Tagore Rabindranats

Katastrofa

Rabindranats Tagore

Katastrofa

Romāns

Pirmā nodaļa

Nebija ne mazāko šaubu, ka Ramešs arī šoreiz noliks eksāmenus tieslietās. Dieve Sarasvati, zinību labvēle, vienmēr bija kaisījusi viņam ceļā zelta lotosa ziedlapiņas un, bagātīgi apbalvodama ar goda zīmēm, nebija skopojusies arī ar zināšanām.

Tūliņ pēc eksāmeniem Ramešam vajadzēja braukt mājās, tomēr nevarēja manīt, ka viņš sevišķi steigtos sakravāt ceļasomu. Saņēmis tēva vēstuli, kurā tas pieprasīja, lai dēls brauktu tūliņ mājās, Ramešs atbildēja, ka braukšot nekavējoties, tiklīdz būšot zināmi eksāmenu rezultāti.

Ramešam kaimiņos, turpat blakus namā, dzīvoja viņa biedrs Džogendra, Annadas-babu dēls. Annada-babu bija Brahmo Samadž apvienības loceklis. Viņa meita Hemnalina arī tai pašā laikā kārtoja eksāmenus, lai iegūtu tēlotājas mākslas bakalaura grādu, un Ramešs diezgan bieži ieradās pie viņiem uz tasi tējas, bez dažreiz arī gluži bez kāda iemesla.

Tais pašās stundās, kad Hemnalina, kādu grāmatu lasīdama un pa jumtu pastaigādamās, pēc peldes susināja matus, arī Ramešs ar grāmatu rokā allaž mēdza apmesties uz savas mājas vientuļā jumta pie kāpnēm, kas nāca no lejas uz augšu.

Nav ko iebilst, šī vieta tiešām ļoti piemērota mācībām; tomēr padomājiet labi, un jums tūdaļ būs skaidrs, ka netrūka arī apstākļu, kas varēja mācīšanos traucēt. Līdz šim gan par precībām ne no vienas, ne otras puses nebija minēts ne vārds. Annadam-babu bija savs iemesls to nedarīt: viņam bija padomā kāds jauneklis, kas aizbraucis uz Angliju studēt tieslietas, un šo jaunekli viņš klusībā bija iecerējis savai meitai par vīru.

Reiz pie tējas galda izcēlās dedzīgs strīds. Lai gan Džogendras biedram Akšajam diezin kā neveicās ar eksāmeniem, tomēr viņš negribēja atpalikt tējas dzeršanā un citās nevainīgās izpriecās, tāpēc bieži vien ieradās pie Hemnalinas uz tēju. Un tā arī šoreiz Akšajs bija sācis runāt par to, ka vīrieša prāts līdzinoties zobenam: kaut arī ne visai labi asināts, tas sava smaguma dēļ vien varot dažā labā ziņā noderēt, turpretim sievietes prāts esot kā kabatas nazītis: asini to, cik gribi, nopietnas vajadzības gadījumā tas tikpat nekam nederēs. Un tā joprojām tāda pašā garā.

Hemnalina pati bija apņēmusies neklausīties Akšaja bezkaunībās, bet, kad arī viņas brālis Džogendra sāka minēt piemērus, kas liecināja par sievietes prāta ne visai augsto līmeni, Ramešs nespēja vairs klusēt: iekaisis viņš sāka dziedāt slavas dziesmas sievietēm.

Aizrāvies ar jūsmīgu sievietes cildināšanu, viņš bija paspējis iztukšot jau divas tases tējas vairāk nekā parasti, kad piepeši ienāca ziņnesis un pasniedza viņam zīmīti. Uz tās ar tēva roku bija uzrakstīts Rameša vārds. Strīdu pusvārdā pārtraucis, Ramešs izlasīja zīmīti un aši pietrūkās kājās. Visi sāka apvaicāties, kas noticis. Viņš atbildēja, ka esot atbraucis viņa tēvs.

— Dadā, — Hemnalina pievērsās Džogendram, — mēs varētu palūgt Rameša-babu tēvu pie mums uz tasi tējas.

— Nē, nē, šodien gan nē, — Ramešs pretojās. — Man tūliņ jāiet mājās.

Akšajs klusībā ļoti nopriecājās par to, ka Ramešs aiziet, un piebilda:

— Nezin vai viņš vispār vēlas šai namā ko iebaudīt...

Apsveicinājies ar dēlu, Rameša tēvs Bradžmohans-babu teica:

— Rīt ar pirmo vilcienu tu brauksi mājās.

— Vai kas noticis? — Ramešs samulsis jautāja.

— Nē, nekas sevišķs, — Bradžmohans-babu atbildēja.

Ramešs cieši raudzījās tēvam sejā, cenzdamies uzminēt, kas varētu būt noticis, taču Bradžmohans-babu acīmredzot neieskatīja par vajadzību apmierināt dēla ziņkāri.

Vakarā, kad tēvs bija aizgājis apciemot savus Kalkutas draugus, Hamess apsēdās un sāka rakstīt viņam vēstuli. Tikai nezin kāpēc viņš nevarēja tikt tālāk par parasto uzrunu: "Noliecos pie Jūsu augsti godājamām lotoskājām."

"Es taču nevaru tēvam slēpt, ka mani pie Hemnalinas saista kluss solījums," viņš sev iegalvoja un atkal atsāka sacerēt vēstules variantus visdažādākos stilos, tomēr galu galā visu uzrakstīto saplēsa.

Pēc vakariņām Bradžmohans-babu mierīgi aizmiga, bet Ramešs uzkāpa uz jumta un sāka kā rēgs tur klaiņot, acu no kaimiņu nama nenovērsdams. Pulksten deviņos no turienes aizgāja Akšajs; pusdesmitos aizšāva ārdurvis; desmitos nodzisa uguns Annadas-babu viesistabā; bet pēc pusvienpadsmitiem visa māja iegrima dziļā miegā.

Otrā dienā ar pašu pirmo vilcienu Ramešam bija no Kalkutas jāaizbrauc. Bradžmohana-babu modrības dēj jauneklim nebija iespējams vilcienu nokavēt.

Otrā nodaļa

Mājās Ramešs dabūja zināt, ka viņam līgava jau izraudzīta un kāzu diena nolikta.

Tanīs laikos, kad Bradžmohans-babu bija vēl nabadzīgs, viņa draugs Išans jau darbojās advokatūrā. Un taisni ar viņa palīdzību Bradžmohans bija ticis pie turības. Kad Išans pēkšņi nomira, tad noskaidrojās, ka viņa sieva neko citu nav mantojusi kā tikai parādus un līdz ar mazo meitiņu nokļuvusi trūkumā. Tagad Išana meita bija jau precību gados3, un viņu tad nu Bradžmohans bija nolēmis ieprecināt savam dēlam. Viens otrs Rameša labvēlis gan izteicās pret tādu nodomu, aizrādīdams, ka meiča neesot diezin cik skaista.

— Nu, tās ir tīrās blēņas, — Bradžmohans atbildēja. — Cilvēks taču nav ne puķe, ne taurenis, ārējais izskats

nav pats galvenais. Ja meitene būs tikpat laba sieva kā reiz viņas māte, tad Ramešs var justies laimīgs.

Dzirdot visādas valodas par savām laulībām, kas bija drīzumā gaidāmas, Ramešam kļuva pavisam nelabi ap sirdi. Augām dienām viņš klaiņoja bez mērķa, prātodams, kā atbrīvoties, taču tas viņam šķita neiespējami. Beidzot viņš saņēmās un sacīja tēvam:

— Es nevaru precēties, esmu jau solījies citai.

— Ko tu runā! — Bradžmohans iesaucās. — Vai esat jau saderinājušies?

— Nē ... vēl gan ne-... Bet...

— Vai esi jau visu norunājis ar līgavas vecākiem?

— Nē, pagaidām vēl nekas nav runāts... Bet...

— Ak nav vēl runāts! Nu, ja esi tik ilgi klusējis, tad vari vēl mazliet paklusēt.

— Nē, — brītiņu vēlāk Ramešs teica, — tas būtu negodīgi, ja es precētu citu.

— Bet, ja tu nemaz neprecētos, tas būtu vēl negodīgāk.

Nu nebija vairs ko iebilst. Tagad Ramešam atlika vienīgi cerēt uz kādu neparedzētu nejaušību. Astrologi pareģoja, ka pēc noliktās kāzu dienas viss gads rādoties laulībām nelabvēlīgs. Tāpēc jauneklis prātoja: ja tikai izdotos kaut kā tikt garām šai liktenīgajai dienai, tad viņa rīcībā paliktu vesels gads.

Pie līgavas bija jābrauc pa ūdensceļu. Viņa dzīvoja diezgan tālu, un, lai tur nokļūtu, braucot pa upēm un upītēm, bija vajadzīgas trīs četras dienas.

Tā kā ceļā varēja gadīties arī neparedzēta kavēšanās, Bradžmohans nolēma izbraukt jau nedēļu pirms noliktās dienas.

Visu laiku pūta labs ceļa vējš, un nepilnās trijās dienās viņi nonāca Simulgatā, kuļ: dzīvoja līgava ar savu māti, tā ka līdz kāzām atlika vēl četras dienas.

Bradžmohanam tas bija pa prātam: līgavas mātei šeit klājās ļoti grūti, un viņš sen jau bija vēlējies pārvest viņu uz savu ciematu, lai varētu pildīt draudzības pienākumu un nodrošināt viņai laimīgu un bezrūpīgu dzīvi.

Bet, tā kā viņu starpā nebija nekādas radniecības, agrāk viņš nebija varējis to izdarīt.

Turpretim tagad sakarā ar gaidāmajām kāzām Bradžmohans beidzot bija pierunājis atraitni pārcelties: nabaga sievietei taču bija atlikusi visā pasaulē vienīgi meita, viņai vajadzēja būt vienis pratis ar to, ka viņas tiešs pienā

kūms ir dzīvot pie meitas un aizstāt māti znotam, kas jau agri kļuvis bārenis. "Lai runā, ko grib," atraitne atkārtoja, "mana vieta ir pie meitas un viņas vīra."

Nonācis Simulgatā dažas dienas pirms kāzām, Bradžmohans sāka sagatavot jaunās radinieces mantu pārvešanu. Viņš bija paredzējis, ka pēc kāzām viņi visi kopīgi brauks mājās pa upi, tāpēc bija paņēmis līdzi no mājām dažas radinieces, kas varētu būt noderīgas ceļā.

Laulības ceremoniju laikā Ramešs liedzās noskaitīt tradicionālos solījumus; "labvēlīgā skatiena"1 brīdī aizvēra acis; galvu nodūris, klusēdams pacieta jautro smieklu un joku brāzmu jaunlaulāto istabā; visu nakti nogulēja uz gultas maliņas, līgavai muguru uzgriezis, un rītausmā izbēga no istabas.

Kad kāzu ceremonijas bija galā, visi sasēdās laivās un devās atceļā: vienā laivā sēdēja līgava ar draudzenēm, otrā — vecāki cilvēki, trešajā — līgavainis ar saviem draugiem. Vienā no laivām novietoja muzikantus. Tie spēlēja un dziedāja kāzu dziesmas, uzjautrinādami viesus.

Bija neciešami tveicīga diena. Pie debesīm nemanīja neviena mākonīša, tikai apvārsni aizsedza tāda kā blāva dūmaka, tāpēc birztalas upes krastos likās pelēkas kā pelni. Kokiem nekustējās ne lapiņa. Airētāji mirka vienos sviedros. Labu laiku pirms krēslas vecākais airētājs uzrunāja Bradžmohanu:

— Kungs, atļaujiet te piestāt — tālāk nebūs iespējams pieturēt.

Bet Bradžmohans negribēja ceļā kavēties.

— Nav vērts te apstāties, — viņš attrauca. — Nakti būs mēnesnīca, un jūs dabūsiet labu dzeramnaudu, ja mēs jau šodien nokļūsim- līdz Baluskatai.

Drīz vien ciemats palika aiz muguras. Upes vienā puse nogula saulē sakarsuši smilšaini sēkļi, otrā — augstā, kraujainā krasta nelīdzenā līnija. Uzlēca mēness, bet blāvajā dūmakā tā spīdums atgādināja miglainu dzērāja skatienu. Debess joprojām bija skaidra, pie tās nemanīja neviena mākonīša. Pēkšņi nezin no kurienes atskanēja dobji pērkona grāvieni. Atskatījušies ceļotāji ieraudzīja, ka viņiem neticamā ātrumā tuvojas milzīgi liels, it kā ar neredzamu slotu no zariem, klūdziņām, zāles kumšķiem un smilšainu putekļu mākoņiem pret debesīm grīstē savirpuļots stabs.

Atskanēja kliedzieni:

"Piesargies! Glābies! Mēs slīkstam!"

Kas notika mirkli vēlāk, — nebija vairs neviena, kas varētu to pastāstīt. Viesuļstabs pārbrāzās šaurā joslā, savā ceļā visu sagraudams un noslaucīdams. Kad tas bija norimis tikpat spēji, kā sācies, no nelaimīgās flotiles vairs nebija ne vēsts.

Trešā nodaļa

Dūmaka izgaisa. Spokainā mēnesnīca apspīdēja tuksnesīgo smilšu jomu, kas aizstiepās tālumā, it kā pārsegdama to ar gaišu atraitnes tērpu. Uz upes nebija manāma neviena laiva — tikai rāms ūdens līmenis. Ūdens un zeme stinga dziļā mierā, ko var pielīdzināt vienīgi tam mieram, kādu nāve dāvina slimības izmocītam cilvēkam

Atžilbis Ramešs redzēja, ka guļ uz smilšu sēres. Pagāja krietns laiks, līdz viņš apjēdza, kas noticis, un beidzot kā šausmīgs murgs viņam atausa atmiņā viss notikušais.

Raizēdamies par to, kas noticis ar tēvu un pārējiem ceļabiedriem, viņš pietrūkās kājās, bet, visapkārt paskatījies, neviena neredzēja Tad viņš sāka virzīties uz priekšu, pārmeklēdams katru smilšainā krasta pēdu.

Starp divām Padmas satekām baltā saliņa dusēja kā zīdainis mātes skavās.

Ramešs pārmeklēja vispirms vienu saliņas malu, tad pārgāja uz otru un pēkšņi tur pamanīja kaut ko sarka nam ģērbam līdzīgu. Viņš paātrināja soļus un, tuvāk piegājis, ieraudzīja sārtā līgavas rotā tērptu meiteni, kas gulēja bez samaņas. Ramešs zināja, kas jādara, lai atdzīvinātu slīkoni: viņš ilgi un neatlaidīgi gan izstiepa, gan atkal piekļāva meitenes rokas viņas augumam. Beidzot viņa nopūtās un atvēra acis.

Ramešs pats bija tiktāl noguris, ka nespēja vairs meitenei neko vaicāt un sēdēja klusēdams. Acīmredzot arī viņa vēl nebija pilnīgi atžilbusi: acis viņai tikai īsu mirkli pavērās, bet plakstiņi tūliņ atkal aizkrita ciet. Ieklausījies Ramešs noprata, ka viņa elpo. Un, šeit uz ūdens un sauszemes tuksnesīgās robežas, starp dzīvību un nāvi, viņš ilgi raudzījās meitenīgajā sejā, ko apspīdēja blāvā mēnesnīca.

Kas to teica, ka Sušila neglīta? Zem milzīgā debess juma rāmās mēnesnīcas apmirdzētā pasaule viņam šķita vienīgi ietvars šai maigajai, dižena miera apstarotajai, skaistajai sejiņai ar aizvērtajām acīm

Ramešs aizmirsa visu uz pasaules. "Cik labi, ka neuzlūkoju viņu tur, kāzu burzmā. Nekur es nebūtu varējis viņu ieraudzīt tādu kā nupat. Šeit, viņu atdzīvinādams, esmu ieguvis uz viņu daudz likumīgākas tiesības nekā tās, kuras iegūst, atkārtojot laulības ceremoniju nodilušās formulas: tad es viņu saņemtu kā man piederīgu pēc likuma, tagad tā man ir visžēlīgā likteņa balva."

Beidzot meitene atmodās. Piecēlusies viņa sakārtoja slapjo tērpu un pārvilka sejai plīvuru.

— Vai tu zini, kas notika ar tiem, kas atradās ar tevi vienā laivā? — Ramešs jautāja.

Klusēdama viņa tikai papurināja galvu.

— Tad pasēdi pagaidām tepat, es vēlreiz apskatīšos, varbūt kādu ieraudzīšu. Es drīz būšu atpakaļ.

Meitene nekā neatbildēja, bet izbijusies un drebēdama, likās, ar visu savu būtni lūdza: "Tikai nepamet mani vienu!" Ramešs saprata. Nekustēdamies ne soli, viņš vērīgi raudzījās apkārt, tomēr baltajā smilšu klajā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Tad viņš sāka kliegt, cerēdams, ka varbūt kāds no viņa radiniekiem atsauksies.

Veltīgi nopūlējies un paguris, Ramešs atkal atsēdās zemē un ieraudzīja, ka meitene, seju ar rokām aizklājusi, mēģina apvaldīt elsas, kas lika drudžaini cilāties viņas krūtīm. Saprazdams, ka pašreiz nav nozīmes mierināšanas vārdiem, viņš tikai pievirzījās tai tuvāk un klusēdams sāka glaudīt viņas galvu. Nespēdama vairs ilgāk asaras valdīt, meitene sāka raudāt, nesakarīgās skaņās izteikdama savas bēdas. Sāka ritēt asaras arī Ramešam.

Kad asās ciešanu sāpes bija rimušas un asaras apsīkušas, mēness bija jau norietējis. Nakts tumsa šai vientulīgajai zemes strēlei piešķīra neparastu izskatu: rēgains šķita blāvais smilšu klajs, gurdajā zvaigžņu spulgā šur tur pavizēja upes līmenis, spīguļodams kā milzīgas čūskas zvīņu lāsmojums. Ramešs saņēma savās rokās meitenes maigos, izbailēs sastingušos pirkstiņus un lēni pievilka viņu pie sevis. Baiļu nomākta, viņa nepretojās: pašlaik viņa visvairāk baidījās palikt viena. Dziļajā tumsā,

piespiedusies Ramešam pie krūtīm, viņa nomierinājās. Te nebija vairs ko kaunēties, — tīksmi iekļāvusies Rameša skavās, meitene aizmiga.

Kad cita pēc citas sāka dzist rītausmas nespodrās zvaigznes un austrumos virs zilganā upes spoguļa debess metās vispirms blāva, pēc tam sāka sārtoties, varēja redzēt, ka uz smiltīm, cieši aizmidzis, guļ Ramešs, bet viņam pie krūtīm, rokas zem galvas palikusi, dus meitene.

Beidzot vēlīgā rīta saulīte ar saviem stariem pieskārās viņu acīm un viņi abi pamodās. Brīdi tie pārsteigti raudzījās apkārt, tad piepeši apjauta, ka viņi nav vis mājās, bet cietuši katastrofā.

Ceturtā nodaļa

No rīta upe klātin noklājās ar baltām zvejnieku laivu burām. Ramešs piesauca zvejniekus, ar viņu palīdzību salīga lielu airu laivu un, uzdevis policijai meklēt pazudušos radiniekus, devās mājup.

Tiklīdz Rameša laiva bija nokļuvusi pie krasta ciemata piestātnē, viņam tūliņ paziņoja, ka policijai izdevies atrast viņa tēva, sievasmātes un dažu radinieku un draugu līķus. Nebija cerību, ka būtu izglābies vēl kāds, izņemot dažus airētājus.

Rameša vecmāmiņa bija palikusi mājās. Ieraudzījusi dēladēlu un viņa līgavu vienus pašus, viņa sāka skaļi vaimanāt. Liela raudāšana sacēlās arī kaimiņu mājās, no kurienes tāpat daudzi bija piedalījušies nelaimīgajā kāzu braucienā.

Nešķindēja rokusprādzes, nedzirdēja parastos sieviešu gaviļu saucienus, jauno meiču neviens neapsveica, neviens pat nepaskatījās uz viņu.

Ramešs bija apņēmies tūliņ pēc apbedīšanas svinībām līdz ar sievu pārcelties uz citu novadu, bet nevarēja to izdarīt, pirms nebija nokārtotas mantojuma lietas. Bez tam bēdu nomāktās radinieces lūdza, lai viņas laižot svētceļojumā, — vajadzēja parūpēties arī par tām.

Kārtodams visas darīšanas, viņš nepiemirsa arī to, ko no viņa prasa mīla. Izrādījās, ka viņa izredzētā nav nemaz tik jauniņa, kā stāstīts. Ciemata meičas viņu pat pazoboja, apgalvodamas, ka parastie precību gadi viņai jau sen aiz muguras. Bet par spīti visam tam jaunajam bakalauram nekādas grāmatu gudrības nespēja dot padomu, kā izteikt viņai vārdos savu mīlu. Diezgan ilgi tas viņam šķita kaut kas gluži neiedomājams un neiespējams. Un tomēr, kaut arī grāmatu gudrības atsacījās viņam palīdzēt, dīvainā kārtā jaunā meitene viņu tik ļoti valdzināja, ka pat viņa apgaismotais prāts nokļuva savādu, neizprotamu jūtu varā, kas viņu neatturami saistīja pie tās. Savā fantāzijā Ramešs jau redzēja viņu kā savas ģimenes Lakšmi.

Viņa tam tēlojās gan kā meitenīga līgava, gan jauna mīļākā vai arī lēnprātīga viņa bērnu māte. Kā mākslinieks vai dzejnieks, kas, tikko gleznu vai poēmu iecerējis, garā jau skata to skaistā, pilnveidotā, nobeigtā formā un, šās dziņas pārņemts, dzīvo vienīgi ar domu par to, — tā Ramešs, nemitīgi prātodams par savu nākamo sievu, izveidoja savā sirdī tās ideāli skaistu tēlu.

Piektā nodaļa

Tā bija pagājuši gandrīz trīs mēneši. Visas darīšanas bija nokārtotas, radinieces sagatavojušās svētceļojumam, beidzot arī viena otra kaimiņiene sāka ievērot Rameša jauno līgavu. Mīlas saites starp viņu un Ramešu kļuva arvien ciešākas.

Tagad viņi vakaros bieži vien kavējās zem klajas debess, salmvīteņus uz vientuļā mājas jumta izklājuši. Dažreiz, klusi no mugurpuses piegājis, Ramešs mēdza pēkšņi aizklāt ar rokām viņai acis vai pievilkt tās galvu sev pie krūtīm. Kad vakaros viņa pirms krēslas iemiga, nepaguvusi paēst vakariņas, Ramešs viņu ar kaut ko baidīja, lai pamodinātu, par ko tad viņa savukārt pa jokam rājās.

Vienā tādā vakarā Ramešs, saudzīgi viņu aiz matu cirtas paraustīdams, ieminējās:

— Sušila, šodien tu esi neglīti sasukājusi matus.

— Kāpēc jūs visi mani šeit saucat par Sušilu? — viņa piepeši jautāja.

Ramešs pārsteigts pavērās viņā. Viņš nesaprata, ko nozīmē šāds jautājums.

— Vai tad, pārgrozot cilvēka vārdu, var pārgrozīt arī viņa likteni? — viņa turpināja. — Es taču esmu nelaimīga jau no bērnu dienām un arī palikšu nelaimīga, kamēr nomiršu.

To dzirdot, Ramešam aizrāvās elpa un viņš nobāla kā mironis. Viņam piepeši iešāvās prātā, ka notikusi kāda kļūme.

— Bet kā tad tas var būt, ka tu esi nelaimīga jau no bērnības? — viņš jautāja.

— Mans tēvs nomira, kad vēl nebiju dzimusi, un tikko sešus mēnešus vecai man nomira arī māte. Tēvoča mājā man klājās ļoti grūti. Te piepeši dabūju zināt, ka nezin no kurienes esot ieradies tu. Es esot tev iepatikusies. Un tad tūliņ pēc divām dienām bija mūsu kāzas. Kas notika pēc tam, to jau tu zini.

Ar elkoņiem uz spilvena atbalstījies, Ramešs sastinga.

Pie debess spoži spīdēja mēness, bet viņam likās, ka tā spožums piepeši satumst. Ramešam trūka drosmes vēl kaut ko vaicāt; gribējās, lai viss, ko viņš nupat dzirdējis, izgaistu kā murgs, kā sapnis.

Nošalca silts, vasarīgs vējiņš kā dzija nopūta, kas izplūst no krūtīm cilvēkam, mostoties no nemaņas; mēnesnīcā atskanēja Indijas dzeguzes balss; no laivas, kas bija piesieta tuvējā piestātnē, gaisā virmoja zvejnieku dziesmas skaņas.

Nesaprazdama, kāpēc Ramešs klusē, meitene viegli pieskārās viņa rokai un jautājas

— Vai tu guli?

— Nē, — viņš atbildēja un atkal ilgi klusēja.

Meitene tikmēr iesnaudās. Piecēlies Ramešs cieši ielūkojās viņai sejā. Arī tagad šī seja neliecināja neko par to noslēpumu, ko Visuvarenais tur iezīmējis. Kā gan zem tik daiļas ārienes var slēpties tik drausmīgs liktenis!

Sestā nodaļa

Tagad Ramešs saprata, ka šī nemaz nav tā, ar kuru viņš salaulāts. Tomēr nebija viegli noskaidrot, kam sieva viņa īstenībā.

Reiz viņš meitenei iejautājās:

— Kad tu laulību laikā mani pirmoreiz uzlūkoji, kāds tad es tev izskatījos?

— Es jau nemaz tevi neuzlūkoju, — meitene atbildēja. — Es tai brīdī nodūru acis.

— Tad jau droši vien tu pat manu vārdu neesi dzirdējusi?

— Kāzas bija otrā dienā pēc tam, kad man par tām pateica. Kur lai es dabūtu zināt, kā tevi sauc, — mana krustmāte jau steidzās jo drīzāk tikt no manis vajā!

— Tu taču esi kaut ko mācījusies. Nāc, es palūkošu, vai tu proti uzrakstīt savu vārdu, — Ramešs sacīja, viņai papīru un zīmuli pasniegdams.

— Tu laikam domā, ka es cita nekā neprotu? — meitene atbildēja. —- Bez tam manu vārdu pavisam viegli uzrakstīt.

Un viņa lieliem burtiem rakstīja: "Srimati1 Kamala Debi."

— Labi. Bet tagad sava tēvoča vārdu, — Ramešs lūdza.

Kamala uzrakstīja: "Sridžukta Tariničarans Čatopadhaija."

— Vai ir kāda kļūda? — viņa vaicāja.

— Nav, — Ramešs atbildēja..— Nu, uzraksti arī savu ciemata nosaukumu.

Un viņa atkal rakstīja: "Dhobapukura."

Tā, ļoti uzmanīgi rīkodamies, Ramešs savāca dažas ziņas par meitenes dzīvi. Bet ar to vēl nekas nebija noskaidrots. Tad viņš sāka prātotākas būtu tālāk darāms. Pilnīgi iespējams, ka viņas vīrs noslīcis. Tomēr arī tad, ja Ramešs atrastu Kamalas vīratēva māju un nosūtītu Kamalu turp, ļoti jāšaubās, vai viņu tur pieņemtu. Bet sūtīt meiteni atpakaļ uz tēvoča māju būtu par daudz cietsirdīgi. Ko lai viņa iesāk, ja tur viss nāk gaismā, tagad, kad tik ilgi uzturējusies kā sieva cita vīrieša mājās? Kā ļaudis uz to skatīsies?

Ja nu Kamalas vīrs tomēr vēl dzīvs? Vai viņš gribēs, vai uzdrošināsies ņemt viņu pie sevis?

Lai kur viņu tagad pamestu, visur viņa nogrims kā okeāna dzelmē.

Ramešs varēja paturēt Kamalu pie sevis tikai ka savu sievu, taču saukt viņu par sievu Ramešam nebija nekādu tiesību. Un tomēr viņu nevarēja arī sūtīt projām, jo nebija, kur sūtīt.

Tas meitenes tēls, ģimenes Lakšmi, ko viņš ar apgarotu mīlas otu bija iegleznojis nākamības ainavā, tagad bija pilnīgi jādzēš. Palikt vēl ilgāk dzimtajā ciematā Ramešs nevarēja, un, domādams, ka, vienīgi Kalkutas

drūzmā ienirstot, varēs atrast kādu izeju, viņš devās turp, paņemdams līdzi Kamalu. Kalkutā nonācis, viņš noīrēja dzīvokli labi tālu no tās vietas, kur bija dzīvojis agrāk.

Meitenes nepacietībai drīzāk ieraudzīt lielo pilsētu nebija robežu. Jau pašā pirmajā dienā, tikko viņi bija nonākuši pilsētā, Kamala tūliņ apsēdās pie loga un ar viskvēlāko interesi sāka raudzīties nemitīgajā ļaužu straumē. Viņu vienīgajai kalponei, kas labi pazina Kalkutu, atbraukušās meitenes izbrīns likās neiedomājama muļķība, un tāpēc tā allaž īgni norūca:

— Kas tur ko blenzt? Būtu labāk gājusi peldēties, ir jau pavisam vēls!

Kalponei, kad tā bija pabeigusi darbus, vakarā vajadzēja doties uz mājām. Ramešs nebija varējis atrast tādu kalponi, kas paliktu arī pa nakti.

"Bet es taču tagad nevaru palikt ar Kamalu nakti divatā. Un tomēr, kā lai nabaga meiča viena pavada nakti svešā vietā?" Ramešs prātoja.

Pēc vakariņām, kad kalpone bija aizgājusi, Ramešs sacīja Kamalai, uz viņas guļvietu norādīdams:

— Ej gulēt, es vēl mazliet palasīšos.

Viņš paņēma grāmatu, kas gadījās pie rokas, un izlikās lasām. Nogurusī Kamala drīz vien iemiga.

Tā pagāja šī nakts. Arī nākamajā naktī Ramešam, kaut kā aizbildinoties, laimējās apguldīt Kamalu vienu pašu. Bija ļoti karsts, tin viņš pats norīkojās guļai mazā vaļējā verandiņā guļamistabas priekšā. Ramešs ilgi gulēja, prātodams par savu stāvokli. Bija jau vēls, kad viņš beidzot aizmiga,

Ap pulksten trijiem naktī pusmiegā viņam šķita, ka viņš vairs nav viens, kāds sēdēja pie viņa un lēni vēdināja ar vēdekli. Samiegojies Ramešs pievilka meiteni sev klāt un nomurmināja:

— Ej gulēt, Sušila, man nevajag vēdināt.

Tumsas iebiedēta, Kamala pieglaudās viņam un saldi iemiga.

Rītā agri Ramešs pamodās un nodrebēja: Kamalas labā roka bija apskāvusies viņam ap kaklu, bet viņa pati, bērnišķīgi paļaudamās uz savām tiesībām, jaukā padevībā dusēja Ramešam pie krūtīm. Ramešs pavērās gulētājai sejā un viņam asaras saskrēja acīs: vai viņš drīkst atbrīvoties no šīm uzticības pilnajām, maigajām skavām? Viņš atcerējās, kā naktī viņa klusi bija pienākusi un sēdējusi, vēdinādama viņam ar vēdekli. Smagi nopūzdamies, viņš beidzot saudzīgi atbrīvojās no viņas rokām un piecēlās.

Labi pārdomājis, Ramešs nolēma nodot Kamalu sieviešu pansijā. Tas kaut uz īsu laiku atbrīvos viņu no nemitīgajām bažām.

— Kamala, vai gribi mācīties2 — viņš reiz iejautājās.

Kamala uzlūkoja viņu ar tādu skatienu, kas, šķiet, sacīja: "Kāpēc tu tā jautā?"

Ramešs sāka runāt par to, kādu labumu un prieku viņai sagādātu mācīšanās, bet viņa pierunāšana bija lieka. Kamala uz vietas atsaucās!

— Nu, tad māci mani!

— Tev būs jāiet skolā.

— Skolā? — Kamala brīnījās. — Vai tad pieaugušie, tādi kā es, iet skolā?

— Jā, skolā mācās daudz meiču, kas vēl vecākas par tevi, — viņš atbildēja, pasmaidīdams par to, kā Kamala izprot jēdzienu par pieaugušu cilvēku.

Viņa vairs nepretojās, un kādā dienā Ramešs aizveda Kamalu uz skolu. Lielajā ēkā, kur atradās pansija, Kamala ieraudzīja daudz dažāda vecuma jaunavu.

Kad Ramešs, nodevis Kamalu pansijas priekšnieces gādībā, sāka virzīties uz izeju, meitene it kā gribēja viņam sekot.

— Kurp tu iesi? — viņš apturēja meiteni. — Tev taču jāpaliek šeit.

— Vai tad tu nebūsi pie manīs? — viņa izbijusies jautāja.

— Nē, es nevaru.

— Tad arī es nevaru, — Kamala sacīja un pieķērās viņam pie rokas. — Ņem mani līdzi!

— Kaunies, Kamala! — roku atraudams, Ramešs iesaucās.

Šo pārmetumu dzirdēdama, Kamala it kā sastinga, un viņas sejiņa savilkās sāpēs. Satrauktais Ramešs ātri izsteidzās laukā, bet viņa acu priekšā neatlaidīgi rādījās sastingusī, nevarīgu kaiju pārņemtā meitenes sejiņa.

Septītā nodaļa

Ramešs bija nodomājis uzsākt advokāta praksi Alipurā, bet tagad viņa nodomi grozījās. Viņam trūka nepieciešamās enerģijas, kas tik ļoti palīdz mierīgi un intensīvi strādāt, pārvarot grūtības, kādas arvien gadās jaunam advokātam. Tagad viņš bija pasācis bez mērķa staigāt pa Gangas tiltu vai klaiņot ap Goladiģhu. Viņš sāka pat prātot, vai nederētu kur izbraukt, bet taisni tai laikā pienāca Annadas-babu vēstule.

"No avīzēm dabūjām zināt," Annada-babu rakstīja, "ka Tu eksāmenus esot nolicis, bet mūs apbēdināja tas, ka nesaņēmām šo ziņu no Tevis paša. Jau sen par Tevi nav nekas dzirdams. Katrā ziņā atraksti, kā Tev klājas un kad domā ierasties Kalkutā."

Nebūs lieki piebilst, ka jauneklis, kurš bija aizbraucis uz Angliju un uz kuru Annada-babu lika lielas cerības, bija jau advokāts un pārbraucis atpakaļ dzimtenē. Tagad tas taisījās precēt kādu bagātas ģimenes jaunavu.

Bet Ramešs pa to laiku nevarēja izšķirties, vai pēc visa notikušā viņam būtu jāsatiekas ar Hemnalinu vai ne. Galu galā viņš nāca pie atziņas, ka stāstīt tagad kādam par Kamalu un savām attiecībām ar viņu nozīmētu nomelnot sabiedrības acīs gluži nevainīgu jaunavu. Un tomēr, vai viņam tiesība atjaunot savu pazīšanos ar Hemnalinu, iekams nav viņai visu izstāstījis? Atstāt Annadas-babu vēstuli bez atbildes katrā ziņā būtu nepieklājīgi, un Ramešs rakstīja:

"Ļoti lūdzu atvainot, bet sevišķi svarīgi iemesli man liedza prieku ar Jums satikties."

Savu jauno adresi viņš tomēr neuzdeva.

Vēstuli pa pastu nosūtījis, viņš tūliņ otrā dienā uzlika advokāta cepurīti un izgāja no mājas, lai pirmoreiz apmeklētu Alipuras tiesu.

Kādā dienā, no tiesas nākdams, viņš jau krietnu gabalu bija nosoļojis kājām un gribēja patlaban salīgt ekipāžu, kad piepeši izdzirda labi pazīstamu balsi:

— Tēt, tas taču Ramešs-babu! Pieturi, vedēj, pieturi! — Un Ramešs ieraudzīja sev blakus ekipāžu.

Todien Annada-babu un viņa meita atgriezās no Alipuras zvēru dārza, uz kurieni bija izbraukuši zaļumos, un tā iznāca šī negaidītā satikšanās.

Tiklīdz Ramešs bija ieraudzījis Hemnalinas mierīgo un mīļo seju, viņas kaut kā īpatnēji krokoto sari1, neparasto, tomēr viņam tik labi pazīstamo matu sakārtojumu, gludās kājsprādzes un slīpēta zelta rokusprādzes, viņš uz vietas zaudēja valodu, un karsts vilnis ieplūda viņam sirdī.

— Cik labi, ka tevi sastapām! — Annada-babu iesāka. — Tu jau mums gandrīz nemaz vairs neraksti un, ja raksti, tad neuzdod tagadējo adresi. Uz kurieni tu patlaban esi ceļā? Vai kādas sevišķas darīšanas?

— Nē, vienkārši eju no tiesas uz māju, — Ramešs atbildēja.

— Tad brauksim pie mums uz tasi tējas.

Ramešam sirds sāka līksmi pukstēt, par šaubām vairs nevarēja būt ne runas. Viņš iesēdās ekipāžā un, lai ātrāk apslēptu mulsu, ievaicājās Hemnalinai, kā viņai klājoties.

— Ko tad jūs tā — eksāmenus nolikāt, bet nemaz nemēģinājāt mums to paziņot, — Hemnalina sacīja, uz viņa jautājumu neatbildējusi.

— Dzirdēju, arī jūs esot nolikusi eksāmenus, — Ramešs mulsi iebilda.

— Labi vēl, ka jūs vismaz mūs atceraties. — jaunava nosmējās.

— Kur tu tagad dzīvo? — Annada-babu Ramešam jautāja.

— Dardžiparā.

— Vai tad tavs agrākais dzīvoklis Kmuiola Luja tik neērts?

Atbildi gaidīdama, Hemnalina ar sevišķu ziņkāri raudzījās Ramešā.

Šis skatiens viņu kveldēja, un viņš neviļus pateica:

— Esmu nolēmis atkal pārcelties turpat atpakaļ.

Ramešs ļoti labi saprata Hemnalinas. aizvainojumu

par to, ka viņš apmeties citā rajonā, un, nesaprazdams, kā lai atvainojas, galīgi apjuka. Taču vairāk jautājumu nebija, Hemnalina demonstratīvi nenovērsa acu no ceļa. Ramešs nespēja to ilgi paciest un piepeši atsāka:

— Netālu no Hedujas dzīvo viens mans radinieks.., Tāpēc arī apmetos Dardžiparā, lai varētu ar viņu satikties.

Kaut gan Rameša vārdi nebija salti meli, tomēr tie skanēja ārkārtīgi nepārliecinoši: vai tiešām attālums no Kalutolas līdz Hedujai tik liels, ka, vecajā vietā dzīvojot, nebūtu iespējams šad un tad apmeklēt savu radinieku? Hemnalina vēl arvien cieši vēroja ceļu. Nelaimīgais Ramešs nespēja sadomāt, ko vēl lai teiktu. Viņam izdevās izmocīt tikai vienu teikumu:

— Kas dzirdams par Džogenu?

— Izkrita tieslietu eksāmenos un aizbrauca uz rietumiem ieelpot citu gaisu, — Annada-babu atbildēja.

Kad ekipāža bija apstājusies pie viņu mājas, pazīstamā istaba un pazīstamie priekšmeti atkal iekļāva Ramešu savā burvībā. Viņam no krūtīm izlauzās smaga nopūta.

Tēju dzerot, Ramešs nerunāja ne vārda. Piepeši Annada-babu sacīja:

— Tā kā par ilgu tu šoreiz nodzīvoji mājā. Droši vien aizkavēja kādas svarīgas darīšanas.

— Mans tēvs nomira, — Ramešs atbildēja.

— Ko tu saki? Kāda nelaime! Kā tas varēja gadīties?

— Viņš brauca mājup laivā. Pēkšņi sacēlās vētra, laiva apgāzās, un tēvs noslīka.

Kā debess noskaidrojas, kad nejauši uzbrāzies spēcīgs vējš izkliedē drūmos mākoņus, tā šī skumja vēsts vienā mirklī izgaisināja saspīlējumu starp Ramešu un Hemnalinu.-

"Esmu nelabi domājusi par Ramešu, viņu nomāc rūpes un bēdas par tēva nāvi," Hemnalina prātoja. "Arī tagad viņš droši vien vēl cieš, bet mēs, nekā nezinādami par viņa ģimenes bēdām, par to, kāds smagums spiež viņa sirdi, tik ņemamies viņu tiesāt." Un Hemnalina bija divtik uzmanīga pret jaunekli, kas kļuvis bārenis. Redzēdama, ka viņš nekā neēd, viņa sevišķi cītīgi sāka Ramešu cienāt.

— Jūs piemeklējis smags pārdzīvojums, jums vajag sevi saudzēt, — jaunava sacīja. — Tēt, — viņa pievērsās tēvam, — nelaidīsim Ramešu projām, iekams viņš nebūs paēdis pie mums vakariņas.

— Labi, — Annada-babu atbildēja.

Šinī brīdī ieradās Akšajs. Jau labu laiku viņam bija piederējusi pirmā vieta pie Annadas-babu tējas galda. Tāpēc, ieraudzījis šeit Ramešu, viņš jutās nepatīkami pārsteigts. Tomēr, drīz vien savaldījies, viņš smaidīdams teica:

— Ā, Ramešs-babu! Es jau domāju, ka jūs pavisam esat mūs aizmirsis.

Ramešs tikko jaušami pasmaidīja.

— Jūsu tēvs tik spēji jūs nolaupīja. Un es domāju, ka viņš jūs tikmēr nelaidīs vaļā, iekams nebūs apprecinājis, — Akšajs turpināja. — Jādomā, briesmas jau garām.?

Hemnalina pikti paskatījās uz viņu, bet Annada-babu iebilda:

— Ramešam nomiris tēvs.

Ramešs sēdēja, nobālušo seju nodūris.

Hemnalina ļoti noskaitās uz Akšaju par to, ka tas atkal sagādā Ramešam ciešanas, un steigšus sacīja:

—: Rameš-babu, jūs vēl neesat redzējis mūsu jauno albumu..

Albumu atnesusi, viņa to nolika jauneklim priekšā un sāka kopā ar viņu apskatīt fotogrāfijas. Bet tad it kā neviļus iejautājās:

— Sakiet, Rameš-babu, — jūs taču droši vien dzīvojat viens pats savā jaunajā dzīvoklī?

Ramešs atbildēja:

— Jā.

— Nu, tad lūkojiet jo drīz pārcelties pie mums kaimiņos.

— Protams. Jau nākošajā pirmdienā pārcelšos..

— Iespējams, man dažreiz vajadzēs jūsu palīdzības. Es patlaban gatavojos pārbaudījumiem filozofijā, lai iegūtu bakalaura grādu, — Hemnalina piebilda.

Tāda izredze Ramešu sajūsmināja.

Astotā nodaļa

Ramešs steidzās pārcelties savā agrākajā dzīvoklī.

Tagad pilnīgi izgaisa neuzticība, kāda vēl bija palikusi starp viņu un Hemnalinu. Ramešu uzskatīja Annadas-babu mājā par savu cilvēku. Smiekliem, jokiem nebija gala.

Visu laiku, kamēr Ramešs vēl nebija atbraucis, Hemnalina bija daudz un cītīgi mācījusies, viņas augums bija kļuvis vēl trauslāks. Šķita, tiklīdz uzpūtīs stiprāks vējiņš, tas viņu viegli salieks un pārlauzīs uz pusēm. Viņa runāja maz, un vispār ar viņu bija bīstami sarunāties: viņa uztraucās kura katra, pat vismazākā iemesla dēļ.

Bet tagad, šinīs pāris dienās, ar viņu bija notikusi vārda pilnā nozīmē .brīnišķīga pārmaiņa: bālajā sejā bija parādījies maigs, rāms miers, acīs ik brīdi sprikstēja jautras dzirkstītes. Pievērst uzmanību tērpiem — tas viņai agrāk šķita vieglprātīgi un pat nepieklājīgi. Turpretim tagad... Neviens cits, varbūt tikai Visaugstais varētu pateikt, kā un kāpēc jaunava tā pārvērtusies, jo viņa nemēdza nevienam prasīt padomu.

Bet Ramešs, kuru spieda pienākuma apziņa, ka viņam jāpalīdz Hemnalinai, saglabāja vēl diezgan daudz nopietnības, it kā bagātīgās zināšanas būtu padarījušas smagnēju ne vien viņa garu, bet arī miesu.

Zvaigžņotajā debess telpā nemitīgi riņķo planētas, bet tas tomēr netraucē observatoriju ar visu tās iekārtu palikt mierīgi uz vietas; tā ari Ramešs ar savu grāmatu gudrību un nākotnes plānu kravu palika nekustīgs šai žilbinoši mainīgajā pasaulē, — un kam gan būtu vajadzīgs viņu izkustināt no šā stāvokļa?

Toties tagad arī viņš, pat ja nevarēja tūliņ rast piemērotu atbildi uz kādu joku, allaž sāka skaļi smieties.

Kaut gan viņa matus vēl tagad nevarēja kārtīgi sasukāt, toties krekls vairs nebija tik netīrs kā agrāk, un kustībās, tāpat kā spriešanas spējās, beidzot radās zināms možums.

Devītā nodaļa

Kalkutā ļoti maz tādu lietu, ar ko parasti pieblīvē poēmas un kas it kā nepieciešamas mīlētājiem.

Kur gan lai te rastos ziedošās ašoka un bakula koku alejas; kur necaurredzamā zaļā telts, ko izveidojis vijīgo madhabi koku zaļoksnais aizsegs; kur raibkrūtītes dzeguzes vienkāršā kūkošana? Un tomēr mīla ar savām maģiskajām burvībām neiet ar līkumu garām arī šai prozaiskajai tagadnes pilsētai, kurai nav nekādas ārējās pievilcības.

Bet vai kāds var pateikt, cik dienu un nakšu jau no vietas, kuro reizi un kurp šai šausmīgajā ielu jūklī starp ekipāžām un dzelzī kaldinātiem tramvajiem brauc mīlas dievs, šis mūžam jauneklīgais un pats vecākais no dieviem, slēpdams savu bultu loku no acīgajiem policistiem ar sarkanajiem turbāniem galvā!

Kaut gan Ramešs Kalutolā dzīvoja īrētās telpās tieši pretim kurpnieka darbnīcai un līdzās pārtikas veikalam, tomēr neviens neuzdrošinājās teikt, ka Rameša un Hemnalinas jūtas nav tikpat stipras kā romantiskajiem mīlētājiem, kas satiekas ziedošās lapenēs. Ramešs nebūt nenoskuma par to, ka viņam priekšā nevis lotosiem noaudzis ezers, bet mazs, neizskatīgs galds ar tējas traipiem izraibinātu galdautu. Un, lai gan Hemnalinas iemīļotais runcis nepavisam nebija līdzīgs piejaucētai melnai antilopei, jauneklis kutināja tam pakakli tikpat maigi, it kā tā būtu īsta stirniņa. Bet, kad runcis, kūkumu uzmetis un nožāvājies, sāka graciozi uzpost savu tualeti, tad Ramešam jūtu uzplūdumā šis dzīvnieks šķita gluži vai visjaukākais no visiem četrkājainajiem.

Kamēr Hemnalina gatavojās eksāmeniem, viņai nebija iespējams daudz laika ziedot rokdarbiem, toties pēdējā laikā viņa pēkšņi sāka cītīgi vien mācīties izšūšanu pie vienas savas draudzenes. Ramešs tādu nodarbošanos ieskatīja par gluži nevajadzīgu un pat nicināmu. Literāros jautājumos viņi abi kā vienlīdz kompetenti allaž sapratās, bet, līdzko nonāca pie rokdarbiem, tā Ramešam bija jāpiekāpjas. Tāpēc viņš bieži vien paīgni iebilda:

— Ko jūs uzreiz tā pieķērusies rokdarbiem? Šī nodarbošanās der vienīgi tādiem, kas nezina, kā nosist laiku.

Hemnalina neatbildēja, tikai klusi pasmaidīja un vēra adatā zīda diegu.

Kādreiz Akšajs dŽēlīgi ieteicās:

— Pēc Rameša-babu autoritatīvā ieskata, nicināms it viss, kam vien kāda praktiska nozīme. Tomēr jāsaka, ka neviens, lai tas būtu lielākais zinātnieks vai dzejnieks, nenodzīvotu nevienu dienu bez šiem noniecinātājiem sīkumiem.

Vārīgā vietā aizskarts, tīri vai piedurknes atrotījis, Ramešs bija jau gatavs mesties cīņā, bet Hemnalina viņu apvaldīja:

— Rameš-babu, vai vērts tā uztraukties, lai uz to atbildētu? Pasaulē jau tā pārāk daudz neauglīgu strīdu, kāpēc šo skaitu vēl pavairot!

To pateikusi, viņa atkal noliecās pār savu darbu, skaitīdama dūrienus, un zīda diegs ņirbēt ņirbēja viņai pirkstos.

Kādā rītā, savā kabinetā iegājis, Ramešs ieraudzīja uz galda papīru mapi safjāna iesējumā. Vāka vienā stūrī bija burts "R", bet otrā krāšņi zaigoja zeltainiem diegiem izšūts lotoszieds.

Ne šās dāvanas izcelšanās, ne tās nolūks Ramešam nebija nekāda mīkla, un sirds viņam sāka straujāk pukstēt. Bez kādiem strīdiem un iebildumiem viņš tūdaļ sirds dziļumos atzina, cik svarīga tāda nodarbošanās kā rokdarbi. Dārgo velti pie krūtīm spiezdams, Ramešs bija gatavs pat atzīt, ka Akšajs viņu uzvarējis. Mapi atvēris, viņš izņēma no turienes papīru un rakstīja.

"Ja es būtu dzejnieks, es varētu Jums pateikties ar kādu poēmu, bet man nav dzejnieka dāvanu. Tomēr, ja man liegta iespēja dāvināt, Visaugstais man nav liedzis spēju dāvanu pieņemt. Vienīgi tas, kas spēj lasīt cilvēka sirdi, sapratīs, kā es saņēmu šo negaidīto dāvanu, jo dāvanu taču var redzēt un aptaustīt, bet manas jūtas slēptas dziļi sirdī.

Jūsu mūžīgais parādnieks."

Protams, zīmīte nokļuva Hemnalinai rokās, taču ne viņa, ne Ramešs par to neieminējās ne vārda.

Tuvojās lietus sezona. Pilsētniekiem no tās nav nekāda prieka, bet ne tā mežiem un laukiem. Veltīgi cenzdamies aizsprostot lietum ceļu, pilsētas nami to sagaida ar jumtiem un cieši aizvērtiem logiem, tramvaji ar nolaistiem aizkariem, gājēji ar lietussargiem, un tomēr par spīti visam tam galu galā visi un viss izmirkst un no- šķiežas ar dubļiem. Turpretim meži, kalni un pakalni lietu apsveic kā draugu, saņem to ar līksmu šalkoņu. Tiem lietus ir gaidīts viesis, un šais līksmes svētkos, kad saplūst debess ar zemi, neieskanas neviena griezīgāka skaņa.

Mīlētājus var pielīdzināt kalniem un mežiem: ja nemitīgās lietus gāzes atstāja nevēlamu iespaidu uz Annadas-babu gremojamiem orgāniem, tad tās nepavisam neietekmēja Rameša un Hemnalinas dzīves prieku.

Tumšie mākoņi, pērkona grāvieni un lietus šalkoņa, kā likās, jo vairāk tuvināja abu sirdis.

Lietus dēļ Ramešs bieži vien nevarēja nokļūt tiesā. Diendienā tā gāza nemitīgs lietus, ka Hemnalina šad tad bažīgi ieminējās:

— Rameš-babu, kā jūs tik šausmīgā laikā nokļūsiet mājās?

Uz to Ramešs kautrīgi atsaucās — gan jau kaut kā aiziešot.

— Bet jūs taču varat saaukstēties un saslimt, es jūs nekur nelaidīšu, kamēr nebūsiet paēdis. vakariņas!

No saaukstēšanās Ramešs nebaidījās, draugi un piederīgie nekad nebija manījuši pie viņa pat visniecīgāko slimības pazīmi, bet viņam bija jāpadodas Hemnalinas gādībai, un tāpēc viņš šais lietainajās dienās sāka ieskatīt vai par noziedzīgu vieglprātību nostaigāt tos dažus soļus, kas šķīra Annadas-babu māju no viņa dzīves vietas.

Un tā dienās, kad mākoņi likās draudošāki nekā parasti, Ramešu aicināja Hemnalinas istabā nogaršot sakņu ragū, ja bija brokastlaiks, vai ceptu gaļu, ja tuvojās jau pusdiena. Bija pilnīgi skaidrs, ka nopietnās bažas par viņa plaušām šai namā nepavisam neattiecina uz viņa gremojamiem orgāniem.

Tā ritēja dienas. Ramešam nebija laika pat padomāt par to, kur viņu novedīs nepārvaramā sirds tieksme, taču Annada-babu, tāpat daudzus viņa paziņas, šis jautājums tomēr nodarbināja un bieži vien noderēja tiem par sarunu priekšmetu.

Rameša dzīves pieredze bija nesalīdzināmi niecīgāka par viņa izglītību, bet mīla vairāk nekā jebkad aptumšoja viņa skatienu uz dzīves tiešamību. Jaunu cerību pilns, Annada-babu katru dienu raudzījās Rameša sejā, tomēr nevarēja nolasīt tur nekādas atbildes.

Desmitā nodaļa

Akšajam nebija diezin cik spēcīga balss, bet, kad viņš sāka dziedāt, pats sevi uz vijoles pavadīdams, tad tikai pārāk stingrs kritiķis nelūgtu, lai viņš vēl kaut ko nodzied.

Annada-babu nebija sevišķi liels mūzikas cienītājs, bet, tā kā viņam trūka izdevības to atklāti izrādīt, viņš bija izkopis sevī īpatnējus pašaizsargāšanās paņēmienus.

Tiklīdz kāds lūdza Akšaju kaut ko padziedāt, Annada-babu tūliņ teica:

— Nu, kā jums nav kauna, nevar taču cilvēku mocīt tāpēc vien, ka viņš prot dziedāt.

Bet tādi vārdi savukārt atdūrās pret Akšaja pazemīgo protestu:

— Ko nu, Annada-babu, lūdzu, esiet bez bēdu; nav jau vēl zināms, kurš kuru moka.

Tad katrā ziņā ņēma vārdu kāds no īstajiem mūzikas cienītājiem un galu galā pierunāja Akšaju kaut ko nodziedāt, lai izbeigtu strīdu.

Kādā pēcpusdienā debess jumu sedza drūmi mākoņi. Lietus nepārtraukti gāza arī tad vēl, kad bija jau pilnīgi satumsis.

Akšajam gribot negribot bija jāuzkavējas, un Hemnalina lūdza viņu dziedāt. Pati viņa apsēdās pie harmonija, bet _ Akšajs, vijoli uzskaņojis, uzsāka dziesmu hindi valodā:

Maigais vējiņ, lido nu,

Esi man par sūtni;

Teic, kad aizmigt nevaru:

Kas ar mīļo būtni?

Ne jau visi dziesmas vārdi bija klausītājiem saprotami, bet tas arī nebija vajadzīgs: kad sirdis pilnas mīlas un pukst tikai no satikšanās līdz šķiršanās brīdim, pietiek niecīga mājiena, lai viens otru saprastu.

Dziesmas vispārējais noskaņojums bija skaidrs: mākoņi lēja asaras, pāvi klaigāja, un mīlētāju ciešanām nebija gala.

Šīs dziesmas vārdos Akšajs centās ielikt savas apslēptās jūtas, taču tās izmantoja divi citi. Gremdējoties melodijas viļņos, viņu sirdis pukstēja kā viena; visā pasaulē viņiem nebija vairs nekā neskaidra, nenozīmīga — viss ap viņiem bija kļuvis skaists. It kā mīla, kas jebkad kvēlojusi cilvēku sirdīs, būtu dota viņiem diviem vien, likdama viņu sirdīm drebēt bezgalīgā laimē un mokās, stingt mulsā un gaidās.

Un tā todien nemitējās ne lietus, ne dziedāšana.

Hemnalinai vajadzēja tikai palūgt: "Akšaj-babu, lūdzu, dziediet! Nu, vēl vienu dziesmu!" — un viņš labprāt turpināja.

Melodija ar katru mirkli kļuva skanīgāka, izjustāka — gan it kā uzliesmoja ilgi slēpti zibeņi, gan mocījās ciešanu un skumju pilna sirds.

Tikai vēlu vakarā Akšajs aizgāja. Atvadu brīdī, atrazdamies vēl arvien mūzikas iespaidā, Ramešs klusēdams paraudzījās Hemnalinai acīs, un jaunava viņam atbildēja ar kvēlu skatienu, kurā vēl lāsmoja dziesmas radītais pārdzīvojums.

Ramešs pārnāca mājās. Lietus, kas īsu brīdi bija mitējies, sāka gāzt atkal ar jaunu sparu. Tonakt jauneklis nevarēja un nevarēja aizmigt. Negulēja arī Hemnalina. Dziļajā nakts tumsā viņa ilgi klausījās nemitīgajā lietus šļakstoņā. Ausīs viņai vēl arvien skanēja dziesmas vārdi:

Maigais vējiņ, lido nu,

Esi man par sūtni;

Teic, kad aizmigt nevaru;

Kas ar mīļo būtni?

"Kaut es varētu iemācīties dziedāt!" Ramešs otrā rītā nopūzdamies domāja. "Ne mirkli nešaubīdamies, es atdotu par to visus savus talantus."

Bet diemžēl Ramešam nebija nekādu izredžu kaut cik apgūt šo mākslu. Tāpēc viņš apņēmās pamēģināt mācīties mūziku. Viņš atcerējās gan, kā reiz, nejauši Annadas-babu istabā viens pats palicis, bija pārvilcis ar lociņu pār vijoles stīgām, taču no šā vienīgā pieskāriena mūzikas dieve bija tik sāpīgi ievaidējusies, ka viņam vajadzēja atteikties vēlreiz pieskarties šim instrumentam, jo turpināt tādā garā nozīmētu izrādīt vislielāko cietsirdību pret šo dievi.

Un tāpēc, atzinis, ka nav cienīgs spēlēt vijoli, Ramešs nopirka harmoniju. Istabas durvis cieši aizvēris, viņš uzmanīgi laida pirkstus pār taustiņiem un nāca pie atziņas, ka šis instruments daudz pacietīgāks par vijoli.

Otrā dienā, tiklīdz Ramešs ieradās Annadas-babu mājā, Hemnalina ieminējās:

— Pie jums vakar kāds spēlēja harmoniju.

Ramešs bija domājis: ja viņš noslēgs durvis, tad nav ko baidīties, ka viņu kāds dzirdēs, tomēr bija atradušās dzirdīgas ausis, kas pratušas saklausīt skaņas arī caur aizslēgtām durvīm.

Samulsušajam Ramešam bija jāatzīstas, ka viņš nopircis harmoniju un grib mācīties spēlēt.

— Velti jūs ieslēdzaties un domājat viens pats iemācīties, — Hemnalina sacīja. — Nāciet labāk pie mums vingrināties. Es mazliet spēlēju un pratīšu iemācīt jums to, ko pati protu.

— Bet es taču esmu ļoti neapdāvināts skolnieks, — Ramešs atbildēja. — Jums būs lielas mokas ar mani.

— Nu, tik daudz gan protu, lai kaut cik pamācītu neapdāvinātos, — Hemnalina smējās.

Taču drīz vien izrādījās, ka Ramešs nebija daudz pārspīlējis, runādams par savām niecīgajām spējām mūzikā. Pat tik pacietīga un stingra pedagoga vadībā, kāda bija Hemnalina, harmonijas izjūta nekādi nevarēja atrast pareizo ceļu uz viņa apziņu.

Līdz ceļiem skaņu viļņos bradādams, Ramešs izturējās kā peldēt nepratējs, kas, ūdenī iekritis, jūt, ka ūdens smeļas mutē, un sāk dauzīt ūdeni ar rokām un kājām. Viņš sita ar pirkstiem pa taustiņiem, kā kuro reizi pagadījās, ikreiz uzsizdams nepareizi. Rameša paša dzirdei te nebija

sevišķas nozīmes: viņš neizšķīra harmoniju no disonanses un olimpiskā mierā ignorēja jebkuru toņkārtu. Hemnalina vēl nebija paguvusi iesaukties: "Ko jūs darāt, tas skan pavisam nepareizi," — kad viņš, pirmo kļūdu labodams, pielaida jaunu kļūdu. Bet Ramešs, būdams nopietns un neatlaidīgs pēc dabas, nebija no tiem, kas gatavs tūliņ mest plinti krūmos. Kā tvaika veltnis, lēni virzīdamies uz priekšu un ceļu līdzinādams, nemaz nevēro, ko īsti saspiež un samaļ putekļos, tā arī Ramešs ar tādu pašu aklu iecirtību turpināja nemitīgos uzbrukumus nelaimīgajām notīm un nošu atslēgām.

Hemnalina smējās par to, ka viņam trūkst muzikālo dāvanu, un Ramešs pats smējās līdz ar viņu. Rameša ārkārtīgās spējas kļūdīties sagādāja viņai milzīgu prieku.

Vienīgi mīla spēj rast prieku arī kļūdās, neveiksmēs un disonansēs.

Kad māte redz sava bērna pirmos, vēl pavisam nedrošos soļus, viņas mīlestība uzliesmo jo spēcīgāk: to pašu izjuta arī Hemnalina, priecādamās par to apbrīnojamo prasmes trūkumu, kādu Ramešs izrādīja mūzikā.

— Jums viegli par mani smieties, — viņš dažreiz sacīja, — bet vai jūs pati nekļūdījāties, mācīdamās spēlēt?

— Protams, arī es kļūdījos, bet, patiesību sakot, Rameš-babu, manas kļūdas nav salīdzināmas ar jūsējām.

Un tomēr Ramešs nerimās. Smiedamies viņš sāka atkal no gala.

Jau minēts, "ka Annadu-babu nekādi nevarēja dēvēt par mūzikas cienītāju, tomēr dažreiz, Rameša spēlē klausīdamies, viņš piepeši zīmīgi norūca:

— Nemaz tik bēdīgi neskan. Droši vien ar laiku Ramešs var kļūt par kārtīgu mūziķi.

— Protams! Par disonanšu meistaru! — Hemnalina smējās.

-— Patiesi, viņam krietni sekmējies kopš tā laika, kad pirmoreiz dzirdēju viņu spēlējam. Man liekas, ja vien Ramešs centīsies, viņa spēle nemaz nebūs tik peļama. Arī te, tāpat kā dziedāšanā, vajag pastāvīgi vingrināties. Vajag tikai apgūt vienkāršās toņkārtas, viss cits ies kā pa taukiem.

Pret tādām aksiomām nebija ko iebilst, un visiem vajadzēja apklust godbijīgā cieņā pret Annadas-babu zināšanām.

Vienpadsmitā nodaļa

Gandrīz katru rudeni Pudžas svētku laikā Annada-babu ar Hemnalinu, lētās biļetes izmantodami, brauca uz Džabalpuru, kur strādāja viņa svainis. Šiem gadskārtējiem izbraukumiem par iemeslu noderēja Annadas-babu nemitīgā cerība uzlabot kuņģa darbību.

Bija jau augusta pēdējās dienas. Tuvojās svētku brīvlaiks, un Annada-babu sāka gatavoties ceļojumam.

Jauzdams tuvo šķiršanos, Ramešs sevišķi cītīgi nodevās mūzikai.

Reiz, sarunājoties ar viņu, Hemnalina ieteicās:

— Man šķiet, Rameš, jums kādu laiku ļoti noderētu klimata pārmaiņa.Ko tu, tēt, saki par to?

Padomājis Annada-babu klusībā atzina, ka tas nemaz nebūtu par ļaunu: Ramešs bija pārcietis smagu zaudējumu, un ceļojums izkliedētu viņa skumjās atmiņas.

— Protams, — viņš sacīja, — klimata pārmaiņa uz dažām dienām ir ļoti teicama. Vai zini, Rameš, esmu novērojis, ka kurā katrā apvidū klimats iedarbojas labvēlīgi tikai dažas dienas, lai tās būtu rietumu provinces vai kāds cits novads. Sākumā rodas laba ēstgriba un tu sāc dūšīgi vien ēst, bet tad atkal viss pa vecam: kuņģī spiež, nāk atraugas, un, ēd ko ēzdams, it viss ...

— Rameš, vai jūs esat kādreiz redzējis Narmadas ūdenskritumu? — Hemnalina pārtrauca tēvu.

— Nē, neesmu nekad tur bijis.

— Tas nu gan jums jāredz. Vai ne, tēt?

— Tiešām, kāpēc gan Ramešs nevarētu braukt mums līdzi? Та būtu viņam klimata pārmaiņa, un pie tā paša viņš redzētu arī Marmorklintis.

Ievērojot to, kā viss ievirzījies, klimata maiņa un Marmorklinšu apskate Ramešam, bez šaubām, bija ārkārtīgi svarīga, tāpēc viņam atlika vienīgi pievienoties šīm domām.

Šķita, ka visu to dienu Ramešs jutās kā septītajās debesis. Viņš ieslēdzās savā dzīvoklī un sēdās pie harmonija, lai kaut kā izteiktu sajūsmu, kas viņu pārņēmusi. Viņa neprātīgie pirksti pretēji visiem harmonijas likumiem

uzsāka īstu džinnu deju pa nelaimīgā instrumenta taustiņiem.

Pēdējās dienās Ramešu bija bezgala skumdinājusi doma par to, ka drīz būs jāšķiras no Hemnalinas. Bet tagad prieka pārpilnībā viņš palaida visos vējos savas tik sūri grūti iegūtās zināšanas mūzikā.

Viņu iztraucēja klauvēšana pie durvīm.

— Ko jūs darāt, Rameš-babu! Lūdzu, mitējieties! — atskanēja kāda balss.

Kaunā pietvīcis, Ramešs atvēra durvis. Istabā ienāca Akšajs.

— Ko jūs te ālējaties? Pielūkojiet, ka jums pašam nesāk par to piemērot kādu no jūsu kriminālkodeksa pantiem!

— Atzīstos, esmu vainīgs, — Ramešs sāka smieties.

— Rameš-babu, ja jums nebūtu nekas pretim, es gribētu ar jums par kaut ko parunāties, — Akšajs iesāka.

Tads ievads Ramešu padarīja nemierīgu, un viņš nogaidot paraudzījās Akšajā.

— Jūs būsiet jau ievērojis, ka Hemnalinas liktenis man nepavisam nav vienaldzīgs, — Akšajs turpināja.

Ramešs neteica ne "jā", ne "nē", gaidīdams tālākus paskaidrojumus.

— Esmu Annadas-babu draugs un domāju, ka man tiesības zināt, kādi jūsu nolūki, zīmējoties uz Hemnalinu.

Ramešam nepatika ne vārdi, ne noskaņa, kādā Akšajs tos izteica, bet viņš neprata skarbi atbildēt un turklāt nevēlējās ķildoties. Tāpēc viņš mierīgi jautāja:

— Vai jums ir kāds pamats turēt mani aizdomās, it kā man būtu ļauns nolūks, zīmējoties uz Hemnalinu?

— Redziet, jūs esat cēlies no ģimenes, kas turas pie hinduisma2, un jūsu tēvs bija hinduists. Man zināms, ka viņš aizveda jūs uz laukiem, lai tur lpprecinātu, un to darīja, baidīdamies, ka tikai jūs neapņemtu par sievu jaunavu no tādas ģimenes, kas neturas pie jūsu ticības.

Akšajam bija sevišķs iemesls to zināt, jo taisni viņš un neviens cits bija modinājis Rameša tēva Bradžmohana sirdī šīs bažas.

Dažus mirkļus Ramešs nespēja raudzīties Akšajam acīs.

— Un jūs domājat, ka tagad varat precēt, ko vien gribat, tikai tāpēc, ka jūsu tēvs miris? — Akšajs turpināja. — Viņš taču gribēja...

Nu Ramešs nevarēja vairs savaldīties.

— Klausieties, Akšaj-babu, ja jūs gribētu dot man padomu kādā citā lietā, es labprāt to uzklausītu. Bet gar manām attiecībām ar manu tēvu jums nav nekādas daļas.

— Labi, lai tas paliek. Tomēr atbildiet man — vai esat nodomājis un vai varat precēt Hemnalinu? — Akšajs neatlaidās.

Saņēmis belzienu pēc belziena, Ramešs galu galā zaudēja pacietību.

— Ziniet ko, Akšaj, varbūt jūs esat Annadas-babu draugs, bet mūs abus nesaista tik ciešas saites, tāpēc lūdzu pārtraukt šo sarunu.

— Ja viss būtu atkarīgs tikai no manis, saruna jau Seri būtu pārtraukta un jūs varētu arī uz priekšu dzīvot tikpat bezbēdīgi kā līdz šim, nemaz neraizējoties par savas rīcības sekām. Bet sabiedrība nav īstā vieta tik bezbēdīgiem cilvēkiem kā jūs. Protams, jūs esat viens no tiem, kas sapņo tikai par augstām lietām un maz vēro to, kas notiek virs zemes, citādi jūs, šķiet, būtu sapratis tik vienkāršu lietu, ka tamlīdzīga izturēšanās pret cienījama vīra meitu saistīta ar risku nonākt ļaužu valodās. Ja jūsu nolūks ir sagandēt tādu cilvēku labo slavu, kuru uzskatus jūs augstu vērtējat, tad jūs esat uz pareizā ceļa.

— Pateicos par brīdinājumu, — Ramešs atbildēja. — Es ātri izlemšu, kā man rīkoties, un savu lēmumu arī izpildīšu, jums nav ko šaubīties. Bet tagad pietiek par to.

— Kā jūs mani iepriecinājāt, Rameš-babu! Tagad esmu mierīgs, redzēdams, ka jūs beidzot esat cieši apņēmies kaut ko darīt un gribat to arī izpildīt. Nu mana saruna ar jums galā. Piedodiet, ka pārtraucu jūsu mūzikas studijas. Nekas, sāciet vien par jaunu. Es aizeju. — Un Akšajs aizsteidzās.

Ramešam nebija vairs nekāda prieka nodarboties kaut vai ar tādu mūziku, kas pilnīgi sveša harmonijas likumiem. Viņš iekrita gultā un ilgi gulēja, rokas pār galvu salicis. Beidzot, izdzirdīs, ka pulkstenis skaļi nosit pieci, viņš aši pietrūkās kājās. Vienīgi Visaugstajam zināms, ko īsti viņš bija nodomājis darīt, taču par vienu tas nešaubījās: tūliņ jāsteidzas uz kaimiņu dzīvokli, lai tur izdzertu tasi tējas.

Kad viņš tur ieradās, Hemnalina, nobažījusies par viņa izskatu, ievaicājās:

— Vai jūs esat slims, Rameš?.

— Nē, nē, nav nekas sevišķs, — viņš atbildēja.

— Blēņas, — Annada-babu piebilda. — Gluži vienkārši būs vainīga žults. Es, redzi, lietoju zāles, un, kad norij kādu devu, tad ...

— Ko tu atkal ar savām zālēm, tēt, — Hemnalina sāka smieties. — Man nav gadījies sastapt runīgāka cilvēka par tevi, bet vai tavas zāles derējušas pret to?

— Diemžēl nav gan derējušas. Bet zini, es tomēr esmu pārliecinājies, ka šīs zāles daudz labākas par visām, kādas esmu lietojis agrāk.

— Nu, tev jau arvien tā: tiklīdz tu sāc lietot kādas jaunas zāles, katrā ziņā slavē, ka tās vislabākās.

— Netici viņai, Rameš, pavaicā kaut vai Aklajam, vai manas zāles palīdz vai ne, — Annada-babu pretojās.

Hemnalina tūliņ apklusa, baidīdamās, ka tikai neierodas minētais liecinieks. Bet tas ieradās pats, jau pie sliekšņa uzrunādams Annadu-babu:

— Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs iedotu man kādu tabletīti. Ziniet, šīs zāles man ļoti palīdz, — tās ieņēmis, es jūtos sevišķi spirgts.

To dzirdēdams, Annada-babu uzmeta meitai uzvaras pilnu skatienu.

Divpadsmitā nodaļa

Viesmīlīgais Annada-babu neparko negribēja atlaist Akšaju tūliņ pēc tam, kad bija iedevis lūgtās zāles, un arī pats Akšajs nesteidzās atvadīties, reizumis vērīgi paskatīdamies Ramešā.

Ramešs nebija nekāds lielais novērotājs, tomēr arī viņa acīm šodien nevarēja paslīdēt garām Akšaja dīvainie skatieni, un viņš zaudēja iekšējo mieru.

Hemnalina bija neparasti rosīga. Viņai stāvēja prātā, ka tuvojas aizbraukšanas laiks uz rietumiem, un viņa bija nodomājusi apspriesties ar Ramešu, tiklīdz tas būs atnācis, kā labāk pavadīt svētku dienas, kādas grāmatas būtu jāņem līdzi, ko vaļas brīžos palasīties. Bija jau norunāts, ka torīt Ramešs atnāks agrāk, lai neviens, it īpaši Akšajs, kas mēdza ierasties tieši uz tēju, netraucētu viņu intīmo apspriedi.

Tomēr Ramešs atnāca šodien krietni vēlāk nekā citām reizēm, bija stipri domīgs, un tas ļoti atvēsināja Hemnalinas sajūsmu. Notvērusi izdevīgu brīdi, jaunava klusi jautāja:

— Kāpēc jūs tik vēlu?

— Jā, liekas gan, es tiešām esmu mazliet nokavējies, — Ramešs vilcinādamies un diezgan izklaidīgi atbildēja.

Bet Hemnalina tā bija centusies, lai būtu jau laikus kārtībā! Viņa bija agri piecēlusies, rūpīgi sasukājusi matus, pārģērbusies citā tērpā un sākusi gaidīt Ramešu, šad tad nepacietīgi raudzīdamās pulkstenī. Sākumā viņai likās, ka pulkstenis neiet pareizi un ka nav vairs ilgi ko gaidīt. Kad bija jau skaidri redzams, ka Ramešs tiešām kavējas, Hemnalina paņēma rokdarbu un apsēdās pie loga, lai kaut kā izkliedētu drūmās domas.

Beidzot Ramešs atnāca. Bija skaidri redzams, ka viņu kaut kas nomāc, viņš pat nemēģināja paskaidrot, kāpēc novēlojies, it kā viņi nemaz nebūtu norunājuši šorīt satikties.

Hemnalina tikko varēja sagaidīt, kad beigsies tējas dzeršana. Kad visi bija atbīdījuši savas tasītes, viņa pēdējo reizi varonīgi saņēmās, lai pievērstu sev Rameša uzmanību. Istabas kaktā uz galda atradās grāmatas. Viņa paņēma tās, izlikdamās, ka grib nest projām. Šī kustība Ramešu iztraucēja no pārdomām, un viņš aši piesteidzās pie viņas.

— Kurp jūs tās nesīsiet? Mēs taču gribējām izvēlēties dažas, ko ņemt līdzi!

Hemnalinai nodrebēja lūpas, viņa tikko spēja valdīt asaras.

— Liecieties mierā, nav vajadzīgs neko izvēlēties... — viņa pateica un, ātri piecēlusies, devās uz guļamistabu. Tur viņa grāmatas nosvieda taisni uz grīdas.

Viņai aizejot, Ramešam galīgi zuda drosme. Sevī smīnēdams, Akšajs līdzjūtīgi ievaicājās:

— Rameš-babu, šķiet, jūs neesat gluži vesels?

Ramešs nomurmināja kaut ko pavisam nesaprotamu.

Izdzirdīs, ka runā par veselību, Annada-babu uzreiz atplauka.

— Redz, redz, es teicu to pašu, līdzko viņu ieraudzīju.

— Tādi cilvēki kā Ramešs ir nevērīgi pret savu veselību, — valšķīgi piemiedzis acis, Akšajs turpināja. — Viņi dzīvo savā garīgajā pasaulē un domā, ka muļķīgi rūpēties par tādiem niekiem kā kārtīga kuņģa darbība. —

Uzņemdams šādu valodu gluži nopietni, Annada-babu sāka šiki aprādīt, ka par kārtīgu kuņģa darbību jārūpējas visiem, arī filozofiem.

Ramešam bija tāda sajūta, it kā viņu cepinātu uz lēnas uguns.

— Rameš, klausiet manam padomam, — Akšajs nobeidza savu runu, — ieņemiet Annadas-babu zāles un liecieties agrāk gulēt.

— Es aiziešu, tiklīdz būšu parunājies ar Annadu-babu.

— Jau sen varējāt to pateikt! — Akšajs pieceldamies iesaucās. — Ar Ramešu. jau allaž tā: viņš kaut ko slēpj, bet, kad izdevīgais brīdis garām, pēkšņi atjēdzas un sāk uztraukties.

To pateicis, Akšajs aizgāja, bet Ramešs, cieši savu zābaku pumgalos skatīdamies, iesāka:

— Annada-babu, jūs vienmēr esat uzskatījis mani par savējo, un nemaz nespēju izteikt, cik ļoti pateicīgs esmu jums par to.

— Nu, ļoti patīkami! Tu taču esi mūsu Džogena draugs, vai tad es varēju citādi izturēties?

Ievadvārdi nu bija pateikti, bet Ramešs nekādi nevarēja saņemties un sākt izskaidroties. Lai viņam palīdzētu, Annada-babu ieminējās:

— Tiešām, Rameš, arī mēs esam ļoti laimīgi, ka varam uzņemt savā mājā tik cienījamu jaunekli.

Bet arī pēc tam Ramešs nevarēja atgūt valodu.

— Tu droši vien būsi dzirdējis, ka cilvēki par tevi daudz ko melš, — Annada-babu turpināja. — Viņiem šķiet, ka Hemnalinai jau laiks domāt par precēšanos un tāpēc viņai vajagot būt sevišķi uzmanīgai paziņu izvēlē. Bet es tiem atbildu, ka pilnīgi uzticos Ramešam un esmu pārliecināts, ka viņš nekad mūs neapkaunos ļaužu priekšā.

— Jūs mani labi pazīstat, Annada-babu, — Ramešs beidzot izdabūja pār lūpām, — un, ja atzīstat mani par Hemnalinas cienīgu, tad ...

— Ne vārda vairāk! Es jau tā domāju. Nebūtu tavā ģimenē šā bēdīgā notikuma, jau sen varēja nolikt kāzu dienu. Bet, ievēro, mans mīļais, pārāk ilgi arī vairs nevar vilcināties: klīst visādas baumas, un, jo ātrāk tās izbeigsim, jo labāk. Kā tu domā?

— Kad vien jums labpatiks. Bet, galvenais, jāzina taču jūsu meitas domas.

— Gluži pareizi; bet es labi zinu, ka viņas domas tādas pašas kā tavējās. Rīt no rīta visu galīgi izlemsim.

— Tagad atļaujiet man iet, es jau tā esmu pārāk ilgi jūs aizkavējis.

— Uzgaidi mazliet! Man šķiet, būtu labi, ja mēs nosvinētu jūsu kāzas pirms aizbraukšanas uz Džabalpuru.

— Jā... bet līdz tam atlicis pārāk maz laika.

— Kādas desmit dienas. Ja jūsu kāzas būtu nākamajā svētdienā, tad atliktu vēl dienas trīs, lai sagatavotos braucienam. Redzi, Rameš, es jau nebūtu tevi tā skubinājis, bet man taču jādomā arī par savu veselību.

Ramešs bija tādās pašās domās un, vēl vienu Annadas-babu zāļu tabletīti norijis, devās uz mājām.

Trīspadsmitā nodaļa

Tuvojās skolu brīvdienas.

Ramešs jau agrāk bija vienojies ar pansijas priekšnieci, lai Kamala paliktu skolā arī pa svētku brīvlaiku.

Otrā dienā agri no rīta, pa kādu klusu ieliņu uz pilsētas galveno laukumu soļodams, Ramešs nolēma, ka tūliņ pēc kāzām izstāstīs Hemnalinai visu par Kamalu un pēc tam izdevīgā brīdī izskaidrosies arī ar pašu Kamalu.

Tā būs panākta pilnīga saprašanās, Kamala sadraudzēsies ar Hemnalinu, un viņi visi mierīgi un laimīgi dzīvos kopā.

Viņš saprata, ka Kamala būs par iemeslu visādām valodām, un tāpēc nolēma nepalikt Kalkutā, bet tūliņ pēc kāzām aizbraukt uz Hadžaribagu un uzsākt tur advokāta praksi.

No pastaigas pārnācis, jauneklis iegriezās pie Annadas-babu un kāpnēs nejauši sastapa Hemnalinu. Ja tā būtu noticis agrāk, viņi satiekoties sāktu par kaut ko runāt, bet šodien Hemnalina pēkšņi nosarka, sejā viņai kā maiga rīta blāzmas atspulga pavīdēja viegls smaids, un meiča, acis nodūrusi, aizskrēja.

Mājās pārnācis, Ramešs apsēdās pie harmonija un sāka cītīgi spēlēt to pašu melodiju, ko Hemnalina viņam bija iemācījusi. Bet nevar taču visu dienu spēlēt vienu un to pašu. No harmonija piecēlies, viņš sāka lasīt dzejoļus, tomēr drīz vien pārliecinājās, ka neviena poēma nespēj pacelties tais augstumos, kur mirdz viņa mīlas saule.

Bet Hemnalina jautru prātu veica savus mājas darbus. Pēc pusdienas viņa beidzot bija brīva un, guļamistabas durvis pievērusi, sēdās pie rokdarba. Jaunavas mierīgā seja staroja bezgalīgā laimē: līksmas mīlas jūtas bija pārņēmušas visu viņas būtni.

Jau krietni pirms parastās tējas stundas Ramešs nosvieda dzejoju grāmatu, pameta harmoniju un devās pie Annadas-babu. Agrāk Hemnalina arvien bija steigusies viņam pretim. Bet šodien jauneklis redzēja, ka ēdamistaba tukša un arī augšā nav neviena. Tātad Hemnalina vēl nav iznākusi no savas istabas.

Noteiktā laikā ieradās Annada-babu un ieņēma savu vietu pie galda.

Ramešs šad tad bikli paraudzījās uz durvju pusi. Beidzot atskanēja soļi, bet tas izrādījās Akšajs.

Diezgan sirsnīgi ar Ramešu sasveicinājies, viņš sacīja:

— Nāku tieši no jūsu dzīvokļa, Rameš-babu.

To dzirdot, Ramešam pār seju pārlaidās nemiera ēna.

— Kāpēc jūs sabijāties, Rameš-babu? — Akšajs sāka smieties. — Es taču nemaz netaisos jums uzbrukt. Tas tāds draudzīgs pienākums — apsveikt ar laimīgu pārmaiņu jūsu dzīvē. Tas bija mana apmeklējuma vienīgais iemesls.

Sarunas laikā Annada-babu piepeši pamanīja, ka Hemnalinas vēl nav. Viņš to sauca, bet, atbildi nesaņēmis, pats steidzās pie viņas augšā.

— Kāpēc tu vēl arvien sēdi te ar savu rokdarbu, Hem? — viņš iesaucās. — Tēja gatava, Ramešs un Akšajs arī jau klāt.

Hemnalina mazliet pietvīka.

— Tēt, liec uznest man tēju tepat augšā, — viņa lūdza. — Man jāpabeidz šis darbs.

— Ir gan tev raksturs, Hem! Vajag reiz par kaut ko iesilt, tad par citu tu vairs neliecies ne zinis. Kad bija eksāmenu laiks, tu galvu nepacēli no grāmatas, bet tagad atkal noņemies ar rokdarbu, negribi to pat no rokām izlaist, lai cits viss iet ratā. Nē, tā nevar! Nāc vien lejā!

Tā sarājis, Annada-babu paņēma Hemnalinu pie rokas un gandrīz ar varu ieveda ēdamistabā. Viņa pat nepaskatījās ne uz vienu, bet visu savu uzmanību veltīja tējas liešanai tasītēs.

— Hem, ko tu dari? — Annada-babu piepeši pārsteigts iesaucās. — Kāpēc tu liec man cukuru? Tu taču zini, ka vienmēr dzeru tēju bez cukura!

Bet Akšajs smiedamies piebilda:

— Šodien viņas devībai nav robežu. Viņa gatava aplaimot ar saldumu it visus.

Šādu apslēptu zobgalību par Hemnalinu Ramešs nevarēja ciest. Viņš uzreiz nolēma, ka pēc kāzām viņi pārtrauks pazīšanos ar Akšaju.

Dažas dienas vēlāk, kad visi atkal sēdēja pie Annadas-babu tējas galda, Akšajs piepeši ieminējās:

— Vai zināt, Rameš-babu, jums vajadzētu pieņemt citu vārdu.

— Gribētos zināt, kāpēc, — Ramešs pikti jautāja. Akšaja mīklainie mājieni viņu allaž kaitināja.

— Redziet, — avīzi atlocīdams, Akšajs sacīja, — kāds students, vārdā Ramešs, nolicis eksāmenus, aizsūtot savā vietā uz eksāmeniem kādu citu. Tomēr viņš atmaskots.

Zinādama, ka Ramešs nekad nevar ātri rast atbildi uz tādiem jokiem, Hemnalina allaž uzskatīja par savu pienākumu Ramešu aizstāvēt, tiklīdz Akšajs sāka savus uzbrukumus. Arī šoreiz viņa rīkojās tāpat un, savu sašutumu apvaldīdama, smiedamās atvairīja triecienu:

— Ja tā, tad cietumos būs jāsabāž daudz Akšaju, kas pieķerti pie tādiem nedarbiem.

— Nē, lai viens viņā paklausās! — Akšajs iebilda.

— Tu vēlies cilvēkam sniegt draudzīgu padomu, bet viņa tūliņ pukojas. Ja jau tā, tad es jums pastāstīšu veselu notikumu. Jūs, protams, zināt, ka mana jaunākā māšele Sarata mācās augstākajā sieviešu skolā. Un, lūk, vakar vakarā viņa pārnāk mājās un man stāsta: "Zini ko, dada, jūsu Rameša sieva mācās mūsu skolā." — "Muļķīte," es attraucu, "tu domā, ka pasaulē viens vien Ramešs?"

— "Lai viņš ir kas būdams, bet pret savu sievu viņš ļoti cietsirdīgs," Sarata nosaka. "Pa svētkiem gandrīz visas meitenes brauc uz mājām, bet viņš savu sievu atstāj pansijā. Nabadzīte, viņa vai visas acis izraudājusi." Un tad man iešāvās prātā, ka tā nedrīkst: arī citi var maldīties tāpat kā Sarata.

Annada-babu sāka jautri smieties.

— Akšaj, tu vienkārši esi traks! Kā var sarunāt tādas muļķības! Kādēļ gan mūsu Ramešam jāmaina vārds tāpēc vien, ja kāds cits Ramešs pametis savu sievu skolā raudot?

Ramešs piepeši nobāla, piecēlās no galda un izgāja no istabas.

— Kas jums, Rameš-babu? Vai noskaitāties? Nedomājiet, ka es jūs turu aizdomās! — Akšajs iesaucās un izsteidzās Ramešam pakaļ.

— Ko tas nozīmē? — Annada-babu iesaucās.

Hemnalina piepeši sāka raudāt.

— Nu, kas tev, Hem? Kāpēc tu raudi? — Annada-babu satraukts iejautājās.

— Tēti Akšajs-babu ir šausmīgi netaisnīgs, — beidzot viņa asaru nomāktā balsī izdabūja pār lūpām. — Kā viņš uzdrošinās mūsu mājā tā apvainot cienījamu cilvēku?

— Nu, Akšajs taču vienkārši pajokoja, nevajag to ņemt tik ļoti pie sirds.

— Tādus jokus es nevaru ciest, — Hema atbildēja un uzskrēja augšā.

Kalkuta iebraucis, Ramešs bija ziedojis daudz pūļu, lai atrastu Kamalas vīru. Beidzot viņam ar lielām grūtībām bija laimējies uzzināt miestiņu, kas saucās Dhobapu- kura, kur dzīvoja Kamalas tēvocis Tariničarans. Ramešs bija aizrakstījis tam vēstuli.

Otrā rītā pēc attēlotā notikuma viņš saņēma atbildi uz savu vēstuli. Tariničarans rakstīja, ka kopš nelaimes brīža neesot neko dzirdējis par savas brāļameitas vīru Nalinakšu. Nalinakša esot bijis ārsts Rangpura. Tariničarans uz turieni aizrakstījis un dabūjis zināt, ka arī tur līdz šim par viņu neesot nekādu ziņu. Tariničarans nezinot, kur esot Nalinakšas dzimtā puse.

Nu Ramešam bija galīgi jāatmet cerība, ka Kamalas vīrs varbūt vēl dzīvs.

Tai pašā reizē viņš saņēma vēl daudz citu vēstuļu: tie bija draugu apsveikumi sakarā ar viņa laulībām. Vieni uzstāja, lai Ramešs sarīko svinīgu mielastu, citi jokodamies pārmeta, ka Ramešs visu tik ilgi slēpis.

Šai brīdī Annadas-babu kalpotājs atnesa zīmīti. Kad Ramešs ieraudzīja Hemnalinas rokrakstu, sirds viņam sāka strauji pukstēt.

"Akšaja vārdi modinājuši viņā šaubas, un, lai tās izkliedētu, viņa rakstījusi man," Ramešam ienāca prātā.

Zīmīte bija pavisam īsa:

"Vakar Akšajs-babu izturējās pret Jums ļoti nejauki. Es domāju, ka šorīt atnāksiet pie mums. Kāpēc Jūs neatnācāt? Kāpēc ņemt tā pie sirds Akšaja-babu vārdus? Jūs taču zināt, ka es neticu nevienam viņa vārdam. Katrā ziņā atnāciet šodien jau labi agri — ar izšūšanu nedomāju nodarboties."

Šinīs nedaudzajos vārdos Ramešs nojauta sāpes, kas

plosīja Hemnalinas mīlas pilno sirdi — sirdi, kas piedod visu, un acīs viņam saskrēja asaras.

Ramešs saprata, ka jau kopš vakarvakara Hemnalina nepacietīgi gaida viņu, vēlas atvieglot viņa ciešanas. Bija pagājusi nakts, aizsteidzies rīts, bet viņš tomēr nav rādījies, un tad, nespēdama vairs ilgāk gaidīt, viņa rakstījusi šo zīmīti.

Jau agrāk Ramešs bija domājis, ka nepieciešams tūdaļ visu izstāstīt Hemnalinai. Taču pēc vakardienas notikuma šī atzīšanās kļuva ārkārtīgi grūta: tagad ikviens var domāt, ka Ramešs cenšas izvairīties no atbildības par savu rīcību. Turklāt viņam bija neciešama arī doma, ka tad viss izskatīsies kā Akšaja uzvara. "Akšajs patiesībā domā, ka Kamalas vīrs ir kāds cits Ramešs," jauneklis prātoja tālāk, "citādi viņš nebūtu apmierinājies ar mājieniem vien, bet izkliegtu to pa visu pilsētu. Katrā ziņa man tūliņ kaut kas jāizdomā."

Bet pienāca vēl viena vēstule. Tā bija no Kamalas skolas priekšnieces. Skolas priekšniece rakstīja, ka meitene esot ļoti nobēdājusies un viņai neesot tiesības Kamalu pa svētku brīvlaiku paturēt skolā. Nākamajā sestdienā sākoties svētku brīvdienas, un uz to laiku Rame- šam katrā ziņā meitene jāvedot mājās.

Vest nākamajā sestdienā Kamalu uz mājām! Bet svētdien viņu kāzas!

Piepeši istabā iedrāzās Akšajs.

— Rameš-babu, jums man jāpiedod, — viņš iesāka. — Ja es būtu zinājis, ka jūs tik ļoti dusmosieties par tādu nevainīgu joku, es nemaz nebūtu šai tēmai pieskāries. Cilvēki parasti dusmojas tikai tad, ja jokam pamatā kaut drusciņ patiesības, turpretim manos vārdos nebija nekā tāda, lai jūs, visiem klātesot, tā izrādītu savu sašutumu. Kopš vakardienas Annada-babu mani lamā vienā laidā, bet Hemnalina pat runāt negrib ar mani. Kad šorīt iegāju pie viņiem, Hemnalina tūliņ izsteidzās no istabas. Nu, sakiet, — ko tik ļaunu esmu nodarījis?

— Par visu to parunāsim citu reizi, — Ramešs atbildēja. — Bet- pašlaik, atvainojiet, man nemaz nav vaļas!

— A, saprotu, jāgatavojas uz kāzām, laika taču palicis pavisam maz! Es netraucēšu jūs tik patīkamā nodarbībā. Uz redzēšanos! — Un Akšajs pazuda.

Bet Ramešs devās uz Annadas-babu māju. Tur iegājis, viņš tūliņ ieraudzīja Hemnalinu. Pārliecināta, ka viņš atnāks agri no rīta, Hemnalina jau laikus bija gatavojusies

viņu sagaidīt: salocītaisun lakatiņā ietītais rokdarbs gulēja uz galda, blakus galdam atradās harmonijs. Viņa bija nodomājusi mācīt Ramešu spēlēt, kā viņi arvien bija darījuši, bet klusībā cerēja dzirdēt arī pavisam citu mūziku — mūziku, kas skan vienīgi mīlas pilnās sirdīs un kas dzirdama tikai mīlētājiem.

Ramešam ienākot, viņa maigi pasmaidīja, taču smaids tūliņ nozuda, jo Ramešs vispirms jautāja, kur Arinada-babu.

— Tēvs ir savā istabā, — viņa atbildēja. — Vai viņš jums ļoti vajadzīgs? Varbūt pagaidīsiet? Tēvs nāks lejā tēju dzert.

— Man ar viņu svarīgas darīšanas. Es nevaru gaidīt.

— Tad ejiet vien, viņš ir savā istabā.

Ramešs izgāja.

"Svarīgas darīšanas!" Darīšanas šai pasaulē nedrīkst kavēties, tikai mīlai pacietīgi jāgaida pie durvīm uz savu stundu.

Šķita, it kā šai mirklī dzidrā rudens diena nopūzdamās aizvērtu savas līksmības zelta durtiņas.

Hemnalina atvilka krēslu no harmonija un, pie galda apsēdusies, ķērās pie rokdarba. Bet viņai bija tāda sajūta, it kā adata slīdētu fievrš pa izšuvi, bet durtos viņai tieši sirdī.

Pārāk daudz laika tomēr paņem Rameša neatliekamās darīšanas! Tāpat kā radža, tās paņem tik daudz stundu, cik grib, turpretim mīla spiesta gaidīt ubaga dāvanas!

Četrpadsmitā nodaļa

Ramešs iegāja pie Annadas-babu.

Sirmgalvis snauda atzveltnes krēslā, aizklājis seju ar avīzi. Ramešam bikli ieklepojoties, Annada-babu tūliņ pamodās un, sniegdams viņam avīzi, iesaucās:

— Rameš, vai esi lasījis, cik daudz cilvēku šai gadā aizgājuši bojā holēras sērgā?

Taču Ramešs ieskatīja par labāku tūliņ pateikt, kādā nolūkā ieradies.

— Kāzas būs uz dažām dienām jāatliek, — viņš teica. — Man ļoti steidzamas darīšanas.

Šie vārdi uz vietas lika Annadam-babu aizmirst holēras sērgas upurus. Krietnu brīdi viņš cieši raudzījās Ramešā, tad iejautājās:

— Kas tad noticis, Rameš? Ielūgumi taču jau izsūtīti,

— Jau šodien visiem ielūgtajiem var paziņot, ka kāzas atliktas uz nākamo svētdienu,

— Tu mani pārsteidz, Rameš! Tā taču nav tiesas prāva, ko var atlikt, uz cik ilgu laiku patīk, un sākt atkal, kad iekrīt prātā! Es gribētu zināt, kas tās par tik steidzamām darīšanām.

— Patiešām tās ir ļoti svarīgas un steidzamas.

— Steidzamas! — un Annada-babu kā vētras lauzts banānkoks atkrita atzveltnes krēslā. — Vareni, lieliski! — viņš turpināja. — Tomēr dari, kā zini! Ja esi nodomājis atsaukt ielūgumus, atsauc! Bet, ja man kāds jautās, es atbildēšu, ka nekā nezinu, ka to zina vienīgi līgavainis un tikai viņš var paskaidrot, kāpēc kāzas atliktas un kad viņam labpatiks tās sarīkot.

Ramešs stāvēja un klusēja, galvu nodūris.

— Vai Hemnalinai esi to teicis? — Annada-babu jautāja.

— Nē, viņa vēl nekā nezina.

— Tomēr nebūtu par ļaunu, ja aru viņa to zinātu, tās taču nav tavas kāzas vien.

— Es biju nolēmis viņai to pateikt pēc tam, kad būšu runājis ar jums.

— Hem! — Annada-babu sauca.

— Kas ir, tēt? — Hemnalina vaicāja, istabā ienākdama.

— Ramešs saka, ka nezin kādu svarīgu darīšanu dēļ viņam pašreiz neesot laika rīkot kāzas.

Hemnalinai seja pārvērtās, un viņa cieši pavērās Ramešā. Juzdamies vainīgs, jauneklis klusēja. Viņš nebija paredzējis, ka šo ziņu Hemnalinai pateiks tādā veidā.

Savas izmocītās sirds dziļumos Ramešs pārāk labi saprata, cik dziļi Hemnalinu aizvaino šī nepatīkamā vēsts, ko bez tam tik spēji un asi pasaka. Bet izšautu bultu nav iespējams atgriezt atpakaļ, un Ramešs skaidri redzēja, ka šī bulta iedūrusies Hemnalinai pašā sirdī.

Teikto ne ar ko nebija iespējams mīkstināt. Viss bija pilnīgi skaidrs: kāzas jāatliek, Ramešam svarīgas darīšanas, un viņš negrib teikt, kas tās par darīšanām. Nekādu citu izskaidrojumu nav iespējams izdomāt.

Annada-babu paskatījās uz meitu.

— Nu, tā jūsu darīšana, paši arī izlemiet, kā rīkoties.

— Es taču nekā nezināju, tēt, — galvu zemu nodūrusi, Hemnalina pateica un tūliņ nozuda aiz durvīm, kā nozūd pēdējie saules stari, uznākot negaisa mākoņiem.

Izlikdamies, ka lasa avīzi, Annada-babu nogrima domās.

Ramešs brīdi sēdēja nekustēdamies. Tad strauji pietrūkās un izgāja no istabas.

Lielajā viesistabā iegājis, viņš ieraudzīja Hemnalinu klusi stāvam pie loga.

Viņas acu priekšā bija Kalkuta svētku priekšvakarā: pa visām ielām un šķērsielām kā ūdeņi palu laikā plūda un mutuļoja raiba ļaužu straume.

Ramešs vilcinājās Hemnalinai tuvoties. Brīdi viņš stāvēja, savu ciešo skatienu no viņas nenovērsdams. Uz ilgiem laikiem viņam iespiedās atmiņā bālās rudens saules apmirdzētā jaunava, kas bija nekustīgi sastingusi loga nišā. Ir smalkais sejas ovāls, ir skaistā matu sakārtojuma cirtas, ir jaukais matu savijums pakausī, maigais zelta kaklarotas mirdzums, pat tērpa kroka, kas brīvi iegulusi pie kreisā pleca, — viss, viss līdz visniecīgākajam sīkumam, kā ar skulptora kaltu cirsts, iespiedās viņa izmocītajā sirdī.

Beidzot Ramešs lēni piegāja pie viņas. Bet šķita, Hemnalinai patīkamāk skatīties gājējos nekā jauneklī, kas bija nostājies viņai līdzās.

— Man kāds lūgums, — viņš iesāka asaru nomāktā balsī.

Sajuzdama, cik daudz sāpju un lūgšanu viņa vārdos, Hemnalina strauji pagriezās pret viņu.

— Tici man, — Ramešs turpināja, pirmoreiz uzrunādams viņu ar "tu". — Apsolies, ka ticēsi! Es piesaucu par liecinieku Visaugsto, ka nekad tevi nepievilšu!

Ramešs neteica vairāk ne vārda, bet acis viņam bija pilnas asaru.

Tad Hemnalina paskatījās viņam taisni acīs, un šai skatienā viņš lasīja līdzjūtību un mīlestību. Taču pēc mirkļa viņas drosme bija galā, un asaras straumēm sāka plūst no acīm. .

Šeit, loga nišas vientulībā, bez vārdiem un bez izskaidrošanas viņi pilnīgi sapratās. Viņus abus ieskāva neparasts miers.

Ramešu pārņēma klusas, asarām slacītas skumjas, un tā pagāja vairākas minūtes klusumā. Tad, dziļi, atviegloti nopūzdamies, Ramešs sacīja?

— Vai gribi zināt, kāpēc atliku mūsu kāzas nedēļu vēlāk?

Hemnalina klusēdama papurināja galvu: nē, viņa to nevēlas zināt.

— Tad es tev izstāstīšu visu pēc kāzām.

Par kāzām ieminoties, viegls sārtums ietvīka Hemnalina i vaigos.

Šodien pēc pusdienas, kad viņa bija līksmi posusies, lai sagaidītu Ramešu, drīzās sastapšanās satrauktā fantāzija bija paredzējusi daudz joku, noslēpumainu izskaidrošanos un visādu citu laimes ainu. Bet viņai ne prātā nebija ienācis, ka jau pēc pāris minūtēm viņi apmainīsies ar uzticības ziedvijām1, ka līs asaras, ka viņu starpā nenotiks nekāda mīlestības atklāšana, gluži vienkārši viņi pastāvēs dažus mirkļus līdzās, un šo mirkļu radītais bezgalīgais prieks, dziļais miers un neaprobežotā uzticība vienam uz otru savienos viņus ciešāk nekā visi mīlas zvēresti.

— Tev jāiet pie tēva, — Hemnalina beidzot sacīja. — Viņš ir ļoti satraukts.

Vieglu sirdi, gatavs griezt krūtis pretī visiem triecieniem, kādus vien pasaule vērstu pret viņu, Ramešs iegāja pie Annadas-babu.

Piecpadsmitā nodaļa

Annada-babu ar bažām uzlūkoja Ramešu, kad tas atkal ienāca pie viņa.

— Dodiet man ielūgto viesu sarakstu, un es jau šodien visiem paziņošu, ka kāzu diena atlikta, — Ramešs sacīja.

— Tātad esi tomēr nolēmis kāzas atlikt? — Annada" babu jautāja.

— Jā, citas izejas neredzu.

— Tādā gadījumā, mans mīļais, liec vērā vienu? man pie visa tā nav vairs nekādas daļas, rīkojies pats, kā jau nu vajag. Es nevēlos, ka par mani sāktu smieties. Ja gribi tādu lietu kā kāzas pārvērst par bērna rotaļu, tad cilvēkiem manos gados labāk tur nepiedalīties. Te būs ielūgto viesu saraksts. Lielākā daļa līdzekļu, ko esmu jau izdevis,

tagad izkūp gaisā, bet es nevaru naudu saujām sviest ūdenī.

Ramešs bija ar mieru uzņemties visus kāzu izdevumus un pūles. Viņš grasījās jau aiziet, kad Annada-babu viņu aizturēja.

— Rameš, vai esi jau izšķīries, kur darbosies par advokātu pēc kāzām? Ceru, ne jau Kalkutā?

. — Protams, nē. Izraudzīšos labu apvidu kaut kur rietumos.

— Tas ir. pareizi. Etoijā, piemēram, nav nemaz peļama vieta. Turienes ūdens ļoti noderīgs kuņģim. Man reiz gadījās nodzīvot Etoijā veselu mēnesi, un es pārliecinājos, ka pat mana ēstgriba stipri vien uzlabojās. Zini, mīļais, visā pasaulē man tikvien ir kā Hema. Viņa bez manis nejutīsies pilnīgi laimīga, un arī man bez viņas nebūs miera. Tāpēc jau tā raizējos, lai tu visādā ziņā izraudzītos veselīgu apvidu.

Izmantodams to, ka Ramešs jūtas vainīgs, Annada-babu bija nolēmis nepalaist garām tik izdevīgu gadījumu, lai uzstādītu savas prasības. Ja viņš tagad ieteiktu nevis Etoiju, bet Garo vai Cerapundžu, Ramešs piekristu visam.

— Labi, es pierakstīšos advokatūrā Etoijā, — Ramešs aiziedams noteica. Atsaukt ielūgumus viņš uzņēmās pats.

Brīdi vēlāk ienāca Akšajs. Annada-babu tūliņ tam pastāstīja, ka kāzas atliktas nedēļu vēlāk.

— Ko jūs sakāt! Nevar būt! — Akšajs iesaucās. — Kāzām taču jānotiek jau aizparīt.

— Protams, būtu labāk, ja neatliktu. Vienkāršie mirstīgie jau tā nerīkojas, — Annada-babu attrauca. — Bet no jums, mūsdienu jaunatnes, var sagaidīt visu ko.

Akšajs likās ārkārtīgi nobažījies. Domas viņam sāka spraigi darboties.

— No cilvēka, ko esi izraudzījies savai meitai par vīru, nevajag novērst ne acu, — viņš sacīja. — Par to, kura rokās uz visu mūžu nodod savu bērnu, vajag izzināt visu. Lai tas būtu vai pats Dievs, tādās lietās piesardzība nekad nav par ļaunu.

— Nu, ja tādu jaunekli, kāds ir Ramešs, sāksim turēt aizdomās, tad jau pasaulē vispār nevienam vairs nevar ticēt, — Annada-babu atcirta.

— Vai Ramešs teica, kāpēc viņš atliek kāzu dienu? —- Akšajs jautāja.

— Nē, — Annada-babu atbildēja un noraizējies pārlaida roku pār matiem, — to viņš neteica, Ķad viņam par

to ievaicājos, viņš vienkārši atbildēja, ka tas esot pavisam nepieciešams.

Akšajs novērsās, lai apslēptu smaidu.

— Bet jūsu meitai, viņš, protams, būs visu paskaidrojis? — Akšajs taujāja.

— Jādomā gan.

— Vai nebūtu labāk, ja viņu pasauktu un dabūtu noteikti zināt, kas noticis?

— Lūk, tas ir pareizi, — Annada-babu bija ar mieru un skaļā balsī sauca meitu.

Hemnalina ienāca, bet, Akšaju ieraudzījusi, nostājās aiz tēva tā, lai nevarētu saredzēt viņas seju.

— Vai Ramešs tev pateica, kāpēc tik pēkšņi jāatliek jūsu kāzas? — Annada-babu jautāja.

Hemnalina noraidoši papurināja galvu.

— Vai tad tu viņam to nevaicāji?

— Nē.

— Brīnišķīgi! Redzu, tu esi tikpat ērmota kā viņš. Ramešs pasaka, ka viņam nav laika laulāties, un tu atbildi: "Nu, labi, laulāsimies vēlāk." Un darīts! Viss kārtībā!

Tagad Akšajs pārsviedās Hemnalinas puse.

— Kāpēc gan cilvēku izprašņāt par kaut ko, ja pilnīgi skaidrs, ka viņš nevēlas paskaidrot savas rīcības iemeslus. Ja varētu, Ramešs-babu pats būtu visu izstāstījis.

— Es nevēlos klausīties svešu cilvēku prātojumus šai lietā. Mani pašu notikušais nepavisam nav satraucis, — Hemnalina pietvīkusi pateica un izgāja no istabas.

Akšajam satumsa seja, tomēr viņš piespiesti pasmaidīja.

— Pasaulē jau allaž tā, ka draudzība ir visnepateicīgākais pienākums. Tāpēc pilnīgi apzinos, cik tā svarīga. Jūs varat mani nicināt vai lādēt, bet es uzskatu par savu pienākumu pateikt, ka Ramešam neticu. Es nevaru būt mierīgs, ja redzu, ka jūs var apdraudēt kaut niecīgākās nepatikšanas. Atzīstos, tā ir mana vājība. Lai būtu kā būdams, bet rīt atbrauks Džogens, un, ja viņš, visu dabūjis zināt, neuztrauksies par savas māsas likteni, tad arī es neteikšu vairs ne vārda.

Nevar gan teikt, ka Annada-babu nemaz nesaprastu, ka patlaban visizdevīgākais brīdis Akšaju izprašņāt par Rameša izturēšanos. Bet viņam instinktīvi riebās ikviens tracis, un tāds neatvairāmi izceļas, līdzko sāk atklāt kādu noslēpumu.

Un viņš pikti uzbruka Akšajam.

— Tu esi pārāk aizdomīgs, Akšaj! Kā tu uzdrošinies, ja tev nav nekādu pierādījumu ...

Akšajs prata savaldīties, bet nu arī viņš vairs nevarēja nociesties un sāka ātri bērt vārdus:

Klausieties, Annada-babu! Protams, man ir daudz peļamu īpašību: es "apskaužu" līgavaini, turu aizdomās "svēto", man trūkst pietiekamu zināšanu, lai mācītu jaunavām filozofiju, es neuzdrošinos tērzēt ar viņām par dzeju, — vārdu sakot, esmu tāds viduvējs cilvēks. Tomēr arvien esmu bijis uzticīgs jūsu ģimenei un mīlu jūs no visas sirds. Protams, man daudzējādā ziņā grūti sacensties ar Ramešu, bet man tiesība lepoties ar to, ka nekad nekā neesmu jums slēpis. Es varu pazemīgi izlūgties no jums ubaga dāvanas, bet neesmu spējīgs ielauzties jūsu namā un jūs aplaupīt. Jau rīt jūs dabūsiet zināt, ko ar to domāju.

Sešpadsmitā nodaļa

Vēstuļu izsūtīšana ievilkās līdz naktij. Beidzot Ramešs apgūlās, bet aizmigt nevarēja. Domas plūda divās straumēs — gaišā un tumšā, gluži kā Gangas un Džamnas ūdeņi šo upju satekā. Abas straumes sajaukdamās dzina miegu prom no viņa. Viņš ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, tad piecēlās un piegāja pie loga. Vientulīgās, tukšās šķērsieliņas vienu pusi sedza pretējo namu ēna; otru klāja mēnesnīcas žilbās gaismas strēle.

Ramešs stāvēja nekustēdamies. Tagad viņa domas bija pievērsušās pasaules visumam ar tā nesatricināmo mieru un bezgalību, kur nav nedz uztraukuma, nedz naida. Viņš garā skatīja, kā no šās bezgalīgās un klusās pasaules aizmugures cēli, it kā kādas nedzirdamas melodijas ritma pavadīta, iznirst un šai saulē nemitīgi mainās dzīvība un nāve, darbs un atpūta, sākums un gals. Savā iztēlē viņš redzēja, ka no turienes, kur nav ne dienas, ne nakts, šai zvaigžņu mirdzas pārpilnajā visumā ienāk vīrieša un sievietes mīla.

Ramešs lēnām uzkāpa uz jumta un sāka skatīties uz Annadas-babu mājas pusi. Visapkārt valdīja klusums. Mēnesnīcas staru zaiga auda fantastiskus rakstus uz nama sienām, dzegām, tumšajiem durvju un logu iedobumiem, uz māla žoga.

Tas bija apbrīnojami skaisti! Un šeit, šai milzīgajā

pilsētā, pavisam parastā namā, vienkāršas sievietes veidā slēpās brīnišķīgākā būtnei

Galvaspilsētā ir daudz dažādu cilvēkus studentu un advokātu, ārzemnieku un vietējo iedzīvotāju, bet tikai viņam, Ramešam, vienīgajam no visiem mirstīgajiem, liktenis bija ļāvis klusējot stāvēt pie loga zeltainajā rudens saules spožumā līdzās šai jaunavai. Šis mirklis ar bezgalīga prieka vizmu apmirdzēja viņa dzīvi un visu pasauli — un tas bija brīnišķīgil Brīnums pārveidoja viņa dvēseli un it visu ap viņu!

Ramešs nostaigāja pa jumtu uz priekšu un atpakaļ līdz vēlai naktij. Sīkais mēness sirpis bija paslēpies aiz nama ielas pretējā pusē, un nakts tumsa vēl blīvāk ietina zemi, vienīgi debesis blāzmoja noejošā mēness staru glāstos.

Nogurušais Ramešs vēsumā nodrebēja. Piepeši viņa sirdi pārņēma kādas neizprotamas bailes. Viņš atcerējās, kā rīt viņu sagaida atkal dzīves cīņa.

Neviena rūpju rieviņa nebija manāma debess vaigā; trauksmains nemiers netraucēja mēnesnīcas mirdzu; nakts bija brīnišķīgi rēna un Visums, neskaitāmo zvaigžņu pasauļu mūžīgās kustības pilns, dziļā miegā grimis. Vienīgi cilvēku nesaderībai un nemieram nav gala. Laime un bēdas, klizmas un likstas bez mitas satrauc cilvēku sabiedrību. No vienas puses mūžīgais bezgalības miers, no otras — mūžīgā cīņa zemes virsū! Un Ramešs, savu drūmo domu nomākts, pats sev jautāja, kā vienā un tai pašā laikā var līdzās pastāvēt tādas pretišķības! Vēl nesen mīla bija nostājusies viņa priekšā, kā no Visuma noslēpumainajiem dziļumiem iznirusi, majestātiska savā mierā; bet tagad viņš to redzēja reālās pasaules jūklī. Grūts un ērkšķiem klāts tās ceļš šai cīniņu pilnajā pasaulē. Kurš no Šiem diviem veidiem ir rēgs un kurš patiess?

Septiņpadsmitā nodaļa

Nākamajā dienā ar rīta vilcienu Džogendra pārbrauca no rietumiem. Bija sestdiena, un svētdien bija noliktas Hemnalinas kāzas. Tomēr, tuvojoties tēva mājas durvīm, Džogendra nemanīja nekādu pazīmju, kas norādītu uz gaidāmajām svinībām. Viņš cerēja savu māju ieraudzīt jau izgreznotu ar deodara1 vītnēm, bet ēka kā parasti ne

ar ko neatšķīrās no savām vienkāršajām, nepievilcīgajām kaimiņienēm.

Džogendram izbailēs iešāvās prātā, vai tik kāds no viņa piederīgajiem nav saslimis. Beķ mājā iegājis, viņš ieraudzīja, ka viņam galds jau klāts un Annada-babu, pie pusizdzertas tējas tases sēdēdams, lasa avīzi.

— Vai Hema vesela? — Džogendra steidzīgi jautāja.

— Jā, gluži vesela.

— Un kas tad ar kāzām?

— Atliktas līdz nākamajai svētdienai.

— Kāpēc?

— Pavaicā to savam draugam. Ramešam labpatika mums pateikt tikai to, ka viņam esot ļoti svarīgas darīšanas un tāpēc kāzas jāatliekot!

Džogendru kaitināja tēva bezrūpība.

— Tiklīdz es atbraucu, — viņš iesaucās, — tā noteikti gadās visādas nepatikšanas! .Nu, kas Ramešam var būt par steidzamām darīšanām? Viņš taču pilnīgi neatkarīgs, nekādu tuvu radinieku viņam nav. Ja viņam radušās grūtības naudas lietās, nesaprotu, kāpēc to nevarētu pateikt. Un kāpēc jūs tik viegli piekritāt viņa lūgumam?

— Tas viss ir gluži pareizi, — Annada-babu piebilda. — Bet Ramešs taču nav nekur aizbēdzis, ej un pats pavaicā viņam.

Lūpas apdedzinādams, Džogendra ātri izdzēra tasi tējas un aizgāja.

— Pagaidi, Džogen, kāpēc tā steigties. Būtu labāk kārtīgi paēdis, — Annada-babu nosauca viņam pakaļ.

Bet Džogendra to vairs nedzirdēja. Ar joni iebrāzies mājā, kur dzīvoja Ramešs, viņš, jau pa kāpnēm steigdamies, skaļi kliedza:

— Rameš, Rameš!

Bet Rameša nekur nemanīja. Džogendra neatrada viņa ne guļamistabā, ne kabinetā, ne uz jumta, ne arī apakšstāvā. Ilgāku laiku nomeklējies, viņš beidzot uzdūrās kalpotājam.

Uz jautājumu, kur namatēvs, kalpotājs atbildēja, ka kungs jau agri no rīta aizbraucis, paņemdams līdzi dažas mantas. Viņš teicis, ka būšot atpakaļ pēc četrām piecām dienām. Kur viņš aizbraucis, to kalpotājs nezināja.

Džogendra pārnāca atpakaļ drūms un apsēdās atkal pie galda.

— Kas noticis? — Annada-babu jautāja.

— Nav zināms, kas būs tālāk, — Džogendra īgni atbildēja. — Šodien vai rīt cilvēkam jākļūst par tavas meitas vīru, bet tu pat nepainteresējies, ko viņš dara, kurp brauc, kaut gan tas dzīvo tepat blakus.

— Kā tad tā? Vakar taču viņš bija vēl mājā!

— Redzi nu, — Džogendra iekaisa. — Tu neesi zinājis pat to, ka viņš taisās kur aizbraukt. Viņa kalpotājiem arī nav ne jēgas, kur viņš tagad atrodas. Sī slapstīšanās man pavisam nepatīk. Nesaprotu, tēt, kā tu vari-pret visu to tik mierīgi izturēties.

Pēc tādas pamācības Annada-babu centās izlikties noraizējies un cik vien iespējams svarīgi teica:

— Patiesi, ko gan tas viss nozīmē?

Vakarvakarā Ramešam tiešām bez sevišķām grūtībām bija palaimējies aizlavīties no Annadas-babu, bet viņš to pienācīgi nenovērtēja. Savā bezbēdībā viņš pilnīgi paļāvās uz tādu vārdu kā "svarīgas darīšanas" maģisko iedarbību un domāja, ka ar tiem pilnīgi pietiek, lai attaisnotu jebkuru prombūtni. Tāpēc Ramešs mierīgā garā darīja to, ko atzina par savu neatliekamu pienākumu.

— Kur Hemnalina?

— Šodien viņa jau agri padzēra tēju un tūliņ uzgāja augšā, — Annada-babu atbildēja.

— Nabadzīte, viņai droši vien kauns par tik dīvainu Rameša izturēšanos, viņa baidās ar mani sastapties.

To pateicis, Džogendra devās augšā, lai nomierinātu sagrauzto un noskumušo māsu.

Hemnalina sēdēja viesistabā viena pati. Džogendras soļus padzirdusi, viņa aši atvēra kādu grāmatu, izlikdamās, ka lasa to. Tiklīdz brālis ienāca istabā, viņa nolika grāmatu un piecēlusies, jautri smaidīdama, sacīja:

— Kad tu atbrauci, dadā? Zini ko, man lāgā nepatīk tavs izskats.

— Iespējams, ka man tiešām nav labs izskats, tur nav nekā ko brīnīties, — Džogendra atbildēja apsēzdamies. — Zinu jau visu, Hem. Bet tu, lūdzama, neuztraucies! Tas varēja notikt tāpēc, ka manis nebija mājās. Tagad es pats visu nokārtošu. Starp citu, Hem, vai Ramešs tev pateica iemeslu, kāpēc kāzas jāatliek?

Hemnalina bija nepatīkamā stāvoklī. Viņai bija neciešamas visas šīs aizdomas uz Ramešu, tāpēc viņa negribēja brālim teikt, ka Ramešs patiesībā viņai nav nekā paskaidrojis. Bet viņa neprata melot.

— Ramešs gribēja man visu izstāstīt, — Hemnalina atbildēja, — bet es atzinu, ika tas man nav nemaz tik svarīgi.

"To viņa tā lepnības pēc." Džogendra nodomāja. "Taisni viņas garā." Bet skaļi sacīja:

— Tev nav ko raizēties, Hem, vēl šodien noskaidrošu, kas viņu spiedis tā rīkoties.

— Bet es taču nemaz neraizējos, — Hemnalina atsaucās, izklaidīgi šķirstīdama grāmatu, kas atradās viņai uz ceļiem. — Un vispār nevēlos, ka tu viņu izprašņātu.

"Atkal tā pati lepnība," Džogendra nodomāja.

— Tā nav tava darīšana, — viņš piebilda un taisījās jau iet, bet Hemnalina strauji pietrūkās no atzveltnes krēsla.

— Dadā, nevajag nekā ar viņu par to runāt. Domājiet par viņu, ko gribat, manās acīs viņš ir un paliks ārpus visām aizdomām.

Tikai tagad Džogendram piepeši iešāvās prātā, ka māsas vārdi nemaz neizklausās pēc lepnības. Pēkšņi Dzogen- drā pamodās brāļa mīlestība un līdzcietība, un viņš, sevī pasmaidīdams, nodomāja: "Ir gan tās skolotās meičas!... Viņām nav ne mazākās jēgas par dzīvi. Tik daudz mācījusies, tik daudz ko zina, bet, redz, saduroties ar viltu, pietrūkst dzīves gudrības, lai to izprastu."

Salīdzinādams šo pašaizliedzīgo uzticību ar tā otra divkosību, Džogendra kļuva vēl niknāks uz Ramešu. Viņa sirdī nobrieda apņemšanās noteikti izdibināt kāzu atlikšanas iemeslu. Viņš pa otram lāgam taisījās iet, bet Hemnalina saķēra viņu aiz rokas:

— Dadā, apsoli, ka tu ar viņu nerunāsi nekā par to.

— Redzēs, kā būs.

— Nē, dadā, nevis "redzēs, kā būs", bet apsoli man, citādi es tevi nelaidīšu. Apgalvoju, ka bažām te nav vietas. Nu, paklausi šoreiz mani!

Redzēdams tādu Hemnalinas pretestību, Džogendra nodomāja, ka Ramešs droši vien būs viņai visu pateicis. Bet tādu kā Hema var viegli apmānīt ar visādiem niekiem.

— Klausies, Hem, — viņš teica, — te nav runa par aizdomām. Kad jauna meitene taisās precēties, tad m tiem, kuru aizgādībā viņa atrodas, gulstas zināmi pienākumi. Var jau būt, ka jūs viens otru esat ļoti labi sapratuši un ar visu apmierināti, — tā ir jūsu darīšana. Bet ar to vien nepietiek, nepieciešams, lai arī starp līgavaini un mums būtu pilnīga saprašanās. Un, patiesību sakot,

Hem, uzklausīt viņa paskaidrojumus tagad svarīgi taisni mums, nevis tev. Pēc kāzām mums nebūs ar jums vairs nekas runājams.

To pateicis, Džogendra ātri izgāja.

Vienā mirklī mīla bija zaudējusi visas aizsegas., kas to slēpa no citu cilvēku acīm. Attieksmēm, kas mīlētājus tuvināja ar katru dienu vairāk un vairāk, drīz vajadzēja izveidot īpašu, tikai viņu pašu pasauli. Bet tagad citu nejēdzīgās aizdomas nemitīgi deva šai mīlai vienu triecienu pēc otra. Visas šīs nepatikšanas sagādāja Hemnalinai tik daudz ciešanu, ka viņai negribējās redzēt vairs pat savējos un draugus. Un, kad Džogendra bija aizgājis, viņa atzina par labāku palikt viena savā istabā.

No mājas iziedams, Džogendra satika Akšaju.

— Ā, Džogen, tu jau atbrauci! — Akšajs iesaucās. — Un, protams, visu jau zini? Nu, ko tu par to domā?

— Var visādi domāt. Bet kāda jēga par tukšu strīdēties un minēt, kas tur varētu būt? Pašreiz nav īstais laiks sēdēt pie tējas galda un nodarboties ar psiholoģiskām analīzēm.

— Tu zini, ka arī es neesmu tukšu spriedelēšanu piekritējs, lai tās sauktu kā saukdami — par psiholoģiju, filozofiju vai poēziju. Esmu lietišķs cilvēks. Taisni tāpēc nācu, lai tev to pateiktu.

— Nu, labi, tad runāsim par lietu, — Džogendra nepacietīgi iesaucās. — Piemēram, vai tu vari pateikt, uz kurieni Ramešs aizbraucis?

— Varu.

— Tad stāsti drīzāk! Kur viņš atrodas?

— Pašlaik es to neteikšu, bet šodien taisni pulksten trijos dienā tu viņu redzēsi.

— Kas te galu galā ir? Jūs visi esat kļuvuši neizprotami. Kopš esmu te ieradies, viss pilns liktenīgu noslēpumu! Nē, Akšaj, pietiek slapstīties.

— Patīkami dzirdēt to no tavas mutes. Taisni tāpēc, ka nekad nekā neslēpju, man radies tik daudz naidnieku: tava māsa mani pat redzēt vairs negrib, tēvs pukojas, ka esmu aizdomu pilns, un arī Ramešs-babu, mani saticis, nav nemaz tik sajūsmināts. Esi palicis vienīgi tu. Bet par tevi es baidos: tu taču neesi neauglīgu prātojumu cienītājs, tev patīk rīkoties tieši. Es eļmu vāja rakstura cilvēks un nevaru ciest varbūtību, ka arī tev varētu kas kaitēt.

— Klausies, Akšaj, man nepatīk tavas izvairīgas atbildes. Es ļoti labi redzu, ka tu kaut ko zini. Kāpēc tāda noslēpumainība? Vai gribi ko izpelnīties ar to? Stāsti godīgi visu, ko zini, pietiek izlocīties!

Nu, labi, pastāstīšu visu no sākta gala. Klausies uzmanīgi! Tur daudz kas būs tev pavisam jauns!

Astoņpadsmitā nodaļa

Īres laiks Dardžiparas dzīvoklim vēl nebija notecējis, bet Ramešam nebija pat ienācis prātā to kādam izīrēt. Pēdējos mēnešos viņš bija lidinājies kaut kur tālu prom no zemes sfērām, tur, kur naudai nav nekādas nozīmes.

Agri no rīta šai dzīvoklī nonācis, Ramešs pavēlēja uzpost istabas, sakārtot gultu, izklāt saļmvīteņus un norīkoja, lai sapērk dažādas uzturvielas.

Šodien Kamalai vajadzēja atgriezties no skolas.

Viss bija jau sagatavots, bet viņa vēl kavējās. Ramešs gaidīdams atlaidās gultā un sāka sapņot par nākotni. Viņš nekad nav bijis Etoijā, taču nav grūti iedomāties rietumu provinču dabas ainavas. Viņš apmetīsies pilsētas nomalē. Gar viņa dārzu ies liels, kokiem apaudzis ceļš... Tālu aiz ceļa, cik vien acis var saskatīt, aizstiepsies tīrumi ar šur tur izkaisītām akām, ar sargtorņiem, lai sējumus aizsargātu no kustoņiem un putniem; visu dienu no turienes varēs dzirdēt griezīgi čīkstam aku riteņus, kurus iedarbina ar vēršiem. Paretam, putekļu mākoņos tīts, pa ceļu aizripos kāds vientulīgs pajūgs, un sidrabainā zvārgulīšu skaņa uz mirkli saviļņos tveicīgo, rāmo gaisu.

Ramešam kļuva skumji ap sirdi, iedomājoties, ka tur, tālu no savējo mājas, Hemnalinai būs augas dienas jāpavada vientulībā cieši aizslēģotā bungalo, lai glābtos no neciešamās dienvidu tveices. Un viņš nomierinājās tikai tad, kad iedomājās viņai līdzās uzticīgu biedreni. Un šī biedrene, pēc viņa domām, būs Kamala.

Ramešs nolēma pagaidām Kamalai nekā nestāstīt. Pēc kāzām jūtīgā Hemnalina piekļaus meiteni sev pie krūtīm un, mīļi un uzmanīgi pateikusi viņai visu patiesību, saudzīgi atbrīvos Kamalu no tā noslēpumainības tīkla, kas saaudies ap viņas dzīvi. Tad mierīgi, bez kāda satraukuma, citādos apstākļos dzīvodama, Kamala viegli sadraudzēsies ar viņiem un atradīs savu vietu dzīvē.

Pienāca pusdienas laiks, ielas troksnis norima: tie, kam jāstrādā, aizgājuši darbā, bet vaļas cilvēki nolikušies diendusā. Rudenīgi dzestrajā gaisā bija jaušama līksma tuvo svētku dienu rosība.

Šai klusajā pusdienas stundā Ramešs, krāsas nežēlodams, veidoja savā iztēlē nākamās laimes ainavas.

Rameša sapņus iztraucēja stipra ratu rīboņa, kas apklusa pie viņa dzīvokļa durvīm. Ramešs saprata, ka atbraukusi Kamala. Viņu pāršalca nemiers. Kā lai saņem Kamalu, kā lai izturas, ko lai runā, un kā Kamala pati izturēsies? — gaidīdams Kamalu ienākam, Ramešs pats sev jautāja.

Divi viņa kalpotāji bija jau lejā. Tie vispirms sanesa Kamalas čemodānus un, tos uz terases atstājuši, atkal aizgāja. Tad parādījās pati meitene. Pie istabas durvīm pienākusi, viņa apstājās uz sliekšņa.

— Nāc iekšā, Kamala, — Ramešs aicināja.

Beidzot viņa ienāca, it kā ar varu pārspēdama nedrošības sajūtu. Rameša nodoms atstāt viņu pa svētku dienām skolā bija prasījis no viņas daudz rūgtu asaru; bez tad daži prombūtnē pavadītie mēneši viņu bija pa daļai atsvešinājuši no Rameša. Tāpēc, istabā ienākusi, viņa nepacēla ne acu uz jaunekli, bet novērsusies stāvēja un skatījās pa vaļējo logu laukā.

Kamalas āriene Ramešu pārsteidza. Viņam šķita, it kā viņš savā priekšā redzētu pavisam svešu meiteni. Dažu mēnešu laikā Kamala bija apbrīnojami pārvērtusies. Viņa bija pastiepusies garāka un kļuvusi slaida kā jauna liāna. Kur palikusi veselīgās lauku meitenes raupjā vienkāršība? Viņas agrākā apaļā sejiņa bija kļuvusi vājāka, un tas padarīja šo sejiņu sevišķi skaistu; vaigus sedza nevis brūni zeltains iedegums, bet maigs bālums. Viņas gaitā un kustībās nebija vairs ne vēsts no agrākās neveiklības.

Slaida, mazliet nodurtu galvu, taisni izslējusies, viņa stāvēja pie loga, un Ramešs neviļus ar labpatiku raudzījās viņā.

Rudenīgie pusdienas saules stari apmirdzēja meitenes seju. Galva viņai bija neapsegta, ar sarkanu lentu pārsietie mati atmesti uz muguras. Safrānkrāsas vilnas auduma sari cieši apkļāva viņas jaunavīgo augumu.

Pēdējā laikā Ramešam bija palikusi vairs tikai neskaidra atmiņa par Kamalas skaistumu. Bet tagad šis

skaistums, kļuvis vēl spilgtāks, piepeši pārsteidza viņu. Uz to viņš nemaz nebija sagatavojies.

— Apsēdies, Kamala, — viņš sacīja.

Kamala paklausīgi apsēdās atzveltnes krēslā,

— Nu, kā tev veicās skolā?

— Labi, — viņa atbildēja.

Ramešs lauzīja galvu, ko vēl viņai vaicāt, beidzot viņam nejauši iešāvās prātā laimīga doma, un viņš ieminējās:

— Droši vien tu esi izsalkusi? Šeit tev viss jau sagādāts. Vai gribi, es likšu, lai tev kaut ko atnes?

— Nē, es mazliet ēdu pirms braukšanas.

— Tātad tu nekā negribi? Varbūt kaut ko saldu? Man ir augļi — āboli, granātāboli, bumbieri.

Kamala klusēdama tikai papurināja galvu.

Ramešs vēlreiz uzlūkoja viņu. Galvu mazliet piešķiebusi, meitene skatīja ilustrācijas angļu valodas mācību grāmatā.

Gluži kā zelta burvju nūjiņa skaista seja atdzīvina arī to skaistumu, kas slēpjas it visā, kas ap to. Kamalas seja it kā atdzīvināja gan trīcošo rudens saules stariņu, gan šo septembra dienu, piešķirot tai noteiktas kontūras un apveidus. Tāpat kā kurš katrs centrs pārvalda to, kas visapkārt, tā arī šī meitene, šķiet, iekļāva sava iespaida sfērā ir debesis, ir vēju, ir gaismu — it visu, kas ap viņu, kaut gan pati pilnīgi nenojauta to un tikai klusēdama skatīja ilustrācijas savā mācību grāmatā.

Ramešs aši izgāja un tūliņ atkal ienāca atpakaļ, nesdams uz paplātes bumbierus, ābolus un granātābolus.

— Kā rādās, tu negribu ēst, Kamala; toties es esmu izsalcis un ilgāk nevēlos vairs gaidīt, — viņš sacīja.

Kamala mazliet pasmaidīja, un nejaušā smaida at- gaisma izkliedēja viņu sirdīs atsvešināšanās miglu.

Nazi paņēmis, Ramešs sāka lobīt ābolu. Bet viņam saimniecības darbos trūka iemaņas, un Kamalai likās tik jocīgi, noskatoties viņa drudžainajā steigā un neveiklajās kustībās, ka beidzot viņa nevarēja vairs savaldīties un sāka skaļi smieties.

Šās līksmes šalts iepriecināts, Ramešs ieminējās:

— Tev, kā rādās, labpatīk smieties par to, ka es neprotu rīkoties ar augļiem? Nu, tad lobi pati tos, bet es paskatīšos, cik veiksmīga tu esi šai mākslā!

— Būtu pie rokas augļu nazis, es to varētu izdarīt, bet ar šādu gan ne, — Kamala atbildēja.

.1 I и

— Vai tiešām tu domā, ka te neatradīsies kaut kas tāds? — Ramešs sāka smieties un, kalpotāju pasaucis, vaicāja, vai viņiem esot augļu nazis.

— Ir, — tas atbildēja.

— Tad labi nospodrini to un atnes.

Kad nazis bija dabūts, Kamala nometa kurpītes, apsēdās uz grīdas un, nazi atvāzusi, jautri un veikli vispirms nolobīja auglim miziņu, pēc tam sadalīja to šķēlītēs. Ramešs, kas arī bija apsēdies uz grīdas viņai iepretim, sakārtoja šķēlītes uz paplātes.

— Vai tu arī ēdīsi? — viņš jautāja meitenei.

— Nē, — viņa atbildēja.

— Nu, tad arī es neēdīšu.

Kamala paskatījās viņā.

— Labi, tikai papriekšu ēd tu, bet pēc tam es.

— Vai tu nepiemānīsi?

— Goda vārds, nepiemānīšu, — Kamala viŠai nopietni apsolījās.

Šāda sirsnīga apgalvojuma nomierināts, Ramešs paņēma vienu šķēlīti.

Bet te pēkšņi šo mielastu pārtrauca kaut kas pavisam negaidīts. Durvīs, taisni viņam iepretim, stāvēja Akšajs un Džogendra.

— Lūdzu mūs atvainot, Rameš-babu, — Akšajs iesāka. — Mēs cerējām jūs te sastapt vienu pašu. Džogen, mums nevajadzēja tik spēji, bez brīdinājuma pie viņa ielauzties. Nāc iesim lejā un uzgaidīsim.

Kamala nometa nazi un aši pietrūkās kājās, steigdamās uz durvīm. Bet ceļu aizsprostoja abi svešie. Džogendra mazliet pavirzījās, ļaudams viņai paiet garām, bet nemaz nedomāja novērsties; taisni otrādi, viņš vērīgi aplūkoja meiteni.

Kamala izbijusies ieskrēja blakus istabā.

Deviņpadsmitā nodaļa

— Kas tā par meiteni? — Džogendra Ramešam jautāja.

— Kāda mana radiniece.

— Tā kā viņa acīmredzot nav no vecāku gada gājumu radiniecēm, tad gribu cerēt, ka jūs nesaista mīlas saites? Tu man esi stāstījis par visiem saviem tuviniekiem, bet par šo meiteni nekad nekā ņeesmu dzirdējis, ,

Tad iejaucās Akšajs.

— Džogen, tu esi netaisnīgs. Vai tiešām cilvēkam nedrīkst būt noslēpuma, ko viņš pat draugiem negrib izpaust?

— Vai tev patiesi ir tāds noslēpums, Rameš? — Džo- gendra jautāja.

— Jā, ir, — Ramešs atbildēja gluži pietvīcis. — Vispār es nevēlos ar jums runāt par šo meiteni.

— Bet man diemžēl ir stipra vēlēšanās runāt par viņu, — Džogendra neatlaidās. — Ja tu nebūtu bildinājis Hemnalinu, tici, neviens nebūtu pētījis tavus radu rakstus. Tad tu varētu slēpt ko slēpdams, tā būtu tava darīšana.

— Varu jums teikt tikai vienu, — Ramešs iesaucās. — Visā pasaulē nav neviena, ar kuru mani saistītu kaut kas tāds, kas būtu par šķērsli manām laulībām ar Hemnalinu.

— Varbūt tev tā ir, — Džogendra attrauca, — bet Hemnalinas tuviniekiem tiesība te saskatīt Joti svarīgus šķēršļus. Man gribas tev vienīgi vaicāt, kāpēc vispār jāslēpj radniecīgas saites, lai tās būtu kādas būdamas?

— Minēt tagad iemeslu nozīmētu atklāt noslēpumu, — Ramešs atbildēja. — Tu taču mani pazīsti jau kopš bērnības, lūdzu, netaujā par manas rīcības motīviem, bet vienkārši tici maniem vārdiem.

— Vai šo meiteni sauc Kamala?

— Jā.

— Tu viņu uzdod par savu sievu?

— Jā.

— Un tu vēl prasi, lai mēs tev ticētu? Gribi mūs pārliecināt, ka viņa nav tava sieva, ja citiem tu apgalvo pretējo? Kā zini, bet tas nu pavisam neizklausās pēc patiesības.

— Tu gribi teikt, — Akšajs iebilda, — ka tāda izrunāšanās diezin vai var noderēt par klasisku loģiskas domāšanas piemēru? Bet, mīļais Džogen, dzīvē taču gadās nokļūt tādā stāvoklī, kas noteikti spiež dažiem teikt vienu, bet citiem pavisam ko citu. Galu galā kaut kas tomēr atbilst patiesībai. Kāpēc gan nepieņemt, ka tas, ko Ramešs-babu tev sacīja, taisni ir patiesība?

— Vairāk nekā jums nevaru pateikt. Tikai atkārtoju, ka, Hemnalinu precēdams, es nedaru neko pret savu sirdsapziņu. Man ir ļoti dibināts iemesls neko vairāk par Kamalu jums nesacīt, būtu negodīgi vairāk ko teikt, Un es

cietīšu klusu pat tādā gadījumā, ja jūs negribēsiet atteikties no savām aizdomām. Ja būtu runa tikai par manām personīgām nepatikšanām un sarūgtinājumiem, es jums nekā neslēptu. Bet te taču runa par cita cilvēka labo slavu.

— Vai Hemnalinai tu esi to stāstījis? — Džogendra jautāja.

— Nē. Gribēju to darīt pēc kāzām, bet, ja viņa vēlēsies, kaut vaņ tūliņ pateikšu viņai visu.

— Vai mēs varam Kamalai ko pavaicāt?

— Nekādā ziņā! Ja jūs atzīstat mani vainīgu, dariet ar mani, ko gribat, bet es nejaušu tincināt pilnīgi nevainīgu meiteni.

— Nav vajadzīgs vairs nevienu izprašņāt. Visu, ko gribējām, esam dabūjuši zināt. Pierādījumu ir vairāk, nekā vajadzīgs. Un tagad es tev atklāti pasaku: ja pēc visa notikušā tu vēl uzdrošināsies ierasties mūsu mājā, tad sveikā nepaliksi.

Ramešs nobāla, bet savaldījās.

— Un vēl, — Džogendra turpināja, — nemaz negudro Hemai rakstīt! Jums nedrīkst būt vairs nekādu sakaru, ne atklātu, ne slepenu. Ja tu tomēr viņai rakstīsi, tad zini, es visu priekšā atklāšu tavu tik rūpīgi glabāto_ noslēpumu un celšu gaismā pierādījumus, kādi ir mana rīcībā. Bet pagaidām, kad jautās, kāpēc izjuka kāzas, es teikšu, ka pats nepiekritu šīm laulībām, un neatklāšu īsto iemeslu nevienam. Tomēr iegaumē — viens vienīgs tavs kļūmīgs solis, un viss nāks gaismā. Rameš, tu esi lēti ticis vaļā, nedomā, ka mani attur līdzcietība pret tādu liekuli un viltnieku, kāds esi tu. Vienīgi mīlot Hemu, savu māsu, esmu spiests tā rīkoties. Bet tagad uzklausi manus pēdējos vārdus: nekad ne ar vienu skaņu, ne mājienu neizrādi, ka tev bijusi kāda saskare ar Hemu. Protams, es nedomāju paļauties uz tavu goda vārdu, pat patiesība liekuļa lūpās ir apšaubāma. Bet, ja tev vēl ir kaut drusciņ kauna un baiļu, ka tevi var atmaskot, tad nedomā noniecināt manu padomu!

— Ak, Džogen, vai nebūs diezgan? — Akšajs ieminējās. — Paskaties, cik padevīgi Ramešs-babu visu uzklausa! Vai tiešām tev sirdī nav ne kripatiņas žēluma? Iesim! Neraizējieties, Rameš-babu, mēs jau ejam.

Beidzot viņi abi izgāja no istabas. Ramešs palika uz vietas sastindzis kā akmens tēls. Kad stingums bija pār-

gājis, viņam gribējās aiziet no mājas, lai vienatnē pārdomātu visu notikušo. Bet viņš atcerējās Kamalu — nevar taču pamest šeit viņu vienu pašu.

Otrā istabā iegājis, Ramešs ieraudzīja Kamalu, kas, loga aizlaidni ceļa pusē pacēlusi, klusēdama skatījās tālumā. Rameša soļus padzirdusi, viņa ļāva noslīgt aizlaid- nim un pagriezās. Ramešs apsēdās uz grīdas.

— Kas tie tādi bija? — meitene vaicāja. — Šorīt viņi ienāca arī pie mums skolā.

— Skolā? — Ramešs izbrīnā pārjautāja.

— Jā, — Kamala apstiprināja. — Bet ko viņi ar tevi runāja?

— Jautāja, kas tu man esot.

Kamala nebija mācījusies, kā jāizturas vīratēva mājās, neviens viņai nebija aizrādījis, kādos gadījumos jābūt biklai. Bet viņa jau no mazotnes bija audzināta kautrībā un tāpēc, Rameša vārdus izdzirdusi, stipri nosarka.

— Es viņiem teicu, — jauneklis turpināja, — ka tu man esi sveša.

Kamala domāja, ka viņš joko un grib viņu vienkārši kaitināt.

— Mitējies jel, — viņa skarbi iesaucās un novērsās.

Bet Ramešs prātoja, kā lai viņai visu pastāsta.

Piepeši meitene satrūkās.

— Redz, vāmas aiznes tavus augļus!

Otrā istabā ieskrējusi, viņa aiztrieca vāmas un ienāca atpakaļ ar paplāti rokās.

— Lūdzu, ņem un ēd, — viņa teica, nolikdama paplāti Ramešam priekšā.

Bet viņam ēstgriba bija pārgājusi. Tomēr meitenes gādība viņu aizkustināja.

— Un tu pati?

— Ņem tu pa priekšu.

Protams, tas bija sīkums, tīrais nieks, bet pašreizējos apstākļos šī kautrīgā, sirsnīgā Kamalas rūpība sagādāja viņam tik skaudras sāpes, ka viņš tikko spēja valdīt asaras. Ne vārda neteicis, viņš piespieda sevi kaut ko iebaudīt.

Kad brokastis bija paēstas, Ramešs teica;

— Rīt mēs brauksim mājās, Kamala.

— Man tur nepatīk, — acis nodūrusi, meitene skumji atbildēja.

— Tātad tu gribi palikt skolā?,

— Nē, nē, lūdzu, nesūti mani turp! Man Kauns, meitenes to vien zina, Kā prašņāt par tevi.

— Un ko tu viņām atbildi?

— Nekā. Viņas, piemēram, taujāja, kāpēc tu esot gribējis mani pa svētku laiku atstāt skolā. Bet es...

Kamala aprāvās. Jau atceroties vien šo aizvainojumu, atkal sāka sūrstēt rēta viņas sirdī.

— Kāpēc tu viņām neteici, ka esi man sveša?

Kamala galīgi noskaitās. Viņa caur pieri paskatījās

Ramešā un tikai izdabūja pār lupām:

— Ej projām!

Ramešs atkal un atkal pats sev jautāja, ko lai iesāk. Gluži kā tārps viņu kremta smaga izmisuma sajūta. Ko gan Džogendra būs pateicis Hemnalinai? Ko tā domā par viņu? Kā lai Hemai noskaidro patiesos apstākļus? Kā lai pārcieš šķiršanos no viņas?... Visi šie smagie jautājumi viņu tik ļoti nomāca, ka viņš vairs nespēja labi aptvert savu pašreizējo stāvokli. Skaidrs bija viens: Kalkutā starp draugiem un naidniekiem viņa attieksmes ar Kamalu kļuvušas par visspraigāko sarunu priekšmetu. Un baumas par to, ka Kamala ir viņa sieva, droši vien aplidojušas visu pilsētu. Tagad viņi nevarēja šeit palikt vairs nevienu dienu.

Kamala drīz vien pamanīja Rameša domīgumu un izklaidību.

— Ko tu tāds noraizējies? — viņa jautāja. — Ja tev tik ļoti gribas dzīvot uz laukiem, es esmu ar mieru braukt turp.

Kamalas pazemība sagādāja viņam jaunas ciešanas. Viņam vai simto reizi uzmācās jautājums: ko lai iesāk tālāk?

Savās pārdomās nogrimis, viņš Kamalai atkal nekā neatbildēja, tikai klusēdams raudzījās viņā.

— Atzīsties vaļsirdīgi, tu laikam esi dusmīgs uz mani tāpēc, ka pa svētku laiku negribēju palikt skolā?

— Patiesību sakot, Kamala, ne jau uz tevi esmu dusmīgs, bet pats uz sevi.

Beidzot ar mokām atkratījies no savu pārdomu zimekļtīkla, Ramešs mēģināja uzsākt citu sarunu.

— Es gribētu zināt, Kamala, ko tu pa šo laiku esi mācījusies.

Meitene ar lielāko prieku sāka viņam izklāstīt visas savas zināšanas. Pārliecināta, ka Ramešu ar to pārsteigs,

viņa vispirms pastāstīja, ka zeme esot apaļa kā bumba. Un tiešam, viņš visā nopietnībā sāka apšaubīt, ka zeme varētu būt apaļa kā bumba, iejautādamies, vai patiesi tas iespējams.

Kamala plaši iepleta acis.

— Bet tā taču rakstīts grāmatā, un mēs tā mācījāmies!

— Ko tu saki? — Ramešs brīnījās. — Pat grāmatā rakstīts? Vai tā ir liela grāmata?

Jautājums sagādāja Kamalai diezgan lielas grūtības. Tomēr padomājusi viņa noteikti pasacīja:

— Grāmata nav diezin cik liela, toties tā iespiesta. Grāmatā ir arī bildes.

Dzirdot tik svarīgus pierādījumus, Ramešam cits nekas neatlika kā piekāpties. Pastāstījusi visu, ko vien varēja, par savām nodarbībām skolā, Kamala sāka stāstīt par skolas biedrenēm un skolotājiem un par to, kā viņa dzīvojusi skolā. Ramešs šad tad atsaucās, vēl arvien risinādams savas pārdomas, bet reizēm, padzirdis kādas frāzes beigu vārdus, kaut ko iejautājās gluži nevietā.

— Bet tu jau nemaz neklausies! — ļoti noskaitusies, Kamala piepeši iesaucās un piecēlās.

— Nu, nedusmojies, Kamala, — Ramešs steidzās viņu mierināt. — Šodien es nejūtos labi.

To padzirdusi, Kamala aši pagriezās pret viņu.

— Kas noticis? Vai tu esi slims?

— Nē jau, nē, es neesmu slims. Vispār nav nekas sevišķs, tā man reizēm uznāk. Tas drīz pāries.

Tad Kamala sadomāja Ramešu galīgi pārsteigt ar savām zināšanām.

— Vai tu gribi, es tev parādīšu attēlus mūsu ģeogrāfijas grāmatā? — viņa sacīja.

Ramešs labprāt bija ar mieru. Meitene tūliņ atnesa un atšķīra grāmatu.

— Divas bumbas, ko tu te redzi, patiesībā ir viena, — viņa sāka skaidrot. — Apaļa priekšmeta abas puses mēs taču uzreiz nevaram redzēt.

Izlikdamies ļoti pārsteigts un izrādīdams, ka arī viņam par to mazliet jāpadomā, Ramešs iebilda:

— Bet plakaniem priekšmetiem mēs tāpat nevaram redzēt abas puses uzreiz.

— Tāpēc jau te uzzīmētas bumbas puses katra par sevi, — Kamala autoritatīvi paskaidroja.

Tā viņi pavadīja šo vakaru.

Divdesmitā nodaļa

Annada-babu cerēja, ka Džogendra atnāks ar labām ziņām un skandālu izdosies novērst. Kad dēls un Akšajs ienāca, viņš satrūcies paskatījās uz viņiem.

— Kas to varēja iedomāties, tēt, — Džogendra sacīja tēvam, — ka tu pieļausi Ramešam tik tālu noiet? Būtu es to zinājis, es tev nebūtu ļāvis pat sarunāties ar viņu!

— Bet, Džogen, tu pats taču tik ļoti gribēji, lai šis laulības notiktu, — Annada-babu ieminējās. — Pats man ne reizi vien par to runāji. Ja nebūtu tu, man ...

— Protams, man ne prātā nenāca aizliegt. Un tomēr ...

— Redzi, vēl arī "tomēr"! Kā nu tā var? Vai nu esi ar mieru, vai pilnīgi pretī, nekāda vidusceļa te nevar but.

— Bet līdz ar to gribu teikt, ka nevajadzēja atļaut viņam tik tālu noiet.

— Daudzas lietas vajag tikai iekustināt, — Akšajs smiedamies sacīja, — tad tālākajā attīstībā tām vairs nekāds pamudinājums nav vajadzīgs. Tās aug un pieņemas kā ziepju burbuļi. Kamēr pārplīst. Bet kāda jēga prātot par to, kas bijis? Tagad jāgudro, ko darīt tālāk.

Akšajā klausīdamies, Annada-babu arvien vairāk uztraucās un beidzot iejautājās:

— Vai jūs redzējāt Ramešu?

— Redzējām un pavisam tuvu, — Džogendra atbildēja. — Tuvāk, nekā bijām cerējuši. Iepazināmies pat ar viņa sievu.

Annada-babu raudzījās viņos mēms no brīnumiem.

— Ar kā sievu iepazināties? — viņš pārjautāja.

— Ar Rameša sievu, — Džogendra atkārtoja.

— Nesaprotu, par ko tu runā. Kāda Rameša sievu?

— Mūsu Rameša! Pirms dažiem mēnešiem viņš bijis savā dzimtajā pusē un tur apprecējies.

— Bet toreiz taču viņam nomira tēvs, nekādu kāzu nevarēja būt.

— Kāzas bijušas tieši pirms tēva nāves.

Annada-babu vai sastinga. Tad, mazliet padomājis,

mulsi pakasīja pakausi un teica:

— Tātad vairs nevar būt ne runas par viņa laulībām ar mūsu Hemnalinu?

— Par to taču mēs runājam, — Džogendra piebilda.

— Ja tāda bijusi jūsu vārdu nozīme, kāpēc tad nepadomājāt par to, ka viss kāzām jau sagatavots? Visiem

paziņots, ka kāzas būs nākamajā svētdienā! Iznāk, ka atkal jāsūta vēstules, sak, kāzu nemaz nebūs?

— Kāzas nemaz nav jāatliek, — Džogens ieminējās. — Jāizdara tikai maza apmaiņa, un viss būs kārtībā.

— Ko tu runā?

— Tas taču tik vienkārši, tēt! Protams, apmaiņu izdara vienīgi tur, kur tā iespējama. Kas zīmējas uz laulību ceremoniju, tad ir tikai viena izeja, un tā mums jāizmanto, īsi sakot, ja mēs Rameša vietā dabūjam citu līgavaini, tad (kāzas var nosvinēt nākošajā svētdienā. Citādi mēs nevarēsim cilvēkiem acīs rādīties.

Un Džogendra zīmīgi uzlūkoja Akšaju. Tas kautrīgi nodūra acis.

— Kur lai tik ātri sameklē līgavaini? — Annada-babu jautāja.

— Par to neraizējies.

— Bet vispirms taču jādabū Hemas piekrišana!

— Esmu pārliecināts, ka viņa piekritīs, tiklīdz dabūs zināt, kas noticis.

— Nu, ja tā, tad dari, kā atrodi par vajadzīgu. Tomēr žēl; Ramešs ir samērā turīgs, un arī viņa zināšanas atbilst šai turībai. Kas to būtu domājis! Vēl aizvakar mēs abi norunājām pārcelties uz Etoiju, kur viņš sāktu strādāt par advokātu, un te uzreiz... Vajadzēja uzbrukt tādai nelaimei!

— Ko tu par viņu raizējies? Arī tagad neviens viņam neliedz braukt uz Etoiju. Iešu pasaukšu Hemu, nav ko kavēties.

Pēc dažām minūtēm Džogendra bija atpakaļ kopā ar Hemnalinu. Akšajs sēdēja istabas kaktā aiz grāmatu skapja.

— Apsēdies, Hem, — Džogendra teica. — Mums tev kaut kas jāpastāsta.

Hemnalina klusēdama apsēdās atzveltnes krēslā. Viņa nojauta, ka būs jāiztur smags pārbaudījums.

Ievadot sarunu, Džogendra iesāka:

— Vai Rameša izturēšanās tev neliekas aizdomīga?

Ne vārda neteikdama, Hemnalina noraidoši papurināja

galvu.

— Kas tas par iemeslu, ko viņš nevar mums teikt?

— Protams, savs iemesls jau ir, — acu nepaceldama, Hemnalina atbildēja.

— Gluži pareizi, ir gan iemesls. Un vai tas vien jau neliek tev būt piesardzīgai?

Hemnalina atkal klusēdama noraidoši papurināja galvu. Nē, viņa nekā tamlīdzīga nedomā.

Viņas stūrgalvīgā apņēmība ticēt Ramešam vairāk nekā visiem savējiem Džogendru beidzot galīgi sakaitināja. Piesardzīgi mājieni, aplinku valoda acīmredzot nederēja. Un viņš skarbi turpināja:

— Droši vien tu atceries, ka pirms dažiem mēnešiem Ramešs aizbrauca tēvam līdzi uz māju? Pēc tam mēs ilgi brīnījāmies, ka no viņa nav nekādu ziņu. Diez vai esi piemirsusi arī to, ka Ramešs, kas parasti pie mums nāca reizes divas dienā, tas pats Ramešs, kas visu laiku dzīvoja tepat blakus namā, Kalkutā atgriezies, vairs nerādījās šeit un noslēpās pavisam citā pilsētas malā? Bet jūs par spīti visam tam uzticējāties viņam tāpat kā agrāk, pat aicinājāt viņu atkal pie sevis! Būtu es te bijis, vai kas tamlīdzīgs varētu notikt?

Hemnalina vēl arvien klusēja.

—- Vai jūs esat padomājuši, ko tāda Rameša izturēšanās nozīmē? Vai tiešām tā nemodināja jums ne mazāko aizdomu? Cik bezgalīga gan ir jūsu uzticēšanās viņam!

Bet Hemnalina vēl joprojām klusēja.

— Nu, labi! Droši vien jūs paši, godprātīgi būdami, nespējat turēt aizdomās citus. Ceru, ka tādā gadījumā jūs arī man kaut cik uzticēsieties? Nu, tad dzirdiet: es pats biju skolā un dabūju zināt, ka Ramešs tur ievietojis savu sievu Kamalu un norunājis, ka arī svētku brīvlaikā nevedīs viņu uz māju. Bet pirms dienām trim viņš pēkšņi saņēmis vēstuli no skolas priekšnieces, kura lūgusi, lai pa svētku brīvlaiku ņem Kamalu pie sevis. Šodien sākas svētku brīvlaiks, un Kamala skolas ekipāžā nosūtīta uz Rameša agrāko dzīvokli Dardžiparā. Es pats biju šai dzīvoklī. Kad mēs tur iegājām, Kamala lobīja ābolus un dalīja šķēlītēs, bet Ramešs, viņai iepretim sēdēdams, meta šos gabaliņus sev mutē. Kad es jautāju, ko tas nozīmē, Ramešs man atbildēja, ka pašreiz nekā nevarot pateikt. Ja viņš būtu kaut ieminējies, ka Kamala nav viņa sieva, mēs uz vietas viņam noticētu un censtos kaut kā izkliedēt radušās aizdomas. Bet viņš negribēja nekā noteikta atbildēt.,. Nu, kā tad būs? Vai arī tagad pēc visa dzirdētā jūs gribat viņam ticēt?

Stingri raudzīdamies Hemnalinā, Džogendra gaidīja, ko viņa teiks.

Hemnalinas seja nobāla. Viņa cieši ieķērās atzveltnes krēsla turekļos, cenzdamās savaldīties, bet nebija pagājusi vēl ne minūte, kad viņa, uz priekšu sakņupuši, zaudēja samaņu un nokrita uz grīdas.

Annada-babu izbijies piespieda ar abām rokām meitas galvu sev pie krūtīm, nemitīgi atkārtodams:

— Kas tev notika, mīļā? Kas tev kait? Netici viņiem, tie visi ir meli!

Nobīdījis tēvu pie malas, Džogendra aiznesa māsu uz dīvānu un sāka slacināt viņai seju ar ūdeni no krūzes, kas atradās turpat tuvumā. Akšajs cītīgi vēdināja ar vēdekli

Pēc brītiņa Hemnalina pavēra acis, nodrebēja un ievaidējās:

— Tēt, lai Akšajs-babu tūliņ iet projām!

Akšajs nolika vēdekli un, no istabas izgājis, nostājās aiz durvīm. Annada-babu apsēdās Hemnalinai līdzās un, smagi nopūzdamies, glaudīja viņai galvu.

— Ko tu, ko tu, mana mīļā! Apmierinies!

Piepeši Hemnalinai no acīm sāka plūst asaras, krūtis viņai elsās krampjaini cilājās. Viņa noliecās pie tēva ceļiem, cenzdamās apvaldīt neciešamo skumju uzplūdus.

— Apmierinies, mīļā, mitējies, — Annada-babu atkārtoja asaru nomāktā balsī. — Es pārāk labi pazīstu Pamēšu. Viņš nekad tik nelietīgi nerīkosies. Protams, Džogens kļūdījies.

Saniknotais Džogendra nevarēja vairs valdīties:

— Neliec viņai veltīgi cerēt, tēt! Tagad nomierinādams Hemu, tu viņai sagādā turpmāk vēl lielākas ciešanas. Ļauj viņai visu labi pārdomāt.

Hemnalina saslējās, cieši pavērās brālim acīs un noteikti pasacīja:

— Visu, kas man vajadzīgs, esmu jau pārdomājusi. Ievēro, iekams nebūšu visu to dzirdējusi no viņa paša mutes, es nekam neticēšu.

To pateikusi, viņa piecēlās.

— Tikai nepakrīti, — Annada-babu bažījās, viņu pieturēdams.

Uz viņa rokas balstīdamās, Hemnalina iegāja savā guļamistabā un atgūlās gultā.

— Atstāj mani vienu, tēt, — viņa lūdza, — es mēģināšu aizmigt.

— Varbūt atsūtīt pie tevis Hori, lai pavēdina? — Annada-babu jautāja.

— Nē, nē, man nekā nevajag, tēt.

Annada-babu izgāja blakus istabā. Viņš tagad domāja par Hemas māti, kas nomira, kad meitenīte bija tikai sešus mēnešus veca. Viņš atcerējās tās pašaizliedzīgo uzticību, savaldību un neizsīkstošo dzīves prieku. Viņš bija uzaudzinājis meiteni, viņas meitu, un tā bija dzīvs savas mātes iemiesojums. Sirds viņam sāpēs smeldza, apzinoties, ka Hema cieš. Sēdēdams otrā istabā, tēvs domās viņu uzrunāja:

"Lai bēdas tevi nenomāc, manu dārgo meitiņ, esi laimīga! Kā man tiktos tevi redzēt priecīgu un laimīgu, pirms būšu aizgājis turpat, kur tava māte, kā gribētos zināt, ka esi atradusi pajumti mīlama cilvēka mājā!"

Viņš noslaucīja valgās acis sava tērpa stūrī.

Arī senāk Džogendra nebija diezin cik augstās domās par sievietes saprātu, bet tagad par to pilnīgi pārliecinājās. Ko lai ar tām iesāk, ja viņas netic pat neapšaubāmiem pierādījumiem! Viņām tīrais nieks kategoriski apgalvot, ka divreiz divi nemaz nav četri, pilnīgi ignorējot, ko par to domā citi. Veselais prāts liecina, ka melns ir un paliek melns, bet, līdzko mīla viņām pačukst, ka melns ir balts, viņas nikni uzbrūk nelaimīgajiem prāta argumentiem! Nav saprotams, kā pasaule vispār var pastāvēt, ja tajā dzīvo sievietes!

Galu galā, savus prātojumus nobeidzis, Džogendra pasauca Akšaju. Tas kaut kā sāniski ienāca istabā.

— Nu, protams, tu visu dzirdēji? Ko lai tagad iesākam? — Džogendra jautāja.

— Veltīgi tu, draugs, velc mani iekšā visos šais notikumos. Man gar tiem nebija nekādas daļas, bet atbrauci tu un tūliņ ievilki mani šai nepatīkamajā lietā!

— Pietiek! Izgaudosies vēlāk. Tagad mums atliek tikai viens: piespiest Ramešu, lai viņš pats visu izstāsta Hemnalinai.

— Vai tu esi zaudējis jēgu! Kurš tad pats atzīsies?

— Vēl labāk, lai atraksta vēstuli. Par to tev tagad jāgādā. Tikai iegaumē, ka nevar ne mirkli kavēties.

Labi. Palūkošu, ko tur varēs darīt, — Akšajs atbildēja.

Divdesmit pirmā nodaļa

Pulksten deviņos vakarā Ramešs un Kamala brauca uz Sijaldahas staciju. Brauca ar likumu — važonis bija norīkots braukt pa sānielām. Kad ekipāža ripoja garām mums pazīstamajam namam Kalutolā, Ramešs izliecās pa logu un ļoti vērīgi raudzījās tajā. Nekas tur nebija mainījies, viss bija tāpat kā agrāk. Viņš tik smagi nopūtās, ka uzmodināja Kamalu, kas bija jau iesnaudusies.

— Kas tev kait? — viņa jautāja.

— Nekas, — Ramešs atbildēja un, dziļāk sēdeklī ievilcies, visu ceļu klusēja.

Kamala atkal atspiedās pret ekipāžas atzveltni un tūliņ iemiga. To dažu minūšu laikā, kamēr viņi brauca pa Kalutelu, Ramešam pēkšņi Kamalas klātbūtne kļuva neciešama.

Stacijā viņi nonāca laikā un novietojās otrās klases kupejā, ko Ramešs bija jau agrāk pasūtījis. Uztaisījis uz viena dīvāna Kamalai guļvietu, viņš nolaida abažūru zemāk un sacīja meitenei:

— Atgulsties, Kamala, tev jau sen laiks gulēt.

— Kad vilciens sāks kustēties, es tūliņ likšos gulēt. Bet pagaidām atļauj man mazliet pasēdēt pie loga, — Kamala lūdza.

Ramešs bija ar mieru. Tad, apņēmusi plīvuru ap galvu, Kamala apsēdās uz dīvāna maliņas pie loga un sāka skatīties uz ļaužu pārpilno peronu. Bet Ramešs norīkojās uz vidējā sēdekļa, izklaidīgi raudzīdamies visapkārt. Kad vilciens sāka kustēties, Ramešs pēkšņi pietrūkās no savas vietas — cilvēks, kas skrēja pa peronu, viņam šķita tā kā pazīstams.

Arī Kamala bija pamanījusi šo cilvēku un sāka pilnā kaklā smieties. Pa logu paskatījies, Ramešs ieraudzīja, ka novēlojies pasažieris par spīti dzelzceļnieka protestam ielēca ejošā vilcienā, pamezdams pretinieka rokās savu šalli, pēc kuras tad, jau pa vagona logu izliecies, pastiepa roku. Tagad Ramešs varēja skaidri saskatīt nepazīstamo un pārliecinājās, ka tas ir Akšajs.

Kamala vēl ilgi smējās, atcerēdamās skatu ar šalli.

— Pulkstenis jau pusvienpadsmit, — Ramešs viņai sacīja. — Mēs krietnu brīdi braucam, tu varēji gan likties gulēt.

Meitene paklausīgi apgūlās, vēl arvien smiedamās, kamēr beidzot aizmiga.

Bet Ramešam nebija nekāda prieka. Viņš labi zināja, ka Akšajs ir dzimis Kalkutas iemītnieks un ka uz laukiem viņam nebija nekādu radinieku. Kurp gan viņš tik steidzīgi varētu braukt, turklāt taisni šonakt? Pilnīgi skaidrs, Akšajs seko viņam, Ramešam.

Jaunekli pārņēma liels nemiers, jau iedomājoties vien,

ka Akšajs ieradīsies viņa dzimtajā ciematā un sāks tur ievākt ziņas, bet tas tūliņ sacels visādas baumas viņa draugu un ienaidnieku vidū. Tas viss varēja izvērsties par ļoti nepatīkamu notikumu. Viņam skumji iesmeldzās sirds, līdzko ienāca prātā, kādas valodas un spriedelējumi tad paklīdis viņa dzimtajā ciematā. Tik lielā pilsētā kā Kalkuta vienmēr var nozust, iegrimt, bet mazs ciematiņš ir kā sēklis — pietiek visniecīgākās pūsmas, lai tur saceltu īstu vētru. Jo vairāk Ramešs par to domāja, jo smagāk viņam kļuva ap sirdi.

Barakpuras piestātnē pa logu paskatījies, Ramešs pārliecinājās, ka Akšajs tur neizkāpa. Daudz cilvēku iekāpa un izkāpa Naihatā, bet arī starp tiem nemanīja Akšaja. Veltīgi Ramešs nepacietīgi izliecās pa logu ari Bagulas stacijā. Akšajs nekur nerādījās. Acīmredzot nav ko cerēt, ka viņš varētu izkāpt arī nākošajā piestātnē.

Jauneklis palika nomodā līdz vēlai naktij un beidzot iemiga. Kad otrā rītā vilciens apstājās Goijalando stacijā, Ramešs ieraudzīja Akšaju, kas ar čemodānu rokā, šalli ap kaklu steidzīgi soļoja uz kuģu piestātnes pusi.

Līdz tā tvaikoņa atiešanai, ar kuru Ramešam vajadzēja braukt tālāk, nebija vairs daudz laika, bet turpat tuvumā piestātnē jau svilpa signālu kāds_ cits tvaikonis.

— Uz kurieni braucat? — Ramešs jautāja.

— Uz rietumiem.

— Cik tālu?

— Ja ūdens upē nebūs nokrities, brauksim līdz Benaresai,

Ramešs uzkāpa uz klāja, novietoja Kamalu kajītē un aizsteidzās, lai nopirktu ceļam pienu, rīsus, banānus.

Pa tam Akšajs, aizsteigdamies citiem braucējiem priekšā, uzkāpa uz pirmā tvaikoņa. Ļoti piesardzīgi izturēdamies, lai netiktu pamanīts, viņš novietojās tādā vietā, no kurienes labi varēja novērot visus, kas nāca uz tvaikoņa. Taču pasažieri diezin kā nesteidzās. Tvaikonis kavējās atiet, un braucēji, to izmantodami, mazgājās un peldējās, bet daži krastmalā pat gatavoja brokastis un turpat arī ēda. Akšajs nosprieda, ka Ramešs droši vien būs ievedis Kamalu kādā viesnīcā brokastīs, bet, tā kā Goijalando viņam bija gluži sveša, viņš negāja tos uzmeklēt.

Atskanēja svilpieni, tvaikonis taisījās jau atiet, taču Ramešs vēl arvien nerādījās. Pa līganām laipām pasažieri steidzīgi kāpa uz kuģa. Nemitīgie tvaikoņa signāli spieda tos pasteigties, un ļaužu drūzma kļuva arvien biezāka. Bet Ramešs nebija redzams ne starp tiem, kas jau atradās uz tvaikoņa, ne arī starp tiem, kas vēl nāca klāt.

Beidzot pasažieru plūsma apsīka, laipas uzvilka augšā, un kapteinis pavēlēja pacelt enkuru.

— Atļaujiet man nokāpt! — Akšajs uztraucies sauca, bet matroži nelikās par viņu ne zinis. Atstatums līdz krastam nebija liels, un Akšajs nolēca no kuģa.

Bet arī krastā no Rameša nebija ne vēsts. Dabūjis zināt, ka pirms dažām minūtēm aizgājis vilciens uz Kal- kutu, Akšajs nosprieda, ka Ramešs būs pamanījis viņu vakar uz perona, kad viņš, Akšajs, strīdējās ar dzelzceļnieku, nopratis viņa nelabos nolūkus un aizbraucis nevis uz laukiem, bet ar rīta vilcienu devies atpakaļ uz Kalkutu. Un, ja cilvēks nodomājis slēpties Kalkutā, viņu tur uzmeklēt nav viegla lieta.

Divdesmit otrā nodaļa

Akšajs visu dienu noblandījās pa Goijalando un tikai vakarā beidzot ar pasta vilcienu aizbrauca uz Kalkutu. Otrā rītā taisni no vilciena viņš steidzās uz Rameša dzīvokli Dardžiparā, bet durvis izrādījās aizslēgtas; bija skaidrs, ka neviens nav nācis atpakaļ.

Viņš iegriezās Rameša dzīvoklī Kalutolā, bet arī to atrada tukšu. Tad, iegājis Annadas-babu mājā, viņš ziņoja Džogendram, ka Ramešs aizbēdzis un viņam nav izdevies to aizturēt.

— Kā tad tā? — Džogendra jautāja.

Akšajs izstāstīja visu, kā viņam ceļā klājies.

Rameša un Kamalas bēgšana, Akšajam parādoties,

tikai apstiprināja Džogendras aizdomas.

— Bet mums visi šie pierādījumi tomēr neder, — Džogendra piebilda. — Ne vien Hemnalina, pat tēvs atkārto vienas un tās pašas muļķības: viņš ticēšot Ramešam, kamēr nebūšot visu dzirdējis no paša Rameša mutes. Lieta nonākusi jau tiktāl, ka tēvs, ne mirkli nepadomājis, piekristu Hemnalinas un Rameša laulībām pat tad, ja Ramešs tagad ienāktu un pateiktu, ka pašreiz nekā nevar stāstīt. Es atrodos ļoti grūtā stāvoklī. Tēvs negrib pieļaut, ka meita cieš, bet Hema ir gandrīz tādā noskaņojumā, ka var gražīgi pateikt: "Vienalga, es iešu tikai pie viņa, lai arī viņam jau būtu sieva." Ļoti iespējams, ka tēvs piekritīs arī tam, lai tikai Hemnalinu ne drusciņas

neapbēdinātu. Kā redzi, mums tagad atliek tikai viens: cik ātri vien iespējams un par katru cenu jādabū Rameša atzīšanās. Akšaj, tu nekādā ziņā nedrīksti nolaist rokas. Es pats arī darītu kaut ko šai lietā, bet nevaru izdomāt nekādu viltību, vienīgi varētu varbūt izkauties ar viņu. Bet tagad, Akšaj, ej vispirms un nomazgājies, tāds tu nevari dzert tēju.

Nomazgājies Akšajs apsēdās pie galda un nogrima domās. Šai brīdī istabā ienāca Annada-babu, vezdams pie rokas meitu. Bet, Akšaju ieraudzījusi, Hema tūliņ apsviedās un izsteidzās ārā.

— Hema izturas nelādzīgi, — Džogendra sapīcis ieminējās. — Tēt, tev nevajag izdabāt viņas untumiem, jāpavēl, lai nāk atpakaļ. Hem! Hem!

Bet Hemnalina bija jau augšā.

— Džogen! Tu man visu tikai sagandē, — Akšajs iebilda. — Nesaki viņai par mani ne vārda! Vislabākais dziedinātājs ir laiks, bet ar varmācību var visu sapostīt.

To pateicis, Akšajs izdzēra savu tēju un aizgāja.

Akšajam nevarēja pārmest, ka viņam trūktu pacietības. Viņš neatteicās no tā, ko reiz bija nodomājis, pat ja apstākļi sagriezās pret viņu. Karstgalvība nebija viņa dabā. Bez tam viņš nebija no lepnajiem, kas, gudri izlikdamies, spriedelē par augstām lietām. Pat nekādi apvainojumi vai nelabvēlība viņu nemulsināja. Viņš vispār bija ļoti pacietīgs cilvēks, kas laida pār galvu visu, lai kā pret viņu izturējās.

Kad Akšajs bija aizgājis, Annada-babu atkal atveda Hemnalinu pie tējas galda. Sārtums vaigos viņai bija nozudis, zem acīm iegūlušas tumšas ēnas.

Hemnalina ienāca, acis nodūrusi. Viņa nevarēja uzlūkot Džogendru, zinādama, ka brālis īgns uz viņu un Ramešu un bargi abus tiesā. Tāpēc viņa nepacēla acis uz brāli.

Mīla, kas uzturēja stipru Hemnalinas ticību, izrādījās bezspēcīga pret saprāta balsi. Vēl aizvakar, parādījusi Džogendram savu nesatricināmo uzticēšanos Ramešam, jaunava vairs nebija tik mierīga, kad palika viena nakts tumsā ar savām domām.

Protams, sākumā viņa neredzēja Rameša rīcībā nekā aizdomīga un, būdama uzticīga dotajam solījumam, neļāva savas sirds cietoksnī iezagties ne mazākajām šaubām. Un tomēr šaubas arvien neatlaidīgāk sāka klauvēt pie viņas sirdsdurvīm,

Kā māte, bērnu no nāvīgām briesmām sargādama, ar abām rokām spiež to pie krūtīm, tāpat Hemnalina visiem spēkiem centās saglabāt savā sirdī uzticību Ramešam, pasargāt to no visiem naidīgiem uzbrukumiem. Bet, ai! Dažkārt spēki var mūs arī pievilt.

To nakti Annada-babu uzturējās istabā, kas atradās blakus Hemnalinas guļamistabai. Viņš dzirdēja, cik nemierīgi gultā grozās meita, un šad tad, nevarēdams nociesties, iegāja pie viņas. Bet uz jautājumu: "Vai tev, mīļā, nenāk miegs?" viņš vienmēr saņēma atbildi: "Bet kāpēc tu neguli, tēt? Es jau sāku laisties miegā... tūliņ būšu aizmigusi!"

Mazā gaismiņā Hemnalina izgāja uz jumta. Rameša dzīvoklim visas durvis un logi bija ciet.

Austrumos pār sniegbalto kalnu virsotnēm lēni pacēlās saule. Sī austošā jaunā diena jaunavai pēkšņi šķita tik pelēcīga, bez kādām cerībām, ka viņa apsēdās jumta stūrītī un, seju ar rokām aizklājusi, sāka rūgti raudāt. Nav neviena, kas tagad pie viņas atnāktu, neviena, ko gaidīt uz tēju. Nav arī vairs tās jaukās apziņas, ka viņai tuvs cilvēks atrodas tepat līdzās, blakus namā.

— Hem! Hem!

Hemnalina aši piecēlās un izslaucīja acis.

— Kas ir, tēt? — viņa atsaucās.

Annada-babu pienāca pie meitas un, maigi paglaudīdams viņai muguru, sacīja:

— Šorīt es vēlu pamodos.

Annada-babu visu nakti bija bažījies par Hemnalinu, no miega nebija ne vēsts, un tikai uz rīta pusi viņš spēja iesnausties. Tomēr, tiklīdz saules stari pieskārās acīm, viņš ātri piecēlās, nomazgājās un gāja apraudzīt meitu. Bet viņas istaba bija tukša. Tad viņš kāpa uz jumta. Ieraugot Hemnalinu tik vientuļu, Annadas-babu sirds sažņaudzās.

— Iesim dzert tēju, mīļā! — viņš sacīja.

Hemnalinai negribējās gan sēdēt pie galda Džogendram iepretim, bet viņa zināja, kā tēvu arvien satrauc tas, ja kaut mazliet atkāpjas no ierastās kārtības. Bez tam viņa katru dienu pati mēdza ieliet tēvam tēju un arī tagad negribēja liegt viņam šo niecīgo pakalpojumu.

Tāpēc, kad Annada-babu no rīta ieradās aicināt viņu tēju dzert, viņa atbalstījās uz tēva rokas un gāja uz ēdamistabu.

Lejā nogājusi un stāvēdama vēl aiz durvīm, viņa izdzirda, ka Džogendra ar kādu sarunājas. Hemnalinai nodrebēja sirds, viņa domāja, ka tas ir Ramešs, — kas gan cits varētu tik agri nākt pie viņiem!

Nedrošiem soļiem viņa iegāja istabā,ieraudzīja Akšaju un, nevarēdama savaldīties, aizskrēja.

Annada-babu viņu ieveda otrreiz ēdamistabā. Mazliet tuvāk tēva atzveltnes krēslam pievirzījusies, galvu nodūrusi, viņa sāka ieliet tēju.

Hemnalinas izturēšanās saniknoja Džogendru. Viņš nevarēja vienaldzīgi noskatīties, cik ļoti māsa cieš Rameša dēļ. Bet viņš vēl vairāk sapīka, kad nomanīja, ka Annada-babu jūt līdzi viņas bēdām un ka Hema grib paslēpties tēva mīlestības paēnā no visas pasaules.

"It kā mēs visi būtu noziedznieki!" Džogendra domāja. "Mēs, kas, vienīgi viņu mīlēdami, cenšamies pildīt savu pienākumu, rūpējamies par viņas laimi, par viņas likteni! ... Un ko mēs par to saņemam? Ne vēsts no pateicības, mūs vēl apvaino. Par tēvu jāsaka, ka viņš vispār nekā nesaprot no tādām lietām. Tagad nav jānodarbojas ar mierināšanu, bet jādod izšķirīgais trieciens. Hemu žēlodams, tēvs joprojām novirza no viņas nepatīkamo patiesību!"

— Vai zini, tēt, kas noticis? — Džogendra pievērsās Annadam-babu.

— Nē. Kas tad? — tēvs izbijies iesaucās.

— Vakar Ramešs kopā ar sievu Goijalando vilcienā braucis uz savu dzimto ciematu, bet pamanījis, ka tai pašā vilcienā iekāpj Akšajs, atbēdzis atpakaļ uz Kalkutu.

Hemnalinai, kas tobrīd lēja tasēs tēju, sāka drebēt roka, tēja izšļakstēja, un viņa atkrita atzveltnes krēslā.

Uz māsas pusi pašķielējis, Džogendra turpināja:

— Nesaprotu, kāpēc viņam vajadzēja bēgt. Akšajam jau agrāk viss bija pietiekami skaidrs. Rameša agrāko izturēšanos jau tā nevar saukt par jauku, bet tāda gļēvulība — tieksme bēgt kā zaglim — man šķiet sevišķi riebīga! Nezinu, ko par to domā Hema, bet, manuprāt, viņa bēgšana ir neapšaubāms pierādījums tam, ka viņš vainīgs.

Visa drebēdama, Hemnalina piecēlās.

— Es nemeklēju nekādu pierādījumu, dada! Ja gribat viņu tiesāt, tā ir jūsu darīšana... Bet es viņam neesmu nekāds tiesnesis, — viņa pateica.

— Vai mums var būt vienaldzīgs cilvēks, ar kuru tu gribi salaulāties? — Džogendra ieminējās,

- Kāpēc tagad runāt par kāzām! Jūs taču cenšaties izjaukt, nu tad jauciet ar, ja jums tā labpatīk, bet nepūlieties veltīgi grozīt manu apņemšanos.

Tad jaunava vairs nevarēja valdīties un sāka raudāt. Annada-babu aši pietrūkās kājās un, viņas saraudāto sejiņu pie krūtīm piespiedis, sacīja:

Iesim augšā, Hem!

Divdesmit trešā nodaļa

Tvaikonis sāka kustēties. Pirmajās divās klasēs nebija neviena pasažiera, un Ramešs vienā kajītē uztaisīja sev guļvietu. No rīta Kamala, pienu izdzērusi, atvēra savas durvis līdz galam vaļā un tīksmi vēroja upi un garām slīdošos krastus.

— Vai zini, Kamala, uz kurieni mēs braucam? — Ramešs jautāja.

— Uz tavu dzimteni.

— Bet tev jau uz laukiem nepatīk, tāpēc mēs uz turieni nebrauksim.

— Vai tu manis dēļ atsacījies braukt uz savu pusi?

— Protams, tikai tevis dēļ.

— Kāpēc tu tā darīji? — viņa nopietni sacīja. — Es jau varu diezin ko sapļāpāt, un tu ņemsi to tūliņ par pilnu! Tādu nieku dēļ jau esi pat apvainojies.

— Man nav ne prātā nācis apvainoties, — Ramešs smējās. — Man pašam negribas braukt uz laukiem.

— Uz kurieni tad mēs tagad braucam? — Kamala ziņkārīgi jautāja.

— Uz rietumiem.

Padzirdējusi vārdu "rietumi", Kamala plaši iepleta acis.

Rietumi! ... Ko visu gan, šo vārdu dzirdēdams, iedomājas cilvēks, kas nekad nav bijis ārpus savas mājas!

Rietumos — svētas vietas, veselīgs klimats, skaisti dabas skati un skaistas pilsētas, seno impēriju un valdnieku godība, pasakaini tempļi! Un cik daudz senu teiku, daždažādu leģendu par dižiem varoņdarbiem!

Meiča sajūsmā prašņāja tālāk:

— Kurp īsti mēs braucam?

— Tas pagaidām vēl nav nolemts. Mums būs jābrauc garām Mungirai, Patnei, Dinapurai, Baksarai, Gadžipurai, Benarešai — vienā no šīm pilsētām kāpsim malā.

Tik daudz pazīstamu un nepazīstamu vārdu uzskaitījums vēl vairāk iekairināja Kamalas fantāziju,

— Cik interesanti! — viņa sasita plaukstas.

— Interesanti būs vēlāk! Bet kā mums šais dienās būs ar iztiku? Droši vien tu negribēsi ēst ēdienus, ko pagatavo matroži tvaikoņa virtuvē?

— Šausmīgi! —- Kamala iesaucās, nicīgi saviebdamās. — Protams, nē!

— Ko tad tu ieteic darīt?

— Gatavošu pati!

— Vai tad tu proti?

Kamala sāka smieties.

— Nesaprotu, ko īsti tu par mani domā. Kāpēc lai neprastu? Es taču neesmu vairs mazais bērns, tēvoča mājā man vienai pašai bija jāgatavo visi ēdieni,

Ramešs, nožēlodams savus vārdus, tūliņ piebildas

— Patiesi, mans jautājums bija gluži nevietā. Nu, tad tūliņ iekārtosim virtuvi. Kā tu domā?

Viņš aizgāja un drīz vien atstiepa mazu dzelzs rovīti. Bez tam viņš bija sarunājis kādu kaijastu kastas zēnu Umešu, kas brauca uz tā paša kuģa, lai tas par mazu atlīdzību un biļeti līdz Benarešai pienestu viņiem ūdeni, nomazgātu traukus un padarītu dažus citus darbus.

— Kamala, — Ramešs teica, — ko mēs šodien gatavosim?

— Vai tu man daudz ko atnesi? — Kamala attrauca, — Vienīgi rīsus un pupas! Tātad būs sutinātas pupas ar rīsiem.

Kamalai nepieciešamās garšvielas Ramešs bija dabūjis no matrožiem, bet viņa sirsnīgi pasmējās par to, kāds viņš nepraša saimniecības lietās.

— Nu, esi gan tu! Ko lai iesāku ar garšvielām vien? Kā lai es tās bez šilnora2 sasmalcinu?

Pazemīgi uzklausījis Kamalas pārmetumus, Ramešs aizgāja meklēt šilnoru. Bet to nelaimējās atrast, vajadzēja aizņemties no matrožiem metāla piestiņu ar stampiņu, ko viņš arī atnesa Kamalai.

Viņa neprata piestiņā sasmalcināt garšvielas un mazliet apmulsa.

— Nu, palūgsim, lai kāds to padara, — Ramešs ieminējās, bet meiča tā nebija ar mieru. Kamala pati sparīgi

ķērās pie darba. Šķita, viņai sagādāja pat prieku visas grūtības, rīkojoties ar neparastiem priekšmetiem. Garšvielas izsprakstēja, izsvaidījās uz visām pusēm, un meitene nevarēja valdīt smieklus. Viņā noskatīdamies, smējās arī Ramešs.

Kad garšvielu sagatavošana bija galā, brīvo sari stūri ap vidukli apņēmusi, Kamala sāka rīkot maltīti. Ēdiena pagatavošanai bija jāizmanto no Kalkutas līdzi paņemtā krūze, kur parasti glabājās saldumi. To uz uguns uzlikusi, viņa pievērsās Ramešam:

— Ej labi aši izpeldēties, man drīz būs viss gatavs.

Ramešs pārnāca īstā laikā, maltīte bija jau gatava.

Bet nu radās jautājums, no kā lai ēd, jo šķīvju viņiem nebija.

— Var aizņemties no matrožiem māla šķīvjus, — Ramešs bikli ieminējās.

Tādus neapdomīgus vārdus dzirdot, Kamalu pārņēma šausmas. Juzdamies vainīgs, Ramešs paskaidroja, ka agrāk viņš kādu reizi tā nogrēkojies.1

— Kas bijis, bijis, — Kamala noteica. — Bet turpmāk vairs tā nebūs, es to necietīšu!

Tad viņa noņēma krūzei vāku, rūpīgi nomazgāja to un pasniedza Ramešam.

— Šodien paēd no tā, vēlāk redzēsim, kā būs.

Kad tvaikoņa klāja stūrītis bija tīri nomazgāts un sagatavota vieta vakariņām, Ramešs apmierināts sāka ēst. Ēdienu nomēģinājis, viņš ieminējās, ka tas padevies ļoti gards.

— Nevajag mani izsmiet, — Kamala samulsa.

— Nu nē, kas te ko izsmiet! Gan tu pati tūliņ pārliecināsies.

To pateicis, viņš- acumirklī iztukšoja šķīvi un palūdza vēl. Šoreiz meiča uzlika viņam daudz vairāk.

— Ko tu dari! Pati sev laikam nekā neesi atstājusi!

— Neraizējies, te vēl krietni daudz. — Kamala sacīja.

Viņai loti glaimoja, ka Ramešs slavē viņas kulināro

mākslu.

— Bet no kā tu ēdīsi? — Ramešs jautāja.

— No tā paša vāciņa.

— Nē, tā nevar, — Ramešs kļuva nemierīgs.

— Kāpēc? — Kamala izbrīnā jautāja.

— Nē, nē, nekādā ziņā!

— Tici, es Joti labi zinu, ko daru, — meitene attrauca. — Umeš! — viņa pasauca. — No kā tu ēdīsi?

— Tur lejā pārdod saldumus, es paņemšu no pārdevēja kādu šalkoka1 lapu.

— Klausies, Kamala, — Ramešs teica, — ja tu katrā ziņā gribi ēst no šā paša vāciņa, tad Jauj man to krietni nomazgāt.

— Vai tu esi zaudējis jēgu! — viņa sašutusi iesaucās. Bet brītiņu vēlāk teica: — Es nevaru tev pagatavot pän2, jo tu neesi man nekā atnesis.

— Lejā kāds pārdod pän, — Ramešs atbildēja.

Tā bez sevišķām grūtībām bija likts pamats viņu saimniecībai. Bet Ramešu vēl arvien māca nemierss viņš prātoja, kā izvairīties, lai Kamala nerūpētos par viņu kā sieva.

Lai tiktu galā ar saimnieces pienākumiem, Kamalai nevajadzēja ne palīdzības, ne pamācības. Viņa gadiem bija gatavojusi tēvocim pusdienas, auklējusi bērnus un veikusi visus mājas darbus. Ramešs jūsmoja par viņas veiklību, čaklumu un darba prieku, bet tai pašā laikā nemitīgi domāja, kā turpmāk izveidosies viņu attiecības. "Es negribu viņu paturēt pie sevis," viņš prātoja, "bet arī pamest nevaru." Kur iai novelk robežu viņu attiecības? Ja Hemnalina būtu pie viņa, viss nokārtotos teicami. Bet tagad šīs cerības bija jāatmet, un ar Kamalu vienu pašu šāda problēma šķita ārkārtīgi grūti atrisināma. Beidzot Ramešs cieši nolēma, ka viņam it viss jāpastāsta Kamalai, — tad slapstīšanās būs izbeigta uz visiem laikiem.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Pievakarē tvaikonis uzskrēja sēklī. Dabūt kuģi nost no sēkļa todien neizdevās, lai gan tvaikoņa komanda vairākkārt nopūlējās to izdarīt.

Nolaideni no augstā krasta līdz ūdens malai stiepās ūdens putnu nopēdota smilšu sēre. Tur bija sanākušas

ciemata sievas vēl beidzamo reizi pirms saulrieta pasmelt ūdeni. Tās ziņkārīgi skatījās uz tvaikoni — drošākās ar vaļējām sejām, bet kautrīgākās, slēpdamās aiz plīvuriem. Augšā krastā lēkāja ciemata pusaudžu bars, skaļās klaigās izteikdams savu sajūsmu par grūto stāvokli, kādā nokļuvis šis iedomīgais tvaikonis ar augstu izslieto priekšgalu.

Aiz pretējā krasta tuksnesīgajiem smilšu klajiem rietēja saule. Pie margām turēdamies, Ramešs ilgi stāvēja uz klāja, ātri satumstošā mijkrēslī raudzīdamies uz rietumiem, kur apvāršņa malā debesīs vēl blāzmoja gaisma, No savas virtuvītes iežogojuma iznākusi, Kamala nostājās pie kajītes durvīm.

Nesaprazdama, kā pievērst sev Rameša uzmanību, viņa paklusi iekāsējās, bet tas nelīdzēja. Tad meiča sāka žvadzināt pret durvīm atslēgas. Kad beidzot atslēgas pavisam stipri iežvadzējās, Ramešs atskatījās. Kamalu ieraudzījis, viņš piegāja pie tās un jautāja:

— Kas tev par dīvainu paražu mani tā aicināt?

— Bet kā lai citādi to izdara?

— Kā tu domā, kāpēc gan tēvs un māte devuši man vārdu? Vai tāpēc, lai tas nekad nekam nederētu? Kāpēc nesaukt mani par Ramešu, ja esmu tev vajadzīgs?

Atkal tie paši muļķīgie joki!1 Šķita, pat saulriets iekvēlojās spilgtāk no tā pietvīkuma, kāds iesitās meičai vaigos un pat ausu galiņos. Galvu zemu nodūrusi, viņa sacīja:

— Tu vienmēr tā nelādzīgi runā!.., Klausies, azaids gatavs. Paēd šovakar mazliet agrāk, jo šorīt tu maz ēdi.

Svaigais upes gaiss jau sen bija iekairinājis Rameša ēstgribu, bet līdz šim viņš klusēja, nevēlēdamies, lai Kamalai lieku reizi būtu jāraizējas par produktu trūkumu. Tagad viņas negaidītais piedāvājums Ramešu ļoti iepriecināja. Un prieks bija ne jau par azaidu vien. Jauneklim piepeši iešāvās prātā, ka gādību par viņa labklājību uzņēmies uz sevis pats liktenis un viņam nav tiesības nepadoties tā gribai. Tomēr viņš nekādi nevarēja atbrīvoties no sāpīgās apziņas, ka viss tas dibinās uz kļūdas. Ramešs smagi nopūtās un, galvu nodūris, iegāja kajītē.

Ieraudzījusi viņa sadrūmušo seju, Kamala izbrīnā jautāja:

— Šķiet, tev nemaz negribas ēst? Vai tiešām nees! izsalcis? Es jau tev neuzmācos.

Bet Ramešs, izlikdamies jautrs, pasteidzās atbildēt:

— Kāpēc tev uzmākties, to jau dara mans paša izsalkums. Piesargies, ka citreiz, kad tev, atslēgas žvadzinot, ienāks prātā mani aicināt pie galda, uz tavu aicinājumu neierodas pats Madhusudans1! Bet es taču neredzu te nekā ēdama! — viņš turpināja, apkārt skatīdamies. — Kaut gan esmu šausmīgi izsalcis, tomēr tādas lietas diezin vai mans kuņģis spēs sagremot! — Ramešs norādīja uz gultu un citiem priekšmetiem, kas atradās kajītē. — Esmu jau kopš bērna dienām radināts pavisam pie citādas iztikas,

Kamala sāka skaļi smieties un ilgi nevarēja rimties.

— Redz nu, tagad tu nevari vairs nociesties! Stāvēji, skatījies debesīs, ne izsalkuma, ne slāpju nejuti. Bet vajadzēja tikai tevi pasaukt, un tūdaļ tu atcerējies, ka esi izsalcis. Labi, labi. Pagaidi mazliet, tūliņ visu atnesīšu,

— Bet pasteidzies, citādi atnāksi un neatradīsi vairs neviena gultas piederuma! Tikai tad, lūdzu, neļaunoties uz mani.

Sis divreiz atkārtotais joks Kamalu ļoti iepriecināja. Lielā sajūsmā, pamezdama istabā smieklu šaltis, viņa nozuda aiz durvīm. Ramešam acumirklī izgaisa visa liekuļotā jautrība.

Kamala drīz vien atgriezās ar pītu groziņu rokā, kas bija pārklāts ar šalkoka lapām. To uz gultas nolikusi, viņa sāka ar sava sari stūri slaucīt grīdu.

— Ko tu dari? — Ramešs bažīgi iesaucās.

— Es tik un tā tūliņ mainīšu apģērbu.

To pateikusi, Kamala izklāja uz grīdas šalkoka lapas un veikli izlika uz tām lučis2 un saknes.

— Nu tu brīnums! Kur tu dabūji lučis? — Ramešs brīnījās.

Bet meitene nemaz negribēja, ka viņas noslēpumu tik ātri atklātu.

— Kā tu domā? — viņa noslēpumaini jautāja.

Ramešs izlikās, ka viņam ļoti grūti atbildēt.

— Droši vien paņēmi no kuģa komandas krājumiem?

— Ko tu! Kā nu tā vari — Kamala sašutusi iesaucās.

Ramešs sāka notiesāt lučis, joprojām ķircinādams Kamalu ar visneticamākiem minējumiem par to, kā iegūti lucis. Galu galā viņš pateica, ka tos droši vien būšot no Beludžistanas atsūtījis burvju lampas īpašnieks, arābu pasaku varonis Aladins kā dāvanu savai cienītājai. Ar to Ramešs galīgi sakaitināja meiteni.

— Mitējies jel! Tagad es tev vairs nekā nestāstīšu! — viņa novērsusies noteica.

— Nē, nē! Atzīstos, ka esmu uzvarēts! — Ramešs iesaucās. — Protams, grūti iedomāties, kā var pagatavot lucis, atrodoties upes vidū, taču garšas ziņā tie ir lieliski.

Un jauneklis sāka cītīgi pierādīt, cik viņa ēstgriba pārāka par zinātkāri.

Tikko tvaikonis uzskrēja sēklī, Kamala bija aizsūtījusi līmēšu uz ciematu, lai papildinātu savu patukšo pieliekamo. Viņai bija vēl palicis drusku no tās naudas, ko iedeva Ramešs, aizvadīdams viņu uz skolu. Nu viņa to bija izdevusi par ghi1 un miltiem.

— Bet ko tu gribētu ieēst, Umeš? — Kamala jautāja zēnam.

— Kundze, es redzēju, ka piena pārdevējam ir labs biezpiens, un mums ir banāni. Ja piepirktu vēl par vienu vai divām paisām2 maltus rīsus, tad es šodien pagatavotu lielisku maltīti, — zēns atbildēja.

Arī Kamalai patika tādi zēna kāroti gardumi.

— Vai tev palika vēl drusku naudas, Umeš? — viņa jautāja.

— Gluži nekā, māt.

Nu Kamala bija lielās grūtībās. Viņa nevarēja pat iedomāties, kā lai pasaka Ramešam, ka viņai vajadzīga nauda. Pēc brītiņa viņa ierunājās:

— Šodien saldajam ēdienam neiznāks naudas, bet tu neuztraucies, mums ir lučis. Iesim iejauksim mīklu.

— Māt, es taču saku, ka redzēju arī labu biezpienu. Kā paliek ar to?

— Zini ko, Umeš, kad šodien kungs sēdīsies pie azaida, paprasi viņam naudu iepirkumiem.

Ramešs jau sēdēja un ēda, kad viņam tuvojās Umešs samulsis, pakausi kasīdams. Kad Ramešs uz viņu paskatījās, zēns neskaidri nomurmināja:

— Māte... par naudu... iepirkumiem.

Tikai tagad jauneklim pirmoreiz iešāvās prātā, ka ēdiena pagatavošanai vajadzīga arī nauda un ka Aladina burvju lampa vien nelīdz.

— Kamala, tev taču nemaz nav naudas, — viņš noru- pējies teica. — Kāpēc tu pati man to neatgādināji?

Meitene klusēdama saņēma šo pārmeturfiu.

Pēc vakariņām Ramešs iedeva viņai nelielu vācelīti un teica:

— Sākot ar šodienu, glabā tur visas savas dārglietas un naudu.

Apmierinājies, ka tagad viss saimniecības rūpju slogs uzvelts uz pleciem Kamalai, viņš atkal nostājās uz klāja pie margām un raudzījās uz rietumiem, kur apvāršņa mala acīm redzami iegrima tumsā.

Beidzot Umešs pagatavoja sev maltīti no biezpiena, banāniem un rīsiem, bet Kamala, zēna priekšā stāvēdama, sīki izprašņāja visu par viņa dzīvi.

Viņa ģimenē valdīja pamāte, un viņam tur klājies Joti grūti. Umešs aizbēdzis no mājām un tagad braucot uz Benaresu pie savas mātes vectēva.

— Ja tu paturēsi mani pie sevis, māt, tad es nekur nebraukšu, — viņš nobeidza.

Kaut kur Kamalas sirds dziļumos pamodies mātes instinkts atsaucās uz šo aizkustinošo bāreņa lūgumu, un viņa vēlīgi sacīja:

.— Ļoti labi, Umeš, tu brauksi mums līdzi.

Divdesmit piektā nodaļa

Nepārtrauktā, gluži kā ar tušu iezīmētā krastmalas krūmāju josla šķita kā līgavas brokāta tērpa tumšā apmale, un šī līgava bija nakts. Noejošās saules dziestošo staru atblāzmā smilšainā pretējā krasta klusajās tērcītēs salaidās uz naktsguļu bars mežapīļu, kas visu dienu bija meklējušas barību ciemata tuvumā. Nedzirdēja vairs ligzdās salīdušo vāmu skaļo klaigu. Uz upes nemanīja arī nevienas laivas, vienīgi tauvā lēni vilka lielu burinieku, un tā tumšais siluets krasi izcēlās uz zeltainzaļganā upes līmeņa.

Ramešs aizbīdīja savu pīto atzveltnes krēslu uz kuģa priekšgalu, ko spoži apmirdzēja jaunā mēness gaisma.

Debess rietumu pamalē bija jau nodzisis pēdējais zel-

totais vakarblāzmas starojums, un, burvīgās mēnesnīcas plīvurā ietīta, it kā pagaisa visa milzīgā pasaule.

"Hem! Hem!" Ramešs domās atkārtoja. Sis vārds viņam bija kā maigs pieskāriens, tas it kā apvijās ap viņa sirdi. So vārdu dzirdot vien, jau šķita, it kā viņam sejā skumji raudzītos ciešanu apēnotas, bezgalīga maiguma pilnas acis. Ramešs nodrebēja, acīs viņam saskrēja asaras.

Domās Ramešam slīdēja garām visa viņa pēdējo divu gadu dzīve. Atmiņā iznira pirmā diena, kad viņš bija iepazinies ar Hemnalinu. Toreiz viņam nebija ne jausmas, ka šai dienai būs lemta tik svarīga loma viņa mūža ritumā. Kad Džogendra Ramešu pirmoreiz ieveda pie sevis mājā un samulsušais jauneklis pie tējas galda ieraudzīja Hemnalinu, viņš sajuta sevi lielās briesmās. Bet pamazām kautrība zuda, viņi pierada viens pie otra, un šis pieraduma saites pamazām pārvērta Ramešu par gūstekni. Viņam šķita, ka visas sacerētās mīlas dzejas, kādas vien viņš lasījis, veltītas vienīgi Hemnalinai. "Es mīlu," ar lepnuma pilnu sirdi viņš klusībā atkārtoja. Biedriem pirms eksāmeniem vajadzēja iekalt no galvas poēmas par mīlu, bet viņš, Ramešs, patiesi mīlēja un šai ziņā bija pārāks par tiem. To visu tar ad atcerēdamies, Ramešs saprata, ka tolaik stāvējis tikai mīlas durvju priekšā. Un vienīgi tad, kad tik pēkšņi bija ieradusies Kamala un sarežģījusi viņa dzīvi, Rameša mīla, smagus pārbaudījumus pārcietusi, noskaidrojās, pamodās un atplauka.

Galvu rokās atbalstījis, Ramešs domāja par to, ka viņam priekšā vēl visa sirdsilgu un alku pilnā dzīve, bet jādzīvo kā cilvēkam, kas sapinies stipros bezizejas tīklos. Vai tiešām viņam trūks spēka tos saraustīt?

Pilns ciešas apņēmības, jauneklis pacēla galvu un pēkšņi ieraudzīja Kamalu. Viņa stāvēja, atbalstījusies ar elkoņiem uz blakus krēsla atzveltnes. -

— Tu gulēji? Es tevi iztraucēju? — viņa sabijusies vaicāja.

Redzēdams, ka Kamala, notikušo nožēlodama, taisās iet projām, Ramešs viņu steidzīgi aizturēja.

— Nē, nē, Kamala, es negulēju. Apsēdies, es gribu pastāstīt tev pasaku.

Padzirdusi par pasaku, meitene nopriecājās un tūliņ piestūma savu krēslu viņam tuvāk. Ramešs pats sev iegalvoja, ka tagad ir īstais brīdis, lai viņai visu pastāstītu. Bet, tā kā viņš nespēja tik negaidīti dot tādu triecienu, tad solīja viņai pasaku.

— Reiz dzīvojusi kada kareivīga cilts, — viņš iesāka. — Tā ...

— Kad tas bija? Vai ļoti sen?

— Jā, sen, sen. Toreiz tevis vēl nemaz nebija pasaulē.

— Bet tu gan biji jau paspējis piedzimt! Iedomājies., kas par večuku! Nu, tālāk?

— Sās cilts piederīgajiem bijusi tāda paraža: viņi paši nekad neesot piedalījušies laulību ceremonijā, bet aizsūtījuši līgavai savu zobenu. Jaunavu saderinājuši ar zobenu, pēņ tam aizveduši līgavaiņa mājās un tikai tad sarīkojuši īstās kāzu godības.

— Vai, cik nelādzīgi! Cik dīvaina laulību paraža!

— Arī man nepatīk šī paraža, bet tur es nekā nevaru darīt. Karavīri, par kuriem stāstu, uzskatījuši par pazemojošu ierasties līgavas mājās un tur saderināties. Radža — par to tūliņ stāstīšu — bijis no tās pašas cilts. Reiz viņš ...

— Tu vēl neesi pateicis, kur viņš valdīja.

— Tas bijis Maduras radža. Un tā reiz šis radža.,.

— Vispirms pasaki, kā viņu sauca.

Kamala gribēja zināt visus sīkumus — nedrīkstēja nenieka izlaist. Būtu Ramešs to paredzējis, viņš jau laikus rūpīgi sagatavotos. Viņam bija jāatzīst: lai stāstījums nezin kā aizrautu Kamalu, viņa tomēr necietīs melus vai neskaidrību.

Mazliet vilcinājies ar atbildi uz tik nejaušu jautājumu, Ramešs turpināja:

— Valdnieks saucies Randžits Singhs.

— Randžits Singhs, Maduras valdnieks, — meiča vēlreiz skaļi atkārtoja. — Un tālāk?

— Un tālāk bijis tā: no apkārtklejojoša dziedātāja šis radža dabūjis zināt, ka otram tās pašas cilts radžam esot meita, īsta skaistule.

— Bet kas tas otrs radža tāds bijis?

— Nu, pieņemsim, tas bijis Kanči zemes valdnieks.

— Kāpēc tad pieņemt? Vai tad patiesībā viņš tāds nav bijis?

— Nē, viss patiesi bijis taisni tā. Droši vien tu gribēsi zināt arī viņa vārdu? Viņš saucies Amars Singhs.

— Bet tu neesi man vēl pateicis tās jaunavas.,, tās skaistules vārdu.

— Ak jā, pavisam piemirsu! Jaunavas vārds... Viņas vārds ... jā, jā, atcerējos gan. Gandra.

— Brīnišķīgi! Tu mūždien piemirsti kaut ko tādu! Pat manu vārdu reiz biji piemirsis!

— Tiklīdz Audhas radža dabūjis no dziedātāja zināt ...

— Kur tad uzreiz radās vēl Audhas radža? Tu taču stāstīji par Maduras valdnieku!

— Vai tu domā, ka radžam pieder tikai viena zeme vien? Viņš valdījis ir Maduru, ir Audhu.

— Jādomā, šīs divas valstis atradās viena otrai blakus?1

— Jā, viena otrai pavisam blakus.

Un tā, ik uz soļa kļūdīdamies, pīdamies pretrunās un tās atkal šā tā labodams, kad Kamalas jautājumi spieda to darīt, Ramešs beidzot viņai pastāstīja sekojošo:

Maduras valdnieks Randžits Singhs nosūtījis vēstnesi pie Kanči valdnieka lūgt viņa meitas roku. Kanči radža Amars Singhs par to bijis ļoti priecīgs un laulībām piekritis.

Tad līgavaiņa jaunākais brālis Indradžits Singhs ar karapulku, karogiem plīvojot, bungām dārdot un gliemežnīcu taurēm skanot, devies uz Kanči zemi un apmeties valdnieka pils dārzā. Kanči pilsētā sākušies svētki. Valdnieka astrologi izraudzījuši laulībām labvēlīgu dienu. Svinībām bijis jānotiek pulksten divos pēc pusnakts tā mēneša divpadsmitajā naktī, kad nav mēnesnīcas.

Tonakt par godu valdnieka meitas Čandras laulībām visi nami bijuši greznoti ar ziedu vītnēm, visur mirgojuši lukturīši.

Bet princese neesot zinājusi, kam viņu izprecina. Kad meitene piedzimusi, gudrais Paramananda Svami viņas tēvam sacījis: "Zvaigžņu zīmes rāda, ka tava meita nav nākusi pasaulē laimīgā brīdī. Ievēro, kāzu laikā viņa nedrīkst dzirdēt sava līgavaiņa vārdu."

Paredzētajā laikā notikusi jaunavas salaulāšana ar zobenu.

Indradžits Singhs pasniedzis balvas un apsveicis sava brāļa sievu. Kā Lakšmans Ramam2 arī viņš bijis uzticīgs Randžitam, nepacēlis ne acu, lai palūkotos zem plīvura dižciltīgās Čandras pietvīkušajā sejā, un raudzījies vienīgi ar sārtu laku un zvārgulīšiem izrotātajās mazajās kājiņās.

Tūliņ otrā dienā pēc laulībām Indradžits kopā ar līgavu, kas iesēdināta slēgtā, dārgakmeņiem rotātā palankinā, taisījies atceļā uz mājām.

Atcerēdamies nelabvēlīgos pareģojumus par zvaigžņu zīmēm, Kanči radža ar smagu sirdi svētījis meitu, uzlikdams viņai uz galvas labo roku, bet māte, Gandru skūpstīdama, nespējusi valdīt asaras. Visos tempļos tūkstošiem priesteru noturējuši aizlūgumus, lai novērstu nelaimi.

No Kanči līdz Madurai ļoti tālu, gandrīz mēnesis jāpavada ceļā. Otras dienas vakarā karavāna apmetusies Vetasi upes krastā, un karavīri taisījušies jau doties pie miera, kad mežā sākušas mirgot lāpas. Indradžits aizsūtījis izlūkus, lai noskaidrotu, ko tas nozīme.

Pie prinča atgriezies, viens no karavīriem ziņojis, ka arī tā esot viņu cilts kāzinieku karavāna ar bruņotu pavadoņu puiku. Tie arī aizvadot līgavu uz viņas vīratēva mājām. Šai apvidū ceļš esot ļoti bīstams, un viņi lūdzot princi, lai tas ņemtu viņus savā aizsardzībā. Ja princim nebūtu iebildumu, tad abas kāzinieku karavānas varētu kādu gabalu ceļot kopā.

— Aizsargāt tādus, kam aizstāvība vajadzīga, ir mūsu pienākums, — Indradžits atbildējis. — Apsargājiet tos, cik labi vien iespējams!

Un tā abi pulki apvienojušies.

Trešā nakts bijusi pēdējā šai tumšajā mēneša pusē. Viņiem priekšā atradušās kalnu grēdas un aiz muguras mežs.

Cikāžu dziesmu un tuvējā ūdenskrituma šalkoņas ieaijāti, nogurušie karavīri cieši iemiguši.

Viņus uzmodinājis piepešs troksnis. Karavīri ieraudzījuši, ka maduriešu nometnē nevaldāmi šaudās no pavadām norāvušies zirgi, acīmredzot kāds pārgriezis tiem pinekļus. Visapkārt liesmojušas uguns apņemtās teltis, sārti blāzmojot tumšajā bezmēness naktī.

Bijis pilnīgi skaidrs, ka nometnei uzbrukuši laupītāji. Sākusies tuvcīņa, un tumsā bijis grūti atšķirt savējo no ienaidnieka.

Izmantodami vispārējo sajukumu, uzbrucēji sagrābuši laupījumu un nozuduši mežainajos kalnos.

Kad cīņa beigusies, izrādījies, ka princese pazudusi. Izbailēs aizbēgusi no nometnes,. tā pievienojusies bēgļu grupai, domādama tos par savas pavadonības ļaudīm.

Bet bēdzēji bijuši tieši no otra kāzinieku pulka, kam uzbrucēji vispārējā kņadā nolaupījuši līgavu. Šie otra pulka karavīri domājuši, ka Gandra ir tā, kuru viņiem, uzdots pavadīt, tāpēc kopā ar viņu steigušies uz savu zemi.

Tie bijuši no nabadzīgas ģints. Viņu īpašumi atradušies Kalingā, jūras krastā. Tur tad arī notikusi Candras satikšanās ar pazudušās jaunavas līgavaini. Viņa vārds bijis Gets Singhs.

Geta Singha māte iznākusi saņemt līgavu un ievedusi to savā namā. Radinieku pulkā atskanējuši apbrīnas pilni čuksti: tādu skaistuli viņi nekad neesot redzējuši.

Laimīgais Gets Singhs izturējie pret Gandru ar cieņu, saskatīdams viņā savas mājas Lakšmi.

Princese domājusi, ka Gets Singhs ir viņas vīrs, un kā krietna sieva apņēmusies ziedot viņam visu savu dzīvi.

Pagājušas vairākas dienas, iekams jaunlaulātie pārvarējuši savu kautrību._ Tad sarunā ar jaunavu Gets Singhs piepeši pārliecinājies, ka tā, kuru viņš uzskatījis par savu sievu, patiesībā ir princese Gandra.

Divdesmit sestā nodaļa

— Un kas noticis pēc tam? — Kamala nepacietīgi iesaucās. Ar aizturētu elpu viņa bija klausījusies Ramešā.

— Tas ir viss, ko zinu, — Ramešs atbildēja. — Cits man nav zināms. Tagad pastāsti tu, kas pēc tam notika!

— Nē, nē, tā nevar! Tev pašam jāpastāsta, kas notika pēc tam!

— Es taču saku patiesību, pasaka vēl nav visa iespiesta, un neviens nezina, kad parādīsies pēdējās nodaļas.

— Mitējies jel, — Kamala galīgi noskaitās. — Esi gan tu nejauks! Tas nemaz nav godīgi, kā tu rīkojies!

— Rāj labāk to, kas sarakstījis šo grāmatu. Bet man tomēr gribas tev pavaicāt, kas, pēc tavām domām, Cetam Singham jādara ar Gandru?

Kamala klusēdama ilgi raudzījās uz upi. Tikai pēc ilgāka laika beidzot teica:

— Nezinu, ko lai viņš iesāk! Nevaru nekā izdomāt.

— Varbūt viņam vajadzētu Gandrai visu pastāstīt? s brītiņu vilcinājies, Ramešs iejautājās.

— Jā, jā! Tu esi labi izdomājis. Ja viņš klusēs, tad izcelsies briesmīgs pārpratums! Ai, tas būs šausmīgi! Labāk sacīt visu patiesību.

— Jā, patiesība labāka par visu, — Ramešs mehāniski atbildēja. — Klausies, Kamala, — viņš pēc brītiņa atsāka. — Ja nu...

— Kas — ja nu?

— Iedomājies, ja nu es būtu Gets Singhs un tu Gandra ...

— Nerunā tā! — Kamala iesaucās. — Tas man nemaz nepatīk.

— Nē, tomēr atbildi! Ja nu viss piepeši būtu taisni tā, kas tādā gadījumā būtu jādara man un kas tev?

Ne vārda neteikusi, Kamala pietrūkās no krēsla un aizskrēja.

Uz viņu kajītes sliekšņa sēdēja Umešs un, acu nenovērsdams, vēroja upi.

— Umeš, vai esi kādreiz redzējis spokus? — Kamala jautāja.

— Esmu gan redzējis, māt.

Tad Kamala atvilka pīto soliņu, kas stāvēja turpat tuvumā, apsēdās uz tā un lūdza:

— Pastāsti, kādi tie izskatās!

Ramešs neaicināja atpakaļ Kamalu, kas sapīkumā bija aizskrējusi.

Jaunā mēness sīkais sirpītis nozuda skatienam, paslēpdamies aiz biezās bambuku smalcītes. Ugunis uz klāja nodzēsa, matroži un kapteinis nogāja lejā vakariņās un likties gulēt. Ne pirmajā, ne otrajā klasē citu pasažieru nebija, bet trešās klases braucēji gandrīz visi bija pārcēlušies krastā gatavot sev azaidu. Caur biezo krastmalas krūmāju audzi mirgoja tuvējo veikaliņu guntiņas. Ūdeņiem bagātās upes varenā plūsma dārdināja enkura važu, un dižās svētās Gangas elpa reizēm lika nodrebēt visam tvaikonim.

Priecādamies par apbrīnojami jauno, viņam nepazīstamo nakts ainavu, kas pavērusies skatienam, ar tās tikko nojaušamiem bezgalīgiem, tumsā grimstošiem plašumiem, Ramešs atkal un atkal mēģināja atrisināt jautājumu, kas viņu mocīja: viņš saprata, ka šā vai tā, reiz viņam tomēr noteikti būs jāizšķiras vai nu par Hemnalinu, vai Kamalu. Saglabāt abas — par tādu kompromisu nevarēja būt ne runas. Hemnalinai vēl ir kāda izeja: viņa var Ramešu aizmirst, var apprecēties ar kādu citu. Bet Kamala... Kā lai viņu pamet, ja viņai šai pasaulē nav kur piemesties?

Bet vīrieša egoisms ir bezgalīgs. Ramešu nebūt nenomierināja tas, ka Hemnalina varētu viņu aizmirst, ka pasaulē ir kāds, kas rūpētos par Hemu, ka viņš tai nav vienīgais. Drīzāk gan otrādi, — visu to apzinoties, viņa smeldzošais nemiers tikai pieņēmās. Viņam šķita, ka viņš nupat skaidri redz sev līdzās Hemnalinu. Bet tai pašā mirklī, ar klusu lūgumu stiepdama viņam pretim rokas, viņa jau nozūd uz mūžu, un viņš vairs nespēj tai tuvoties.

Tādu smagu pārdomu nomākta, galva viņam bezspēcīgi atslīga rokās.

Kaut kur tālumā sāka gaudot šakāļi. No ciemata tiem pretī tūdaļ ievaukšķējās nevaldāmie suņi.

Šo trokšņu pamodināts, Ramešs atkal pacēla galvu un ieraudzīja Kamalu, kas, pie margām turēdamās, stāvēja uz tumšā, tukšā klāja.

Jauneklis piecēlās no atzveltnes krēsla un piegāja pie viņas.

— Kāpēc tu neguli, Kamala? Ir taču jau ļoti vēls...

— Vai tu pats nedomā gulēt? — meitene savukārt jautāja.

— Es arī tūliņ iešu. Tev guļvieta uztaisīta kajītē pa labi. Negaidi mani, ej drīzāk gulēt.

Ne vārda vairāk neteikusi, Karņala ļoti lēni virzījās uz savu kajīti. Viņa taču nevarēja Ramešam teikt, ka saklausījusies stāstus par spokiem, bet kajītē tumšs un tukšs!

No viņas klusajiem, nedrošajiem soļiem Ramešs noprata, ka viņa uztraukusies, un sirds viņam sažņaudzās.

— Nebaidies, Kamala, — viņš teica. — Mana kajīte taču atrodas blakus tavējai, un es atstāšu durvis vaļā.

— Man nav ko baidīties! — Kamala atbildēja un droši papurināja galvu.

Savā kajītē iegājis, Ramešs nodzēsa lampu un apgūlās.

"Kamalu nav iespējams pamest," viņš risināja tālāk savas pārdomas. "Tātad dzīvo sveika, Hemnalina! Tā, tas nu ir nolemts. Atpakaļceļa vairs nav un... Nost visas šaubas!"

Bet tai pašā laikā jauneklis izjuta, ka šķiršanās no Hemnalinas viņam ir tikpat kā nāve. Nevarēdams vairs gulēt, viņš piecēlās un izgāja uz klāja. Tur, nakts tumsā stāvēdams, viņš piepeši saprata, ka viņa garīgais satraukums, viņa paša bēdas nepiepilda visu laika un telpas bezgalību. Debesu izplatījumā izkaisītās zvaigznes mirgo mierīgi — kas gan tām šis nenozīmīgais Rameša un Hemnalinas pārdzīvojums, tas nemaz neskar šos spīdekļus! Cik daudz vēl būs tādu zvaigžņotu nakšu, un šī upe nemitīgi urdzēs garām smilšu sēkļiem, starp šalcošajām niedrēm, garām koku ēnās slēptajiem ciematiem! Tā plūdīs arī tad, kad visas Rameša bēdas, visas viņa dzīves likstas pārvērtīsies uz bēru sārta par sauju pelnu un, sajaukušās ar mūžseno zemi, pazudīs uz visiem laikiem.

Divdesmit septītā nodaļa

Bija vēl tumšs, kad Kamala pamodās. Paraudzījusies apkārt, viņa pārliecinājās, ka ir viena, un tad atskārta, ka šo nakti pavadījusi uz tvaikoņa. Durvis klusi pavērusi, meitene paskatījās laukā. Virs rāmā ūdens līmeņa ka šķidrauts viļņoja viegla, plāna migla, un tumsa ar katru mirkli arvien vairāk pārvērtās iepelēkā dūmakā; austrumu pamalē, aiz meža, jau sārtojās ausmas svītra, un drīz vien tēraudpelēko upes līmeni sāka izraibot baltās zvejnieklaivu buras.

Kamalu pārņēma nenoteiktas, smeldzošas skumjas. Kāpēc gan šodien rudenīgā rīta ausma nerāda savu mirdzošo vaigu, bet it kā asarām aizmiglota? Un kāpēc kaklā bez kāda iemesla spriežas raudas, acīs allaž saskrien asaras? Vēl vakar pat prātā nenāca, ka viņai nav ne vīratēva, ne vīramātes, ne paziņu, ne draudzeņu. Kas gan noticis šodien, kāpēc viņa tik piepeši sākusi domāt par savu vientulību, nevarēdama saskatīt nekāda atbalsta pat Ramešā? Kāpēc viņai prātā doma par savu niecīgumu šai varenajā pasaules visumā?

Kamala ilgu laiku klusi stāvēja durvīs. Ūdens upē jau dzirkstīja kā kausēta zelta straume. Matroži ķērās pie darba, sāka dunēt mašīna. Krastmalā bariem saskrēja ciemata bērni, ko rīta agrumā bija uzmodinājusi enkura važu žvadzoņa un mašīnas dunoņa.

No šā trokšņa pamodās arī Ramešs un piecēlies gāja uz kajīti, kur gulēja Kamala. Meitene nodrebēja un vēl ciešāk ietinās plīvurā, it kā cenzdamās paslēpties no Rameša.

- Vai tu jau nomazgājies, Kamala? — viņš jautāja.

Droši vien viņa nevarētu paskaidrot, kāpēc pēkšņi saīga uz Ramešu par tādu jautājumu, bet viņa patiesi bija saīgusi un novērsusies tikai purināja galvu.

— Drīz visi būs piecēlušies, bet tu vēl līdz šim neesi saposusies, — viņš turpināja.

Kamala nekā neatbildēja un, paņēmusi no atzveltnes krēsla tīru sari un dvieli, aši pasteidzās Ramešam garām uz vannas istabu. Nevar gan teikt, ka Rameša šā rīta apciemojumu un zināmu rūpību Kamala uzskatītu gluži par nevajadzīgu, tomēr tas viņu kaut kā aizvainoja; viņa juta, ka Ramešs attieksmēs ar viņu nevēlas pārkāpt zināmu robežu. Kā jau minēts, viņa nebija dzīvojusi vīratēva mājā, cienījamas radinieces nebija viņai mācījušas kautrību, un viņa nezināja, kādos gadījumos seja jāaizsedz ar plīvuru. Tomēr, ieraudzījusi savā priekšā Ramešu, meitene piepeši juta, ka viss viņā it kā sastingst aiz kauna. Kamala nomazgājās, atgriezās kajītē un ķērās pie saviem parastajiem saimniecības darbiem. Viņa sameklēja atslēgas, kas bija iesietas pār plecu pārmestajā sari stūrī, atvēra čemodānu, kur atradās viņas drēbes, un ieraudzīja tur mazo naudas vācelīti. Vakar Kamalai šī vācelīte bija īsts prieka avots; tā it kā apstiprināja viņā pašapziņas un patstāvības sajūtu. Vācelīti aizslēgusi, meitene to bija rūpīgi noglabājusi starp savām drēbēm. Taču šodien, to rokā paņēmusi, Kamala nejuta vairs nekāda prieka. Šķita, tagad šī mantiņa nepieder viņai vien, — tā ir Rameša vācelīte. Tāpēc meičai bija izgaisusi agrākā neatkarības sajūta. Gluži otrādi, šī dāvana padarīja Kamalu vēl atkarīgāku no Rameša.

— Ko tad tu, vai spoku esi ieraudzījusi tukšajā vācelītē? — kajītē ienācis, Ramešs jautāja. — Kāpēc tu tik klusa?

— Še ņem, tā ir tava, — vācelīti viņam sniegdama, Kamala sacīja.

— Ko lai es ar to daru?

— Kad tev ko vajadzēs, tad iedosi man naudu un es nopirkšu.

— Vai tad tev pašai nekā nevajag?

Plecus paraustījusi, Kamala izvairīgi atbildēja.

— Kam gan man nauda?

— Nebūs daudz tādu cilvēku, kas varētu nopietni atkārtot šos vārdus, — Ramešs sāka smieties. — Tomēr, Kamala, ja tev šī mantiņa nepatīk, uzdāvini to kādam, man tā nav vajadzīga,. 1 :

/Kamala klusēdama nolika vācelīti uz grīdas.

— Klausies, Kamala, — Ramešs nerimās, — saki taisnību: tu dusmojies uz mani par to, ka neizstāstīju pasaku līdz galam?

— Kas tev teica, ka dusmojos? — galvu nodūrusi, meitene jautāja.

— Ja nedusmo, paturi šo vācelīti. Tad es ticēšu, ka esi teikusi patiesību.

— Nu, bet, ja es nedusmojos, kāpēc man to paturēt? Tā taču tava, glabā pats.

— Tā nav mana! Tu taču zini, ka tas, kas ņem atpakaļ dāvanas, pēc nāves noteikti pārvēršas par spoku.

Rameša bažas, ka viņš varētu kļūt par spoku, izraisīja Kamalai skaļus smieklus.

— Nevar būt, ka tos, kas ņem atpakaļ dāvanas, pārvērstu par spokiem, — vēl arvien smiedamās, Kamala sacīja. — Es nekad to neesmu dzirdējusi.

Viņas negaidītie smiekli ievadīja abu samierināšanos.

— Kas tev to arī varētu stāstīt? — Ramešs jautāja. — Nu, tiklīdz ieraudzīsi kādu spoku, noteikti pavaicā, un tas tev pateiks, vai tā ir vai nav.

Kamala ziņkārē pat pietrūkās kājās.

— Nē, nopietni, vai tu esi kādreiz redzējis spoku?

— īstus spokus gan neesmu redzējis, bet neīstus bez sava gala. Pasaulē vispār grūti atrast kaut ko īstu.

— Kāpēc tā? Bet Umešs, redz, saka ...

— Umešs, kas tas tāds?

— Nu, tas zēns, kas brauc kopā ar mums. Viņš pats esot redzējis spoku.

— Protams, tādos jautājumos ar Umešu nu gan nevaru sacensties, man būs viņam jāpiebalso.

Pa to laiku tvaikoņa komandai pēc ilgām pūlēm bija izdevies tvaikoni nodabūt no sēkļa. Tikko tas bija pavirzījies nost no krasta, tur piepeši parādījās cilvēks ar grozu uz galvas. Tas skrēja gar krastmalu un, rokas vicinādams, lūdza tvaikoni apturēt. Bet kapteinis nelikās ne zinis par pasažiera izmisīgajiem lūgumiem. Tad cilvēks lūdzošā balsī sauca Ramešam:

— Babu, babul

"Viņš laikam domā, ka esmu biļešu pārdevējs," Ramešs prātoja un ar zīmēm rādīja, ka nespēj apturēt tvaikoni.

— Bet tas jau Umešs! — Kamala piepeši iesaucas. Nē, nē, lūdzu, nepametiet Umešu, uzņemiet viņu!

— Bet uz manu lūgumu taču tvaikoni neapturēs, Ramešs iebilda.

Kamalas izmisumam nebija robežu. 1

— Saki, lai aptur, palūdz, mēs taču vēl esam pavisam tuvu pie krasta.

Tad Ramešs piegāja pie kapteiņa un lūdza, lai aptur tvaikoni.

— Tas ir pret noteikumiem, kungs, — kapteinis atbildēja.

Pienāca ari Kamala.

— Nevar taču viņu pamest. Nu, apturiet kaut vai vienu minūti! Ak, mans nabaga Umešs! — viņa iesaucās.

Ramešam bija jāķeras pie visvienkāršākā un drošākā likumu un šķēršļu pārvarēšanas līdzekļa. Pieklājīgu atalgojumu saņēmis, kapteinis apturēja tvaikoni, bet, kad Umešs jau bija uz klāja, izgāza pār viņu lamu vārdu krusu. Tomēr zēns ne aci nepamirkšķināja; it kā nekas nebūtu noticis, viņš nolika Kamalai pie kājām groziņu un sāka jautri smieties.

Kamala vēl joprojām nevarēja atjēgties no pārdzīvotā.

— Ko tu smejies? — viņa rāja zēnu. — Kas gan ar tevi notiktu, ja tvaikonis nebūtu apstājies!

Umešs neatbildēja, bet apgāza groziņu, un no tā uz klāja izbira negatavu banānu čemurs, dažādas salātu šķirnes, ķirbji un baklažāni.

— Kur tu visu to dabūji? — Kamala sasita plaukstas.

Umeša paskaidrojumus par to, kādā veidā šie produkti

iegūti, valdības iestādes nekādā ziņā nebūtu atzinušas par apmierinošiem. Vakar, iedams pēc biezpiena un citiem produktiem, viņš bija iegaumējis, kam ciematā sakņu dārzos vai uz jumta aug šīs svētīgās dabas veltes. Un šorīt agri no rīta, pirms tvaikoņa atiešanas, viņš bija izbridis krastā un bez īpašnieku atļaujas pievācis to, kas viņam iepaticies.

Ramešs ārkārtīgi noskaitās.

— Tātad tu visu to esi sazadzis svešu ļaužu dārzos! — viņš kliedza.

— Vai tad tā ir zagšana? — Umešs mierīgi attrauca". — Tur visa kā tik daudz, bet es paņēmu pavisam maz. Vai tad tur kādam zaudējums?

— Un tu domā, ka tā nav zagšana, ja paņem tikai mazliet! Ak tu grēka gabals, ej projām un pievāc visu to!

Umešs kā lūgdams uzlūkoja Kamalu.

— Māt, pie mums šito sauc par piringu, sautēts tas ir ļoti garšīgs, bet šito betö1...

Ramešs vēl vairāk noskaitās.

— Vācies projām ar savu piringu, citādi es visu sametīšu upē!

Turpmākos norādījumus gaidīdams, zēns paskatījās uz Kamalu. Meiča pamāja, lai viņš ejot vien projām. Šai mājienā Umešs noģida līdzjūtību un slepenu labvēlību. Savācis dārzājus groziņā, viņš paklausīgi aizgāja.

— Tas ir ļoti nelabi, — Ramešs sacīja Kamalai, — nevajag zeņķim tā izdabāt.

Un viņš iegāja kajītē, lai uzrakstītu vēstuli. Vērīgi visapkārt paskatījusies, Kamala ieraudzīja Umešu. Zēns sēdēja aiz otrās klases klāja, pie mašīntelpām, kur bija ierādīta vieta viņu virtuvītei.

Otrā klasē pasažieru nebija, un Kamala, iepriekš no galvas līdz kājām satinusies, piegāja pie puisēna.

— Vai tiešām tu visu aizsviedi? — viņa jautāja,

— Nē, kāpēc sviest projām? Redz, es noliku visu šai būcenītī.

Kamala mēģināja sataisīt īgnu seju.

— Tu tomēr esi ļoti nelabi rīkojies, Umeš. Nekad vairs tā nedari, vai dzirdi? Un ja nu tvaikonis būtu aizbraucis!

Tad Kamala iegāja pieliekamajā un pakliedza Umešam:

— Atnes labi drīz nazi!

Umešs pasniedza nazi, un Kamala enerģiski sāka graizīt sīkos gabaliņos Umeša atnestos dārzājus.

— Māt, pie šiem salātiem ļoti labi noderētu saberztas sinepes, — Umešs ieminējās.

— Nu, tad pagatavo tās, — Kamala dusmīgi pavēlēja.

Kamala tīšām runāja pikti, baidīdamās, ka Umešs nesāk domāt, it kā viņa to uzmudinātu, un tāpēc, dusmīgu seju savilkusi, ņēmās gatavot salātus un baklažānus.

Bet vai tāda meiča kā Kamala varēja liegt atbalstu zēnam, kam nav vecāku pajumtes? Viņa labi nevarēja gan izprast, cik smags tāds noziegums kā sakņu zagšana, toties lieliski izjuta, cik ļoti šis savā vaļā pamestais zēns tvīkst glāstu un aizgādnības. Zēns taču bija aizlavījies no tvaikoņa un nočiepis dārzājus vienīgi tādēļ, lai viņai, Kamalai, sagādātu prieku, nemaz nedomādams par to, ka tvaikonis var aizbraukt. Kā lai tas neaizkustina viņas sirdi!

— Zini ko, Umeš, te ir vakardienas biezpiens. Paēd, bet ielāgo — nekad vairs tā nedari! — viņa teica.

Pavisam satrauktais Umešs spēja vienīgi nomurmināt:

— Kāpēc tu pati to vakar neapēdi, māt?

— Man biezpiens tā negaršo kā tev, — Kamala atbildēja. — Nu, Umeš, tagad mums viss cits ir, trūkst tikai zivju. Kur tās varētu dabūt?

— Zivis es varētu pagādāt, māt, bet bez naudas to gan nevarēs izdarīt.

Kamala atkal sāka viņu vārdot. Viņa pikti sarauca savas skaistās uzacis:

— Nekad neesmu redzējusi tik neapķērīgu zēnu kā tu, Umeš. Vai tad es lieku kaut ko gādāt bez naudas?

Umešs bija jau paguvis nojaust, ka Kamalai nav viegli .prasīt Ramešam naudu. Bez tam Ramešs viņam vispār nepatika. Tāpēc viņš Ramešu nemaz neņēma vērā, un visi vientiesīgie zēna nodomi bija vērsti tikai uz to, lai pasargātu Kamalu un sevi pašu no grūtībām. Par baklažāniem, salātiem un banāniem viņam prāts tagad bija mierīgs, bet izrādījās, ka atrisināt jautājumu par zivīm viņam nav pa spēkam. Šai pasaulē ar nesavtīgu cieņu vien nav iespējams iegūt ne piena lāsīti, ne zivs gabaliņu — viss prasa naudu. Tāpēc nabadzīgajam Kamalas dievinātājam šī pasaule šķita ļoti skarba.

— Māt, ja tu kaut kā varētu dabūt no Rameša vismaz piecas paisas, tad es tev atnestu brangu šķaunaci, — Umešs kaunīgi sacīja.

Kamala uztraucās.

— Nē, nē, Umeš, es tev neļaušu vairs nokāpt no tvaikoņa. . Ja tu vēlreiz paliksi krastā, tvaikonis tevi vairs

negaidīs.

— Nē jau, kāpēc man jākāpj malā? Šorīt mūsu matroži ar tīklu izvilka milzīgi lielu zivi. Es domāju, viņi mums pusi pārdotu.

To padzirdusi, Kamala steigšus atnesa vienu rūpiju1 un, to Umešam dodama, sacīja:

— Atlikumu atdosi man .atpakaļ.

Umešs zivi gan atnesa, bet naudas pārpalikumu nē, paziņodams, ka matroži šķaunaci lētāk par rūpiju nav

gribējuši atdot. Kamala noprata, ka viņš nestāsta taisnību, tāpēc smaidīdama piebilda:

— Nākamajā piestātnē nauda būs jāsamaina.

— Jā, jā, tas ir taisni nepieciešams, — Umešs mierīgā garā piebalsoja. — Ja esi parādījis rūpiju, tad nav ko cerēt, ka dos ko ārā.

Todien azaidu nogaršojis, Ramešs iesaucās:

— Lieliski garšo! Bet kur tu visu to dabūji? Ko es redzu! Vai tiešām šķaunača galva? — viņš saņēma zivi un svinīgi pacēla gaisā. — Jā, tas nav ne sapnis, ne māņi, ne arī fantāzija — tā ir īsta zivs galva, zivs, ko sauc cyprinus rohita — sarkanais šķaunacis.

Tā šī pusdienas maltīte noritēja pavisam miermīlīgi. Tad Ramešs apsēdās šūpuļkrēslā uz klāja atpūsties pēc pusdienas. Bet Kamala sāka mielot Umešu. Viņam tik ļoti patika sautēta zivs, ka viņa ēstgriba ar katru mirkli pieņēma draudošākus apmērus.

— Vai nebūs diezgan, Umeš? — Kamala beidzot ieminējās. — Es jau tev atstāju arī vakariņām.

Ar saimniecības darbiem ņemoties un jautri jokojot, Kamala nemaz nebija pamanījusi, ka šārīta drūmais garastāvoklis izgaisis.

Tuvojās vakars. Saule slīdēja uz rietu un ar saviem slīpajiem stariem sāka jau iespīdēt rietumu pusē zem tvaikoņa klāja audekla jumta. Pa drebošo klāju šaudījās blāvi saules zaķīši. Pa šaurajām taciņām, kas upes abos krastos aizlocījās rudenīgo druvu maigajā zaļumā, ar krūzēm rokās nāca sievas uz upi pēc ūdens, lai vakarā apmazgātos.

Rietumos saule jau bija nogrimusi aiz bambuka birztalām, kad Kamala pabeidza pan gatavošanu, nomazgājās, sasukāja matus un pārģērbusies varēja sēsties pie vakariņām. Tāpat kā vakar tvaikonis pa nakti izmeta enkuru kādā piestātnē.

Vakariņu sagatavošana Kamalai nebija prasījusi daudz laika, jo dārzāji bija vēl atlikuši no brokastīm. Šai brīdī pie viņas pienāca Ramešs un pateica, ka pusdienā esot pamatīgi saēdies un vakariņas neēdīšot.

— Vai tad nekā negribi? — Kamala noskuma. — Varbūt nogaršosi gabaliņu ceptas zivs?

— Nē, negribu, — Ramešs attrauca, kajītē ieiedams.

Tad visu, kas bija, kā ceptu, tā sautētu, Kamala salika

uz Umeša šķīvja.

— Kāpēc tu sev nekā neatstāji, māt? — Umešs jautāja.

— Es jau paēdu.

Tātad šodien visi darbi viņas mazajā peldošajā saimniecībā bija padarīti.

Visu zemi apmirdzēja mēnesnīca, atstarodamās ūdenī. Tuvumā nebija ciematu, un pār plašajiem, maigi zaļajiem rīsa laukiem stāvēja nomodā gaišā, klusā nakts, gluži kā līgava, kas gaida savu mīļo.

Krastā, mazā piestātnes kantorītī ar skārda jumtu, sēdēja uz krēsla izdēdējis kantorists un nelielas petrolejas lampas gaismā kaut ko skaitļoja. Pa vaļējām kantora durvīm Ramešs varēja viņu labi saredzēt. "Cik laimīgs es justos, ja liktenis man būtu lēmis šādu pieticīgu, vienkāršu dzīvi," smagi nopūzdamies, jauneklis domāja, "kārtot kantora grāmatvedību, darīt savu darbu, laist pār galvu saimnieka rājienus par kļūdām un vakarā vēlu iet mājās!"

Beidzot gaisma kantorī nodzisa. Ierēdnis noslēdza durvis, ciešāk aptina ap kaklu šalli, droši vien baidīdamies nakts dzestruma, un lēni devās ceļā. Viņa stāvs nozuda tumsā starp druvām.

Ramešs nebija pamanījis, ka Kamala, turēdamās pie margām, jau labu laiku stāv viņam aiz muguras. Viņa bija cerējusi, ka vakarā Ramešs pasauks viņu, bet visi saimniecības darbi bija jau sen galā, tomēr Ramešs nenāca pie viņas. Tad Kamala pati bija klusi iznākusi uz klāja. Piepeši viņa sagrīļojās, nespēdama vairs spert ne soli. Gaišā mēnesnīca apspīdēja Rameša seju, un tās vaibsti liecināja, ka Ramešs patlaban atrodas tālu, ļoti tālu no šejienes un viņa domās nav vietas Kamalai. It kā starp domās nogrimušo Ramešu un šo vientuļo meiču būtu nostājusies nakts, viscaur mēnesnīcas staru tērpā tinusies, ar pirkstu pie lūpām — par zīmi, ka jāklusē.

Kad Ramešs, seju ar rokām aizsedzis, nolaida galvu uz galda, Kamala sāka klusi virzīties uz savas kajītes pusi. Viņa centās soļot pavisam nedzirdami, baidīdamās, kaut Ramešs nenoprastu, ka viņa to meklējusi.

Kajītē bija tukšs un tumšs. Tur iegājusi, meitene neviļus nodrebēja. Viņa jutās pavisam vientuļa un pamesta, un šaurais, tumšais būcenītis melnēja viņas priekšā gluži kā nepazīstama un asinskāra nezvēra rīkle. Bet kurp gan lai viņa bēgtu?

Vai ir kāds stūrītis, kur viņa varētu mierīgi nolikt

galvu un, acis aizvērusi, domāt: "Nu esmu mājās." Kajītē ieskatījusies, Kamala atrāvās atpakaļ un piegrūdās Rameša lietussargam, kas ar troksni nokrita uz dzelžiem apkaltās ceļasomas. Sā trokšņa iztraucēts, Ramešs pacēla galvu un, no krēsla piecēlies, ieraudzīja Kamalu, kas stāvēja pie savas kajītes durvīm.

— Kas ir, Kamala? — viņš jautāja. — Es domāju, ka tu jau sen guli. Vai tev bail? Tad es vairs ilgāk še nekavēšos, bet iešu gulēt un varu atkal atstāt vaļā durvis uz tavu kajīti.

— Bail? Nē, ko tu. runā! — Kamala aizvainota atcirta un, ātri iegājusi tumšajā kajītē, aizslēdza durvis, kuras Ramešs bija jau atvēris. Tad viņa iemetās guļvietā un pārvilka segu pār galvu. Viņai nav neviena visā plašajā pasaulē! Viņa moku pilnā gaišredzība izjuta savu pilnīgo vientulību, un viņas sirds sacēlās: kāpēc gan jādzīvo, ja nav ne patvēruma, ne brīvības?

Nakts bija neciešami gara. Blakus kajītē Ramešs jau sen bija aizmidzis. Bet Kamala nevarēja gulēt. Uzmanīgi sperdama soļus, viņa izgāja uz klāja un, pie margām pieķērusies, sāka cieši skatīties uz krastu. Visapkārt ne mazākā troksnīša. Mēness taisījās rietēt, un nevarēja vairs manīt šaurās taciņas, kas aizlocījās pa druvām upes abos krastos. Un tomēr Kamala cieši raudzījās uz to pusi. Cik daudz sieviešu, krūzes piesmēlušas, soļojušas pa šīm taciņām uz savām mājām! Mājas! So vārdu iedomājoties vien, Kamalai jau sirds vai pa muti kāpa laukā. Kaut maza būdiņa, kur viņai tāda? Tālumā gaisa tuksnesīgais krasts, izplezdamies no apvāršņa līdz apvārsnim; debess bija klusumā sastingusi. Nevajadzīgā debess, nevajadzīgā zeme! Ko gan vārajai meitenei nozīmēja šīs bezgalīgās tāles! Viņai taču nebija pat mazas būdiņas!

Piepeši Kamala nodrebēja: viņa juta, ka netālu no viņas kāds stāv.

— Nebaidies, māt! Tas esmu es, Umešs. Ir jau ļoti vēls, kāpēc tu neguli?

Visu šo moku pilno, ilgo nakti viņai nebija pat asara noritējusi, bet tagad piepeši tās sāka līt aumaļām. Kamala nespēja tās valdīt, un asaras ritēja un ritēja lielām lāsēm. Viņa zemu nodūra galvu un novērsās no Umeša. Bez mērķa klīst valgmes pilns padebesis, bet, tiklīdz tas sastopas ar tādu pašu klīstošu vējiņu, visa viņa valgmes nasta vienā mirklī plūst uz zemi. Tā arī Kamala, nelaimīga vientuļa zēna laipnos vārdus izdzirdusi, nespēja

savaldīt asaras, kas kā smags slogs nospieda viņai sirdi. Viņa gribēja ko teikt, bet elsas aizžņaudza tai kaklu.

Umešs bija pavisam izmisis, tomēr nespēja neko sadomāt, lai nomierinātu Kamalu. Beidzot, ilgāku laiku klusējis, viņš piepeši teica:

— Māt, no tās rūpijas, ko tu man iedevi, palika pāri septiņas annas.

Tobrīd Kamalas asaru plūdi sāka jau apsīkt, un, dzirdot šos Umeša nejauši pateiktos vārdus, viņai atplaiksnījās sejā viegls smaids.

— Labi, paturi tās sev! — Kamala laipni sacīja. —Bet nu ej tūliņ gulēt!

Mēness nozuda aiz kokiem. Kamala iegāja kajītē un apgūlās. Šoreiz viņas nogurušās acis tūliņ aizvērās. Kad rīta saule pieskārās viņas kajītes durvīm, tā atrada Kamalu dziļā miegā.

Divdesmit astotā nodaļa

Otrā rītā Kamala jutās mazliet sagurusi. Todien viņai viss likās gurdens un blāvs: ir saules stari, ir ūdens līmenis upē. Pat piekrastes meži izskatījās paguruši, gluži kā ceļinieks pēc garāka gājiena.

Kad ieradās Umešs, lai viņai palīdzētu saimniecības darbos, viņa gurdā balsī teica:

— Ej projām, Umeš, neapgrūtini šodien mani!

Bet Umešs nemaz nebija melanholiski noskaņots.

— Ko tu runā, māt, — viņš atbildēja, — es neesmu nācis tevi apgrūtināt, bet saberzt sinepes.

— Kamala, vai tu esi slima? — meitenes sagurumu pamanījis, Ramešs no rīta ievaicājās.

Enerģiski galvu papurinājusi un neko neatbildējusi, Kamala aizgāja uz virtuvi.

Ramešs saprata, ka stāvoklis ar katru dienu kļūst sarežģītāks un nepieciešams jo drīzāk kaut ko galīgi izlemt. Viņš atzina, ka būtu daudz vieglāk izprast, kāds viņa īstais pienākums, ja vaļsirdīgi visu izstāstītu Hemnalinai.

Un tā pēc ilgām pārdomām viņš sēdās, lai rakstītu vēstuli Hemnalinai. Ramešs bija jau paspējis sacerēt vienu variantu un to saplēst, kad piepeši dzirdēja jautājam:

— Kungs, kā jūs sauc? — un nodrebējis pacēla galvu.

Viņa priekšā stāvēja jau krietni vecs vīrs. Tam bija

sirmas ūsas un retajos matos virs pieres varēja manīt plikumu. Pienācēju mazliet bija samulsinājis tas, ka viņš iztraucējis Ramešu vēstules rakstīšanā, jo šķita, ika Ramešs pilnīgi nogrimis šai darbā.

Tad viņš atkal ierunājās:

— Jūs esat brahmins? Sveiki! Jūsu vārds ir Ramešs-babu, to jau zinu. Mums iepazīstoties parasts apvaicāties, kā sauc; tā ir vienkārši pieklājība. Tiesa, tāda paraža tagad daudziem vairs nepatīk. Ja esat saīdzis, varat man atriebties: pajautājiet, kā mani sauc, un es jums pateikšu savu vārdu, sava tēva vārdu un varu pat pavēstīt, kā sauca manu vectēvu.

— Mans īgnums nav tik liels, — Ramešs sāka smieties, — pietiks, ja dabūšu zināt tikai jūsu vārdu.

— Mans vārds ir Trailokja Čakrabartijs. Bet šeit rietumos visi pazīst mani vienkārši kā "vectētiņu". Droši vien jūs esat mācījies vēsturi? Bhārāta bija senās Indijas valdnieks un dēvējās par radžu Čakrabartiju, tāpat kā es esmu visam rietumu novadam "vectētiņš Čakrabartijs". Jūs katrā ziņā dzirdēsiet par mani, ja ceļosiet pa rietumu novadu. Starp citu, uz kurieni jūs braucat?

— Neesmu vēl galīgi izšķīries, kur apstāties.

— Nu, kur izkāpsiet malā, to varat gudrot bez steigas, bet iekāpjot gan nevar tūļāties.

— Es izkāpu no vilciena Goijalando stacijā un ieraudzīju tvaikoni, kas jau taisījās atiet. Es sapratu: ja tūļāšos, tvaikonis aizies bez manis. Tātad rīkojos ātri tur, kur tas lietas labā bija vajadzīgs.

— Visa mana cieņa tādiem kā jūs. Mēs esam gluži pretējas dabas cilvēki. Es visu apsveru jau iepriekš un tikai tad sēžos uz tvaikoņa. Tas tāpēc, ka pēc dabas esmu ļoti kautrīgs. Vai tas kāds joks? Jūs dodaties ceļā, bet pats nezināt, kurp īsti braukt. Vai jūs abi ar sievu?

Ramešs sastomījās, nezinādams, vai atbildēt apstiprinoši uz tādu jautājumu. Tad Čakrabartijs teica:

— Atvainojiet mani, nu, protams, jūs braucat abi ar sievu, to jau dabūju zināt no gluži drošiem avotiem. Jūsu sieva gatavo maltīti, lūk, tur tai būcenītī. Ēstgribas tirdīts, meklēju virtuvi un iemaldījos tur. "Nebaidies, māt," es viņai teicu, "esmu tikai rietumnovada vectētiņš Čakrabartijs." Man šķita, it kā būtu sastapis Annapumu2. "Ja tu, kurai pieder virtuve, liegsi man ēdienu," es tavai sievai teicu, "tad es aiziešu bojā." Viņa mazliet pasmaidīja, bet tik laipni, ka es sapratu: viss kārtībā, un man nevajag vairs ne par ko raizēties. Zināt, pirms dodos ceļā,_ es vienmēr izraugos kalendārā labvēlīgu dienu, bet tada laime kā šoreiz man nekad nebija gadījusies. Jums jāstrādā, es jūs netraucēšu un, ja atļausiet, iešu jūsu sievai palīgā. Kamēr vēl esam mēs, kāpēc viņai piemocīt savas maigās rociņas? Nē, nē, rakstiet vien, jums nav jācilājas. Gan es pratīšu ar viņu iepazīties. — To teicis, vectētiņš Čakrabartijs atvadījās no Rameša un aizgāja uz virtuvi.

— Cik jauka smarža nāk no šejienes, — viņš ieiedams sacīja, — pat negaršojot var teikt, ka būs sautēta zivs. Bet es tev pagatavošu tamarinda1 sīrupu! Kas nav dzīvojuši karstajos rietumos, tie nekad nepratīs to, kā vajadzīgs, sagatavot! Droši vien tu domā, ka vecais tikai izrunājas, jo šeit taču nav tamarinda, no kā tad viņš pagatavos sīrupu. Bet, ja es esmu te, tev nav ko raizēties par tamarindu! Tikai pacieties, es visu sagādāšu.

Viņš atnesa avīzē ievīstītu māla podiņu ar marinādi.

— No tā, ko es pagatavošu, paņem, cik šodien vajadzīgs, bet citu noliec, lai dienas trīs norūgst. Tad tu pagaršosi un teiksi: "Kaut gan vectētiņš ir lielībnieks, tomēr sīrupu pagatavojis lielisku."

— Ej nu, māt, nomazgājies, paskat, jiau vēls. Gan es pats tikšu galā ar ēdienu. Nebaidies, tai darbā man ir iemaņa. Mana sieva pastāvīgi slimo, tad es viņai allaž pagatavoju tamarinda sīrupu, lai veicinātu ēstgribu. Es redzu, tu smejies par vecīti, bet tiesa kas tiesa, es nejokoju!

— Nu, tad pamāciet ari mani to pagatavot, — Kamala sacīja.

— Pagaidi, re, kāda necieša! Vai tad zināšanas tik viegli iegūstamas? Tās zaudēs savu spēku, ja izpaudīšu tev visu vienā dienā, un dieve Sarasvati būs dusmīga uz mani. Vispirms tev dažas dienas jālūko vecajam pielabināties! Es jau nelikšu tev daudz prātot, kā man izdabāt,— pats visu paskaidrošu; visvairāk man patīk sevi palutināt ar pan, bet man netīk, ja gadās nesmalcināti muskatrieksti. Kā redzi, mani iekarot nav tik viegli, bet tu jau esi to gandrīz panākusi ar savu smaidīgo sejiņu. Bet kas tad šis tāds? Kā tevi sauc?

Umešs klusēja. Viņš bija nīgrs, jo domāja, ka vecais ir viņa sāncensis Kamalas sirds iekarošanā. Meitene atbildēja viņa vietā:

— Viņa vārds ir Umešs.

— Ļoti jauks zēns, — sirmgalvis piebilda. — Viņš pieder pie tiem, kuru domas nevar vis tā uzreiz uzminēt. Bet gan tu redzēsi, mēs tīri labi sapratīsimies. Nekavējies, māt, man jāpasteidzas ar ēdienu.

Sirmgalvja klātbūtne aizpildīja to tukšumu, kādu Kamala sajuta ap sevi, un arī Ramešs līdz ar viņa ierašanos sāka justies tā kā mierīgāk.

Cik milzīga starpība starp Rameša tagadējo izturēšanos un tām brīvajām, nepiespiestajām attieksmēm, kādas bija viņu pazīšanās pirmajos mēnešos, kad Ramešs uzskatīja Kamalu par savu sievu! Un šai pārmaiņai vajadzēja aizvainot meičas sirdi. Bet tagad, kad bija ieradies Čakrabartijs, Ramešs cerēja, ka sirmgalvis pratīs kaut mazliet novērst Kamalas domas no viņa un viņš, Ramešs, varēs sākt dziedināt pats savas sirds rētas.

Pie Rameša kajītes piegājusi, Kamala apstājās pie durvīm. Garlaicīgās un brīvās pēcpusdienas stundas viņa bija taisījusies pavadīt pie Čakrabartija, bet tas, viņu ieraudzījis, iesaucās:

— Nē, nē, māt! Tas nav iespējams, tā nevar! — Nesapratusi, kas īsti viņam nepatīk, Kamala brīnījās un gribēja zināt iemeslu. — Nu, palūk, apavi! — Čakrabartijs atbildēja. — Tā, protams, tava darīšana, Rameš-babu, tomēr, sakiet, ko gribat, jūs rīkojaties nepareizi. Tāds neciena savu dzimteni, kas kautrējas spert basu kāju uz tas svētīgās zemes. Kā jums šķiet, ja Rama būtu licis Sitai valkāt Dausonas apavus, vai tad Lakšmans būtu nodzīvojis četrpadsmit gadu kopā ar viņu? Nekādā ziņā ne! Mani klausīdamies, Ramešs-babu smejas un klusībā dusmojas uz mani. Bet es jums teikšu: Rameš-babu, jūs vispār rīkojaties nepareizi! Nu kurš tā dara: tikko padzirdis tvaikoni svelpjam, pa galvu pa kaklu metas uz tā, nemaz nepadomādams, kurp brauks?

— Bet kāpēc jūs, vectētiņ, nevarētu noteikt vietu, kur mums jākāpj malā? — Ramešs iesmējās. — Jūsu padomam būtu daudz lielāka ietekme nekā tvaikoņa svilpienam.

— Redzu, jums ar katru acumirkli pieņemas saprāts, jūs taču mani tikko pazīstat! Nu, labi, kāpiet malā Ga- džipurā. Vai vēlies dzīvot Gadžipurā, mīļā? Tur ir rožu plantācijas, un tur dzīvo arī šis tavs vecais pielūdzējs.

Ramešs jautādams uzlūkoja Kamalu, un viņa tūliņ pamāja ar galvu, ka mierā ar to.

Pēc tam Čakrabartijs un Umešs noturēja apspriedi apmulsušās Kamalas kajītē, bet Ramešs, smagi nopūties, palika uz klāja. Bija dienvidus. Saulē sakarsušais tvaikonis lēni šūpojās upes viļņos. Mainīdamās kā sapnī, Rameša acīm slīdēja garām rudens saules apmirdzētās mierīgās ainavas: gan rīsa lauki, gan piestātnes ar tur piesietām laivām, gan smilšains sēklis, gan vientulīga lauku būdiņa. Te saulē pazib veikaliņa skārda jumts, te piepeši iznirst ceļinieku pulciņš, kas veca banānkoka paēnā gaida pārcēlāju.

Tīkamajā rudens pēcpusdienas klusumā līdz Rameša dzirdei dažreiz no blakus kajītes atlidoja glāsainie un jautrie Kamalas smiekli. Rameša sirds atsaucās uz tiem. Cik skaists visapkārt viss un tomēr cik tāls viņam! Kāds drausmīgs trieciens atšķēlis viņa sakropļoto dzīvi no visa tā!

Divdesmit devītā nodaļa

Kamala bija jauna, tāpēc bažas, aizdomas un raizes ilgi nemocīja viņas sirdi.

Pēdējās dienās viņai vienkārši nebija laika padomāt par Rameša izturēšanos. Sastapusi ceļā šķēršļus, straume laužas uz priekšu vēl brāzmaināk; tā arī Kamalas mierīgās domas, piepeši atdūrušās uz Rameša dīvaino nostāju pret viņu, sāka griezties kā mutulī. Vecā Čakrabartija ierašanās, jautrie joki, saimniecības rūpes — tas viss palīdzēja Kamalas sirdij pārvarēt grūtības. Nemiera pilnās domas trauksmaini aizbrāzās garām, un Kamala vairs nekā neprātoja.

Šais zaigajās rudens dienās upes ainavas izskatījās sevišķi krāšņas. Uz ūdens, kas dzirkstīja kā zelts, ar jautrām saimniecības rūpēm piepildītās dienas ņirbēja kā nemākslotas poēmas lappuses.

Kā parasti diena sākās ar nemitīgām rūpēm. Umešs tvaikoņa atiešanu vairs nekad nenokavēja, bet allaž pārnāca ar pilnu grozu. Mazajā virtuvē tas arvien radīja dzīvu rosību.

— Kas tad tas, vai tiešām ķirbji! Žēlīgais dievs, kur viņš sameklējis šīs pupas? Skat, skat, vectētiņ, tās taču skābētas bietes! Nebūtu gan domājusi, ka šādā nomalē var tās dabūt.

Ik rītus groza parādīšanos apsveica tamlīdzīgi jūsmīgi saucieni. Vienīgi Ramešam pienākot, šī saskaņa izjukas viņš vienmēr domāja, ka zēns zog.

Tādās reizēs Kamala sašutusi sacīja:

— Tīrās muļķības, es taču pati ar savām rokām noskaitīju naudu.

— Tu dod viņam iespēju iegūt divkāršu labumu; ir piesavināties naudu, ir sazagt dārzājus, — Ramešs atbildēja un savukārt noprasīja Umešam:

— Nu, paskaiti, cik izdevi!

Lai Umešs skaitīja kā skaitīdams, katru reizi iznāca citāds skaitlis, bet, ja arī skaitīja nez cik pamatīgi, izdevumi vienmēr pārsniedza summu, kāda viņam bija iedota. Tomēr Umešu tas nemaz nemulsināja.

— Ja es prastu pareizi skaitīt, — viņš sacīja, — vai tad būtu nonācis tādā stāvoklī kā tagad? Tad es katrā ziņā ieņemtu nodokļu iekasētāja vietu, vai ne, vectētiņ?

Tādos gadījumos Čakrabartijs ieteica Ramešam atlikt rāšanos uz pēcpusdienu, tad varēšot visu apsvērt, kā pienākas.

— Bet pašreiz man tomēr jāslavē šis izveicīgais zēns, — sirmgalvis sacīja. — Prasme iegūt, mīļais Rameš, nav nieka māksla, un nav daudz tādu, kas to prot. Protams, pēc tā dzenas visi, bet tikai daži gūst panākumus. Es kaut ko sajēdzu šai lietā, Rameš-babu. Teiksim, patlaban nav pupu sezona, un nebūs daudz tādu zēnu, kas prastu tās sameklēt tik agri no rīta svešā pusē. Aizdomās turēt prot visi, bet, redz, sadabūt — no tūkstoša viens.

— Nē, vectētiņ, tas tomēr nav labi, un jūs rīkojaties nelāgi, viņu attaisnodams! — Ramešs palika pie sava.

— Nabaga zēnam jau tā nav daudz talantu, un būtu ļoti žēl, ja vēl tie, kas viņam ir, panīktu bez atbalsta, it īpaši, kamēr atrodamies uz tvaikoņa. Zini ko, Umeš, pagādā man rīt nimkoka1 lapas, tikai ievēro — jo tās augstāk kokā, jo labākas. Suktuni taisni nepieciešams — tā māca mūsu Jadžurvēda. Bet nu pietiks, lai paliek Jadžurvēda, mēs jau tā esam aizkavējušies. Nu, Umeš, noskalo pamatīgi dārzājus un nes šurp, tikai labi drīz!

Jo neuzticīgāk Ramešs izturējās pret Umešu un rāja viņu, jo ciešāk zēns pieķērās Kamalai, un, kad viņiem piebiedrojās vēl Čakrabartijs, Kamalas grupa kļuva pavisam neatkarīga no Rameša. Tas ar savu vēso nosvērtību atradās vienā pusē, bet otrā pusē Kamala, Umešs un Čakrabartijs, kurus vienoja kopīgas rūpes, prieki un savstarpējas simpātijas. Čakrabartijs izturējās pret Kamalu ar sevišķu cieņu, kas arvien vēl pieņēmās. Tas pamudināja Ramešu raudzīties uz meiteni pavisam citādi, tomēr viņš nepievienojās šim nogrupējumam. Ramešs atgādināja liela tilpuma tvaikoni, kas zemā ūdens līmeņa dēļ nevar piebraukt pie paša krasta un tāpēc, enkuru labi patālu no cietzemes izmetis, notālēm noraugās uz to, kurpretim mazās zvejnieku laiviņas brīvi piestāj pie paša krasta.

Tuvojās pilnmēness. Kādā rītā pamodušies, ceļotāji ieraudzīja, ka visu debesi aizsedz melnu mākoņu blāķi, vējš pastāvīgi mainīja virzienu; vairākkārt sāka līt lietus un pārgāja, un tad atkal pavīdēja bikli saules stari. Upes vidū nebija vairs neviena kuģīša, bet tiem, kas vēl nebija paguvuši piegriezties pie krasta, draudēja briesmas. Meitenes, kas bija atnākušas uz upi pēc ūdens, šodien piestātnē nekavējās. Brīžiem pār upi šaudījās draudīgas gaismas strēles, kas izlauzās caur mākoņu segu, un varenās Gangas viļņi šķīda pret krastiem.

Tvaikonis turpināja savu ceļu.

Tik nelabvēlīgos apstākļos Kamalai saimniecības darbi lāgā neveicās.

— Māt, mums būs tūliņ viss jāpagatavo, — debesis šad tad pavērodams, Čakrabartijs ieteica, — lai vakarā nav vairs jāpūlas. Sutini tu dārzājus, bet es pagaidām iejaukšu mīklu.

Pusdienu pagatavošana todien prasīja daudz laika. Vējš arvien pieņēmās, draudēdams izvērsties viesulī. Sabangotā upe pārklājās ar baltām putu kretēm, mākoņu dēļ bija grūti saprast, vai saule jau norietējusi vai ne. Tvaikonis izmeta enkuru agrāk nekā parasti.

Uznāca krēsla, un tikai retumis mākoņu plaisās pavīdēja mēness slimīgi bālais smaids. Neganti gaudoja vējš. Beidzot sāka gāzt lietus un plosīties viesuļvētra. Kamala jau reiz bija pārcietusi katastrofu, un tagad drausmīgā dabas spēku trakošana lika viņai bailēs nodrebēt. Vakarā pie Kamalas iegāja Ramešs un mēģināja viņu nomierināt.

— Nebaidies par tvaikoni, Kamala, — Ramešs sacīja,

— tu vari droši gulēt. Es būšu tepat blakus kajītē un tik drīz gulēt neiešu.

Tad pie durvīm pienāca Čakrabartijs.

— Nebaidies, mīļā, — viņš ierunājās, — vētru tēvs neuzdrošināsies tevi aizskart.

Grūti pateikt, cik liela ir vētru tēva vara, bet, ko iespēj satrakotie dabas spēki, tas Kamalai bija pārāk labi zināms. Un tāpēc, pie durvīm piesteigusies, viņa lūgšus sacīja:

— Lūdzu, vectētiņ, pasēdiet brītiņu pie manis!

— Droši vien jums laiks jau gulēt, — Čakrabartijs samulsis atbildēja.

Bet, kajītē iegājis, viņš redzēja, ka Rameša tur nav.

— Kur tad Ramešs-babu? — viņš izbrīnā ieminējās.

— Nebūs taču aizgājis dārzājus zagt — tas taču nav viņa garā!

— Vai tas esat jūs, vectētiņ? — atskanēja kāda balss.

— Es esmu šeit, blakus kajītē.

Tur paskatījies, Čakrabartijs ieraudzīja, ka Ramešs, puszviļu gultā atlaidies, lasa lampas gaismā.

— Kāpēc esat pametis sievu vienu pašu? Vai neredzat, ka viņa baidās? — sirmgalvis viņu uzrunāja. — Tikpat jau ar grāmatu vētra nav aizbaidāma, labāk lieciet to pie malas un nāciet šurp.

Lielajā satraukumā, kāds bija pārņēmis Kamalu, neapjēgdama, ko dara, viņa satvēra Čakrabartiju aiz rokas un drebošā balsī iesaucās:

— Nē, nē, mīļo vectētiņ, nevajag, nevajag!

Auroja vētra, un Ramešs šos vārdus nevarēja sadzirdēt, bet pārsteigtais Čakrabartijs strauji pagriezās.

Ramešs nolika grāmatu un, Kamalas kajītē ienācis, jautāja:

— Kas ir, vectētiņ Čakrabartij? Kamala laikam jūs...

— Nē, nē, es pasaucu viņu vienkārši tādēļ, lai mazliet patērzētu, — uz Ramešu neskatīdamās, Kamala iesaucās.

Neviens viņai nepretojās, un droši vien viņa pati arī nevarētu paskaidrot, kas viņu spieda vienā laidā atkārtot "nē"; ar šo "nē" viņa it kā sacīja: "Nedomā, ka mani vajag mierināt, nē, tas man nav vajadzīgs; nedomā, ka nepieciešams, lai kāds pie manis būtu, — nemaz nē!"

Tad Kamala pievērsās Čakrabartijam;

— Ir jau vēls, vectētiņ, ejiet gulēt un palūkojiet, kā jūtas Umešs. Droši vien viņam ļoti bail.

— Es vispār ne no kā nebaidos, māt, — piepeši atsaucās kāda balss.

Izrādījās, ka Umešs, kaut kā satuntuļojies, sēž pie viņas durvīm.

Aizgrābtā Kamala paskatījās ārā no savas kajītes.

— Žēlīgais tētīt, Umeš, kāpēc tu liedējies? Ej tūliņ vectētiņam līdzi viņa kajītē, nejaukais puišeli!

Apveltīts par šo uzmanību ar tādiem vārdiem, "nejaukais puišelis" padevīgi sekoja Čakrabartijam.

— Vai gribi, es tev pastāstīšu kaut ko, kamēr tu iemigsi? — Ramešs piesolījās meitenei.

— Nē, es jau laižos miegā, — Kamala atbildēja.

Nevar teikt, ka Ramešs nebūtu sapratis Kamalas pašreizējo garastāvokli, tomēr viņš neuzstāja un, pamanījis viņai sejā aizvainotu pašlepnumu, lēni iegāja savā kajītē.

Kamala bija pārāk satraukta, lai mierīgi gulētu un gaidītu, kamēr uznāk miegs, tomēr piespieda sevi apgulties. Vētra vēl joprojām plosījās, viļņi šļāca arvien augstāk un augstāk. Visa tvaikoņa apkalpe bija nomodā; mašīntelpās reižu reizēm atskanēja zvans, tur tika doti kapteiņa rīkojumi. Nikno vētras brāzienu dēļ tvaikonis uz enkura vien nevarēja noturēties, tāpēc darbojās arī tvaikoņa mašīnas.

Kamala piecēlās un izgāja uz klāja. Lietus īsu brīdi bija mitējies, bet vējš kā ievainots zvērs gaudoja un šaudījās uz visām pusēm. Kaut gan debesi sedza biezi mākoņi, tomēr šad tad atspīdēja mēness, parādot savu ciešanās pārvērsto seju. Krastus tikko varēja manīt, un upe bija kā miglā iegrimusi. Debess un zeme, tālais un tuvais, redzamais un neredzamais — viss saplūda drausmīgā brāzmā, un šķita, it kā dieva Jamas1 melnais bifelis, ragus pagriezis un galvu purinādams, joņotu aklā niknumā, mežonīgā neprātā.

Kad Kamala ieraudzīja šo neprātīgi baismo nakti, šo brāzmaino debesi, viņai krūtīs viss nodrebēja, no prieka vai bailēm — nav zināms. Nevaldāmais spēks, bezgalīgā brīve, kas bija jūtama satrakotās stihijas dunoņā, kaut ko modināja viņas sirdī. Šī dabas spēku sacelšanās satrauca Kamalas jūtas. Pret ko gan saceļas daba? Bet vai tad vētras dārdos var saklausīt atbildi? Tā tikpat neskaidra,

cik neskaidrs Kamalas sirds nemiers. Vienu viņa apzinājās: debess un zeme mutuļo sašutumā un paceļ savu nikno, dārdošo balsi, lai atbrīvotos no neredzamiem, nejaušamiem tumsas, melu un viltus tīkliem. Kaut kur no bezgalīgā izplatījuma brāzās auka, atkal un atkal svieda tumšajā naktī vienu vienīgu "nē-ē-ē!".

"Nē" — tikai šo neatlaidīgo protestu viņa saklausīja vētras rūkoņā, bet pret ko2 To noteikti nevarēja pasacīt, tomēr skanēja tikai nē, nē, neparko nē!

Trīsdesmitā nodaļa

Otrā rītā vējš sāka norimt, bet upe viļņoja vēl tāpat. Tāpēc kapteinis nevarēja izšķirties, pacelt enkuru vai ne, un ar bažām vēroja debesi.

Agri no rīta Čakrabartijs iegāja pie Rameša kajītē un atrada viņu gultā; bet, vectētiņam ienākot, viņš tūliņ pietrūkās kājās. Ieraudzījis jaunekli šai kajītē un atcerējies pagājušās nakts notikumus, sirmgalvis beidzot iedrošinājās jautāts

— Vai jūs šonakt šeit gulējāt?

— Cik nelādzīgs laiks, — izvairīdamies no atbildes, Ramešs atteica. — Kā labi pārlaidāt nakti?

— Rameš-babu, — Čakrabartijs sacīja, — jūs laikam mani uzskatāt par muļķi un manus vārdus par tādiem, kuros nav ko klausīties, bet es jums tomēr teikšu, par daudzām mīklām esmu savā mūžā lauzījis galvu un lielāko daļu arī uzminējis, bet jūs, Rameš-babu, es uzskatu par visgrūtāko mīklu.

Īsu mirkli Ramešs apmulsa un viegli pietvīka, bet tūliņ savaldījās un smaidīdams atbildēja:

— Bet vai tas kāds noziegums, ja esmu grūti uzminams! Ja mēs jau no bērnu dienām būtu sākuši mācīties telugu valodu, mums tomēr būtu grūti to apgūt un labi saprast, turpretim Telingas puisēnam tā skaidra kā ūdens. Tas nozīmē, ka nevajag nosodīt to, ko nesaproti. Ja dzīvē gadās uzdurties kaut kam neizprotamam, nevajag tūliņ izsamist un zaudēt cerību kādreiz pēc ilgām bezmiega naktīm to atšifrēt.

— Piedodiet, Rameš-babu, — Čakrabartijs atbildēja, — man šķiet, būtu tiešām pārdroši, ja es mēģinātu izprast cilvēku, kam ar mani nav nekā kopīga. Tomēr pasaulē dažreiz gadās cilvēki, kas tev kļūst tuvi no pirmā skatiena. Nu, piemēram, jūsu sieva: pavaicājiet kaut vai bārdainajam kapteinim, tas izturas pret viņu kā savējo; es nesaukšu viņu par īstenticīgu musulmani, ja viņš to neapstiprinās. Protams, ļoti grūti, ja tādā gadījumā tev piepeši jāsaduras ar miklu, kā ar to telugu valodu. Nedusmojiet, Rameš-babu, vispirms labi pārdomājiet, ko jums teicu!

— Esmu jau pārdomājis, — Ramešs atbildēja, — un redzu, ka man nav vērts dusmoties. Bet, vai nu es dusmojos, vai nedusmojos, apbēdinu jūs vai ne, vienalga, telugu valoda tomēr ir un paliek nesaprotamā telugu valoda — tāds nu reiz ir nežēlīgais dabas likums. — Un Ramešs smagi nopūtās.

Viņš sāka jau šaubīties un nevarēja saprast, braukt uz Gadžipuru vai ne. Agrāk viņš domāja, ka pazīšanās ar sirmgalvi noderētu, iekārtojoties svešā pilsētā. Bet tagad redzēja, ka tas var sagādāt arī zināmas neērtības. Taujāšana un valodas par viņa un Kamalas attiecībām var kaitēt meičas labajai slavai. Labāk apmesties tur, kur viņiem nebūs neviena pazīstama, kur neviens viņus neiz- taujās.

Dienu pirms nokļūšanas Gadžipurā Ramešs Čakrabartijam teica:

— Ziniet ko, vectētiņ, es domāju, Gadžipura nav piemērota vieta cilvēkam ar tādu nodarbošanos kā manējā, tāpēc esmu izšķīries labāk izkāpt Benaresā.

Saklausījis Rameša balsī stingru apņēmību, sirmgalvis smiedamies sacīja:

— Nav gan labi, ja katru acumirkli groza savus nodomus, tā taču tīrā mazdūšība! Nu,kā tad paliek: vai jūsu tagadējo vēlēšanos braukt līdz Benarešai var uzskatīt par galīgu?

— Jā, — Ramešs strupi attrauca.

Ne vārda vairāk neteicis, sirmgalvis aizgāja un sāka kravāt savas mantas.

— Vectētiņ, vai jūs šodien dusmīgs uz mani? — pie viņa iegājusi, Kamala jautāja.

— Ķildas notiek gandrīz vai reizes divas dienā, bet uzvarēt man nav izdevies vēl nevienu reizi, — sirmgalvis nopurpināja.

— Kāpēc jūs visu rītu tā kā bēgat no mums?

— Māt, jūs esat nodomājusi bēgt daudz tālāk nekā es, kāpēc tad mani dēvēt par bēgli?

Kamala skatījās viņā, nesaprazdama, ko tas nozīmē.

— Tātad Ramešs-babu tev vēl nekā nav teicis? —" Čakrabartijs iesaucās. — Ir taču nolemts, ka jūs braukšot līdz Benaresai.

Kamala šo ziņu noklausījās, neteikdama ne vārda.

— Vectētiņ, jaujiet, es jums sakravāšu cejasomu, jūs neprotat, — viņa pēc brītiņa sacīja.

Čakrabartiju_ sarūgtināja vienaldzība, ar kādu Kamala uzņēma viņa vēsti. "Bet varbūt tā arī labāk, kāpēc gan manos gados vēl kādu iemīļot," viņš skumji nodomāja.

Pa to laiku bija ieradies Ramešs. Viņš gribēja Kamalai pateikt, ka viņi brauks līdz Benaresai.

— Es tevi meklēju, — viņš Kamalai sacīja.

Kamala joprojām šķiroja un kārtoja Čakrabartija

mantas.

— Mēs tagad nebrauksim uz Gadžipuru, Kamala, — Ramešs turpināja, — esmu nolēmis praktizēt Benaresā. Ko tu par to saki?

— Bet es braukšu uz Gadžipuru, — acu no Čakrabartija ceļasomas nepacēlusi, Kamala viņam atbildēja. — Savas mantiņas jau sakravāju.

— Kā, vai tad tu brauksi viena pati? — iesaucās Ramešs, pārsteigts par viņas noteiktību.

— Kāpēc viena, tur taču dzīvo vectētiņš, — Kamala atbildēja, mīļi uzlūkodama Čakrabartiju.

To padzirdējis, vecītis samulsis iesaucās

— Tu esi man tik vēlīga, māt, ka Ramešs-babu drīz vien sāks uz mani greizi skatīties.

Bet meiča atkārtoja:

— Es braucu uz Gadžipuru.

Līdz šim nekad nebija noticis, ka Kamala būtu tik noteikti izsacījusies, neievērojot citu domas.

— Nu labi, vectētiņ, ja jau uz Gadžipuru, tad Gadžipuru, — Ramešs beidzot noteica.

Naktī pēc vētras mēnesnīca bija sevišķi spoža. Atzveltnes krēslā uz kuģa klāja sēdēdams, Ramešs domāja par , to, ka ilgāk tā nevar turpināties. Kamala sadumpojusies, un tas draudēja ar laiku viņa dzīvi padarīt pavisam neciešamu. Kopā dzīvojot, nevar jau viens otram būt gluži sveši. Tas jāizbeidz. Kamala taču patiesi ir mana sieva; es viņu esmu pieņēmis par savu sievu. Būtu muļķīgi kautrēties tāpēc, ka mēs neesam noskaitījuši viens otram noteiktos solījumus. Pats Jama toreiz smilšu sēklī man viņu pieveda un savienoja mūs ar laulības saitēm. Vai visā pasaulē vēl ir kāds par viņu varenāks priesteris?

Starp Ratnešu un Hemnalinu bija radies cīņas lauks. Ramešs varētu uzskatīt sevi par uzvarētāju un nostāties Hemnalinas priekšā ar paceltu galvu vienīgi tad, ja būtu pārvarējis visus šķēršļus, pazemojumus un neuzticību. Bet viņu pārņēma bailes, jau iedomājoties vien šo cīņu, viņam nebija izredžu uzvarēt. Kā lai viņš pierāda, ka viņam taisnība? Un, ja viņš tomēr to pierādītu, baigi pat iedomāties, cik nejēdzīgs izliktos viss šis notikums citiem un cik briesmīgs trieciens tas būtu Kamalai.

Tātad jāatmet mazdūšība un svārstīšanās, un Kamalai jākļūst par Rameša sievu, tā būs vislabākā izeja visiem. Tiesa, Hemnalina viņu nicinās, bet šī nicināšana viņai palīdzēs ieskatīt kādu citu, daudz cienīgāku. To visu apsvēris, Ramešs nopūtās: viņš apraka vnsas cerības kādreiz atgriezties pie Hemnalinas.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

— Kas tad tas? Kurp tu iesi? — Ramešs jautāja.

— Es eju kundzei līdzi, — Umešs atbildēja.

— Es taču iedevu tev biļeti līdz Benaresai, bet šī ir Gadžipuras piestātne. Uz Benaresu mēs nebrauksim.

— Arī es turp nebraukšu.

Ramešam ne prātā nebija ienācis, ka Umešs varētu pavisam palikt pie viņiem, bet zēna stingrā noteiktība Ramešu pārsteidza, un viņš jautāja Kamalai:

— Vai tad Umešs arī mums jāņem līdzi?

— Kur tad viņš lai paliek? — Kamala atbildēja.

— Benaresā viņam esot kādi radinieki.

— Nē, viņš teica, ka gribot palikt pie mums. Umeš, uzmanies, neatpaliec no vectētiņa! Sveša puse, tu vari vēl pazust drūzmā.

Kurp braukt, ko ņemt līdzi, to visu tagad izšķīra Kamala viena pati, it kā piepeši būtu izbeidzies tas laiks, kad viņa bez kumēšanas bija paklausījusi Rameša pavēlēm. Tāpēc tagad Umešs soļoja viņai līdzās, mazu sainīti ar drēbēm padusē iespiedis, un par to nebija vairs ko spriedelēt.

Vectētiņa mājiņa atradās starp pilsētu un eiropiešu kvartālu. Aiz mājiņas kuploja mangokoku1 dārzs, tās

priekšā bija mākslīga ala, tālāk, aiz pazemās dārza sētas, ar avotūdeni apūdeņojams sakņu dārzs ar dažām kāpostu un beteļpalmu dobēm.

Sākumā Kamala un Ramešs apmetās šai mājiņā. Vectētiņš Čakrabartijs bija paradis visiem stāstīt par savas sievas Haribhabinas vārgo veselību, bet citi pie viņas gan nekāda vārguma nevarēja saskatīt. Acīmredzot viņa bija jau krietni gados, bet viņas seja vēl bija jauna un enerģiska, ap deniņiem varēja manīt tikai pa retam sirmam matam, it kā vecums viņai jau piedraudējis, tomēr vēl nav uzdrošinājies draudus izpildīt.

Patiesībā bija tā. Jaunībā Haribhabinu stipri mocījusi malārija. Čakrabartijs iedomājies, ka citā klimatā viņa atspirgs, tāpēc kopā ar viņu pārcēlies uz Gadžipuru un pieņēmis tur skolotāja vietu. Un kopš tā laika viņš arvien bažījās par sievas veselību, kaut gan Haribhabina jutās pavisam vesela.

Atstājis viesus priekšistabā, viņš iegāja zenanā un pasauca sievu.

Haribhabina tikko kā bija beigusi šaurajā pagalmiņā kult kviešus un izlika saulē podus un virtuves traukus.

Iegājis tur, Čakrabartijs tūliņ iesaucāsa

— Kā nu tā var, ir taču tik vēss! Vai tev nevajadzētu uzmest kaut ko uz pleciem?

— Esi gan tu savāds! — Haribhabina atsaucās. — Atradis aukstumu, kad saule cepina muguru!

— Arī tas nav labi, saulessargs taču nav nekāda dārgā manta.

— Labi, nopirksim saulessargu, bet tagad saki, kur tu tik ilgi kavējies!

— Tas ir garš stāsts. Mājās ir viesi, vajag, par tiem parūpēties. — Un viņš pastāstīja viņai par saviem jaunajiem paziņām.

Diezgan bieži gadījās, ka Čakrabartija mājā iebruka negaidīti viesi no tālienes, tomēr Haribhabina nemaz nebija sagatavojusies uzņemt laulātu pāri.

— Žēlīgais Dievs! Kur tu viņus novietosi? — viņa iesaucās.

— Vispirms iepazīsties, tad runāsim par to, kā viņus iekārtot, — Čakrabartijs atbildēja. — Kur mūsu Saila?.

— Mazgā bērnu.

Čakrabartijs ieveda Kamalu zenana. Kad meiča bija pienākusi klāt un godbijīgi apsveicinājusi Haribhabinu, iā pieskārās viņas zodam un noskūpstīja savu pirkstu galiņus, tā izteikdama savu sajūsmu.

— Nu paskat, cik viņa līdzīga mūsu Bidhai! — Harib- habina teica vīram.

Viņu vecākā meita Bidha dzīvoja pie vīra Allahabadā. Čakrabartijs klusībā pasmīnēja par tādu salīdzinājumu: Kamalai nebija nekādas līdzības ar Bidhu, bet Haribha- bina taču nevarēja atzīties, ka svešā meitene skaistuma vai citādā ziņā pārāka par viņas pašas meitām. Sailadža dzīvoja tepat un, nostājoties aci pret aci ar Kamalu, sacensību varēja arī zaudēt, tāpēc Haribhabina salīdzināja Kamalu ar vecāko meitu, kas dzīvoja citur, un tā paturēja uzvaras karogu savā namā.

— Es ļoti priecājos par jums, — namamāte sacīja, — bet mūsu jaunajā mājā remonti vēl nav pabeigti, un pagaidām mēs mitināmies tepat, tā ka sevišķas ērtības nevarēsim jums sagādāt.

Čakrabartijam patiesi tirgus tuvumā piederēja mājiņa, ko pašlaik remontēja, bet tur bija arī mazs veikaliņš, tā ka par kaut kādām ērtībām nevarēja būt ne runas.

So izdomājumu neatspēkodams, Čakrabartijs pasmīnējis sacīja:

— Es nebūtu viņus nemaz šurp vedis, ja nezinātu, ka Kamala prot pieciest neērtības.

Aizrādījis sievai, ka rudenīgā saule ir kaitīga un tāpēc būtu labāk, ja viņa ietu istabā, Čakrabartijs izgāja pie

Rameša.

Haribhabina tūliņ nolēma iepazīties ar Kamalu tuvāk.

— Dzirdēju, tavs vīrs esot advokāts? Vai ilgi jau viņš strādā? Cik viņš pelna? Ko? Vēl nav sācis praktizēt? No kā tad jūs pārtiekat? Droši vien tavs vīratēvs ir ļoti turīgs? Nezini? Žēlīgais Dievs... Cik dīvaina meiča!... Tu nekā nezini par vīratēva māju? Cik vīrs tev dod mēnesī saimniecības vajadzībām? Ja vīramātes nav, tad taču tev pašai jārīkojas saimniecībā! Nu, nekas, neesi jau vairs maziņā! Manas vecākās meitas vīrs atdod viņai visu savu peļņu.

Ar tamlīdzīgiem jautājumiem un piezīmēm Haribhabina drīz vien parādīja Kamalai, cik viņai maza jēga par dzīvi. Tikai tagad, izturot Haribhabinas jautājumu krusu, Kamala skaidri saprata, cik apkaunojoši un neparasti cil-

vēkiem var likties, ka viņa tik maz ko zina par Rameša, sava vīra, pagātni un darīšanām. Viņa domāja par to, ka līdz šim pašam laikam tai nekad nav bijis izdevības ar viņu vaļsirdīgi izrunāties. Viņa ir Rameša sieva, bet nekā par viņu nezina! Tagad viņai pašai tas šķita pretdabiski, un viņu nomāca kauns par savu nezināšanu.

— Bet nu parādi man savas rokusprādzesl — Harib- habina atkal atsāka. — Zelts nav vis diezin kāds, vai ne? Vai tēvs tev netika rokusprādžu devis? Tev nav tēva? Bet bez rotaslietām taču nevar iztikt! Vai tiešām vīrs tev nekā nedāvina? Mans vecākais znots noteikti ik pēc pāra mēnešiem kaut ko dāvina Bidhai.

Pašā šās pratināšanas karstumā ienāca Sailadža, vezdama pie rokas divus gadus vecu meitenīti. Sailadža bija melnīgsnēja, sīku sejiņu, bet spulgām, dzīvām acīm un augstu pieri. Pietika uz viņu tikai paskatīties, lai nojaustu, (ka tā ir gudra, lēnīga rakstura sieviete.

Sailadžas meitenīte kādu brītiņu uzmanīgi noskatīja Kamalu un tād sāka uzrunāt viņu par krustmāti, ne jau tāpēc, ka būtu pamanījusi Kamalai kādu līdzību ar Bidhti, nē, bet tā viņa sauca visas zināma vecuma sievietes, protams, ja tās viņai patika. Kamala tūliņ paņēma meitenīti klēpī.

Iepazīstinādama Kamalu ar savu meitu, Haribhabina sacīja:

— Sās sievietes vīrs ir advokāts, viņš gribot praktizēt provincē, tēvs saticies ar viņiem ceļā un atvedis tos uz Gadžipuru.

Sailadža un Kamala uzlūkoja viena otru, un šis skatiens viņas tūliņ saistīja ciešā draudzībā. Haribhabina aizgāja, lai parūpētos, kur iekārtot viesus. Kamalu aiz rokas paņēmusi, Sailadža vienkārši pateica:

— Iesim, māsiņ, manā istabā.

Brītiņu vēlāk viņas jau brīvi tērzēja. Gadu starpība abām nebija liela. Sailadža likās atturīgāka, turpretim Kamalai bija pavisam pretējs raksturs. Zināšanās un attīstībā viņa bija tālu aizsteigusies priekšā saviem gadiem. Vai nu tāpēc, ka pēc laulībām viņu nebija nomākusi skarbā vīramātes vara, vai kāda cita iemesla dēļ, bet Kamala bija ļoti ātri attīstījusies. Neatkarību varēja nojaust pat viņas sejā. Viss jaunais, ko vien viņa ieraudzīja, modināja ziņkāri viņas nemiera pilnajā galviņā, un viņa tikmēr nerimās, kamēr nebija radusi atbildi uz visiem

jautājumiem, kas viņu nomocīja. Līdz šim viņa nebija dzirdējusi tādu uzkliedzienu kā: "Turi muti! Dari, ko tev liek! Sievai neklājas atbildēt "nē"!" — tāpēc Kamala augstu turēja galvu; viņa taču smēlās sev spēkus vaļsirdībā.

Lai kā Sailadžas meitiņa Uma centās vērst uz sevi abu sieviešu uzmanību, viss velti, tik ļoti jaunās draudzenes bija nogrimušas sarunā. Sās sarunas laikā Kamala jo skaidri saprata, cik nabadzīga un nenozīmīga viņas pašas dzīve. Sailadža varēja daudz ko pastāstīt, bet viņa, Kamala, nekā. Viņas mūža gleznojumā laulība bija tikai viegls skicējums ar zīmuli, šur tur tikko samanāms un pilnīgi bez krāsām. Līdz šim Kamala nemaz nebija domājusi par to, cik tukša viņas dzīve. Viņa bija gan sajutusi tādu kā neapmierinātību, un dažreiz dvēselē cēlās it kā protests, tomēr viņa skaidri nevarēja izprast, kas tam par iemeslu. Tūliņ pēc iepazīšanās Sailadža sāka stāstīt par savu vīru, it kā vajadzētu tikai mazliet pieskarties viņas sirds stīgām, lai tūdaļ atskanētu mūzika. Kamala saprata, ka viņas sirdī šīs stīgas klusē: ko viņa par savu vīru var stāstīt? Kamalai nebija ne mazākās gribas runāt par viņu.

Sailadžas valodības laiva ar savu laimes kravu viegli slīdēja pa straumi, bet Kamalas tukšā, nevarīgā laiviņa maldījās turpat krastmalas sēkļos.

Čakrabartijam bija tikai divas meitas. Vecākā dzīvoja vīratēva mājā, bet, tā kā tēvs neparko nebija gribējis šķirties no jaunākās, tad bija izraudzījis tai pa vīru nabadzīgu jaunekli un, izmantodams savu pazīšanos, izgādājis tam darbu Gadžipuras opija kantorī. Un tā Sailadžas vīrs Bipins bija palicis pie viņas Čakrabartija mājā.

Piepeši Sailadža pārtrauca savu stāstījumu un iesaucās:

— Māsiņ, pasēdi brītiņu, es tūliņ būšu atpakaļ! — Un tūdaļ smaidīdama paskaidroja: — Vīrs pārnācis no peldēšanās un pēc pusdienām ies darbā.

— Kā tu zini, ka viņš pārnācis? — Kamala patiesā izbrīnā iejautājās.

— Vai tu joko, vai? Kā visas to zina, tā arī es. It kā tu nepazītu sava vīra soļus! — To pateikusi, Sailadža smiedamās ieknieba Kamalai zodā, tad ar graciozu veiklību pārsvieda pār plecu vaļējo sari stūri ar tur iesietām atslēgām, paņēma meitenīti uz rokām un izgāja no istabas.

Līdz šim Kamala nezināja, ka tik viegli iemācīties soļu valodu. Klusi pa logu raudzīdamās, viņa nogrima domas. Aiz loga krāšņi ziedēja guava1 koks, un tā ziedu biķerīšos patlaban čakli rosījās bites.

Trīsdesmit otrā nodaļa

Ramešs bija uzsācis sarunas par mājas pirkšanu diezgan nomaļā vietā, Gangas krastā. Lai varētu iestāties darbā Gadžipuras tiesā un arī lai pārvestu šurp savas mantas, Ramešam bija noteikti jābrauc uz Kalkutu, bet viņam trūka drosmes to izdarīt. Tiklīdz viņš iedomājās pazīstamo kvartālu Kalkutā, viņam kļuva neparasti smagi. Vēl viņa mīlas saites nebija sarautas, bet vajadzēja taču beidzot atzīt Kamalu par savu sievu, ilgāk vilcināties vairs nevarēja. Nespēdams tomēr izšķirties, viņš arvien atlika braucienu uz Kalkutu.

Kamala iekārtojās Čakrabartiju zenanā. Tā kā mājiņa bija ļoti maza, tad Ramešs dzīvoja priekštelpas, un ta viņam neiznāca ar Kamalu satikties.

Vienreiz Sailadža izteicās, viņai esot ļoti žēl, ka Ramešam ar Kamalu jādzīvojot šķirti.

— Kāpēc tu tā raizējies, māsiņ? — Kamala brīnījās. — Kas tur tik briesmīgs?

— Skat, kā! — Sailadža sāka smieties. — It kā tev sirds vietā būtu akmens! Nu, mani tu ar tādu izlikšanos nepiemānīsi! Es ļoti labi redzu, kas tev uz sirds!

— Nu, saki taisnību, māsiņ, ja Bipins-babu dienas divas nebūtu tevi redzējis, vai tad viņš arī...

— Ko tu runā, viņš nemaz nevar nodzīvot bez manis divas dienas, — Sailadža viņu lepni pārtrauca.

Tad viņa sāka stāstīt, cik ļoti vīrs viņu mīlot. Viņa minēja, ko visu jaunais Bipins sākumā izdomājis, lai apmānītu vecāko ļaužu modrību un satiktos ar savu iecerēto. Dažreiz viņam palaimējies pie viņas iekļūt, bet citreiz viņš iekritis: viņa atcerējās, ka tad, kad viņiem vairs nav bijis iespējams dienā satikties, viņi par spīti vecāko ļaužu aizliegumiem saskatījušies spogulī, Bipinam ēdot pusdienas. Pārcilājot šīs gaišās un prieka pilnās pagājušo dienu atmiņas, Sailadžai atmirdzēja sejā laimīgs smaids.

Tad viņa sīki jo sīki izstāstīja, kā viņi abi mocījušies, kad Bipinam pienācis laiks iestāties darbā, un cik reižu viņš no darba šmaucis uz māju. Reiz, kad Bipinam vajadzējis uz vairākām dienām viņas tēva darīšanās braukt uz Patnu, Sailadža ieprasījusies, vai viņš tur varēšot bez viņas nodzīvot. Kad Bipins bijis tik pārdrošs un atbildējis, ka lieliski nodzīvošot viens pats, Sailadžā pamodies pašlepnums: viņa nozvērējusies nakti pirms šķiršanās neizrādīt ne mazākā sarūgtinājuma. Bet šis zvērests noslīcis viņas pašas asaru plūdos, un otrā dienā, kad viss jau bijis sagatavots aizbraukšanai, Bipinam piepeši sākusi sāpēt galva un viņš tā sanīcis, ka braukšana bijusi jāatliek; ārsts parakstījis zāles, bet viņi tās visas paslepen izlējuši notekā, un Bipins brīnišķīgā kārtā izveseļojies. Sailadža bija tā aizrāvusies ar savām atmiņām, ka, šķita, nemaz neievēroja, kā laiks skrien, bet, tiklīdz pie ārdurvīm atskanēja tikko sadzirdams soļu troksnis, viņa norūpējusies piepeši pietrūkās kājās.

— Bipins-babu nāk mājās no darba.

Kamēr Sailadža stāstīja par šiem jautrajiem notikumiem viņu kopīgajā dzīvē, viņas mīlas pilnā sirds bija kāri klausījusies, vai tur uz ceļa, pie durvīm, neatskanēs soļu troksnis.

Nevar teikt, ka Kamalai tas būtu gluži neizprotams. Viņas un Rameša pirmajos kopdzīves mēnešos viņai bija šķitis, ka arī viņas sirdī sākusi skanēt tāda pati melodija. Vēlāk, kad viņa izkļuva no skolas un pārnāca atpakaļ pie Rameša, dažbrīd viņai sirds līksmoja kā neparastā dejā, nedzirdamai mūzikai skanot. Un viņa bija izjutusi to pašu, ko nojauta visos Sailadžas stāstos. Tomēr ne slepenu satikšanos, ne mīlas brīžu — nekā tāda nebija. Viņai neļāva pārkāpt zināmu robežu. Vai starp viņu un Ramešu pastāv tādas mīlas saites kā starp Sailadžu un Bipinu? Nu jau vairākas dienas, kopš viņi dzīvo šķirti, bet viņa nejūt nekādu sevišķu skumju. Un pilnīgi neticams, ka Ramešs, atrazdamies tepat aiz durvīm, gudrotu kaut ko, lai varētu viņu redzēt.

Pienāca svētdiena, un Sailadža nokļuva lielās grūtībās. Viņai bija neveikli atstāt savu jauno draudzeni ilgāku laiku vienu pašu, bet viņai trūka arī pašaizliedzības, lai upurētu šo dienu draudzenes labā. No otras puses, viņa saprata, ka nevarēs justies gluži laimīga, zinādama, ka Ramešs atrodas turpat blakus, bet Kamalai nav iespējams ar to satikties. Tādējādi svētdienas tik un tā viņas acīs

zaudē savu jaukumu. Ak, ja varētu kaut kā iekārtot viņiem satikšanos!

Tādās lietās parasti nemēdz prasīt padomu vecākiem cilvēkiem. Bet Čakrabartijs nepiederēja pie tiem, kas gaida, kamēr viņiem prasīs padomu. Viņš pateica mājiniekiem, ka viņam ļoti steidzamās darīšanās uz veselu dienu jāaizbrauc. Bet Ramešam lika noprast, ka viesi šodien nav gaidāmi un ka promiedams viņš ārdurvis noslēgs. It sevišķi viņš parūpējās, lai tas nebūtu noslēpums viņa meitai, jo labi zināja, ka viņa uz vietas uztver visniecīgākā mājiena nozīmi.

— Nu, māsiņ, susini matus ātrāk, — Sailadža mudināja Kamalu pēc peldes.

— Kāpēc tā jāsteidzas?

— To vēlāk dabūsi zināt, bet pašlaik es tev sasukāšu matus. — To pateikusi, Sailadža sāka nodarboties ar Kamalas frizūru: tika sapītas daudzas bizītes, un frizūra iznāca lieliska. Pēc tam viņām iesākās strīds, kādu sari uzģērbt. Sailadža gribēja, lai ņem visspilgtākās krāsas sari, bet Kamala nesa.prata, kam tas vajadzīgs. Gribēdama izpatikt Sailadžai, viņa galu galā piekāpās.

Pēc pusdienām Sailadža pasauca vīru savrup, sačukstējās ar viņu un tad ļāva tam iet. Pēc tam viņa sāka neatlaidīgi mudināt Kamalu, lai izejot priekšējās telpās.

Agrāk, satiekoties ar Ramešu, Kamala nejuta ne mazākās mulsas. Viņai pat nebija gadījuma, kad būtu jāiz- liekas kautrīgai. Jau pašā sākumā Ramešs bija atmetis visus aizspriedumus; viņai nebija arī nevienas draudzenes, kas būtu pazobojusies par viņas nekautrību.

Bet šodien viņai šķita neiespējami Sailadžai izdabāt. Kamala redzēja, kāda Sailadžai vara pār vīru un saprata, ka nevar lielīties ar tādu pašu varu pār Ramešu, tāpēc nevarēja kā lūdzēja iet pie viņa.

Un tā Sailadžai neizdevās pierunāt Kamalu, lai iziet satikties ar vīru, un viņa nodomāja, ka Ramešs Kamalu kaut kā aizvainojis. "Protams, viņai iemesls apvainoties," jaunā sieviete prātoja. "Jau tik daudz dienu, kopš viņi dzīvo šķirti, bet viņš vēl ne reizi nav mēģinājis ar viņu satikties."

Pēc pusdienām mājasmāte Haribhabina aizgāja diendusā. Tad Sailadža sacīja Bipinam:

— Ieej nu pie Rabeša-babu un sievas vārdā paaicini viņu iekšējās telpās. Tēvs nedusmosies, bet māte neko nedabūs zināt.

Tik klusam un biklam jaunam cilvēkam kā Bipinam šis uzdevums nebija nekāds patīkamais, bet svētdienā viņš neuzdrošinājās sievas lūgumu noraidīt.

Novietojis paklāju uz grīdas, kājas sakrustojis, Ramešs gulēja un lasīja. Beidzis lasīt, viņš aiz gara laika taisījās pārskatīt sludinājumus žurnālā, bet piepeši ieraudzīja Bipinu un kļuva ļoti priecīgs. Protams, Bipins gan nebija sevišķi vērtīgs sarunu biedrs, bet Ramešs nosprieda, ka ar viņu varēs labi pakavēt laiku pēcpusdienas stundās svešā vietā, un tāpēc laipni sacīja:

— Lūdzu, nāciet vien iekšā, Bipin-babu! — Taču Bipins neapsēdās un, pakausi pakasījis, sacīja:

— Viņa jūs aicina pie sevis.

— Kas, vai Kamala? — Ramešs jautāja.

— Jā.

Ramešs izbrīnā izpleta acis. Tiesa, viņš bija gan nolēmis, ka beidzot uzskatīs Kamalu par savu sievu. Bet sev tik raksturīgās neuzņēmības dēļ viņš priecājās, ka tas vēl arvien tiek atlikts uz vēlāku laiku. Savā iztēlē viņš gan skatīja Kamalu namamātes lomā un centās sevi iejūsmināt ar domām par gaidāmo laimi, taču pjrmie soļi allaž ir visgrūtākie. Viņš nevarēja ne iedomāties, kā vienā jaukā dienā pārspēs to biklumu, ar kādu tik ilgi izturējies pret viņu. Taisni tāpēc viņš nesteidzās iekārtot sev māju.

Izdzirdis, ka Kamala viņu saucot, Ramešs nodomāja, ka meičai viņam kas sakāms. Lai gan viņš bija gandrīz pārliecināts, ka tā ir, tomēr aicinājums viņu satrauca.

žurnālu nolicis, Ramešs gāja uz zenanu. Rudenīgās pusdienas gurdenajā klusumā, kurā tikai iemidzinoši dūca bites, viņš jutās gandrīz kā iemīlējies jauneklis, kas steidzas uz satikšanos. Bipins notālēm parādīja viņam istabas durvis un nozuda.

Kamala domāja, ka Sailadža atmetusi nodomu pierunāt viņu satikties ar Ramešu un aizgājusi pie Bipina. Tāpēc viņa apsēdās vaļējās durvīs uz sliekšņa un raudzījās dārzā.

Pati to neapzinādamās, Saila bija noskaņojusi Kamalu liriski. Maigajā vēsmiņas pūsmā koku zari liegi šūpojās dārzā, un klusā lapotnes šalkoņa lika neizprotamā mulsā trīsēt meičas sirdij.

Šai brīdī istabā ienāca Ramešs un, viņai no mugurpuses piegājis, uzsauca:

— Kamala!

Meitene atģidās un pietrūkās kājās, sirds viņai sāka

neprātīgi pukstēt. Viņa, kas agrāk, Ramešam klātesot, nekad- nebija jutusi ne mazākā apjukuma, tagad nespēja pacelt galvu un to uzlūkot. Viņa pietvīka līdz ausu galiņiem.

Grezni tērpusies, neparastu izteiksmi sejā, Kamala šķita Ramešam pavisam citāda nekā agrāk. Un šī jaunā Kamala viņu pārsteidza un apbūra. Lēni piegājis pie tās, viņš pēc brītiņa maigi jautāja:

— Kamala, vai tu mani aicināji?

Meiča bija pārsteigta.

— Nē, nē, es neesmu aicinājusi, kāpēc lai tevi aicinātu? — viņa neparasti dedzīgi iesaucās.

— Nu, bet, ja būtu aicinājusi, vai tas kāds grēks?

— Nē jel, es neesmu tevi aicinājusi! — viņa vēl sparīgāk noteica.

— Labi! Tu neesi mani aicinājusi, es pats atnācu. Vai tiešām tu dusmosies un dzīsi mani ārā?

— Visi dabūs zināt, ka tu esi bijis te, un būs nemierā. Labāk ej! Es tevi neesmu aicinājusi!

— Nu, labi! — Ramešs iesaucās, viņu aiz rokas satverdams. — Iesim manā istabā, tur neviena nav.

Kamala drebēdama izrāva roku, ieskrēja blakus istabā un aizšāva durvis.

Ramešs saprata, ka tā ir vienkārši sieviešu sazvērestība, un uztraukts gāja atpakaj uz savu istabu. Tur viņš atgūlās tāpat kā pirms tam un, žurnālu paņēmis, gribēja atkal nodarboties ar sludinājumiem, bet nevarēja nekā saprast; gluži kā vēja traukti mākoņi viņam sirdī cita pēc citas joņoja pretrunīgas jūtas.

Sailadža pieklauvēja pie aizšautajām durvīm, bet neviens viņai neatvēra. Tad viņa, pacēlusi aizlaidni, pabāza roku un atdarīja pati durvis. Istabā iegājusi, viņa ieraudzīja, ka Kamala nokritusi uz grīdas цп raud, seju ar rokām aizklājusi.

Jaunā sieviete brīnījās. Viņa nevarēja saprast, kas Kamalu tā apbēdinājis, apsēdās pie viņas un sirsnīgi čukstēja:

— Mīļā, kas noticis, kāpēc tu raudi?

— Kāpēc tu tā darīji? Kāpēc aicināji viņu? — Kamala pārmeta.

Ne vien svešam cilvēkam — Kamalai pašai bija grūti izprast, kas par cēloni tik spēcīgai un pēkšņai skumju lēkmei. Neviens nezināja, ka viņu jau sen plosa apslēptas bēdas. Šodien Kamala visu dienu bija dzīvojusi pašas radītajā sapņu pasaulē. Ja Ramešs būtu uzmanīgi ienācis šai pasaulē, viss beigtos labi. Bet, kad viņa dabūja zināt, ka Ramešs pie viņas atsūtīts, visi viņas sapņi izgaisa. Viņā bija atkal atmodušās jau it kā zudušās atmiņas par to, ka Ramešs centies pa svētku brīvlaiku viņu atstāt skolā, ka viņš tik vienaldzīgi izturējies visu laiku uz kuģa. Gadžipurā nonākusi, Kamala ļoti ātri bija izpratusi, ka atnākt pie iemīļotās pēc paša vēlēšanās, lai ar to satiktos, ir viena lieta, bet ierasties, ja aicina, — pavisam kas cits.

Bet Sailadžai bija grūti to visu izprast. Viņa nevarēja ne iedomāties, ka starp Ramešu un Kamalu ir kāds nopietns šķērslis. Viņa maigi pievilka Kamalu sev pie krūtīm un jautājas

— Māsiņ, varbūt Ramešs-babu tev pateica kaut ko skarbu? Varbūt viņš apskaitās, kad mans vīrs viņu aicināja? Kapee tu nesacīji, ka es esmu vainīga?

— Nē, nē, viņš nekā neteica. Bet kāpēc tu viņu aicināji?

— Es neesmu labi rīkojusies, māsiņ, piedod, — satrauktā Sailadža iesaucās.

Kamala piecēlās un sirsnīgi apskāva viņu.

— Ej, mīļā, — viņa teica, — ej drīzāk, citādi Bipins-babu dusmosies.

Ramešs ilgi sēdēja viens pats, žurnālā skatīdamies, bet acis tur nekā nesaredzēja, un beidzot viņš nometa žurnālu. Tad yiņš piecēlās un apņēmīgi noteica:

— Piejiek, ilgāk vairs nevar tā turpināties. Jau rīt braukšu ūz Kalkutu un visu nokārtošu. Galu galā man jāatzīst Kamala par sievu, es daru nepareizi, ilgāk nevar vilcināties.

Pienākuma apziņa pēkšņi tik spēcīgi uzliesmoja Ramešā, ka viņš uzreiz pārvarēja visas šaubas un svārstību.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Ramešs bija nolēmis Kalkutā visu nokārtot un braukt atpakaļ, pat neiegriežoties Kalutolā. Viņš apmetās Dardžiparā. Darīšanu kārtošana viņam aizņēma pavisam maz laika, un viņš nesaprata, kā pavadīt pārējo dienas daļu. Ar saviem agrākajiem paziņām Ramešs negribēja satikties un tāpēc visādi vairījās kādu sastapt uz ielas.

Bet, tiklīdz Ramešs bija nonācis Kalkutā, viņš tūliņ juta sevī pārmaiņu. Tuksnesīgajos klajos, nesatricināma miera apstākļos, Kamala ar savu jaunības svaigumu viņam šķita skaista, bet šeit, pilsētā, viņas burvīgums izplēnēja k’ā dūmi. Dardžiparā savā dzīvoklī Ramešs veltīgi nopūlējās fantāzijā uzburto Kamalas tēlu aplūkot ar mīlas pilnu skatienu — sirds tomēr klusēja. Kamala viņam šķita vienkārša, neizglītota meiča.

Jo vairāk nelietderīgi izmanto atturību, jo mazāk tās paliek. Lai kā viņš sev iegalvoja, ka jāaizmirst Hemnalina, dienām un naktīm tā rādījās viņa acu priekšā. Stingrā apņemšanās aizmirst Hemnalinu taisni palīdzēja saglabāt atmiņā tās tēlu.

Ja Ramešs kaut drusciņ pasteigtos, viņš sen būtu varējis paveikt visas darīšanas un braukt atpakaļ uz Gadži- puru. Bet arī nenozīmīgas darīšanas, ja ar tām ilgi sāk noņemties, var patērēt ļoti daudz laika. Beidzot tomēr viss bija paveikts.

Sākumā Ramešs bija nodomājis apstāties vēl Allaha- badā un no turienes braukt uz Gadžipuru. Līdz šim viņš bija stingri turējies pie savas apņemšanās. Bet tāda izturība prasa atalgojumu. Kas tur ļauns, ja viņš pirms aizbraukšanas iegriezīsies Kalutolā.

Un tā, pirms doties uz turieni, viņš sēdās, lai uzrakstītu vēstuli. Vēstulē Ramešs plaši izklāstīja visas savas attiecības ar Kamalu. Rakstīja arī, ka viņam nekas cits neatliekot kā atzīt Kamalu par sievu, kad atgriezīšoties Gadžipurā. Un tāpēc, pirms šķirties no Hemnalinas uz visiem laikiem, viņš izstāstot savā atvadu vēstulē tai visu patiesību.

Vēstuli aploksnē ielicis un aizlīmējis, viņš nerakstīja uz tās ne adresi, ne adresāta vārdu. Ramešs zināja, ka Annada-babu kalpotāji viņu labi ieredz. Sīm simpātijām par iemeslu bija tas, ka Ramešs pats izturējās ar cieņu pret visiem, kas atradās Hemnalinas tuvumā, un nekad nepiemirsa pasniegt kalpotājiem naudu vai kādu apģērba gabalu. Ramešs nolēma, tiklīdz būs satumsis, pieiet pie nama Kalutolā un kaut iztālēm paskatīties uz Hemnalinu, bet pēc tam palūgt kādu kalpotāju, lai nodod viņai vēstuli. Tā viņš uz visiem laikiem pārtrauks sakarus ar bijušo.

Vakarā Ramešs, dziļi satraukts, nedroši iegriezās pazīstamajā šķērsieliņā. Pie nama piegājis, viņš atrada durvis noslēgtas un logus cieši aizslēģotus. Nams bija

tukšs un tumšs. Viņš tomēr pieklauvēja. Durvis pavēra kalpotājs.

— Laikam Sukhans? — Ramešs jautāja.

— Jā, kungs, es pats, — skanēja atbilde.

— Kur tavs saimnieks?

— Viņi abi ar kundzēni aizbrauca uz rietumiemjeel pot svaigu gaisu.

— Uz kurieni tad?

— Nezinu, kungs.

— Vai vēl kāds brauca viņiem līdzi?

— Nalins-babu.

— Kas tas par Nalinu-babu?

— To es nevaru pateikt. n

Vēl vairāk izprašņājot, Ramešam tomēr izdevās noskaidrot, ka Nalins-babu ir jauns cilvēks, kas pēdējā laikā bieži viesojies šai namā. Un, kaut gan Ramešs bija it kā atteicies no izredzes, ka Hemnalina viņu vēl mīlētu, tomēr viņam nebija diez cik labs prāts uz šo Nalinu-babu.

— Kā ar tavas saimnieces veselību?

— Ak, viņa jutās ļoti labi.

Kalpotājs Sukhans domāja, ka šī patīkamā vēsts Ramešu nomierinās un iepriecinās. Tikai Visaugstajam zināms, cik ļoti Sukhans maldījās!

— Es gribētu uziet augšā, — Ramešs sacīja.

Kalpotājs paņēma nespodru, nokvēpušu petrolejas

lampu un veda viņu pa kāpnēm augšā. Ramešs klīda pa istabām kā rēgs, dažbrīd apsēdās uz dīvāna vai atzveltnes krēslā. Istablietas, iekārta — viss bija kā senāk, bet kas tas par Nalinu-babu še uzklīdis? Daba necieš tukšumu! Lūk, loga niša, kur kādreiz stāvēja Ramešs un Hemnalina, kur divu siržu klusās derības lieciniece bija vienīgi noejošā rudens saule. Tā arī turpmāk ieskatīsies šai nišā. Bet, ja kāds cits iedomāsies kādreiz atkārtot šo ainu un kopā ar Hemnalinu stāvēs šai loga nišā, — vai tiešām pagātne necels starp viņiem sienu un, pirkstu pie lūpām pielikusi, neizšķirs tos? Ramešam sirdī pamodās aizvainots pašlepnums. Otrā dienā viņš aizbrauca atpakaļ uz Gadžipuru, Allahabadā neiegriezies.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Ramešs nodzīvoja Kalkutā apmēram mēnesi. Tas Kamalai nebija nieka laiks. Viņas dzīvē norisinājās daudz strauju pārmaiņu. Kā ausma vienā mirklī pārvēršas spilgtos rīta saules staros, tā īsā laikā bija modusies un krāšņi uzplaukusi Kamalas sievišķība. Nav zināms, cik ilgi Kamalai vajadzētu gaidīt šo atmodu, ja nebūtu Sailadžas draudzības, ja viņas mīlestības gaisma un kvēle nesildītu Kamalas sirdi.

Redzēdams, ka Ramešs aizkavējas, un paklausīdams neatlaidīgajiem Sailadžas lūgumiem, Čakrabartijs pa to laiku bija noīrējis Ramešam un Kamalai namiņu pilsētas nomalē, pašā Gangas krastā. Viņš pārvietoja turp dažas istablietas, lai dzīvokli padarītu mājīgāku, un salīga kalpotājus, kas apkoptu māju.

Kad Ramešs pēc ilgākas prombūtnes ieradās Gadži- purā, viņiem ar Kamalu nebija vairs nozīmes palikt Čakrabartija mājā. Ar šo dienu Kamala sāka vadīt pati savu saimniecību.

Ap viņu bungalo bija pietiekami daudz zemes, lai ierīkotu dārzu. Uz māju gāja ēnaina slaidu šisu1 koku aUja. Kā jau ziemā, seklā Ganga bija tālu atvirzījusies no krasta, tāpēc starp māju un upi bija izveidojies dūņains sēklis. So īpatnējo tīrumu zemnieki bija apsējuši ar kviešiem un šur tur ietaisījuši arī meloņu un arbūzu bahči2. Pie mājiņas sienas dienvidu pusē, uz Gangu, auga milzīgs nimkoks, zem kura bija ierīkota maza lapenīte.

Māja ilgāku laiku bija stāvējusi neapdzīvota, zemes gabals izrādījās galīgi nolaists: dārzā nebija vairs koku, istabas bija pilnas netīrumu. Tomēr Kamalai sevišķi patika šī postaža. Sajūsmā par to, ka beidzot viņa būs saimniece pati savā mājā, Kamalai tur viss šķita skaists. Viņa jau laikus apsvēra, kā iekārtos katru istabu, kur un kādus kokus stādīs.

Apspriedusies ar Čakrabartiju, viņa tā izplānoja zemes gabaliņu, lai ne pēda nepaliktu tukša. Viņa pati vadīja pavarda iekārtošanu virtuvē un veica visus nepieciešamos labojumus piebūvītē. Dzīvesprieks Kamalā kūsāt kūsāja. Augu dienu mājā kaut ko tīrīja, mazgāja un slaucīja.

Vienīgi mājsaimniecības darbā sievietes skaistums atplaukst visā savā daudzveidībā un burvīgumā. Tagad, kad Ramešs vēroja Kamalu šais saimniecības rūpēs, viņam tā šķita kā putniņš, kas izlaists no būrīša. Un viņas prieka pilnajā sejā un veiklajās kustībās Ramešs noskati-

jās ar pieaugošu izbrīnu un sajūsmu. Līdz šim viņš Kamalu tādā darbā nebija redzējis, tagad šī jaunā loma, namamātes loma, piešķīra viņas daiļumam īstu diženumu.

— Ko tu dari, Kamala? Tu taču sagursi! — pie viņas piegājis, Ramešs sacīja.

Kamala mirkli apstājās darbā, pacēla galvu un, mīļi uzsmaidījusi Ramešam, atbildēja:

— Nē, ko tu runā, ar mani nekas Jauns nenotiks!

Ieskatīdama Rameša uzmanību par sava darba cildinājumu, viņa tūliņ to uzsāka ar jaunu sparu. Sajūsminātais Ramešs sadomāja citu iemeslu, lai viņai atkal tuvotos.

— Vai tu jau paēdi, Kamala? — viņš vaicāja meičai.

— Skaidrs, kā gan citādi? Jau sen pabrokastoju.

Protams, Ramešs to zināja, tomēr apjautājās, lai kaut

kā izrādītu viņai savu uzmanību: nevar arī teikt, ka šis liekais jautājums būtu nepatīkams pašai Kamalai.

Negribēdams zaudēt sarunas pavedienu, Ramešs atkal jautāja:

— Kāpēc tu visu dari viena pati? Ļauj, es tev palīdzēšu!

Strādīgiem cilvēkiem piemīt tā vājība, ka pret citu spējām tie vienmēr izturas ar neuzticību. Viņi baidās, ka cits, ķerdamies pie viņu darba, katrā ziņā visu sapostīs. Tāpēc Kamala smiedamās atsaucās:

— Nē, tas nav tev piemērots darbs.

— Mēs_, vīrieši, esam ļoti pacietīgi, — Ramešs atbildēja, — tāpēc lēnīgā garā panesam, ja sievietes mūs nicina, un nedusmojamies. Varu iedomāties, kādu šausmīgu vētru saceltu sieviete, ja nokļūtu tādā stāvoklī kā mēs! Nu, bet kāpēc tu nenoraidi vectētiņa palīdzību, vai tad es vien esmu tāds nepraša?

— Nevaru tev to izskaidrot, bet iedomājoties vien, ka tu slauki virtuvē kvēpus, man nāk smiekli. Ej projām, paskat, kādi putekļi!

Ramešs mēģināja turpināt sarunu:

— Bet putekļi taču nešķiro cilvēkus, tie nogulst kā uz tevi, tā uz mani.

— Nu, es taču strādāju, man tas jāpacieš. Bet kāpēc tev elpot putekļus?

Lai kalpotāji nedzirdētu, Ramešs maigi sacīja klusākā balsi:

— Es gribu ar tevi dalīties visā — lai tas būtu darbs vai kas cits. у

Kamala nosarka un, neko neatbildējusi, pagāja sāņus.

: — Uzlej šeit vēl vienu krūzi ūdens, — viņa parīkoja Umešu, — vai neredzi, cik daudz netīrumu sakrājies! Padod man slotu! — To teikusi, viņa sevišķi sparīgi sāka tīrīšanas darbu. Noskatīdamies, kā Kamala rīkojas ar slotu, Ramešs bažīgi iesaucās:

—- Ai, Kamala, kam tu tā?

Piepeši viņam aiz muguras atskanēja balsss

— Kas tur ļauns, Rameš-babu? Jūs esat piesavinājies angļu manieres un varat bez apnikas gvelzt par vienlīdzību. Bet, ja jau slaucītājas darbs ir pazemojošs, kāpēc pieļaujat to darīt kalpotājiem? Var jau būt, ka esmu nejēga, bet pajautājiet man, ko es domāju par to, un es jums atbildēšu: čaklas meičas rokās katrs slotas zariņš man šķiet tikpat skaists un mirdzošs kā saules stars. Esmu gandrīz beidzis tīrīt tavus džungļus, māt, — Cakra- bartijs turpināja, — tagad tev vajadzēs man parādīt, kur un kādus dārzājus gribi dēstīt.

—- Pacieties mazliet, vectētiņ, — Kamala atbildēja. — Paļauj, lai izslauku šo istabu.

Kopšanos beigusi, Kamala apmeta ap galvu sari stūri un kopā ar vectētiņu izgāja dārzā. Tur viņa rūpju pilna sāka apsvērt, kur ietaisīt sakņu dārzu.

Tā vienās pūlēs bija pagājusi visa diena, un tomēr māja vēl nebija pilnīgā kārtībā. Sis bungalo ilgu laiku bija stāvējis tukšs un noslēgts. Un tagad, lai varētu tur dzīvot, vajadzēja vēldažas dienas mazgāt, berzt un vēdināt visas telpas.

Tāpēc vakarā viņiem atkal bija jāiet uz Čakrabartija māju. Šodien Ramešu tas ļoti sarūgtināja. Visu dienu viņš bija sapņojis, ka taisni šovakar, sēžot šai klusajā mājiņā pie lampas gaismas, viņš izkratīs savu sirdi kautrīgi smaidošajai Kamalai. Bet tagad, redzēdams,ka pārcelšanās vairākas dienas aizkavēsies, viņš aizbrauca uz Allaha- hadu, lai iekārtotos darbā turienes advokatūrā.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Nākamajā dienā Kamala ielūdza Sailadžu uz pusdienām savā jaunajā miteklī. Jaunā sieviete padeva Bipinam pusdienu, aizvadīja viņu darbā un tad aizgāja pie draudzenes. Paklausīdams Kamalas uzstājībai, vectētiņš bija nolēmis todien atbrīvoties no darba un noteicis skolā brīvdienu. Sievietes novietoja visus produktus zem nimkoka un, Umešam rosīgi piepalīdzot, sāka gatavot maltīti.

Kad pusdienas bija sagatavotas un paēstas, vectētiņš iegāja istabā nosnausties, bet draudzenes, ēnā apsēdušās, sāka savas nebeidzamās valodas. Rāmā saruna saulainajā ziemas dienā upes krastā kupla koka paēnā tā nomierināja Kamalu, ka viss viņas nemiers aizlidoja tālu, tālu gluži kā vanags, kas lidinās izplatījumā un izskatās debesu zilgmē kā tikko samanāms punktiņš.

Dienas gaisma vēl nebija paspējusi nodzist, kad Šai- ladža kļuva nemierīga un sāka posties uz māju, jo drīz vajadzēja pārnākt no darba viņas vīram.

— Vai patiesi tu, māsiņ, nevienu dienu nevari atkāpties no savas paražas? — Kamala viņai jautāja.

Sailadža nekā neatbildēja. Mazliet pasmaidījusi, viņa ar roku pieskārās Kamalas zodam un noraidoši papurināja galvu. Tad viņa iegāja istabā un, tēvu pamodinājusi, teica, ka iešot uz māju.

— Nāc mums līdzi, mīļā, — Čakrabartijs aicināja Kamalu.

— Nē, — viņa atbildēja, — man te vēl šis tas jāpadara, es iešu vēlāk.

Čakrabartijs atstāja pie Kamalas savu veco kalpotāju un Umešu, bet pats izgāja pavadīt Sailadžu. Te viņam bija vēl kaut kas darāms, un viņš nosolījās drīz būt atpakaļ.

Kamala pabeidza darbus jau pirms saules rieta. Cieši ietinusies siltā lakatā, viņa izgāja dārzā un apsēdās zem kuplā koka. Tur tālu vakarpusē viņpus augstā krasta, kur stāvēja burinieki, izslējuši savus melnos mastus pret sarkanajām debesīm, rietēja saule.

Pie Kamalas klusi pienāca Umešs.

— Māt, tu sen neesi zelējusi pan. Kad taisījāmies no vectētiņa mājas nākt šurp, es to paņēmu un atnesu sev līdzi. — Un viņš pasniedza Kamalai papīrā ievīstītu pan.

Kamala atjēdzās un, pamanījusi, ka jau tumšs, aši piecēlās.

— Māt, Čakrabartijs atsūtījis tev pakaļ ekipāžu, — Umešs ziņoja.

Pirms aizbraukšanas Kamala iegāja mājā, lai vēlreiz apskatītu, vai viss kārtībā.

Lielajā viesistabā bija ierīkots kamīns, ja gadījumā uznāktu aukstāks laiks. Uz kamīna malas dega petrolejas lampa. Turpat Kamala uzlika vīstoklīti ar pan un pirms

aiziešanas vēlreiz apskatīja istabu. Piepeši uz papīra, kurā bija ievīstīts pan, viņa ieraudzīja savu vārdu, kas bija rakstīts ar Rameša roku.

— Kur tu ņēmi šo papīru? — Kamala jautāja Ume-

šam.

— Tas mētājās kaktā kunga istabā; grīdu slaucīdams, es to pacēlu.

Kamala sāka lasīt, cenzdamās neizlaist ne vārda. Tā bija Rameša vēstule Hemnalinai. Ramešs izklaidībā to bija nometis un pavisam piemirsis. Kamala izlasīja visu no sākuma līdz beigām.

— Māt, kāpēc tu tā stāvi un klusē? — Umešs jautāja. — Drīz jau būs nakts.

Pilnīgs klusums.

Ieskatījies Kamalai sejā, Umešs sabijās.

— Vai tu nedzirdi, māt, ko saku? Iesim mājās, jau pavisam satumsis.

Bet meiča nepakustējās, kamēr ienāca vectētiņa kalpotājs un ziņoja, ka ekipāža jau sen viņus gaidot un ka laiks braukt.

Trīsdesmit sestā nodaļa

— Māsiņ, vai tu šodien nejūties vesela? Vai sāp galva? — Sailadža jautāja.

— Nē, nekas, — Kamala atbildēja. —- Kāpēc neredz vectētiņa?

— Skolā brīvdienas, tāpēc māmiņa viņu aizsūtīja uz Allaha-badu apraudzīt manu māsu, viņa jau vairākas dienas savārgusi.

— Kad viņš būs atpakaļ?

— Domāju, ilgāk par nedēļu tur nepaliks. Tu esi stipri pārpūlējusies, iekārtodama savu bungalo, tu izskaties ļoti sagurusi. Paēd šodien agrāk vakariņas un ej drīzāk gulēt!

Vislabāk būtu, ja visu izstāstītu Sailadžai, bet Kamala nevarēja saņemties un to izdarīt. Lai nu kam, tikai ne Sailadžai; teikt viņai, ka cilvēks, kuru viņa tīk ilgi uzskatījusi par savu vīru, īstenībā nemaz nav viņas vīrs, — tas Kamalai šķita pavisam neiespējams.

Guļamistabā ieslēgusies, Kamala lampas gaismā vēlreiz pārlasīja vēstuli. Vārda un adreses vēstulei nebija, bet nevarēja būt šaubu, ka tā rakstīta sievietei, kuru Ramešs gribējis precēt un no kuras viņam Kamalas dēļ jāšķiras. Ramešs neslēpa arī to, ka no visas sirds mīl šo

sievieti, bet, tikai žēlodams vientuļu meiteni, ko nelaimes gadījums ielicis viņa rokās, viņš, citas izejas neredzēdams, apņēmies uz visiem laikiem atteikties no savas iemīļotās.

Beidzot Kamala saprata Rameša izturēšanos pret viņu, sākot no pirmās tikšanās upes vidū uz sēkļa un beidzot ar Gadžipuru.

Visu šo laiku Ramešs nebija uzskatījis viņu par savu sievu un nesaprata, ko ar viņu iesākt. Turpretim Kamala pret viņu bija izturējusies kā pret vīru un, nekā nenojauzdama, taisījusies nodibināt ģimenes dzīvi uz visu mūžu. Un tagad, kad viņa par to domāja, kauns kā kveldēts dzelonis urbās viņā. Kamala spētu vai zemē ielīst, kad atmiņā iznira dažādas viņu kopdzīves epizodes. Sis kauns aptraipīja visu viņas dvēseli, no tā vairs nav glābiņa!

Ar strauju kustību Kamala atvēra durvis un izgāja ārā. Bija tumša ziemas nakts, no melnajām debesīm vē- doja aukstums. Gaiss bija dzidrs, spilgti spulgoja zvaigznes.

Viņas priekšā skaidri iezīmējās tumšā mango koku birztaia. Domas Kamalai juka. Viņa noslīga aukstajā zālē un sēdēja tur sastingusi, gluži kā akmens tēls. Acis viņai bija sausas, tajās nebija nevienas asaras.

Cik ilgi viņa tā bija sēdējusi, nav zināms, bet piepeši Kamala sajuta, ka viņu pārņem aukstums līdz pēdējai cīpsliņai un sāk kratīt drebuļi.

Naktī vēlu, kad dilstošā mēness sīkais stars šķērsoja tumšo debess malu pār kluso palmīrpalmu1 birzi, Kamala ar mokām piecēlās un ieslēdzās savā guļamistabā.

Rītā, acis atvērusi, viņa ieraudzīja pie savas gultas Sailadžu. Domādama, ka pārāk ilgi gulējusi, samulsusī jaunava aši pietrūkās gultā sēdus.

— Necelies, mīļā, pagulies vēl! Tu droši vien esi slima? Seja tev tā sakritusi un zem acīm tumši loki. Vai kas noticis? Kāpēc tu man nestāsti, kas tev kait? — Un Sailadža, uz gultas malas apsēdusies, apskāva Kamalas kaklu.

Jaunavas krūtis drudžaini cilājās; nevarēdama vairs

savaldīties, viņa paslēpa seju pie Saifadžas pleca un sāka gauži raudāt. Ne vārda neteikusi, Sailadža vēl ciešāk apskāva draudzeni. Tomēr pēc brītiņa Kamala izrāvās no viņas skavām, piecēlās, noslaucīja asaras un sāka piespiesti smieties.

— Nu, pietiek smieties, — Sailadža sacīja. — Zini, esmu redzējusi daudzas meičas, bet tik noslēpumainu nekad nav gadījies satikt. Tomēr neceri, ka tev izdosies kaut ko noslēpt, ar klusēšanu mani nepiemānīsi! Vai gribi, es tev pateikšu, kā tas ir? Ramešs-babu tev no Allahabadas nav atsūtījis nevienas vēstules, lūk, tāpēc tu esi noskaitusies, lepnule tāda! Bet saproti, viņš taču aizbrauca darīšanās un pēc divām dienām būs atpakaļ. Kāpēc dusmoties, viņš taču nespēj laiku pavirzīt uz priekšu. Mitējies jel! Nu, vai zini, māsiņ, es tev pašlaik gan dodu tik daudz prātīgu padomu, bet, ja pati būtu tavā vietā, darītu tāpat. Mēs, sievietes, vienmēr raudam par niekiem. Redzi nu, asaras nožuvušas, un tu jau smejies. Nedomā vairs par to!

To teikusi, Sailadža pievilka Kamalu sev klāt un jautāja:

— Saki taisnību, tu taču patlaban domā, ka neikad viņam to nepiedosi, jā?

— Jā, jā, tu uzminēji.

Sailadža viegli papliķēja jaunavai pa vaigu.

— Nu, protams, tā jau domāju! Nu, redzēsim, redzēsim!

Tai pašā rītā tūliņ pēc sarunas ar Kamalu Sailadža nosūtīja tēvam uz Allahabadu vēstuli.

"Kamala ļoti sarūgtināta, ka nesaņem no Rameša-babu vēstules," viņa rakstīja. "Nabadzīte, viņa pavisam vientuļa svešā pilsētā, bet viņš visu laiku projām, turklāt nekā neraksta, padomā pats, cik viņai smagi! Vai tiešām viņš vēl nav nokārtojis visas savas darīšanas Allahabadā? Protams, tas prasa daudz laika, bet vai tiešām tik grūti atlicināt kādu brītiņu, lai uzrakstītu pāris vēstuļu!"

Ramešu saticis, vectētiņš atstāsīja viņam dažas frāzes no Sailadžas vēstules un vēl pamatīgi sarāja viņu.

Ramešu ne pa jokam bija savaldzinājusi Kamala, un tas pavairoja viņa mazdūšību; taisni šī mazdūšība spieda viņu kavēties Allahabadā, un nu vēl Čakrabartijs nolasīja viņam Sailadžas vēstuli!

Viņš saprata, ka Kamala ļoti garlaikojas bez viņa, tikai kauns pašai to rakstīt.

Dabūjis zināt, ka Kamala viņu mīl, Ramešs atmeta visas šaubas. Tagad galvenais bija ne vien viņa paša, bet arī meitenes laime. Uz smilšainās saliņas upes vidū liktenis ne vien pievedis viņus vienu otram, bet savienojis arī viņu sirdis. Ramešs vairs nekavējās ne mirkli, sēdās un rakstīja Kamalai vēstuli.

"Mīļā!" viņš rakstīja. "Neuzskati tādu vārdu par vienkāršu vēstulēs parastu uzrunu. Nekādā ziņā es Tevi tā neuzrunātu, ja nejustu, ka patiesi Tevi mīlu par visu vairāk pasaulē. Ja Tu kādreiz par to esi šaubījusies, ja esmu sāpinājis Tavu maigo sirsniņu, lai tad tas, ka no visas sirds saucu Tevi par savu mīļo, izgaisina Tavas šaubas, atbrīvo Tevi no ciešanām.

Bet nez vai vērts tik sīki par to rakstīt. Līdz šim mana izturēšanās Tevi daudzreiz sarūgtinājusi. Ja vēl dusmojies uz mani, es nesākšu taisnoties, teikšu tikai, ka tagad Tu esi mana visumīļā, nav neviena pasaulē, kas būtu man dārgāks. Ja šie vārdi neliek Tev aizmirst visus nepelnītos aizvainojumus un sirdēstus, ko esmu Tev sagādājis, tad nekas vairs nevar līdzēt.

Tātad, Kamala, nosaukdams Tevi par savu mīļo, esmu apņēmies uz visiem laikiem pārvilkt svītru mūsu šaubu aptumšotajai pagātnei un turpmāk mīlēt vienīgi Tevi. Izlūdzos tikai vienu: tici, ka esi man vismīļākā! Ja Tu tam no visas sirds ticēsi, tad nekā neprašņāsi un neturēsi mani aizdomās. Neuzdrošinos jautāt, vai esmu Tavu mīlestību pelnījis. Un nav arī nemaz vajadzīgs to jautāt: esmu pārliecināts, ka pienāks diena, kad Tava sirds bez vārdiem sniegs manai sirdij labvēlīgu atbildi. To saka mana nojauta. Es neesmu tik iedomīgs, lai uzskatītu sevi par Tavas mīlas cienīgu, bet vai tiešām manas jūtas paliks bez atbildes? Es labi saprotu, ka šī vēstule Tev izliksies mazliet dīvaina, — tā atgādina skolnieka sacerējumu, — ja gribi, saplēs to. Kas notiek manā sirdī, to nav iespējams vēstulē izteikt; bez tam sazināšanās notiek divu cilvēku starpā, bet, ja raksta tikai viens, viņš nevar izsacīt visu, ko grib, viņam grūti uztvert pareizo noskaņu.

Kad mūsu starpā būs nodibinājusies pilnīga saprašanās un uzticība, tad spēšu Tev rakstīt īstas vēstules. Vējš tikai tad brīvi plūst caur istabu, ja visas durvis vaļā. Kamala mīļā, kad es beidzot atvēršu Tavas sirds durvis?

Tas viss nāks pamazām, ar laiku, steiga var visu tikai

izpostīt. Es būšu mājās nākošajā dienā pēc tam, kad saņemsi šo vēstuli. Gribētos, lai Tu mani sagaidītu mūsu jaunajā mājā.

Ilgi mēs esam dzīvojuši bez pajumtes, es negribu vairs gaidīt. Šoreiz ieradīšos pats savā mājā un gribu redzēt savas sirds valdnieci kā šās mājas saimnieci. Tas būs mūsu otrais "labvēlīgais skatiens". Vai atceries pirmo — mēnesnīcas naktī upes krastā, starp tuksnesīgajiem smilšu sēkļiem? Ne jumta, ne sienu, ne savējo, ne draugu, ne kaimiņu — mēs bijām tāltālu no mājām. Toreiz likās, ka tas ir sapnis, mirāža. Tāpēc tik ļoti gaidu īsto "labvēlīgo skatienu" jaukā, skaidrā rītā reālos apstākļos.

Es ieslēgšu Tevi sirdī uz visu mūžu, rīta saules apmirdzētu, ar mīļi smaidošu seju uz mūsu mājas sliekšņa stāvot. Dedzīgā nepacietībā sapņoju par šo brīdi.

Mīļā! Kā viesis es gaidu pie tavas sirds vārtiem, neraidi mani projām!

Labvēlību izlūgdamies, Ratnešs."

Trīsdesmit septītā nouaļa

Lai kaut cik uzjautrinātu noskumušo Kamalu, Šailadža viņai jautāja:

— Vai šodien tu neiesi uz savu bangato?

— Nē, tur nav vairs ko iet.

— Vai tu jau nobeidzi visu uzpost?

— Jā, māsiņ, viss ir galā.

Brīdi vēlāk Šailadža atkal iegāja piē viņas. —

— Ko tu man dāvināsi, ja tev kaut ko iedošu, māsiņ?

r-n man taču nekā nav. s

—r Itin. nekā? - . ,

y-jT-i Nekā.:

Šailadža paplīķēja meitenei pa vaigu.

Nu, protams, zinu jau —? visu, kas tev bija, tu esi atdevusi vienam cilvēkam, vai ne? Bet ko tu teiksi par šito? — Un viņa izvilka no sava tērpa krokām vēstuli.

Ieraudzījusi uz aploksnes Rameša rokrakstu, Kamala nobāla un novērsās.

- — Nu, diezgan esi dižojusies ar savu lepnību, tagad

pietiek! Zinu jau, ka tev prātā tikai tas, kā ātrāk izraut vēstuli man no rokām. Bet, kamēr nebūsi pasmaidījusi, es neparko tev nedošu šo vēstuli! Gan redzēsi, es protu turēt vārdu!

Saukdama: "Krustmāti Krustmāti" — šinī brīdī iekrēja Uma, vilkdama aukliņā piesietu ziepju kārbiņu. Kamala tūliņ paķēra meitenīti klēpī un, viņu burzīdama un skūpstīdama, ienesa guļamistabā. Uma, tik spēji atrauta no saviem ratiņiem, sāka neganti brēkt, bet Kamala nelaida viņu vaļā un, lai meitenīti uzjautrinātu, sāka ar viņu pļāpāt un visādi to apmīļot.

— Padodos, padodos, tu esi uzvarējusi! — Sailadža iesaucās, viņai uz pēdām sekodama guļamistabā. — Esi gan tu pacietīga! Es tik ilgi nevarētu nociesties! Se, māsiņ, ņem! Kam man veltīgi krāt lāstus uz savas galvas! — To pateikusi, viņa nometa vēstuli uz gultas un, Umu no Kamalas rokām paņēmusi, izgāja. Kamala ilgi grozīja aploksni, kamēr beidzot sadūšojās un atplēsa to. Bet, pārlaidusi acis dažām rindām, viņa kaunā nosarka un aizsvieda vēstuli projām. Tad, pirmās pretīguma jūtas pārvarējusi, atkal pacēlo to un izlasīja no sākuma līdz beigām. Vai viņai tur viss bija skaidrs, nav zināms, bet viņai šķita, it kā turētu rokā kaut ko netīru. Tas taču bija aicinājums iekārtot ģimenes pavardu cilvēkam, kas nemaz nav viņas vīrs! Ramešs jau sen to zinājis un tagad viņu vēl tā apvaino. Ja Kamala pēc viņa ierašanās Gadžipurā sāka izturēties vēlīgāk, vai tiešām viņš domā — tas notiek tāpēc, ka viņš ir Ramešs, nevis tāpēc, ka viņš ir Kamalas vīrs? Droši vien tā viņš domā un tad, "bārenīti" žēlodams, atrakstījis viņai šo mīlestības vēstuli. Bet kā, kā lai viņa tagad pierāda, ka viņš maldījies? Par ko viņai lemts tāds kauns, tāda nelaime? Viņa taču visā savā mūžā nav darījusi nevienam nekā ļauna! Rameša māja Gangas krastā viņai tagad likās kā briesmonis, kas grasās viņu aprīt. Kā lai paglābjas? Pirms divām dienām Kamalai nebija nācis ne prātā, ka Ramešs varētu viņai iedvest tādas šausmas! .

Šai brīdī istabas durvīs parādījās Umešs un mazliet ieklepojās. Redzēdams, ka Kamala viņu neievēro, viņš klusi pasauca:

— Māt!

Tiklīdz Kamala pagriezās, ymešs, pakausi kasīdams, sacīja;

— Zini ko, Sidhu-babu uz savas meitas kāzām šodien ataicinājis Kalkutas muzikantus.

— Labi, Umeš, — Kamala atbildēja. — Aizej un paskaties.

— Vai rit no rīta atnest tev ziedus, māt?

— Nē, nē, ziedi nav vajadzīgi.

Umešs jau taisījās iet projām, te Kamala piepeši viņu aizturēja:

— Umeš, tu iesi uz izrīkojumu, še ņem piecas rūpijas!

Tas Umešu pārsteidza. Viņš nekādi nevarēja saprast,

kāds sakars piecām rūpijām ar izrīkojumu.

— Māt, droši vien tu gribi, lai tev kaut ko pilsētā nopērku?

— Nē, man nekā nevajag. Nauda lai paliek tev pašam, gan noderēs!

Kad apjukušais Umešs jau virzījās uz durvīm, Kamala viņu atkal aizturēja:

— Umeš, vai tiešām tu iesi uz izrīkojumu tādā apģērbā? Ko tad cilvēki sacīs?

Umešs nemaz nedomāja, ka ļaudis daudz ko cerētu no viņa un ka tie varētu spriedelēt par viņa apģērba trūkumiem. Tāpēc viņš sevišķi nerūpējās par sava dhoti1 tīrību un viņu nepavisam neuztrauca tas, ja nebija krekla mugurā. Par Kamalas piezīmi viņš tikai pasmīnēja.

Kamala izņēma divus sari un pasniedza tos Umešam.

— Se, velc mugurā!

Ieraugot skaistos, platos sari, Umešu pārņēma neaprakstāma sajūsma. Viņš nokrita Kamalai pie kājām, lai izteiktu savu sirsnīgāko pateicību, un tad aizgāja, visādi vaigstīdamies un veltīgi cenzdamies apvaldīt pārāk lielo prieku. Kad viņš bija aizgājis, Kamala noslaucīja asaras un klusēdama nostājās pie loga.

Pie viņas ienāca Sailadža.

— Māsiņ, vai tu man neparādītu savu vēstuli? — viņa jautāja. Sailadža Kamalai neko neslēpa, tāpēc viņai bija tiesība prasīt no draudzenes tādu pašu vaļsirdību.

— Tur tā ir, didi, — Kamala atbildēja, norādīdama uz vēstuli, kas mētājās uz grīdas.

"Tad ir gan, vēl joprojām dusmojas," Sailadža pie sevis nodomāja. Viņa pacēla vēstuli un izlasīja. Vēstulē bija daudz rakstīts par mīlestību, tomēr tā bija pavisam

dīvaina. Kā vīrs var sievai rakstīt tādas vēstules! Nē, patiesi ļoti dīvaina vēstule!

— Māsiņ, tavs vīrs droši vien raksta romānus? — viņa uzrunāja Kamalu.

Dzirdot vārdu "vīrs", Kamala kā dzelta sarāvās.

— Nezinu, — Kamala atbildēja.

— Tātad šodien tu pārvāksies uz savu bungalo? — Sailadža iejautājās.

Kamala pamāja ar galvu.

— Es gribētu gan padzīvoties tur pie tevis līdz pavakarei, bet, nudien, neziņu, kā būs, — šodien pie mums teicās atnākt Narsinha-babu sieva; droši vien tev ies līdzi mana māte.

— Nē, nē, — Kamala steidzīgi noteica. — Ko viņa tur darīs? Ir taču kalpotāji.

— Un arī tavs miesassargs Umešs, Sailadža smiedamās piebilda. — Tad jau tev nav ko bīties.

Uma tikām bija nočiepusi zīmuli, skribelēdama ar to, kur vien pagadījās, un. skaļi buldurēdama kaut ko nesaprotamu, kam acīmredzot vajadzēja nozīmēt: "Es mācos." Kamala viņu atrāva no šiem literārajiem vingrinājumiem, un, kad meitene laida vaļā spalgu protesta brēcienu,, viņa sacīja:

— Iesim, es tev iedošu kaut ko skaistu:

Viņa ienesa meitenīti, savā istabā un, apsēdinājusi gultā, sāka sirsnīgi paijāt. Kad Uma pieprasīja apsolīto dāvanu, Kamala atvēra vācelīti un izņēma no, tās divas zelta roku sprādzes. Saņēmusi tik vērtīgas rotaļlietas, Uma neizsakāmi priecājas. Un, līdzko Kamala bija tās aplikusi viņai ap rokām, meitenīte, svinīgi pastiepusi uz priekšu ar skanīgajam sprādzēm greznotās rociņas, steidzās parādīt dāvanu mātei. Bet Sailadža rokusprādzes tūliņ atņēma, lai atdotu īpašniecei, un piebilda:

— Kas, tās Kamalai par ērmībām! Kāpēc viņa dod bērnam tādas lielas?

Par tādu netaisnību pret debesīm pacēlās Umas izmisuma pilnās gaudas, tad ienāca Kamala.

— Māsiņ, tās rokusprādzes es uzdāvināju Umai, viņa sacīja.

— Nu gan tu esi zaudējusi jēgu! — Sailadža pārsteigta iesaucās.

— Nē, nē, nekādā ziņā tu nedrīksti tās dot т?л atpakaļ.Liec pagatavot Umai kaklarotu. "...

— Goda vārds, nekad neesmu satikusi tik izšķērdīgu cilvēku kā tu, — un viņa apskāva Kamalu.

— Tagad es no jums aiziešu, didi, — Kamala iesāka.

— Es šeit biju ļoti ļoti laimīga kā vēl nekad savā mūžā. — Un jaunavai sāka ritēt asaras.

— Tu runā tā, it kā taisītos doties nezin kur tālu projām, — Sailadža teica, arī tikko valdīdama asaras.

— Nebija jau tev diezin cik labi pie mums. Bet tagad, kad beidzot visas grūtības aiz muguras, tu būsi laimīga pati savā mājā un, kad mums gadīsies pie tevis ierasties, allaž domāsi: "Kaut jel drīzāk tie vāktos projām."

Kad Kamala bija nodevusi atvadu prdnam1, Sailadža ieminējās:

— Rit pēc pusdienas es pie jums aiziešu.

Kamala neatbildēja ne vārda.

Savā bungalo nonākusi, viņa tur atrada Umešu.

— Vai tad tu vēl te? Kāpēc negāji uz izrīkojumu? — viņa vaicāja.

— Tu taču teicies nākt šurp, tāpēc es...

Nu, tev nevajadzēja nemaz par to raizēties! Ej uz svētkiem, šeit jau paliek Bišans. Ej, ej, nekavējies!

— Bet uz to sarīkojumu jau par vēlu.

— Vienalga, kāzās taču arvien interesanti, ej un labi visu noskaties!

Umešu nevajadzēja nemaz ilgi lūgt, viņš jau taisījās iet projām, kad Kamala viņu atkal atsauca:

— Klausies, kad pārbrauks mājās vectētiņš, tu... — Viņa nevarēja izdomāt, kā šo teikumu nobeigt. Umešs stāvēja, muti atplētis. Brīdi domājusi, Kamala turpināja:

— Paturi prātā, vectētiņš tevi mīl. Ja tev kā ievajagas, ej pie viņa, nodod viņam no manis prdnam un palūdz, ko vēlies, viņš tevi nenoraidīs. Tikai nepiemirsti nodot viņam manu prdnam.

Nevarēdams izprast, kāpēc viņam dod tādus norādījumus, Umešs nomurmināja:

— Darīšu, kā tu man vēlēji, māt, — un aizgāja.

— Kundze, kurp tad tu? — dienvidū viņai jautāja Bišans.

— Uz Gangu peldēties.

— Vai tevi pavadīt?

Nē, uzmani māju. — To teikusi, viņa nezin kāpēc iedeva kalpotājam rūpiju un aizgāja uz Gangas pusi.

Trīsdesmit astotā nodaļa

Reiz pēcpusdienā Annada-babu, vēlēdamies pasēdēt pie tējas galda divatā ar Hemnalinu, uzgāja pie viņas augšā. Bet viņš neatrada meiteni ne viesistabā, ne guļamistabā. Kalpotājam pavaicājis, Annada-babu dabūja zināt, ka Hemnalina ārā no mājas nav gājusi. Stipri nobažījies, viņš uzkāpa uz jumta. Dziestošie rudens saules stari vāji apspīdēja pilsētas namu fantastiskos jumtus, "ik tālu vien acis varēja pārredzēt. Viegls vējiņš vēsmoja, kur vien tam iepatikās. Hemnalina klusi sēdēja jumta tomīša ēnā.

Hemnalina pat nedzirdēja, ka no mugurpuses pie viņas pienāca Annada-babu. Un tikai tad, kad tas bija nostājies viņai blakus un vāri pieskāries viņas plecam, Hemnalina nodrebēja un apmulsusi nosarka. Bet, pirms viņa paguva piecelties, Annada-babu bija jau apsēdies viņai līdzās. Viņš brīdi klusēja un tad, smagi nopūzdamies, ierunājās:

— Kaut būtu dzīva tava māte, Hem! Es jau tev nevaru līdzēt!

Izdzirdusi šos maiguma pilnos vārdus, Hemnalina it kā atjēdzās no dziļas nemaņas. Viņa uzlūkoja tēvu. Cik daudz mīlas, līdzcietības un sāpju viņa lasīja tēva sejā! Kā viņš bija pārvērties tik īsā laika sprīdī! Viņš viens pats bija uzņēmies uz sevis visu to nikno vētru, kas brāzās pār Hemnalinu; viņš tik ļoti centās dziedēt viņas ievainoto sirdi! Redzēdams, ka nav panākumu visiem viņa pūliņiem nomierināt meitu, Annada-babu atcerējās Hemas māti, un, iedomājoties, ka veltīga visa viņa mīlestība, dziļa nopūta izlauzās viņam no bēdu pārpilnās sirds. It kā zibens uzliesmojuma apgaismota, Hemnalina piepeši skaidri saprata visu to. Sirdsapziņas pārmetumi acumirklī izrāva viņu no pārdomu gūsta. Pasaule, kas bija it kā tumsībā iegrimusi, atkal atgādināja viņai sevi. Hemnali- nai bija kauns par savu izturēšanos. Visus spēkus saņēmusi, viņa atvairīja atmiņas, kas pēdējā laikā bija pilnīgi turējušas viņu savā varā, un jautāja:

— Kā tev ar veselību, tēt?

Veselība! Annada-babu bija jau aizmirsis, kad būtu runāts par viņa veselību.

— Man ar veselību? — viņš atsaucās. — Es jūtos lieliski, mīļā, bet tavs izskats man rada stipras bažas. Ar tādiem, kas jau manos gados, nekas nevar notikt. Bet tavā vecumā gan šādi likteņa triecieni var iedragāt veselību.— Un viņš maigi noglaudīja meitai muguru.

— Saki, tēt, — cik gadu man bija, kad māmiņa nomira? — Hemnalina jautāja.

— Toreiz tu biji trīs gadus veca meitenīte un čivināji vienā laidā. Labi atceros, kā tu man jautāji: "Kur mā?" Sava vectēva tu netiki redzējusi, jo tas nomira, kad tu vēl nebiji dzimusi, tāpēc nekā nesaprati, kad sacīju, ka māmiņa aizgājusi pie sava tēva. Tu tikai tā skumīgi skatījies manī. Bet tad, mani aiz rokas satvērusi, aizvilki uz tukšo māmiņas guļamistabu. Tu biji pārliecināta, ka tur, tanī tukšumā, es tev viņu sameklēšu. Tu zināji, ka tavs tēvs ir ļoti liels un spēcīgs, bet tev nebija ne jausmas, ka šis spēcīgais tēvs dzīvē ir nepraša un nevarīgs kā bērns. Un arī šodien to atceroties, es domāju, cik mēs visi esam bezspēcīgi! Visaugstais tēva sirdī licis mīlestību, bet devis viņam ļoti maz varas. — Un Annada-babu uzlika roku meitai uz galvas.

Hemnalina saņēma šo labo, drebošo roku un sāka to mīļi glāstīt.

— Es ļoti neskaidri atceros māmiņu, — viņa iesāka. — Atceros vienīgi, ka dienvidū, gultā gulēdama, viņa arvien lasīja, bet man tas ļoti nepatika, un es centos viņai atņemt grāmatu.

Tēvs un meita atkal kavējās pagātnes atmiņas. Viņi bija tā iegrimuši sarunā par to, kāda bijusi māte, ar ko tai paticis nodarboties, kā viņi tolaik dzīvojuši, ka pat nepamanīja sauli, norietam un debesi kaistam sarkanā vara krāsā. Un tā trokšņainās Kalkutas centrā uz kāda nama jumta kaut kur nostūrītī sēdēja divi — vecs vīrs un jauna sieviete, kurus vienoja tēva un meitas mūžam dzīvā mīlestība. Viņi kavējās tur, kamēr no satumstošās vakara debess uz viņiem noslīga rasas lāsītes.

Šai brīdī uz kāpnēm atskanēja Džogendras soļi. Sirsnīgā saruna tūliņ aprāvās, un viņi abi izbijušies pietrūkās kājās.

— Kas tad tas, vai Hema šodien pieņemšanu iekārtojusi šeit uz jumta?, — Džogendra iesaucās, viņus cieši uzlūkodams.

Džogendra bija sašutis. Skumjas, kas tagad ne dienu, ne nakti neatstāja viņu māju, jauneklim padarīja dzīvi šai mājā neciešamu. Draugu pulkā viņš bieži vien nokļuva grūtībās, kad bija jāpaskaidro, kāpēc izjukušas Hemas kāzas, un tāpēc viņam nekur negribējās rādīties.

— Hemnalinas izturēšanās iet pāri mēram, — Džogendra piebilda. — Tā allaž gadās ar jaunavām, kas salasās angļu romānus. "Ramešs mani pametis," Hema prāto, "tātad vajadzīgs, lai mana sirds būtu satriekta!" Un tagad viņa cītīgi ņemas to visiem iegalvot. Jo reti kādai, kas lasa romānus, rodas tik izdevīgs gadījums tieši pašai pārdzīvot vilšanos mīlā!

Cenzdamies aizstāvēt meitu pret ļaunajām Džogendras ņirgām, Annada-babu pasteidzās iebilst:

— Mēs te ar Hemu šo to pārrunājām, — it kā viņš pats būtu Hemu uzvedis uz jumta parunāties.

— Vai tad pie tējas galda nevar parunāties? Tēt, tu viņai vienmēr pārāk izdabā. Ja tā turpināsies, man būs jāatstāj šī māja, — Džogendra noteica.

Hemnalina piepeši attapās.

— Tēt, tu vēl neesi tēju dzēris.

— Tēja taču nav nekāda dzejiska iedvesma, kas vēlā vakara stundā noejošās saules staros pati nolaižas no debesīm. Nav nozīmes lieku reizi atgādināt, ka tasītes pašas nepildīsies, ja tu čumēsi te uz jumta, — sekoja brāļa dŽēlīgā piezīme.

Negribēdams, ka Hemnalina justos vainīga, Annada-babu aši pateica:

— Es nolēmu tēju šodien nemaz nedzert.

— Kas tad nu, vai abi esat kļuvuši par askētiem? — Džogendra jautāja. — Bet ko tad es lai iesāku? Es taču no zila gaisa nevaru pārtikt!

— Nē, par askētismu te nevar būt ne runas. Es šodien ne visai labi gulēju un tāpēc nolēmu, ka būs labāk, ja tēju nedzeršu.

Patiesībā, ar Hemnalinu sarunājoties, Annadu-babu ne vienu reizi vien bija vilinājusi līdz malām piepildīta tējas tase, bet viņš nevarēja tā piepeši piecelties un aiziet. Pēc tik ilga laika Hemnalina beidzot bija vaļsirdīga ar viņu; viņš nevarēja atcerēties, ka agrāk kādu reizi viņi būtu tik sirsnīgi un nopietni izrunājušies kā šodien šeit, uz klusā mājas jumta. Ja šo sarunu uzreiz pārtrauktu, to vairs nebūtu iespējams turpināt; iztraucē vien to, un tā aizbēgs kā izbiedēta stirniņa. Tāpēc Annada-babu šodien nebija padevies neatlaidīgajam tējkannas vilinājumam.

Hemnalina tomēr neticēja, ka tēvs atsakās no tējas malka, lai pārvarētu bezmiegu.

— Tēt, iesim tēju dzert, — viņa mudināja.

Annada-babu uz vietas piemirsa savu bezmiegu un

veikliem soļiem steidzās pie tējas galda.

Istabā iegājis, Annada-babu tūliņ ieraudzīja Akšaju un satrūkās. "Hema nupat bija tā kā nomierinājusies, bet nu ieraudzīs Akšaju un atkal uztrauksies," viņš nodomāja. "Tomēr tagad nekā vairs nevar darīt." Viņam sekoja Hemnalina. Jaunavu ieraugot, Akšajs uz vietas pietrūkās kājas.

— Džogen, — viņš sacīja, — es nu iešu.

— Kurp tad nu tā, Akšaj-babu, vai jums kādas steidzamas darīšanas? Iedzeriet taču kopā ar mums tasi tējas, — Hemnalina viņu aizturēja.

Tāda Hemnalinas laipnība pret Akšaju visus pārsteidza. Akšajs atkal apsēdās, piebilzdams:

— Kamēr vēl nebijāt atnākuši, es jau izdzēru divas tases tējas, bet, ja vēlaties, labprāt dzeršu vēl.

— Jūs jau nekad neesat lūdzams, ja runa par tēju,— Hemnalina smējās.

— Tādu mani radījis Visaugstais, es nekad neatsakos no kaut kā laba, ja vien nav sevišķi nepieciešams.

— Svētīju tevi, lai arī viss labais, paturot prātā šo tavu īpašību, bez redzama iemesla nenovērstos no tevis, — Džogens piebilda.

Un tā atkal pēc ilgāka pārtraukuma pie Annadas-babu tējas galda skanēja brīva, nepiespiesta saruna. Parasti Hemnalina smējās paklusi, bet šoreiz viņas smieklu šaltis dažreiz pat pāršalca runātāju balsis.

— Tēt, Akšajs-babu pats sevi nodod. — Hemnalina jokodamās sacīja. — Viņš jau sen nav lietojis tavas zāles un tomēr jūtas lieliski. Vismaz aiz cieņas pret tevi, tēt, viņam taču varēja kaut vai galva iesāpēties. Tādus sauc par medicīnas nodevējiem!

Annada-babu sāka jautri smieties. Tuvinieku interesi par viņa zāļu kārbiņu viņš uzskatīja par zīmi, ka ģimenē atplaukst atkal senā saskaņa, un viņam novēlās no sirds kā slogs.

— Es zinu, jūs vienkārši gribat sašķobīt šā cilvēka stingro nostāju, — Annada-babu ieminējās. — Manu zāļu piekritēju pulkā ir vienīgi Akšajs, un to pašu jūs taisāties man atņemt!

— Neraizējieties, Annada-babu, — Akšajs atsaucās,

nav viegli man sagrozīt galvu!

— Tad jau tu esi kā viltota nauda: ja grib to izmainīt, iekuļas policijas nagos, — Džogendra piebilda.

Šie jautrie joki pie Annadas-babu galda beidzot izkliedēja pēdējo dienu drūmo noskaņu.

Tējas dzeršana šoreiz stipri ieilgtu, ja vien Hemnalina nebūtu atģidusies, ka viņai laiks sakārtot matus. Arī Akšajs atcerējās kādu steidzamu darīšanu un ātri aizgāja.

— Tēt, — tad Džogendra iesāka, — sāc tūliņ rīkoties uz Hemnalinas kāzām.

Annada-babu izbrīnā uzlūkoja dēlu.

— Zini, — Džogendra turpināja, — sabiedrībā daudz melš par viņas izjukušajām precībām ar Ramešu, man ar daudziem par to jāstrīdas. Ja es drīkstētu viņiem pateikt patiesību, tad nebūtu nemaz ko ķīvēties. Bet Hemas dēļ nedrīkstu ne muti atplest, un tā man jālaiž darbā pat dūres. Viendien vajadzēja pārmācīt Akšilu — es dzirdēju, ka viņš melš visādas blēņas. Bet, ja Hemu izprecinātu, tad viss būtu kārtībā un man nevajadzētu no rīta līdz vakaram, piedurknes atrotījušam, pārmācīt vai visu pasauli. Paklausi man, nekavējies ilgi!

— Bet kam lai viņu izprecina, Džogen?

— Mums ir tikai viens cilvēks. Pēc visa notikušā, pēc visām baumām, kādas klīdušas visapkārt, labu līgavaini Hemai nav iespējams atrast. Atlicis vienīgi nabaga Akšajs, viņš ne ar ko nav samulsināms: ja liks ieņemt zāles, viņš tās norīs, ja lūgs precēties — precēsies!

— Tu esi zaudējis jēgu, Džogen. Vai tad Hema būs ar mieru iet pie viņa?

— Ja tu nejauksies pa vidu, es apņemos panākt viņas piekrišanu.

— Nē, nē, Džogen! — Annada-babu izbijies iesaucās.

— Tu nepazīsti Hemu. Ar iebiedēšanu, ar spaidiem tu tikai atstumsi viņu. Ļauj viņai vēl kādu dienu nomierināties! Nabadzīte, viņa tik daudz pārcietusi. Un ar kāzām nav ko steigties.

— Es taču viņai pāri nedarīšu, visu var ļoti apdomīgi un viegli nokārtot, lai viņa nepavisam neciestu. Vai patiesi jūs domājat, ka es protu tikai celt traci?

Džogendra bija nepacietīgs. Tai pašā vakarā, tikko Hemnalina, matus sasukājusi, iznāca no savas istabas, viņš to pasauca:

— Hem, man ar tevi jārunā.

Hemnalinai nodrebēja sirds. Viņa lēni sekoja Džogendram viesistabā un apsēdās uz krēsla.

— Vai neesi ievērojusi, Hem, cik sanīcis izskatās tēvs? — Džogendra iesāka.

Nemiera ēna pārslīdēja viņai pār seju, bet viņa nekā neatbildēja.

— Es gribu teikt, ka tēvs var nopietni saslimt, ja steidzīgi nerūpēsimies par viņu.

Hemnalina saprata, ka atbildību par tēva veselību pilnīgi uzveļ viņai vienai pašai. Viņa zemu nolieca galvu un sāka knibināties ap sava sari stūri.

— Kas bijis, bijis, — Džogendra turpināja. — Jo vairāk tu skumsti par pagājušo, jo nepatīkamāk mums. Тā gan, ja gribi tēvu pilnīgi nomierināt, tev pēc iespējas ātrāk ar visām saknēm jāizravē jebkura atmiņa par šo nepatīkamo gadījumu. — To teicis, Džogendra apklusa un nogaidīdams pavērās Hemnalinā.

— Neraizējies, es nekad nerunāšu ar tēvu par to, — Hema nedroši ieminējās.

— Protams, tu nerunāsi, bet citiem taču nevar aizbāzt mutes.

— Ko es tur varu darīt?

— Ir tikai viens līdzeklis, kā izbeigt visas valodas.

Nopratusi, kas Džogendram padomā, Hemnalina strauji iesaucās:

— Būtu labi, ja tēvu aizvestu kādu laiku uz rietumiem. Kad mēs pēc pāris mēnešiem atgrieztos, pļāpas būtu jau aprimušas.

— Arī tam nebūtu vēlamo panākumu. Tēva sirds joprojām smagi cietīs, un viņš nevarēs nomierināties, kamēr nebūs pilnīgi pārliecināts, ka tu esi galīgi pārvarējusi savas bēdas.

Hemnalinai saskrēja acīs asaras, bet viņa tās ātri noslaucīja un jautāja:

— Nu, saki taču beidzot, — kas man jādara?

— Zinu, tev smagi to dzirdēt, bet, ja tu gribi, lai visi būtu laimīgi, tev tūliņ jāprecas.

Hemnalina it kā sastinga. Bet Džogendra nevēlējās gaidīt un iesaucās:

— Jums, jaunajām meičām, tīk iztaisīt no mušas ziloni. Ne jau tev vien, daudzām ar precēšanos gadījušies tādi nepatīkami piedzīvojumi, tomēr galu galā viss nokārtojies. Taču, lai katrā mājā rīkotos tā, kā rakstīts romānos, tad dzīve kļūtu neciešama. Apprecies ar godīgu cilvēku un, cik ātri vien iespējams, izbeidz šo nejēdzīgo komēdiju. Var jau būt, ka tev nav kauna cilvēku priekšā deklamēt: "Es palikšu uz visiem laikiem viena, sēdēšu ūz jumta un lūkošos debesīs. Es noglabāšu savas sirds altāri atceri par šo necienīgo viltnieku un svēti to pielūgšu!" — lai mēs kaut vai nobeidzamies no tāda negoda.

Hemnalina ļoti labi zināja, cik apkaunojoša citiem var likties šī "komēdija", tāpēc Džogendras zobgalība iedūrās viņai kā nazis sirdī.

— Dada, — viņa sacīja, — es taču neesmu teikusi, ka atsacīšos no visas pasaules un nekad neprecēšos.

— Nu, tad precies, ja neesi gribējusi to teikt! Protams, ja tu paziņosi, ka nevari iemīlēt nevienu citu kā vien debesu valdnieku, pašu dievu Indru1, tad tev cits nekas neatliek kā kļūt par vientuļnieci! Pasaulē reti gadās sastapt to, kas patīk, dzīve jāņem tāda, kāda tā ir. Es domāju, ka tieši tur slēpjas gara cildenums.

Sirds dziļumos aizvainota, Hemnalina iesaucās:

— Kāpēc tu tik ļauni ņirgājies par mani? Vai tad esmu ar tevi kaut ko runājusi par mīlu?

— Tiesa, neesi runājusi. Tomēr es redzu, ka tu nekautrējies parādīt savas netaisnīgās un nepamatotās antipātijas dažiem draugiem, kas tev labvēlīgi noskaņoti. Tev būtu gan jāatzīst, ka starp tiem, ar kuriem tev gadījies sastapties, ir viens, kas priekos un bēdās, godā un negodā palicis tev uzticīgs. Tāpēc es viņu ļoti cienu. Ja vēlies viru, kas gatavs atdot dzīvību par tevi, tāds tev nav vairs jāmeklē, bet ja tev prāts tiecas nodarboties ar melodeklamāciju...

Hemnalina piepeši piecēlās.

— Tu nedrīksti tā runāt ar mani. Lai ko man tēvs pavēlētu, lai ko būtu izraudzījis man par vīru, — es pildīšu viņa gribu. Tikai tad, ja atteikšos to darīt, tu varēsi man pārmest melodeklamāciju.

Džogendra uzreiz kļuva lēnīgāks.

— Nedusmojies uz mani, Hem! Tu taču zini, ka es nevaru savaldīties, ja esmu uzbudināts, un tad runāju, kas vien nāk prātā. Mēs taču esam kopā auguši, es zinu, cik tu esi pazemīga un kā mīli tēvu.

Pēc tam Džogendra devās pie Annadas-babu, kas bija savā istabā. Annada-babu kremta doma, ka Džogendra var Hemu rupji aizvainot. Viņš taisījās jau iet un pārtraukt brāļa un māsas sarunu, kad ienāca Džogendra. Annada-babu nogaidīdams paskatījās uz dēlu.

— Tēvs, Hema ar mieru precēties, — Džogendra vēstīja. — Droši vien tu domā, ka esmu ar varu ieguvis viņas piekrišanu, — nekā tamlīdzīga! Tiklīdz tu pats viņai tagad pateiksi, ko vēlies, viņa nepretosies laulībām ar Akšaju.

— Lai es to viņai pasaku?

— Un tu domā, ka viņa pati nāks pie tevis un teiksi "Es precēšos ar Akšaju"? Labi, ja tu baidies viņai to sacīt, palūdz mani, es viņai pateikšu tavu vēlēšanos!

— Nē, nē! — Annada-babu izbijies iesaucās. — Es pats viņai pateikšu, kas sakāms. Bet kāpēc tā jāsteidzas? Man liekas, var vēl kādas dienas nogaidīt.

— Nē, tēt, kavēšanās var radīt dažādus sarežģījumus. Tik ilgi nevar vilcināties.

Mājā neviens nespēja cīnīties pret Džogendras uzstājību: ko viņš bija sācis, no tā neatlaidās, kamēr panāca savu. Klusībā Annada-babu pat baidījās no viņa. Un, lai šo sarunu izbeigtu, viņš atbildēja:

— Labi, es pateikšu.

— Patlaban tam visizdevīgākais brīdis, tēt. Viņa sēž un gaida tavu lēmumu. Jau šodien nokārto visu.

Annada-babu kļuva domīgs.

Tur nav ko prātot, — Džogendra piebilda. — Ej tūliņ pie Hemas!

—- Labi. Paliec tu šeit, Džogen, — Annada-babu lūdza, — es iešu viens pats pie viņas.

Viesistabā ieiedams, Annada-babu ieraudzīja, ka istabā tumšs. Viņš. dzirdēja kādu strauji pieceļamies no krēsla, un tad raudulīga balss ierunājās.

— Tēt, uguns nodzisa, es palūgšu, lai aizdedz lampu.

Annada-babu saprata, kāpēc uguns nodzisusi, un teicas

— Neraizējies, mīļā, kam mums lampa?

Viņš aiztaustījās līdz Hemnalinai un apsēdās viņai, līdzās: \ ... Д,

— Tu nemaz vairs nerūpējies par savu veselību, tēt,— Hemnalina sacīja.

— Tam ir savs iemesls, mīļā. Nerūpējos tāpēc, ka jutos labi. Labāk tu pati būtu parūpējusies par sevi, tiem.

Tad izmocītā Hemnalina beidzot iesaucās:

— Ko jūs visi man vienu un to pašu vien skandināt! Tas ir ļoti cietsirdīgi, tēt! Esmu tāda pati kā citi. Sa-

kiet, — kādā ziņā esmu nevērīga pret savu veselību? Ja domājat, ka manas veselības labā kas jādara, kāpēc tad neteikt to skaidri un gaiši? Vai esmu tev kādreiz runājusi pretī, tēt?

Hemnalinas augums sāka raustīties elsās.

— Nekad, mana mīļā, nekad, — iesaucās Annada-babu, satraukts un apmulsis par tādu meitas noskaņojumu. — Nekad man nav bijis tev kaut kas jāpavēl; tu taču esi mana mīļā meitiņa, tu zini visu, kas man uz sirds, un arvien esi darījusi, kā esmu gribējis. Ja Visaugstais būs uzklausījis manas karstās lūgšanas, viņš darīs tevi laimīgu uz visu mūžu.

— Tu negribi, lai uz visiem laikiem palieku pie tevis, tēt? — Hema jautāja.

— Kā tu zini, ka negribu?

— Es palikšu pie tevis, kamēr brālis atvedīs mājās sievu. Kas citādi par tevi rūpēsies?

— Par mani rūpēties? Nerunā tā, dārgā! Saistīt jūs pie sevis, lai man izdabātu! Es neesmu tā vērts!

— Tēt, ir jau ļoti tumšs, — Hema ieminējās. — Es atnesīšu lampu.

Viņa ienesa no otras istabas lampu un sacīja:

— Visu to nepatikšanu dēļ jau sen neesmu tev lasījusi vakaros avīzes. Vai gribi, es tūliņ palasīšu?

— Labi, — Annada-babu pieceldamies atbildēja, — pasēdi šeit, es tūliņ būšu atpakaļ. — Un viņš izgāja pie Džogendras. Viņš gribēja Džogendram pasacīt, ka šodien nav varējis par to runāt un atlicis sarunu uz citu reizi, bet, kad Džogens iejautājās: "Nu, kā būs, tēt? Vai runāji par kāzām? Kas iznāca?" — viņš aši atbildēja: "Jā, pateicu." Annada-babu baidījās, ka Džogendra atkal nesatrauc Hemnalinu.

— Viņa, protams, bija ar mieru?

— Jā, kaut kā tā.

— Tad es iešu un pateikšu to Akšajam.

— Nē, nē, pašreiz nesaki viņam nekā, — Annada-babu sabijies iesaucās. — Saproti, Džogen, tik strauji rīkodamies, tu vari visu sagandēt. Patlaban nevienam nekas nav jāsaka. Mēs droši vien brauksim uz rietumiem un, kad atgriezīsimies, tad visu nokārtosim.

Nekā neatbildējis, Džogendra aizgāja. Apmetis sev ap kaklu šalli, viņš steidzās pie Akšaja. Akšajs bija iedziļinājies kādā angļu grāmatā par grāmatvedību.

Džogendra izrāva viņam grāmatu no rokām un aizsvieda.

— Gan to paspēsi, — viņš piebilda, —, bet tagad tūliņ nosaki kāzu dienu!

Ko tu runā! — Akšajs iesaucās.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Kad Hemnalina otrā rītā piecēlās, saģērbās un izgāja no istabas, viņa ieraudzīja, ka Annada-babu klusi sēž pītā krēslā pie savas guļamistabas loga. Viņa istabā bija pavisam maz priekšmetu: gulta un pamazs skapis kaktā, pie vienas sienas karājās ietvarā viņa mirušās sievas ģīmetne, izbalējusi, nobružāta, pie otras — zīda diegiem izšūts paklājiņš, viņas roku darbs. Skapī vēl līdz šim laikam neaizskartas atradās visas sīkās lietiņas un nieciņi, ko viņa, dzīva būdama, tur bija salikusi.

Nostājusies aiz tēva atzveltnes krēsla, Hemnalina liegi pārlaida roku viņa galvai, it kā meklēdama sirmos matus, un ierunājās:

— Tēt, iesim padzersim tēju šorīt mazliet agrāk, pēc tam dosimies tavā istabā, tur tu man atkal stāstīsi par pagājušajām dienām. Kaut tu zinātu, kā man patīk tevi klausīties!

Pēdējā laikā Annada-babu pret meitu bija kļuvis tik jūtīgs, ka uzreiz noprata, kāpēc Hema tā steidzas ar tējas dzeršanu. Drīz pie tējas galda vajadzēja ierasties Akša- jam, un, lai tas nebūtu jāsatiek, Hemnalina gribēja drīzāk padzert tēju un tad nozust tēva istabas noslēgtībā. Doma, ka Hemnalina tagad bailīga kā vajāta stimiņa, sagādāja viņam skaudras sāpes.

Lejā nogājis, viņš dabūja zināt, ka tēja vēl nav gatava, un pikti uzbruka kalpotājam. Veltīgi tas centās skaidrot, ka šodien tēju pieprasot agrāk, nekā parasts, — Annada-babu palika stingri pie savas pārliecības, ka visi kalpotāji sevi iedomājoties par kungiem, tāpēc jāpieņemot īpašs cilvēks, kas tos laikā pamodinātu.

Tomēr kalpotājs tēju pasniedza ļoti ātri. Parasti Annada-babu tēju dzēra lēnām, katru malku nogaršodams un sarunādamies ar Hemnalinu. Bet šodien viņš neparasti steidzīgi izdzēra savu tasi, cenzdamies ātrāk tikt galā ar tējas dzeršanu.

— Vai tev kur steidzīgi jāiet, tēt? — mazliet izbrīnījusies ieminējās Hemnalina.

— Nē, nē, — Annada-babu atbildēja, — gluži vienkārši, ja aukstā laikā vienā rāvienā izdzer karstu tēju, tad vispirms pamatīgi nosvīst, bet pēc tam sajūt patīkamu spirgtumu.

Tomēr Annada-babu vēl nebija paguvis nosvīst, kad istabā ienāca Džogendra un Akšajs. Šodien Akšajs bija sevišķi rūpīgi uzposies. Krūtis greznoja pulksteņsaite, labajā rokā viņš turēja spieķi ar sudraba rokturi, bet kreisajā — kādu tumšā papīrā ietītu grāmatu. Šodien viņš nesēdās savā parastajā vietā, bet piebīdīja krēslu tuvāk Hemnalinai un smaidīdams uzrunāja viņu:

— Kā rādās, jūsu pulkstenis šodien pārāk ātrs.

Hemnalina pat nepaskatījās uz viņa pusi un nekā

neatbildēja.

— Hem, mī|ā, iesim augšā, — Annada-babu sacīja. -- Jaizliek saulē manas ziemas drēbes.

— Saule taču nekur neaizbēgs, tēt, — Džogendra iebilda. — Kāpēc tā jāsteidzas? Hem, ielej Akšajam tasi tējas! Un man arī. Protams, vispirms viesim.

Akšajs sāka smieties.

— Vai jūs esat kādreiz redzējuši tādu uzupurēšanos? Gluži kā sers Filips Sidnejs1.

Nelikdamās par viņa vārdiem ne zinis, Hemnalina piepildīja divas tases tējas: vienu viņa pasniedza Džo- gendram, bet otru pikti pagrūda uz Akšaja pusi un paskatījās uz tēvu. v .

— Drīz būs karsts, mums būs grūti strādāt, — Annada-babu teica. — Iesim tūliņ, Hem!

— Šodien nav nekāda drēbju vēdināšana! — Džogendra iesaucās. —- Akšajs taču atnācis...

Nu Annada-babu noskaitās.

— Jūs gribat tikai pavēlēt! Kā tik varētu cilvēkus piespiest darīt tā, kā jums patīk, un kaut tas sagādātu tiem smagās ciešanas. Es ilgi esmu klusēdams visu pacietis, bet nu pietiek! Hem, mīļā, no rītdienas sākot, mēs dzersim tēju augšā, manā istabā.

Noturējis tādu runu, Annada-babu taisījās jau kopā ar Hemnalinu iet projām, bet jaunava mierīgi sacīja: j

— Pasēdi mazliet, tēt, tu vēl neesi pilnīgi padzēris tēju, Akšaj-babu, vai drīkstu pavaicāt, kas tas par noslēpumainu papīrā ietītu priekšmetu?

— Ne vien pavaicāt, jūs varat pat apskatīt šo noslēpumu, — Akšajs atbildēja un pasniedza iesaiņojumu Hemnalinai.

Viņa to attina un ieraudzīja Tenisona dzeju krājumiņu safjāna iesējumā. Hemnalina nodrebēja un nobāla. Tādu pašu krājumu gluži tādā pašā iesējumā viņa bija saņēmusi kā dāvanu jau agrāk. Tas vēl tagad glabājās viņas guļamistabā rakstāmgalda atvilktnītē.

Džogendra mazliet pasmīnēja.

— Noslēpums vēl nav pilnīgi atklāts, — viņš piebilda un atšķīra pirmo balto llppusi. Uz tās bija uzrakstīts: "Srimati Hemnalinai dziļā cieņā no Akšaja."

Grāmata izslīdēja viņai no rokām un nokrita uz grīdas. Pat nepaskatījusies uz to, Hemnalina tēvam sacīja:

— Iesim, tēt.

Viņi abi izgāja no istabas. Džogendram acis zibsnīja.

— Protams, es nevēlos vairs dzīvot šai mājā! Braukšu vienalga kur un kļūšu par skolotāju.

— Tu tīri veltīgi pukojies, draugs. Man jau tolaik bija aizdomas, ka tu maldies. Esmu aizkustināts, ka tu visu laiku devi man cerības, bet saku tev vaļsirdīgi — Hemnalina nekad nebūs man labvēlīga. Tātad atmetīsim visas cerības uz to. Galvenais, kas tev tagad jādara, — jāgādā, lai viņa aizmirstu Ramešu.

— Tev viegli pateikt "jāgādā", bet es gribētu zināt, kā to lai izdara.

— It kā bez manis vairs pasaulē nebūtu cienījamu jaunu cilvēku! Protams, es zinu, ja tu būtu savās māsās vietā, tad maniem radiniekiem nebūtu jāzūdas, skaitot dienas, kad beidzot izkulšos no vecpuiša goda! Lai būtu kā būdams, jāatrod labs līgavainis, tāds, kuru ieraugot viņai nerastos vēlēšanās skriet vēdināt saulē drēbes.

—- Bet līgavaini tā uz pasūtījumu nevar pagatavoti

— Kāpēc tu tik ātri nolaid rokas? Līgavaini es varu iatrast, tikai nesteidzies, citādi visu samaitāsi. Galvenais, nevajag abus jauniešus biedēt ar sarunām par kāzām. Vispirms ļauj, lai tie viens otru, kā pienākas, iepazīst, tad ar laiku varēsi arī nolikt kāzu dienu.

Tava metode ir lieliska, bet kas ir šis līgavainis?

— Tu viņu gan nepazīsti, bet redzējis esi. Tas ir ārsts Nalinakša.

— Nalinakša!

— Ko tu brīnies? Neklausies pļāpās, kas viņa vārdu saista ar Brahmo Samadž] Vai tiešām tu palaidīsi vējā tādu līgavaini?

— Ja līgavaiņu noraidīšana stāvētu manā vara, tad jau nebūtu ko raizēties. Bet vai Nalinakša būs ar mieru precēties?

— Protams, nevaru tev apgalvot, ka viņš jau šodien gribēs to darīt, bet ar laiku — kāpēc gan ne? Klausies, Džogen, Nalinakša rīt lasīs lekciju, aizejiet ar Hemnalinu paklausīties. Viņš ir lielisks runātājs, un tas nav maz, lai iekarotu sievietes sirdi! Nejēgas! Viņas nesaprot, ka daudz izdevīgāks ir vīrs, kas labi klausās, nekā vīrs, kas labi runā.

— Bet es gribu zināt visu par Nalinakšu, — Džogen- dra teica.

— Džogen, neuztraucies, ja pamanīsi viņa dzīves stāstā kādu trūkumu. Dažreiz tikko samanāma plankumiņa dēļ agrāk nepieejamais kļūst tev pieejams. Pēc manām domām, tas pat labāk.

Nalinakšas dzīves stāsts, kā to Džogendram attēloja Akšajs, īsumā bija tāds:

Nalinakšas tēvs Radžballabha bijis sīkzemnieks Fa- ridpuras novadā. Trīsdesmit gadu vecumā viņš iestājies Brahmo Samadž apvienībā. Bet viņa sieva neparko nav gribējusi pieņemt šo ticību un reliģisko ceremoniju ziņā stingri saglabājusi pilnīgu neatkarību no vīra. Lieki minēt, ka Radžballabha nav bijis par to sajūsmināts. Viņa dēls Nalinakša, jau pieaudzis jauneklis, kā lielisks runātājs un dedzīgs ticīgais iekarojis redzamu stāvokli Brahmo Samadž apvienībā.

Braukādams dienesta darīšanās pa visu Bengāliju, ārsts Nalinakša visur bijis pazīstams ar savu nevainojamo izturēšanos, sava aroda prasmi un labdarību.

Tad piepeši noticis kaut kas neticams. Uz vecumdienām Radžballabha skaidri kā jēgu zaudējis: nolēmis precēt kādu atraitni. Neviens nav varējis viņu no tā atrunāt. "Mana sieva pa īstam nemaz nevar būt mana sieva, jo neatzīst manus reliģiskos uzskatus, un būtu muļķīgi, ja es neprecētu sievieti, ar kuru man viena ticība, vienādi uzskati, vienādās dzīves atziņas un kura man pa prātam,"

Radžballabha teicis un par spīti sabiedrības noraidošai nostājai salaulājies ar atraitni pēc hinduisma paražām. Kad pēc tam Nalinakšas māte taisījusies aiziet no mājas un braukt uz Benaresu, Nalinakša nolēmis izbeigt ārsta praksi Rangpurā, paziņodams, ka braukšot mātei līdzi.

— Manu dēliņ, — māte raudādama viņam teikusi, — mums katram sava ticība. Kāpēc tev veltīgi uzņemties tādas raizes?

— Mūsu starpā, māmiņ, nebūs nekādu nesaskaņu, — Nalinakša atbildējis. Viņš stingri nolēmis darīt visu iespējamo tēva pamestās un apvainotās mātes labā un aizbraucis viņai līdzi uz Benaresu.

Reiz māte ievaicājusies Nalinakšam, kāpēc viņš neprecoties.

— Kāpēc? Man tāpat labi, — jauneklis samulsis atbildējis.

Tad viņa sapratusi, ka dēls viņas labā daudzējādā ziņā uzupurējas, bet precēt sievu, kas stāv ārpus Brahmo Sa- madž aprindām, — uz to viņš vēl nav sagatavojies.

— Manu puisīt, es nepavisam negribu, lai tu manis dēļ kļūtu par askētu, — māte skumji sacījusi Nalinakšam. — Izraugies sievu pēc patikas, es nekā neiebildīšu.

Dažas dienas Nalinakša to pārdomājis un tad teicis mātei:

— Es pārvedīšu sievu, kādu tu gribi, māt. Viņa tevi apkalpos un nekad nerunās tev pretī. Zini, es nekad nevedīšu mājā tādu, kas tev sagādātu rūpes un nepatiku.

Un Nalinakša aizbraucis uz Bengāliju meklēt līgavu.

Šai vietā stāsts pārtrūkst. Vieni saka, ka viņš iebraucis kādā ciematā, apprecējis tur kādu bārenīti, bet tā tūliņ pēc kāzām nomirusi; citi šo versiju apšauba. Akšajam liekoties, ka Nalinakša pašā pēdējā brīdī pirms laulībām aizbēdzis.

Lai būtu kā būdams, Akšajs turējās pie ieskata, ka māte Nalinakšam ne vien neliegtu, bet pat priecātos, ja viņš tagad gribētu apprecēt tādu, kas viņam patīk.

Kur gan Nalinakša atradīs tik labu sievu kā Hemna- linu? Turklāt Hema ir piemīlīga, un, ja vien izturētos pietiekami godbijīgi pret Nalinakšas māti, arī tā savukārt nedarītu pāri Hemnalinai. Lai visu to saprastu, Nalinakšam pietiktu, ja viņš pāris dienas dabūtu iepazīties ar Hemnalinu. Tāpēc Akšajs domājot, ka viņus katrā ziņā vajadzētu iepazīstināt.

Četrdesmitā nodaļa

Tiklīdz Akšajs bija aizgājis, Džogendra devās augšā. Viesistabā Annada-babu runājās ar Hemnalinu. Džogen- dru ieraudzījis, Annada-babu mazliet samulsa. Šorīt pie tējas -galda viņš bija zaudējis savu parasto labsirdību un iekaisis, tas viņam tagad nedeva mieru. Tāpēc viņš tūdaļ sevišķi laipni uzrunāja dēlu:

— Nāc, nāc, Džogen, apsēdies!

— Tēt, jūs vairs nemaz neizkustaties no mājas, — Džogendra ieminējās. — Sēdēt augām dienām diviem vien — kas tur par labumu?

— Mēs jau sen esam tādi mājās tupētāji. Tiklīdz Hema kaut kur iziet, viņai tūliņ sākas galvas sāpes.

— Kāpēc mani tā apvainot, tēt? — Hema atsaucās. — Tu pats taču negribi mani nekur ņemt līdzi.

Sev par spīti Hemnalina visiem spēkiem centās parādīt, ka bēdas viņu nav satriekušas un viņa ļoti interesējas par visu.

—Tēt, rīt būs viena lekcija. Kāpēc tu ar Hemnalinu nevarētu uz to aiziet? — Džogendra runāja.

Annada-babu zināja, ka Hemnalina necieš trokšņainu sapulču burzmu, tāpēc nekā- neatbildēja un jautājoši paskatījās uz meitu. Bet šoreiz Hema necerēti jūsmīgi iesaucās:

— Lekcija? Kas to lasīs?

— Ārsts Nalinakša, — Džogendra atbildēja. : ..

— Nalinakša? — Annada-babu pārjautāja!

1 — Tas ir lielisks runātājs, — Džogendra turpināja/ -- Turklāt, klausoties, ko stāsta parviņa āzīvi, var,t,ikair pabrīnīties. Tā tik ir uzupurēšanas! _ Kas par rakstura stingrību! Tādus cilvēkus reti kad gadās satikt.

Bet pirms pāris stundām Džogendra nekā vairāk par Nalinakšu nezināja kā tikai neskaidras baumas.

— Tas ir jauki! Iesim paklausīties, tēt, — Hemnalina mundri iesaucās.

Annada-babu gan. neticēja meitas sajūsmai, tomēr nomierinājās.

"Ja Hema kaut vai pret savu gribu .sāks iziet cilvēkos," .viņš domājaj, "varbūt viņa drīz nomierināsies..satiksnie ar cilvēkiem ir labākās zāles pret1 visām bēdām."

—- Labi, Džogen, — viņš sacīja dēlam, — rīt mēs aiziesim uz šo lekciju. Bet pastāsti, ko tu zini par Nalinakšu. Cilvēki par viņu dažādi гшк

Džogendra iesāka ar to, ka nikni uzbruka visiem, kas daudz pļāpājot.

— Tie, kam reliģija ir vienkārši modes lieta, tie pārliecināti, ka Visaugstais laidis viņus pasaulē speciāli tāpēc, lai viņi nepatiesi apvainotu un nozākātu savus tuvākos. Pasaulē nav nelietīgāku mēlnešu par tiem, kas tirgojas ar reliģiju, — viņš runāja, arvien vairāk un vairāk iekaisdams.

— Pareizi, Džogen, pareizi, — Annada-babu visu laiku atkārtoja, lai apvaldītu dēla dedzību. — Tiem, kas pastāvīgi nopeļ savu tuvāko trūkumus un kļūdas, prāts apsīkst, tie kļūst aizdomīgi un šaursirdīgi.

— Vai tu domā mani, tēt? — Džogendra vaicāja. — Manī taču maz dievbijības, es varu ir nolamāt, ir pacildināt un, kad vajadzīgs, arī ar dūres palīdzību kaut ko nokārtot.

— Ko tu, Džogen, — Annada-babu satraukti iesaucās, — vai jēgu esi zaudējis? Kur tu ņēmi, ka es runāju par tevi? Es taču tevi labi pazīstu!

Tad Džogendra sīki pastāstīja par Nalinakšu, celdams viņu vai debesīs.

— Savas mātes labā viņš ziedojis visu un apmeties Benaresā, tāpēc daudzi gatavi viņu aprunāt. Bet taisni tāpēc es Nalinakšu cienu. Ko tu par to saki, Hem?

— Gluži manas domas.

Es jau biju pārliecināts, ka Hema atzīs viņa rīcību par pareizu. Es ļoti labi zinu, ka viņa pati ar prieku uzupurētos sava tēva labā! — Annada-babu, mīļi un laipni smaidīdams, paskatījās uz meitu. Hemnalina samulsusi pietvīka un nodūra galvu.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Bija novakars, kad Annada-babu un Hemnalina pārnāca no lekcijas.

— Jā, šodien es guvu lielu baudu, — Annada-babu sacīja, apsēdies tēju dzert. Viņš vairāk neteica ne vārda un nogrima dziļās pārdomās.

Annada-babu pat nepamanīja, ka tūliņ pēc tējas Hemnalina klusi piecēlās un izgāja no istabas.

Nalinakša, kas šodien sapulcē bija runājis, izskatījās ļoti jauns un skaists. Viņa seja vēl bija saglabājusi svaigo

pusaudža sārtumu, un tai pašā laikā no viņa staroja pretī liela gudrība.

Viņa runas temats bija "Zaudējumi". Viņš teica: ja cilvēks nav nekā zaudējis, tad viņam arī nekā nav bijis, īstenais ieguvums nav tas, ko sasniedzam bez pūlēm; mūsu sirdij kļūst dārgs vienīgi tas, ko iegūstam ar grūtībām, no daudz kā atsakoties. Laicīgā bagātība mušu acu priekšā var pārvērsties pīšļos, un cilvēks, kas to zaudē, ir nelaimīgs: bet pašā šai zaudējumā slēpjas iespēja iemantot kaut ko vērtīgāku.

Ja mēs, kaut ko zaudējot, varam noliekt galvu un, rokas salikuši, pazemīgi sacīt: šī balva ir atsacīšanās, manu skumju un asaru balva, tad pārejošais kļūst mūžīgs, un mēs sākam dievināt to, kas mums bijis ikdienišķs, un uz laiku laikiem saglabājam to savas sirds svētākajā templī.

Sī runa bija aizgrābusi Hemnalinu. Viņa nekustīgi sēdēja uz jumta zem zvaigžņotajām debesīm. Šodien viņai likās, ka sirds pilna, ka debess un visa pasaule visapkārt ieguvusi citu jēgu.

No lekcijas nākdams, Džogendra bija ieminējies:

— Nu, neko teikt, esi gan tu labu līgavaini atradis, Akšaj! Tas jau ir tīrais askēts! Es ne pusi nesapratu no tā, ko viņš tur runāja.

— Zāles jāparaksta tādas, kādas piemērotas slimībai. Hemnalina ir sajūsmā par Rameša gudrību. Sis askēts arī ir gudrs, citādi viņš nebūtu spējis iedzīt strupceļā tādus kā mēs. Vai tu redzēji Hemas sejas izteiksmi, kad viņš runāja?

— Un kā vēl! Protams! Skaidrs, ka runa viņai patika. Bet tas taču neliecina, ka viņu būs viegli saprecināt ar oratoru.

— Tu domā, viņai patiktu šī lekcija, ja kāds no mums to lasītu? Vai tad tu nezini, Džogen, ka sievietes it sevišķi valdzina askēti? Kalidasa1 vienā poēmā raksta, ka pat Uma kļuvusi par vientuļnieci kāda askēta dēļ. Es tev saku, pieved Hemnalinai, kādu līgavaini gribi, viņa vienmēr to salīdzinās ar Ramešu, bet tādu salīdzinājumu reti kāds spēs izturēt. Nalinakša nav tāds kā citi, viņai ne

prātā nenāks to salīdzināt ar kādu citu. Atved pie Hemnalinas kādu zeņķi, viņa uzreiz noģidis tavus nolūkus un pretosies ar visu savas dvēseles spēku. Bet, ja tu, lietodams kādu pieklājīgu ieganstu, pratīsi šeit ievest Nalinakšu, Hemnalinai nebūs ne mazāko aizdomu. Un tad no vienkāršas cieņas līdz ziedviju apmaiņai ir viens solis.

— Viltības man nekad nepadodas, daudz vieglāk visu pateikt uzreiz klaji. Bet saki, ko gribi, man tomēr šis līgavainis nepatīk.

— Klausi mani, Džogen! Ar uzstājību vien tu nekā nepanāksi. Dzīvē nekad nav tā, ka vienmēr viss nokārtosies labvēlīgi. Lai būtu kā būdams, es nezinu, ar ko citu varētu izraidīt no Hemnalinas sirds atmiņas par Ramešu. Neiedomājies, ka tu panāksi to ar varu! Bet, ja klausīsi manu padomu, tad varbūt viss nokārtosies.

— Lieta tā, ka es Nalinakšu nesaprotu, un man bail saskarties ar tādiem cilvēkiem. Ka tik mēs, no vilka bēgdami, neuzkristu uz lāci!

— Draugs, pirmoreiz jūs paši bijāt vainīgi, ka apdedzinājāt nagus, un tagad tu sāc baidīties pats no savas ēnas. Par Ramešu runājot, jūs paši taču no sākta gala bijāt naivi kā bērni: viņam svešs viltus, šastru1 prasmē viņš gandrīz vai otrs Sankaračarja2 un literārās zinībās gandrīz vai pati Sarasvati deviņpadsmitā gadsimta vīrieša izskatā! Man Ramešs no paša pirmā acumirkļa nav paticis, savā mūžā esmu redzējis daudz tādu cilvēku ar augstiem ideāliem. Bet es jau nedrīkstēju ne vārdiņa iebilst, jums šķita, ka tāds necienīgs, pelēcīgs cilvēciņš kā es to vien dara, ka apskauž dižus vīrus. Bet tad jūs tomēr sapratāt, ka dižus vīrus labāk cienīt pa gabalu un savu māsu izprecināt tādam nav nemaz tik droši. Bet atceries sakāmvārdu: "Skabargu izdzen ar skabargu." Un nav ko činkstēt, jo tas ir vienīgais līdzeklis.

— Klausies, Akšaj, es tomēr tam neticu, ka tu pirmais no mums būtu sapratis Ramešu, kaut atkārto man to vai tūkstošiem reižu. Gluži vienkārši — tu biji ļauns uz viņu un tāpēc skatījies greizi uz visu, ko vien viņš darīja, — man ne prātā nenāk to visu attiecināt uz tavu neparasto tālredzību. Tātad iegaumē, kur vajadzīga viltība, tur pa-

Jaujies uz sevi — no manis tur maz labuma. Un vispār

man Nalinakša nepavisam nepatīk.

Kad Džogendra un Akšajs iegāja Annadas-babu viesistabā, viņi redzēja, ka Hemnalina no turienes izslīd pa otrām durvīm. Akšajs saprata, ka viņa pa logu redzējusi viņus nākam pa ielu. Viņš pasmīnēja un apsēdās pie Annadas-babu.

— Nalinakša runāja no skaidras sirds, tāpēc arī viņa vārdi tik ļoti iet katram pie sirds, — sev tēju ieliedams, Akšajs ierunājās.

— Jā, spējīgs cilvēks, — Annada-babu atsaucās.

— Viņš nav tikai spējīgs vien, — Akšajs turpināja, — tik dievbijīgu cilvēku reti kad gadās satikt.

Lai gan Džogendra bija sazvērestības dalībnieks, viņš tomēr nenocietās.

— Nerunā par dievbijību, — viņš iesaucās, — lai Dievs mūs pasarga no svētuļiem!

— Vēl vakar viņš nebeidza cildināt Nalinakšas dievbijību un visus viņa pretiniekus nolamāja par mēlnešiem! Kā tev nav kauna tā izrunāties, Džogen! — Annada-babu attrauca. — Es drīzāk gribu ticēt, ka tie, kas pirmajā acu uzmetienā mums liekas labi, patiesībā tādi ir, kaut gan dažkārt maldos, bet turēt aizdomās tikumīgu cilvēku tādēļ vien, lai uzturētu sava nabadzīgā saprāta autoritāti,— to es nespēju! Nalinakša-babu neatkārtoja citu domas, viņš smēla tās pats no savas garīgās pieredzes, un tās man šķita kā atklāsme. Kā gan liekulis varētu zināt, kas ir patiesība? Patiesība ir kā zelts, mākslīgā ceļā to nevar iegūt! Es gribētu Nalinakšam personīgi pateikties!

— Es tikai baidos par viņa veselību, — Akšajs piebilda.

— Kā, vai tad viņš slimo?

— Nē, ne jau tas, bet viņš augas dienas un naktis studējot šastras un gremdējoties lūgšanās, nepavisam nerūpējoties par sevi.

— Tas nu gan nav labi. — Annada-babu piekrita. —- Mums nav tiesības bendēt savu miesu, mēs neesam to radījuši. Ja man būtu izdevība ar viņu iepazīties, bez šaubām, es viņam jo drīz palīdzētu atgūt spēkus. Jo veselības labā nepieciešams ievērot tikai dažus visvienkāršākos noteikumus: pirmkārt...

Džogendram zuda pacietība.

— Tēt, ko tu veltīgi lauzi galvu par visu to! — viņš iesaucās. — Kad šodien ieraudzīju Nalinakšu, tad no-

spriedu, ka taisni dievbijīgā dzīve noderīga veselībai! Es gribu to pārbaudīt pats pie sevis. Redzēsim, kas no tā iznāks. .

— Nē, Džogen, tas, ko Akšajs saka, ir pilnīgi iespējams! Cik daudz ievērojamu vīru aiziet bojā agrā jaunībā. Izturēdamies nevērīgi pret savu veselību, viņi kaitē savai dzimtenei. Nevar pieļaut, lai tā būtu arī šoreiz. Nalinakša nav tāds, par kādu tu viņu ieskati, Džogen. Viņš ir godīgs cilvēks! Viņam vajag sevi saudzēt.

— Es viņu atvedīšu pie jums, — Akšajs apsolīja. — Un labi būtu, ja jūs visu to viņam paskaidrotu. Atceros, pa eksāmenu laiku jūs man devāt kādu zāļu tinktūru, tā lieliski stiprināja spēkus. Tiem, kas nodarbojas garīgi, labāku zāļu nemaz nevar iedomāties. Ja jūs Nalinakšam-babu iedosiet...

Džogendra pietrūkās no krēsla.

Nu, Akšaj, es aizeju! Tu vari cilvēku traku padarīt! — viņš iesaucās. — Tas ir par daudz! — Un viņš izskrēja no istabas.

Četrdesmit otrā nodaļa

Agrāk, kad Annada-babu bija vesels, viņš pastāvīgi izmēģināja visādas — gan eiropiešu, gan vietējās zāles, bet tagad pavisam bija zaudējis patiku tās lietot. Šobrīd, kad viņa veselība bija iedragāta, viņš ne vien nerunāja par to, bet, taisni otrādi, centās slēpt savu sagurumu.

Šodien viņš nejauši bija iesnaudies atzveltnes krēslā. Izdzirdusi uz kāpnēm soļus, Hemnalina pievāca rokdarbu un gāja uz durvīm, lai palūgtu brāli necelt troksni. Tur viņa ieraudzīja, ka Džogens nav viens: brālim nāca līdzi Nalinakšu-babu. Viņa gribēja jau iebēgt blakus istabā, bet Džogendra viņu atsauca:

— Hem, atnācis Nalinakša-babu, es gribu tevi ar viņu iepazīstināt.

Hemnalina palika. Nalinakša piegāja pie viņas un, acu nepacēlis, sveicināja.

— Hem! — sauca Annada-babu, kas pa to laiku bija pamodies. Hema piegāja pie viņa un pačukstēja, ka atnācis Nalinakša-babu.

Tikko Džogendra ar viesi bija iegājuši istabā, kad Annada-babu steidzīgi piecēlās viņus apsveikt:

— Tā man liela laime redzēt jūs šodien pie sevis mājās, — viņš sacīja. — Hem, mīļā, ikur tu steidzies, pasēdi šeit! Nalinakša-babu, tā ir mana meita Hema. Vakarā mēs abi klausījāmies jūsu lekciju, tā mums ļoti patika. Jūs teicāt:, "To, kas patiesi mums pieder, mēs nekad nevaram pazaudēt. Zaudēt var tikai to, kas tev īstenībā nav piederējis." Šais vārdos taču slēpjas dziļa patiesība, vai ne, Hem? "Tikai tad mēs pārliecināmies, kas mums visā pilnībā pieder un kas ne, kad zināma lieta izslīd mums no rokām." Man pie jums lūgums, Nalinakša-babu. Jūs ļoti pagodinātu mūs, ja šad tad iegrieztos parunāties. Mēs gandrīz nekur neizejam. Tāpēc, lai jūs nāktu kad nākdams, arvien atradīsiet mani un manu meitu mājās.

— Neieskatiet mani par nopietnu cilvēku tāpēc vien, ka savā priekšlasījumā sarunāju visādus gudrus vārdus, — Hemnalinaš samulsušo seju aplūkodams, Nali- nakša atbildēja. — Studenti neatlaidīgi lūdza mani uzstāties, un es nemaz neprotu lūgumus noraidīt. Bet tagad varu būt drošs, ka otrreiz mani vairs nelūgs. Studenti jau atklāti izsakās, ka trīs ceturtdaļas no manas runas viņi neesot sapratuši. Arī jūs tur bijāt, Džogen-babu, nedomājiet, ka man neķērās pie sirds, kad jūs tik nepacietīgi raudzījāties pulkstenī.

— Ja es kaut ko nesapratu, — Džogens atbildēja, — tad tur vainīgas manas trūcīgās zināšanas, un jums par to nav ko uztraukties.

— Visu saprast iespējams tikai zināmā vecumā, Džo- gen, — Annada-babu piebilda.

— Pēc manām domām, vispār nav vajadzīgs visu izprast, vienalga, kādā vecumā, — Nalinakša sacīja.

— Nalin-babu, man tomēr gribētos jums kaut ko teikt, — Annada-babu pievērsās jauneklim. — Kad Vis- augslais sūta pasaulē tādus kā jūs, kam j-āveic kāds noteiktā uzdevums, viņi nedrīkst nevērīgi izturēties pret savu veselību, Derētu atgādināt tiem, kam kaut kas dots, ka, tiklīdz Viņi zaudēs kapitālu, tā zudīs arī iespēj a dot.

— Gan kādreiz iepazīsiet mani labāk un pārliecināsieties, ka es vispār neko nenoniecinu, — Nalinakša atbildēja. — Esmu ieradies pasaulē kā vispēdējais ubags, kam nekā nebija. Varu pateikties daudzu cilvēku labvēlībai, ka pamazām, ar lielām grūtībām kļuva stiprāka mana miesa un attīstījās prāts. Būtu pārāk augstprātīgi, ja es kaut ko noniecinātu. Cilvēķaņj nav tiesības postīt to, ko viņš pats nespēj radīt.

— Gluži pareizi. Vakar savā lekcijā jūs kaut ko tamlīdzīgu runājāt.

— Nu, jūs palieciet, bet es iešu, man ir darīšanas, — Džogens beidzot ierunājās.

— Lūdzu, piedodiet man, Džogen-babu, — Nalinakša iesaucās, — ticiet, manā dabā nav apgrūtināt citus līdz apnikumam! Es arī iešu. Iesim, man kādu gabaliņu ar jums pa ceļam.

— Nē, nē, nepievērsiet man uzmanību! Es vispār nekur ilgi nevaru nociesties.

— Nav ko raizēties par Džogenu, Nalin-babu, — An- nada-babu ieminējās, — viņam jau viss ātri apnīk, viņu grūti novaldīt vienā vietā.

Kad Džogendra bija aizgājis, Annada-babu jautāja Nalinakšam, kur viņš dzīvojot. Nalinakša sāka smieties.

— Nevaru teikt, ka man būtu kāda noteikta dzīves vieta. Man ir daudz paziņu, katrs aicina pie sevis, un tā es staigāju no viena pie otra. Tas man patīk, bet dažreiz tomēr rodas vēlēšanās būt vienam pašam. Tāpēc Džogens-babu noīrēja man dzīvokli tepat jums kaimiņos. Sis kvartāls šķiet tiešām ļoti kluss.

To dzirdot, Annada-babu likās sevišķi iepriecināts, bet, ja viņš būtu bijis vērīgāks šai brīdī, tad pamanītu, ka, to dzirdot, Hemnalinas seja uz mirkli savilkās it kā sāpēs. Tur taču agrāk bija dzīvojis Ramešs.

Tad kalpotājs ziņoja, ka tēja gatava, un visi gāja lejā ēdamistabā.

— Hem, mīlā, — Annada:babu mudināja meitu, — ielej Nalinakšam-babu tasīti tējas!

— Nē, Annada-babu, — Nalinakša teica, — es tēju nedzeršu.

— Ko nu, Nalin-babu, nu kaut vai vienu tasīti; bet, ja negribat, nogaršojiet saldumus.

— Atvainojiet, lūdzu, bet es nevaru.

— Jūs taču pats esat ārsts, un man gan nebūtu jums jāskaidro, ka ir ļoti veselīgi iedzert malku karsta ūdens kaut vai tējas veidā stundas trīs četras pēc pusdienas maltītes. Protams, ja neesat pieradis, jums var sagatavot pavisam plānu tēju.

Nalinakša nedroši pavērās Hemnalinā. No viņas sejas izteiksmes tas noprata, ka viņa it kā uzminējusi iemeslu, kāpēc viņš baidās dzert tēju, un stipri sašutusi. Tad, raudzīdamies tieši Hemnalinā, viņš iesākas

— Tā nemaz nav, kā jums rādās, — nedomājiet, ka man pretīgi sēsties pie jūsu galda. Agrāk es pastāvīgi dzēru tēju, arī tagad vēl man patīk tās smarža; man patīk noskatīties, kā jūs to dzerat. Bet jūs droši vien nezināt, ka mana māte ļoti stingri turas pie reliģiskajām paražām; un viņai taču visā pasaulē nav neviena cita ka es, un es gribu turēties pie viņas un tāpēc nedzeru tēju. Bet es pilnīgi saprotu to labpatiku, kādu jūs sajūtat patlaban, tēju dzerot, un tātad baudu jūsu viesmīlību.

Sākumā Nalinakšas izteicieni Hemnalinu aizvainoja. Viņai šķita, ka Nalinakša neatklāj viņiem savu īsto "es", bet’ cenšas tikai slēpties aiz vārdu plūdiem. Hemnalina nesaprata, ka, pirmoreiz satiekoties, Nalinakšam grūti pārvarēt savu kautrību, tāpēc viņš ļoti bieži kļuva skarbs, kas nemaz nesaskanēja ar viņa raksturu. Pat tad, kad viņš sāka izteikt to, ko patiesībā domāja, viņa balsī skanēja kaut kas neīsts, un viņš pats to saprata. Lūk, tāpēc, kad Džogendra nevarēja vairs savaldīties un taisījās iet, Nalinakša juta sirdsapziņas pārmetumus par saviem vārdiem un gribēja aizbēgt.

Bet, līdzko Nalinakša ierunājās par savu māti, Hemnalina sāka raudzīties viņā ar cienību. Hemnalinu aizkustināja tas, ka, māti pieminot vien, jaunekļa sejā atstaroja dziļa un skaidra mīlestība. Hemnalinai gribējās vairāk parunāties ar Nalinakšu par viņa māti, bet viņa kautrējās.

— Ak tā, — Annada-babu pasteidzās atsaukties uz Nalinakšas paskaidrojumu. — Būtu es to agrāk zinājis, es jums tēju nemaz nepiesolītu. Lūdzu, atvainojiet mani!

— Vai tāpēc, ka nedzeru tēju, vajadzētu liegt arī laipnību, ar kādu man to piesolījāt, — mazliet pasmaidījis, Nalinakša atbildēja.

Kad Nalinakša bija aizgājis, Hemnalina ar tēvu devās augšā viesistabā. Meita sāka lasīt viņam priekšā bengāļu žurnāla rakstus, bet tēvs drīz aizmiga. Jau krietnu laiku tādi saguruma brīži bija viņam ikdienišķa parādība.

Četrdesmit trešā nodaļa

īsā laikā Nalinakšas pazīšanās ar Annada-babu un viņa meitu izvērtās īstā draudzībā. Sākumā Hemnalina domāja, ka ar Nalinakšu var runāt tikai par tīri abstraktiem jautājumiem, viņa pat nevarēja iedomāties, ka ar

viņu varētu tērzēt arī par ikdienišķām lietām gluži kā ar kuru katru parastu cilvēku. Un tomēr, arī jokojot un jautri ļ-ķērzējot, viņš šķita kaut kur projām kādā citā pasaulē.

Reiz, kad Nalinakša sarunājās ar Annadu-babu un Hemnalinu, istabā ienāca Džogendra un uzbudināts iesāka:

— Vai zini, tēt, Brahmo Samadž piekritēji tagad iesaukuši mūs par Nalinakšas-babu skolniekiem. Par to šodien sanaidojos ar Parešu.

— Bet es tur neredzu nekā, kas mūs varētu aizvainot, — mazliet pasmīnēdams, iebilda Annada-babu. — Man būtu kauns atrasties sabiedrībā, kur nav neviena skolnieka, bet visi tikai skolotāji, jo tad aiz trokšņa, ko saceltu tie, kas gribētu pamācīt, nebūtu iespējams nekā iemācīties.

— Esmu vienis prātis ar jums, Annada-babu, — Nalinakša viņu atbalstīja. — Kas ir, nodibināsim skolnieku biedrību un raudzīsim, kur var ko labu iemācīties.

— Pietiek, tur nav nekā smieklīga, — Džogendra nepacietīgi iesaucās. — Nalin-babu, neviens nevar kļūt par jūsu draugu vai radinieku, lai to nesaukātu par jūsu skolnieku. Ņo tāda pievārda ar jokiem vien nevar tikt vajā. Dariet galu tādām lietām!

J: — Paskaidrojiet, — ko jūs ar to domājat? — Nafi- npķša jautāja. , . : ļ.;

— Dzirdēju, ka jūs saskaņā ar jogu mācībām elpojot caur nāsīm, noraugoties saules lēktā, nesēstoties pie azaida, pirms neesot izpildījis dažādas ceremonijas, un tādā kārtā, kā sabiedrībā runā, esot "izkritis no maksts".

Nepatikā par brāļa skarbo izlēcienu Hemnalina zemu nodūra galvu. Bet Nalinakša pasmaidīja.

— Protams, sabiedrība uzskata par noziegumu; ja eši zaudējis savu maksti. Bet lai nu runājam par zobenu vai cilvēku, vai tad viss atrodas makstī? Tā daļa, kas spiesta novietoties makstī, visiem zobeniem ir vienāda, — vienīgi spals izgreznots saskaņā ar meistara ieceri un mākslu1. Jūs taču nenoliegsiet, ka ārpus cilvēku sabiedrības maksts jābūt vēl vietai, kur varētu izteikties ikviena cilvēka individuālās īpatnības. Bet man brīnums; kā ļaudis var redzēt un apspriest tās nevainīgās paražas, kādas piekopju adeperuba savā mājā.

к/— Vai tad jūs, Nalin-babu, nezināt, ka tie, kas uzņēmuši uz saviem pleciem smago atbildības jūgu par pasaules progresu, uzskata par vienu no saviem pirmajiem

pienākumiem noskaidrot, kas notiek citu mājās; tie spējīgi arī paši papildināt tās ziņas, kādu trūksi. Bez tā pasaules pilnveidošanas process apstātos. Un tad vēl, Nalin-babu, ja jūs darāt kaut ko tādu, kas pārējiem nav parasts, tad varat slēpt, cik gribat,_ to tik un tā pamanīs, turpretim parastai rīcībai tai pašā laikā neviens pat acu neuzmetīs. Lūk, piemērs: Hema pamanījusi jūsu nodarbības uz jumta un pastāstījusi tēvam, lai gan viņa nav uzņēmusies rūpes jūs audzināt.

Hemnalina sašutusi pietvīka un gribēja kaut ko teikt, kad Nalinakša viņu pārtrauca:

— Jums nav ko kaunēties. Ja jūs, izgājusi uz jumta svaigu gaisu paelpot, redzat, kā es noturu rīta lūgsnas, tad jūs nepavisam neesat vainīga. Nav ko kaunēties, ka jums ir acis, tai ziņā mēs visi esam vienādi.

— Bez tam, — Annada-babu piebilda, — Hema nav izrādījusi ne mazākās nepatikas sakarā ar jūsu nodarbībām; gluži otrādi, viņa ar lielāko cieņu iztaujāja mani par jūsu reliģiskajām paražām.

— To nu es vairs nemaz nesaprotu! — Džogendra iesaucās. — Vienkāršā dzīve ar parastajām normām man nekādu neērtību nesagādā, un es nedomāju, ka kādu noslēpumainu rituālu piekopšana dotu sevišķas priekšrocības, — drīzāk gan otrādi, cilvēks var zaudēt garīgo līdzsvaru un kļūt aprobežots. Bet, lūdzu, nedusmojieties uz mani par šiem vārdiem, es taču esmu ikdienišķs cilvēks un ieņemu zemes virsū vienu no vispieticīgākajām vietām. Tos, kas sēž augšā, es nevaru citādi aizsniegt, kā tikai sviežot tiem ar akmeņiem. Tādu kā es ir bezgalīgi daudz, un tāpēc, ja esat pacēlies pasakainā augstumā, tad katrā ziņā kļūsiet par mērķi sviedieniem.

— Bet akmeņi taču ir dažādi: viens tev tikai mazliet pieskarsies, bet otrs ieskrambās. Ja par kādu saka, ka tas zaudējis prātu vai aušojas, tas nevienu neapvaino; turpretim, ja cilvēkam pārmet, ka viņš kritis dievbijībā, kļūst par skolotāju, cenšas pulcināt ap sevi skolniekus, tad, smejies, cik gribi, nekāda atjokošanās nelīdzēs.

— Es vēlreiz lūdzu, lai jums nenāk prātā dusmoties uz mani. Dariet uz sava jumta, ko gribat; un kas tad es esmu, lai jums to aizliegtu? Es gribu pateikt tikai to: ja jūsu izturēšanās nesniegsies pāri vispārpieņemtajām normām, tad arī valodas apklusīs. Man labāk rīkoties tieši tā, kā dara visi. Vajag tikai paspert soli pāri noteiktai

robežai, tūliņ salasīsies pūlis, un, lamā tas tevi vai dievina — vai nav vienalga? Būt šī pūļa uzmanības centrā ir viŠai nepatīkami.

— Nu jūs pats sev runājat pretim, — Nalinakša atbildēja. — Jūs taču ar varu gribējāt novilkt mani no jumta prozaiskajā apakšstāvā, kāpēc tad nu gribat pats bēgt no turienes projām?

— Šai dienai man pietiek. Diezgan! Iešu mazliet pastaigāties, — Džogens iesaucās.

Pēc viņa aiziešanas Hemnalina, galvu zemu nodūrusi, nezin kāpēc visu savu uzmanību pievērsa galdauta bārkstīm. Vērīgāk ieskatoties, varēja manīt, ka viņai skropstās dreb asaras.

Katru dienu ar Nalinakšu sarunājoties, viņa sajuta, cik ierobežota viņas garīgā pasaule, un viņā iedegās vēlēšanās iet pa to ceļu, kādu izraudzījies Nalinakša. Smago pārdzīvojumu laikā, kad viņa nevarēja rast atbalstu ne pie cilvēkiem, kas bija ap viņu, ne savā dvēselē, Nalinakša bija pavēris viņai jaunu pasauli. Un tā viņu nupat bija sākusi spārnot ticības cīnītājas ideja — ideja stingri pildīt visas reliģiskās paražas. Viņai šķita, ka taisni tur prāts atradīs drošu atbalstu. Bez tam bēdas nevar pastāvēt vienīgi kā zināms garastāvoklis: tas alkst izteikties kādā askētiskā varonībā. Līdz šim Hemnalina nebija varējusi to sev atļaņties, baidīdamās, ka apkārtējie viņu nosodīs, un visas ciešanas viņa glabāja savas sirds dziļumos. Tagad, kad Hemnalina, sekodama Nalinakšas mācībai, atteicās no gaļas ēdieniem un nostājās uz stingra atturības ceļa, viņa nomierinājās. No savas guļamistabas grīdas viņa aizvāca visus paklājus un salmvīteņus, bet gultai aizlika priekšā aizsegu, visas pārējās lietas lika iznest no istabas. Katru dienu viņa pati mazgāja grīdu un atstāja uz paplātes pa ziediņam. Pēc peldes, baltu sari uzvilkusi, Hemnalina sēdās uz grīdas; pa atvērtajiem logiem un durvīm brīvi ieplūda saules gaisma, un debesu, vēju un gaismas ietekmē viņa jutās kā atjaunota. Annada-babu nevarēja gan viscaur būt vienis prātis ar Hemna- linu, bet, kad meitas sejas izteiksme rādīja, kādu apmierinājumu viņai sagādā visas šīs reliģiskās paražas, sirmgalvis jutās laimīgs. Kad tagad atnāca Nalinakša, viņi visi trīs apsēdās uz grīdas Hemnalinas istabā un šķetināja savas valodas.

Džogendra drīz vien sadumpojās:

— Kas te īsti notiek? Jūs esat pārvērtuši māju par kaut kādu svētnīcu. Tādam grēciniekam kā man te nav vairs kur spert kāju.

Agrāk tāds Džogendras joks būtu Hemnalinu uztraucis, un Annadu-babu reizēm arī tagad sakaitināja viņa vārdi, bet Hemnalina ar Nalinakšu reaģēja uz visu tikai ar rāmu, laipnu smaidu. Jaunava bija atradusi drošu, nesatricināmu atbalstu un uzskatīja par vājību no tā kaunēties. Hemnalina zināja, ka cilvēki smejas par viņu, ieskatīdami viņas rīcību par bezjēdzīgu, bet cieņa un uzticēšanās Nalinakšam aizsargāja viņu no visas pasaules, un cilvēki vairs nespēja viņu samulsināt.

Kad reiz pēc rīta peldes, lūgsnas nobeigusi, viņa nekustīgi sēdēja pie savas klusās istabiņas loga, pie viņas ienāca Annada-babu un Nalinakša. Hemnalinas sirds tobrīd bija dzija miera pilna. Nometusies ceļos vispirms Nalinakšas, tad tēva priekšā, viņa nodeva pronam un noņēma pīšļus no viņu kājām1. Nalinakša samulsa.

Neuztraucies, Nalin-babu, — Annada-babu ierunājās. — Hema dara tikai savu pienākumu.

Nalinakša nekad nebija pie viņiem tik agri nācis, un Hemnalina izbrīnā paskatījās uz viņu.

— Es saņēmu ziņas no Benaresas, ka mana māte nopietni saslimusi, — Nalinakša teica, -r uni jau šodien ar vakara vilcienu gribu braukt uz turieni. Dienā man vēl daudz darīšanu, tāpēc ienācu tagad no jums atvadīties.

— Nu, neko darīt. Lai Dievs dod, ka jusu māte drīz

atveseļotos, — Annada-babu sacīja. — Mēs paliekam jurņs mūžam parādā par to atbalstu, ko pēdējā laikā esat mums sniedzis.. - / . . .

— Ticiet man, no jums esmu saņēmis daudz vairāk. Jūs par mani rūpējāties, cik vien iespējams par kaimiņu rūpēties. Vēl vairāk, jūsu dziļi izjustā ticība parādīja man jaunā gaismā daudzus svarīgus jautājumus, par kuriem ilgi esmu domājis. Es vēroju jūsu dziyi, un ar to manas pārdomās un reliģiskās paražas guva lielu mērķtiecību. Es labi izpratu, cik ātri un viegli var gūt panākumus, ja tuvi cilvēki palīdz un jūt tev līdzi..

— Dīvainākais ir tas, ka mēs visu laiku jutām, it kā

mums ļoti kaut kā trūktu, bet nevarējām saprast, kā- īsti, līdz tam mirklim, ikad satikām jūs. Tad mēs sapratām, ka taisni jūs esat tas, kā mums trūkst. Mēs taču dzīvojam tikai pa māju, ļoti reti izejam cilvēkos, un publiski sarīkojumi mūs diez kā nesaista. Es pats vēl kādu reizi izeju, bet Hemu pavisam grūti izkustināt. Toreiz notika kaut kas neparasts: tiklīdz dabūjām dzirdēt no Džogena par jūsu priekšlasījumu, mēs bez kādas svārstīšanās aizgājām uz sanāksmi. Tā vēl nekad nebija gadījies, ticiet man, Nalin-babu! No tā varat secināt, ika jūs esat bijis mums nepieciešams, citādi tā nebūtu noticis. Pats liktenis padarījis mūs par jūsu parādniekiem.

— Es gribētu, lai arī jūs zinātu, ka par savu personīgo dzīvi neesmu stāstījis nevienam citam kā tikai jums, — Nalinakša atbildēja. — Tā jau ir augstākā mācība par vaļsirdību, ja esi spējīgs pateikt patiesību. Un tikai jums man jāpateicas par to, ka spēju apmierināt šo svarīgo prasību — vaļsirdīgi izteikties. Tāpēc nekad neaizmirstiet, ka arī jūs esat bijuši man vajadzīgi.

Hemnalina neteica ne vārda. Viņa sēdēja un klusēja, cieši lūkodamās saules staros, kas iespīdēja pa logu un slīga uz grīdas. Kad Nalinakša gatavojās iet projām, Hemnalina sacīja:

— Ziņojiet mums par jūsu mātes veselību!

Un, tiklīdz Nalinakša piecēlās, Hemnalina atkal zemu palocījās viņa priekšā.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Pēdējā laikā Akšajs nebija rādījies Annadas-babu namā. Bet tai pašā dienā, kad Nalinakša aizbrauca uz Benaresu, viņš reizē ar Džogendru atkal ieradās pie tējas galda. Pats sevī viņš bija nospriedis, ka no tā vien, kā Hemnalina izturēsies, viņu, Akšaju, ieraudzīdama, viegli varēs spriest, cik stipri viņa vēl atceras Ramešu. Bet šodien Akšajs atrada Hemnalinu pavisam mierīgu. Akšaju ieraugot, viņas sejā nekas nemainījās.

—- Kāpēc jūs tik ilgi nerādījāties? — viņa vēlīgi jautāja.

—- Vai tad esmu cienīgs, lai mani redzētu katru dienu? — Akšajs atsaucās.

— Ja necienīgajiem liegtu viesoties, tad daudziem no

mums būtu lemts dzīvot pilnīgā vientulībā, — Hemnalina iebilda. , Л:- , 1 . у

— Akšajs cerēja vienīgi ar pazemību gūt atzinību, — Džogendra sacīja, — bet Hema viņu pārspēja un pierādīja, ka pazemība piemīt vispār visiem. Es arī gribu kaut ko teikt par to. Ar tādiem ikdienišķiem cilvēkiem kā mēs var redzēties katru dienu, bet ar izciliem gan labāk satikties paretāk, jo pārāk lielu devu grūti uzņemt. Tāpēc jau tie klejo pa mežiem, kalniem un alām; un, ja tie par savu pastāvīgo dzīves vietu izraudzītos cilvēku sabiedrību, tad tādiem vientiesīšiem kā mēs ar Akšaju būtu jābēg mežos un kalnos.

Hemnalina saprata, uz ko Džogendra tēmē, tomēr nekā neatbildēja. Viņa pielēja trīs tases un pasniedza tēvam, Aikšajam un Džogendram.

— Vai tad tu nedzersi tēju? — Džogendra viņai jautāja. Hemnalina juta, ka viņai tūliņ būs jānoklausās rupjības, tomēr mierīgi atbildēja:

— Nē, esmu atteikusies no tējas.

—- Kā redzu, te sācies īsts askētisms! Laikam gan tējas lapiņām trūkst mistiskā spēka, tāds taču ir tikai mirobalanam1. Ir gan nedienas! Hem, met to visu pie malas! Ja tu savai atturībai par spīti iedzersi tasi tējas, nekas nenotiks! Mūsu ģimenē bargi ierobežojumi ilgi neturas, un nav nekādas vajadzības savējo vidū pārspīlēt šo nenozīmīgo parādību.

To_ teicis, Džogendra piecēlās, pats pielēja vēl vienu tasi tējas un nolika Hemnalinai priekšā. Tai nepieskārusies, viņa sacīja:

— Tēt, kāpēc tu dzer tēju un nekā neēd?

Annadam-babu drebēja rokas un balss, kad viņš atbildēja:

— Patiesību sakot, mīļā, pie šā galda man šodien kumoss spriežas rīklē. Ilgi esmu klusēdams centies paciest Džogendras izlēcienus, jo zinu, manā veselības stāvoklī vajag tikai sākt runāt, un es nevarēšu vairs valdīties — pateikšu visu, un vēlāk tas būs jānožēlo.

— Lūdzu, nedusmojies, tētiņ, — Hemnalina sacīja, pie viņa piegājusi. — Dadā grib mani pacienāt ar tēju, nu labi, mani tas nemaz neskumdina. Bet tev, tēt, kaut kas jāiebauda. Es zinu, tu arvien jūties nelabi, ja dzer tēju vien. — Un Hemnalina piebīdīja viņam tuvāk šķīvi. An- nada-babu negribot sāka ēst.

Apsēdusies savā vietā, Hemnalina jau gribēja dzert

Džogendras ielieto tēju, kad piepeši Akšajs aši pietrūkās kājās:

— Atvainojiet, lūdzu, vai es varu ņemt šo tasi? Es savu esmu jau izdzēris.

Džogendra piegāja pie Hemnalinas un, viņai tasi atņēmis, sacīja Annadam-babu:

— Es izturējos nelabi, piedod man, tēt!

Annada-babu nekā neatbildēja, bet no acīm viņam

sāka ritēt asaras.

Džogendra un Akšajs klusi izgāja no istabas. Tēju padzēris, Annada-babu piecēlās un, uz Hemnalinas rokas atbalstīdamies, nedrošiem soļiem devās pa kāpnēm augšā.

Tai pašā naktī Annadam-babu uznāca stipra sāpju lēkme. Atsauktais ārsts, viņu izmeklējis, teica, ka esot kaut kas ar aknām, — slimība gan neesot vēl ieilgusi, un, ja viņš gadu vai dažus mēnešus pavadītu rietumos, labā klimatā, tad pilnīgi atgūtu veselību.

Kad sāpes bija kaut cik rimušas un ārsts aizgājis, Annada-babu sacīja:

— Mīļā Hem, brauksim kādu laiku uz Benaresu.

Tādas pašas domas bija iešāvušās prātā arī Hemnali-

nai. Tiklīdz Nalinakša bija aizbraucis, jaunava juta, ka dedzība, ar kādu viņa agrāk pildīja visus rituālus, krietni vien sāk atslābt. Šķita, Nalinakšas klātbūtne vien jau stiprinājusi viņas gribu pildīt katru dienu reliģiskās ceremonijas. Nalinakšas seja atspoguļoja nelokāmu ticību un nesatraucamu mieru, un tas vienmēr bija iejūsminājis Hemnalinu. Taču, kad Nalinakša bija projām, viņas entuziasms kļuva gurdāks. Tāpēc viņa tagad vēl stingrāk turējās pie Nalinakšas norādījumiem, tos sevišķi rūpīgi ievērodama. Taču viņu pārņēma nevis miers, bet tāds izmisums, ka viņa nevarēja vairs valdīt asaras. Pie tējas galda viņa centās būt viesmīlīga, bet viņai it kā akmens gulēja uz sirds. Atkal viņu ar divkāršu spēku pārņēma pagātnes atmiņas, un atkal viņas pamestā, vientuļā dvēsele mocījās sāpīgā smeldzē. Tāpēc, kad Annada-babu ierunājās par braukšanu uz Benaresu, viņa steidzās atbildēt:

— Tas būtu ļoti labi, tēt.

Nākamajā dienā, pamanījis mājās kravāšanos, Džogendra iejautājās, ko tas nozīmējot.

— Mēs brauksim uz rietumiem, — Annada-babu atbildēja.

— Uz kurieni?.

— Vispirms tāpat paceļosim un tad apmetīsimies, kar iepatiksies.

Pateikt Džogendram tieši, ka viņi dosies uz Benaresu, viņš neuzdrošinājās.

Žēl, ka nevaru braukt jums līdzi, — Džogendra teica. — Esmu iesniedzis pieteikumu uz virsskolotāja vietu un gaidu atbildi.

Četrdesmit piektā nodaļa

Agri no rīta Ramešs atgriezās no Allahabadas Gadžipurā. Gājēju pa ceļam bija maz. Ceļmalas koki ziemas vēsumā sarāvušies, it kā sastinguši savā vieglajā lapu tērpā. Pār pilsētas nomalēm kā aizmidzis, spalvas izbužinājis gulbis slīga blīvs, sniegbalts miglas plīvurs. Visu laiku, kamēr Ramešs, cieši siltajā mētelī ietinies, brauca pa šo tukšo ceļu, viņam sirds strauji pukstēja.

Ekipāžu pie bungalo apturējis, Ramešs izlēca no tās. Viņš domāja, ka Kamala būs sadzirdējusi piebraukušās ekipāžas troksni un droši vien jau iznākusi uz lievenēm. Allahabadā Ramešs bija nopircis dārgu kaklarotu, ko pats gribēja aplikt Kamalai ap kaklu, tāpēc tūliņ izvilka kārbiņu no paprāvās mēteļa kabatas.

Pie pašas mājas piegājis, viņš ieraudzīja, ka Bišans gluži mierīgi guļ uz lievenēm un mājas durvis aizslēgtas. Ramešam sejā pavīdēja vilšanās.

— Bišan! — viņš diezgan stipri uzsauca, cerēdams, ka tā uzmodinās arī kādu citu mājas iekštelpās. Ramešu aizvainoja, ka viņam tik ilgi jāgaida uz pamošanos, jo pats gandrīz visu nakti nebija varējis aizmigt.

Bet Bišans nepamodās ne no otrā, ne trešā sauciena, tā ka galu galā viņu vajadzēja sapurināt.

— Vai kundze mājās? — Ramešs jautāja sargam, kas stulbi raudzījās viņā.

Sākumā Bišans it kā nesaprata, ko viņam saka, bet tad pēkšņi atjēdzās.

— Jā, jā, viņa ir mājās, — viņš nomurmināja, atkal laizdamies miegā.

No Rameša grūdiena durvis atsprāga vaļā. Viņš iegāja iekšā, izmeklēja visas istabas — nekur neviena!

— Kamala! — viņš skaļi sauca. Nekādas atbildes.

Viņš izmeklēja visu dārzu, aizgāja līdz nimkokam, iegāja yirtuve, kalpotāju istabās un kūtī, bet Kamalu nekur neatrāda.

Pa to laiku saule bija uzlēkusi, sāka klaigāt vārnas; nesdamas krūzes uz galvas, bariem vien nāca meičas; tās steidzās pēc ūdens uz mūra tvertni bungalo tuvuma. Otrpus ceļa daudzbalsīgi dziedāja sievietes, kas mala graudus savu būdiņu pagalmos.

Ramešs atnāca atpakaļ pie bungalo un ieraudzīja, ka Bišans vēl joprojām guļ ciešā miegā. Tad Ramešs pieliecās un sāka to no visa spēka kratīt. Tikai tad viņš sajuta, ka kalpotājs ož pēc palmu vīna.

Neatlaidīgi un nikni grūstītais Bišans beidzot kaut cik atjēdzās un ar mokām piecēlās.

— Kur kundze? — Ramešs atkārtoja savu jautājumu.

— Vai tad viņas nav mājā? — Bišans noburkšķēja.

— Par kuru māju tu runā?

— Bet vakar taču viņa atnāca šurp.

— Vai pēc tam kaut kur aizgāja?

Muti atplētis, Bišans vēl arvien stulbi raudzījās Ramešā.

Šai brīdī ieradās Umešs, tērpies jaunā dhoti, piesarkušām acīm, kreklu vicinādams. Ramešs viņam uzsauca:

— Umeš, kur māte?

— Viņa jau kopš vakardienas šeit, — skanēja atbilde.

— Bet kur tu biji?

— Vakar vakarā viņa mani aizsūtīja pie Sidhu-babu uz godībām.

Šai brīdī važonis atgādināja Ramešam, ka vēl neesot samaksāts par braucienu.

Ramešs tai pašā ekipāžā tūliņ devās uz Čakrabartija māju. Tur iegājis, viņš pamanīja, ka visā mājā pašlaik milzīga kņada. Ramešam iešāvās prātā, vai tik Kamala nebūs saslimusi. Bet tad noskaidrojās, ka vakar vakarā drīz pēc mijkrēšļa Uma piepeši sākusi skaļi raudāt, sejiņa kļuvusi zila, rociņas un kājiņas aukstas, un tas visus briesmīgi pārbaidījis. Visa māja sacelta kājās, neviens visu nakti neesot gulējis.

Ramešs nodomāja, ka sakarā ar Umas saslimšanu arī Kamala būs vakar atnākusi šurp. Viņš iejautājās Bipinam: , — Jādomā, Kamala ļoti uztraucas par meitenīti?

Bipins gan skaidri nezināja, vai Kamala vakar bijusi vai ne, un uz Rameša jautājumu atbildēja diezgan nenoteikti:

— Jā, viņa taču ļoti mīl Umu, ko tur runāt. Bet ārsts apgalvo, ka neesot ko baidīties.

Lai būtu kā būdams, visu šo kavēkļu dēj Ramešam izgaisa priecīgais satraukums un ilgas. Viņam šķita, ka pats liktenis neļauj viņiem satikties.

Šai brīdī no bungalo ieradās Umešs. Viņš drīkstēja ieiet zenanā, jo bija pratis iegūt Sailadžas labvēlību.

Ieraudzījusi zēnu ienākam un baidīdamās, ka viņš neuzmodina Umu, Sailadža izgāja viņam līdzi aiz durvīm.

— Kundze, kur tad māte? — zēns jautāja Sailadžai,

— Kā — "kur", jūs taču vakar abi palikāt savā bungalo! — Saila izbrīnā atbildēja. — Vakar vakarā vēlu gribēju pie viņas nosūtīt mūsu Lačminiju, bet maziņās saslimšanas dēļ nevarēju to atlaist.

Smaids nozuda Umešam no sejas.

— Mājā es viņu neatradu, — viņš izdabūja pār lūpām.

— Ko tu runā! — Sailadža nemierīgi iesaucās. — Kur tad tu pats biji pagājušajā naktī?

— Māte neļāva man palikt mājā. Tiklīdz viņa atnāca uz bungalo, tūliņ aizsūtīja mani uz Sidhu-babu sētu noskatīties izrādi.

— Redzu jau, ka tu esi ļoti paklausīgs! Bet kur tad bija Bišans?

_— Bišans nekā nevar pateikt, viņš vakar pārlieku piedzēries.

— Teci ātrāk, pasauc saimnieku!

Tikko bija ienācis Bipins, Sailadža steidzās pie viņa.

— Vai zini, kāda nelaime notikusi?

Bipins nobāla.

— Nē, kas tad? — viņš uztraukts jautāja.

— Kamala vakar vakarā aizgāja uz savu bungalo, bet šorīt viņu tur nevarot atrast.

— Vai tad vakar vakarā viņa vairs neatnāca šurp?

— Protams, ne! Es gribēju sūtīt viņai pakaļ, kad Uma saslima, bet nebija neviena, ko sūtīt. Vai Ramešs-babu atbraucis?

— Jā, Kamalu savā bungalo neatradis, viņš nodomājis, ka viņa droši vien būšot pie mums, un, tūliņ steidzies šurp.

— Ej tūliņ viņam līdzi, un meklējiet Kamalu! Uma guļ, pašreiz viņai jau pavisam labi.

Rameša ekipāžā jaunie cilvēki brauca atpakaļ uz bungalo. Pēc ilgas meklēšanas un taujāšanas viņiem beidzot izdevās noskaidrot, ka vakar vakarā Kamala aizgājusi viena pati uz Gangu. Bišans piesolījies viņu pavadīt, bet viņa noraidījusi to, iedevusi viņam rūpiju un aizsūtījusi atpakaļ uz māju. Viņš apsēdies pie dārza vārtiņiem, lai apsargātu māju, — tur viņa priekšā nostājies palmu vīna tirgotājs ar pilnu krūzi svaiga, putojoša dzēriena. Kas pēc tam noticis pasaulē, par to Bišanatn lielas skaidrības nebija. Viņš varēja vienīgi parādīt taciņu, pa kuru Kamala aizgājusi uz Gangu.

Ramešs, Bipins un Umešs devās meklēt Kamalu pa šo taciņu, kas aizlocījās starp rīta rasas klātajām druvām. Umešs kā plēsīgs zvērs, kam nolaupīts mazulis, raidīja uz visām pusēm trauksmainus un vērīgus skatienus. Pie smilšu sēres nonākuši, visi trīs tūliņ apstājās. Te neviena nebija. Saules lēkta staros mirgoja pelēkie oļi. Neviena paša!

— Māt, kur tu esi, māt?! — Umešs izmisumā iesaucās, bet tikai atbalss viņam atsaucās no ..tālā viņējā krasta — tas bija viss.

Meklēšanu turpinot, piepeši Umešs tālumā uz sēkļa pamanīja kaut ko baltu. Tur pieskrējis, viņš atrada pie pašas ūdens malas drāniņā ievīstītu atslēgu saišķīti. Iesaukdamies: "Kas tev tur ir?" — pie viņa piesteidzās Ramešs un pazina Kamalas atslēgas. Tur, kur tās atradās, straume bija saskalojusi nelielu smilšu sēri. Tīrajās smiltīs bija palikušas mazo kājiņu dziļās pēdas. Tās izbeidzās pie pašas upes. Umeša vērīgā acs pamanīja kādu priekšmetu, kas mirdzēja ne visai dziļajā ūdenī. Viņš tūliņ izvilka to, un visi ieraudzīja mazu zelta saktu ar emalju— tā bija Rameša dāvana.

Visas pēdas noveda pie Gangas. Umešs, nevarēdams vairs savaldīties, kliegdams: "Māt, ai, māt!" — metās ūdenī. Šai vietā bija sekls. Kā neprātīgs viņš ķepurojās ūdenī, kārpīdams ar rokām upes dibenu, kamēr saduļķoja visu ūdeni.

Ramešs stāvēja kā sastindzis.

— Ko tu dari, Umeš! — Bipins uzsauca. — Nac arā!

Bet Umešs kliedza atkal, ienirdams ar galvu ūdenī:

— Es neiešu, neiešu no šejienes projām! Māt, tu nedrīkstēji mani pamest!

Bipins ļoti nobijās. Bet Umešs peldēja kā zivs, un viņam būtu grūti noslīkt. Ilgi viņš ķepurojās pa ūdeni, beidzot saguris atkrita krastā un, skaļi raudādams, sāka valstīties smiltīs.

— Iesim, Rameš-babu, — Bipins sacīja, aizskardams pie pleca Ramešu, kas stāvēja nekustēdamies. — Šeit palikt nav nozīmes. Jāziņo policijai, lai tā sāk meklēt.

Todien Sailadžaj mājā neviens ne ēda, ne arī gāja gulēt. Pa visu māju skanēju raudas. Zvejnieki ar tīklu pārmeklēja upi tālu visapkārt. Uzsāka rīkoties policija. No stacijas bija saņemtas drošas ziņas, ka neviena Kamalai līdzīga bengāļu sieviete vakar vilcienā nav iekāpusi.

Tās pašas dienas pavakarē mājās atgriezās Čakrabartijs. Kad viņš vērīgi bija noklausījies stāstus par Kamalas izturēšanos dažās pēdējās dienās, viņam nebija šaubu: Kamala ielēkusi Gangā.

— Tāpēc Uma vakarakt sāka raudāt un izturējās tik dīvaini, — Lačminija ieminējās. — Mums vajadzēja no bērna aizraidīt ļaunos garus.

Ramešam krūtīs viss it kā sastinga, viņam nebija pat asaru.

"Kamala atnāca pie manis no Gangas un atkal turpat nozuda kā svaigs ziediņš, ko Pudžas svētkos kā balvu sniedz Gangai," viņš domāja.

Kad saule bija norietējusi, Ramešs atkal atnāca upes krastā. Apstājies tur, kur bija atradies atslēgu saišķītis, viņš vēlreiz paskatījās kāju pēdās smiltīs un tad, kurpes novilcis un dhoti atlocījis, iebrida ūdenī, izņēma no kārbiņas nopirkto kaklarotu un iesvieda tālu upes vidū.

Čakrabartija mājā neviens pat nepamanīja, ka Ramešs bija no Gadžipuras aizbraucis.

Četrdesmit sestā nodaļa

Ramešam šķita, ka tagad viņam nav palicis vairs nekā: ne darba, ne vietas, kur viņš varētu pastāvīgi dzīvot.

Nevar teikt, ka Ramešs par Hemnalinu vairs nemaz nedomātu, bet viņš centās atkratīties no domām par viņu. "Šausmīgais trieciens, kas tik spēji uzbruka, mani uz visiem laikiem padarījis par šās pasaules necienīgu," viņš prātoja. "Zibens saspertam kokam nav vietas zaļoksnējā ataugā."

Ramešs sāka ceļot, nekur ilgāk par vienu dienu neapstādamies. Viņš brauca ar laivu, apbrīnodams Gangas krāšņās krastmalas pie Benaresas, uzkāpa Kutub Minarā Deli pilsētā, gāja skatīties mēnesnīcas apmirdzēto TadžMahālu Agrā, apmeklēja Zelta templi Amritsarā, no turienes aizbrauca uz Radžputanu apskatīt Abū kalna virsotnē celto templi. Un tā ne viņa gars, ne miesa nepazina atpūtas.

Beidzot, no klaiņošanas paguris, jauneklis sajuta neatvairāmas ilgas pēc mājām. Viņš nevarēja atkratīties no atmiņām par mierīgo dzīvi pagātnē savu vecāku mājā un no jaukajiem sapņiem par sava paša ģimenes laimi. Un tā klaiņojumi, kuros viņš bija raudzījis aizmirst savas bēdas, pēkšņi izbeidzās: dziļi atviegloti nopūzdamies, viņš nopirka biļeti līdz Kalkutai un iekāpa vilcienā.

Kalkutā viņš nevarēja saņemties un tūliņ iegriezties Kalutolā pazīstamajā šķērsieliņā — nav taču zināms, kas viņu tur sagaida! Viņu māca bažas, ka tur notikušas kādas svarīgas pārmaiņas. Reiz viņš jau aizgāja līdz šķērsieliņas stūrim, bet pagriezās atpakaļ. Nākamās dienas vakarā Ramešs, beidzot sadūšojies, tuvojās pazīstamajai mājai. Viņš atrada tur visas durvis un logus aizvērtus — nekas neliecināja, ka saimnieki būtu mājās. Cerēdams, ka Sukhans katrā ziņā ir mājas sargs, Ramešs sauca viņu vārdā un klauvēja pie durvīm — neviens tomēr neatsaucās.

Kaimiņš Candramohans sēdēja pie savas mājas, kūpinādams pīpi. Ramešu ieraudzījis, viņš iesaucās3

— Ko es redzu? Vai tiešām Ramešs? Nu, kā klājas? Annadas-babu mājā patlaban neviena nav.

— Vai nezināt, kurp viņi aizbraukuši?

— Skaidri nevaru pateikt, zinu tikai, ka aizbrauca uz rietumiem.

— Kas īsti aizbrauca?

— Annada-babu ar meitu.

— Vai jūs labi zināt, ka vairāk neviens nebrauca viņiem līdzi?

— Protams! Es viņus redzēju taisni tad, kad viņi brauca projām.

Tad Ramešs nevarēja nociesties un ieminējās?

— Man viens paziņa stāstīja, ka viņiem aizbraucis līdz arī kāds kungs, vārdā Nalins-babu.

— Jūs esat saņēmis nepareizas ziņas. Tiesa, Nalins-babu kādu laiku mitinājās jūsu dzīvoklī, bet tas jau dienas divas trīs pirms Annabas-babu aizbraukšanas devās uz Benaresu.

Tagad Ramešs sāka iztaujāt Candramohanu par Nalinu-babu. Tā pilns vārds esot Nalinakša Catopadhaija. Runājot, ka agrāk tas praktizējis Rangpurā, bet tagad dzīvojot kopā ar māti Benaresā. Brīdi klusējis, Ramešs iejautājās, vai Candramohajļs zinot, kur tagad esot Džogens.

Candramohans pavēstīja, ka Džogendra dabūjis vīrs- skolotāja vielu Maimensingā, skoiā, kuru nodibinājis kāds zemindars1, un aizbraucis uz Bišaipuru.

— Ilgi jūs nebijāt redzēts, Rameš-babu, — Candramohans savukārt sāka apvaicāties, — kur jūs visu šo laiku bijā!?

Ramešam vairs nevajadzēja slēpties, un viņš atbildēja, ka esot praktizējis Gadžipurā.

— Vai tagad arī pošaties uz turieni?

— Nē. Tur es ilgi nebiju. Tagad neesmu izlēmis, kurp braukt.

Drīz pēc Rameša aiziešanas ieradās Akšajs. Aizbraukdams Džogendra bija lūdzis viņu šad tad paraudzīties, vai viņu māju apsarga. Kā zināms, Akšajs nekad neizturējās nevērīgi pret pienākumiem, kādus tam uzticēja, tāpēc viņš arvien atnāca, lai pārliecinātos, vai atrodas savā vietā kāds no diviem sargiem, kurus Annada-babu atstājis.

— Nupat te bija Ramešs-babu, — Candramohans pateica Akšajam.

— Ko jūs sakāt? Kāpēc viņš te nācis?

— Nezinu, viņš man taujāja visu par Annada-babu. Viņš izskatījās tik panīcis, ka uzreiz nemaz nevarēja pateikt, kas tas tāds. Es viņu arī nepazītu, ja viņš nebūtu saucis kalpotāju vārdā.

— Vai jūs vaicājāt, kur viņš igad dzīvo?

— Visu šo laiku viņš dzīvojis Gadžipurā, bet tagad no turienes aizbraucis un neesot vēl izlēmis, kur apmesties uz dzīvi.

Akšajs kaut ko nenoteikti nomurmināja un aizgāja savu ceļu.

"Kādu šausmīgu joku var izspēlēt liktenis!" mājās pārnācis, Ramešs domāja. "No vienas puses, mana sastapšanās ar Kamalu, bet, no otras puses, Hemnalinas sastapšanās ar Nalinakšu — tas viss atgādina romānu, turklāt ļoti slikti uzrakstītu romānu. Iecerēt tik sarežģītu sižetu pa spēkam tikai tādam bezbailīgam romānistam kā liktenim. Dzīvē atgadās tik neparasti notikumi, kādus bikls rakstnieks neuzdrošinātos notēlot pat fantastiskā romānā."

Tomēr Ramešs cerēja, ka tagad viņš uz visiem laikiem atbrīvojies no neatrisināmu mīklu tīkliem, kas samezglojuši viņa dzīvi, un ka šā sarežģītā romāna pēdējā nodaļā liktenis pret viņu nebūs tik nežēlīgs.

Džogendra apdzīvoja Bišaipurā mazu vienstāva mājiņu turienes zemindara rezidences tuvumā. Reiz kādā rītā viņš lasīja avīzi, kad viņam kāds cilvēks pasniedza vēstuli. Ieraudzījis uz aploksnes uzrakstu, Džogendra no brīnumiem apstulba. Viņš atplēsa vēstuli — tiešām, to rakstīja Ramešs. Viņš gaidot Džogendru kādā Bišaipuras pārtikas veikaliņā un gribot runāt ar viņu ļoti svarīgā jautājumā.

Džogendra tūliņ pietrūkās no krēsla. Tiesa, reiz viņš bija spiests Ramešu nolamāt, bet Ramešs taču bija viņa bērnības draugs, un šai nomalē Džogendram jau sen nav draugu, ar ko satikties. Ramešu noraidīt viņš nespēja. Turklāt priekam satikties šeit ar viņu pievienojās arī sava daļa ziņkāres. Bet, galvenais, Hemnalinas te nav, tad jau Rameša ierašanās nevar radīt nekādu briesmu.

Piebiedrojies vēstules pasniedzējam, Džogendra devās uzmeklēt Ramešu. Viņš atrada to sēžam uz tukšas petrolejas kannas. Tirgotājs bija gan piedāvājis viņam pīpi, ko glabāja speciāli brahmīniem, bet, padzirdis, ka briļļainais kungs nepīpējot, ierindoja viņu pilsētas savādnieku kategorijā. Pēc tam viņi abi vairs nemēģināja tuvāk iepazīties.

Džogendra strauji iebrāzās istabiņā un, Ramešu aiz rokām satvēris, piespieda piecelties.

— Tu esi neciešams! — Džogendra laida vaļā. Nu, ko lai ar tevi iesāk? Arvien vēl tikpat svārstīgs. Vajadzēja tūliņ nākt pie manis, bet nē, aizspriedies pusceļā kādā pārtikas veikaliņā sīrupa un grauzdētu rīsu smaržās!

Pārsteigtais Ramešs tikai gurdi pasmaidīja. Pa ceļam Džogendra nemitīgi tērzēja.

— Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi! — viņš runāja. — Visaugstais bijis tik labs, ka radījis mani par īstu pilsētnieku, vai tiešām viņš tagad apbedīs mani uz visu mūžu šai šausmīgajā ciematiņā?

— Kāpēc, te jau nemaz nav tik peļama dzīve, — apkārt skatīdamies, Ramešs ieminējās.

— Ko tu gribi ar to teikt?

— Šeit tik maz cilvēku...

— Taisni tāpēc man ir nepārvarama vēlēšanās padarīt šejieni vēl tukšāku, atbrīvojot to no viena cilvēka, tas ir, no manis paša.

— Bet katrā ziņā, ja gribam runāt par dvēseles mieru.."

— Lūdzams, nerunā man par to! 1 du laiku es taisni smaku nost šai "dvēseles mierā" un tāpēc pūlos, cik vien spēju, nepalaist garām gadījumu, lai satrauktu šo mieru. Redzi, nupat sākusies plūkšanās ar zemindara sekretāru. Un arī zemindara kungu es tik lieliski iepazīstināju ar savu raksturu, ka, šķiet, viņš tagad vairīsies mani ietekmēt. Viņš gribēja, lai viņu pacildinu angļu avīzēs, bet es viņam pavisam saprotamā kārtā paskaidroju, ka man ir pašam savi patstāvīgi uzskati. Un tomēr tas nav mans. nopelns, ka mani te vēl pacieš. Esmu ļoti iepaticies šejienes. tiesnesim — no tā baidīdamies, zemindars mani neatbrīvo. Bet tai pašā dienā, kad izlasīšu laikrakstā, ka tiesnesis pārcelts uz citurieni, būs skaidrs, ka mana skolmeistarības saule pie Bišaipuras debesīm norietējusi. Bet pagaidām mans vienīgais sarunu biedrs ir suns Pančs. Skatienus, ar kādiem mani apveltī citi, nekādi nevar saukt pār labvēlīgiem.

Beidzot viņi nonāca Džogendras dzīvoklī, un Ramešs atslīga krēslā.

— Nē, nē, pagaidi! — Džogens sacīja. — Zinu, tev ir nejauka paraža rītos apmazgāties. Ej izpeldies! Es tikām vēlreiz uzvārīšu tēju. Uz viesmīlības rēķina tad arī es pa otram lāgam padzeršu tēju.

Tā mielojoties, tērzējot un atpūšoties pagāja visa diena. Un visu dienu Džogendra neļāva Ramešam ieminēties par to svarīgo jautājumu, kura dēļ viņš braucis šurp. Mijkrēslī pēc vakariņām viņi piebīdīja krēslus tuvāk pie galda, ko apgaismoja petrolejas lampa. Kaut kur tuvumā gaudoja šakāļi, nakts aiz loga skanēt skanēja cikāžu dziesmās. Beidzot Ramešs iesāka;

— Vai zini, Džogen, ko atbraucu tev pastāstīt? Reiz tu man kaut ko jautāji, bet tad bija vēl par agru uz to atbildēt, tagad vairs nav kavēkļu.

Pēc šiem vārdiem Ramešs dažas minūtes sēdēja klusēdams. Un tad pamazām izstāstīja visu no sākta gala līdz beigām. Reizēm viņa balss ietrīcējās un aprāvās, dažreiz uz mirkli apklusa pavisam. Džogendra klausījās, ne vārda nebilzdams.

Kad stāstījums bija galā, Džogendra smagi nopūtās:

— Ja tu toreiz būtu man visu to stāstījis, es nebūtu tam ticējis, — viņš beidzot noteica.

— Arī tagad man ir tikai tie paši pierādījumi, kādi bija toreiz. Tāpēc lūdzu tevi, brauksim uz to ciematu, kur es mohans, un pēc tam pie Kamalas tēvoča.

— Es nesperšu ne soļa. Pat neizkustēdamies no šā krēsla, ticu katram tavam vārdam. Jau sen esmu radis tev visur uzticēties un lūdzu piedošanu par to vienīgo gadījumu, kad no šā likuma esmu atkāpies.

To teicis, viņš piecēlās un piegāja pie Rameša. Arī Ramešs piecēlās, un bērnības draugi apskāva viens otru.

Atguvis balsi, Ramešs sacīja:

— Liktenis sapina mani tik stipros maldu tīklos, ka vienīgā izeja bija tikai pilnīga samierināšanās. Tagad esmu no šiem tīkliem vaļā, man vairs nav ne no viena jāslēpjas, beidzot varu brīvi uzelpot. Vēl līdz šim brīdim nesaprotu, kas spieda Kamalu nonāvēties, un nekad to nedabūšu zināt. Tikai viens ir skaidrs: ja nāve nebūtu pārcirtusi mezglu, ar ko bija sasietas mūsu dzīves, mēs abi galu galā būtu nokļuvuši šausmīgā stāvoklī. Es nodrebu, kad par to domāju. No nāves rīkles nejauši iznira šī moku pilnā mīkla un tikpat ātri šai rīklē atkal nozuda.

— Es gan tavā vietā nebūtu tik pārliecināts, ka Kamala patiesi gājusi bojā, — Džogendra iebilda. — Lai būtu kā būdams, tu pie visa tā neesi vainīgs. Bet tagad gribu tev pastāstīt par Nalinakšu.

Un nu Džogendra uzbruka Nalinakšam.

— Es tādus cilvēkus lāgā nesaprotu, — viņš iesāka, — un, ko nesaprotu, to arī neciešu. Bet zinu, daudzi ir citādos ieskatos: viņus pievelk taisni tas, ko viņi nesaprot. Tāpēc tik ļoti baidos par Hemu. Kad pamanīju, ka viņa nedzer vairs tēju, neēd gaļu un zivis, uz zobgalībām atbild nevis ar asarām, bet ar smaidu, tad sapratu, ka vairs nav labi. Un tomēr esmu pārliecināts, ka ar tavu palīdzību mēs viņu ātri izglābsim no šā kaitīgā iespaida. Tāpēc esi gatavs — divatā uzsāksim cīņu ar askētu.

Ramešs sāka smieties.

— Labi. Kaut gan man nav drošsirdīga karavīra slavas, tomēr esmu ar mieru.

— Lieliski, tikai pagaidi līdz manam ziemas brīvlaikam.

— Diezgan ilgi, ko gaidīt. Bet kāpēc es pagaidām nevarētu pamēģināt viens pats?

— Nē, nē, to gan nē. Es izjaucu jūsu laulības, es pats

ar savām rokām visu vērsīšu par labu. Es neļaušu, lai tu aizbrauktu jau agrāk un laupītu man šo patīkamo pienākumu. Līdz brīvlaikam taču atlikušas vairs tikai desmit dienas! " ; /1

— Tomēr pa šo laiku es jau...

— Nē, pat dzirdēt negribu par to. Sls desmit dienas tu padzīvosi pie manis. Ar visiem, ar ko vien var, es šeit esmu saķildojies, un tagad, lai kļūtu citāds, man nepieciešams draugs. Kā redzi, tādos apstākļos tev nav cerību uz glābiņu. Līdz šim man vakaros bija jāklausās vienīgi šakāļu gaudās, un tagad esmu nonācis tik tālu, ka pat tava balss man izklausās saldāka par viņas1 skaņām.

Četrdesmit septītā nodala

No Candramohana saņemtās ziņas Akšaju padarīja domīgu.

"Ko tas nozīmē?" Akšajs prātoja. "Izrādās, Ramešs praktizējis Gadžipurā un līdz šim to rūpīgi slēpis. Kas noticis, kāpēc viņš tur pametis darbu un atkal droši parādījies Kalutolas ielā? Kādā jaukā dienā Ramešs dabūs zināt, ka Annadas-babu ģimene atrodas Benaresā, un, bez šaubām, gribēs doties turp."

Kamēr tas vēl nav noticis, Akšajs nolēma braukt vispirms uz Gadžipuru un tur ievākt ziņas par Ramešu, bet pēc tam uz Benaresu, lai satiktos ar Annada-babu.

Un tā kādā decembra dienā Akšajs ar ceļasomu rokā ieradās Gadžipurā. Vispirms viņš aizgāja uz tirgu un sāka tur visus iztaujāt, kur dzīvojot bengāļu advokāts, vārdā Ramešs-babu. Bet noskaidrojās, ka neviens nepazīst tādu bengāļu advokātu Ramešu-babu. Tad Akšajs devās uz tiesu, bet tiesa todien bija slēgta. Ieraudzījis, ka viens bengāļu advokāts sēžas ekipāžā, Akšajs tam jautāja:

— Kungs, kur šeit dzīvo Ramešs Gandra Caudhuri, jauns bengāļu advokāts, kas nesen ieradies Gadžipurā?

— Līdz šim Ramešs dzīvoja Čakrabartija mājā. Vai viņš pašlaik tur vai kaut kur aizbraucis, grūti pateikt. Viņa sieva esot pazudusi. Domā, ka viņa noslīkusi, — svešais Akšajam atbildēja.

Akšajs steidzās uz Čakrabartija māju.

"Arī šoreiz izmanīgās Rameša gaitas būšu atklājis es," pa ceļam Akšajs domāja. "Viņa sieva mirusi. Tagad viņš bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem mēģinās Hemnalinai pierādīt, ka viņam sievas nekad nav bijis. Un nav ko šaubīties, ka pašreizējā garastāvoklī Hemnalina noticēs katram Rameša vārdam."

Nolēmis, ika ikviens, kas cenšas izlikties par dedzīgu morāles un tikumības aizstāvi, patiesībā ir ļoti bīstams cilvēks, Akšajs sajuta cieņu pret sevi pašu.

Čakrabartija mājā Akšajs apvaicājās par Ramešu un Kamalu. Vectētiņš nevarēja pārvarēt savu bēdu, un viņam no acīm sāka līt asaras.

— Kā tuvs Rameša draugs jūs droši vien labi pazināt Kamalu, — Čakrabartijs iesāka. — Ticiet man, jau pēc dažām dienām, kad bijām iepazinušies, es nejutu starpību starp viņu un pats savu meitu. Vai es varēju iedomāties, ka viņa, mūsu Lakšmi, pametīs mani, sagādājot triecienu tam, kas tik īsā laikā bija karsti iemīlējis viņu!

Ar visu savu būtni izrādīdams skumjas un līdzjūtību, Akšajs sacīja:-

— Es nevaru izprast, kā tas varēja gadīties. Varbūt Ramešs nav labi izturējies pret viņu.

— Nedusmojieties uz mani, — vecais vīrs turpināja, — bet vēl līdz šim laikam nevaru saprast jūsu Ramešu. Ārēji viņš ļoti patīkams cilvēks, tomēr nevar tik gudrs, kas viņam padomā. Grūti ticēt, ka viņš nebūtu mīlējis tādu sievu, kāda bija Kamala! Kamala — tā taču ir pati Lakšmi! Viņa mīlēja manu meitu kā māsu, tomēr nekad nežēlojās tai par savu vīru. Dažkārt mana meita nopratusi, ka viņu kaut kas nospiež, bet līdz pašai pēdējai dienai nav varējusi izdabūt no viņas ne vārda. Jūs varat iedomāties, ka man sirds vai lūst, domājot par to, cik daudz smagu ciešanu bija jāpanes jaunajai meitenei, lai spertu šo soli. Kā par nelaimi, es tolaik biju aizbraucis uz Allahabadu. Būtu es bijis šeit, Kamala neuzdrošinātos mani pamest.

Otrā rītā Akšajs kopā ar Čakrabartiju pakavējās kādu laiciņu Rameša mājā un Gangas krastā. Kad viņi pārnāca atpakaļ, Akšajs sacīja vectētiņam:

— Uzklausiet mani, kungs! Es nevaru tā kā jūs bez kādām šaubām pieņemt, ka Kamala noslīcinājusies Gangā.

— Ke tad jūs domājat? — sirmgalvis jautāja.

— Man liekas, viņa vienkārši aizbēgusi no mājas. Viņu vajag cītīgi meklēt.

— Jums taisnība! — iesaucās Čakrabartijs, kuru pēkšņi bija iekveldējusi šādā doma. — Jūsu vārdos nav nekā neticama.

— Netālu no šejienes, Benaresā, dzīvo mūsu labi draugi. Ļoti iespējams, ka Kamala tur būs atradusi pajumti.

— Kamešs-babu netika nekad par tiem stāstījis, — sirmgalvis iesaucās, jaunu cerību pilns. — Ja es to zinātu, vai tad nebūtu tur meklējis?

<- — Tad brauksim tūliņ abi uz Benaresu, — Akšajs

mudināja. — Varbūt jūs labi pazīstat šā novada rietumu daļu un viegli atradīsiet Kamalu.

Čakrabartijs jūsmīgi tam piekrita. Akšajs labi zināja, ka Hemnalina viņam neticēs, tāpēc ņēma sev līdzi uz Benaresu par liecinieku šo sirmgalvi.

Četrdesmit astotā nodaļa

Benaresā atbraukuši, Annada-babu un Hemnalina apmetās ārpus pilsētas ļoti nomaļā vietā.

Viņi dabūja zināt, ka Nalinakšas māte Kšemankara saslimusi ar plaušu karsoni. Visas šīs dienas par spīti klepum un drudzim pat aukstā laikā viņa nebija pārtraukusi savu parasto apmazgāšanos no rītiem Gangā. Galu galā tas bija stipri nācis par ļaunu viņas veselībai.

Ar nenogurstošajām Hemnalinas pūlēm krīze dažu dienu laikā tika pārvarēta. Bet Kšemankara bija vēl ārkārtīgi vārga. Stingri sargādama savu kastas tīrību, viņa nevarēja pieļaut, ka tai zāles un ēdienu pasniegtu Hemnalina, kas bija Brahmo Samadž locekle. Pirms saslimšanas Kšemankara visu bija darījusi pati. Bet tagad Naii- nakša gatavoja viņai ēdienu, pasniedza zāles un pakalpoja maltītes laikā.

— Kaut es labāk būtu nomirusi! — Kšemankara allaž skumīgi sūrojās. —- Kāpēc Visaugstais vēl uztur mani pie dzīvības, ja sagādāju jums tik daudz rūpju.

Kšemankara bija ļoti stingra pret sevi, taču viņai patika, ja viss ap viņu bija iekārtots skaisti un gaumīgi. Dabūjusi no Nalinakšas to zināt, Hemnalina cieši raudzījās, lai mājā būtu kārtība un tīrība. Un vienmēr pirms ierašanās pie Kšemankaras viņa rūpīgi apskatīja savu tērpu. Annada-babu ik dienas atnesa puķes no dārza, kas atradās pie viņu mājas, un Hemnalina ar tām gaumīgi izgreznoja slimnieces istabu.

Daudzkārt Nalinakša bija mēģinājis pierunāt māti, lai viņa ļauj sevi apkopt kalponēm, bet viņa to neparko negribēja. Protams, smagajiem darbiem mājās bija daudz kalpotāju, bet Kšemankara nevarēja pieļaut, ka algoti cilvēki rūpētos par viņu.

Kopš bija mirusi aukle, kas viņu audzinājusi, Kšeman- kara pat smagas slimības laikā neļāva kalpotājai ne pavēdināt ar vēdekli, ne pamasēt viņas slimo ķermeni.

Viņai ļoti patika skaisti bērni un skaistas sejas. No rīta peldes nākdama, Kšemankara pa ceļam izgreznoja ar puķēm katru Šivas tēlu, apslacīdama to ar Gangas ūdeni. Sad tad viņa atveda sev līdzi uz māju kādu skaistu zemnieku puišeli vai piemīlīgu meitenīti brahmīnieti, kas atceļā viņai iepatikās. Viņa bija iekarojusi visu skaisto kai- miņbērnu sirdis, apveltīdama tos ar rotaļlietiņām, sīknaudu un saldumiem. Viņai bija liels prieks, ja tie dažreiz salasījās pie viņas parotaļāties un sacēla mājās jautru kņadu. Kšemankarai piemita vēl viena vājība. Ieraudzījusi kādu skaistu nieciņu, viņa nevarēja atturēties, to nenopirkusi. Taču sev viņa tos neiegādājās. Nekas nedarīja viņai tik lielu prieku kā pasniegt dāvanu tam, kas, kā viņa zināja, pratīs to pareizi novērtēt. Viņas attālākie radinieki un paziņas bieži vien brīnījās, saņemdami pa pastu nezin no kā sūtītu skaistu mantiņu. Kšemankarai bija liela melnkoka lāde, kurā glabājās daudz nederīgu, bet skaistu un dārgu nieciņu un zīda tērpu. Kšemankara jau sen bija sevī nodomājusi: tiklīdz mājā ieradīsies Nalinakšas sieva, ias viss piederēs viņai. Savu vedeklu Kšemankara iedomājās ļoti skaistu un jaunu meiteni, kas ienesīs sev līdzi viņas mājā īstu laimi. Bet Kšemankara rūpēsies par viņas iērpiem un rotām. Tādos jaukos sapņojumos viņai aizritēja daudz laika.

Kšemankara dzīvoja īstas askētes dzīvi. Visu dienu viņa pavadīja lūgšanās ievēroja apmazgāšanos un citas reliģiskas ceremonijas. Eda tikai reizi dienā; mazliet piena un augļu, tā bija visa viņas iztika.

Būdama stingra un nelokāma pret sevi reliģisko paražu ziņā, viņa tomēr neatzina dēla Nalinakšas vienkāršo dzīves veidu.

— Kāpēc vīrietim sevi veltīgi nomocīt? — viņa ne reizi vien izteicās.

Vīrieši viņai šķita lieli bērni. Viegli un vēlīgi Kšemankara piedeva vīriešiem pat negausību un stingras izvēles trūkumu ēšanā.

— Kāpēc lai viņi sevi ierobežo? — viņa sacīja.

Protams, visiem jāpilda reliģiskie noteikumi, tomēr

viņa bija cieši pārliecināta, ka vīriešiem nav stingri jāievēro izturēšanās normas. Viņa priecātos, ja Nalinaķla, tāpat kā citi vīrieši, būtu kaut mazliet vieglprātīgs un pat-

mīlīgs, ja vien netraucētu Kšemankaru lūgšanu laikā un vairītos satikties ar viņu reliģisko ceremoniju brīžos.

Atveseļojusies Kšemankara saprata, ka ne vien Hemnalina kļuvusi par uzticamu Nalinakšas piekritēju, bet ka arī sirmais Annada-babu ar dziļu cieņu un mīlestību klausās viņas dēla gluži kā gudra guru1 vārdos. Kšemankaru tas ļoti uzjautrināja.

Reiz, pasaukusi pie sevis Hemnalinu, viņa smiedamās sacīja jaunavai:

— Mana meita, man šķiet, tu un tavs tēvs, jūs veltīgi atbalstāt Nalinakšu. Kā jūs varat klausīties viņa neprātīgajās runās? Tavā vecumā tev būtu gan jādomā par tērpiem, vairāk jāsmejas, jautrāk jādzīvo, daudz nedomājot par kalpošanu Visaugstajam. Tu jautasi, kāpēc es pati tā nedaru. Tam ir savi iemesli. Mani vecāki bija ļoti reliģiozi. Jau no bērnības mani, manus brāļus un māsas audzināja stingri dievticīgi. Un, ja nu tagad mēs atmestu visu to, pie kā esam pieraduši, nezinu, kur tad vēl lai rod sirds mierinājumu. Ar tevi tas pavisam citādi. Es labi zinu, kā tu esi audzināta. Kāda jēga, meit, sevi tiranizēt? Es uzskatu, ka katram jādzīvo saskaņā ar savām tieksmēm un audzināšanu. Nē, nē... Tāda pašmocība tev nemaz nepiederas. Kas zina, kad īsti Naiinakša vēl kļūs par īstu guru. Vēl nesen viņš nodarbojās ar to, kas viņu interesē, un negribēja ne dzirdēt par šastrām. Visu to viņš iesāka, lai mani iepriecinātu. Bet es baidos, galu galā viņš var kļūt par īstu sanjasi2. "Esi uzticīgs tam, ko tev mācīja bērnībā," es viņam pastāvīgi saku. "Nekāda grēka tur nav, un man tas būtu pa prātam." Bet Nalins tikai pasmaida. Tāds viņam raksturs: noklausās visu klusēdams, pat muti nepaver.

Sī saruna notika vakarā, kad cienījamā sieviete kārtoja Hemnalinai matus. Kšemankarai nepatika, ka jaunava sakārto savus matus vienkāršā mezglā pakausī.

— Man šķiet, tu domā, ka es no tagadējām modēm nekā nejēdzu, — viņa turpināja. — Bet es protu izveidot tik daudz dažādu frizūru, kādu tu nemaz neesi redzējusi. Reiz es pazinos ar kādu ļoti jauku anglieti, viņa nāca un ierādījia man rokdarbus. No viņas tad es iemācījos dažādi saglaust matus. Bet ikreiz pēc viņas aiziešanas man vajadzēja apmazgāties un pārģērbties. Tādu tīrību prasa reliģija. Vai tas labi vai Jauni, to es nezinu, bet citādi rīkoties nevaru. Tu neapvainojies, ja pret jums tā izturos. Sirdī man nav nicinājuma, tā ir tikai paraža. Es smagi cietu, kad mana vīra ģimene atsacījās no īstenticīgā hinduisma, tomēr negaudos. "Jūs labi pārdomājiet," es viņiem sacīju. "Es esmu nemācīta sieviete, bet no savas ticības neatteikšos."

To sacīdama, Kšemankara ar sari stūri noslaucīja asaras, kas bija saskrējušas acīs.

Kšemankarai patika izlaist Hemnalinas garos matus un tos atkal par jaunu sasukāt. Dažreiz viņa izņēma no savas melnkoka lādes iemīļotākos spilgtos tērpus un saposa Hemnalinu. Šķita, ka tas viņu milzīgi iepriecina. Gandrīz katru dienu Hemnalina ņēma sev līdzi rokdarbu, un Kšemankara mācīja viņai dažādus jaunus izšūšanas paņēmienus. Tā viņas divatā pavadīja visus vakarus.

Kšemankarai patika lasīt bengāļu žurnālus un stāstus, un Hemnalina atnesa viņai visas savas grāmatas un žurnālus. Kšemankara pārsteidza jaunavu ar savām oriģinālajām piezīmēm par izlasītajām grāmatām un apcerēm. Līdz šim Hema bija domājusi, ka tik plašs gara apvārsnis var būt tikai cilvēkam ar anglisku izglītību. Taču drīz vien Nalinakšas māte ar viņas lietišķajiem spriedumiem un dievbijīgo dzīves veidu sāka likties Hemnalinai visapbrīnojamākā, visneparastākā sieviete.

Četrdesmit devītā nodaļa

Pēc neilga laika Kšemankarai drudža lēkme atkārtojās, bet šoreiz tā pagāja ātrāk.

Kādā rītā Nalinakša iegāja pie viņas. Godbijīgi apsveicinādamies ar māti, viņš zemu palocījās un, viņas kājām pieskardamies, sacīja:

— Māmiņ, kā jau slimniecei, tev kādu laiku vajadzēs ieturēt noteiktu režīmu: novārgušais organisms nevar atgūt spēkus, ja tam tik daudz jācieš.

— Lieliski gan! — Kšemankara iesaucās. — Es ieturēšu slima cilvēka režīmu, bet tu dzīvosi kā vientuļnieks! Nalin, tas tā ilgi nevar turpināties. Es prasu, lai tu precētos.

Nalinakša klusēja.

— Padomā, manu puisīt, — Kšemankara turpināja,

es ilgi vairs nedzīvošu. Bet varēšu mierīgi nomirt tikai

tad, kad tu būsi apprecējies Bija laiks, kad Vēlējos, lai tu ievestu manā mājā jaunu meiteni. Es pati viņu audzinātu, ģērbtu skaistos tērpos un būtu ļoti laimīga. Bet slimojot dievi mani apskaidroja. Grūti pateikt, cik ilgi vēl dzīvošu. Tev vienam pašam ar jaunu meiteni būtu grūti tikt galā. Tāpēc izraugies sev līgavu no jaunavām tavos gados. Slimojot šis domas nedeva man miera. Es labi saprotu, ka tas ir mans pēdējais pienākums pret tevi, un dzīvoju tikai tāpēc, lai to veiktu, citādi nevarēšu nomierināties.

— Bet kur lai atrodu jaunavu, kas nāktu pie manis? — Nalinakša jautāja.

— Nu, par to tev nav ko raizēties, — Kšemankara atbildēja. — Es visu nokārtošu un tev pateikšu.

Līdz šim Kšemankara ar Annadu-babu nebija satikusies. Bet šodien, kad Annada-babu savā parastajā vakara pastaigā iegriezās Nalinakšas mājā, Kšemankara lika viņu pasaukt pie sevis.

— Jūsu meita ir lieliska jaunava, — viņa iesāka, — un es viņu ļoti mīlu. Manu dēlu jūs labi pazīstat. Viņam ir jauks raksturs, bez tam viņu atzīst par labu ārstu. Grūti būs atrast labāku vīru jūsu meitai.

— Ko nu par to runāt! — Annada-babu aizkustināts iesaucās. — Es pat neuzdrošinājos to cerēt. Nebūs laimīgāka cilvēka par mani, ja notiks manas meitas laulības ar viņu. Bet viņš ...

— Nalins nepretosies, — Kšemankara viņu pārtrauca. — Viņš nav tāds kā šolaiku jaunatne, viņš vienmēr man paklausīgs. Un diezin vai būs jāpierunā. Vai var nemīlēt tādu jaunavu kā jūsu meita? Bet es gribu pēc iespējas drīzāk to nokārtot. Nedomāju, ka man vēl ilgi atliek dzīvot.

Tovakar Annada-babu pārnāca mājās ļoti priecīgs. Viņš tūliņ pasauca Hemnalinu.

— Manu meitiņ, — viņš iesāka, — esmu jau tanīs gados, kad ar veselību iet uz leju. Bet man nav miera, kamēr nebūšu tevi nodrošinājis. Hem, būšu ar tevi pavisam vaļsirdīgs. Tev nav mātes, un visa gādība par tavu laimi guļ uz maniem pleciem.

Hemnalina satrūkusies paskatījās tēvam acīs.

— Manu meitiņ, es nevaru apslēpt prieka, domājot par laulībām, kas tevi sagaida. Baidos tikai, ka tās atkal kaut kas neizjauc. Šodien Nalinakšas māte pati pasauca mani un runāja, kā vēloties, lai viņas dēls precētu tevi.

Hemnalina nosarka un aizlauztā balsī sacīja;

— Tēt, ko tu runā! Nē, nē! Tas nevar notikt!

Hemnalinai nekad nebija ne prātā ienācis, ka viņa

varētu apprecēties ar Nalinakšu. Un, kad viņa no tēva mutes dzirdēja bildinājumu, viņu pārņēma kauns un mulsa.

— Kāpēc nevar notikt? — Annada-babu brīnījās.

— Nalinakša-babu! — Hemnalina iesaucās. — Vai tas iespējams?

Hemnalinas Atbildē nebija dziļas pārliecības, bet tajā skanēja pretestība.

Jaunava nevarēja vairs savaldīties un izgāja uz lievenēm.

Annada-babu bija satriekts. Viņš nebija no meitas gaidījis tādu pretestību. Drīzāk viņš bija domājis, ka Hema priecāsies par šo bildinājumu.

Apbēdināts un satraukts sirmgalvis stingi raudzījās petrolejas lampā, prātodams par sievietes dabas dīvainībām. Patlaban viņš sevišķi sāpīgi izjuta, ka Hemnalinai nav mātes.

Hemnalina ilgi stāvēja lieveņu tumsā. Beidzot viņa paskatījās uz tēvu, ieraudzīja tā satraukto seju, un viņu pārņēma kauns. Viņa ātri iegāja istabā, nostājās aiz Annadas-babu atzveltnes krēsla un, maigi glaudīdama tēvam galvu, teica;

— Iesim, tēt. Vakariņas jau sen gatavas, droši vien būs atdzisušas.

Annada-babu mehāniski piecēlās un gāja uz ēdamistabu, bet ēst nevarēja. Viņš tā bija cerējis, ka visas Hemnalinas bēdas jau garām. Tomēr šis trieciens, kādu meita viņam sagādāja, atkal salauza veco vīru.

"Redzams, Hema vēl līdz šim nav varējusi aizmirst Pamēšu," Annada-babu domāja, skumji nopūzdamies.

Parasti pēc vakariņām Annada-babu gāja gulēt, bet šodien viņš apsēdās atzveltnes krēslā uz lievenēm un nogrima dziļās pārdomās, skatīdamies uz tukšo nomales ielu, kas gāja gar māju un dārzu.

— Tēt, kļūst jau vēss. Nāc gulēt, — Hemnalina smaidīdama maigi sacīja.

— Ej vien gulēt, es vēl mazliet pasēdēšu, — Annada-babu viņai atbildēja.

Hemnalina neteica nekā, bet palika pie viņa stāvot. Pēc maza brītiņa viņa atkal iesāka:

- Tēt; tu saaukstēsies. Ej kaut vai viesistabā.

Annada-babu piecēlās un klusēdams iegāja guļamistabā.

Hemnalina vairs nemocījās, kad pienākuma vārdā centās izraidīt no sirds domas par Ramešu. Taisnība, viņai bija jāiztur sīksta, ilga cīņa pašai ar sevi. Bet pietika niecīgs pieskāriens no ārienes, lai vecā rēta sāktu par jaunu sūrstēt. Līdz šim Hemnalina nebija varējusi skaidri iedomāties, _kāda būs viņas dzīve nākamībā. Tāpēc viņa savos meklējumos pēc stingra atbalsta galu galā par savu garīgo vadoni izraudzījās Nalinakšu un bija ar mieru kļūt par dedzīgu viņa mācības piekritēju. Bet, kad viņai tagad ieteica precēties ar Nalinakšu un kad viņa gribēja no savas sirds dziļumiem izraut seno mīlu, tad saprata, cik stipras ir šīs mīlas saites. Niecīgākais mēģinājums tās saraustīt lika Hemnalinas sirdij satraukti nodrebēt, un viņa vēl ciešāk tām pieķērās.

Piecdesmitā nodaļa

Tai pašā vakarā Kšemankara pasauca dēlu,

—- Esmu izraudzījusi tev līgavu un visu jau norunāju, — viņa dēlam sacīja.

Nalinakša mazliet pasmaidīja.

— Jau norunāji?

— Kāpēc gan ne? — Kšemankara saskaitās. -—Vai man vēl dzīvojams ilgs mūžs? Paklausies! Esmu ļoti pieķērusies Hemnalinai. Tagad reti sastopama tāda jaunava. Tiesa, ja runājam par sejas krāsu, tad...

— Apžēlojies, māmiņ! — Nalinakša viņu pārtrauca. — Par sejas krāsu es pat nedomāju. Bet kā es varu viņu precēt? Kā gan?

— Blēņas! Es neredzu nekādu šķēršļu!

Nalinakšam bija grūti atbildēt mātei kaut ko noteiktu.

Viņam gribējās paskaidrot, ka Hemnalinai viņš ir tikai garīgais vadītājs, un doties piepeši pie viņas ar precību piedāvājumu viņam šķita apvainojums. Viņš klusēja, bet Kšemankara turpināja:

— Šoreiz tavos iebildumos neklausīšos. Es necietīšu, ja tu tik jauns manis dēļ kļūsti par sanjasi. Tiklīdz pienāks labvēlīga diena, es visu nokārtošu.

Brīdi klusējis, Nalinakša sacīja:

—- Māmiņ, man tev kaut kas jāpastāsta. Bet, lūdzu, neuztraucies jau priekšlaikus. Pagājuši gandrīz desmit

mēneši no tā laika, kad tas notika, un tagad nav vaira ko uztraukties. Bet es tevi pazīstu, māmiņ, lai gan nelaime sen garām, tevi tomēr neatstāj baiļu sajūta. Tāpēc tik ilgi nevarēju saņemties un tev to pastāstīt. Pildi, kādas ceremonijas gribi, lai iežēlinātu manu nelaimes zvaigzni, bet nemoki veltīgi savu sirdi.

Kšemankara bija ļoti uztraukta.

— Kā lai es zinu, ko tu stāstīsi, manu zēn. Bet pēc tāda ievada gribot negribot jāuztraucas. Lai cik ilgi esmu dzīvojusi šai pasaulē, bet vēl neesmu iemācījusies savaldīties. Kā es vēlētos atraisīties no pasaulīgās dzīves rūpēm! Bet, kur nelaimi negaida, tur nelaime notiek. Labs vai ļauns, vienalga, stāsti, es klausos.

— Bija februāra beigas, — Nalinakša iesāka. — Es visu savu mantu Rangpurā biju pārdevis, māju ar dārzu iznomājis un devos atpakaļ uz Kalkutu. Kad biju ticis līdz Sanrai, man iešāvās prātā atstāt vilcienu un atlikušo ceļa. gabalu turpināt pa ūdeni. Salīdzis Sanrā lielu laivu, es devos ceļā.

Divas dienas braukuši, mēs piestājām smilšainā piekrastē, un es sāku peldēties. Piepeši skatos — krastmalā soļo mūsu Bhupens ar bisi rokā. Mani ieraudzījis, viņš no prieka palēcās un iekliedzās: "Kas meklē, tad atrod!" Viņš ir kaut kur tai pusē tiesnesis un apstaigāja savu iecirkni. Mēs ar viņu ilgi nebijām tikušies, un viņš neparko negribēja mani atlaist, tāpēc devāmies kopā tālāk.

Reiz mēs apmetāmies pa nakti mazā ciematiņā Dhobapukurā. Vakarā izgājām pastaigāties. Liela tīruma malā atradās māja ar niedru jumtu, mūra sētas iežogota. Mēs iegājām tur. Saimnieks iznesa mums pagalmā divus pītus krēslus. Pašlaik uz lievenēm notika mācības. Pamatskolas skolotājs sēdēja uz koka ķebļa, bet viņam priekšā uz grīdas sēdēja bērni un pilnā balsī mācījās uzdevumus.

Saimnieku sauca Tarini Catudže. Viņš sīki izprašņāja Bhupenu par mani. Kad nācām atpakaļ, Bhupens ieminējās:

— Tev laimējas. Droši vien tu saņemsi precību piedāvājumu.

— Kā tā? — es brīnījos.

Viņš atbildēja:

— Šis Tarini Catudže ir augļotājs, un otra tāda nelieša nevar atrast visā pasaulē. Tiklīdz ierodas jauns tiesnesis, Tarini Catudže nevar nociesties nepalielījies ar savu cilvēkmīlestību, lūk, tāpēc arī atļāvis savā mājā novietot skolu. Patiesībā skolotājam, kam viņš dod uzturu, jākvern līdz desmitiem vakarā, aprēķinot viņa procentus. Bet algu tas saņem no valsts un skolu fondā. Viena Tarini māsa bija zaudējusi vīru. Nevarēdama nekur atrast pajumti, nelaimīgā ieradās pie brāļa. Viņa bija cerībās. Dzemdējot meitenīti, sieviete nomira, jo viņai nesniedza medicīnisku palīdzību.

Otra Tarini māsa, arī atraitne, viena pati veica visus saimniecības darbus, tā ka viņam nevajadzēja pieņemt algotus kalpotājus. Viņa tad arī bija meitenītei tikpat kā māte.

Meitenīte bija vēl pavisam maza, kad nomira arī viņas krustmāte. Nu meitenīte auga, verdziski kalpodama tēvocim un viņa sievai, katru dienu dzirdot no viņiem tikai pārmetumus un lamas. Tagad viņa jau precību gados, tikai grūti atrast bārenītei līgavaini. Bez tam neviens te nekā nezina par viņas vecākiem. Meitenīte ieradusies šai pasaulē pēc sava tēva nāves, un ciema tenku vāceles vēl šobaltdien visādi melš par to. Visi zina, ka Tarini Catudže ļoti bagāts, tāpēc tīšu prātu noniecina meiteni, tīkodami izspiest no viņa pēc iespējas lielāku pūra tiesu. Pagājuši jau četri gadi kopš tā laika, kad, pēc visu domām, viņai bijis desmit gadu. Tātad pašlaik viņai vismaz četrpadsmit gadu. Viņas vārds ir Kamala, un viņa ir gluži kā pati Lakšmi. Skaistākas meitenes neesmu redzējis. Tiklīdz te ierodas kāds jauns brahmīns, Tarini tūliņ mēģina tam izprecināt Kamalu. Un, ja jauneklis ar mieru, ciemata ļaudis sāk viņu atrunāt, cenzdamies laulības izjaukt. Tagad pienākusi tava kārta.

Zini, māmiņ, toreiz es biju pārgalvīgs un, neko neapsvērdams, pateicu, ka precēšu viņu. Jau agrāk biju nodomājis apprecēt jaunu meiteni, īstenticīgu hinduisti, lai tevi patīkami pārsteigtu. Es sapratu, ja ievedīšu mūsu mājā pieaugušu jaunavu no Brahmo Samadž aprindām, tas mūs nevienu neaplaimos.

Bhupens par to neizsakāmi brīnījās.

— Ko tu runā? — viņš iesaucās.

Bet es atbildēju:

— Nemēģini mani atrunāt. Tas ir nolemts.

—- Nē, vai tu nopietni? — Bhupens jautāja.

— Pavisam nopietni, — es atbildēju.

Tarini Čatudže tai pašā vakarā ieradās pie mums. Savu brahmīna auklu knibinādams, viņš sacīja:

— Jums vajag man izpalīdzēt. Apskatiet meiteni. Ja nepatiks, tā ir cita lieta. Bet neklausieties manos, skauģos.

— Man nav vajadzīgs viņu redzēt, — es atbildēju,

— Nosakiet kāzu dienu.

— Parīt ir labvēlīga diena. Tad arī rīkosim kāzas, — Tarini teica. Tādai steigai par iemeslu bija vēlēšanās pēc iespējas mazāk tērēties kāzās. Un tā notika laulības.

Kšemankara nodrebēja un atkārtoja:

— Notika laulības! Ko tu saki, Nalin!

— Jā, notika. Uz laivu es atnācu kopā ar sievu. Vakarā mēs devāmies ceļā. Todien saule diezin cik ilgi nespīdēja. Negaidot uzbrāzās karsts viesuļvējš, kas marta mēnesī pilnīgi neparasts. Vienā mirklī mūsu laivu apsvieda kā spalviņu.

— Ak dievs! — Kšemankara tā iekliedzās, it kā viņai miesā durtos tūkstošiem ērkšķu.

— Pēc kāda brītiņa, — Nalinakša turpināja savu stāstu, — es atguvu samaņu un redzēju, ka ķepurojos ūdenī. Tuvumā nebija ne laivas, ne cilvēku, kas tajā brauca. Es ziņoju policijai. Meklēja ilgi, bet bez panākumiem.

Kšemankarai nobāla seja, un viņa ar mokām izdabūja pār lūpām:

— Kas bijis, bijis. Nekad man to vairs neatgādini. Iedomājoties vien sirds vai pušu plīst.

— Es jau nebūtu tev nekad to stāstījis, — Nalinakša atbildēja, — ja tu neuzspiestos ar precēšanos.

— Un šās nelaimes dēļ tu vairs nekad neprecēsies? — Kšemankara jautāja.

— Nē, ne jau tādēļ, māmiņ. Bet ja nu meitene pēkšņi izglābusies?

— Vai tev prāts? Ja viņa būtu izglābusies, tad taču ziņotu tev par sevi.

— Bet viņa taču par mani nekā nezina. Viņai nav neviena tik sveša cilvēka kā es. Man šķiet, ka viņa pat manu seju nav redzējusi. Benaresā atbraucis, es nosūtīju savu adresi Tarinam Catudže, bet viņš atbildēja, ka par Kamalu viņam neesot nekādu ziņu.

— Nu, un tad?

— Es nospriedu, — Nalinakša turpināja, — ka tikai pēc gada varēšu uzskatīt viņu par bojā gājušu.

— Tu allaž visu pārspīlē! — Kšemankara iesaucās.

— Kāpēc gaidīt veselu gadu?

— Māmiņ, gads drīz būs apkārt, — Nalinakša atbildēja. — Tagad ir decembris, janvāris laulībām nav labvēlīgs, pēc tam vēl divi mēneši... un cauri.

— Nu, labi, — Kšemankara piekrita. — Bet visu šo laiku tu skaitīsies saderināts. Es jau visu norunāju ar Hemnalinas tēvu.

— Cilvēks var tikai cerēt. Paļausimies uz to, no kura vienmēr atkarīgs iznākums, — Nalinakša sacīja.

— Lai notiek tā, manu puisēn. Es vēl joprojām drebu, atceroties tavu stāstu.

— No tā jau es baidījos, māsiņ. Tagad tu tik drīz nevarēsi nomierināties. Ja tu kādreiz satraucies, tad ilgi nevari atrast mieru. Tāpēc jau negribēju stāstīt.

Un labi darīji, mans dēls, — Kšemankara sacīja. — Tiklīdz dzirdu par kādu nelaimi, vairs nevaru tikt vaļā no baiļu sajūtas. Es baidos atplēst vēstuli, tāpēc ka tur var būt ļauna ziņa. Esmu jūs visus lūgusi nestāstīt man nekā nepatīkama. Acīmredzot laiks atstāt šo pasauli. Tas taču kaut ko nozīmē, ka liktenis dod man triecienu pēc trieciena.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Kad Kamala nonāca Gangas krastā, aukstā ziemas saule bija noslīdējusi pie pašas blāvā debess juma maliņas. Mijkrēslim iestājoties, Kamala godbijīgi sveica noejošo spīdekli. Lai to pielūgtu, viņa apslacināja galvu ar Gangas ūdeni un iebrida upē; pasmēla ar riekšavu ūdeni, tad izlaistīja to un kaisīja svētajā Gangā ziedus.

No ūdens iznākusi, meitene noliecās līdz zemei, pieminēdama tos, kas pret viņu bijuši labi. Un tad viņa atcerējās vēl vienu cilvēku, kuru viņai vajadzēja cienīt. Tā klātbūtnē Kamala ne reizi nebija pacēlusi galvu un paraudzījusies viņam sejā. Tai vienīgajā vakarā, kad viņi bija kopā, Kamala bija sēdējusi, galvu kautrīgi nodūrusi, neuzdrošinādamās paskatīties pat uz viņa kājām. Viņu laulības istabā viņš bija gan pārmainījis dažus vārdus ar citām meičām, bet Kamala, kaunā gluži kā plīvurā tinusies, nebija sadzirdējusi pat šos dažus vārdus. Un tagad, stāvēdama šeit upes krastā, Kamala mēģināja atcerēties viņa balss skaņu, bet nevarēja.

Kāzu ceremonija, kas vilkās gandrīz visu nākt], bija tā nogurdinājusi Kamalu, ka viņa nemaz neatcerējās, ka, kur un kad iemigusi. Rītā agri uzmodusies, meitene ieraudzīja, ka kaimiņiene, skaļi smiedamās, viņu rausta pie pleciem, cenzdamās uzmodināt. Kamalai blakus guļvietā neviena nebija.

Un tagad, dzīves pēdējos mirkļos, nekas nevarēja tai atgādināt viņas pavēlnieku. Viņa neatcerējās ne viņa sejas, ne balss — viņa nekā neatcerējās.

Līgavaiņa tērps bija pārsiets ar sarkanu saiti. Kamala nezināja Tarini apsvērumu, ka šis tērps ir vislētāks, bet arī to nebija pratusi cieši paturēt atmiņā.

Vēstule, ko Ramešs rakstījis Hemnalinai, bija noglabāta Kamalas sari stūrītī. Smiltīs apsēdusies, viņa to izraisīja un mijkrēslī sāka pārlasīt to vēstules daļu, kur runa par viņas vīru. Par viņu bija ļoti maz teikts: vienīgi tas, ka viņa vārds ir Nalinakša Čatopadhaija, ka viņš darbojies par ārstu Rangpurā un ka Ramešs viņu tur nav atradis. Un vairāk nekā!

Kamala vērīgi pārlasīja visu vēstuli, bet vairāk nekādu ziņu par Nalinakšu tur nebija. Nalinakša! Šis vārds it kā pildīja viņas dvēseli ar prieka nektāru, kādu viņa līdz šim nekad nebija izjutusi. Iemiesojies viņai neredzamā tēlā, tais piešalca visu viņas būtni.

Nevaldāmas asaras sāka līt meičai no acīm. Viņai šķita, ka tās mīkstina sirdi un aizskalo viņas neremdināmās bēdas. Kāda iekšēja balss Kamalai sacīja:

— Nav vairs tukšuma! Nav vairs tumsas! Es zinu, tagad arī es piederu dzīvei!

Un viņa kā nemaņā iesaucās:

— Kā uzticīgai sievai man jādzīvo, lai noņemtu pīšļus no viņa kājām! Visaugstais nekad to man neliegs! Ja būšu dzīva, noteikti ar viņu satikšos! Dievi mani izglābuši, lai es varētu viņam kalpot!

Viņa izraisīja no drāniņas Rameša mājas atslēgu saišķīti un aizsvieda to. Piepeši viņa atcerējās, ka sari sasprausts ar Rameša dāvināto saktu. Viņa to steidzīgi atkabināja un iesvieda ūdenī.

Tad, pagriezusies uz rietumiem, Kamala sāka soļot. Viņai nebija nekādas skaidrības, kurp ies un ko darīs. Viņa zināja tikai vienu, ka viņai jāiet, ne mirkli neapstājoties.

Dzestrā mijkrēšļa gaisma pamazām nobālēja un drīz vien pavisam nodzisa. Palsais, smilšainais krasts neskaidri blāvoja tumsā, it kā kāds pēkšņi būtu pa daļai nodzēsis krāšņo ainavu, ko gleznojusi daba. Nakts bez mēnesnīcas, ar tumšo debess jumu, kas, rāmi mirgojošām zvaigznēm piebārstīts, maigi dvesmoja pār tuksnesīgo upes krastu.

Kamala nevarēja saskatīt savā priekšā nekā cita kā tikai tumsu, kas viņai šķita tukša un bezgalīga. Bet viņa noteikti zināja, ka jāiet tikai tālāk, un viņa gāja, nespēdama domāt par to, kas viņu sagaida.

Kamala nolēma ejot cieši turēties gar upes krastu. Tad viņai nevajadzēs nevienam taujāt pēc ceļa, un, ja draudēs briesmas, svētās Gangas ūdeņi dos viņai patvērumu.

Gaiss bija dzidrs, un nakts tumsa slēpa Kamalu, bet neaizsedza viņas acīm ceļu. Iestājās dziļa nakts. No kviešu druvām atskanēja gari stieptas šakāļu gaudas.

Kamala bija aizgājusi diezgan tālu, kad lēzeno smilšaino krastu vietā sākās pauguri. Upes krastā bija redzams ciemats. Pukstošu sirdi Kamala tuvojās tam. Viss ciemats dusēja ciešā miegā. Meitene jutās nogurusi un, aiz bailēm drebēdama, izgāja ciematam cauri. Beidzot viņa nonāca kādā uzkalniņā, tālāk ceļa vairs nebija.

Galīgi nomocījusies, Kamala atkrita pie baņjankoka1 un cieši aizmiga.

Gaismai austot, acis atvērusi, viņa ieraudzīja, ka viņas priekšā stāv kāda paveca sieviete.

— Kas tu tāda? — sieviete jautāja. — Kāpēc guli zem koka?

Kamala izbijusies pietrūkās kājās. Netālu no krasta viņa ieraudzīja divas laivas.

Pavecā sieviete bija piecēlusies agrāk, lai izpeldētos, kamēr viņas ceļabiedri nav modušies.

— Tu izskaties pēc bengālietes, — sieviete piebilda.

— Jā, esmu bengāliete, — Kamala klusi atbildēja.

— Kā tu še nokļuvi? — sieviete atkal jautāja.

- Es eju uz Benaresu. Man uznāca miegs, tāpēc te apgūlos.

- Lai nu viens paklausās! Kājām uz Benaresu! — sieviete iesaucās. — Nu labi, sēdies mūsu laivā! Es tūliņ izpeldēšos un būšu atpakaļ.

Pēc peldes sākās iepazīšanās. Pavecā sieviete Kama- lai sīki izstāstīja, ka viņa un viņas vīrs esot radinieki Sidhešaram-babu Gadžipurā, kura ģimenē nupat nosvinējuši greznas kāzas. Viņu saucot Nabinkalu, bet vīru Mukündalalu Datu. Jau vairākus gadus viņi dzīvojot Benaresā. Viņi neesot varējuši pieņemt radinieku lūgumu paviesoties pie viņiem Gadžipurā ilgāk, jo tad viņiem būtu jālieto šās mājas uzturs, bet Nabinkalas vīrs esot ļoti izvēlīgs ēdienos. Tāpēc viņi salīguši laivu un steidzoties mājup.

Kad namamāte nožēlojusi, ka viņi braucot projām, Nabinkala teikusi: "Zini, mīļā, manam vīram vārga veselība. Jau no bērna dienām viņš radis, lai mājās būtu govs, no kuras piena taisīts sviests, no sviesta ghi, bet ghi izlietots, pagatavojot lucis. Govi jau nevar vis kaut kā barot ..." — un tā tālāk...

Izstāstījusi sīki jo sīki par sevi un vīru, Nabinkala sāka izjautāt Kamalu.

— Kā tevi sauc? — viņa vaicāja.

— Kamala.

— Redzu, tu valkā metāla rokusprādzes. Tātad tev jau ir vīrs?

— Viņš pazuda otrā dienā pēc kāzām, — Kamala klusi

izdvesa.

— Lai nu viens paklausās! Tu taču esi pavisam jauniņa! Laikam vairāk par piecpadsmit gadiem nebūs? — Nalinkala turpināja, vērīgi aplūkodama Kamalu no galvas līdz kājām.

— Es skaidri nezinu, cik man gadu. Bet laikam gan drīz būs piecpadsmit.

— Vai tu patiesi esi brahmīniete?

— Jā.

— Kur dzīvo tavi piederīgie? — Nabinkala taujāja.

— Sava vīra radu mājās nekad neesmu bijusi. Mana tēva dzimtene ir Bišukhala.

— Tavi vecāki... — Nabinkala atkal atsāka.

— Man nav ne tēva, ne mātes, — Kamala viņu pārtrauca.

— Ak, varenais Hari! Ko tu esi nodomājusi iesākt?

— Benaresā lūkošu iestāties par kalponi kādās kārtīgu cilvēku mājās, kur varētu dzīvot un iztikt. Es protu ēdienus gatavot.

Nabinkala nopriecājās cerībā dabūt par velti virēju brahmīnieti, tomēr sacījās

— Mums virēja nav vajadzīga. Kalpotāju brahmīnu mums pietiek, un mēs nevaram pieņemt vēl vienu kalponi. Un tad vēl, kas lai galvo, vai tu pratīsi gatavot ēdienus saimniekam pa prātam. Kalpotājam brahmīnam jāmaksā četrpadsmit rūpiju mēnesī, turklāt tas labi jātur un ja ģērbj. Bet tu esi no brahmīnu dzimtas un atrodies grūtos apstākļos. Lai tad notiek — paliec pie mums. Mums jābaro tik daudz cilvēku un jāizšķiež tik daudz līdzekļu, ka viens cilvēks vairāk nekā nenozīmē. Tev nebūs daudz jāstrādā. Mājās patlaban ir tikai mans vīrs un es. Meitas esmu izprecinājusi. Visas viņas iekārtojušās turīgās ģimenēs. Mums ir viens dēls. Pašlaik viņš strādā par tiesnesi- Saradhgandžā. Pirms diviem mēnešiem, kad izlasīju par viņa iecelšanu, es vīram sacīju: "Mūsu Natam nav nemaz tik spaidīgi apstākļi. Kāpēc viņam jābrauc uz turieni? Protams, kurš katrs jau nevar tikt par tiesnesi. Bet kāpēc nabaga puisītim jābrauc tik tālu?" Bet vīrs atbildēja: "Tas nav tā. Tu esi sieviete un nekā nesaproti. Ne jau algas dēļ lieku viņam strādāt. Nē, tik nabadzīgi mēs neesam, Bet kas lai zina, ko viņš darītu, ja viņam nebūtu noteikta darba. Viņš taču tik jauns..."

Pūta labs ceļa vējš, un Kamala ar saviem jaunajiem paziņām drīz vien nokļuva Benaresā.

Nabinkalai un viņas vīram piederēja ārpus pilsētas divstāvu māja ar nelielu dārzu. Nekur nebija ne vēsts no kalpotājiem brahmīniem ar četrpadsmit rūpiju lielu mēnešalgu. Tiesa, bija viens virējs brahmīns no Orisas. Bet dažas dienas pēc Kamalas ierašanās Nabinkala pārskaitusies viņu aiztrieca, nekā tam nesamaksājusi, Un, tā kā tolaik bija grūti atrast virēju par četrpadsmit rūpijām mēnesī, tad visus virtuves darbus uzvēla Kamalai.

Nabinkala bieži tiecās Kamalu pamācīt:

— Paklausies, mans bērns. Benaresa ir bīstama vieta tādai jaunai meitenei kā tu. Nekad neej ārpus mājas viena pati. Kad iešu uz Gangu peldēties vai pielūgt Šivas tēlu, es ņemšu tevi līdzi.

Baidīdamās, ka tikai Kamala neizslīd viņai no rokām, Nabinkala viņu ļoti modri uzraudzīja. Viņa neļāva Kamalai pat parunāties ar bengāļu meitenēm.

Kamala visu dienu noņēmās pa virtuvi. Bet vakaros Nabinkala ilgi un gari stāstīja, ka vienīgi aiz bailēm no zagļiem neesot ļāvusi pārvest uz Benaresu dārgās rotas, zelta un sudraba traukus, vērtīgās istablietas ar brokātā un samta polsteriem.

— Mans vīrs ilgi nevarēja pierast pie vara traukiem, — Nabinkala runāja. — Sākumā viņš pastāvīgi kurnēja. "Nu, lai nozog kādu daļu trauku, nopirksim citus vietā," viņš teica. Bet es nevaru ciest, ja tā ne par šo, ne par to jāzaudē manta, labāk tad iztikt kaut kā... Nedomā vis, mums pieder liela māja un vesela armija kalpotāju. Bet mēs taču nevarējām tos visus atvest šurp. Mans vīrs gribēja, lai mēs te īrētu lielu māju, bet es teicu, ka nevarēšu to izturēt, ka gribu mazliet atpūsties. Bet, ja māja būs pilna cilvēku, rūpēm un uztraukumiem nebūs gala.

Un tā līdz apnikumam.

Piecdesmit otrā nodaļa

Kamalas dzīve Nabinkalas mājā atgādināja zivs dzīvi seklā, ūdensgļotām aizaugušā dīķī. Viņa varētu aizbēgt. Bet kurp lai iet? Kamala labi atcerējās, cik šausmīga un baiga viņai likās pasaule tai liktenīgajā naktī. Viņa nevarēja tik viegli saņemties vēlreiz to piedzīvot.

Nevar teikt, ka Nabinkala nebūtu savā ziņā meitenei pieķērusies. Bet šī pieķeršanās bija bez mīlestības un smalkjūtības. Grūtā dzīves brīdī viņa bija palīdzējusi Kamalai, bet meitene nespēja sajust pret šo sievieti pateicību. Kamalai daudz patīkamāk šķita strādāt saimniecībā nekā pavadīt laiku ar Nabinkalu.

Kādā rītā Nabinkala pasauca Kamalu un sacīja:

— Redzi, cienījamā, šodien saimnieks nejūtas labi. Parasto rīsu vietā sacep viņam raušus. Bet nešķied tik daudz ghi! Es zinu, tu esi laba virēja, tomēr nevaru saprast, kur tu liec tik daudz kausēta sviesta. Tai ziņā Orisas brahmins bija daudz labāks. Tiesa, viņš arī cepa sviestā, taču sviesta garša visos viņa ēdienos bija tikko manāma.

Uz tādiem pārmetumiem Kamala nekad neatbildēja un, it kā tos nedzirdējusi, tūliņ ķērās pie darba. Tā arī šodien, skaudri izjuzdama sevī nepelnīto pārmetumu, ne vārda nebildusi, sāka tīrīt saknes. Viņa domāja par sirdēstu pilno dzīvi un tām ciešanām, kas viņai lemtas. Piepeši viņa izdzirda saimnieces vārdus, kas lika viņai nodrebēt.

— Tulsi, — saimniece sacīja, — aizteci labi aši uz pilsētu .un ataicini ārstu Nalinakšu! Saki viņam, ka saimniekam klājas ļoti ļauni.

"Ārsts Nalinakša!" Saules stari Kamalas acu priekšā ietrīcējās kā viņas zelta stīpa, nejauši tām pieskaroties,

Saknes nometusi, viņa piegāja pie virtuves durvīm. Kad Tulsi, zemu palocījies, ienāca virtuvē, viņa to Uzrunāja:

— Tulsi, kurp tu iesi?

— Iešu aicināt ārstu Nalinakšu.

— Kas tas tāds?

— Ak, tas šeit labākais ārsts!

— Kur viņš dzīvo?

— Pilsētā, kādu jūdzi no šejienes.

Visu to mazumiņu, ko Kamalai izdevās ietaupīt no kungu galda, viņa arvien izdalīja kalpotājiem. Pat saimnieces rupjās lamas nespēja viņu no tā atradināt. Saskaņā ar bargajiem saimnieces noteikumiem kalpotājiem nekad nebija pietiekami daudz pārtikas. Turklāt viņiem atļāva ēst tikai pēc tam, kad kungi bija paēduši. Bieži gadījās, ka viens vai otrs kalpotājs ienāca pie Kamalas un lūdza, lai viņu pabaro, un Kamala nekad nevienu nenoraidīja. Tāpēc visi viņu bija ļoti ātri iemīlējuši.

— Ar ko tu tur spriedelē? — atskanēja balss no augšas. — Tu domā, es nekā neredzu! Un tu? Vai nevari atrast ceļu uz pilsētu, virtuvē neiegriezies? Nav nekāds brīnums, ka tik daudz mantas aiziet postā. Neaizmirsti, cienīgā, es tevi pievācu ceļmalā un tikai aiz žēlsirdības pieņēmu. Tad tāda ir tava pateicība!

Nabinkala mūždien bija aizdomu pilna, ka visi grib viņu apzagt. Lai arī nebija nekādu pierādījumu, viņa visus un ikvienu uzskatīja par zagļiem. Viņa bija pārliecināta, ka pat tad, ja dubļu pikas sviestu galīgā tumsā, daļa no tām noteikti trāpītu mērķī, bet kalpotāji domātu, ka viņa allaž ir modra un nav piemānāma. Taču šoreiz Nabinkalas lamu brāzma Kamalu neaizvainoja. Viņa strādāja kā automāts, bet domas lidoja nezin kur. Viņa gaidīja Tulsi pārnākam, stāvēdama lejā virtuves durvīs. Beidzot viņš pārnāca, bet viens pats.

— Vai ārsts nenāca, Tulsi? — Kamala jautāja.

— Nē, nenāca.

— Kāpēc?

— Viņam māte slima.

— Māte slima, — Kamala atkārtoja. — Kā, vai tad mājās vairāk neviena nav?

— Nē, ārsts nav precējies.

— Kā tu zini, ka viņš nav precējies?

— Es dzirdēju no kalpotājiem, ka viņam neesot sievas.

— Varbūt viņa sieva mirusi?.

— Varbūt. Bet viņa kalpotājs Bradžs saka, ka arī tad, kad Nalinakša darbojies par ārstu Rangpurā, viņam sievas neesot bijis.

— Tulsi! — atskanēja sauciens no augšas.

Kamala ātri nozuda virtuvē, bet Tulsi uzskrēja augšā,

Nalinakša!... Ārsta prakse Rangpurā!... Kamala vairs nešaubījās.

Kad Tulsi nonāca lejā, Kamala viņu atkal uzrunāja:

— Paklausies, man ir radinieks, un to sauc tāpat kā ārstu. Saki — vai tiešām viņš ir brahmins?

— Jā, viņš ir brahmīns. Viņa uzvārds ir Catudže.

Baidīdamies no saimnieces dusmām, Tulsi neuzdrošinājās ar meiteni sarunāties un ātri nozuda. Kamala turpretim gāja pie Nabinkalas.

— Esmu visu padarījusi un tūliņ gribu iet Dašašva- medh-Ghatā izpeldēties, — viņa sacīja.

— Cik tu savāda! — Nabinkala iesāka. — Saimnieks slims, nevar zināt, ko viņam ievajadzēsies. Kā gan bez tevis var iztikt?

— Es dabūju zināt, ka Benaresā dzīvojot viens mans radinieks. Man ar viņu jāsatiekas, — Kamala neatlaidās.

— Tas nevar labi beigties! — Nabinkala iesaucās. — Es neesmu bērns un visu labi noprotu. Kas tev pateica par radinieku? Droši vien Tulsi. So puišeli es ilgāk vairs neturēšu. Iegaumē, cienījamā, kamēr būsi manā mājā, tu viena neiesi peldēties vai pilsētā meklēt radiniekus.

Vārtsargam pavēlēja tūlīt aizdzīt Tulsi un neļaut viņam mājā rādīties, bet pārējiem kalpotājiem stingri jo stingri noliedza ar Kamalu draudzēties.

Kamēr Kamala nebija pārliecināta, ka Nalinakša ir dzīvs, viņa bija paklausīga. Bet tagad viņa nespēja nomierināties. Šai pilsētā dzīvo viņas vīrs, un nav ciešams, ka viņa atrodas pilnīgi svešā mājā. Viņa vairs nevarēja strādāt tik cītīgi kā līdz šim, un saimniece arvien biežāk bija ar viņu nemierā.

— Brīdinu, cienīgā, — Nabinkala tādās reizēs draudēja, — tava uzvešanās man nepatīk. Nelabais tevi apsēdis, vai? Vispār tu pati vari neēst, bet es neļaušu mērdēt mūs badā. Šodien tavu pagatavoto ēdienu nevar ne mutē ņemt.

— Es nevaru vairs ilgāk pie jums strādāt! — Kamala atbildēja. — Ilgāk es vairs nevaru! Atlaidiet mani!

Kā vētra Nabinkala uzbruka Kamalai.

— Patiesi, neviens jau labu neatmaksā ar labu! Un es vel iežēlojos par viņu, pieņēmu pie sevis! Atlaidu lielisku virēju brahmīnu, kas mums tik ilgi bija kalpojis! Pat nepainteresējos, vai esi īsta brahmīniete! Bet šodien viņa nāk un saka: "Atlaidiet mani." Ja mēģināsi bēgt, es ziņošu policijai. Mans dēls ir tiesnesis! Cik daudzi jau pakārti pēc viņa pavēles! Ar mani nedomā vis jokoties! Vai esi dzirdējusi par Godu? Viņš izturējās rupji pret saimnieku un saņēma pelnīto sodu. Vēl šobaltdien sēž cietumā. Tu mūs neapmānīsi!

Saimniece nemeloja. Patiesi, saimniece ar savu vīru bija apvainojuši Godu pulksteņa zādzībā un ieslodzījuši cietumā.

Kamala neredzēja izejas. Vai var būt vēl lielāka kļūme nekā tagad, kad visa viņas dzīves laime tik tuvu, bet meitenes rokas izrādās saistītas! Viņas dzīve, smaga darba pilnā gūsteknes dzīve, kļuva neciešama. Vēlu vakarā, darbus pabeigusi, siltā seģenē satinusies, viņa izskrēja dārzā. Pie sienas atspiedusies, viņa ilgi skatījās uz ceļu, kas aizlocījās uz pilsētu. Kamalas jaunā sirds bija pilna dedzīgas vēlēšanās uzticīgi kalpot vīram, tā tvīka ziedot visu savu mīlu. Tā traucās prom pa šo tukšo, naksnīgo ceļu uz pilsētas māju, kas viņai tik dārga. Kamala ilgi stāvēja kā sastingusi, tad zemu palocījās un atgriezās savā istabiņā.

Bet arī šo niecīgo brīvību, šīs laimes drusciņas Kamalai nebija lemts ilgi baudīt. Reiz vēlu vakarā, kad Kamala bija pabeigusi darbu, Nabinkala atsūtīja viņai pakaļ. Kalpotājs ziņoja, ka nekur nevarot Kamalu atrast.

— Vai tiešām viņa būs aizbēgusi? — Nabinkala nobažījusies iesaucās. Un pati ar lampu rokā sāka Kamalu meklēt pa visām istabām. Meiču neatradusi, viņa piegāja pie vīra. Saimnieks, acis pievēris, kūpināja huku.

— Klausies, brahmīniete, šķiet, aizbēgusi! — Nabinkala sacīja.

Bet arī šī vēsts nespēja izkustināt Mukundu-babu no līdzsvara.

— Es jau tevi brīdināju, ka viņa nav uzticama, — viņš laiski nopurpināja. — Vai kas pazudis?

— Nav tikai seģenes, ko devu viņai pievalkāties, — saimniece atbildēja. — Vai vēl kā trūkst, nezinu.

— Jāziņo policijai, — saimnieks mierīgā garā aizrādīja.

Vienu kalpotāju aizsūtīja uz policiju. Pa to laiku Kamala bija pārmākusi un ieraudzīja, ka Nabinkala, gribēdama zināt, kādas mantas pazudušas, cītīgi vandās pa visu māju.

— Kas tad tie pa kumēdiņiem! — viņa sāka kliegt, tiklīdz bija ieraudzījusi Kamalu. — Kur tu biji?

— Es pabeidzu darbu un izgāju dārzā, — Kamala atbildēja.

Nabinkala sāka šķendēties. Viņa laida vaļā visu, kas tik nāca prātā. Nabinkalas kliegšanu padzirdējuši, saskrēja kalpotāji un drūzmējās virtuves durvīs.

Nekad nekādi Nabinkalas apvainojumi nebija varējuši Kamalu saraudināt. Arī tagad viņa stāvēja klusēdama ļauno lamu vārdu brāzmā.

Kad Nabinkalas vārdu plūdi mazliet atslāba, Kamala sacīja:

— Jūs neesat ar mani apmierinātai Atlaidiet mani!

— Es tevi lai atlaižu! — Nabinkala atkal uzbrēca. — Neiedomājies, ka es barošu un ģērbšu tādu nepateicīgu radījumu kā tu! Bet, pirms no mums atvadīsies, tu vēl dabūsi just, ar ko tev darīšana!

Pēc tāda trača Kamala neuzdrošinājās vairs dārzā iet Viņa ieslēdzās savā istabā un domās sevi mierināja:

"Visaugstākajam taču vajag apžēloties par to, kas tik daudz cieš!"

Reiz Mukunda-babu divu kalpotāju pavadībā izbrauca pastaigāties. Kad viņš bija aizgājis, ārdurvis aizšāva ar bultu. Sāka jau satumst, kad aiz durvīm atskanēja kāda balss.

— Vai Mukunda-babu mājā?

Nabinkala satrūkās.

— Tas taču ārsts Nalinakša! Budhija! Budhija! — viņa sauca kalpotāju. Bet no Budhijas nebija ne vēsts.

— Skrej labi ātri un atver durvis! — Nabinkala Kamalai pavēlēja. — Saki ārstam, ka saimnieks izgājis pastaigāties. Viņš tūliņ būs atpakaļ. Lai ārsts viņu pagaida.

Kamala paņēma lukturi un gāja lejā. Kājas viņai drebēja, krūtīs sirds spēcīgi pukstēja, rokas kļuva aukstas. Viņa baidījās, ka lielajā uztraukumā nevarēs paskatīties uz Nalinakšu.

Jaunava atbīdīja bultu un, ar plīvuru aizsegusies, atkāpās no durvīm.

— Vai saimnieks mājās? — Nalinakša atkārtoja savu jautājumu.

— Nav. Ienāciet, lūdzu, — Kamala ar mokām izdvesa.

Nalinakša iegāja viesistabā. Šai brīdī atradās arī Budhija, kas pateica Nalinakšam, ko saimniece vēlējusi:

— Saimnieks izgāja pastaigāties. Viņš tūliņ būs atpakaļ. Uzgaidiet mazliet!

Kamalas krūtis satraukumā smagi cilājās. Viņa klusi izgāja uz tumšajām lievenēm, lai no turienes varētu labāk redzēt Nalinakšu. Aiz uztraukuma jaunava tikko varēja noturēties kājās un noslīga uz grīdas, lai kaut cik nomierinātu stipri pukstošo sirdi. Iekšēja satraukuma un vakara vēsuma dēļ Kamala viscaur drebēja.

Petrolejas lampas vāji apgaismots, Nalinakša sēdēja, domās nogrimis. Kamala viņu cieši vēroja. Asaras ritēja viņai pār vaigiem. Kamala aši tās noslaucīja, dedzīgo skatienu no Nalinakšas nenovērsusi, it kā cenzdamās uz visiem laikiem paturēt savā sirdī tā tēlu. Viņa sastinga, raudzīdamās šai domīgajā sejā ar augsto pieri, ko apspīdēja drebošā lampas gaisma, un nejuta ap sevi vairs nekā. Patlaban visā pasaulē viņai nebija nekā cita kā vienīgi šī seja. Tajā bija iemiesota visa pasaule.

Nav zināms, cik ilgi Kamala bija nosēdējusi tādā pārdomu vai, pareizāk, nemaņas stāvoklī. Atjūgusies viņa pēkšņi pamanīja, ka Nalinakša piecēlies no krēsla un sarunājas ar Mukundu-babu.

Baidīdamās, ka viņi abi var iznākt uz lievenēm un tur viņu atrast, viņa nogāja lejā virtuvē. Virtuve atradās pagalma pusē, kur Nalinakšam bija jāiziet uz ielas. Pamirušu sirdi Kamala sēdēja un viņu gaidīja.

"Kā es, nožēlojama sieviete, varu būt tāda cilvēka sieva! Viņa gudrajai, apgarotajai un skaistajai sejai piemīt kaut kas dievišķīgs! Ak, manu pavēlniek, es neesmu veltīgi cietusi!" viņa lūdzās.

Uz kāpnēm atskanēja soļi. Kamala aši nostājās pie neapgaismotajām durvīm. Pirmais pagāja garām Budhija ar lampu rokās. Viņam sekoja Nalinakša.

"Ak, manu pavēlniek, tavai uzticamai kalponei jādzīvo kā verdzenei svešā mājā. Tu pagāji viņai garām un nepazini," Kamala domās viņu uzrunāja.

Kad Mukunda-babu bija aizgājis uz sievas istabām vakariņās, meitene klusiņām iezagās viesistabā. Viņa noslīga ceļos pie atzveltnes krēsla, uz kura nupat kā bija sēdējis Nalinakša; pieskārusies ar pieri pie grīdas, viņa to godbijīgi noskūpstīja. Kamalas sirds sažņaudzās sāpēs: viņai nebija iespējams citādi parādīt viņam savu mīlu un padevību.

Nākamajā dienā Kamala dabūja zināt, Ra ārsts ieteicis saimniekam veselības labā pārmainīt klimatu un braukt uz kādu kūrortu labi tālu uz rietumiem no Benaresas. Mājā sāka gatavoties aizbraukšanai.

— Es nevaru braukt projām no Benaresas, — pie Nabinkalas iegājusi, Kamala sacīja.

— Mēs varam, bet viņa, redz, nevar! Kur tu uzreiz esi kļuvusi tik dievbijīga?

— Sakiet, ko gribat, bet es palikšu tepat.

— Labi! Redzēsim, kā tu to izdarīsi.

— Lūdzu, nevediet mani no šejienes projām, — Kamala saka lūgties.

— Tu esi šausmīgs cilvēks! Laiks braukt projām, bet tu tiepies! Mēs nevaram tā uzreiz atrast cilvēku tavā vietā. Kas tad darīs tavu darbu?

Veltīgi meiča lūdzās un centās pierunāt. Savā istabā ieslēgusies, viņa sāka raudāt, piesaukdama palīgā Visaugsto.

Piecdesmit trešā nodaļa

Pēc sarunas ar meitu par viņas laulībām ar Nalinakšu Annadam-babu atkal uznāca sāpes. Nakts pagāja smagās ciešanās, tikai uz rīta pusi viņam kļuva labāk.

Savas mājas dārzā sēdēdams, Annada-babu sildījās maigajos ziemas saules staros. Hemnalina turpat tuvumā gatavoja viņam tēju.

No pārciestajām sāpēm Annadas-balu seja bija kļuvusi bālāka un izskatījās samocīta; ap acīm bija tumšas ēnas. Šai naktī viņš bija manāmi novecojis. Tēvā paskatījusies, Hemnalina juta, it kā kāds būtu viņai sirdī dunci iedūris. Hemnalinu ļoti nospieda tas, ka, atteikdamās iet pie Nalinakšas, viņa apbēdinājusi tēvu. Viņai likās, ka tēva fiziskajām sāpēm par iemeslu ir garīgās ciešanas.

"Ko darīt, lai viņu nomierinātu?" viņa domāja, bet nevarēja nekā sagudrot.

Piepeši viņu no pārdomām iztraucēja Akšaja un Čakrabartija ierašanās. Hemnalina gribēja aiziet, bet Akšajs viņu aizturēja.

- Neejiet projām! Tas ir Čakrabartija kungs no Gadiipuras. Viņu labi pazīst rietumu novadā. Viņam kas svarīgs jums sakāms.

Dārzā atradās pussagruvusi lapenīte, un Akšajs ar Čakrabartiju apsēdās uz tās kāpnītēm.

— Man stāstīja, — sirmgalvis iesāka, — ka Ramešs-babu esot jums tuvs draugs. Es atbraucu, lai uzzinātu, vai neesat dzirdējuši kaut ko par viņa sievu?

Aiz pārsteiguma Annada-babu nevarēja izrunāt ne vārda.

— Rameša-babu sievai — beidzot viņš iesaucās. Hemnalina nodūra acis.

— Baidos, jūs varat mani noturēt par slikti audzinātu, — sirmgalvis turpināja. — Es lūdzu paciesties un uzklausīt mani līdz galam. Jūs pārliecināsieties, ka ne tādēļ esmu iebrucis pie jums, lai tenkotu par citiem. Ar Ramcšu-babu un viņa sievu es iepazinos uz tvaikoņa Pu- džas svētku laikā, kad viņi brauca uz rietumiem. Jūs, protams, zināt, ka tas, kas kaut reizi redzējis Kamalu, visu mūžu to atcerēsies. Esmu jau vecs, daudz bēdu pieredzējis, un mana sirds kļuvusi nejūtīga. Bet līdz šim nevaru aizmirst viņu, mūsu Lakšmi. — Sirmgalvim acīs saskrēja asaras. — Un, lūk, Ramešs-babu nezināja, kurp lai brauc. Bet divu dienu laikā Kamala bija tā pieķērusies man, vecītim, ka pierunāja Ramešu-babu apmesties Gadžipurā. Tur viņa ļoti sadraudzējās ar manu meitu Sailu... Man trūkst spēka pastāstīt, kas notika tālāk... Es vēl tagad nesaprotu, kāpēc viņa mūs tik pēkšņi atstāja un lika mums visiem ciest. Kopš tā laika Sailas acīs nenožūst asaras.

Un vecais vīrs apraudājās.

Annada-babu bija ļoti uztraucies.

— Kas tad ar viņu notika? Uz kurieni viņa aizgāja? — viņš jautāja.

— Akšaj-babu, — Čakrabartijs pievērsās savam ceļabiedram, — jūs zināt visu, paskaidrojiet viņiem... Baidos, ja sākšu pats stāstīt, man sirds sāpēs vai lūzīs!

Akšajs pamatīgi izstāstīja visu, kas noticis. Viņš neko nepielika no sevis, un tomēr viņa stāstījumā Rameša rīcība notēlojās tā, ka to nekādā ziņā nevarēja saukt par godīgu.

— Mēs par to nekā neesam dzirdējuši! No Kalkutas aizbraucis, Ramešs nav mums nevienu vēstuli atsūtījis,— ar lielām pūlēm Annada-babu izdabūja pār lūpām.

— Mēs nezinājām pat, ka viņš apprecējis Kamalu,—

Akšajs piebilda. — Vai esat pārliecināts, Čakrabartija kungs, ka Kamala ir Rameša sieva? Varbūt viņa tam māsa vai radiniece?

— Ko jūs runājat, Akšaj-babu? — Čakrabartijs brīnījās. — Kāpēc lai nebūtu sieva? Reti gan gadās satikt tik pazemīgu un labu sievu kā Kamala!

— Brīnuma lietas! Jo labāka sieva, jo Jaunāk ar viņu apietas! — piebilda Akšajs, smagi nopūzdamies, "— Man šķiet, ka viskrietnākajiem cilvēkiem arvien uzliek vissmagākos pārbaudījumus.

— Patiesi, tā ir liela nelaimei — Annada-babu piekrita, ar roku savus paretos matus glaudīdams. — Bet tagad tur nekā nevar līdzēt. Nav nozīmes arī veltīgi bēdāties.

— Es tomēr šaubos, — Akšajs atkal iesāka. — Ja nu Kamala nav noslīcinājusies, bet vienkārši aizbēgusi no mājas? Tāpēc arī atvedu Čakrabartiju uz Benaresu, lai uzsāktu viņu meklēt. Bet, redzams, arī jūs nevarat mums nekā par viņu pastāstīt. Mēs paliksim šeit dažas dienas un mēģināsim meklēt Kamalu.

— Bet kur patlaban atrodas Ramešs? — Annada-babu iejautājās.

— Viņš aizbrauca, no mums neatvadījies, — Čakrabartijs atbildēja.

— Redzējis viņu neesmu, bet dzirdēju, ka viņš aizbraucis uz Kalkutu, — Akšajs sacīja. — Kā liekas, viņš grib uzsākt praksi Aiipurā. Cilvēks taču nevar ilgi sērot, it īpaši, ja tas tik jauns kā Ramešs. Iesim, Čakrabartija kungs. Meklēsim Kamalu pilsētā.

— Akšaj, vai tu pie mums vēl iegriezīsies? — Annada-babu jautāja.

— Nezinu. Jūs nevarat Iedomāties, kā man sāp sirds. Kamēr esmu Benaresā, man jāmeklē Kamala. Cildenā meiča būs izmisumā aizbēgusi no mājas. Padomājiet, kādas briesmas viņai tagad draud! Protams, Ramešam babu tas vienalga, bet es nevaru nomierināties.

Pēc tam Akšajs un Čakrabartije aizgāja no Annadas-babu mājas.

Noskumušais Annada-babu vērīgi ieskatījās meitai sejā. Hemnalina zināja, ka tēvs bažījas par viņu, tāpēc saņēma visu savu gribas spēku un izlikās mierīga,

— Tēt, šodien tev būtu jāparādās ārstam, — viņa sacīja. — Katrs nieks smagi skar tavu veselību. Tev mazliet jāpaārstējas. v

Annada-babu juta sirdi atvieglojumu. Par spīti visam, go Hemnalina bija dabūjusi zināt par Ramešu, viņa tomēr bažījās par tēva veselību. Kā akmens novēlās viņam no sirds. Citā reizē viņš būtu vairījies runāt par savu slimību, bet šodien teicas

— Jauka doma! Ārstam var parādīties. Vai nebūtu tūlīt jāaizsūta pēc Nalinakšas, kā tu domā?

Nalinakšu pieminot, Hemnalina satrūkās. Tagad, tēvam klātesot, viņai būs grūti izturēties kā agrāk. Bet viņa tomēr sacījas

— Labi, es aizsūtīšu pēc viņa.

Redzēdams, ka Hema .ir mierīga, Annada-babu saņēmās"

— Herm, atgadījums ar Ramešu.,.

Hemnalina nejāva viņam nobeigt.

— Tēt, jau pavisam karsts... Iesim... Iesim istabā.-— Un, nejaudama viņam nekā iebilst, saņēma tēvu zem rokas un ieveda istabā. Tur viņa nosēdināja Annadu-babu atzveltnes krēslā, apsedza un iedeva viņam rokā avīzi. Tad izņēma no kārbiņas brilles, uzlika tās viņam uz deguna un sacījar

— Palasies, tēt! Es drīz būšu atpakaļ.

Kā paklausīgs zēns Annada-babu centās izpildīt ilem- nalinas rīkojumu, taču bažas par meitu nejāva viņam koncentrēties. Galu galā viņš nolika avīzi un gāja uzmeklēt Hemu. Pie viņas istabas piegājis, viņš redzēja, ka durvis aizslēgtas, lai gan bija vēl agrs.

Annada-babu klusēdams staigāja pa lievenēm no viena gala uz otru. Brītiņu pagaidījis, viņš atkal devās pie Hemnalinas, bet arī šoreiz istaba izrādījās aizslēgta. Nemiera pilns viņš gāja uz lievenēm atpakaj, smagi atlaidās krēslā un nervozi sāka ar pirkstiem šķirstīt matus.

Drīz vien ieradās Nalinakša. Annadu-babu izmeklējis, viņš noteica, kā ārstēties, un jautāja Hemnalinai, kas tobrīd ienācās

—- Sakiet, — varbūt kaut kas satrauc jūsu tēvu?

Hema palocīja galvu.

— Viņam nepieciešams pilnīgs garīgs miers, — Nalinakša sacīja. — Tas ir tāpat kā ar manu māti. Viņu satrauc katrs nieciņš, un tas prasa daudz spēka. Vakar vakarā nez kāda nieka dēj viņa nevarēja visu nakti aizmigt. Es cenšos viņu neuztraukt, bet pasaule jau tā iekārtota, ka ne katrreiz tas iespējams.

— Jums šodien nav labs izskats, - Hemnalina feml nejās.

— Nē, es jūtos lieliski, — Nalinakša attrauca. — Es nekad neslimoju. Tikai vakar vēlu aizgāju gulēt, varbūt tāpēc tā izskatos.

— Būtu gan labāk, ja pie jūsu mātes allaž atrastos kāda sieviete, kas viņu koptu. Jūs esat viens, darba daudz, un nevarat, protams, par viņu tā rūpēties, kā vajadzīgs.

Hemnalina sarunājās brīvi, un viņas pēdējos vārdos, protams, nebija nekā nepiedienīga. Bet viņai pēkšņi iešāvās prātā, ka Nalinakša tos var iztulkot par kādu mājienu, un viņa samulsusi piesarka.

Hemnalinas apjukumu pamanījis, Nalinakša neviļus atcerējās savu sarunu ar māti.

— Būtu labi, ja pie viņas pastāvīgi atrastos kalpone, — jaunava steidzīgi papildināja.

— Esmu daudzreiz mēģinājis viņu pierunāt, bet viņa neparko nav ar mieru, — Nalinakša atbildēja. — Viņa ļoti stingri ievēro kastu tīrību un šai ziņā algotiem kalpotājiem neuzticas. Tāds viņai raksturs; viņa nekad nepieņems pakalpojumus, ikas nenāk no laba prāta.

Uz to Hemnalina nevarēja nekā atbildēt. Mazliet pagaidījusi, viņa atkal atsāka:

— Es cenšos turēties pie jūsu norādījumiem, bet atduros uz šķēršļiem un piekāpjos. Baidos, man nekad neizdosies sasniegt garīgo stingrību un mieru. Sakiet, — vai tiešām triecieni, ko sagādā dzīve, vienmēr mani izsitīs no līdzsvara?

Skumjas un sirdssāpes, kas ieskanējās Hemnalinas vārdos, spieda Nalinakšu padomāt.

— Nevajag izsamist, — viņš sacīja. — Atcerieties, ka šķēršļi, kas stājas ceļā, pārbauda mūsu garīgo stiprumu un nelokāmību.

— Vai jūs nevarētu pienākt pie mums rīt no rīta? — Hemnalina palūdza. — Jūsu atbalsts mani stiprina.

Nalinakšas sejā, viņa balsī bija tik daudz nelokāma garīga spēka! Hemnalina no tā smēlās iedvesmu. Kad Nalinakša bija aizgājis, Hemnalina jutās mierīgāka. Stāvēdama uz lievenēm, kas atradās pie viņas guļamistabas, viņa lūkojās ziemas saules apmirdzētajā pasaulē. Saulainās dienas spožumā viņas priekšā pavērās darba steigas un atpūtas, neizmērojama varenuma un dziļa miera pilnais pasaules visums, kur nevaldāmas kaislības līdzsvarojas ar atturību. Visa viņas izmocītā dvēsele izjuta pa-

saules varenumu. Saules spožums, dzidrā, bezgalīgā debess dzīle viesa Hemnalinas sirdi dzīves prieku un

pateicību šai pasaulei.

yiņa domāja par Nalinakšas māti. Jaunava noprata, kāpēc vecā sieviete pagājušajā naktī nav gulējusi. Pirmais satraukums un bailes, ko Hemnalinā izraisīja ierosinājums precēties ar Nalinakšu, bija jau pāri. Un Hemnalinas dvēselē viesās dedzīga pieķeršanās un padevība viņam, tomēr tur nebija ne ciešanu, ne īstas mīlas degsmes. Protams, sevī iegrimušajam jauneklim nav vajadzīga sievietes mīla, tomēr viņam, tapat kā visiem citiem, nepieciešams, ka par viņu kāds gādātu. Kas par viņu lai rūpējas? Viņa māte taču jau veca un nespēcīgai Bet Nalinakšas dzīve nav bez vērtības. Viņam kalpot nozīmē veikt savu pienākumu pret cilvēkiem.

Tas, ko viņa šorīt dabūja dzirdēt par Ramešu, viņas mīlas pilnajai sirdij bija smags pārbaudījums. Hemnali- nai vajadzēja saņemt visus savus garīgos spēkus, lai izturētu nežēlīgo triecienu. Tagad viņai likās pat apvainojoši ciest Rameša dēļ. Viņa negribēja Ramešu ne tiesāt, ne aļ3vainot. Zeme nemitīgi griežas ap savu asi, un miljoniem cilvēku rīkojas ļauni un labi, un Hemnalina vispār nedomāja kādu tiesāt. Viņa negribēja domāt par Ramešu. Dažreiz ienāca prātā bojā gājusī Kamala, un viņai kļuva baigi. Viņa domās sev jautāja, kāds viņai sakars ar šo nelaimīgo pašnāvnieci. Kauns, dusmas un žēlums žņaudza Hemnalinai sirdi. Rokas saņēmusi, viņa sāka lūgts

— Ak, Visaugstais, kāpēc es tā ciešu? Ko esmu noziegusies? Visužēlīgais, atbrīvo mani no šās mīlas! Man nekā nevajag, vienīgi to, lai es varētu mierīgi dzīvot tavā pasaulē!

Annadam-babu ļoti gribējās zināt, kādu iespaidu uz Hemnalinu atstājis tas, ko viņa dzirdēja par Ramešu un Kamalu, bet viņam trūka drosmes vaicāt to meitai. Hemnalina sēdēja uz lievenēm, nodarbodamās ar izšūšanu. Ne vienu reizi vien Annada-babu pienāca pie, viņas, taču, paraudzījies tās domīgajā sejā, neuzdrošinājās sākt sarunu.

Tikai vakarā, kad Hemnalina sēdēja viņam līdzās un deva zāles ar pienu, viņš beidzot saņēmās.

— Lūdzu, nodzēs lampu, — viņš palūdza meitai.

Kad istaba iegrima tumsā, Annada-babu sāka sarunuj

— Tas vecītis tomēr likās lāga vīrs.,.

Hemnalina neatbildēja. Citu ievadu Annada-babu nevarēja sadomāt, tāpēc ķērās tieši pie paša galvenā.

— Es brīnos par Rameša rīcību. Par viņu tik daudfi tenkoja. Taču līdz šim es tenkām neticēju. Tomēr...

— Tēt, nerunāsim par to, — Hemnalina skumji viņu pārtrauca.

— Mīļā, arī man negribas par to runāt. Bet padomā taču, pats radītājs visus mūsu priekus un nelaimes saistījis ar šo cilvēku. Mēs nevaram vienaldzīgi izturēties pret

viņa rīcību.

’

— Nē, nē! — Hemnalina ātri atsaucās. — Kāpēc saistīt mūsu laimi ar vienu vai otru cilvēku! Tēt, es esmu pilnīgi mierīga. Mani moka sirdsapziņas pārmetumi, ka tu velti uztraucies par mani.

— Mīļā Hem, — Annada-babu turpināja, — es esmu vecs, un man nebūs miera, kamēr tu nebūsi iekārtojusies savā dzīvē Es negribu, ka tu paliktu vientuļa.

Hemnalina klusēja.

— Saproti, mīļā, — Annada-babu centās viņu pārliecināt. — Tiesa, tu esi pārcietusi smagu vilšanos, bet tāpēc nav jānoraida tās balvas, kādas tev sniedz dzīve. Pašlaik tu esi noslēgusies savās bēdās un nesaproti, kas tevi var darīt laimīgu un dzīvei noderīgu. Bet es arvien domāju par tavu labklājību. Es zinu, kas tev atnesīs laimi un nomierināšanos. Nenoniecini manu priekšlikumu!

Hemnalinai sāka plūst asaras.

— Tēt, nerunā tā! Es nenoraidu tavu priekšlikumu un darīšu, kā tu vēlēsies. Tikai ļauj man atbrīvoties no šaubām un sagatavoties uz to.

Annada-babu tumsā pieskārās meitas vaigam, kas bija valgs no asarām, un noglaudīja viņai galvu. Tovakar viņš neteica vairs ne vārda.

Otrā rītā, kad Annada-babu un Hemnalina dzēra tēju dārzā zem koka, pienāca Akšajs. Annadas-babu acīs klusu jautājumu uztvēris, Akšajs paņēma tējas tasi, apsēdās un sacīja:

— Pagaidām nav nekādu pēdu. Dažas Kamalas un Rameša mantas vēl līdz šim atrodas pie Čakrabartija kunga. Viņš nesaprot, kurp tās nosūtīt. Kad Ramešs-babu dabūs zināt jūsu adresi, protams, viņš steigsies šurp. Tad jūs...

Visiem par lielu pārsteigumu Annada-babu pikti pārtrauca viņu:

— Akšaj.tev nemaz nav jēgas. Kāpēc Ramešam jānāk pie mums? Un kāpēc man jārūpējas par viņa mantām?

— Droši vien Ramešs-babu tagad nožēlo savu rīcību,— Akšajs sāka taisnoties. — Vai tad vecu draugu pienākums nav viņu atbalstīt? Vai viņu var pamest tādā brīdi?

— Akšaj, mums nepatīk, ka tu visu laiku runā par viņu, — Annada-babu atbildēja. — Lūdzu, esi tik laipns, mūsu klātbūtnē nekad nepiemini Ramešu.

— Neuztraucies, tēt, — Hemnalina liegi ierunājās. — Tas tev kaitīgs. Akšajs-babu var teikt visu, ko vien vēlas. Tas nav nekas ļauns.

-Nē, nē, piedodiet man — Akšajs atvainojās. — Es neesmu labi izpratis visu.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Mukunda-babu ar visu saimi gatavojās aizbraukt no Benaresas uz Miratu. Mantas bija jau iesaiņotas un aizbraukšana paredzēta nākošajā rītā. Kamala vēl arvien cerēja, varbūt kaut kas negaidīts aizkavēs viņus aizbraukt vai arī Nalinakša vēlreiz apmeklēs savu pacientu. Bet nenotika ne viens, ne otrs.

Nabinkala baidījās, ka burzmā Kamala varētu pazust, tāpēc pēdējās dienās nelaida viņu ne soli no sevis. Visi mantu iesaiņošanas darbi tika uzvelti jaunavai. Nonākusi gandrīz izmisumā, Kamala alka pēdējā naktī smagi saslimt. Tad Nabinkala nevarēs viņu aizvest sev līdzi un varbūt atsauks pie viņas jau pazīstamo ārstu. Acis aizvērusi, Kamala fantazēja, kā viņa, nāvei tuvojoties, godbijīgi noņem pīšļus no ārsta kājām un tad nomirst.

Pēdējā naktī Kamala gulēja Nabinkalas istabā un otrā dienā devās uz staciju saimnieces ekipāžā. Mukunda-babu brauca otrā klasē, bet Nabinkala ar Kamalu novietojās sieviešu kupejā.

Beidzot vilciens sāka kustēties. Lokomotīves svilpiens plosīja Kamalai sirdi, gluži kā saniknota ziloņa ilkņi plosa liānu. Meitene kāri skatījās uz pilsētu, kas aiz loga slīdēja viņai garām.

— Kur kārbiņa ar pāri? — atskanēja Nabinkalas balss. Kamala klusēdama pasniedza to.

— Tā jau domāju! — Nabinkala nikni uzkliedza. — Tu esi aizmirsusi betelim pielikt kaļķi. Ko ar tevi lai iesāku! Ja pati neparūpējos, viss aiziet pa gaisu. Vai pats nelabais tevi apsēdis, ko? Tu tīšu prātu mani kaitini. Šodien nav apsālītas saknes, rīt piena putrai zemes piegarša.

Vai domā, mēs tavus izlēcienus nesaprotam? Pagaidi vien, kad nok|ūsim Miratā, es tev parādīšu, kur tava īstā vieta!

Kad vilciens devās pāri tiltam, Ka mal a izliecās pa logu, lai pēdējo reizi paskatītos uz Benaresu, kas palika tur Gangas krastos. Viņa nezināja, kur atrodas Nalinak- šas māja. Bet, kad, vilcienam ātri joņojot, viņas acīm zibēja garām krastmalas ielas, nami, tempļi ar smailajiem torņiem, viss viņai šķita piesātināts ar viņa tuvumu, viss bija viņas sirdij bezgala mīļš.

— Ko tu tur snaiksties ārā pa logu? — atskanēja kliedziens. — Tu taču neesi putns! Bez spārniem nekur ne- aizlaidīsies!

Kad Benaresa nozuda skatienam, Kamala apsēdās savā vietā un klusēdama sāka raudzīties tālumā.

Vilciens pienāca Magalšarajā. Kamala kustējās kā pa miegam. Viņa nemanīja ne stacijas trokšņa, ne ļaužu burzmas. Tāpat mehāniski viņa pārsēdās no viena vilciena otrā.

Vilciens taisījās jau atiet, kad pēkšņi Kamala nodrebēja, dzirdot labi pazīstamu balsi.

— Māt! — kāds viņu sauca.

Kamala pagriezās, paskatījās uz peronu un ieraudzīja Umešu. Prieks atplaiksnījās viņai sejā.

— Tu, Umeš!

Umešs atvēra kupejas durvis, un Kamala tai pašā mirklī atradās uz perona, bet Umešs, godbijīgi pie viņas kājām noliecies, viņu sveicināja.

Plats smaids pavēra Umeša muti līdz ausīm. Tai pašā brīdī konduktors aizcirta kupejas durvis.

— Kamala, ko tu dari! — Nabinkala kliedza, ārdīdamās pa kupeju. — Vilciens tūliņ sāks kustēties! Kāp drīzāk iekšā! Kāp iekšā!

Bet Kamala nekā nedzirdēja. Atskanēja svilpiens, lokomotīve iešņācās un sāka kustēties.

— Umeš, no kurienes tu? — Kamala jautāja.

— No Gadžipuras.

— Vai visi veseli? Ko vectētiņš? — jaunava apbēra viņu ar jautājumiem.

— Viņš jūtas labi.

— Un kā klājas manai dich?

— Viņa tevis dēļ vai acis izraudājusi.

Arī Kamalai pašai acīs saskrēja asaras,

— Ko dara Uma? Vai vēl atceras savu krustmāti?

— Viņa neparko negrib dzert pienu, kamēr nav apliktas rokusprādzes, ko tu viņai dāvināji, — Umešs atbildēja. — Bet, līdzko tās apliek, viņa sāk vicināt rociņas un sauc: "Krustmāte aizbrauca!..." Māte, viņā skatīdamās, aizvien raud.

— Kā tu šeit gadījies? — Kamala turpināja izjautāt.

— Man Gadžipurā apnika, nu, un tad es devos projām.

— Bet kurp tu tagad domā braukt?

— Braukšu tev līdzi, māt.

— Bet man taču nemaz nav naudas.

— Man ir nauda, — Umešs apgalvoja.

— Kur tu ņēmi? — Kamala brīnījās.

— Neesmu vēl izdevis tās piecas rūpijas, ko tu toreiz man iedevi, — Umešs atbildēja un, naudu no sainīša izraisījis, parādīja Kamalai.

— Labi, iesim. Brauksim uz Benaresu. Saki, — vai tu varēsi nopirkt divas biļetes?

— Varēšu, — Umešs atbildēja un brītiņu vēlāk atnesa biļetes.

Vilciens jau stāvēja gatavs aiziešanai, un Umešs ievadīja Kamalu sieviešu nodaļā, teikdams, ka pats braukšot blakus nodaļā.

— Bet kurp mēs tagad dosimies? — Kamala jautāja, kad viņi Benaresā bija izkāpuši no vilciena.

— Par to neraizējies, māt, — Umešs teica. — Es zinu labu vietu.

— Labu vietu? Ko tad tu šeit zini? — Kamala brīnījās.

— Es šeit visu zinu. Drīz vien tu pati redzēsi, kurp

tevi aizvedīšu!

Tq teicis, Umešs palīdzēja Kamalai iekāpt ekipāžā, bet pats nosēdās uz bukas. Beidzot ekipāža apstājās, un Umešs, no bukas nolēcis, uzsaucas

— Māt, mēs esam klāt!

No ekipāžas izkāpusi, Kamala gāja Umešam līdzi.

— Vai vectētiņš mājās? — Umešs sauca, kad viņi iegāja mājā.

Otrā istabā atskanēja troksnis.

— Vai patiešām tu, Umeš! Kur tu radies?

Šai mirklī pats vectētiņš Čakrabartijs ar huku rokās parādījās durvīs. Pār Umeša seju noplaiksnījās pašapmierināts smaids, bet pārsteigtā Kamala zemojās vectētiņa priekšā, nododama pronam. Čakrabartijs nevarēja izteikt ne vārda, viņš nesaprata, ko teikt, ko darīt ar

savu huku. Beidzot, Kamalu aiz zoda saņēmis, viņš pacēla tās samulsušo seju un sacīja:

— Tu atgriezies pie mums, mijā. Iesim, iesim augšā! Saila, Sailal Paskat, kas pie mums atbraukusi, — viņš

sauca.

Šailadža aši noskrēja pa kāpnēm lejā uz lievenēm. Savu didi apsveikdama, Kamala noņēma pīšļus no viņas kājām. Saila brāzmaini apskāva meiču un, pie krūtīm pievilkusi, sāka viņu skūpstīt uz pieres. Asaras ritēja pār jaunās sievietes vaigiem.

— Mana mijā, mēs tā bēdājāmies par tevi!

— Nevajag vairs par to runāt, — Čakrabartijs pārtrauca meitu. — Labāk paraugi viņai cienastu.

Šai brīdī, rociņas izstiepusi, kliegdama: "Krustmāt, krustmāt," — ieskrēja Uma. Kamala satvēra viņu rokās un, dedzīgi skūpstīdama, spieda pie krūtīm.

Šailadža apraudājās, skatīdamās Kamalas netīrajās drānās. Viņa aizvilka meiču sev līdzi, pagādāja ko nomazgāties un piespieda uzvilkt savu labāko tērpu.

— Šķiet, tu šonakt neesi lāgā gulējusi, — Saila teica, kad Kamala bija apģērbusies. — Acis pavisam iekritušas. Ej tūliņ pagulēties! Es tikmēr paraudzīšu ko iebaudīt.

— Nē, didi, — Kamala lūdza, — es arī iešu tev līdzi uz virtuvi.

Šailadža bija ar mieru, un draudzenes abas aizgāja.

Jāpiebilst, ka tad, kad Čakrabartijs, Akšaja padomam paklausīdams, posās uz Benaresu, Šailadža viņam bija teikusi:

— Tēt, es arī braukšu tev līdzi.

— Bet Bipinam taču pašreiz nedos atvaļinājumu, — Čakrabartijs bija atbildējis.

— Kas par to, es braukšu viena pati. Māmiņa paliks mājās un parūpēsies par viņu.

Līdz šim Saila ne reizi nebija atstājusi viru vienu pašu.

Čakrabartijs bija ar mieru, un tā viņi abi aizbrauca uz Benaresu. Uz perona viņi ieraudzīja Umešu. Tas arī bija izkāpis no tā paša vilciena. Čakrabartijs un viņa meita pabrīnījās un vaicāja, kurp viņš brauc. Izrādījās, ka Umešs atbraucis ar tādu pašu nolūku kā viņi. Zinādami, ka Umešs Gadžipurā vajadzīgs un ka viņa negaidītā nozušana apbēdinās saimnieci, Čakrabartijs un Sai- ladža bija pierunājuši viņu, lai brauc latpakaļ.

Lasītājam jau zināms, kas pēc tam notika. Bez Kama-

las Umešs Gadžipurā nevarēja dzīvot. Kādā jaukā dienā viņš paņēma to naudu, ko saimniece viņam iedeva, sūtīdama uz tirgu, pārcēlās Gangas otrā krastā un atradās stacijā, kur tad arī satika Kamalu. Tai dienā Čakrabartija sieva veltīgi nošķendējās par puišeli.

Piecdesmit piektā nodaļa

Dienu vēlāk Akšajs atkal ieradās Čakrabartija mājā. Vectētiņš bija nolēmis viņam nestāstīt, ka Kamala atradusies. Viņš bija jau nopratis, ka Akšajs nav Rameša draugs.

Neviens Kamalai neprašņāja, kāpēc viņa aizgājusi no mājas un kur visu šo laiku dzīvojusi. Viss bija tā, it kā Kamala pirms dažām dienām kopā ar visiem būtu ieradusies Benaresā. Tikai Umas aukle Lačminija taisījās jaunavu sabrāzt, bet vectētiņš tūliņ viņu pasauca un ļoti stingri pavēlēja tā nedarīt.

Naktī Sailadža un Kamala apgūlās vienā gultā. Sai- ladža pievilka Kamalu pie sevis un apskāvusi sāka glaudīt viņas galvu, klusi mudinādama, lai viņa izstāsta savas bēdas.

— Didi, ko jūs toreiz domājāt? — Kamala jautāja.

— Droši vien dusmojāties uz mani.

—_Vai tad mēs nekā nesaprotam? — Saila atbildēja.

— Mēs nospriedām, ka tu esi spērusi tādu soli, nevarēdama saskatīt citas izejas. Mēs pārmetām Dievam vienīgi to, ka viņš uzsūtījis tev tik daudz ciešanu. Kāpēc gan viņš soda tos, kas nekā nav noziegušies?

— Vai esi ar mieru noklausīties visu, ko tev stāstīšu?

— Protams, māsiņ, — Saila atbildēja. Viņas balsī bija tik daudz Kamalai veltītas mīlestības.

— Es pati nesaprotu, kāpēc jau agrāk tev visu neizstāstīju, — Kamala iesāka. — Tolaik pat nespēju neko domāt. Notikušais mani pārsteidza kā pērkona spēriens, aiz kauna nevarēju jums pat acīs skatīties. Man nav ne mātes, ne tēva. Tu, didi, esi man tikpat kā māte un māsa. Tāpēc es tev izstāstīšu to, ko vēl neesmu teikusi nevienam.

Guļot Kamalai bija grūti runāt, tāpēc viņa piecēlās gultā sēdus. Saila nosēdās viņai iepretim. Un tā nakts tumsā Kamala izstāstīja visu, kas ar viņu pēc kāzām noticis.

Dabūjusi zināt, ka meitene ne pirms kāzām, ne kāzu

naktī ne reizes nav paskatījusies uz savu vīru, Saila iesaucās:

— Es gan nevarēju iedomāties, ka tu esi tāda muļķīte! Es biju jaunāka par tevi, kad mohans, taču nepavisam nekautrējos un nepalaidu garām nevienu izdevību krietni paraudzīties savā līgavainī.

— Didi, tā nebija kautrība. Visi turējās pie ieskata, ka esmu jau pāri precību gadiem, un te uzreiz kāzas! Manas draudzenes mani ķircināja. Es ne reizi nepagriezu acis uz viņa pusi, baidījos, vai nesāks domāt, ka esmu ļoti priecīga, tikusi beidzot pie vīra. Man likās apvainojoši pat sirds dziļumos sajust interesi par viņu. Un tagad man par to dārgi jāsamaksā.

Kamala brītiņu klusēja un tad atkal atsāka:

— Tu jau zini, ka pēc kāzām mēs uz G.angas cietām katastrofu, zini arī, kā izglābāmies. Kad es tev to stāstīju, tad vēl nezināju, ka cilvēks, kurš mani izglāba un kura mājā nokļuvu, nav mans vīrs.

Saila pietrūkās, apkampa Kamalu un pievilka sev klāt.

— Nabadzīte! Tagad es visu saprotu. Kas par briesmīgu nelaimi!

— Ko nu par to runāt, didil Šausmīgi, ka Visaugstais izglābis mani tikai tāpēc, lai uzveltu man jaunas ciešanas.

— Vai tad Ramešs-babu arī nekā nenoprata?

— Reiz Kalkutā, kad viņš mani nosauca par Sušilu, es viņam jautāju, kāpēc mani šeit visi tā dēvē, ja mans vārds ir Kamala. Tagad es saprotu, ka toreiz viņš droši vien bija nopratis savu kļūdu. Tiklīdz atceros ar viņu kopā pavadītās dienas, mani pārņem kauns.

Kamala apklusa. Bet pamazām Sailadža dabūja no viņas zināt visu viņas dzīves stāstu.

— Māsiņ, tavs liktenis ir šausmīgs! Un tomēr man gribot negribot jādomā, kāda laime, ka nokļuvi pie Rameša-babu, — Saila sacīja. — Saki, ko gribi, man tomēr viņa žēl. Bet nu lūko iemigt, Kamala. Ir jau tik vēls. Aiz lielas raudāšanas un bezmiega tu esi pavisam sakritusies. Rīt pagudrosim, ko darīt.

Nākamajā dienā Sailadža paņēma no Kamalas Rameša vēstuli, pasauca tēvu savā istabā un iedeva viņam to. Čakrabartijs uzlika brilles, uzmanīgi izlasīja vēstuli, tad salocīja, noņēma brilles un pievērsās meitai:

— Tā ... Bet kas tagad būtu darāms?

— Tēt, jau dažas dienas, kopš Uma saaukstējusies un

klepo. Vai mēs nevarētu pasaukt ārstu Nalinakšu? Be- naresā par viņu un viņa māti tik daudz runā, bet es vēl ne reizes neesmu viņu redzējusi.

Ārsts atnāca. Sailai gribējās viņu drīzāk redzēt.

— Iesim, iesim ātrāk, Kamala, — viņa mudināja.

Nabinkalas mājā Kamala, vēlēdamās redzēt Nalinakšu,

bija aizmirsusi visu citu. Bet šeit viņa mulsā nevarēja saņemties un pakustēties ne no vietas.

— Klausies, nelaimīgā, es negribu ar tevi tielēties,— Saila sacīja. — Tam nav laika. Umas slimība ir tikai iegansts, un ārsts ilgi nekavēsies. Es nemaz viņu neredzēšu, ja te ar tevi noņemšos.

Un Sailadža aizvilka Kamalu pie tās istabas durvīm, kurā atradās Nalinakša.

Nalinakša izmeklēja Umu, parakstīja zāles un aizgāja.

— Redzi nu, Kamala. Pēc visām nelaimēm Visaugstais beidzot sūtījis tev arī prieku, — Sailadža teica, kad ārsts bija aizgājis. — Pacieties vēl mazliet! Drīz viss nokārtosies. Bet pagaidām mēs vēl aicināsim ārstu pie Umas, tā ka tu varēsi ar viņu redzēties.

Dažas dienas pēc tam, nolūkojis tādu laiku, kad Na- linakšas nebija mājā, Čakrabartijs aizgāja pie viņa.

Kad kalpotājs teica, ka ārsta nav mājās, vecais vīrs atbildēja:

— Bet kundze taču būs mājā! Ej pieteic mani; saki, ka viens vecs brahmīns grib viņu redzēt.

No augšas, no Kšemankaras, pienāca aicinājums.

— Māt, jūs ar savu dievbijību esat pazīstama visā Benaresā, — viņš sacīja, cienījamo sievieti apsveikdams.

— Esmu ieradies, lai apliecinātu jums savu cieņu. Gita nolūka man nav. Mana mazmeitiņa saslimusi, un es gribēju aicināt jūsu dēlu pie viņas. Bet izrādās, viņa nav mājās. Un tad es nospriedu, ka neiešu projām, iekam nebūšu jūs redzējis.

— Nalins drīz būs atpakaļ. Uzgaidiet mazliet, — Kše- mankara piebilda. — īr diezgan vēls, es likšu jūs pacienāt.

— Es manu, ka jūs mani bez cienasta neatlaidīsiet,— Čakrabartijs atbildēja. — Ļaudis allaž noskārst, ka man patīk labi paēst. Visi, kas mani pazīst, piedod man šo vājību.

Kšemankara iar prieku viņu pacienāja.

— Atnāciet rīt pie manis pusdienās, — viņa uzlūdza.

— Šodien nevarēju diezin kā pacienāt, jo nebiju jūs gaidījusi.

г

— Kad jums gadīsies kas garšīgs, atcerieties veco brahmīnu, — Čakrabartijs jokoja. — Es jau tepat netālu no jums dzīvoju. Ja vēlaties, paņemšu līdzi jūsu kalpotāju un parādīšu tam savu māju.

Sirmgalvis sāka bieži apmeklēt Kšemankaru un drīz vien bija viņas mājā kā savs cilvēks.

Reiz, kad atkal bija atnācis Čakrabartijs, Kšemankara pasauca dēlu un teica:

— Nalin, tev nevajag ņemt maksu no Čakrabartija kunga par ārstēšanu.

— Viņš gatavs izpildīt savas mātes vēlēšanos, pirms viņa nav vēl paspējusi to izteikt, — vecais vīrs sāka smieties. — Jūsu dēls ir goda vīrs: pazīst trūcīgo no pirmā acu uzmetiena.

Jau vairākas dienas Čakrabartijs bija sačukstējies ar meitu un beidzot kādā rītā pasauca Kamalu:

— Šodien iesim uz Dašašvamedh-Ghatu peldēties.

— Didi, vai tu arī nāksi? — Kamala jautāja Šailai. — Nē, mīļā, Uma šodien nav gluži vesela.

Pēc peldes Čakrabartijs veda Kamalu pa citu ceļu.

Gabaliņu gājuši, viņi ieraudzīja pavecu sievieti. Viņa gāja lēnām, nesdama krūzi Gangas ūdens.

— Mīļā, sveicini šo sievieti, — Čakrabartijs, pret meiteni pagriezies, sacīja. — Tā ir mūsu ārsta māte.

Kamala aiz pārsteiguma nodrebēja. Viņa ar dziļu cieņu noņēma pīšļus no Nalinakšas mātes kājām.

— Kas tā par meiteni? Cik skaista! Gluži kā pati dieviete Lakšmi! — Kšemankara jūsmoja, Kamalas plīvuru pacēlusi un viņas samulsušo seju apskatīdama. — Kā tevi, meitiņ, sauc?

Kamala taisījās jau atbildēt, bet Čakrabartijs viņu pārtrauca:

— Viņas vārds ir Haridasa. Tā ir mana brālēna meita. Viņa ir bārenīte un dzīvo pie mums.

— Vai neapciemosiet mani, Čakrabartija kungs? — Kšemankara jautāja. — Iesim tūliņ uz mūsu māju.

Kšemankaras mājās vectētiņš apsēdās atzveltnes krēslā, bet Kamala noslīga viņam līdzās uz grīdas.

— Mana brālēna meita ir ļoti nelaimīga, — sirmgalvis iesāka. — Otrā dienā pēc kāzām viņas vīrs nolēmis Ikļūt par sanjasi un viņu pametis. Pēc tam viņa ar to nav tikusies. Viņas vienīgā vēlēšanās — ziedot sevi kalpošanai dieviem un apmesties Benaresā. Bet es šeit nedzīvoju, man ir darbs, man jāstrādā, lai uzturētu ģimeni. Man nav

iespējams šeit iekārtoties un dzīvot kopā ar viņu. Jūs man ļoti izpalīdzētu, ja būtu ar mieru paturēt viņu savā mājā. Viņa jums būtu meitas vietā. Ja jums tas izrādītos neizdevīgi, varat katrā laikā viņu atsūtīt pie manis uz Gadžipuru. Bet esmu pārliecināts, ka jau pēc pāris dienām sapratīsiet, ka tā ir īsta pērle, un negribēsiet no viņas ne mirkli šķirties.

Labi, esmu ;ar mieru, — Kšemankara sacīja, jo vectētiņa priekšlikums bija viņai pa prātam. — Priecājos, ka varu pieņemt pie sevis tādu jaunavu. Daudzas reizes esmu mēģinājusi pieņemt tieši no ielas kādu svešu meiteni un to audzināt. Bet viņas nav varējušas pie manis pierast. Tagad man būs Haridasa. Viņas dēļ jūs varat būt pavisam mierīgs. Protams, jūs no daudziem būsiet dzirdējis par manu dēlu Nalinakšu. Viņš ir jauks dēls, un man nav neviena cita kā tikai viņš.

— Nalinakšu-babu pazīst visi, — Čakrabartijs apstiprināja. — Un es priecājos, ka viņš dzīvo pie jums. Esmu dzirdējis, ka kopš tā laika, kad noslīka viņa sieva, viņš dzīvojot gandrīz kā vientuļnieks.

— Kas bijis, bijis, — Kšemankara atbildēja. — To gadījumu labāk nepieminiet. Man iet pār kauliem šermuļi, kad par to domāju.

— Ja esat ar mieru, tad es Haridasu atstāšu pie jums. Bet nu atļaujiet man atvadīties. Es kādreiz atnākšu viņu apciemot. HaridaŠai ir viena vecāka māsa — tā atnāks ar jums iepazīties.

Kad Čakrabartijs bija aizgājis, Kšemankara pasauca Kamalu:

— Panāc šurp, mīļā! Ļauj man tevī paskatīties. Tu vēl esi tīrais bērns. Pamest tādu skaistuli! Ir gan ciet- sirži pasaulē! Lūgšu likteni, lai tavs vīrs pārnāk mājās. Ne jau tādēļ Visaugstais devis tev tādu skaistumu, lai tas veltīgi aizietu bojā.

Sirmgalve saņēma Kamalu aiz zoda un noskūpstīja viņu.

— Draudzeņu tavos gados tev gan šeit nebūs. Vai nesāksi pie manis garlaikoties? — Kšemankara jautāja.

— Nē! — Kamala atbildēja, savas lielās, biklās acis pret Kšemankaru pacēlusi.

— Nesaprotu, ko tu visu dienu varēsi te sadarīt, — Kšemankara turpināja.

— Es kalpošu jums.

— Ak tu mazā niekkalbīte! Kalposi man! Man pasaulē ir tikai viens vienīgs dēls, un arī tas dzīvo kā sanjasi. Būtu kaut reizi ieminējies: "Māmiņ, man vajadzētu to un to... Es vēlētos iebaudīt, lūk, to un to," vai ari "man tas nepatīk"; Kā es par to priecātos un nekā viņam neliegtu! Bet viņš ne reizi nav to darījis. No paša pelnītās naudas viņš neatstāj sev ne graša un slēpj no visiem, ka palīdz trūcīgajiem. Tu, mīlā, diendienā būsi pie manis, un eņ jau pie laika gribu brīdināt, ka tev apniks klausīties, kā es cildinu savu dēlu. Bet pie tā būs vien jāpierod.

Kamalas sirds sāka līksmi pukstēt, un viņa nodūra acis, lai slēptu saviļņojumu.

— Kādu darbu lai tev dodu? — Kšemankara prātoja. — Vai šūt proti?

— Ne viŠai labi, māt.

— Nu labi, es tevi pamācīšu. Vai lasīt proti?

— Protu.

— Lieliski! Es bez brillēm vairs nekā neredzu. Tu lasīsi man priekšā.

— Es protu arī ēdienus gatavot, — Kamala sacīja.

— Tavu seju, tavu Durgas1 seju ieraudzījis, katrs nodomās, ka tu proti labi gatavot ēdienus. Vēl nesen es pati gatavoju sev un Nalinam. Bet kopš tā laika, kad saslimu, Nalins pats gatavo sev, lai ēdiens nebūtu jāpieņem no citu rokām. Bet tagad, izmantodama tavu labprātību, es neļaušu viņam pašam gatavot. Necelšu iebildumus, ja tu gatavosi arī man, kad būšu stipri saslimusi. Tikai gan kaut ko vienkāršāku. Iesim, mīļā, es parādīšu tev virtuvi un pieliekamo.

Kšemankara veda Kamalu iepazīstināt ar savas nelielās saimniecības aizkulisēm. Kad viņas bija nonākušas virtuvē, Kamala nolēma, ka šis ir visizdevīgākais mirklis palūgt, lai atļauj pagatavot pusdienas. Meičas lūgumu izdzirdusi, Kšemankara pasmaidīja.

— Saimnieces valstība ir viņas virtuve un pieliekamais, — viņa sacīja. — Man savā mūžā no daudz kā bijis jāatsakās. Vienīgi tā man palikusi. Bet lai jau notiek, gatavo vien tu šodien. Pamazām es visu saimniecību atstāšu tavās rokās un tad varēšu pati visā pilnībā nodoties kalpošanai Visaugstajam. Bet no mājas darbiem jau nevar tā uzreiz atraisīties. Virtuve mājas dzīvē nav nekāda nieka lieta.

Kšemankara paskaidroja Kamalai, ko un kā gatavot, un tad pati aizgāja uz savu lūgsnu telpu. Tā Kamalai dzīve Kšemankaras mājā iesākās ar viņas pārbaudi kulinārajā mākslā.

Ar viņai piemītošo rūpību meiča ķērās pie darba: apsēja ap vidukli sari stūri, matus sasprauda pakausī mezglā.

Mājās pārnācis, Nalinakša vienmēr vispirms gāja apraudzīt māti. Bažas par viņas veselību nekad viņu neatstāja. Tā .arī šodien, mājās ieradies, viņš dzirdēja troksni virtuvē un saoda gatavojamā ēdiena smaržu. Pārliecināts, ka virtuvē ir māte, viņš steidzās turp.

Viņa soļus padzirdusi, Kamala strauji pagriezās, un viņas acis sastapās ar Nalinakšas acīm. Pārsteigumā viņai karote izkrita no rokām. Veltīgi viņa steidzās uzmest uz galvas sari stūri, piemirsusi, ka tas apsiets_ ap vidukli. Beidzot viņai izdevās kaut kā aizsegt seju. Ārkārtīgi izbrīnījies, Nalinakša klusēdams izgāja no virtuves. Kamala pacēla nokritušo karoti, viņai drebēja rokas.

Kad Kšemankara, savas lūgsnas nobeigusi, ienāca virtuvē, pusdienas jau bija gatavas. Kamala bija izmazgājusi un uzkopusi visu telpu, tā mirdzēja spodri tīra, nekur nemētājās ne apdegušas skaidas, ne dārzāju mizas.

— Mana dārgā, tu taču esi īsta brahmīniete! — Kšemankara apmierināta iesaucās.

Pie pusdienu galda Nalinakša apsēdās mātei pretim, bet satrauktā Kamala paslēpās aizdurvē, cenzdamās saklausīt katru vārdiņu. Viņa baidījās pat pakustēties un bailēs vai stinga, ka pusdienas nebūs labi izdevušās.

— Nalin, kā tev šodien garšo pusdienas? — Kšemankara ja-utāja. .

Ēdienu ziņā Nalinakša nekad nebija izvēlīgs, un agrāk māte viņam tā nejautāja. Taču šoreiz viņš saklausīja mātes balsī sevišķu ziņkāri.

Kšemankara vēl nezināja, ka Nalinakša jau paspējis pamanīt virtuvē dīvainā kārtā ieradušos jauno svešinieci Kad māte sāka stipri sagurt, viņš daudzkārt bija centies viņu pierunāt, lai pieņem virēju, bet Kšemankara tam pretojās. Tāpēc Nalinakša nopriecājās, ieraudzījis virtuvē jaunu būtni. Zināms, viņš nekā nesajēdza no ēdienu labuma, tomēr sevišķi jūsmīgi atbildēja:

— Brīnišķīgas pusdienas, māmiņ!

Šo jūsmīgo atsauksmi varēja dzirdēt arī aiz durvīm.

г

Nevarēdama vairs ilgāk tur nociesties, piespiedusi rokas pie krūtīm, kas smagi cilājās, Kamala ieskrēja otrā istabā.

Kā parasti pēc pusdienas Nalinakša devās savā kabinetā, lai tur vienatnē gremdētos pārdomās.

Vakarā Kšemankara iesauca Kamalu pie sevis un saka uzpost viņai frizūru. Iekrāsojusi jaunavai matu celiņu ar cinobrkrāsu, viņa apskatīja Kamalu, gan šā, gan tā pagrozīdama viņas galvu.

"Ai, kaut man būtu tāda vedekla!" Kšemankara nopūtās.

Tonakt sirmgalvei uznāca drudža lēkme, un Nalinakša bija ļoti nobažījies.

— Māmiņ, tev kādu laiku būs jāaizbrauc no Benare- sas, šeit tu neatveseļosies, — viņš sacīja.

— Nē, manu zēn, — Kšemankara atbildēja. — Es neatstāšu Benaresu, pat ja tas pagarinātu par dažām dienām manu mūžu. Vai tu, mīļā, vēl arvien stāvi aiz durvīm? — viņa uzrunāja Kamalu. — Ej nu, ej gulēt! Nevar taču visu nakti nīkt nomodā. Es jau ilgi slimošu, gan pagūsi mani vēl aptekāt. Kas ar tevi notiks, jia tu naktīs negulēsi? Nalin, ej arī tu savā istabā!

Kad Nalinakša bija aizgājis, Kamala apsēdās pie Kše- mankaras uz gultas malas un sāka ierīvēt viņai kājas.

— Droši vien kādā no savām agrākajām dzīvēm tu esi bijusi mana māte.1 Citādi tu par mani tā nerūpētos. Zini, tas man kļuvis par paradumu, ka nevienam svešam neļauju sevi apkalpot. Bet tavi pieskārieni mani nomierina. Dīvaini, bet man liekas, ka es tevi jau sen pazīstu un tāpēc nevaru uzskatīt par svešinieci. Bet nu ej gulēt un neraizējies vairs! Nalins būs tepat blakus istabā. Kad esmu slima, viņš neļauj nevienam mani apkalpot, visu dara pats. Tūkstošiem reižu esmu ar viņu strīdējusies, bet vai nu viņu pievārdos! Nalinam ir viena brīnišķa īpašība: viņš var visu nakti nosēdēt bez miega, un tas viņam nemaz nekaitē. Droši vien tāpēc, ka nekas viņu nevar uzbudināt. Es esmu pavisam citāda. Tu, meitiņ, klusībā varbūt par mani smejies: nu viņa atkal par savu Nalinakšu, tad jau tik drīz nebeigs. Bet tas jau vienmēr tā, ja mātei viens pats dēls. Un tāda dēla, kāds man, katrai mātei vis nav! Patiesību sakot, es dažkārt domāju, ka Nalins izturas pret mani kā tēvs. Nezinu, kā lai atlīdzinu viņa

labvēlību. Atkal jau runāju par Nalinu! Nē, nē, tā nevar, šai dienai pietiks... Bet tu ņu ej,.. Ja tu paliksi pie manis, es nevarēšu aizmigt. Vec" cilvēki allaž tā: ja kāds viņiem līdzās, tie nespēj nociesties nepatērzējuši.

Nākamajā dienā visas rūpes par saimniecību Kamala uzņēmās uz sevis.

Nodalījis ar starpsieflu kādu lieveņa daļu austrumu pusē, Nalinakša to bija apdarinājis iar marmoru, un viņam bija iznācis kaut kas kabinetam līdzīgs. Tur viņš parasti visu pēcpusdienu nodevās pārdomām.

Otrā rītā, pēc peldes savā kabinetā iegājis, Nalinakša to vairs nepazina. Istaba bija tīri izslaucīta un uzkopta; smaržu kvēpināmais bronzas trauks mirdzēja gluži kā zelta; putekļi no plauktiem bija noslaucīti un grāmatas un brošūras kārtīgi sarindotas. Rūpīgi uzpostā istaba laistījās rīta saules staru vizmā, kas ieplūda pa vaļējām durvīm, un tas pildīja Nalinakšas sirdi ar tīkamu siltumu.

Kamala jau agri no rīta bija aizgājusi uz Gangu un atnesusi KŠemankarai pie gultas pilnu krūzi svētā ūdens.

— Vai tu viena pati gāji uz Gangu! — Kamalas nule nomazgāto seju ieraudzījusi, Kšemankara iesaucās. — Bet es pamodos un prātoju, ko Lai sūtu tev līdzi peldēties, es pati taču esmu slima. Tu tik jauniņa, un vienai pašai iet...

— Māt, viens mans krusttēva kalpotājs noilgojies pēc manis un vakar vakarā bija iatnācis mani apciemot. Es gāju reizē ar viņu, — Kamala viņu pārtrauca.

— Var redzēt, ka tava krustmāte par tevi norūpējusies. Nu labi, Lai tas kalpotājs paliek pie mums. Viņš tev varēs palīdzēt saimniecībā. Kur viņš ir? Pasauc viņu šurp!

Kamala ieveda Umešu, un tas zemu palocījās sirmgalvei.

— Kā tevi sauc? — Kšemankara jautāja.

Bez redzama iemesla Umēāa sejā afplaiksnījās smaids.

— Umešs, — viņš atbildēju.

Arī Kšemankara sāka smieties.

Kas tev uzdāvināja tik skaistu dhoti?

— Māte, — Umešs norādīja uz Kamalu.

— Bet es domāju, ka Ulftess to būs saņēmis kā dāvanu no savas sievasmātes, — Kamalu uzskatīdama, Kšemgņ- kara jokoja.

Tā Umešs iemantoja Kšemankaras labvēlību un palika dzīvot viņas mājā.

Ar zēna palīdzību Kamala ātri veica visus ikdienas darbus un tad gāja uz Nalinakšas guļamistabu. Viņa izslaucīja un uzkopa to, iznesa gultu saulē. Kaktā bija samestas ārsta netīrās drēbes. Kamala tās izmazgāja, iz žāvēja un izgludinājusi pakāra uz drēbju vadža. Viņa vairākas reizes noslaucīja visas istablietas, kaut gan tas jau tā bija tīras. Gultas galvgalī stāvēja drēbju skapis, To atvērusi, Kamala ieraudzīja, k§ tas tukšs, tikai apakšējā plauktā nolikts koka sandaļu pāris. Meitene paņēma tās rokās un piespiedās ar vaigu pie tām. Un tad, turēdama tās gluži kā mazu bērnu pie krūtīm, ar sari stūri noslaucīja putekļus.

Dienā, kad Kamala sēdēja pie Kšemankaras, viņas slimās kājas masēdama, istabā ienāca Hemnalina ar puķu pušķi rokā un zemu palocījās Kšemankarai,

— Nāc šurp, Heml Apsēdies, — Kšemankara sacīja, gultā pacēlusies. — Kā Annadam-babu ar veselību?

— Vakar viņš nevarēja pie jums iegriezties, jo bija slims, — Hemnalina atbildēja. — Bet šodien viņam jau labāk.

— Paskaties viņā, mīļā, — Kšemankara teica, uz Kamalu norādīdama. — Mana māte nomira, tkad biju maza, bet tagad viņa atkal atgriezusies pie manis, — es satiku viņu vakar uz ceļa. Manu māti sauca Haribhabina, bet tagad viņu sauc Haridasa. Saki, Hem, — vai tu esi kād- reiz redzējusi tādu skaistuli?

Kamala samulsusi nodūra galvu, taču pamazām atguvās.

— Kā jūs jūtaties? — Hemnalina uzrunāja sirmgalvi.

— Vai zini, esmu jau tanīs gados, kad labāk par to nejautāt. Arī tas labi, jo šodien esmu vēl dzīva. Ilgi jau vairs nevarēšu laika tētiņu apmānīt. Un tomēr priecājos, ka arī tev rūp mana veselība. Jau sen esmu gribējusi ar tevi parunāties, bet nekad nav tā lāgā izgadījies. Vakamakt, kad uznāca drudža lēkme, es nodomāju, ka vairs nevar kavēties. Kad vēl biju jauna meitene, tad nosarku aiz kauna, ja kāds ieminējās par precēšanos, bet šolaiku meitenes nav tādas, kā mēs bijām. Jūs esat izglītotas, gluži patstāvīgas, un ar jums var runāt vaļsirdīgi. Un tāpēc gribas ar tevi parunāties bez aplinkiem, no manis tev nav ko kautrēties. Saki, mīļā, — vai tēvs tev ko teicis par mūsu sarunu?

Hemnalina nodūra acis,

— Jā, teica.

— Tātad tu neesi iar mieru? — Kšemankara turpināja. — Ja tu būtu pieņēmusi bildinājumu, tavs tēvs tūliņ atnāktu pie manis. Redzams, tu neuzdrošinies ar Nalinu precēties tāpēc, ka viņš dzīvo kā vientuļnieks. Lai gan viņš ir mans dēls, tomēr raudzīšu būt objektīva. No malas skatoties, jau liekas, ka viņš nav spējīgs kaut ko dziļāk izjust. Bet jūs visi ļoti maldāties. Es Nalinu pazīstu, zinu visu viņa dzīvi, un man var ticēt. Viņš spējīgs tik karsti iemīlēt, ka pats no tā baidās un apspiež savas jūtas. Tici man, ka tas, kas spēs sadragāt viņa askētisma čaulu, atradīs ceļu uz viņa sirdi un ieraudzīs, ka tā pilna maiguma un mīlas. Hem, mīļā, tu taču neesi vairs meitene, bet pieaugusi, izglītota jaunava. Tu jau pati turies pie mana Nalina mācības. Es varēšu mierīgi nomirt tikai tad, kad ieraudzīšu tevi kā viņa sievu. Esmu pārliecināta, ka pēc manas nāves viņš vairs neapprecēsies. Man bail pat domāt, kas tad ar viņu var notikt! Viss izkūpēs zilā gaisā. Es zinu, mīļā, tu izturies pret Nalinu ar cieņu. Kāpēc tad tu viņu noraidi?

— Māt, es nerunāšu pretim, ja jūs domājat, ka esmu jūsu dēla cienīga, — Hemnalina sacīja un nodūra acis.

Kšemankara pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja uz galvas. Vairāk viņas par to nerunāja.

— Haridasa, šīs puķes... — Kšemankara iesāka, bet atskatījusies ieraudzīja, ka Haridasa nozudusi. Sarunas laikā viņa bija paklusi izslīdējusi no istabas.

Saruna ar Kšemankaru bija samulsinājusi Hemnalinu, un Kšemankara pati jutās nogurusi. Tāpēc Hema negribēja vairs ilgāk kavēties.

— Māt, šodien man jāiet mazliet agrāk uz mājām. Tēvs jutās ne viŠai labi, — viņa atvadīdamās sacīja.

— Mīļā, atnāc atkal labi drīz, — Kšemankara teica, jaunavai galvu noglaudījusi.

Hemnalina aizgāja, bet Kšemankara lika pasaukt Na- linakšu.

— Nalin, es negribu vairs ilgāk gaidīt, — viņa teica.

— Kas noticis? — Nalinakša jautāja.

— Es nupat runāju ar Hemu. Viņa ar mieru. Tavos iebildumos es vairs neklausīšos. Tu labi zini, kāda mana veselība. Bet es nevaru nomierināties, kamēr jūs nebūsiet saderinājušies. Pagājušā naktī, par to raizēdamās, gandrīz nemaz negulēju.

— Labi,_māmiņ. Neuztraucies vairs, guli mierīga! Viss notiks tā, kā tu vēlies.

Kad Nalinakša bija izgājis, Kšemankara pasauca На ridasu. Meiča ienāca pie viņas no blakus istabas. Bija jau krēsla, un pustumsā Kamalas seju nevarēja vairs lāgā saskatīt.

— Ieliec puķes ūdenī un izdaiļo ar tām istabas, — Kšemankara vēlēja, pasniegdama Kamalai pušķi, no kura sev paturēja tikai rozi.

Vienu vāzi ar ziediem Kamala nolika Nalinakšas kabinetā uz rakstāmgalda, otru — viņa guļamistabā. Tad viņa atvēra skapi, pārējos ziedus nolika uz viņa sandalēm un raudādama noslīdēja uz grīdas. Visā pasaulē viņai nebija nekā cita kā vien šīs sandales, bet drīz viņai nebūs tiesības pat tās pielūgsmē godināt.

Šai mirklī istabā kāds ienāca. Kamala pietrūkās kājās, aši aizcirta skapja durvis un atskatījās. Viņas priekšā stāvēja Nalinakša. Bēgt bija par vēlu. Kaunā tvīkdama, meitene vēlējās sakust ar uznākošo vakara krēslu.

Ieraudzījis savā guļamistabā Kamalu, Nalinakša tūliņ izgāja, bet Kamala iesteidzās otrā istabā. Tad Nalinakša atkal ienāca guļamistabā. Ko šī dīvainā meiča darīja viņa skapī? Kāpēc, viņu ieraudzījusi, tā tik strauji aizcirta durvis? Ziņkāres dzīts, Nalinakša atvēra skapi un ieraudzīja savas sandales, kas bija izgreznotas ar svaigi plūktiem ziediem. Viņš klusēdams aizvēra durtiņās un piegāja pie loga. Kamēr viņš tā raudzījās debesīs, vakara krēsla ātri aprija noejošās ziemas saules pēdējos starus.

Piecdesmit sestā nodaļa

Apsolījusies precēties ar Nalinakšu, Hemnalina centās sevi pārliecināt, ka tā viņai liela laime.

"Vecās saites sarautas," Hemnalina tūkstoškārt domās atkārtoja. "Negaisa mākoņi, kas aptumšoja manas dzīves debesis, nozuduši. Tagad es esmu brīva!" viņa spītīgi pati sev iegalvoja. "Uz visiem laikiem esmu sarāvusi sakarus ar pagātni."

Galu galā viņa izjuta prieku, ko dod atteikšanās no pasaulīgās dzīves tieksmēm. Kad gaisā izplēn tuva cilvēka bēru sārta pēdējās dūmu strūklas, cilvēks uz laiku atbrīvojas no visu dzīves rūpju sloga, dzīve tam Šķiet kā

rotaļa, bet nesenās iegribas — tīrie nieki. Tā notika arī ar Hemnalinu. Viņa baudīja mieru, kāds iestājās pēc ilgām, grūtām ciešanām.

"Ja būtu dzīva mana māte, es viņu varētu iepriecināt ar savu atbrīvošanos. Bet kā lai to pastāstu tēvam?" tovakar, mājā pārnākusi, jaunava prātoja.

Annada-babu apgūlās agri, aizbildinādamies, ka jūtoties ne viŠai labi, un Hemnalina aizgāja uz savu istabu. Naktī viņa atvēra savu dienasgrāmatu un ilgi nosēdēja rakstīdama.

"Es pārtraucu sakarus (ar pasauli, es esmu pasaulei mirusi," viņa rakstīja. "Es neticēju, ka Visaugstais atbrīvos mani no vecajām važām un iedvesīs manī jaunu dzīvību. Tomēr šodien tūkstoškārt godbijībā noliecos pie viņa kājām un tagad esmu gatava uzsākt pienākumu pilnas dzīves ceļu. Es neesmu tās laimes cienīga, kādu man dāvā liktenis. Ak, Visaugstais, dod man spēku saglabāt to līdz mana mūža beigām! Es ticu, ka cilvēks, ar kura likteni jāsavienojas manam niecīgajam liktenim, padarīs manu dzīvi pilnīgu un laimīgu. Es izlūdzos vienīgi, kaut pati spētu arī viņa dienas pildīt ar laimi!"

Dienasgrāmatu aizvērusi, Hemnalina izgāja tumšajā dārzā. Bija klusa, zvaigžņota nakts. Viņa ilgi staigāja pa grantētajiem celiņiem. Bezgalīgais izplatījums viesa mieru viņas asarām slacinātajā dvēselē.

Otrā dienā, kad Annada-babu taisījās kopā ar Hemnalinu doties uz Nalinakšas māju, pie viņu mājas pieripoja ekipāža. No bukas nolēca ārsta kalpotājs un ziņoja, ka atbraukusi viņa kundze. Annada-babu izsteidzās viešņai pretim. Viņš parādījās nama durvīs, kad Kšemankara jau bija no ekipāžas izkāpusi.

— Šodien mūs piemeklējusi liela laime! — Annada-babu viņu apsveica.

— Es atbraucu, lai svētītu jūsu meitu, — mājā ienākdama, Kšemankara sacīja.

Annada-babu ieveda viņu viesistabā, rūpīgi nosēdināja uz dīvāna un teica:

— Uzgaidiet, lūdzu, es tūliņ pasaukšu Hemu.

Hemnalina ģērbās, taisīdamās braukt viesos. Bet, dabūjusi zināt, ka atbraukusi Kšemankara, viņa aši iesteidzās viesistabā un apsveicinājās ar viņu.

— Lai tev ilgs un laimīgs mūžs! Sniedz šurp savas rokas, mīļā, — Kšemankara sacīja un aplika Hemnalinai

lap rokām divas smagas zelta rokusprādzes ar dīva mo- kara1 attēlu.

Skanīgās aproces vaļīgi nokarājās uz jaunavas kalsnajām rokām. Pateikdamās par dāvanu, Hemnalina zemu palocījās, bet Kšemankara saņēma abās plaukstās viņas seju un noskūpstīja viņu uz pieres. No šā glāsta un svētības Hemnalinai ap sirdi kļuva tik labi un līksmi.

— Dārgo sievastēv, — Kšemankara pievērsās Anna- dam-babu, — ielūdzu jūs ar meitu rīt pie sevis.

Otrā rītā Annada-babu un Hemnalina kā arvien sēdēja dārzā pie tējas. Slimības izmocītā Annadas-babu seja vienā naktī bija it kā atplaukusi un laimē jaunāka kļuvusi. Sad tad viņš paraudzījās meitas rāmajā sejā, un viņam šķita, ka tās biklā un maigā izteiksme stipri atgādina viņa mirušo sievu. Nesenās asaras bija padarījušas vēl glāsaināku prieka atspulgu, kas staroja Hemas acīs.

Šodien Annadas-babu domas bija aizņemtas tikai ar to, ka laiks posties viesos un nekādā ziņā nedrīkst nokavēties. Meitai atkal un atkal vajadzēja viņam iegalvot, ka iaika vēl diezgan. Un tiešām, pulkstenis bija tikai astoņi no rīta.

— Nē, nē... Ļoti daudz laika paies, kamēr sataisīsimies ... — Annada-babu attrauca. — Labāk nonākt tur agrāk nekā aizkavēties.

Šai brīdī pie dārza vārtiem piebrauca ar ceļasomām piekrauta ekipāža. Iekliegdamās:

— Dada atbraucis! — Hemnalina izsteidzās viņam pretim.

No ekipāžas smaidīdams izkāpa Džogendra.

— Sveika, Hem! Kā tev klājas? — viņš teica,

— Ko tu esi atvedis sev līdzi? — Hemnalina iejautājās.

Džogendra sāka smieties.

— Tā tētiņam jaungada dāvana.

Uz ekipāžas kāpšļa parādījās Ramešs. Viņu ieraudzījusi, Hemnalina metās bēgt.

— Neskrien nu projām, Heml Uzklausi mani!... — Džogendra nokliedza viņai pakaļ.

Bet viņa vairs nedzirdēja brāļa saucienu un skrēja ātri, it kā glābdamās no rēga.

Krietnu bridi Ramešs stāvēja kā apstulbis, nesaprazdams, ko darīt: vai dzīties viņai pakaļ vai kāpt ekipāžā atpakaļ.

— Iesim, Rameš. Tēvs ir šeit, dārzā. — Džogendra aicināja, paņēma viņu aiz rokas un pieveda pie Annadas-babu.

Annada-babu jau pa gabalu pazina Ramešu. Jaunekļa ierašanās viņu stipri satrauca.

"Redz, nu atkal jauns kavēklis," viņš nodomāja, matus ar roku noglauzdams.

Ramešs palocījās. Annada-babu pamāja viņam, lai apsēžas, un pievērsās dēlam.

— Džogen, tu esi atbraucis īstā laikā. Es taisījos jau sūtīt tev telegrammu.

— Kāpēc? — Džogendra iejautājās.

— Drīzumā gaidāmas Hemas kāzas ar Nalinakšu. Vakar viņa māte jau svētīja Hemu.

— Tēt, kā jūs varējāt tik steidzīgi un nepārdomāti izšķirties par šīm laulībām! Vai patiesi nevarējāt aprunāties arī ar mani?

— Džogen, grūti saprast, ko tu īsti gribi? — Annada-babu iesaucās. — Es Nalinakšu vēl nemaz nepazinu, kad tu jau visiem spēkiem cīnījies, lai šīs laulības notiktu.

— Kas viss kādreiz nevar gadīties! Vai maz vērts to atcerēties! Bet vēl jau nav par vēlu aizkavēt šīs precības. Vispirms man tev daudz kas jāpaskaidro. Tāpēc uzklausi mani un tad dari, kā atrodi par vajadzīgu.

— Labi, to izdarīsim pēc tam. Bet pašreiz man nav laika. Man jābrauc.

— Uz kurieni?

— Nalinakšas māte ielūdza mūs abus pie sevis. Bet jūs varat tepat pusdienas paēst. Tu, Džogen, un...

— Nē, nē! Lūdzu, par mums neraizējies! — Džogendra viņu pārtrauca. — Mēs ar Ramešu paēdīsim pusdienas kaut kur viesnīcā. Ceru, vakarā taču jūs būsiet atpakaļ? Tad mēs atnāksim pie jums.

Annada-babu nevarēja saņemties kaut vai pieklājības deļ parunat ar Ramešu. Viņam trūka spēka pat uz viņu paskatīties. Arī Ramešs nebilda ne vārda. Kad bija laiks atvadīties, viņš klusēdams vienīgi palocījās Annadam-babu.

Piecdesmit septītā nodaļa

— Es lūdzu rīt pie mums pusdienās Hemu ar viņas tēvu, — Kšemankara jau vakar vakarā bija Kamalai pateikusi. — Padomā labi, ar ko viņus pamielosim. Sievastēvu vajag tā pamielot, lai tas radītu viņā pārliecību, ka viņa meita pie mums badu nemirs. Ko tu par to saki, mīļā? Es zinu, tu esi lieliska virēja un man kauna nedarīsi. Neatceros, ka mans dēls kādreiz būtu izteicis savas domas par to, ko viņš ēd, bet vakar viņš nevarēja vien noslavēt tavas pusdienas. Kāpēc tu šodien tāda kā sagurusi? Vai jūties sanīkusi?

— Nē, māt, esmu vesela, — Kamala atbildēja, cenzdamās savā skumjajā sejiņā izraisīt kaut ko smaidam līdzīgu.

Kšemankara neticīgi nogrozīja galvu.

— Man šķiet, tevi kaut kas skumdina? Tas ir pilnīgi saprotams, un tev nav ko kautrēties. Neuzskati mani par svešu cilvēku, es taču pret tevi izturos kā pret savu meitu. Kāpēc tu negribi man pastāstīt, kas tevi skumdina? Varbūt tu vēlies apmeklēt savus radiniekus?

— Nē, māt! — Kamala uztraucās. — Es nekā cita negribu kā jums kalpot.

Kšemankara tomēr it kā nedzirdēja viņas izsaucienu.

— Vai tev nevajadzētu kādas dienas paciemoties pie sava krusttēva? — viņa turpināja. — Pēc tam, ja gribēsi, atkal varēsi atgriezties pie manis.

Tāds priekšlikums Kamalu ļoti satrauca.

— Māt! — viņa iesaucās. — Kad esmu pie jums, man neviena cita pasaulē nevajag! Ja esmu jums ko ļaunu nodarījusi, sodiet mani, bet nesūtiet projām no sevis kaut vai uz vienu dienu!

Kšemankara noglauda meičai vaigu.

— Tāpēc jau saku, ka tu agrākajā dzīvē esi bijusi mana māte. Citādi mēs nebūtu no pirmā acu uzmetiena viena otrai pieķērušās. Bet tagad, meitiņ, ej un liecies agrāk gulēt! Visu dienu tu neesi pat ne mirkli apsēdusies.

Savā guļamistabā iegājusi, Kamala aizšāva durvis, nodzēsa lampu un tumsā noslīga uz grīdas. Tā viņa ilgi nosēdēja un daudz ko pārdomāja.

"Likteņa kļūdas dēļ esmu zaudējusi visas tiesības uz viņu," Kamala domāja, "un man jāturas savrup no viņa. Man jābūt gatavai pat no visa atsacīties. Ja paretam

radīsies izdevība viņam pakalpot, tad mans pienākums ziedot tam visus savus spēkus. Visaugstais palīdzēs man to veikt ar priecīgu seju. Es esmu ļoti nelaimīga, bet, ja ar jautru prātu neveikšu to mazumiņu, kas man atvēlēts, tad zaudēšu visu."

Kamala nopietni apsvēra savu stāvokli, un viņas sirdī nobrieda stingra apņēmība. "Sākot ar rītdienu, manā sirdī vairs nebūs vietas bēdām, no sejas nozudīs skumjas. Es neapraudāšu savu zudušos sapņus un visu mūžu būšu tikai kalpone. Un nekā vairāk negribu, negribu, negribu!"

Kamala apgūlās, bet ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, nevarēdama aizmigt. Naktī viņa ne vienu reizi vien pamodās, čukstēdama:

— Es nekā vairāk negribu, negribu!

Gaismai austot pamodusies, rokas cieši sažņaugusi, meitene vēlreiz atkārtoja:

— Līdz nāves stundai es būšu tava kalpone. Es nekā vairāk negribu, negribu!

Kamala aši nomazgājās, apģērbās un iegāja Nalinak- šas kabinetā. Ar sava sari stūri viņa tur noslaucīja putekļus no istablietām, izklāja salmvīteņus, pēc tam aizsteidzās uz Gangu peldēties. Beidzot paklausīdama neatlaidīgiem Nalinakšas lūgumiem, Kšemankara bija pārtraukusi savas peldes pirms saules lēkta, un tagad skarbajā rītausmas vēsumā Kamalu uz upi pavadīja Umešs.

Pēc peldes Kamala iegāja pie Kšemankaras un starojošu seju viņu apsveica. Sirmgalve tikai nule bija sākusi posties uz Gangu.

— Kāpēc tu tik agri skrēji uz upi? — viņa sacīja.

— Varēji pagaidīt mani, mēs ietu reizē.

— Šodien daudz darba, māt, — Kamala taisnojās.

— Man vēl jāsagatavo vakar atnestie dārzāji un Umešs jāsūta uz tirgu, lai kaut ko nopērk.

— Tu visu esi lieliski izdomājusi, mīļā. Kad ieradīsies sievastēvs, viss būs jau gatavs.

Šai brīdī istabā ienāca Nalinakša. Uzmetusi plīvuru saviem vēl slapjajiem matiem, Kamala tūliņ izgāja.

— Māmiņ, tu laikam gatavojies iet peldēties? — Nalinakša sacīja. — Labāk gan būtu vēl kādu dienu nogaidīt.

— Piemirsti jel, ka esi ārsts, Nalin! Cilvēki nekļūst nemirstīgi, atteikdamies no peldēšanās Gangā, — Kšemankara attrauca. — Rādās, tu taisies tūliņ aiziet? Nāc šodien mazliet ātrāk mājās!

— Kāpēc, māmiņ?

— Piemirsu tev vakar pateikt, ka šodien pie mums būs Annada-babu, lai tevi svētītu.

— Lai svētītu? — Nalinakša brīnījās. — Kāpēc tik svinīgi? Es taču katru dienu viņu satieku.

— Vakar es Hemnalinai uzdāvināju divas rokassprādzes un viņu svētīju, — Kšemankara paskaidroja.— Kāpēc tad Annada-babu nevarētu darīt tāpat? īsi sakot, nekavējies. Viņi ieradīsies uz pusdienām.

Tā viņi izšķīrās. Kšemankara aizgāja peldēties, bet Nalinakša, galvu nodūris, domās nogrimis, soļoja uz pilsētu.

Piecdesmit astotā nodaļa

Ramešu ieraudzījusi, Hemnalina glābās, iebēgdama savā guļamistabā, cieši aizdarīja durvis un atkrita gultā. Kad pirmā mulsa bija pāri, viņu pārņēma kauns.

"Kāpēc es nevarēju tā vienkārši, bez apjukuma satikties ar Ramešu? Kas mani spieda pret pašas gribu tik nožēlojami izturēties?" viņa pati sev vaicāja. "Tātad nevaru pati uz sevi paļauties? Nē, es nedrīkstu tā svārstīties!"

Hemnalina droši piecēlās, atvēra durvis un izgāja.

"Šoreiz vairs nebēgšu! Man jāsavaldās!" viņa sevi drošināja, soļodama uz dārzu, lai vēlreiz sastaptos ar Ramešu.

Bet tad, piepeši kaut ko atcerējusies, aši aizsteidzās uz guļamistabu, izņēma no kāfbiņas un aplika Nalinakšas mātes dāvinātās rokusprādzes. Tā apbruņojusies, lai dotos cīņā, Hema lepni paceltu galvu izgāja dārzā.

— Kurp tu, Hem? — viņu ieraudzījis, Annada-babu iejautājās.

— Bet kur tad Ramešs-babu un dada?

— Viņi aizgāja.

Dabūjusi zināt, ka nav vairs vajadzīgs pārbaudīt savu pašsavaldīšanos, Hemnalina sajuta atvieglojumu.

— Tūliņ ... — Annada-babu ierunājās.

— Jā, jā, tēt... Es acumirklī būšu gatava, — meita viņu pārtrauca. — Ar peldēšanos nekavēšos, sūti vien pēc ekipāžas.

Tik necerēta rosība sakarā ar viesošanos pie Kšeman- karas Hemnalinai nepavisam nebija raksturīga. Taču mākslotā sajūsma, kas izskanēja viņas balsī, nespēja Annadu-babu apmānīt. Viņu atkal pārņēma nemiers par meitu.

Hemnalina aši apmazgājās, apģērbās un iegāja pie tēva.

— Vai ekipāžas vēl nav? — viņa jautāja.

— Vēl nav.

Ekipāžu gaidīdama, Hemnalina izgāja dārzā un sāka staigāt pa alejām. Bet Annada-babu apsēdās uz lievenēm, visu laiku ar roku nervozi glaudīdams matus.

Pusvienpadsmitos viņi jau bija Nalinakšas mājā. Pati ārsts vēl nebija pārnācis, tāpēc Kšemankarai vienai pašai vajadzēja viesiem pakavēt laiku. Viņa apjautājās An- nadam-babu par veselību un ģimenes dzīvi, sarunas laikā reizēm pamezdama skatienu uz Hemnalinas pusi. Kāpēc viņas seja neizskatās nemaz priecīga? Par tādu laimi, kāda viņai piešķirta, viņas sejai vajadzēja priekā starot kā kvēlsārtai blāzmai pirms saules lēkta. Bet Hemnalinas skatienu drīzāk aizmigloja skumjas, nevis prieks. Kšemankarai tas nepatika un ļoti sāpināja viņas sirdi.

"Taisīdamās precēties ar Nalinakšu, kura katra meitene justos kā lieglaimes kalngalā. Bet šī iedomājusies sevi par ārkārtīgi izglītotu un acīmredzot domā, ka daudz par labu viņam... Ar ko gan citādi lai izskaidro viņas domīgo izklaidību?" Kšemenkara prātoja. "Bet pie visa esmu vainīga es pati. Vecumdienās esmu kļuvusi nepacietīga, negribēju vilcināties, steidzos izpildīt savu vēlēšanos. Tiecos Nalinu lpprecināt ar jaunavu, kuras raksturs jau pilnīgi izveidojies, nemaz nepūlēdamās ar viņu labi iepazīties! Tiesa, man nav vairs laika apdomāties. Man jo drīz jānokārto visi savi šās pasaules pienākumi un jāsagatavojas, jo mani var drīz no šejienes aizsaukt."

Šādas domas, kas nemitīgi joņoja Kšemankarai galvā, sarunājoties ar Annadu-babu, neļāva viņai brīvi izteikties.

— Man liekas, ar kāzām nav ko steigties, — viņa sacīja. — Mūsu bērni pietiekami pieauguši, lai paši visu izlemtu. Viņi nav vairs jāmudina. Nezinu, kā par to domā Hema, bet par Nalinu gan varu teikt: viņš ar šīm domām nav vēl pilnīgā skaidrībā.

Viņas vārdi galvenēm kārtām bija domāti Hemnali- nai. Jaunava taču neizrādīja ne mazākā prieka par gaidāmajām kāzām, un Kšemankara negribēja, ka Hema un viņas tēvs domātu, it kā viņas dēls būtu bezgala priecīgs par gaidāmajām laulībām.

Pirms došanās uz viesībām Hemnalina bija saņēmusi visus savus garīgos spēkus, lai izliktos priecīga un jautra. Bet iznāca otrādi, viņas īslaicīgo jautrību pārspēja dziļas

skumjas. Kšemankaras mājā nonākusi, viņa juta, ka uzmācās šaubas, un dzīves ceļš, pa kuru viņai būs jāstaigā, sāka likties grūts, ērkšķains un bezgalīgs.

Kamēr abi vecie apmainījās laipnībām, Hemnalina centās sevī pārvarēt neticību saviem spēkiem, un tas viņai sagādāja lielas ciešanas. Kad Kšemankara ieteica kāzas atlikt, jaunavas sirdī tūdaļ iesākās cīņa starp divām pretrunīgām jūtām. No vienas puses, viņai likās, ka, jo ātrāk notiks laulības, jo drīzāk viņa atbrīvosies no visām svārstībām un šaubām, kas viņu mocīja. Tātad lai notiek kāzas visdrīzākajā laikā! Bet, no otras puses, dzirdēdama, ka kāzas tiek atliktas uz nenoteiktu laiku, Hema neviļus sajuta atvieglojumu.

Kšemankara nenovērsa no viņas acu, cenzdamās noskārst, kādu iespaidu uz Hemnalinu atstās viņas vārdi. Bet, pamanījusi viņas sejā it kā nomierinājumu, sirmgalve sapīka. "Esmu pārāk zemu novērtējusi savu Na- linu!" viņa nodomāja un bija priecīga, ka Nalinakša aizkavējas.

— Tas jau tā Nalina garā! — Kšemankara sacīja, pametusi skatienu uz Hemnalinas pusi, — Viņš tīri labi zina, ka jūs šodien ieradīsieties, bet paša vēl nejūt. Kaut gan noteikti varēja darbu beigt arī agrāk. Jo, līdzko es saslimstu, viņš pamet visu un paliek mājā, lai gan tāpēc viņam ceļas zaudējumi.

Pateikusi, ka viņai jāparaugoties, vai pusdienas gatavas, Kšemankara atstāja viesus vienus pašus. Viņa gribēja Hemnalinu nodot Kamalas ziņā, bet pati parunāties ar viņas tēvu vienatnē.

Virtuvē iegājusi, viņa ieraudzīja, ka pusdienas rratavas un stāv uz lēnas uguns, bet Kamala klusi sēž kaktiņā. Meiča bija tik dziļi nogrimusi domās, ka sarāvās un pilnīgi apjukusi un samulsusi pietrūkās kājās, kad Kšemankara negaidot ienāca virtuvē.

— Tu jau esi pavisam nogrimusi savā ēdienu pagatavošanas darbā, Haridasa! — Kšemankara iesaucās.

— Viss ir gatavs, māt, — Kamala atbildēja.

— Kāpēc tu sēdi te viena pati? Annada-babu ir sirmgalvis, tev no viņa nav ko kautrēties. Viņam līdzi atnākusi Hema. Aicini to savā istabā un parunājies. Kāpēc viņai jāgarlaikojas pie manis, vecas sievas.

Sapīkums, kas bija radies Hemnalinas izturēšanās dēļ, tikai pavairoja Kšemankaras laipnību pret Kamalu.

— Bet ko lai ar viņu runāju? — Kamala izbijusies iejautājās. — Viņa taču ir izglītota, bet es nekā neprotu,

— Ko domā! — Kšemankara iesaucās. — Tu nemaz neesi sliktāka par citām, meitenīt. Lai Hema lepojas ar savām zināšanām, bet nez vai atradīsies daudz tik pievilcīgu meiteņu kā tu. Kura katra, grāmatas salasījusies, var būt izglītota, bet tāpēc jau nekļūs skaistāka par tevi. Iesim, Haridasa! Nu, tavs tērps gan nekam neder, pag, es tevi apģērbšu, kā nākas.

Kšemankarai iekārojās pazemot lepno Hemnalinu. Viņai gribējās, lai šās vīzdegunes skaistums nobālētu, salīdzinot ar vienkāršās meičas skaistumu. Neklausīdamās Kamalas iebildumos, sirmgalve ar lielu gaumi un prasmi ietērpa viņu gaišzila zīda sari un frizūru izveidoja pēc jaunākās modes. Tad, tīksminādamās ar savu darbu, sāka Kamalu grozīt uz visām pusēm un sajūsmā noskūpstīja uz pieres.

— Tu esi tāda skaistule, ka cienīga kļūt par radžas sievu!

— Māt, viņi taču tur sēž vieni paši! — Kamala viņu pārtrauca. — Mēs jau tā liekam viņiem tik ilgi gaidīt.

— Lai gaida! Pirms nebūšu tevi saposusi, mēs nekustēsimies ne soļa.

Beidzot meiča bija galīgi saposta.

— Bet nu gan iesim, mīļā! Iesim! Galvenais, nekautrējies, — Kšemankara mācīja. — Tavā priekšā nobālēs visas augstskolās studējušās skaistules! Viņu priekšā tu vari turēt augstu paceltu galvu.

Kšemankara ieveda nedrošo Kamalu viesistabā, kur sēdēja Annada-babu ar meitu. Izrādījās, ka arī Nalinakša pārnācis un sarunājas ar viesiem. Kamala gan mēģināja aiziet, bet Kšemankara viņu aiztuiēja.

—- Nekautrējies, mīļā, te mēs esam paši vien.

Sirmgalve lepojās ar Kamalas skaistumu un tērpu. Viņas vēlēšanās bija visus pārsteigt ar Kamalu. Ja Hemnalina noniecinājusi viņas dēlu, tad Kšemankaras aizvainotais mātes lepnums tīkoja pazemot Hemu Nalinakšas acīs. Kamalas skaistums patiesi visus pārsteidza. Kad Hemnalina pirmoreiz redzēja Kamalu, tā bija vienkārši ģērbusies, izskatījās apjukusi un centās palikt nepamanīta. Bez tam toreiz Hemnalinai nebija laika viņu, kā nākas, apskatīt. Viņa piecēlās un nosēdināja samulsušo Kamalu sev līdzās.

Kšemankara bija uzvarējusi. Tagad viņa bija pārlieci-

näta, ka visiem klātesošiem būs jāatzīst; Kamalas skaistums ir pašu dievu dāvana.

— Vari iet savā istabā un tur parunāties ar Hemu,— viņa Kamalai aizrādīja. — Galdu es pati uzklāšu.

Kamala satrūkās. Viņa gribēja zināt, kā pret viņu izturēsies Hemnalina, kas drīz vien.ienāks šai mājā kā Nali- nakšas sieva, būs šeit saimniece. Hemnalinas Labvēlība nebūt nebija Kamalai vienaldzīga. Kamala neparko negribēja atzīties, ka viņai pašai tiesība kļūt par šā nama saimnieci. Viņa neļāva ne skaudības ēnai iezagties savā sirdī. Pa.ti sey viņa nekā neprasīja.

— Māte man par tevi visu izstāstīja, — Hemnalina viņu laipni uzrunāja. — Man tevis ļoti žēl. Tagad tu vari uzskatīt mani par savu māsu. Vai tev ir māsa?

— īstas māsas nav, ir tikai māsīca, — Kamala atbildēja, tās laipnības un draudzības iedrošināta, kas izskanēja Hemnalinas balsī.

— Man arī nav, — Hemnalina sacīja, — Mana māte nomira, kad biju vēl pavisam maziņa. Cik reižu gan priekos, gan bēdās esmu vēlējusies, kaut man līdzās būtu masa. Jau no bērnības dienām visas savas bēdas arvien esmu pārcietusi klusēdama, un tas man palicis par ierašu. Tagad vairs neprotu būt vaļsirdīga, un tāpēc visi mani uzskata par lepnu. Bet tu, mīļā, tā nedomā par mani! Gluži vienkārši: sirds man radusi klusēt.

Kamalas kautrība galīgi izgaisa.

— Vai tu mani mīlēsi, didl? — viņa vaicāja. — Tu taču vēl nezini, kāda es esmu nejēga.

Hemnalina pasmaidīja.

— Kad tu mani tuvāk iepazīsi, tad pārliecināsies, ka arī es esmu liela nejēga. Nekā cita nezinu kā tikai to mazumiņu, ko esmu no grāmatām smēlusies. Lūdzu, nepamet mani, kad es pārnākšu pie jums! Man bail pat iedomāties, ka visas saimniecības rūpes gulsies uz mani.

— Atstāj to visu manā ziņā! — paļāvīgi kā bērns Kamala iesaucās. — Šo darbu es strādāju jau kopš bērnu dienām, tas mani nebaida. Mēs mājsaimniecību vadīsim kopīgiem spēkiem, kā divas māsas. Tu rūpēsies par viņa laimi, bet es jums abiem kalpošu.

— Ļoti jauki, mīļā. — Hema teica. — Laikam tu savu vīru lāgā netiki redzējusi? Vai atceries, kāds viņš izskatījās?

Izvairīdamās no tiešas atbildes, meiča sacīja:

Dial, es nedomāju, ka man viņš vēl kādreiz būs

jāatceras. Tēvoča mājās apmetusies, es Joti sadraudzējos ar savu māsīcu Sailu un redzēju, cik uzticīgi viņa mīl savu vīru. Tad arī es apzinājos savu pienākumu. Grūti tev to paskaidrot... Redzi, kaut gan savu vīru es gandrīz neesmu redzējusi, tomēr esmu mācījusies viņu mīlēt. Un Visaugstais bijis man žēlīgs. Tagad manā sirdī mājo pilnīgi skaidrs mana vīra tēls. Lai viņš nav atzinis mani par savu sievu, tomēr tagad viņš allaž kopā ar mani.

Kamalas vārdi, kuros izskanēja pašaizliedzīga mīla uz savu vīru, pildīja Hemnalinas sirdi ar maigumu pret Kamalu.

— Es tevi saprotu, — brītiņu klusējusi, viņa ieminējās. — Tieši tas, ko tu izjūti, ir īsts ieguvums. Bet viss, ko iegūstam savtīgos nolūkos, ir īslaicīgs.

Grūti pateikt, vai Kamala izprata Hemnalinas vārdu nozīmi. Brīdi viņa klusēdama skatījās Hemnalinā, tad sacīja:

— Es nepadodos skumjām un tāpēc esmu laimīga. Esmu saņēmusi tikai to, ko pelnījusi.

Hemnalina satvēra Kamalas abas rokas savējās.

— Mans skolotājs saka: "Ja zaudējums un ieguvums saplūst kopā, tad tas ir īstais ieguvums." Patiesību sakot, māsiņ, es būtu pavisam laimīga, ja varētu sasniegt tādu pašaizliedzību kā tu.

Tāda atzīšanās mazliet pārsteidza Kamalu.

— Kāpēc tu tā runā, didī? — viņa jautāja. — Tev tiesība uz daudz ko, un tev nekad nekā netrūks.

Ai, es priecātos, ja varētu iegūt to, uz ko man tiesība! — Hemnalina iesaucās. — Bet iegūt vairāk — tas man sagādātu lielas bēdas un milzīgu atbildību. Protams, tev mani vārdi izklausās dīvaini. Es arī pati par sevi brīnos. Bet tādas domas manī droši vien būs iedvesis Visaugstais. Šodien man bija ļoti smagi ap sirdi, bet pēc sarunas ar tevi kļuva tā kā vieglāk: es jūtos daudz drošāka. Tāpēc arī tā runāju. Ar mani nekad tā vēl nav gadījies. Māsiņ, ko tu ar mani esi izdarījusi?.

Piecdesmit devītā nodaļa

Mājās pārnākusi, Hemnalina viesistabā uz galda atrada viņai adresētu biezu aploksni un pēc rokraksta pazina, ka tā no Rameša. To paņēmusi, jaunava pukstošu sirdi steidzās uz savu istabu, ieslēdzās un sāka lasīt.

Vēstulē Ramešs vaļsirdīgi izstāstīja visu par savām attieksmēm ar Kamalu. Vēstuli nobeidzot, viņš rakstījās

"Apstākļi sarāvuši stiprās saites, ar kurām Visaugstais bija savienojis mūsu dzīvi. Tagad Tu savu sirdi esi atdevusi citam. Es Tevi par to nevainoju, bet arī Tu netiesā mani. Kamala nevienu dienu nav bijusi mana īstā sieva. Taču pienākums man neļauj Tev slēpt, ka ar laiku es arvien vairāk un vairāk sāku tiekties pēc viņas. Un arī tagad vēl nevaru skaidri pateikt, vai tas jau pārgājis. Ja Tu nebūtu mani atstājusi, es būtu atradis mierinājumu Tavā mīlā. Taisni tādu cerību pilns, ar gluži saplosītu dvēseli es šodien ierados pie Tevis, bet, redzēdams, ka Tu no manis vairies, skaidri sapratu, cik liels ir Tavs nicinājums. Un, tiklīdz dabūju zināt, ka esi solījusies citam, manā sirdī sacēlās visas agrākās šaubas. Es pārliecinājos, ka nespēju aizmirst Kamalu. Vai nu tas ir tā, vai nav, taču ciest nedrīkst neviens cits kā tikai es pats. Bet kāpēc arī man jācieš? Es nekad neaizmirsīšu divas skaistas jaunavas, kurām manā dzīvē bijusi tik liela nozīme. Visu mūžu atcerēšos tās ar lielu mīlestību un pateicību. Šorīt acumirklīgā sastapšanās ar Tevi mani dziļi saviļņoja. Mājās pārnācis, tūliņ jutu, ka esmu visnelaimīgākais cilvēks pasaulē. Bet tagad vairs neesmu tādās domās. Mierīgu un priecīgu prātu atvados no Tevis un no sirds lūdzu man piedot. Jums abām un Visaugstā labvēlībai varu pateikties, ka šai šķiršanās brīdī manī nav sarūgtinājuma. Dzīvo laimīga! Esi pavisam laimīga! Nenicini mani, Tev nav nekāda iemesla mani nicināt!"

Vēstuli izlasījusi, Hemnalina iegāja pie tēva. Annada-babu sēdēja atzveltnes krēslā un lasīja grāmatu.

— Vai esi vesela, Hem? — satrūcies par meitas izskatu, viņš ievaicājās.

— Vesela, — Hemnalina īsi atbildēja. — Es saņēmu vēstuli no Rameša-babu. Izlasi to un dod man atpakaļ.

Hema pasniedza tēvam vēstuli un izgāja. Annada-babu uzlika brilles un vairākas reizes izlasīja Rameša vēstuli. Aizsūtījis pēc tam vēstuli ar kalpotāju meitai, viņš nogrima dziļās pārdomās un nāca pie šāda ieskata:

"Varbūt tā labāk. Kā līgavainis Nalinakša ir vairāk vērts un daudz vēlamāks nekā Ramešs. Labi, ka Ramešs pats nolēmis aizbraukt."

Annadas-babu domu gaitu pārtrauca Nalinakša. Kopš tā brīža, kad viņi šķīrās, vēl nebija pagājušas pat dažas stundas, tāpēc viņa ierašanās Annadu-babu pārsteidza.

"Laikam Nalinakša dziji iemīlējies Hemnalinā," viņš pasmīnēja sevī.

Kamēr viņš mēģināja izdomāt ieganstu, kā jaunos ļaudis savest kopā un pēc tam pašam aiziet, Nalinakša sacīja:

— Kā jūs zināt- Annada-babu, paredzamas manas laulības ar jūsu meitu. Bet es gribētu pirms tam ar jums parunāt.

— Ļoti labi! — Annada-babu iesaucās. — Klausos.

— Jūs vēl kaut ko nezināt: es jau reiz esmu precējies.

— To es zinu, bet...

— Tas ir kas jauns! Tādā gadījumā jūs domājat, Ra mana sieva mirusi... Tomēr droši to apgalvot, nevar. Es gan esmu pārliecināts, ka viņa ir dzīva.

— Lai Visaugstais dod, ka tā būtu! — Annada-babu iesaucās. — Hem, Hem! — viņš sauca meitu.

— Kas ir, tēt? — Hemnalina ienākdama jautāja.

— Vēstulē, ko tev rakstīja Ramešs, ir viena vieta...

— Nalinakšam-babu ar to vajag iepazīties visā pilnībā, — Hemnalina sacīja, pasniedza vēstuli un izgāja no istabas.

Vēstuli izlasījis, Nalinakša nespēja teikt ne vārda.

— Tik bēdīga sagadīšanās reti nāk priekšā, — Annada-babu pārtrauca klusumu. — Protams, šī vēstule jūs sāpināja. Bet būtu negodīgi, ja mēs vēstuli no jums slēptu.

Nalinakša joprojām klusēja. Brītiņu vēlāk viņš piecēlās un atvadījās. No Annadas-babu mājas iziedams, viņš pamanīja Hemnalinu uz lievenēm, kas atradās mājas ziemeļpusē. Jaunava stāvēja nekustēdamās, mierīga, lai gan viņas sirdi plosīja tādas bēdas. Grūti bija noprast, par ko viņa domā. Nalinakšam gribējās pajautāt, vai viņai nav vajadzīga palīdzība, bet neuzdrošinājās to darīt. Un nezin vai viņa spētu atbildēt uz šo jautājumu.

"Kas var viņu mierināt? Dažreiz starp cilvēkiem rodas nepārvarams šķērslis. Cik vientuļa gan cilvēka dvēsele!" viņš domāja.

Uz savu ekipāžu iedams, Nalinakša ar nodomu pameta līkumu, lai ietu garām lievenēm, kur stāvēja Hemnalina. Viņš cerēja, ka tā viņu pasauks. Bet, kad viņš tuvojās lievenēm, jaunavas tur vairs nebija.

"Nav viegli izprast otra cilvēka sirdi. Cilvēku savstarpējās attieksmes ir ļoti sarežģītas," viņš skumji nopūtās, pajūgā sēzdamies.

Gandrīz tūliņ pēc viņa aiziešanas ieradās Džogendra.

— Vai tu viens pats, DžogenJ — Annada-babu jau- taja.

— Interesanti, kuru tad tu vel gaidi? — dels savukārt atjautāja.

— Kā, kuru? Un Ramešs?

— Cilvēkam, kam kaut cik pašcieņas, pietiek ar vienu tādu saņemšanu, kādu tu viņam parādīji. Pēc visa tā atliek ielēkt Gangā pie Benaresas un atbrīvot savu dvēseli no iznīcīgās miesas grausta! Es viņu vairs neesmu redzējis. Atradu uz galda vienīgi papīra strēmelīti ar vārdiem:. "Es aizbraucu. Tavs Ramešs." Nekad neesmu varējis saprast tāda veida poēziju. Un tāpēc pazudīšu no šejienes. Manā virsskolotāja darbā viss ir skaidrs, noteikts, bez jebkādas mīklainības.

— Bet kaut kas taču jāizlemj Hemas jautājumā, — Annada-babu mēģināja iebilst kādu vārdu.

— Atkal! — Džogendra viņu pikti pārtrauca. — Jūs taču noraidāt visu, ko vien esmu ieteicis. Sī spēlīte man apnikusi. Lūdzu, neiesaistiet mani atkal tajā! Es nevaru ciest to, ko nesaprotu, bet Hemai piemīt brīnišķīga spēja piepeši kļūt pilnīgi nesaprotamai. Tas mani izsit no sliedēm. Rīt ar pirmo vilcienu es aizbraucu. Pa ceļam iegriezīšos Bankipurā.

Klusēdams Annada-babu noglauda ar roku matus. Pasaule viņam likās pilna neatrisināmu mīklu.

Sešdesmitā nodaļa

Pirms aizbraukšanas no Benaresas Sailadža ar tēvu iegāja apciemot Kamalu. Jaunā sieviete ar Kamalu iegāja blakus istabā. Tur viņas ilgi un rosīgi par kaut ko sačukstējās. Čakrabartijs pa to laiku tērzēja ar Kšemankaru.

— Mans atvaļinājums beidzies, — viņš sacīja. — Rīt braukšu uz Gadžipuru. Ja Haridasa jums apniktu, tad...

— Atkal vecā dziesma, Čakrabartija kungs! — Kšemankara viņu pārtrauca. — Vai patiesi jūs tā domājat? Varbūt tas ir tikai iegansts, lai man atņemtu meiteni?

— Es nepiederu pie tiem, kas atņem reiz dāvināto, — sirmgalvis atbildēja. — Taču ja jums liktos neērti...

— Ko jūs te izliekaties, — Kšemankara nenocietās. — Jūs taču tīri labi zināt, ka nav nekā patīkamāka, ja tev blakus tik burvīga meitene kā Haridasa. Bet...

Čakrabartijs neļāva viņai nobeigt.

— Labi, labi, nerunāsim vairs par to! Es pielietoju mazu viltību, lai vēl lieku reizi dzirdētu no jums manas Haridasas slavināšanu. Man bažas pavisam par ko citu. Vai tikai ārsts Nalinakša neuzskata viņu par ļauno garu, kas negaidot ielauzies viņa mājā? Mana meitene ir ļoti lepna. Un, ja Nalinakša-babu kaut mazliet liks manīt, ka viņas klātbūtne ārstu traucē, viņai būs ļoti grūti.

— Ai, Hari! — Kšemankara iesaucās. — Lai manu Nalinakšu traucētu! Tas nemaz nav iespējams!

— Tas viss ļoti labi. Tomēr raugiet mani saprast! Ha- ridasu es mīlu vairāk par visu pasaulē, — Čakrabartijs turpināja, — un, ja runa ir par viņu, tad ar mazumiņu nevaru apmierināties. Tas man nav vēl nekas, ja viņa to netraucēs un ja viņš meiču neievēros. Bet man nebūs miera, iekams nebūšu pārliecinājies, ka Nalinakša-babu izturas pret Haridasu kā pret tuvu cilvēku. Viņa nav nedzīvs priekšmets, viņa ir cilvēks. Un ja viņu attieksmes aprobežosies tikai ar to, ka viņš centīsies meiteni neievērot un par viņu nedomāt...

— Čakrabartija kungs, — Kšemankara viņu pārtrauca.

— Vai tiešām jūs domājat, ka mans Nalins nav spējīgs pret Haridasu izturēties kā pret radinieci? Pagaidām noteiktu pierādījumu man vēl nav, bet ļoti iespējams, ka viņš sācis jau domāt par to, kā padarīt viņas dzīvi pie manis daudz patīkamāku un laimīgāku. Nav izslēgta iespēja, ka viņš šai virzienā jau paguvis kaut ko darīt.

— Tagad es varu būt mierīgs, — sirmgalvis noteica.

— Tomēr, pirms aizeju, es gribētu parunāties ar pašu Nalinakšu. Pasaulē reti sastopami vīrieši, kas spējīgi uzņemties rūpes par sievietes laimi. Bet debesis Nalinakšam piešķīrušas visas šim nolūkam nepieciešamās īpašības. Es gribētu aizrādīt, lai viņš nevairās no Haridasas kādu aplamu aizdomu dēļ, bet lai rūpējas par meiču un uzskata viņu par savējo.

Kšemankarai patika Čakrabartija uzticēšanās viņas dēlam.

— Baidīdamās no jūsu pārmetumiem, es turēju Haridasu nostāk no Nalinakšas. Bet savu dēlu es pazīstu, nešaubieties par viņu.

— Runāšu ar jums vaļsirdīgi, — Čakrabartijs teica.

— Stāsta, ka Nalinakša drīz precēšoties. Runā arī, ka līgava neesot nekāda jauniņā un esot vairāk paskolota,nekā tas pie mums parasts. Un tāpēc es domāju, ka tiß Haridasa...

— Saprotu! — Kšemankara viņu pārtrauca. — Bet neraizējieties, kāzu nebūs.

— Vai tiešām saderināšanās izjukusi?

— Tur jau nebija kam izjukt. Nalins taču nekad nav gribējis šo precību, es pati uzspiedos. Bet ar varu cilvēku nevar padarīt laimīgu. Visaugstais zina, ka es, spriežot pēc visa, tā arī nomiršu, nepieredzējusi savu dēlu apprecējušos.

— Nē, nē, tā nerunājiet! — Čakrabartijs iesaucās. — Kam tad mēs esam te? Es pats neatteikšos no cienasta un dāvanām, kas pienākas preciniekam.

— No jūsu mutes lai dieva ausī, Čakrabartija kungs,— Kšemankara nopūtās. — Man ļoti žēl, ka manas vainas dēļ Nialinam, jau tik vecam, nav vēl savas ģimenes. Lūk, kāpēc es steidzos ar šo saderināšanos, it visu, kā nākas, nepārdomājusi. Un, kā redzat, neveiksmīgi. Sāciet nu jūs: tikai pasteidzieties, es ilgi vairs nedzīvošu.

— Pat dzirdēt negribu tādu valodu! — sirmgalvis atcirta. — Jūs vēl ilgi dzīvosiet un pati savām acīm redzēsiet vedeklu. Es zinu, kāda jums vajadzīga: ne viŠai jauna, bet kas jūs cienītu un būtu visur padevīga. Citāda neder. Esiet mierīga, ar Visaugstā palīdzību es visu nokārtošu. Bet tagad, ja jums nav nekas pretim, es iešu pie Haridiasas un došu viņai dažus norādījumus, kā jāizturas. Bet pie jums iesūtīšu Sailadiu. Kopš ar jums iepazinusies, viņa par citu pat vairs runāt nevēlas.

— Nē, labāk parunājieties vien paši. Man vēl šādas tādas darīšanas.

— Tīrā laime, ka jums vēl kādas "darīšanas"! — Čakrabartijs sāka smieties. — Nešaubos, ka pēc brītiņa varēsim ar tām iepazīties. Atzīstieties, ka iesiet pagādāt cienastu laimīgajam brahmīnam, kas atradīs jūsu dēlam līgavu.

Ieiedams istabā, kur sēdēja abas tā sauktās māsas, Čakrabartijs pamanīja Kamalai acīs asaras. Viņš klusēdams nosēdās meitai līdzās un jautājoši paskatījās viņai sejā.

— Tēt, es Kamalai teicu, ka pienācis laiks atklāt visu Nalinakšam-babu, — Sailadža paskaidroja. — Bet tava muļķīte Haridasa ecējas ar mani par to.

— Nē, didi, nē, — Kamala atsaucās. — Es tevi lūdzu-, nerunā vairs par to! Tas nav iespējams!

— Muļķīte! — Sailadža sašutusi pretojās. — Tu klusēsi, bet Naiinakša tikām apprecēs Hemnalinu. No savas kāzu dienas līdz šim laikam tu esi tik daudz cietusi, ka tikko galu nedabūji! Kāpēc tad uzņemties vēl tālākas ciešanas?

— Didl, nestāsti par mani nevienam! — Kamala lūdza. — Es visu varu paciest, tikai ne negodu. Esmu pilnīgi apmierināta ar to, kas man ir. Nemaz nejūtos nelaimīga. Bet, ja tu viņam visu izstāstīsi, kā tad es varu šai mājā palikt? Kā lai dzīvoju?

Sailadža nezināja, ko viņai iebilst. Bet klusējot noraudzīties, kā Naiinakša lpprec Hemnalinu, to viņa uzskatīja par nepieļaujamu.

— Nav jau vēl zināms, vai šīs laulības notiks, — Čakrabartijs sacīja.

— Ko tu runā, tēt? — Sailadža brīnījās. — Ņalinakšas māte pat jau svētījusi Hemnalinu!

— Ar Visaugstā žēlastību šī svētība zaudējusi savu nozīmi, — vectētiņš paziņoja. — Atmet visas savas bailes, mīļā Kamala, taisnība ir tavā pusē.

Kamala netika gudra, ko vectētiņš saka, un skatījās viņā plaši ieplestām acīm.

’— Saderināšanās izjukusi, — Čakrabartijs paskaidroja. — Nalinakša-babu nav bijis mierā ar šīm laulībām, bet pār viņa māti nākusi apskaidrība.

— Mēs esam glābti, tēt, — Sailadža līksmi iesaucās. — Dabūjusi vakar zināt par saderināšanos, es visu nakti nevarēju aizmigt. Bet vai Kamalai vēl ilgi būs jādzīvo savā ģimenē kā svešiniecei? Kad tad galu galā viss noskaidrosies?

— Nesteidzies, Saila, — Čakrabartijs teica. — Viss nāks ar laiku.

— Man taču tāpat labi, — Kamala iejaucās viņu sarunā, — labāk nemaz nevar būt. Es tagad esmu ļoti laimīga. Cenzdamies man palīdzēt, jūs varat tikai kaitēt, vectētiņ. Pie jūsu kājām krizdama, lūdzu, nestāstiet nevienam par mani! Atstājiet mani šai klusajā kaktiņā un aizmirstiet, ka esmu pasaulē! Es arī bez visa tā esmu laimīga.

Acīs viņai saskrēja asaras.

— Nu, mīļā, kāpēc tad jāraud? — Čakrabartijs uztraucās. — Es ļoti labi saprotu, ko tu gribēji teikt. Mēs nepostīsim tavu mieru. Gan liktenis pats pamazām visu izkārtos, kā nākas, un būtu neprātīgi, ja mēs sāktu kaut

ko postīti Nebaidies! Es esmu vecs un saprotu, kā jārīkojas.

Šai mirklī ienāca Umešs mūždien smaidā starojošu seju.

— Ko tev vajag? — vectētiņš viņam jautāja.

— Tur lejā atnācis Ramešs-babu un jautā pēc ārsta.

Kamala nobāla. Čakrabartijs ātri piecēlās un teicas

— Nebaidies, mīļā! Es visu nokārtošu.

Viņš nogāja lejā un paņēma Ramešu zem rokas.

— Paiesimies mazliet, Rameš-babu. Pastaigājot varēsim parunāties.

— Kā tad jūs te gadījāties? — Ramešs brīnījās.

— Jūsu dēļ, — Čakrabartijs atbildēja. — Es ļoti priecājos, jūs redzēdams. Iesim, nekavējieties! Man jums kas jāpastāsta.

Viņš izveda Ramešu uz ielas.

— Rameš-babu, kāpēc jūs nācāt šurp? — Čakrabartijs vaicāja, kad viņi bija iznākuši no Nalinakšas mājas.

— Es gribēju parunāties ar ārstu Nalinakšu. Uzskatu par nepieciešamu izstāstīt viņam visu par Kamalu. Dažreiz man liekas, ka viņa ir dzīva.

— Pieņemsim, ka Kamala tiešām izglābusies un satikusies ar Nalinakšu. Bet vai viņam patiks noklausīties visu par Kamalu? — vectētiņš jautāja. — Viņam ir veca māte, un, ja viņa dabūtu visu jo sīki zināt, diezin vai tas Kamalai nāktu par labu.

— Nezinu, kā uz to skatīsies sabiedrība, bet ārstam Nalinakšam jāzina, ka Kamala nemaz nav vainīga viņa priekšā. Ja turpretim viņa mirusi, tad Nalinakšam ar jo lielāku cieņu vajag glabāt viņas piemiņu.

— Jūs, tagadējo jaunatni, es nemaz nesaprotu! — Čakrabartijs iesaucās. — Ja Kamala mirusi, kāda jēga tad uzbāzties viņas vīram ar tās piemiņu? Jo vairāk tāpēc, ka viņš tikai vienu nakti bijis viņas vīrs!... Redz, te ir māja, kur es dzīvoju. Atnāciet pie manis rīt no rīta, es jums visu paskaidrošu. Tikai apsoliet pirms tikšanās ar mani neiet pie Nalinakšas-babu.

— Labi! — Ramešs bija ar mieru.

No Rameša atvadījies, Čakrabartijs gāja atpakaļ uz Nalinakšas māju.

— Mana mīļā, rīt no rīta tev jāatnāk pie manis, — viņš Kamalai sacīja. — Es gribu, lai tu pati Ramešam visu paskaidro.

Kamala nodūra galvu.

— Esmu pārliecināts, Ūka citādi nav iespējams, — Čakrabartijs turpināja. — Pienākuma izpratne mūsu gadsimta bērniem ir pavisam citāda nekā vecu laiku cilvēkiem. Mīļā, atmet savu baiļošanos! Neviens cits, tikai tu pati pašlaik vari aizstāvēt savas tiesības. Tur mēs tev nekā nespējam līdzēt.

Meitenes galva noslīga vēl zemāk.

— Ceļu mēs tev esam pašķīruši, — vectētiņš turpināja. — Tev drosmīgi jānovāc no tā niecīgie šķēršļi, kas tur vēl palikuši.

Atskanēja soļi. Acis pacēlusi, Kamala ieraudzīja tieši savā priekšā durvīs Nalinakšu. Viņu skatieni sastapās. Agrāk Nalinakša vienmēr bija ātri novērsis skatienu, bet šodien viņš .tā nedarīja. Kaut gan viņš Kamalu uzlūkoja tikai īsu mirkli, tomēr viņa skatienā vairs nebija tā svešatnīguma, kas piemīt cilvēkam, kad tas skatās uz kaut ko tādu, kam ar viņu nav nekāda sakara. Sailadžu pamanījis, Nalinakša gribēja aiziet, bet Čakrabartijs viņu atturēja.

— Neaizejiet, Nalinakša-babu, — viņš sacīja. — Mēs jūs uzskatām par sev tuvu cilvēku. Sī ir mana meita Sailadža, jūs ārstējāt viņas meitiņu.

Sailadža palocījās Nalinakšam.

— Kā ar jūsu meitiņas veselību? — viņš jautāja, savukārt viņai palocīdamies.

— Viņa pavisam vesela, — Sailadža atbildēja.

— Jūs nekad nenovēlat mums prieku pavadīt kādu brīdi kopā. — Čakrabartijs iesāka. — Bet, ja nu šodien esat ienācis, tad pakavējieties brītiņu pie mums.

Kamēr Čakrabartijs lūdza ārstu apsēsties, Kamala nozuda. Acumirklīgais skatiens, ko Nalinakša bija veltījis viņai, pildīja viņas sirdi ar līksmu izbrīnu, un viņa aizsteidzās savā istabā, lai vienatnē tiktu skaidrībā ar savām jūtām.

— Čakrabartija kungs, es gribu jūs mazliet traucēt,— sacīja Kšemankara, ienākdama istabā.

— No tā brīža, kopš aizgājāt no mums, es visu laiku esmu raudzījies uz durvīm, gaidīdams šo "traucēšanu",— Čakrabartijs smējās.

Pēc cienasta, kad visi sanāca atpakaļ viesistabā, vectētiņš sacīja:

— Pasēdiet brītiņu, es tūliņ būšu atpakaļ.

Un viņš drīz atkal ienāca, vezdams pie rokas Kamalu. Viņiem sekoja Sailadža.

— Nalinakša-babu, — viņš pievērsās ārstam, — pret mūsu Haridasu ļums nevajag izturēties kā pret svešu cilvēku. Es atstāju šo nelaimīgo meiteni jūsu mājās un pilnīgi paļaujos uz jums un jūsu māti. Viņai cita nekā nevajag kā vienīgi tiesības kalpot jums. Jūs drīz vien pārliecināsieties, ka tīšu prātu viņa nav spējīga nekā ļauna izdarīt.

Kamala nosarka un nodūra galvu.

— Varat būt mierīgs, Čakrabartija kungs, — Kšemankara sacīja. — Haridasa mums ir tikpat kā meita. Līdz šim mums vēl ne reizi nav bijis jādomā, kādu darbu viņai uzticēt. Kādreiz šai mājā neierobežoti valdīju es, bet tagad es neesmu vairs nekas. Kalpotāji jau mani vairs neuzskata par saimnieci. Tiešām nesaprotu, kā esmu zaudējusi savu agrāko varu. Senāk mājas atslēgas arvien glabājās pie manis, bet Haridasa pat tās pratusi it veikli man izmānīt. Sakiet, — ko vēl gribat savas mazās laupītājas labā? Bet, ja gribat viņu mums atņemt, tā būtu vislielākā zādzība pasaulē.

— Esiet droši, viņa pat nepakustēsies, ja teikšu, lai brauc no jums projām. Jūs esat viņu tā apbūrusi, ka viņa aizmirsusi visus citus pasaulē. Ilgi viņa bijusi ļoti nelaimīga, bet nu beidzot atradusi pie jums mierinājumu. Lai Visaugstais to viņai saglabā, un lai jūsu žēlsirdība vienmēr stāv par viņu nomodā. Tāda ir mana atvadu svētība.

Čakrabartijam asaras saskrēja acīs. Pa šās sarunas laiku Nalinakša nebilda ne vārda. Kad viesi bija aizgājuši, viņš lēni devās uz savu istabu.

Noejošās saules stari piepildīja viņa guļamistabu ar sārtu, līgavas vaigu tvīkumam līdzīgu gaismu. Sarkani gluži kā asinis, tie it kā durstīja katru viņa miesas cīpsliņu un iekveldināja sirdi.

Šorīt kāds draugs bija atsūtījis viņam grozu ar rozēm un Kšemankara likusi Kamalai izgreznot ar tām istabas. Vienu pušķi meitene bija nolikusi Nalinakšas istabā, un tagad šeit viss bija rožu smaržas pilns. Klusums, kvēlais saulriets, kura stari ieplūda pa logu, rožu smarža — viss satrauca Nalinakšu. Ilgus gadus viņš bija dzīvojis atturības un skaudras zinātnes pasaulē. Un tagad viņam šķita, ka tepat kaut kur blakus pēkšņi sācis skanēt kāds nezināms daudzstīgu instruments un neredzamas dejotājas piepilda debesu izplatījumu ar deju skaņām, ar savu kājsprādžu melodisko šķindoņu.

Nalinakša novērsās no loga. Viņa skatiens skāra rožu pušķi, kas bija nolikts pie gultas galvgaļa. Viņam šķita, ka puķes raugās gluži kā cilvēka acis un raida savu kluso lūgumu uz viņa sirdi.

Nalinakša paņēma vienu rozi. Tas bija vēl neizplaucis blāvi zeltains, smaržīgs pumpurs. Pieskaroties ziedam, viņam likās, it kā sajustu maigu cilvēka pirkstu pieskārienu. ViŠai viņa mieŠai pārskrēja trīsas. Nalinakša piespieda maigo, smaržīgo ziedu pie lūpām, pie acīm...

Norietošās saules pēdējie stari pamazām dzisa tumstošajās debesīs. Taisīdamies iziet no istabas, Nalinakša piegāja pie gultas un, segu pacēlis, nolika rozes pumpuru uz sava spilvena. Jau promiedams viņš piepeši pamanīja aiz gultas uz grīdas sakņupušu cilvēciņu, kas ar sari stūri centās aizklāt seju. Tā bija Kamala! Aiz kauna viņa nezināja, kur dēties. Puķes nišā novietojusi un Nalinakšas gultu uzposusi, viņa jau bija gribējusi iet laukā, bet, dzirdēdama ārsta soļus, aši aizslēpusies aiz gultas. Tagad viņai vairs nebija iespējams ne aizskriet, ne noslēpties.

Negribēdams viņu mulsināt, Nalinakša aši steidzās no istabas laukā, bet, līdz durvīm aizgājis, pēkšņi apstājās. Viņš lēni panācās atpakaļ un, pie Kamalas piegājis, teica:

Celies augšā! No manis tev nav ko kautrēties.

Sešdesmit pirmā nodaļa

Otrā rītā Kamala ieradās vectētiņa Čakrabartija mājā. Ar Sailadžu vienatnē palikusi, viņa cieši apskāva draudzeni. Kamalu aiz zoda saņēmusi, Sailadža iejautājās:

— Māsiņ, kāpēc tu šodien tik laimīga?

— Pati nezinu, didi, — Kamala atbildēja. — Bet tagad man šķiet, ka visas manas ciešanas beigušās.

— Kāpēc, tad tu klusē? — Sailadža iesaucās. — Mēs taču bijām pie tevis līdz vakaram, kas pēc tam vēl varēja notikt?

— Nu, gluži nekas. Man tikai tāda sajūta, ka tagad viņš jau pieder man. Visaugstais apžēlojies par mani.

— Lai nu tā būtu. Tomēr neslēp no manis nekā.

Es taču neslēpju nekā, didi, — meitene apgalvoja.

— Vienkārši nezinu, ko vēl lai tev saku. Pagāja nakts, un, kad šorīt piecēlos, man šķita, ka nu dzīvei cita jēga. Es jutos tik laimīga! Arī darbs rādījās tik viegls, ka nemaz nevaru tev to pateikt. Man nekā vairāk nevajag, baidos tikai, ka man neatņem manu laimi. Negribas nemaz ticēt, ka turpmāk ikviena mana mūža diena būs tikpat gaiša.

— Mīļā, arī es domāju, ka liktenis tevi vairs nepievils, — Saiiadža sacīja. — Tevi gaida laime, tu esi to pelnījusi.

— Nē, nē! Nerunā tā, didi. Visu, ko pelnījusi, esmu jau saņēmusi un esmu mierā ar savu likteni. Vairāk man nevajag.

Šai brīdī istabā ienāca Čakrabartijs.

— Mīļā, tev jāiziet pie Rameša-babu, — viņš Kamalu uzrunāja. — Viņš ir šeit.

Pirms tam starp Ramešu un Čakrabartiju bija notikusi šāda saruna:

— Es zinu, kādas bijušas jūsu attieksmes ar Kamalu, — Čakrabartijs bija teicis Ramešam. — Un ieteicu tev sākt jaunu dzīvi. Aizmirsti visti, kam sakars ar viņu! Ja līdz šim vēl neesi pārvarējis savas jūtas pret viņu, atstāj to Visaugstā ziņā, bet pats nekā neuzsāc.

— Es nespēšu aizmirst Kamalu, kamēr nebūšu par viņu pastāstījis Nalinakšam, — Ramešs attrauca. — Nezinu, vai būtu par jaunu jācilā šis bēdīgais notikums, tomēr nevaru nomierināties, kamēr nebūšu viņam visu izstāstījis.

— Labi. Pagaidi šeit brītiņu, es drīz būšu atpakaļ, — Čakrabartijs bija teicis.

Ramešs piegāja pie loga, izklaidīgi skatīdamies kustīgajā ļaužu straumē uz ielas. Izdzirdis soļus sev aiz muguras, viņš pagriezās un ieraudzīja meiteni, kas zemu jo zemu viņam palocījās. Kad viņa izslējās, Ramešs steidzās pie viņas, iesaukdamies: "Kamala!"

Viņa stāvēja, pat nepakustēdamās.

— Ar Visaugstā žēlsirdību Kamalai tagad visas nedienas garām. Nelaime pārvērtusies laimē, — sacīja Čakrabartijs, kas bija ienācis Kamalai līdzi. — Kad Kamala bija briesmās, jūs viņai palīdzējāt, lai gan jums pašam par to vajadzēja daudz ko izciest. Ilgi viņas dzīve bija saistīta ar jūsējo, un Kamala nevarēja šķirties, no jums neatvadījusies. Viņa ienāca izlūgties jūsu svētību.

Ramešs klusēja.

— Esi laimīga, Kamala, — beidzot viņš ar mokām izdabūja pār lūpām. — Un piedod, ja neapzinīgi esmu tev ko nodarījis.

Meitene nespēja izteikt ne vārda un stāvēja, pie sienas piespiedusies.

— Saki, — varbūt es varu tev ko palīdzēt? — Ramešs pēc brītiņa vaicāja. — Vai man vajadzētu par tevi kādam ko pastāstīt?

Kamala kā lūgdamās salika rokas.

— Lūdzu, nerunājiet par mani ne ar vienu!

— Ilgi es nevienam un nekā netiku stāstījis... Klusēju pat tad, kad šāda klusēšana nāca man par jaunu. Un tikai priekš dažām dienām, pārliecināts, ka tas tev nekaitēs, pastāstīju kādai ģimenei par tavu likteni. Bet man arī tagad liekas, ka tas tev drīzāk būs par labu nekā par ļaunu. Vectētiņš droši vien būs dzirdējis par Annadu-babu un viņa meitu ...

- Protams, es pazīstu Hemnalinu! — Čakrabartijs viņu pārtrauca. — Tātad viņi visu zina?

— Jā, — Ramešs atbildēja. — Ja vajadzētu viņiem vel ko. pastāstīt, esmu ar mieru to darīt. Bet man pašam nekā nevajag. Esmu zaudējis daudz laika, un daudz kas pagājis man secen. Tagad man jākļūst brīvam. Es gribu darīt visu, kas vēl jādara, un iegūt brīvību.

Čakrabartijs sirsnīgi spieda viņam roku.

— Nē, Rameš-babu, — viņš mierināja jaunekli, - Jums vairāk nekas nav jādara. Jūs jau tā daudz cietis un tagad esat brīvs. Vēlu jums visu labu.

Es nu iešu, — Ramešs teica, Kamalu uzlūkodams.

Meitene klusēdama palocījās viņam līdz zemei.

Ramešs kā sapnī izgāja no Čakrabartija mājas.

"Labi, ka sastapu Kamalu," viņš domāja. "Tas nevarēja labi beigties, ja es nebūtu dabūjis zināt, ka viņa dzīva. Bet vēl tagad nesaprotu, kas viņu spieda tonakt aizbēgt no Gadžipuras. Skaidrs tikai viens: es šeit esmu lieks. Nu, neko darīt, izmantošu gadījumu un, atpakaļ neskatīdamies, sākšu jaunu dzīvi."

Sešdesmit otrā nodaļa

Mājās pārnākusi, Kamala dabūja zināt, ka pie Kšemankaras sēžot Annada-babu un Hemnalina.

— Redz, arī Haridasa! — viņu ieraudzījusi, Kšemankara iesaucās. — Mīļā, ieved savu draudzeni pie sevis! Es pacienāšu Annadu-babu ar tēju.

Tiklīdz jaunavas bija iegājušas Kamalas istabā, Hemnalina tūliņ apskāva Haridasu un inodaļaesaucās;

— Kamala!

Kamala nemaz nelikās pārsteigta, tikai iejautājās;

— Kur tu dabūji zināt, ka mani tā sauc?

— Man par tevi pastāstīja viens cilvēks. Grūti paskaidrot, kāpēc, bet man tūliņ ienāca prātā, ka tu esi tā Kamala.

— Māsiņ, es negribu, ka citi zina manu īsto vārdu, — meitene teica. — Tas man kļuvis par lāstu.

— Bet tikai ar šā vārda palīdzību tu vari atgūt savas tiesības.

Kamala papurināja galvu.

— Man tas nav Vajadzīgs. Man nav nekādu tiesību, un es nevēlos nekā atgūt.

— Bet kāpēc tu slēp patiesību no sava vīra? Kāpēc neuztici viņam savu likteni? Nevajag no viņa nekā slēpt.

Kamalas seja pārvērtās. Viņa nevarīgi raudzījās Hemnalinā, it kā meklēja un nevarēja rast atbildi. Tad lēni noslīga uz salmvīteņa un klusi pateica:

— Vienīgi debesis zina, ka neesmu neko noziegusies. Kāpēc gan mani plosa kauns? Kāpēc esmu tā nosodīta? Es viņa priekšā neesmu nekā noziegusies, bet kā lai viņam to pasaku?

— Nevis sodu, bet mierinājumu tu iegūsi, kad visu izstāstīsi vīram, — Hemnalina attrauca. — Kamēr tu slēp no viņa patiesību, tikmēr atrodies melu važās. Sarausti drosmīgi šīs važas, un Visaugstais apžēlosies par tevi.

— Jau iedomājoties vien, ka varu visu zaudēt, man zūd jebkura drosme, — Kamala atzinās. — Es tomēr saprotu, ko tu gribi teikt. Lai ar mani notiktu kas notikdams, es nedrīkstu nekā slēpt. Viņš tāpat dabūs visu zināt!

Un Kamala cieši sažņaudza rokas.

— Varbūt tu gribi, lai tavā vietā to izdara kāds cits? — Hemnalina laipni jautāja.

Meitene enerģiski pakratīja galvu.

— Nē, nē! Nevaru pieļaut, ka viņš to dabūtu zināt no kāda cita. Man pašai jāstāsta par sevi. Un es to izdarīšu!

— Tas būs vislabākais, — Hemnalina bija ar mieru. — Nezinu, vai mēs vēl tiksimies. Es atnācu tev pateikt, ka mēs aizbraucam.

— Uz kurieni?

- Uz Kalkutu. Negribu tevi vairs ilgāk aizkavēt, no rītiem jau tev allaž daudz darba. Neaizmirsti savu māsu!

— Vai tu man rakstīsi? — Hemnalinu aiz rokas satvērusi, Kamala lūdza.

— Protams, rakstīšu.

— Un vēstulēs tu mani pamācīsi, kā rīkoties. Es zinu, tavas vēstules mani stiprinās."

Hemnalina pasmaidīja.

— Par to gan tev nav ko bažīties! Tev būs daudz labāks padomdevējs nekā es.

Šodien Kamalai bija Hemnalinas žēl. Jaunavas rāmā seja bija skumja; tajā skatoties, gribējās raudāt. Taču tai pašā laikā Hemnalinai piemita kaut kas nepieejams, kas Kamalai liedza turpināt sarunu ar viņu un kaut ko izprašņāt. Kaut gan viņa šodien bija Hemnalinai atklājusi savu noslēpumu, tomēr Hemnalina bija ļoti atturīga un aizgāja, bezgala skumju un pašaizliedzības pilna, it kā mūžīga krēsla būtu ieskāvusi viņas dvēseli,

Kamala strādādama visu dienu dzirdēja viņas balsi un redzēja savā priekšā viņas mierīgās, mīļās acis. Meitene nekā vairāk nezināja par Hemnalinu, tikai to, ka viņas saderināšanās ar Nalinakšu izjukusi.

Šorīt Hemnalina bija atnesusi viņiem grozu ar puķēm no pašu dārza. Izpeldējusies Kamala apsēdās un sāka vīt no tām vītni. Pie viņas ienāca Kšemankara un apsēdās viņai līdzās.

— Ai, manu meitiņ! — viņa smagi nopūtās. — Es nevaru izteikt, kā man bija ap sirdi, kad Hemnalina šodien atvadījās no manis un aizgāja. Viņa tomēr ir ļoti mīļa. Tagad es domāju, ka tā būtu bijusi liela laime, ja viņa kļūtu mana vedekla. Bet tas nu ir pagājis!... Manu dēlu nemaz nav iespējams saprast. Vienīgi viņam zināms, kas viņu spieda grozīt savu nodomu.

Kšemankara negribēja atzīties, ka patiesībā viņa pati pretojusies šīm laulībām.

Izdzirdusi aiz durvīm soļus, viņa iesaucās

— Vai tu, Nalin?

Kamala aši savāca puķes un ziedvītni sava sari stūrī un uzmeta uz galvas plīvuru.

Istabā ienāca Nalinakša.

— Te nupat bija Hemnalina iar tēvu. Vai tu satiki viņus? — Kšemankara jautāja.

— Jā, es viņus nupat kā aizvadīju.

— Kā tu zini, mīļais, bet tādu jaunavu kā Heina reti

gadās sastapt, — Kšemankara sacīja tādā balsi, it ka NaBnakša vienmēr būtu runājis viņai pretī. ?

Dēls tikai pasmaidīja.

— Un tu vēl smaidi!... Es panācu Hemas piekrišanu, gāju pat tik tālu, ka devu viņai savu svētību. Bet tu nebiji ar mieru un visu izjauci. Vai tagad nav žēl?

Nalinakša izbijies uzlūkoja Kamalu. Meičas mīlas pilnās acis bija vērstas uz viņu. Sastapusies ar viņa Skatienu, viņa samulsusi nodūra acis.

— Māmiņ, tu savu dēlu uzskati par apskaužamu līgavaini. Bet tādu neinteresantu cilvēku kā es grūti iemīlēt.

Pie šiem vārdiem Kamala atkal paskatījās uz Nalinakšu un ieraudzīja tā smaidošo, uz viņu vērsto skatienu. Viņa atkal domāja, ka vienīgais glābiņš ir bēgt.

— Ej labāk savā istabā! Ko visu gan tu, Nalin, sarunā. Tikai kaitini mani, — Kšemankara teica dēlam.

Viena palikusi, Kamala nopina no Hemnalinas puķēm garu ziedviju, ielika to atpakaļ grozā, apslacīja ziedus ar Ūdeni uri ienesa Nalinakšas kabinetā. Iedomājoties, ka šie ziedi ir Hemnalinas atvadīšanās dāvana, viņai asaras saskrēja acīs. ’

Savā istabā iegājusi, Kamala sāka prātot, ko Nalinakšas skatiens varētu nozīmēt. Ko gan viņš par viņu domā? Viņai šķita, ka viņš atminējis viņas apslēptākās domās. Agrāk, kad viņai mazāk nācās sastapties ar viņu, bija labāk. Bet tagad viņa arvien nonāk neveiklā stāvoklī. Tas ir sods par to; ka viņa slēpj patiesību.

"Droši vien Nalinakša domā: "Kur gan māte ķērusi tādu meiteni Haridasu? Nekautrīgāku savu mūžu neesmu redzējis," Kamala sevi mocīja. "Šausmīgi, ja viņš kaut mirkli par mani tā domās."

Tovakar, gulēt iedama, Kamala cieši apņēmās, ka katrā ziņā rīt viņam visu izstāstīs. Lai tad notiek kas notikdams.

Mazā gaismiņā piecēlusies, Kamala aizgāja peldēties. Viņa katru dienu bija paradusi atnest no Gangas nelielu krūzi upes ūdens un pirms darbu uzsākšanas mazgāja un uzposa Nalinakšas kabinetu. Arī šodien kā parasti, no peldes pārnākusi, viņa gāja Nalinakšas kabinetā, bet atrada tur viņu pašu, kaš nekad tik agri no rīta nebija gadījies. Noskumusi, ka nevar veikt šo darbu, viņa sāka lēni virzīties atpakaļ. Bet, dažus soļus pagājusi, piepeši apstājās un sāka kaut ko pārdomāt. Tad lēnām nāca uz priekšu un sastinga pie kabineta durvīm. Meitene pati

nemaz neatskārta, cik ilgi kā ēna tur pie durvīm bija nostāvējusi. Piepeši viņa ieraudzīja Nalinakšu, kas bija iznācis no kabineta un nostājies viņai pretim. Tai pašā mirki! Kamala noslīga uz ceļiem un pieplaka ar galvu pie viņa kājām, tā ka viņas garie, valganie mati apklāja -tās. Pēc tam piecēlusies sastinga viņa priekšā nekustīga kā statuja. Viņa nemanīja, ka plīvurs noslīdēja no galvas, nejuta, ka Nalinakša, acu nenovērsdams, cieši uzlūko viņu. Visas bailes viņai bija zudušas, visu viņu it kā apmirdzēja apgarotības gaisma. Stingrā, nedrebošā balsī viņa izteica:

— Es esmu Kamala.

Bet viņas pašas balss atstāja uz viņu tādu iespaidu, it kā kalni būtu sagruvuši. Visa viņas mērķtiecīgā apņēmība uzreiz izgaisa. Meitene nodrebēja un nodūra galvu. Viņai nebija spēka ne soli spert, kaut gan uz vietas paliki bija ļoti grūti. Visu savu gribu viņa bija sakopojusi, lai pateiktu: "Es esmu Kamala," — un nokristu viņam pie kājām. Tagad viņa nezināja aiz kauna kur dēties, un pa ļāvās vienīgi uz Nalinakšas žēlsirdību.

Nalinakša lēni paņēma viņas rokas savējās.

— Es zinu — tu esi mana Kamala.. Nāc man līdzi!

Viņš ieveda viņu savā kabinetā un aplika meitenei ap kaklu viņas pašas pīto ziedu vītni.

— Pateiksimies Visaugstajam, — Nalinakša sacīja.

Un tai mirklī, kad viņi abi līdzās nometās ceļos un ar pierēm pieskārās baltā marmora grīdai, pa logu ielauzās rīta saules stari un apmirdzēja viņu noliektās galvas.

No pielūgsmes uzcēlusies, Kamala atkal noņēma pīšļus no Nalinakšas kājām un juta, ka viņu vairs neplosa kauns. Dižais, neaptveramais miers, kas bija pārņēmis viņas apziņu, saplūda ar līksmo un dzidro vēlīgās rīta saules gaismu. Liela mīla pildīja viņas sirdi. Viņai šķita, ka viņas laimes siltajos staros mirgo visa pasaule.

Asaras aizžņaudza meitenei kaklu un sāka nevaldāmi ritēt pār vaigiem. Kamala raudāja un nevarēja rimties. Bet šodien tās bija prieka asaras. Tās aizskaloja visus skumju mākoņus, kas bija aptumšojuši viņas dzīvi.

Nalinakša neteica vairs ne vārda. Tikai maigi atglauda Kamalai uz pieres noslīdējušās valgano matu šķipsnas un izgāja no istabas.

Kamalas alkas izteikt savu mīlu vēl nebija remdinātas. Viņa nevarēja nociesties, nedevusi pilnu vaļu kvēlajām jūtām, kas kūsāja viņas sirdī. Guļamistabā iegājusi viņa apvija Nalinakšas sandales ar savu ziedviju, pielieca pie tām vaigu un atkal saudzīgi nolika tās agrākajā vietā.

Todien Kamala strādāja tā, it kā kalpotu pašam Vis- augstajam. Ikviens darbs, ko viņa darīja, kā uz putna spārniem traucās debesīs.

— Kas ar tevi noticis, Haridasa? — Kšemankara iesaucās. — Tu tik cītīgi tīri, berz un mazgā visu māju, it kā vienā dienā gribētu to padarīt jaunu.

Vakarā Kamala neķērās kā parasti pie rokdarba, bet nozuda savā istabā. Ienācis pie viņas ar liliju ziediem rokās, Nalinakša atrada viņu uz grīdas sēžam.

— Kamala, ieliec šos ziedus ūdenī, lai nenovīst, — viņš sacīja. Šovakar iesim pie manas mātes izlūgties viņas svētību.

Kamala nodūra acis.

— Bet tu taču vēl nezini visu, kas ar mani noticis...

— Tev nav nekas man jāstāsta. Es zinu visu.

Kamala aizklāja ar rokām seju.

— Bet māte... — viņa iesāka un apklusa, nespēdama turpināt.

Nalinakša atvilka viņas rokas no sejas.

— Māmiņa savā mūžā piedevusi daudz grēku. Bez šaubām, viņa piedos arī tai, kas nekā nav noziegusies.

Publicēts pēc 1956. gada izdevuma

BIBLIOGRĀFISKAS PIEZĪMES

Romānu "Katastrofa" Tagore uzrakstījis tai paša laika posmā (1902—1907), kad savu lielāko prozas darbu "Gora". Reizē ar akti vitāli sabiedriskajā dzīvē Tagore tolaik sevišķi pievērsās plašākiem prozas darbiem, iemantodams ari šai žanrā lielu popularitāti; kāda jau viņam bija kā dzejniekam un īsā stāsta meistaram.

Bengāliski romāns "Katastrofa" nāca klajā vispirms žurnālā “Banga Daršan” ("Bengāles Spogulis"), sākot ar 1903. gadu, pēc tam atsevišķā grāmatā 1906. gadā, bet Eiropā tas tika pazīstams tikai 1921. gadā, kad pirmoreiz iznāca angļu valodā, no kuras tulkots krievu valodā un iznācis Ļeņingradā 1923. gadā (atkārtoti iespiedumi 1924., 1925. g.), Pilnīgi jaunā tulkojumā tieši no bengāļu valodas krievu valodā "Katastrofa" pirmoreiz iznāca 1955. gadā Maskavā kā Tagores rakstu 1. sējums, no kura tulkots latviski. Pirmoreiz "Katastrofa" latviski tulkota no angļu valodas 1927. gadā.

Romāns lasītāju ievada savdabīgajā Bengālijas dzīvē ar daudzām tām parādībām, kas eiropietim mazāk pazīstamas un dažreiz pat grūti izprotamas. Romāna saturs cieši saistīts ar turienes reālo īstenību, ar paražām un uzskatiem, kam gadu tūkstošiem tāla pagātne. Runādams par romānā notēloto spilgtāko personu, par daiļās cietējas un uzvarētājas Kamalas tēlu, bengāļu literatūras pazinējs M. I. Tubjanskis jau 1925. gadā krievu tulkojuma priekšvārdā starp citu norādīja: "Kamala nav izdomāta. Kamala ir īstenība. Kamala ir pati spilgtākā un konkrētākā persona "Katastrofā" un pat vai visskaidrākais un neapšaubāmākais sievietes tēls Tagores darbos vispār. Un šai īstenībā tad ar! romāna galvenā nozīme."

Jāatzīmē, ka tie motīvi, kas pamatā romāna "Katastrofa" sižetam, it īpaši jaunās Indijas, Brahmo Samadž cīņa pret reliģiskām ārišķīgām pārmērībām un sociālo netaisnību, pret māņticību, pret rigorozitāti indiešu pasaules uzskatā, kas izveidojies gadu tūkstošos, nераrādās te pirmoreiz. Šie motīvi nav sveši bengāļu literatūrā uti sabiedrība jau pirms Tagores. Šai sakarā jāmin slavenā bengāļu romānista un publicista Bankima Čandras Čatudžes (Catopadhaijas, 1838— 1894) novele "Indira", ar kuru diezgan tuvu saskaras dažas vietas Tagores romāņa. Tikai Tagore jautājumu izvirza asāk, konkrētāk, ievada mūs bengāļu tautas tiešajā ikdienas dzīvē, kaut arī runa viscaur klusinātos, poētiskos toņos, kurpretim "Indira" paliek teiku jomā.

Par šā romāna saturu un idejisko nozīmi tuvāk izsakās krievu literatūrzinātniece J. Smirnova jau pieminētā krievu izdevumā (1955. g.) pēcvārdā:

Romāna "Katastrofa" sižetam Tagore pratis piedot savdabīgu poētisku nokrāsu, iepīt tur daudz svaigu un oriģinālu domu, izvirzīt virkni sociālu sadzīves problēmu.

Romāna "Katastrofa" attēlotie notikumi attiecas uz deviņpadsmitā gadsimta otro pusi, t.i. uz periodu, kad Anglija, izaugusi par imperiālistisku valsti, turpināja paplašināt un nostiprināt savas pozīcijas kolonijās. Kapitālisma iespiešanās Indijā noveda pie jaunu šķiru — proletariāta un buržuāzijas — izveidošanās, pie bengāļu nācijas konsolidācijas, veicināja veco, feodālo attiecību sagrāvi.

Kapitālisma attīstības sākuma periodā Indijas buržuāziskā inteliģence bija jauno, progresīvo ideju izteicēja. Tās pārstāvji uzstājas pret dažādām novecojušām paražām: pret atraitņu sadedzināšanos, pret agrīnām laulībām, pret nežēlīgo noslēgtību kastās, pret reliģisko ceremoniju pārmērībām. Cīņa pret šām novecojušām paražām sevišķi aktīvi piedalījās Brahma Samadž (Brāhmo Samaļ) apvienība,, ko 1828. gadā nodibināja bengāļu izcilais apgaismotājs Rams Mohans Rojs. Formāli šai apvienībai bija reliģisks raksturs: hinduisma dievu trīsvienībai, kurā ietilpst Brahma — Dievs radītājs, Višnu — Dievs uzturētājs un Šiva — Dievs postītājs, pretim nostādot ticību vienam vienīgajam visaugstākajam dievam Brahmam. Un taču Brahmo Samadž cīņai pret elkiem, pret reliģisko ceremoniju pārmērībām, pret noslēgtību kastās bija sava nenoliedzami pozitīva nozīme, kaut arī šī cīņa ne ikreiz noritēja stingri principiāli un ne jau visi apvienības locekļi tajā piedalījās.

Apvienības aktīvāko biedru vidū bija arī Rabindranata Tagores vectēvs un tēvs. Pats Rabindranats Tagore raudzījās uz Brahmo Samadž darbību diezgan kritiski, jo redzēja, ka tā ar laiku panīkst, zaudē savu agrāko prestižu un progresīvās tradīcijas, bet daudzi tās biedri izvēršas pat par īstiem svētuļiem un liekuļiem. Tagores nostāja pret šādiem Brahmo Samadž darbiniekiem zināmā mēri atspoguļojusies arī šai romānā.

Romānu Tagore nosaucis par "Katastrofu", kas pavisam skaidri rāda, ka šis nosaukums simbolizē vecās dzīves iekārtas noārdīšanu Bengālija 19. gadsimta vidu.

Divu pāru — Rameša un Sušilas, Nalinakšas un Kamalas saderināšana notikusi pēc hinduisma paražām: jaunie ļaudis līdz kāzām nav pazinuši viens otru, nav mīlējuši viens otru un laulībā devušies, vienīgi paklausīdami vecāku gribai. Abām ģimenēm vajadzētu savu dzīvi veidot tāpat, kā to darījuši viņu tēvi. Bet viesuļvētrā uz upes aiziet bojā kāzinieki, un autors savieno dzīvu palikuša jaunekli ar meiteni, kuri maldīgi uzskata sevi par viru un sievu. Šie divi cilvēki nostādīti pavisam neparastos apstākļos: viņiem nav pagātnes - tā noslīkusi, līdz ar viesuļvētrā bojā gājušajiem; viņiem nav piederīgo, nav vīratēva mājas (tā parasts saukt vīra radu māju, kur allaž apmetas uz dzīvi jaunlaulātie), Autors Ramešam un Kamalai piešķīris; pilnīgu iespēju vienam otru tuvāk iepazīt un veidot dzīvi pēc viņu ieskatiem.

Radīdams tādus sarežģījumus, Tagore ar to pašu grib rādīt, kā īsti vajadzētu izveidoties attieksmēm indiešu ģimenē jaunajā dzīves iekārtā.

Pirmajā acu uzmetienā var likties, ka šā jautājuma atrisināšana autors pilnīgi atrodas tradīciju varā. Patiesi, pēc daudziem sarežģījumiem un pārdzīvojumiem Tagore tomēr savieno Kamalu ar Nalinakšu, ar cilvēku, kura likumīgā sieva viņa bijusi. Bet tādā romāna nobeigumā slēpjas arī kas cits.

Saskaņā ar indiešu patriarhālo morāli sievietes uzturēšanās sveša vīrieša pajumtē uzskatāma par vislielāko negodu; pēc tāda notikuma viņai vīra mājas durvis aizcirstas uz visiem laikiem. Tagore tomēr parāda, kā pati dzīve noārda šos likumus un mūžsenās paražas.

Romāna nobeigums liecina, ka paražu žņaugi atslābst un irst: ar pašu varoņu palīdzību "apkaunotā" Kamala atrod laimi sava vīra mājā. Reizē ar to, tādā veidā Kamalas likteni izšķirdams, Tagore uzstājas pret Karmas principu, pie kā turas ortodoksais hinduisms.

Saskaņā ar Karmas principu cilvēks pats nespēj grozīt savu likteni pēc Sava prāta, bet viss, kas ar viņu notiek, ir tikai atmaksa par viņa labajiem vai ļaunajiem darbiem, ko viņš nodarījis "iepriekšējā dzīvē".

"Katastrofā" rakstnieks objektīvi parādījis pieaugošo sadursmi starp tradīcijām un dzīves īstenību.

Romānam "vijas cauri doma, kas raksturīga veselai rindai Tagores sacerējumu dzejā un prozā: visāda veida reliģiskās sholastikas un askētisma atmaskošana, nostādot tam pretim savu reliģiju, kuras devīze ir: bhakti — mīlestība un cieņa cilvēkiem citam pret citu.

Es nedomāju, ka kaut kādu noslēpumainu rituālu piekopšana dotu sevišķas priekšrocības," autors izsakās ar kāda šā romāna varoņa muti, "drīzāk gan otrādi - cilvēks var zaudēt garīgo līdzsvaru un kļūt aprobežots."

Romānā "Katastrofa" tēlota hengāļu inteliģence. Tomēr romāna īstā varone ir vienkāršā lauku meitene. Kamala.

Indiešu sievietes smagais liktenis vienmēr ieņēmis ievērojamu vietu Rabindranata Tagores daiļradē. Drosmīgi protestēdams pret nežēlīgo tirāniju, kādai Indijā pakļauta sieviete vira mājas, viņš se visķi meistariski notēlo sievietes bagāto garīgo pasauli.

Kamalas tēlā rakstnieks apvienojis sievietes rakstura labākās īpašības. Jo spilgtāk izpaužas viņas drosme un pašaizliedzība, ja viņu nostāda pretim svārstīgajam, egoistiskajam Ramešam un Hemnalinai, kurai vienmēr nepieciešams atbalsts un mierinājums. Bezpalīdzība uņ: vienatnība netraucē, jauno Kamalu saglabāt pašcieņu attieksmēs ar Ramešu, Tā uzzinot, ka Ramešs nav viņas vīrs, viņai pietiek , spēka pamest mājas, un doties meklēt savu īsto vīru.

Savas varones pašaizliedzības un dvēseles skaistuma avotu Tagore saskata tai vidē, kurā veidojies viņas raksturs: Kamala izaugusi dabas klēpī, vienkāršā lauku ģimenē; viņa nav dzīvojusi vīratēva mājā kā beztiesīga verdzene nežēlīgās vīramātes varā "Līdz šim viņa nebija dzirdējusi tādu uzkliedzienu kā: "Turi muti!", "Dari, ko tev lieki", "Sievai neklājas atbildēt "nē"!" — tāpēc Kamala augstu turēja galvu: viņa taču smēlās sev spēkus vaļsirdībā!"

Šai meitenei, kas nav pazinusi ģimenes verdzības važu, Tagore savā romānā ierādījis vadošo lomu, nostādīdams viņai pretim vāja rakstura, sevī gļēvus bengāļu inteliģences pārstāvjus.

Tāds, piemēram, ir advokāts Ramešs. Būdams gudrs un godīgs cilvēks, viņš tomēr gribas un drosmes trūkuma dēļ cieš katastrofu ne vien pats savā dzīvē, bet negribot sagādā ciešanas ari Citiem. Tāds ir ari skolotājs Džogendra, kustīgs, bet nepastāvīgs uzskatos. Un tomēr jāsaka, ka viņa dzēlīgajās zobgalībās, tieksmē runāt pretī visiem un visam var samanīt neskaidru nemieru ar visu pastāvošo.

Kaut gan romāna sižets apgaismo veselu virkni Jautājumu, kam sakars ar ģimeni un laulībām, tieši politiskām problēmām nepieskaroties, tomēr no tā, kādā veidā te notēloti Ramešs un Džogendra, varam spriest par Tagores nostāju pret bengāļu eiropeizēto inteliģenci.

"Katastrofā" sastopama vesela galerija dažādu raksturu: tur ir labsirdīgais, atsaucīgais vectētiņš Čakrabartijs, tur ir viltīgais Akšajs un uzticīgā dzīvesbiedre, mīļas sievas paraugs Sailadža; tur ir augstprātīgā, dievbijīgā Nabinkala un Annada-babu, kas tik dedzīgi pieķēries savai meitai; tur ir zēns Umešs, līdz nāvei padevīgs Kamalai, kas viņam devusi patvērumu. Varoņu bagātīgajā jūtu un garastāvokļa attēlojumā un rūpīgajā izteiksmes līdzekļu izvēlē parādās Tagores lieliskā indiešu sabiedrības dažādo slāņu dzīves pazīšana un diža mākslinieka meistarība.

Savā daiļradē Rabindranats Tagore sekojis indiešu literatūras labākajām tradīcijām, savukārt tās attīstot un padarot bagātākas, "Katastrofā" viņš nedod gandrīz neviena portreta — pamatloma varoņu raksturu attēlojumā, darbības virzīšanā tur ir dzīvai sarunu valodai un dabas ainavām. Sasaukdamās ar varoņu izjūtām, gan bargās un vētrainās, gan rāmās un maigās dabas ainavas mainās cita pēc citas, padarot stāstījumu dziji emocionālu.

Diezgan bieži rakstnieks lieto kontrastus: allaž viens otram pretī stāv Džogendra un Akšajs, Ramešs un Nalinakša, piepeša pāreja no stāstījuma par Kamalu uz stāstījumu par Hemnalinu palīdz katru no šiem tēliem uztvert daudz spilgtāk un pilnīgāk. Stāsta risinājumu it sevišķi veicina vienkāršā sarunu valoda, kā to rakstnieks izmanto.

Romānā "Katastrofa" Rabindranats Tagore parādās ka nobriedis meistars, kas gleznaini un reālistiski pratis notēlot bengāļu sabiedrības vidējo šķiru dzīvi un vidi."

Protams, šī Bengālijas reālā dzīve un vide ne visur saskan ar mūsu pasaules uztveri, priekšstatiem un jēdzieniem. Sä iemesla dēļ vajadzīgi paskaidrojumi un norādījumi, kas lasītājam ļautu vieglāk orientēties savdabībās un tradīciju specifikā.

5, lpp. S a r a s v a t i, citā vārdā arī Bhārati, — zinību un dzejas dieve indiešu mitoloģijā. Parasti to tēlo baltā tērpā, sēžot zeltainos lotosziedos. — Augstākā atzinības balva, kādu piešķir Kalkutas universitāte, saucas Premčand-Roičand.

5. lpp. Brahmo Samadž (Brāhmo Samaj) — ortodoksālās hinduisma ticības reformēts novirziens, ko Kalkutā 1828. gada nodibināja viens no bengāļu modernās literatūras — sevišķi prozas pamatlicējiem, populārais bengāļu apgaismotājs Rams Mohans Rojs (Rājā Rāma Mohana Roy, 1774—1833). Viņš bija ne vien labs sanskrita, persiešu un arābu, bet ari angļu, grieķu, ebreju u.c. valodu pratējs, iedziļinājies šo tautu kultūras un literatūras pieminekļos, Brahmo īsumā nozīmē — Brahmas (Mūžīgā, Absolūtā) pielūdzējs; Samadž — apvienība, biedrība, draudze. Brahmo Samadž tātad brahmoistu apvienība.

Jaunās reliģiskās kustības pamatā bija atziņas: viendievība, dvēseles, nemirstība; elku kulta un ārišķīgo reliģisko ceremoniju, dzīvu būtņu upurēšanas un garu pārvietošanās (pārceļošanas no nomirēja citā; jaundzimušā būtne) noliegšana. Arī stingro noslēgtību kastās, atraitņu sadedzināšanos u. c. apkaunojošās sensenās paražas jaunie centieni pārvērtēja un sāka iznīdēt. Tādiem centieniem bija progresīva nozīme, tāpēc tiem radās daudz piekritēju, bet ari daudz pretinieku un ienaidnieku visos sabiedrības slāņos. Tas izmanāms arī Tagores romānā. Īstenticīgie hinduisti Brahmo Samadž piekritējus uzskatīja par nešķīstiem, ar kuriem satiksmē jāievēro liela piesardzība, lai neaptraipītu savu svēto ticības ierašu un kastu tīrību.

Pēc Rama Mohana Roja nāves jauno kustību kādu laiku vadīja Rabindranata Tagores vectēvs Dvarkanats (miris 1846. g.), tad dzejnieka tēvs Debendranats Tagore (1817—1905), ar savu dievbijīgo dzīvi un darbību iegūdams tautā Mahārshi (Lielais Gudrais) pievārdu. Viņa laikā Brahmo Samadž, kam viņš deva noteiktus likumus un principus, sevišķi uzplauka un izplatījās, lai gan notika arī šķelšanās, ko apvienībā ieviesa apdāvinātais jauneklis Kešabs Čandra Sens (1838—1884), nodibinādams 1866. gadā tā saukto Indijas Brahmo Samadž, no kuras 1879. gadā savukārt atšķēlās Vispārīgā Brahmo Samadž. Rama Mohana Roja un Debendranata Tagores izveidotā vecā apvienība no tā laika sāka saukties Pirmā jeb īstā Brāhmo Samadž). Šai romānā autors visur ar vārdu Brahmo Samadž apzīmē jauno apvienību. Visumā nekādas lielas atšķirības starp pieminētiem trim novirzieniem nav.

5, lpp. Apmesties uz jumta. Pastaigāties pa jumtu. — Kā vispār austrumzemēs, arī Indijā mājām pa lielākai daļai lēzeni jumti, bez korēm, tikai mazliet nolaideni uz vienu pusi; tie reizē ir arī griesti, kur to klimatiskie apstākļi atļauj. Parasti uz jumtu no iekšpuses ierīkotas kāpnes, kuru augšgalā uzcelta maza būdiņa, lai lietus nelītu uz kāpnēm. Pilsētās daudziem namiem uz jumta izveidotas terases, puķu greznojumi u. c. Šo jumtu pasauli, kam austrumnieku sadzīvē sava nozīme, Tagore parāda ne vien prozas darbos, bet jūsmīgi apdzied arī lirikā.

7. lpp. Noliecos pie jūsu godājamām 1 o- toskājām. — Uzruna vēstulēs, ja grib parādīt vai arī, ja vajadzīgs parādīt — kā šai gadījumā dēls parāda tēvam — sevišķu cieņu un godbijību. Pazīstamas arī citas uzrunu variācijas, piemēram, "Jūsu labvēlīgo kāju svētība"; "Ar jūsu daiļo kāju svētību" u. tml.

7. lpp. Precību gadi. — Te Rameša līgavai domāti likumīgie, tātad četrpadsmit gadi. Bet meiteņu — tāpat zēnu — saprecināšana Indijā, kā zināms, jau no senlaikiem notiek arī daudz agrāk, un to nokārto vecāki, neprasot bērnu piekrišanu. Arī pret šo paražu stingri uzstājas Brahmo Samadi, kā to Tagore attēlo vairākos savos darbos.

lpp. Astrologi pareģoja... — Astroloģiskie pareģojumi, pret kuriem nostājas Brahmo Samadž un līdz ar to arī Tagore savos darbos, jau no seniem laikiem dziļi iesakņojušies indiešu tautā. Gan svarīgos, gan mazsvarīgos sadzīves gadījumos vēl 19. gs. nav piemirsti laika un laimes pareģi. Kā bengāļu, tā citos kalendāros

29. lpp. Pudžas svētku laikā... — Pudžas, pareizāk Durgas Pudžas jeb Nāvarātra, t. i., "Deviņu nakšu svētki", ir lielākie svētki Bengālijā par godu dieva Šivas sievai Durgai, citā vārdā arī Kali, Sjama u.c., kas uzvarējusi bifeļgalvaino dēmonu. Svētki notiek desmit dienas ašvina (rņūsu septembra un oktobra) dzidro nedēļu laikā, kas Bengālijā parasti iekrīt ašvina otrā pusē (apm. mūsu oktobra sākumā). Pēc deviņu dienu pielūgsmes desmitajā dienā elku tēlu noslīcina. Visas iestādes un skolas pa svētku dienām slēgtas.

40. lpp. Radža, maharadža — mazāka vai lielāka novada valdnieks, kņazs. Indijas republikai 1950. gadā nodibinoties, radžu un mabaradžu patstāvība pakāpeniski likvidēta.

44. lpp. Garo un Cerapandža — kalmi novadi Asamas kalnājos, rietumos no Bengālijas.

46. lpp. Džamna — Gangas lielākā pieteka tās augštecē: Teikās tēlots, ka šās upes krastos aizritējusi dieva Krišnu jaunība.

55. lpp. ...apsēdās uz grīdas;... — Pēc austrumnieku paražas apsēžas zemē, sakrustojot kājas zem sevis. Zināmos gadījumos sēdēšana uz grīdās norāda arī uz nospiestu, skumju garastāvokli.

67. lpp. Goijalando (Goalando) — mezgla stacija divu lielu upju — Gangas un Brahmaputras — satekas tuvumā, kur dzīva kustība uz visām pusēm. Šeit romānā runa par braucienu ar kuģi augšup pa Gangu līdz svētajai pilsētai Benaresai.

72. lpp. Rietumi. — Te domāti novadi uz rietumiem no Bengālijas, it sevišķi Indijas ziemeļdaļas novadi — Pendžaba, Radžputana, Savienotās provinces u. c. — vēsturiski ļoti ievērojami un svarīgi Indijā.

73. lpp. Kaijastu kasta. — Kaijasti jeb rakstītāji ir kšatriju jeb karavīru kastai piederīga apakškasta. Brahmīni nedrīkst ēst pārāk zemai kastai piederīga kalpotāja pagatavotus vai pasniegtus ēdienus. Tāpēc arī te Ramešs saka, ka viņiem pakalpos zēns no kaijastu kastas. Senos laikos Indijā bijušas tikai četras kastas: brahtnīni, kšatriji, vaišiji un šudras, no kurām ar laiku izveidojušās daudz un dažādas kastas un apakškastas. Vēl 1911. gadā statistika norāda ap 90 pamatkastu, bet apakškastu vēl daudz vairāk.

75: lpp. Salkoks — viens no pazīstamākajiem kokiem Bengālijā. Tā kuplās lapas, tāpat kā pie mums kļavu lapas, iedzīvotāji lieto dažādām vajadzībām. Zināmas šā koka daļas, kas atgādina korķa koku, lieto īpašu platmaļu, saukto šalatop, pagatavošanai, ko galvenēm kārtām ap to laiku, kas attēlots romānā, nēsājuši sahibi, t. i„ angļi.

78. lpp. Māte. — Indijā kalpotāji savu saimnieci_pa- rasti uzrunā un sauc par .māti"- bet saimnieku par tēvu, viņu bērnus par brāļiem un māsām. Parādot godu, bieži vien arī citi viens otru uzrunā šādos vārdos.

81. lpp. Randžits Singhs (1780—1839) — slavens kareivīgās sikhu cilts karavadonis. Ramešs savā pasakā tikai iepin šo vārdu, kas viņam varbūt nejauši iešāvies prātā, jo no stāstījuma nav redzams, ka būtu domāts šis varonis un ka tam būtu kāds sakars ar izdomātās pasakas notikumiem.

81. lpp. ...no apkārtklejojoša dziedātāja... — Šādi dziedātāji, saukti bauli, pa lielākai daļai nāk no višnuitu (Višnu kulta) reliģijas sektas. Pēc sava dzīves veida tie ir askēti.

82. lpp. Lakšmans un Rama — divi brāļi, kas apdziedāti un slavināti ievērojamajā sanskrita eposā "Ramaijana", kas uzrakstīts ap 4. gs. pirms mūsu ēras.

Par eposa sarakstītāju uzskata ģeniālo sanskrita dzejnieku Valmiķi. Eposā sevišķi izcelts Lakšmans kā ideāls paraugs, kas līdz beidzamam palicis uzticīgs savam brālim Rāmam. Eposs pārstrādāts arī bengāļu valodā; iecienītākais un izplatītākais ir dzejnieka Tulsī Dasa (mūsu ēras 16. gs.) atdzejojums, tā sauktais Ramaijana Kriti- vasa.

87. lpp. Bēru sārts. — Šie vārdi aptver plašu jēdzienu, līdzīgi mūsu vēsajam kapam, sakarā ar cilvēka mūža noslēgumu. Indijā kopš senlaikiem mirušos sadedzina uz sārta. Sadedzināšana parasti notiek upmalā, kur tāda pieejama, it īpaši Gangas krastos, pēc tam izkaisot pelnus straumē.

97. lpp. Čakrabarti — nozīmē valdnieks, imperators. Tāpēc vectētiņš Čakrabartijs, kam šis vārds ir uzvārds, to izmanto vārdu rotaļai sarunā ar Ramešu.

98. lpp. Tamarinds — Indijas datele, mūžam zaļojošs, metrus 25 garš koks iedzeltenām lapām un šķiedrotiem, sārtiem ziediem. Šā koka augļus Indijā lieto gan uzturam, gan ārstniecībai. No tamarinda augļiem pagatavo limonādes, sīrupus, konfektes. Vectētiņš Čakrabartijs šoreiz grib parādīt savu māku, kā liekas, pagatavojot sīrupu abām vajadzībām.

101. lpp. Jadžurvēda — viena no indiešu reliģijas vēstures dokumenta, visvecākā indiešu literatūras pieminekļa — Vēdu — četrām sastāvdaļām (Rigvēda, Sātnavēda, Jadžurvēda, Athārvavēda), kur atrodami arī medicīniski norādījumi. Vēdiskā literatūra radusies un saglabājusies tautas mutē gadu tūkstošiem pirms mūsu ēras.

105. lpp. Telugu valoda — viena no tā sauktajām dravīdu valodām Indijas dienvidos; to runā vairāk nekā 20 miljonu cilvēku no Bihāras un Orisas līdz Madrašai (piekrastes tuvumā), kā arī tālāk zemes iekšienē šai pašā virzienā. Literatūra telugu valodā diezgan plaša.

109. lpp. Zenana (persiešu vai.) — tā austrumos sauc telpas vai nodalījumu, kur dzīvo tikai sievietes. Sis telpas no citām telpām nošķirtas, ja ne citādi, tad ar īpašu aizkaru (pardā). Šai nodalījumā vīriešiem brīva ieeja vispār noliegta, vienīgi garīdznieki un zēni līdz zināmam vecumam un arī sirmgalvji tur var iegriezties puslīdz bez ierobežojumiem.

111. lpp. Rotaslietas, greznumlietas. — Kā šajā, tā arī citos Tagores darbos sievietes bieži "pieskaras jautājumam par-rotaslietām un greznošanos. Tam ir sakars ar senām tradīcijām Bengālijā, kur sievietēm ar jēdzienu par rotaslietām un greznošanos saistās vesela rinda asociāciju jūtu pasaulē, attieksmēs ar vīru. Rokassprādžu, auskaru un citu tamlīdzīgu priekšmetu dāvināšana apliecina ne vien dāvinātāja cieņu un mīlu, bet simbolizē visu, ko vīrietis augstu vērtē sievietē: padevību viņam, gādību par viņu, uzupurēšanos utt. Ja vīrs nomirst, tad visas šīs greznumlietas jānoliek, paturot tikai vienkāršu atraitnes tērpu.

140. lpp. Indra — viens no galvenajiem iemīļotākajiem dieviem senindu mitoloģijā,: Rauju un negaisu dievs, kura ierocis ir pērkons. Viņu dēvē par "tūkstošacaino", "Satakrata" utt. Vēlākā laikā hindu reliģijas attīstībā tā vietu pamazām ieņem Brahma, Višnu un Šiva. Indru apdzied lielais indiešu dzejnieks Kalidasa (ap 5. gs. priekš mūsu ēras) poēmā "Kara dieva dzimšana" (Ķumāra-sambhāva).

145. lpp. Tenisona dzejas. — Kā Sellijs (Shelley, 1792—1822), Kīts (Ķeats, 1795—1821), Miltons (Mil- ton, 1608—1674) un vel citi angļu dzejnieki klasiķi, arī Tenisons (Tennyson, 1809—1892) pieder pie Tagores iemīļotākajiem Rietumeiropas autoriem, kuriem uz viņu bijusi liela ietekme. Tagore tos bieži piemin savos darbos, atzīmē autobiogrāfijā un vēstulēs. Indiešu inteliģencē, kā tas redzams šai romānā, tie tāpat iecienīti.

151. lpp. Šankaračarja — ievērojams filozofs, Vēdantas komentētājs, budisma pretinieks, tomēr savās mācībās daudz ko dibinājis uz Budas filozofiju, tāpēc naidnieki viņu dēvēja par "maskētu budistu", dzīvoja mūsu ēras 8.-9. gs.

160. lpp. Benaresa, sanskr. Kaši, — viena no vecākajām pilsētām Gangas krastos, hindu gudrības centrs, pēc īstenticīgo hinduistu un budistu ieskata, svēta vieta. Gandrīz "ikviens indietis lolo vēlēšanos nokļūt vai nomesties uz dzīvi šai pilsētā, jo to uzskata par reliģisku nopelnu, vai varonību. Gada laikā Benaresu tāpēc apmeklē ap miljonu svētceļnieku no visām Indijas malām. Pilsētai visumā austrumniecisks raksturs.

168. lpp. Gangas krāšņās krastmalas pie Benaresas — ļoti gleznainas ar saviem daudzajiem tempļiem, elku tēliem, radžu un maharadžu pilīm (greznām celtnēm), ghātiem (peldu kāpnēm pie upes) u. c.

168. lpp. Deli — sena ievērojama pilsēta Gangas pietekas Džamnas krastos, Pendžabas provincē, Indijas valdnieku rezidence no 1. gs. pirms mūsu ēras līdz 18. gs. mūsu ērā, no 1950. gada Indijas Republikas galvaspilsēta. Daudz vēsturisku pieminekļu, starp citu, slavenais musulmaņu uzvaras piemineklis Kutub Minars.

168. lpp. Tadž Mahāls — mauzolejs svētnīcas veidā, ievērojama austrumnieciska celtne, arhitektūras un mākslas meistardarbs Agrā.

168. lpp. Zelta templis Amritsarā — Pendžabas provincē 16. gadsimtā Nanaka dibinātās kareivīgās sikhu sektas ievērojamākā svētnīca, atrodas uz salas ezera vidū.

168. lpp. Abū kalnā, Radžputanā, atrodas tā sauktā Dilvara svētnīca, ievērojamākais džaiku ticības templis.

177. lpp. Šiva, teikās dēvēts art Sankara, Mahādēva u. c. — posta dievs, visa nopostītājs, pretēji Brahmam — visa radītājam, uzcēlējam un Višnu - visa valdītājam un vadītājam. Šivas māte Kailasa ("Baltais kalns") — augstākā Himalaju virsotne. Indijas mitoloģijā dievs Šiva visbiežāk tēlots kā askēts, bet svētnīcās — kareiviskas dejas pozā, kas norāda uz Viņa uzvaru pār dēmonu.

178. lpp. Guru — garīgais audzinātājs, skolotājs, vadītājs. Te Kšemankaras vārdos izteicas tipiski indiskais uzskats par dievišķā parādīšanos (iemiesošanos) kādā cilvēkā. Tā ir tipiski indiska reliģiska īpatnība. Savs guru ir gandrīz katram indietim un indietei, viņi tam pilnīgi uzticas un tā mācību ievēro.

184. lpp. Brahmīna aukla — reliģisks simbols. Šīs auklas mēdz pagatavot priesteri. Tās nēsā brahmīni. Ar to piešķiršanu saistās sens ceremoniāls —- svētki šravana (mūsu jūlija un augusta) mēnesī. Tās piešķir zēniem, kad tie sasnieguši desmit gadu vecumu, un tās apmaina ik gadus ar jaunām "svētās auklas svētkos", pie kam apmaiņas ceremonija norisinās upmalā.

193. lpp. Dašašvamedh-Ghats — vienas no sevišķi ieslavētām peldu kāpnēm Gangas krastā pie Bena- resas, pa kurām peldētāji nokāpj upē. Ir vēl citi ievērojami ghati — Guru Pant, Chanik, Shivala utt. Upmalās vispār parastas šādas kāpnes — ghati, lai gan vietumis tās vienkāršas.

201. lpp. Kastu tīrība. — Kastu tīrību uztur ne vien ar to, ka vienas kastas piederīgie neprecas, neradojas ar citu kastu piederīgajiem, īpaši ar zemākajām kastām, bet sadzīvē ievēro zināmus norobežojumus, piemēram, nepieļauj, ka zemākai kastai piederīgs cilvēks apkalpo augstākas kastas piederīgo, neēd un nedzer no kopīgiem traukiem u. tml.

213. lpp. Durga— dieva Sīvas laulātā draudzene Uma, citā vārdā ari Kali, Sjama, Tumšā utt., kurai par godu tiek rīkoti Pudžas svētki.

215. lpp. .... tu esi bijusi mana māte... — Īstenticīgie hinduisti cieši turas pie pārliecības, ka pēc nāves cilvēka dvēsele pārceļo no nomirēja kāda cita, jaunpiedzimuša cilvēka vai, ļaunākā gadījumā, pat kustoņa miesās. Šī daudzkārtīgā atdzimšana, dvēseles klejošana izbeidzas tikai tad, kad sasniegta pilnīga bezgrēcība un dvēsele nokļūst nirvānā. Kā īstenticīga hinduiste Kšemankara cieši turas pie šā ieskata. Brahmo Samadž tādus uzskatus apkaro, bet arī šo aprindu ļaudis ne katrreiz spējīgi atbrīvoties no tādas pārliecības.

Kārlis Egle

Content

Tagore Rabindranats Katastrofa

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit astotā nodaļa

Četrdesmit devītā nodaļa

Piecdesmitā nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

Piecdesmit otrā nodaļa

Piecdesmit trešā nodaļa

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Piecdesmit piektā nodaļa

Piecdesmit sestā nodaļa

Piecdesmit septītā nodaļa

Piecdesmit astotā nodaļa

Piecdesmit devītā nodaļa

Sešdesmitā nodaļa

Sešdesmit pirmā nodaļa

Sešdesmit otrā nodaļa

BIBLIOGRĀFISKAS PIEZĪMES