš joprojām turēja sprunguļus, kurus bija gājis lasīt. Pazinis apmeklētājus, viņš satrūkās.

—    Ko, Eibl Vitl, tad te tu dzīvo? — Fārfre jautāja.

—    Nu jā, ser! Redzat, viņš bija dikti labs pret manu māti, kad viņa te lejā mita, kauču nešpetns pret mani.

—    Par ko tu runā?

•— O, ser, par misteru Henčārdu! Vai tad jūs nezināt? Viņš jau nu ir šķīries no šenes — būs jau kāda pusstunda, spriežot pēc saules, tādas mantas kā pulksteņa man jau nav.

—    Vai viņš … miris? — Elizabete Džeina trīcošā balsī ierunājās.

—    Jā, mem, viņš ir šķīries no mumsl Viņš bija dikti labs pret manu māti, kad viņa te lejā mita, un sūtīja viņai pašas labākās kuģu ogles, nekādu pelnu no tām nepalika, un tupeņus un šo to, kas viņai akurāt trūka. Es redzēju, kā viņš gāja pa ielu tonakt, kad jūsu godība bija apņēmuši to lēdiju jums pie sāniem, un viņš izskatījās tāds nošļucis un nedrošs uz kājām. Es gāju viņam pakaļ līdz Greja tiltam, tad viņš atskatījās, pamanīja mani un teica: «Ej atpakaļ!» Bet es neklausīju, viņš atkal atskatījās un uzsauca: «Vai dzirdat, ser? Atpakaļ!» Taču es redzēju, ka viņam slikti, un neatlaidos no viņa. Tad viņš teica: «Vitl, ko tu nāc man pakaļ, kad es tev nez cik reižu esmu teicis, lai tu ej atpakaļ?» Un es teicu: «Es eju tāpēc, ser, ka redzu, ar jums nav labi, un jūs bijāt dikti labs pret manu māti, kauču arī nešpetns pret mani, un es gribu palīdzēt jums.» Tad viņš gāja tālāk, un es sekoju, un viņš man neko vairs nepārmeta. Tā mēs gājām visu nakti, un pašā rītiņā, kad jau svīda gaismiņa, es paskatījos un redzēju, ka viņš neturas uz kājām un tikko var pa vilkties. Mēs jau bijām pagājuši šai vietai garām, bet es iedams redzēju, ka šī māja tukša, pasaucu viņu atpakaļ, atplēsu dēļus no logiem un palīdzēju ieiet viņam iekšā. «Ak, Vitl,» viņš teica, «vai tad tu patiesi esi tāds nabaga iežēlīgs muļķis, ka rūpējies par tādu dieva nepieņemtu kā mani?» Tad es gāju tālāk, un kaimiņos daži malkas cirtēji aizdeva man gultu, krēslu un vēl šo to, mēs atnesām visu un iekārtojām viņam, cik nu labi varējām. Bet pie spēka viņš netika, jo redzat, mem, viņš nevarēja ēst — jā, viņa sirds neko neņēma pretī, un viņš tika vārgāks ar katru dienu un šodien nomira. Kaimiņš aizgāja sameklēt cilvēku, kas var noņemt mēru zārkam.

—    Ak dievs, un tā tas notika! — Fārfre noteica. Elizabete nesacīja ne vārda.

—   Pie gultas galvgaļa viņš ir piespraudis papīru un uz tā kas uzrakstīts, — Eibls Vitls turpināja. — Es jau neesmu mācīts un rakstītu nesaprotu, tāpēc nezinu, kas tur ir. Es varu jums to parādīt.

Viņi stāvēja klusēdami, kamēr Eibls pēc mirkļa iznesa saburzītu papīra lapu. Uz tās ar zīmuli bija rakstīts:

«Maikla Henčārda pēdējā griba. Lai Elizabetei Džeinai neziņo par manu nāvi un neliek viņai sērot manis dēļ;

lai mani neapbedī iesvētītā zemē;

lai nevienam zvaniķim neliek mani apzvanīt;

lai nevienu neaicina atvadīties no manis;

lai neviens mani nepavada pēdējā gājienā;

lai puķes netiek stādītas uz mana kapa;

lai neviens mani nepiemin.

Par to es parakstos —

Maikls Henčārds.»

—   Ko lai mēs darām? — Donalds jautāja, kad bija pasniedzis papīru Elizabetei.

Viņa nevarēja neko noteiktu pasacīt.

— O, Donald! — viņa beidzot izrunāja caur asarām. — Cik daudz te rūgtuma! Ak, es nejustos tik vainīga, ja nebūtu izturējusies tik skarbi mūsu pēdējā tikšanās reizē! Bet tur neko nevar līdzēt… tā tam jāpaliek.

Visu, ko Henčārds bija uzrakstījis savās pirmsnāves ciešanās, Elizabete Džeina izpildīja, cik vien iespējams, ne jau tāpēc, ka uzskatīja pēdējo vēlēšanos par svētu, bet skaidri zinādama, ka tas, kas tā rakstījis, tā ir domājis. Viņa apzinājās, ka šie norādījumi ir daļa no tā paša materiāla, no kā bija veidota Henčārda dzīve, un tos nevarēja pamest neievērotus, lai sagādātu sev sērīgu gandarījumu vai savam vīram — augstsirdīga cilvēka slavu.

Beidzot viss bija nogrimis pagātnē, arī viņas nožēlas, ka pārpratuši Henčārdu pēdējā tikšanās reizē, ka nav meklējusi viņu agrāk, lai gan šīs nožēlas ilgu laiku bija dziļas un skaudras. Pēc tam visu mūžu Elizabete Džeina aizvadīja tādos platuma grādos, kur valda rāms laiks, kas ikvienam ir patīkami un iepriecinoši, bet viņai divkārt pēc tās Kapernaumas, kādā viņa bija pavadījusi iepriekšējos gadus. Kad viņas ģimenes dzīves pirmā posma možās un spilgtās jūtas kļuva rāmas un netraucētas, viņas rakstura cildenākās dziņas rada izpausmi, atklājot apkārtnes trūcīgajiem to noslēpumu (ko reiz bija atklājusi sev), kā padarīt ierobežotus apstākļus panesamus; viņa uzskatīja, ka to var izdarīt, it kā ar mikroskopu mākslīgi palielinot tos īslaicīgos priekus, kurus var izbaudīt katrs, kuru nemoka smagas ciešanas, jo pie tam šādi prieki tikpat labi apgaro dzīvi kā plašākas, bet ne visai dziļas intereses.

Viņas mācība atgriezeniski iedarbojās uz viņu pašu, likdama saprast, ka nav lielas starpības, vai cilvēks iemanto cieņu Kāsterbridžas sabiedrības padibenēs vai gūst slavu augstāko aprindu virsotnēs. Viņas stāvoklis bija patiešām zināmā mērā apskaužams, un, kā mēdz teikt, par to bija jāpateicas liktenim. Ja viņa neizpauda pateicību demonstratīvi, tad tā nebija viņas vaina. Pieredze bija viņu mācījusi — pareizi vai nepareizi, — ka apšaubāmais gods izdarīt īsu pārgājienu caur bēdu pilno pasauli diezin vai pelnījis jūsmīgus jūtu izpaudumus, kaut arī taku pusceļā pēkšņi tik bagātīgi apstarojusi saule — kā viņējo. Bet stingrā pārliecība par to, ka tiklab viņa, kā jebkurš cits cilvēks nav pelnījuši mazāk par saņemto, neaizsedza viņai patiesību, ka daži saņem mazāk par to, ko pelnījuši. Un, būdama spiesta atzīt, ka viņai palaimējies, viņa nerima brīnīties, kāpēc dzīvē notiek daudz kas neparedzēts, ja tāds nesatricināms miers dāvināts brieduma gados viņai, kuras jaunība, likās, sniegusi mācību, ka laime ir tikai nejauša epizode vispārējā ciešanu drāmā.

Tomass Hārdijs.

KASTERBRIDZAS MERS

Redaktore V. Kumuška. Māks!, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore D. Radziņa. Korektore A. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1974. g. 10. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 12. novemhrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3. formāts 84X 108/32. 9,78 fiz. iespiedi.; 16,41 uzsk. iespiedi.; 18,42 izdevn. I. Metiens 65 000 eks. Maksā 64 kap., audekla iesējumā 70 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 620/26913-D-508. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 2224-L.

1 Borough (angļu) — pilsēta, kas saņēmusi karaļa piešķirtas tiesības uz pašpārvaldīšanu un nav pakļauta grāfistes likumiem.

1 Kalns Skotijā, nosaukums saistās ar leģendārā britu karaja vārdu.

1 Mans draugs [franču).

6 - 2224

7 — 2221

1 Groteski miertiesneši Šekspīra lugā «Henrijs IV» (II daļa).

1 Personāži Valtera Skola romānā «Lamermuras līgava».

1 Svinīga ceremonija ar orķestri un zvanīšanu baznīcā. 9*

1 J - 2224

[1] azarta spāle; triju uzpirksteņu īpašnieks zem viena pabāž zirni un liek uzminēt, zem kura uzpirksteņa zirnis atrodas. Derības bieži slēdz uz lielām summām (Tulk.).

š

[2] Pēc bibeles leģendas — septiņi kristīgie, kuri, glābdamies no vajātājiem pagāniem, paslēpušies kādā alā, kur iegrimuši miegā, kas turpināsies līdz pastardienai.

2*

[3] Tā saucamā (franču).

[4] ar dzelzi apkaltas koka pazoles, kuras ar siksnām piesien pie kājām; atvieto galošas.

[6] Vārsmās atdzejojusi Vizma Betševica.

[7] botanibeja — osta austrālijā; uz turieni kopš 1787. g. sūtīja no Anglijas noziedzniekus, kam piespriesti spaidu darbi.

[8] antīka skulptūra (I gs. pirms mūsu ēras); Laokons pūlas izrauties no čūskām., kuras apvijušās ap viņu.

[9] Izturēšanās veids (latīņu).

[11] Sengrieķu mīla varonis, kurš pametis cilvēkus un aizgājis vientulībā, kad izraisījis dievu dusmas.

[12] Drupas Francijas ziemeļrietumos; no zemes slienas gigantiski akmens stabi, izveidojot ielas.

[13] pārsteidzību (iranču).

[15] juras dievs sengrieķu mitoloģijā, kurš spēja mainīt savu izskatu pēc vajadzības.

[16] gurts — vergs cūkgans valtera skota romānā «aivenho».

[17] personāžs v. koupera komiskajā poēmā «Džona Gilpina dzīves gājums». ^

[18] stounhendža (stonehenge) — akmens laikmeta piemineklis Dienvidanglijā; pēc jaunākiem pētījumiem — laika kalendārs vai pat skaitļošanas mašīna (G. Ha\vkins. Stonehenge Decoded).

[19] v. Šekspīrs. «kā jums tīk»; iii cēl. 5. aina, V. Grēviņa tulk.

.

[21] cēzara sieva; uzticīgas-sievas simbols.

[22] skanēšanas turpinājums pēc skaņas avota izsīkšanas.

[23] koms — antīkajā mitoloģijā jautrības un dzīru dievs.

[24] tautas ticējumos tā saucas aplis zālē, kas tumšāks par apkārtni; tumšo krāsu rada zināma sēnīšu suga. Pēc leģendas katrs, kas ieiet šai aplī, izsauc feju dusmas un saslimst.

Content

Hārdijs Tomass Kāsterbridžas mērs