Loks Viljams

Klauns

Viljams Loks

Klauns

Romāns

Pirmā nodaļa

1919. gada jūnija mēnesī es no brigādes ģenerāļa Endrjū Leke-deja saņēmu garu vēstuli līdz ar prāvu manuskriptu.

Vēstulē, kura bija sūtīta no kādas aizdomīgas Marseļas viesnīcas, bija rakstīts:

Dārgais draugs!

Kad pēdējo reizi tikāmies, es līdz rītausmai Jums stāstīju par saviem bēdīgajiem piedzīvojumiem, un Jūs tik vērīgi klausījāties, ka es nemanīju ne mazāko garlaicību Jūsu sejā. Tovakar Jūs bijāt tik laipns un teicāt, lai rakstu grāmatu par savu dzīvi, ne banālas pašreklāmas dēļ, bet lai uzpurinātu manus vecos draugus, kuri pārdzīvojuši to pašu, ko es. Labi, mēģināšu Jūsu vēlēšanos izpildīt. Jūs esat piedzīvojis rakstnieks un nevarat ne iedomāties, kādas grūtības jāpārvar cilvēkam, kuram sveši Jūsu amata noslēpumi, bet kurš tomēr nodomājis daudzmaz sakarīgi izteikt savas slēptākās domas un jūtas. Bez tam vēl angļu valoda gan nav man gluži sveša, tomēr nav manas mātes valoda, visu mūžu esmu domājis franciski. Tādēļ man būs milzīgas mokas jāpārvar, kamēr uzrakstīšu visu, ko gribētu izteikt.

Pat šos īsos ievadvārdus rakstot (un tas ir mana stilā augstākais sasniegums), es izsmēķēju no vietas divus papirosus. Ar vārdu sakot, es atsakos no nodoma, kuru nekādi nespēju veikt.

Bet man ienāca prātā laimīga doma: vai Jums nebūtu iespējams atlicināt laiku (protams, ja mans stāsts Jūs daudzmaz interesē) un no maniem neapstrādātiem materiāliem, kurus esmu smēlis no savas atmiņas un dienasgrāmatas izveidot romānu? Varbūt Jūs brīnīsieties, ka tāds klaidonis kā es varējis rakstīt dienasgrāmatu. Bet es jau no dabas esmu metodisks cilvēks. Esmu pārliecināts, ka taisni šīs īpašības dēļ man laimējies tikt uz augšu arī karadienestā. Lai nu būtu kā būdams, bet šajā manuskriptā ir pilnīgi atstāstīta mana dzīve līdz pat pēdējai dienai. Par karu un kara laika notikumiem ar nolūku nerakstīju nekā.

Es nezinu, vai bez angļiem ir vēl kāda tauta, kur būtu iespējams tāds lusus naturae: vienkāršs kareivis, kurš ticis līdz ģenerāļa dienesta pakāpei, uzrakstījis taisni seši simti septiņdesmit trīs lappuses, kur atstāstīta visa viņa dzīve, sākot no 18 80. gada līdz 19 19. gada jūnija mēnesim, un kur ar nolūku izlaists viss, kas attiecas uz četrarpus drūmajiem kara gadiem.

Par karu un kara laika notikumiem ar nolūku nerakstīju nekā.

Pārlasīdams manuskriptu, redzēju, ka viņš nav rakstījis tikai par saviem kara piedzīvojumiem. Haki drēbēs ģērbies, viņš bija īsts anglis, īsts Džons Buls. Bet kā notikusi viņa reibinošā paaugstināšana dienesta pakāpēs un par kādiem spīdošiem un tik daudziem varoņdarbiem viņam piešķirti ordeņi, kuru lentītes visās varavīksnes krāsās rotā viņa krūtis, to zina tikai kara ministrija, Endrjū Lekedejs un viņa Radītājs. Varbūt es pārspīlēju. Es lasīju oficiālos ziņojumus avīzēs, pa daļai šo to dabūju zināt arī no virsniekiem, kuru komandieris viņš bijis. Bet no tā, ko man stāstīja un ko rakstījis pats Lekedejs, es nedabūju zināt absolūti nekā. Es saku vēlreiz: tās ir tipiskas angļu īpašības. Bet viņa privāto dzīvi četrarpus kara gados (un arī pirms un pēc tam) viņš bija atstāstījis ļoti plaši un dzīvi, ar īstu gallieša nesavaldību.

Bet kas tālāk rakstīts viņa vēstulē?

Par karu un kara laika notikumiem ar nolūku nerakstīju nekā. Nedaudzos nākošos gados Jūs satiksiet dažu labu gudru cilvēku, kurš Jums visu to varēs sīki un plaši izstāstīt. Bet es gribēju to uzlūkot kā gluži tukšu vietu manā dzīvē, kā smagu sapni, kā spaidu darbu gadus, kuri beidzās ar lielākām šausmām, nekā kāds metapsihozcs stāvoklis cilvēka normālā dzīvē.

Jūs zināt, ko es domāju. Dzīvā radība, kura saucas "es", — nav ģenerālis Lekedejs. Tas ir kas pavisam cits. Tātad mans stāsts ir par gluži citu cilvēku. Manuskripts, kuru Jums nosūtu, ir bezgala haotisks, tas ir kā mūsu grēcīgā zeme pirms Dievs nebija sācis savu radīšanas darbu. Patlaban es karājos gaisā starp zemi un debesīm. Es ceru, ka debesis izšķirs visas manas šaubas (lūdzami nedomājiet, ka prātoju par pašnāvību). Bet tas jau nav no svara... Ja vien Jūs interesējaties par izgaisuša meteora likteni, es ar lielāko prieku Jums šad un tad uzrakstīšu pa vēstulei. Jūs savā vēstulē laipni sakāt, ka esat visvecākais no visiem maniem draugiem. Patiesi tā arī ir. Nezinu, vai Jūs neesat vienīgais dzīvais cilvēks, kurš pazīst īsto Endrjū Leke-deju. Jūs bijāt apburošs un uzticējāt man savus pieredzējumus kā cilvēks, kurš dzīvojis labākās aprindās un kurš dzīvi saprot daudz plašāk un pilnīgāk nekā es. Jūs arī dāvājāt man savas simpātijas, un to es vienmēr atcerēšos ar visdziļāko pateicību.

Jums no visas sirds uzticīgais Endrjū Lekedejs.

Tāda bija savādā vēstule, kurā jaucās gan angļu, gan franču teicieni. Vēstules noslēgums bija tiešs tulkojums no franču valodas, tomēr tas bija patiess un īsts. Protams, es viņam atbildēju ar sirsnīgu vēstuli. No tā laika mēs regulāri sarakstījāmies un mūsu vēstules bija reti intīmas un draudzīgas. Mīļais ģenerālis nebūt nepārspīlēja sava manuskripta literāro vērtību. Nekad nebiju lasījis tik bēdīgu sacerējumu. Bet tur bija tik daudz faktu, un ar pāris vilcieniem tik lieliski bija attēloti cilvēku raksturi, tur bija ipsissima verba atstāstītas dažādākās sarunas, kas ļoti reti atgadās autobiogrāfiskos darbos. Viss tas bija nevērīgā rokrakstā kaut kā uzmests pa daļai brīnišķā franču, pa daļai angļu valodā. Stāsts iesākās viņa vēstules smalkajā tonī, bet tad turpinājās pavisam barbariskā izloksnē. Visā stāstā nebija nekādas pašanalīzes — autors attēloja sevi bez pozām, tādu, kāds viņš īstenībā bijis.

Ja autors būtu man gluži svešs cilvēks, es nekādi negribētu riskēt sacensties ar Bon Dieu un nepūlētos ieviest kārtību viņa stāsta pilnīgā haosā. Bet es pazinu Lekedeju, pazinu arī lēdiju Oriolu, biju iepazinies vēl ar mademoiselle Elodī Figaso un Horāciju Bakusu, un citiem, kuriem bijusi kāda nozīme mana drauga dzīvē, un tādēļ pēc ilgām pārdomām apņēmos padoties viņa gribai. Mans uzdevums galvenokārt bija savest manuskriptu kārtībā, pārtulkot svešos vārdus, rediģēt valodu, atšķirt (manas niecīgās rakstnieka pieredzes robežās) svarīgāko no nesvarīgākā un atstāstīt faktus, kuriem, pēc manām domām, bija kāda nozīme.

Es sāku.

Pirms daudziem gadiem, kad biju vēl zēns, es pazinu kādu cirku. Tas nenozīmē, ka es apmeklēju tikai cirka izrādes un vairāk neko. Bet es pazinu cirka aizkulises. Es biju labs draugs ar daždažādiem radījumiem, kādus vien man gadījies kādreiz satikt. Tas bija klasiskā tipa franču cirks, kādu tagad vairs nav nekur. Tā vislielākais lepnums bija «augstākās klases jātnieki», un pret pirmo jātnieci cirks prasīja tādu cienību, ar kuru varētu lepoties lielākie pasaules mākslinieki. Sāra Ber-nāra no «Comedie Francaise» (šķiet, toreiz viņa vēl nebija atstājusi šo teātri), Patī no «Opera» un Renē Senmora no «Cirque Rocambau» bija visas viena mirdzuma zvaigznes. Cirks cauru gadu klejoja pa Franciju. Visa Francija pazina tā teltis, jo muļķīgie pilsētu priekšnieki negribēja cirkam dot telpas. Bet manā jaunekļa fantāzijā, kuru jauca petrolejas lampas asās ēnas uztraukto skatītāju sejās, nabadzīgās teltis likās kā milzīgs Romas amfiteātris, kā greznākā pils, kur publikai bija tik pārāk maz vietas. Tur bija staļļi piecdesmit zirgiem, artistu cienīgas ģērbista-bas, foajē un stūrī koka bufete, aiz kuras stāvēja kalsnējs vecītis sirmu galvu, kuru katru brīdi labprāt būdams ar mieru dzesēt jūsu slāpes no tūkstoš pudelēm, kas ideālā kārtībā bija saliktas tumšā kaktā aiz galda. Rokambo cirks rīkojās ar lielu veikala prasmi. Tas braukāja tikai pa lielākiem centriem, kur bija viņa spīdošam plašumam piemērots laukums. Nekad cirks neizbrauca tikai uz vienu vai divām izrādēm. Tas mēdza visās pilsētās tā apmesties, ka likās, cirks te paliks visu mūžu. Mazāk par vienu nedēļu viņš nepalika nevienā pilsētā. Rokambo cirks turēja cieņā senlaiku tradīcijas.

Bet. cik spēji Rokambo cirks šajā stāstā parādās, tikpat spēji tas izgaist. Tomēr tas mums vajadzīgs, jo no turienes iesākas viss stāsts. Nebūtu es pazinis Rokambo cirku, Endrjū Lekedejs nemūžam man nebūtu uzticējies, un šī lieliskā cilvēka brīnišķīgie piedzīvojumi man paliktu tikpat nezināmi kā jums.

Kad karš jau beidzās, mēs satikāmies kādā angļu muižā. Nejauši sākām runāt par Franciju, kur viņš bija nodzīvojis sava mūža lielāko daļu un kur arī es jaunības gados uzturējos.

Neviļus ieminējos, kā klīdu līdzi okambo cirkam. Viņš strauji uztrūkās, it kā kāds tam būtu iedzēlis.

— Līdzi Rokambo cirkam?

— Jā.

Viņš cieši raudzījās uz mani.

— Kurā gadā tas bija?

Es viņam pateicu.

— Dievs visutaisnais! — viņš nopūtās un apklusa. Man bija liels brīnums, kad viņš domīgi sacīja:

— Es atceros jūs. Jūs bijāt kā mazs angļu dieviņš, brīnišķīgu salmu cepuri galvā, apburošā uzvalkā. Jums aizvien patika sēdināt mani jāšus dresētai cūkai mugurā. Cūka piederēja klaunam, manam audžutēvam. Bet tagad esmu angļu brigādes komandieris. Es zvēru pie Jupitera, kas tik nenotiek šajā Dieva pasaulē!

Es atcerējos pagājušos laikus. Un nodrebēju aiz prieka.

— Es zvēru pie Jupitera! — viņš atkārtoja. — Tas taču ir mana vecā drauga Bena Flinta iemīļotais izsauciens.

Šis izsauciens mani pārliecināja, ka viņa stāsts ir patiess. Es atcerējos slimīgo, gandrīz vai kroplo, pāragri attīstīto bērnu, ar kuru lepojās un kuru lutināja visi cirka ļaudis.

Kādēļ es, jauns dienas zaglis, kurš tikko bija pabeidzis Kembridžas universitāti, klīdu pa Franciju līdzi cirkam, tam šajā stāstā nav nekādas nozīmes. Tik to jums varu droši teikt, ka mademoiselle Renē Senmoras, un vēl mazāk viņas māsas starojošām acīm uz manu klaidonību nebija ne mazākā iespaida. Bet zināmā mērā mani valdzināja klasiskais angļu klauns Bens Flints un viņa dresētā cūka Billija. Es ļoti interesējos par šo Benu Flintu. Viņš bija apdāvināts cilvēks. Nevērojot dažus provinciālismus un tikko manāmo ziemeļnieku izloksni, viņš angļu valodu prata teicami.

Ikdienā viņš runāja franču valodā, bet manēžā vajadzēja padoties angļu klaunu klasiskām tradīcijām un replikas izrunāt ar angļu akcentu. Par viņa dzīvi es nezināju it nekā. Pazinu viņu tikai kā pirmklasīga cirka labāko klaunu. Un klauns viņš bija no galvas līdz kājām. Kā lielākā daļa viņa kolēģu viņš bija apceļojis visu pasauli un pazina to sākot no Kristiānijas līdz pat Tokijai. Vienā ziņā gan viņš atšķīrās no saviem amata brāļiem. Gandrīz visa klaunu dzīve norit tikai cirka

f

sienās, un pasauli tie saprot vienīgi ka klimata izmaiņas, un katra jauna zeme atšķiras no iepriekšējās tikai ar degvīna stiprumu. Bet Bens Flints vienmēr vēroja cilvēkus un viņu dzīvi, visu, ko bija redzējis, tas pūlējās atcerēties un pārdomāt. Satikdamies ar vairāk vai mazāk izglītotiem jauniem cilvēkiem, tādiem kā, piemēram, es, kuri gan ir diezgan reti putni starp cirka ļaudīm un kuri patlaban sper kāju uz dzīves sliekšņa, pilni slāpju pēc zināšanām, ko viņiem augstskolas nespēj sniegt, Bens Flints, droši vien, ar lielu prieku un gandarījumu jaunekļiem stāstīja visu, ko bija pieredzējis un pārdomājis.

Kā šodien redzu plecīgo, gludi skūto vīru, jautrām, zilām acīm un valšķīgo seju! Viņš sēž manā priekšā uz saliekamā krēsla stūrī starp staļļiem no buraudekla un telts sienu ar pīpi zobgalīgajā mutē un puslitra alus kannu pie kājām; un es kāri klausos, ko viņš stāsta par tālām, noslēpumu pilnām zemēm. Un turpat tuvumā, cītīgi lāpīdama apģērbus, kas vakarā ietērps tās slaido stāvu, sēž viņa apburošā sieva, francūziete, kura neprot neviena vārda angliski, brīnišķīgi izspūrusi, bez korsetes, diezgan šaubīgos rīta svārkos, kas izšūti ar neīstām cakām. Tā ir tā pati sieviete, kura divas reizes dienā, pusdienās un vakarā, staigā pa cieši novilkto virvi, ģērbusies debešķīgā jūraszaļā triko tērpā, kas laistās kā mirdzoša pērļu rota. Starp viņiem bija izlaidusies Billija, liela, melna cūka, kuru Bens bija izmācījis stāvēt uz pakaļkājām, lēkt caur riņķi un mirt par tēviju...

— Tev, Billij, neviens neaplaudē. Tevi neciena, — klauns teica, kad aplausi rima. — Tad parādi, ko tu par viņiem visiem domā.

Un Billija domīgi vilka pusriņķi, tad ar pakaļpusi pagriezās pret sajūsminātiem skatītājiem...

Tur guļ Billija, no visām cūkām, kas Dieva gaismu skatījušas, cilvēkam vistuvākā. Bens Flints viņu dievināja, un arī Billija dievināja savu krietno un augstsirdīgo saimnieku. Uz cūkas varenā skausta, pilnu klēpi pīpenēm, zilā krekliņā ģērbies, uzsēžas astoņus gadus vecais pinkainītis Endrjū Lekedejs. Viņš pin vainadziņu, kuru, acīmredzot, uzliks klausīgajam lopiņam uz snuķa.

Es saucu mazo Endrjū pie sevis. Viņš nokāpj no Billijas skausta un, — iedomājieties, kas par rezgali, — ieliek acī papīra monokli. Tad bezgala iedomīgs un gurdeni laiski raudzīdamies, rokas bikšu kabatās sabāzis, viņš nāk pie mums, ļoti veikli (tas man jāatzīst) attēlodams jūsu padevīgo kalpu. Bens Flints vai plīst aiz smiekliem. Es ķeru velnēnu aiz skausta, sēdinu uz ceļiem un izliekos, ka gribu viņu iepērt. Sākas nikns kautiņš un madame pa vidu sauc:

— Andrā, nu beidz jel! Tu monsieur esi pavisam nomocījis.

Un paklausīgais Endrjū uz vietas rimstas. Tad pret mani ar seju un pret kundzi ar muguru pagriezies, viņš to tik lieliski imitē, ka Bens Flints atkal sāk smieties.

— Nē, paskat tik, kas tas par velnēnu! Es zvēru pie Jupitera! Tas ir bezgala apdāvināts zēns!

No artistu nostāstiem es par Endrjū Lekedeju dabūju zināt tikpat daudz, cik no viņa paša. Varbūt pat vairāk, jo diez vai astoņus gadus vecais zēns atcerējās savus vecākus, kuri bija miruši, kad puisēnam nebija ne divi gadi. Arī viņa vecāki strādāja cirkā — tie bija gaisa vingrotāji, tikko atgriezušies no ceļojuma pa Austrāliju, kur arī piedzimis Endrjū. Eiropā viņus pirmais angažēja Rokambo cirks. Bet viņi nedabūja ilgi strādāt, notika briesmīga traģēdija. Lekedejs sāka žūpot, bet tā vingrotājam ir tikpat kā nāve. Žūpodams viņš bija zaudējis gara vingrību un kustību noteiktību. Vienā mēģinājumā par tūk-stošdaļu sekundes tas bija zaudējis vajadzīgo tempu, Lekedeja sieva uz trapeces griezās ar galvu uz leju, bet viņš vajadzīgā brīdī nebija pasniedzis rokas.pretim, viņa ar dobju troksni nokrita zemē un salauza mugurkaulu. Lekedejs izgāja ārā un pakārās tukšā stallī pie sijas.

Un divus gadus vecais Endrjū Lekedejs sāka dzīvot uz savu roku. No tās liktenīgās dienas puisēns palika gluži viens, nebija viņam neviena rada, neviena drauga. Bens Flints, nelaiķu tautietis, rūpīgi apskatīja viņu mantību. Nebija nevienas vēstules, ko kāds cilvēks viņiem būtu rakstījis, neviena nieciņa, no kā varētu nojaust par viņu saitēm ar kādu dzīvu vai mirušu radību. Kā cirka artisti viņi saucās par — Lekedejiem. Vai tas bija viņu īstais vārds, nezināja neviens no Rokambo cirka ļaudīm. Un mazais Endrjū, protams, mantoja šo uzvārdu. Galu galā tas nebija ne sliktāks, ne labāks par kuru katru citu uzvārdu. Bez šī uzvārda viņš vēl mantoja deviņdesmit sešus frankus skaidrā naudā, pāri lētu rotaļlietiņu, divas trīs kastes, pilnas ar visādām lupatām, saplēstu Longfello dzeju krājumu un pavisam jaunu bībeli ar zeltītām lapu malām, kas bija rūpīgi ietīta brūnganā papīrā, ar uzrakstu pirmajā lappusē: «Džimam no Fanijas». No visa tā Endrjū vēlāk saprata, ka viņa mātes vārds bijis Fanija un tēva — Džims. Bet Bens Flints man apgalvoja, ka nelaiķis Lekedejs savu sievu saucis par Miru, un viņa savu vīru par Alfu, un tā viņus sauca arī visi cirka ļaudis. Kas bijuši Fanija un Džims, palika noslēpums.

Endrjū Lekedejs auga un sāka prasīt savu tiesu no dzīves. Bens Flints un viņa sieva pa to laiku bija zaudējuši Billijas priekšteci, cūku Bobiju. Tā bija palikusi veca, saslimusi ar kādu nezināmu cūku slimību un nosprāgusi (varbūt no vecuma kaites). Noskumušie Flinti apbedīja Bobiju. Viņi nebija cietsirdīgi cilvēki un tādēļ tūliņ vietā nepirka citu cūku. Tā abi palika bez bērniem un bez cūkām. Tomēr — nē! Turpat taču bija bārenītis Endrjū. Bēru dienā madame auklēja mazo

Endrjū. Pēkšņi viņa pameta ar galvu vīram, kurš drūmi raudzījās uz zemi, pilns skumju iemīļotās cūkas nāves dēļ, un sacīja:

— Tiens, vai tad mēs Bobijas vietā nevaram ņemt cepetit cochon.

Bens Flints uzsita pa gurnu.

— Es zvēru pie Jupitera! — viņš iesaucās, un tā lieta bija nokārtota. Uz ilgiem gadiem mazais Endrjū nu bija brīvs no atbildības par visiem dzīves priekiem un bēdām.

Trīsdesmit gados biju visu to aizmirsis, bet pulkveža Lekedeja izteiciens «es zvēru pie Jupitera!» it kā ar svaigu ūdeni slacīja manu atmiņu, un es bezgala skaidri atcerējos visu pagātni.

— Mazo puisēnu mēs esam karsti iemīlējuši, — Bens Flints sacīja. — Viņam nav nevienas peļamas ļaunas īpašības, viņš ir pārlieku apdāvināts un gudrs un, pie tam vēl, dzimis akrobāts. Iedzimtība. Kad būšu viņu apmācījis, viņš pratīs visus akrobātu trikus. Bet par vienu lietu gan man ir krietni ko pārdomāt. Viņa vecāki bija brīnišķi skaists pārītis. Bet rokas tiem bija kā īstiem akrobātiem: resnas, muskuļainas, īsiem pirkstiem. Kur zēnam tik gari, smalki, daiļi pirksti? Un man gribētos arī dabūt zināt, no kā zēns mantojis apbrīnojamās atdarināšanas spējas? Un tā smalkā mākslinieka nojauta, lieliskā cilvēku pazīšana? Viņš ir gandrīz tikpat gudrs kā Billija!

Kad pēc ilgiem gadiem atkal tikāmies un runājām par bijušiem laikiem, es pulkvedim Lekedejam izteicu visus šos glaimus un apbrīnas pilnos vārdus. Viņš domīgi pasmaidīja.

— Vai tikai, — viņš sacīja, — no daudzām gulbja olām nav izšķīlies dažs pīlēns. Un visnejaukākais no tiem biju es. Vairākus gadus viņi nopūlējās, lai no manis iznāktu krietns akrobāts, bet nekā nepanāca. Ar tādām pašām sekmēm viņi būtu varējuši noņemties ar jaunu žirafi, kura slimo ar reimatismu.

Es paskatījos uz viņu un pasmaidīju. Viņa metafora bija pilnīgi saprotama. Bet es neviļus sev sacīju: kā gan šis cilvēks varējis palikt par akrobātu? Viņš bija visvijīgākais, vistrauslākais cilvēks, kādu jebkad esmu saticis. Viņš bija sešas pēdas un četras collas garš, dzīslains, kaulains, nesamērīgi garām kājām, uz kurām bikses izskatījās kā mietā pakārtas. Gar sāniem nokārās viņa garās, neveiklās rokas, īsām svārku piedurknēm, it kā drēbnieks nebūtu gribējis rēķināties ar viņa ķermeņa fantastiskajām proporcijām. Būtu dabīgi, ja šādam radījumam būtu stūrainas rokas ar bieziem nagiem, bet par lielu brīnumu viņa rokas bija reti daiļas, gariem, drebošiem, nervoziem pirkstiem, kādas mēdz būt tikai retiem cilvēkiem, kuri piedzimst un nodzīvo savu mūžu, bet neviens nekā nezin par viņu brīnišķīgām spējām. Ar vārdu sakot, viņam bija īsta mangue artista pirksti.

Viņa vājais ķermenis beidzās ar nelielu galvu uz garā, dzīslainā kakla. Viņam bija īsi apcirpti iesarkani mati. Visā ķermenī noskatoties, likās, ka Radītājs ievērojis vislielāko taupību. Viņa sarkani brūnā ķieģeļkrāsas seja, pilna pavasara raibumiem, bija bērnišķīgi neproporcionāla, gandrīz neglīti kropla. Tādu es viņu atcerējos no senām dienām. Toties viņam bija dzidri zilas , tīras acis ar zobgalīgu krunku tīkliņu visapkārt un liela, kustīga mute, kura dusmās un niknumā bargi sašķiebās, bet tad atkal smaidīja līdz pat ausīm tā, ka kļuva redzamas divas žilbinoši baltu zobu rindas, kas cieši turējās veselīgās iesārtās smaganās. Smaidot viņš bija neizsakāmi kautrs un pievilcīgs. Viņš izskatījās kā veselīgs, pie smaga darba pieradis cilvēks, kurš gan radis citiem pavēlēt, kaut izskatījās tik kautrs un bērnišķīgs. Viņa manieres bija vienkāršas un atturīgas. Uz viņu skatoties, nemaz nevarēja iedomāties, ka viņš audzis cirkā, kaut arī tik slavenā kā Rokam-bo cirks, ka viņa skolotājs bijis klauns, kaut arī tik apdāvināts un slavens kā Bens Flints.

— Bet kur gan tagad ir mans vecais draugs? — es viņam vaicāju, — jo neesmu viņu redzējis jau no tā brīža, kad beidzās mana laimes pilnā klaidoņa dzīve. Maxima mea culpa.

— Viņš mira, kad biju kādus sešpadsmit gadus vecs, — pulkvedis Lekedejs atbildēja. — Un sieva pēc viena gada.

— Nu un? — es jautāju, gribēdams uzzināt visus biogrāfiskos sīkumus.

— Nu, — viņš atbildēja, — tad jau es biju pieaudzis jauneklis, kurš spēj pats izturēt smago dzīves cīniņu.

Tas bija viss, ko no viņa varēju izdabūt, ja negribēju palikt nepieklājīgi uzmācīgs. Viņš sāka runāt par karu un par Franciju, kuru es, vecāks kapteinis (vai neesmu jau atzinies, ka pirms trīsdesmit gadiem biju divdesmit gadus vecs?), esmu apceļojis, ar vislielākām neērtībām kaudamies, dažādus pavisam nejēdzīgus uzdevumus pildīdams, jo biju ģenerāļkortcļmeistara štāba satiksmes virsnieks. Viņš zemi pazina apbrīnojami labi. Viņš zināja visus Francijas provinču krodziņus un varēja precīzi pasacīt, kur apbedīti katra krodzinieka senči. Par Franciju runājot, viņš palika jautrāks un straujāks. Seja kļuva artistiski dzīva un kustīga, jo visu laiku tas bija koncentrēti nopietns, un viņa izteiksmīgās rokas pa gaisu vien lidoja. Starp citu, gribu pateikt, ka svētdienas viesus mēs atstājām flirtējot un pie bridža partijām, atkarībā no vecuma, bet paši atstājām viesistabu, jo ne bridžs, ne flirts mūs nespēja valdzināt, kaut arī tur bija lēdija Oriola, par kuru stāstīšu vēlāk. Mēs iegājām saimnieka bibliotēkas istabā, kur uz galdiem bija salikti atspirdzinoši dzērieni un labi cigāri. Līdz tam bijām pārmijuši tikai dažus vārdus, jo bijām šurp atbraukuši sestdienas vakarā. Bet kad tik negaidot bijām atjaunojuši savu seno draudzību, mēs iesēdāmies ērtos krēslos un kā veci draugi ļāvāmies pagājušo laiku atmiņām, kas man personīgi bija sevišķs prieks un bauda.

Beidzot viņš piecēlās un sniedza man roku.

— Laiks iet pie viesiem. Vai jums nav nekas pretim paklausīt vienam manam lūgumam? Dieva dēļ, nestāstiet nevienam pašam par manu cirku.

Uzreiz izgaisa visa mana cienība pret viņu, kā dzīvsudrabs izgaist, kad termometru ieliek ledū. Man likās, ka viņš paceļas pāri visiem ikdienas sīkumiem, kaut viņa krūtis grezno neskaitāmas goda zīmes.

Viņš raudzījās uz mani savām kautrām, zilām acīm, it kā gribēdams atminēt,ko domāju.

— Kapteini Hilton, es varētu no visas sirds nospļauties, — viņš savādā balsī teica, pavisam ne lādā kā pirms divām minūtēm, — ja arī kāds dabūtu zināt, ka esmu dzimis stallī. Tur piedzimis arī cilvēks, kurš daudz tīrāks nekā es. Bet jaunnedēļ man jāuzņemas brigādes komandēšana un tādēļ, man liekas, ka manas autoritātes, tātad visas armijas interesēs labāk būtu, ja neviens nezinātu, kur un kā esmu nācis pasaulē.

— Ser, es jums apsolu... — es teicu un izstiepos gluži,taisns, jo biju tikai kapteinis, bet viņš ja ne šodien, tad rīt būs brigādes ģenerālis.

Viņš uzlika man rokas uz pleciem, un viņa smaidošā seja bija gaiša un tīra kā eņģelim.

— Dārgais draugs, — viņš teica, — kamēr jūs pret mani izturēsieties kā pret krietnu draugu, viss būs labi.

Gulēt es likos ar skaidrāko pārliecību, ka nekad neesmu saticis nevienu tik krietnu un godīgu cilvēku.

Otrā nodala

r

Mūsu saimnieki Veriti-Stjuarti, apburoši ļaudis un mani seni draugi, dzīvoja savā Somersetu muižā, kura viņu dzimtai piederēja no Kārla Otrā laikiem.

So seno aristokrātu dēls (virsnieks un sava pulkveža Endrjū Leke-deja pielūdzējs) dzīvoja mājā un dziedēja brūci plecā. Viņš bija tas, kurš aicināja pulkvedi Lekedeju uz Mensfīldkurtu. Arī pulkvedis visai lepojās ar jaunekli, kurš bija ļoti spējīgs virsnieks. Un misis Verita-Stjuarte uzaicinājumu bija rakstījusi tik sirsnīgiem vārdiem, ka to atraidīt nemaz nebija iespējams. Bez tam, pulkvedim jau līdz kaklam bija apnikušas atvaļinājuma dienas Londonā, jo tur viņš bija gluži viens.

Varbūt jums liksies, ka es pūlos izskaidrot to, kas ir jau pārāk skaidrs un saprotams. Bet tā vis nav. Anglijā atgriezies, pulkvedis Lekedejs bija tai pašā stāvoklī kā daudzi koloniālo armiju virsnieki. Viņam nebija neviena paziņas. Līdz šim viņš atvaļinājumus pavadīja Francijā, bet tad kara ministrija viņu aicināja uz Angliju, par ko viņš tai no sirds pateicās, sajuzdams, ka apmeklējums viņam nāks tikai par labu. Tomēr viņš bija un palika svešinieks šajā zemē un kliedēja nepanesamo garlaicību ar tukšu pļāpāšanu, dzerot uzsildītu minerālūdeni. Vislaimīgākie brīži Londonā bija tie, kad viņš sēdēja Holbo-urii Empire cirkā. Trīs vakarus viņš tur nosēdēja, noskatīdamies lieliskos priekšnesumus, tomēr dvēselei mieru tie nespēja dot.

— Kas jums tur tik ļoti patika? — es kā neizpratnē vaicāju.

— Japāņu akrobātu trupa, — viņš atbildēja. — Dzīvojot klaidoņa dzīvi, cilvēks iepazīstas ar visinteresantākajiem radījumiem. Trupas vadītājs Hozimura ir bezgala interesants zēns.

Es pārdomāju, ko viņš teica.

Man likās aizkustinoši, ka brigādes ģenerāli no vientulības spēj glābt vienīgi japāņu akrobāts.

Nu viņš bija viesos Mensfīldkurtā. Viņš bija kalsnējs, nepievilcīgs, bet, kā jau teicu, apburoši vienkāršs. Sestdien pie pusdienu galda viņš sēdēja starp namamāti un lēdiju Oriolu Deinu. Viņš runājās ar misis Veriti-Stjuartu par viņas mīļāko tēmu, — par viņas dēla teicamām īpašībām. Bet ar lēdiju Oriolu viņš runāja visvairāk par karu, par kuru tā, galu galā, zināja daudz vairāk kā viņš.

— Jūs droši vien domājat, — viņa beidzot iesāka, iesānis uz viņu paskatīdamās, — ka es runāju par lietām, par kurām man nav ne mazākās jēgas?

— Nē, nebūt, — viņš atteica. — Jūs spējat spriest daudz plašāk un pilnīgāk nekā es. Jūs varat noskatīties no malas, bet mēs bieži vien aiz kokiem nesaredzam mežu.

Šo īso atbildi dzirdēdama, kura bija tik vienkārša, tik pieklājīga un tomēr mazliet ironiska, lēdija Oriola pirmo reizi sāka palikt vērīgāka pret Endrjū.

Sers Džūlijs Veritis-Stjuarts bija kaislīgs bridža spēlētājs un tādēļ arī lēdija Oriola līdz pat vēlam vakaram nosēdēja pie zaļā galda. Bet jau nākošā rītā viņā ņēmās apmierināt savu ziņkārību par pulkvedi Lekedeju.

Lēdijai Oriolai daba bija devusi daudz vairāk zinātkāres nekā citām Ievas meitām, un viņa arī lielāko sava mūža daļu pūlējās apmierināt šo kaislību. Lielākoties tas viņai arī izdevās. Reizē gribu atzīmēt, ka lēdijai Oriolai bija divdesmit astoņi gadi, ka viņa vēl nebija precējusies un gandrīz vai skaista, ja vien tik bija labi frizēta un ar gaumi ģērbusies. Par to mūžīgo un liktenīgo noslēpumu, kurš tik neatvairāmi sien pie sevis visas jaunavas, viņa, kā īsts sava laika bērns, teorētiski zināja ļoti daudz un tādēļ savā dzīvē praktiski par to neinteresējās gandrīz it nemaz. Pēc viņas domām, mīlestība bija viens no tiem psiholoģiskajiem noslēpumiem, kurus cilvēks nespēj uzminēt un izšķirt ar aukstām empīriskām metodēm, kas tīri labi noder gan visu citu dzīvības problēmu izzināšanai. Es padevīgi lūdzu godājamo lasītāju visu to labi atcerēties, kad viņam vajadzēs tikt galā ar lēdijas Oriolas raksturu un rīcību. Reiz viņa bija iedomājusies, ka ir iemīlējusies kādā itāļu dzejniekā, jaunā cilvēkā ar Antinoja izskatu un smalkām manierēm (viņš aizvien lielījās ar saviem senčiem, kuru saknes sniedzoties līdz vilku mātei, kas ar savu pienu zīdījusi Romulu un Remu). Viņa ar to bija iepazinusies pie Itālijas sūtņa, pie kura dzejnieks toreiz viesojās. Lēdiju apbūra teiksmainais princis, bruņinieks un trubadūrs. Viņš tai stāstīja brīnišķīgas teikas, aiznesa viņu uz tām tālām zemēm, kur sievietes brīvā dvēsele kā tauriņš lido pa pļavām, kas pilnas brīnumainām puķēm. Viņš sacerēja smalkākās dzejas par viņas kastaņbrūniem matiem, bet kad viņa dabūja zināt, ka šīs pašas dzejas kādreiz bija veltītas arī kādai operetes dziedātājai, kuras labvēlību viņš baudīja, kad bija Milānā, viņa aizdzina prom skaisto princi un devās uz Abesīniju veldzēt savu zinātkāri.

Lēdija Oriola bija kaislīga ceļotāja. Viņa bija ne vien braukšus visu pasauli apbraukusi (tas jau nemaz nav tik grūti), bet ar kājām apgājusi. Viņa bija vientuļa kā dārgakmens gredzenā, toties pati sev kungs un kalps. Salīdzinot ar citiem ceļojumiem, uz Abesīniju tā ceļoja tikai izpriecas nolūkā. Viņa ceļoja pa Turkestānu, bija izstaigājusi visu Ķīnu, kā arī Sahalīnu... Kad skolā tā pirmo reizi dzirdēja par Jaunbazāra Sandžaku, diez kāpēc viņa iedomājās, ka tas ir smieklīgs, mazs vīriņš ar sarkanu cepurīti galvā. Viņa izauga liela un nāca vilšanās. Tomēr Sandžaks viņai nedeva mieru, un viņa devās uz Turciju. Un Anglijā pārbraukusi, viņa pazina Jaunbazāra Sandžaku kā savus piecus pirkstus.

Nav jau ko runāt par to, ka visu savu zinātkāri, visas savas ilūzijas (bet to viņai bija bezgala daudz), savu sajūsmu, pārcilvēcīgo dedzību viņa atdeva — karam. Pie Buloņas viņa organizēja lielu, priekšzīmīgu lazareti, un pati to vadīja.

«Es esmu praktiska sieviete,» viņa teica Lekedejam un man, «neesmu nekāds eņģelītis mežģīņu zeķītēs ar sarkana rubīna krustiņu kaklā. Gandrīz caurām dienām es noņemos pa nejēdzīgam būdām ar kartupeļiem, gaļu un šujot drēbes slimnīcām. Ievainotos kopt es neprotu. Tomēr droši vien prastu, ja tik pamēģinātu, bet nevaru ciest diletantismu. Manā lazaretē nav neviena diletanta, to jums varu droši apgalvot. Ko es daru, to padaru labi. Kā gan lai netiek pie zināmām organizatoriskām iemanām, ja gadiem ilgi esmu klīdusi pa pasauli un komandējusi mežoņus, kuri nesa manu bagāžu. Vai jūs, pulkvedi Lekedej, domājat, ka es lielos?»

Pēkšņi viņa pagriezās prel to, un viņas acis izaicinoši iemirdzējās. Tas bija tik raksturīgi, jo viņa bija modema sieviete, kurai ikkatru brīdi vajadzēja prast aizstāvēt savas tiesības.

— Tikai muļķi kaunas no tā, ko viņi labu darījuši, — Lekedejs atbildēja.

— Muļķi neko labu nemaz nevar izdarīt, — lēdija Oriola atcirta.

— Kamēr neesat muļķi darbā redzējusi, nekad nevarat zināt, ko katrs cilvēks spēj, — Lekedejs sacīja.

Bija vasaras rīts. Gandrīz visi muižas ļaudis bija aizgājuši uz baznīcu. Lēdija Oriola, pulkvedis Lekedejs un es, visi trīs nelabojami pagāni, sēdējām ēnainā maurā sarkanās ķieģeļu villas priekšā.

— Jūs gribat teikt, ka arī muļķis spēj veikt varoņdarbus un tomēr palikt par muļķi — lēdija gurdeni vaicāja.

Lekedejs pasmaidīja un ar pirkstu norādīja uz daudzajām ordeņu lentītēm pie savām krūtīm.

— Voilā! — viņš teica.

— Īstenībā man gan nevajadzētu jums piekrist, — lēdija Oriola atteica, lūkodamās uz viņu caur skropstām. — Bet tikai strīdiņa dēļ atļaujiet man vaicāt: pie kādas muļķu sugas jūs sevi pieskaitāt?

Lekedejs jūsmīgi uz viņu paskatījās.

Lēdija Oriola tiešām bija apburoša savā baltajā, greznajā apģērbā, kastaņbrūniem matiem, kuri ar nolūku bija nevērīgi sasukāti pavisam gludi, ar celiņu pa vidu. Viņš neatbildēja.

— Nu kā tad paliek? — viņa zobgalīgi vaicāja.

— Pie vislielāko muļķu sugas, — viņš zīmīgi atbildēja.

Tieši tobrīd pieskrēja muižas īpašnieces trīspadsmit gadus vecā meita Ieviņa un sauca mani paskatīties nupat kā piedzimušus sivēntiņus. Kad bijām apraudzījuši sivēnus, gājām pie trusīšiem, tad uz cūku kūti, uz putnu sētu un uz viņas pašas sakņu dārzu, kurā auga tikai pāris kāpostu galviņas un pussavīluši tomāti. Beidzot mēs bijām nokļuvuši maura viņā galā.

— Jūs laikam gribat iet atpakaļ pie viņiem? — Ieviņa vaicāja, pamādama ar savu cirtaino galviņu uz to pusi, kur sēdēja lēdija Oriola un pulkvedis.

— Vajadzētu gan iet, — es atbildēju.

— Varu saderēt diezin uz ko, ka mēs viņiem neesam vajadzīgi, — viņa teica.

— Kā tad jūs to zināt, jaunais filozof?

Ieviņa pavīpsnāja.

— Nu paskatieties tikai uz viņiem.

Es paskatījos. Piecdesmit gadus vecā vīra acis ieraudzīja to pašu, ko trīspadsmit gadus vecās meitenes dedzīgās actiņas.

— Ko tad darīsim? — es vaicāju.

— Ja jums nekas nav pretim, — viņa nepacietīgi teica, uz brīdi it kā vairs neinteresēdamās par viņas nicināto pieaugušo cilvēku romānu, — iesim pēc firziķiem. Svētdiena ir brīnišķīgākā diena! Vecajam ēzelim Dženkisam (Dženkiss bija galvenais dārznieks) vajadzēja mani uzraudzīt, bet viņš mierīgi mielojas ar saviem viesiem pēc pusdienu maltītes. Vai sapratāt?

Un Ieviņa satvēra manu roku.

— Jā, es visu sapratu.

Viņa jau bija paguvusi apēst divus firziķus. Bet kas tad es tāds biju, lai aizliegtu viņai apēst vēl trešo, ceturto un piekto? Kāda gan man bija daļa gar viņas pārkāpuma fiziskām vai citādām sekām? Par to vajadzēja gādāt viņas vecākiem, ārstam, viņas Radītājam, bet nekādā ziņā ne man. Viņas sejiņa bija tik sajūsmināta, un baltie zobiņi tik kāri iekodēs samtainajos augļos, ka es neviļus atcerējos pats savas bērnu dienas.

— Nu, ja pēc firziķiem, tad pēc firziķiem! — es teicu.

— Jūs esat gluži kā jērs, — viņa izsaucās.

Šis «gluži kā jērs», kad viņu veda pēc firziķiem, vēl reizi atskatījās uz mauru. Pulkvedis Lekedejs bija savu krēslu pievilcis pavisam tuvu klāt pie lēdijas Oriolas, un viņu galvas bija gandrīz viena pie otras. Viņi netrieca, kā dāma ar kungu mēdz sarunāties, bet drīzāk intīmi sačukstējās. Lekedeja seja nebija redzama, jo viņš sēdēja ar muguru pret mani, toties lēdijas Oriolas acis mani pārsteidza — tajās bija redzama dziļa, nopietna interese. Nekad es nebūtu iedomājies, ka tās var būt tik maigas un glāstošas. Tas bija gluži kas jauns, neredzēts. Neviena sieviete uz vīrieti tādām acīm nespēj skatīties, varbūt tik kāda apburta nāra. Es — vieux routier, vecs veterāns šajā vīriešu un sieviešu pasaulē. Bija laiks, kad... Bet tam nav nekāda sakara ar šo stāstu. Lai nu būtu kā būdams, bet es iedrošinos domāt, ka šo to arī es spēju saprast no sieviešu acu skatiem.

— Vai jūs kādreiz esat pieredzējis tādu nejēdzību? — Ieviņa vaicāja, mani aiz svārkiem raudama.

— Liekas, vienu reizi tomēr! — es atbildēju.

— Kad tad? .

— Ak! — es iesaucos.

— Nu sakiet, krustēv Tonij!

Esmu savā dzīvē tūkstošiem reižu pieredzējis nejēdzības, bet vai tad bērnam to varēju stāstīt?

— Saproti, balodīt, — es teicu, sakopodams visas domas, — kad saderinājās tavs tētiņš un māmiņa...

— Bet viņi taču bija jauni! — viņa nicīgi atcirta. — Tā ir pavisam cita lieta. Krustmāte Oriola taču ir veca kā pati pasaule. Ari pulkvedim Lekedejam ir pāri par sešdesmit.

— Dārgā Ieviņ, — es teicu, — cik es zinu, pulkvedim Lekedejam ir trīsdesmit astoņi gadi.

Meitene paraustīja plecus.

— Vienalga, — viņa teica.

Pa sakņu dārzu brizdami, nokļuvām līdz paradīzes kokiem un sākām kost aizliegtajā auglī. Pirmā to darīja Ieviņa. Beidzot grēkā kritu arī es, Ādama dēls.

— Nu palūkojiet taču! Brīnišķīgi firziķi! Es jums atstāju visgatavākos.

Ko es varēju darīt? Viņa stāvēja manā priekšā — gaiša, daiļa, cirtainiem matiņiem, tumšām actiņām, zaļā kleitiņā, ar valgām lūpiņām no saldā augļa un sniedza man vienu firziķi.

Un es, kuram visi Anglijas ārsti bija stingri aizlieguši ēst augļus, iekodu vienā no «visgatavākajiem» firziķiem. Nemiera pilna un uztraukta viņa skatījās, ko es darīšu.

— Vai nav brīnišķīgi?

— Brīnišķīgi gan! — es atbildēju.

— Nu es jau jums teicu, — viņa sacīja un izņēma firziķi man no rokām.

Tad viņa izspļāva kauliņu un nopūtās:

— Vai iesim?

— Kādēļ? — es vaicāju.

— Citādi dabūšu vēl sukas!

Mēs aizgājām atpakaļ uz mauru pie lēdijas Oriolas un pulkveža Lekedeja.

Viņi mūs mīļi un no visas sirds apsveica. Tomēr nevaru apgalvot, ka viņi būtu bijusi sajūsmināti, ka mēs atnācām. Abi ar Ieviņu apsēdāmies viņiem blakus un pūlējāmies ievilkt tos savās valodās. Bet no baznīcas jau sāka nākt mājās muižas ļaudis un no mūsu labajiem nodomiem nekas vairs neiznāca.

Bija jāiet brokastīs. Mēs abi ar Lekedeju devāmies uz mājas pusi.

— Kas tā par apburošu sievieti! — viņš sapņaini sacīja.

— Lēdija Verita-Stjuarte ir pati pilnība, — es valšķīgi atbildēju, jo ļoti labi zināju, ka viņš par mūsu mīļo saimnieci šobrīd domā vismazāk.

— Jums taisnība, bet es gan runāju par lēdiju Oriolu.

— Es to atceros, kad viņa vēl bija gluži bērns, — es teicu. — Tās garīgā pasaule bija ļoti interesanta un īpatnēja.

Neglītajā, bet mīļajā pulkveža sejā bija manāma neapmierinātība. Viņam likās, ka tā ir nepiedodama svētuma apgānīšana, ja daiļo dāmu, mirdzošo būtni, kas valdzina viņa sirdi, sāk psiholoģiski analizēt.

— Protams, viņa arī ir ļoti mīļa sieviete, — es smaidot piekritu.

Viņa seja palika gaišāka, un, pateicīgi smaidot, pavīdēja tā baltie

zobi.

Pēc kāda laiciņa es kalnā satiku lēdiju Oriolu. Viņa bija ģērbusies buraudekla mētelī, tādos pašos svārkos, sporta kurpēm kājās, filca cepuri galvā, resnu spieķi rokā.

— Kur tad jūs tā? — es vaicāju.

— Iesim ar pulkvedi Lekedeju uz Hensberiju, — viņa atteica. Tad ironiski pasmīnēja. — Vai gribat nākt līdzi?

— Pasarg Dievs! — es iesaucos.

— Es jau domāju, ka negribēsiet nākt, — viņa teica, vilkdama rokās ziemišķādas cimdus. — Bet jābūt taču pieklājīgam.

— Paldies Dievam, nav bijis gluži veltīgs darbs, ka divdesmit gadus esmu jūs mācījis, — es sacīju.

— Mīļais Tonij, jūs esat vislabāk audzinātais cilvēks.

Pēc vecuma es varēju būt viņas tēvs, bet viņa spītīgi mani sauca par Toniju un pret maniem sirmiem matiem nejuta vairāk cienības kā mazā Ieviņa. — Ak, jā, — viņa teica pavisam citādā balsī, — ko jūs man varat pateikt par pulkvedi Lekedeju?

— Es viņu it nemaz nepazīstu, — es atteicu. — Tikai viņš uz mani atstāja viskrietnākā vīra iespaidu.

Viņas seja starot staroja.

— Man prieks, ka jūs tā domājat, — viņa sacīja un sniedza man roku. Tad paskatījās pulkstenī.

— Mans Dievs! Veselu minūti esmu nokavējusi. Droši vien viņš mani jau gaida. Nenoteiktību es nevaru ieredzēt. Uz redzēšanos, Tonij!

Viņa nevērīgi pamāja ar galvu un aizgāja.

Vakarā viņa seram Džūlijam lika manīt, ka nebūtu slikti, ja viņš pats ar sevi izspēlētu dažas bridža partijas. Cik varēja nojaust, viņai bija prātā kāda daudz interesantāka spēle. Viņa apsēdās zāles stūrī, un drīz vien pie viņas piesēdās pulkvedis Lekedejs. Es sēdos pie kāršu galda un gurdeni skatījos uz mūsu saimnieci. Lēdija Verita-Stjuarte ar vienu ausi nevarēja labi sadzirdēt, tādēļ pieliecās pie manis, pamāja ar galvu uz to pusi, kur sēdēja lēdija Oriola ar pulkvedi un čukstēja:

— Tie divi — Oriola un... tā kā drusciņ par ātru...

— Mīļā Selīne, — es teicu. — Ko gan jās gribat?

erre

Trešā nodala

r

Ziņa, ka pulkvedis Lekedejs iecelts par brigādes ģenerāli, pienāca otrdien. Viņš man parādīja vēstuli, kad abi no rīta dārzā pastaigājāmies.

— Tikai, lūdzu, to nevienam nesakiet, — viņš teica.

— Protams, — es atteicu, kaut nespēju savaldīt ironisku smīnu, jo atcerējos lēdiju Oriolu. — Droši vien jūs pats gribat pateikt jauno vēsti tiem, kurus tā visvairāk interesē?

Lekedejs gandrīz nicīgi uz mani noskatījās un nopūtās.

— Mans dārgais draugs, — viņš sacīja, — taisni to es nevēlos darīt. Pirms divām dienām es jums jau teicu... Sevišķi apstākļi un tā tālāk...

— Pie joda visus noslēpumus! — es izsaucos.

Pašas debesis bija pie manis sūtījušas mazo Ieviņu, kura bija izsprukusi audzinātājai no nagiem un skrēja pāri mauram apraudzīt savus kucēnus. Es viņai uzsvilpu, un viņa pieskrēja pie mums.

— Ko tu darītu, ja tevi ieceltu par ģenerāli?

Viņa uz mani neuzticīgi un nicīgi paskatījās.

— Vai tikai jūs neesat iecelts par ģenerāli?

— Ne es, bet pulkvedis Lekedejs, — es atbildēju.

Plaši ieplestām acīm viņa paskatījās uz Endrjū.

— Vai tas tiesa?

Es varu zvērēt, ka viņš nosarka kā vēzis.

— Ja jau kapteinis Hiltons tā saka...

Viņa majestātiski sniedza tam roku un teica:

— Man ļoti liels prieks. No sirds sveicinu. — Un pārsteigtais Lekedejs nepaguva ne vārda izteikt, kad viņa izrāva savu roku, skaļi iekliedzās un kā stirniņa devās uz istabu: — Būs pusdienā šampanietis, es tūliņ! — Uz sliekšņa viņa apstājās un apgriezās.

— Vai krustmāte Oriola zina?

— Neviens nezina, — es atteicu un viņa ieskrēja istabā.

Es paskatījos uz Lekedeju, kurš bija samulsis un saraucis pieri.

— Jūs esat par daudz kautrīgs, — es teicu. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, kā mūsu mīļie saimnieki par to priecāsies. Vai gan viņi ar visu savu izturēšanos nav pierādījuši, ka tie ir mūsu draugi?

— Tas jau viss ir pareizi, — viņš piekrita, — bet vai jūs saprotat, tas ir tik dīvaini, es taču neesmu viņu sabiedrības cilvēks. Es jūtos kā kāds uzurpators.

— Bet šis te?

Ar iecelšanas pavēles loksni es pieskāros pie lentītēm visās varavīksnes krāsās, kas greznoja viņa krūtis. Viņa mute līdz pašām ausīm iepletās smaidā.

— Tas viss tik neizprotami! Iecelšanas pavēle man jāsaņem te, veclaiku muižā, dzīvojot starp angļu aristokrātiem! Tās ir aprindas,

ar kurani kopa man turpmāk jadzīvo! Es nezinu, vai jūs mani pareizi sapratīsiet?

— Nemaz nerunājot par jūsu personīgām spējām savaldzināt katru sabiedrību,, jūs šos ļaudis iekarosiet kā slavens karavīrs.

Atkal viņa dzīvā seja palika nopietna.

— Es to nespēju saprast. Dzīvoju kā murgos vai kādā brīnišķīgā teikā. Tiklīdz sākās karš, es atbraucu uz Angliju un iestājos armijā. Pēc dažiem mēnešiem mani jau paaugstināja par virsnieku. Es pats nemaz nezinu, — viņš izstiepa savu pārlieku garo roku, — kā kļuvu par kārtīgu karavīru. Man tas gāja ļoti viegli. Es pilnīgi nodevos šim darbam, tā ka gandrīz nemaz nepalika brīva laika. Tas ir mans vienīgais nopelns, citu nekādu nopelnu neatceros. Manā vietā neviens citādi nemaz nevarēja rīkoties. Bet man ir tik daudz darba, ka varu domāt tikai par to. Un šos te, — viņš pielika roku pie saviem ordeņiem, — es valkāju tikai tādēļ, ka man tā pavēlēts. Disciplīna. Bet kad esmu aizmugurē, sāk likties, ka man uzspiesta loma, kurai es pat vārdus nezinu. Jutos taisni tā, kā būtu juties pirms pieciem gadiem, ja mani ieģērbtu šajā uzvalkā un vairs neļautu man to novilkt. Ģenerāļa mundierī es kautrējos kā jauns zēns.

— Piedodiet, ka būšu vaļsirdīgs, — es teicu, — bet man liekas, jūs esat pārāk jūtīgs. Jums vienmēr šķiet, ka esat tas pats, kas bijāt pirms pieciem gadiem. Bet tā taču nav. Jūs esat pavisam cits cilvēks.

— Lai Dievs dod, ka jums būtu taisnība, — viņš sacīja, — jo citādi kas gan notiktu ar mani, kad viss tas beigsies? Reiz taču viss beidzas, beigsies arī karš.

Es sāku smieties. — Nu redzat nu, cik ļoti jūs esat pārvērties! Ar skumju sirdi jūs domājat, ka karš varētu beigties. Nebūtu jāizlej tik daudz asiņu, jūs droši vien vēlētos, lai karš visu mūžu nebeidzas. Kas lai zina, varbūt jūs ilgojaties vēl pēc vienas strīpiņas uz aproces?

— Es neesmu godkārīgs, — viņš kautri atbildēja. — Un karš ir pārāk nopietna lieta, kuru es nekādi nevēlētos saistīt ar savām personīgām interesēm. Iedomājieties tikai, ja kāds virsnieks sāk vērpt intrigas, iztapt, līst vai no ādas ārā, lai tikai tiktu pie augstākas dienesta pakāpes, un ja nu viņš izrādās nespējīgs! Tad taču simtiem un tūkstošiem karavīru par to jāatdod savas dzīvības! Es gan neesmu no tiem kāriem gaiļiem, kuri visu laiku par to vien sapņo, kā tikt par brigādes komandieri. Kad komandēju vadu, biju daudz laimīgāks!

— Nebūsiet jūs, būs kāds cits tāds kārs gailis! — es teicu.

— Vai gribat pārliecināties?

Ieviņa bija sacēlusi kājās visu Vēri tu-Stjuartu dzimtu. Sers Džūlijs staroja svētlaimes priekā. Lēdija Selīna gandrīz vai apskāva vareno cilvēku. Jaunais Čārlzs sajūsmināts izbēra veselu aizrautības pilnu vārdu vāceli. No daiļrunības viedokļa viņa apsveikums neuzturēja ne-

kādu kritiku, tomēr tas bija sirsnīgs un izrunāts starojošu seju, un neveiksmes pašā runāšanā tādēļ varēja piedot. Arī lēdijas Oriolas acis starot staroja.

— Man liels prieks. Priecājos no visas sirds. Esmu bezgala priecīga. — Varbūt tikai es (protams, izņemot Lekedeju) pamanīju, kā viegli iedrebas viņas balss. — Kādēļ jūs pats to mums neteicāt?

Es negribot paskatījos uz Ieviņu. Viņa man pamirkšķināja, atzīdamās, ka viņa ir tā, kas izpaudusi ģenerāļa noslēpumu. Bet ar kādu sievišķīgu nojautu viņa uzminējusi, ka tas ir noslēpums? Čārlzs steidzās palīgā savai priekšniecībai.

— Nevarēja taču ģenerālis skriet pa visu māju un kliegt: — Māt, es komandēšu brigādi! Māt, es komandēšu brigādi!

— Viņš varēja uzlikt ģenerāļa nozīmi un ienākt pie mums, it kā nekas nebūtu noticis. Interesanti, kurš pirmais to būtu pamanījis?

Ieviņu, kura gribēja šo mīklu uzminēt, sers Džūlijs norāja. Pats dienas varonis runāja ļoti maz. Ko gan varēja teikt šis mīļais, kautrīgais vīrs? Bet sirsnīgā atzinība acīmredzot viņam ļoti patika. Ieviņu norājis, sers Džūlijs tam par godu teica īsu, bet ļoti smalku runu.

— Es jums ļoti pateicos, — Lekedejs teica, kad sers Džūlijs beidza. — Ja mana brigāde būs tikpat varonīga kā mans pulks, — viņš paskatījās uz Čārlzu, — man būs liels prieks.

Ar šo repliku beidzās oficiālā daļa. Lēdija Oriola pasauca mani sāņus.

— Iesim pastaigāt.

— Apraudzīt kucēnus un trusīšus.

— Nē, Tonij. Parunāsim par mūsu abu draugu. Es par viņu ļoti interesējos.

— Man liels prieks, — es atteicu.

Mēs iegājām labi dziļi dārzā, kur krāšņi ziedēja rozes.

— Nu, mana dārgā, — es teicu, — sāciet nu.

— Ja jums ir kaut nedaudz veselā saprāta, tad jūs sapratīsiet, ka jāsāk jums. Un ja jums ir kaut pilīte līdzjūtības, jūs pratīsiet atrast īstos vārdus.

— Acīmredzot jūsu miglainie vārdi nozīmē, ka jūs vairs nespējat savaldīties un neizsakāmi gribat sākt smalku dialogu, lai ātrāk dabūtu zināt, vai nav jau klāt liktenīgā stunda, kad jūs būsiet lielā notikuma priekšā, kuru es atļaujos saukt par jūsu iemīlēšanos pulkvedī Lekedejā. Bet manas smadzenes tādu smalku dialogu gan nespēs izturēt.

— Kā aizvien, jūs esat pārāk ass un sākat uzreiz...

— Labi, — es teicu. — Tātad jūs?...

— Ko — es?

— Tātad jūs bezgala gribat zināt un tā tālāk, un tā tālāk, — es nevaru ciest, ka cilvēki atkārtojas.

Viņa nopūtās, gribēja noplūkt tumšsarkanu rozi, bet sadūra pirkstus un teica:

— Nolādēts!

Es izņēmu savu kabatas nazīti, nogriezu ziedu, un viņa to piesprauda pie blūzes.

— Man liekas, jā, — viņa beidzot teica. Tad satvēra manu roku. — Klausieties, Tonij, esiet labiņš. Jūs esat diezgan vecs, un, spriežot pēc ļaužu valodām, jūsu pagātne ir riebīga. Tikai vienu reizi savā mūžā es izdarīju muļķību, — viņa tūlīt turpināja, un es nepaguvu atbildēt. — Jūs to zināt, atcerieties to lopu Vanuči. Man nav no jums nekā, ko slēpt. Toreiz nosolījos nekad vairs neaizrauties. Esmu mīlējusi daudzus vīriešus un arī sievietes, bet tikai kā draugus. Man ir īsta siseņa galva un, liekas, arī siseņa sirds. Es nebūt nesāku kliegt, ka visi vīrieši ir viltnieki un pavedēji, nē, nemaz! Es zinu, ka tā nav. Vīrieši nemaz nav sliktāki kā sievietes, ja tikai nav vēl labāki. Es neesmu zaudējusi ticību kā kāda pievilta jumprava. Bet es pūlējos pilnīgi nodoties darbam, lai nebūtu laika pārdomām par intīmākiem jautājumiem. Dzimums ir visas sentimentalitātes sakne, tur sākas visi asaru plūdi... — Viss trīsoši vārgais, viss pārsteidzošais, viss apburošais, viss brīnišķīgais, viss, ko cilvēki izteic tūkstošveidīgiem īpašības vārdiem, — es viņu pārtraucu, — viss, ko ļaudīs mēdz saukt par mīlestību. Deviņdesmit deviņieieia procenti no visas pasaules literatūras pūlas atminēt mīlestības noslēpumu. Tātad viņai laikam ir sava nozīme. Savā ziņā tā pat ir cilvēces vairošanās galvenais faktors.

— Zinu, zinu.

— Kādēļ tad atsacīties no tik svarīgas dzīves daļas?

Viņa sāka smieties.

— Savu dabu neviens nespēj pārvērst. Jā, tas ir tiesa. Ziniet, man liekas, ka man ir iepotēts kāds pretmīlestības serums un ka daudzus gadus būšu pasargāta no šīs epidēmijas. Bet pēdējās dienās jūtos kā muļķe. Ja būtu bijusi viena, pirms dažām minūtēm es laikam būtu sākusi pinkšķēt. Gluži vienkārši aiz muļķīga prieka. Galu galā vai tad Anglijā maz brigādes ģenerāļu? Tūkstošiem!.

— Pareizāk — daži simti.

— Vai tad nav vienalga, — simti vai tūkstoši? — viņa nepacietīgi iesaucās. — Kas gan es esmu Hebukam, kas Hebuka man? Reti kura sieviete spēj piemērotā brīdī citēt klasiķus, bet tas jau arī nav no svara. Viņa turpināja:

— Kas man ir brigādes ģenerālis un kas es brigādes ģenerālim? Un tomēr! Es sāku baidīties, vai tikai brigādes ģenerālim manā dzīvē nav pārāk liela loma. Ar vārdu sakot, nu esam nonākuši pie tā jautājuma, par kuru gribēju ar jums parunāt. Vai es daru muļķības, vai nē?

— Dārgā Oriola, man ir ļoti grūti jums atbildēt, — es teicu, — jo man nav ne jausmas, cik lielā mērā jūsu pārdzīvojumus sajūt arī viņš.

i

— Pieņemsim, ka viņš to visu sajūt pat patiesi un dziļi.

— Nu tad man vairāk nav ko teikt, ja nu vienīgi «lai Dievs jūs svētī, mani bērni!». Bet mans pienākums ir jūs brīdināt, — es vēl teicu, īsu brīdi klusējis, — jūsu topošo idilli sāk nomanīt arī jau citi.

Viņa uzsita knipi.

— Pie tā esmu jau pieradusi. Es taču nedzīvoju pasaulē pirmo dienu. Tas man vienalga. Rūpējos vienīgi par to, lai manis pašas rīcība nebūtu greiza. Vai man turpināt, vai apturēt mašīnu?

— Kas jums pašai labāk patiktu?

Viņa brīdi klusēja. Paskatījos uz viņu un pamanīju, ka vaigi tai bija pietvīkuši un viņa nevar man acīs raudzīties. Beidzot viņa teica:

— Nu, kad atkal jūtos kā īsta sieviete, es gribētu baudīt kaut drusciņ laimes. Un arī no sniegt pēc iespējas vairāk laimes tam, kuru mīlu.

Atkal viņa iedegās, satvēra manu roku un to spieda cieši, cieši.

— Un to es spēju, Tonij.

— To es zinu, — es sacīju.

Mūsu valodas palika aizvien intīmākas. Kurš katrs, kas mūs abus ieraudzītu, nodomātu, ka esam iemīlējies pārītis. Protams, Oriola gluži labi varēja iztikt bez maniem padomiem. Tikai viņas patiesā, cēlā dvēsele ilgojās pēc cilvēka, kam izteikt savas jūtas. Gadījos es, ar kuru viņa varēja izrunāties mierīgi kā ar simpātisku kokā izcirstu dievekli.

Galu galā mēs nācām pie secinājuma, ka sākas īsts veclaiku romāns par augstsirdīgu un cēlu bruņinieku, kura cilts un vārds ir visiem noslēpums, un par grāfa meitu. Nedrīkstēdams cerēt, ka augstdzimusī dāma arī viņu iemīlēs un ne sapņos nenojauzdams, kā pret viņu iekvēlojusies šīs dāmas sirds, bruņinieks dodas prom uz tālu, svešu malu, ne vārda nebilzdams par savām kaislībām. Bet kvēlošā sirds nīkst vientulībā un neziņā.

— Mūsu laikos tā ir tīrā nejēdzība, — lēdija Oriola teica.

Es gan viņai atbildēju, ka starp Dieva radījumiem vēl rodams dažs labs bruņinieks ar cēlu dvēseli un ka «vislielākā nejēdzība» ir viņu dzīves būtība. Un pulkvedis Lekedejs visnotaļ ir viens no tādiem bruņiniekiem. Bet viņa ir visīstākā grāfa meita. Te jāatzīmē, ka Oriola patiesībā bija augstāko aprindu dāma, kaut viņa bija visai moderna, neatkarīga un demokrātiska savās simpātijās. Lai gan tās bagātības nebija lielas, toties viņai piederēja senas cilts vārds un ļoti augsts stāvoklis sabiedrībā. Lēdijas tēvs bija nabadzībā kritis četrpadsmitais grāfs Montšīrs un trīsdesmitais tāds un tāds barons, kurš savā laikā atteicās sēdēt lordu palātā kopā ar šīs palātas «plebejiem» un devās prom uz savu muižu audzināt Durhamas govis un Bekširas sivēnus un sprediķot lauku baznīcā.

— Mīļais, vecais muļķis! — lēdija Oriola par savu tēvu teica. — Viņam vajadzēja dzīvot Nebukadnecara laikos.

Lai nu būtu kā būdams, viņai sabiedrībā bija ļoti augsts stāvoklis, kuru varēja iznīcināt vienīgi lielinieku revolūcija. Es ne brīdi nešaubījos, ka Lekedejs to prata novērtēt, kaut Britānijas impērijas heraldis-kās nianses viņam bija grāmata ar septiņiem zīmogiem. Mīļā lēdija Verita-Stjuarte pie pusdienu galda viņam izpļāpāja visus savus radu rakstus, sākot no Indriķa I. Es sēdēju viņai līdzās, un man bija ļoti liels prieks, ka varēju noskatīties vairāk kā vienaldzīgajā Lekedeja sejā, kurš viņas stāstos klausījās kā lidotājs, kurš nejauši nokļuvis uz Marsa un klausās turienes augstāko aprindu tenkās. Viņš piecēlās no galda pilnīgā pārliecībā, ka grāfs Montšīrs ir visvarenākais no aristokrātiem un ka viņa saimniece lēdija Verita-Stjuarte tāpat kā viņas māsīca lēdija Oriola uz karali Georgu skatās kā uz laimes lutekli, kurš nejauši ticis pie augstas kārtas, un ka uz Bekingemas pili viņi iet tikai tādēļ, ka tautai jārāda labs piemērs.

Pēc pusdienas Endrjū aizgāja pastaigāties ar lēdiju Oriolu. Par ko viņi runāja, es nezinu. Lēdija Oriola man vairs neuzticēja savus noslēpumus, bet mūsu attiecības ar ģenerāli nebija tik tuvas, lai es varētu kaut ko tādu vaicāt.

No visa, ko esmu izteicis, lasītājs nāks pie slēdziena, ka lēdija Oriola saņēma visus savus spēkus, lai vienā brāzienā ieņemtu tranšejas, kurās bija iesēdies kautrīgais ģenerālis. Bet man jāsaka, ka tā nebūt nebija. Par pēkšņu uzbrukumu nevarēja būt ne runas, arī par aplenkšanu vai kādu citu kara operāciju no vienas vai otras puses. Abi šie cilvēki viens otram pretim tiecās kā divas dzīvsudraba bumbiņas. Viņus vienu otram tuvināja ne vien divu dēku meklētāju savstarpējās simpātijas, bet arī vienkāršas, patiesas, jūtas. Vēlāk es dabūju zināt, ka šai laikā viņi viens otram nebija pateikuši nevienu vārdu par mīlestību.

* * *

Nākošā rītā mēs aizbraucām. Lekedejam bija jānosūta sava brigāde uz Franciju, man — jāsāk rauties pa kara ministriju, izpildot dažādus sīkus uzdevumus. Lēdija Oriola un Čārlzs mūs pavadīja līdz piestātnei.

Tiklīdz tuvojās vilciens, es pasaucu jaunekli sāņus, lai romantiskais pārītis varētu pienācīgi atvadīties. Bet lēdija Oriola tikai pateica:

— Jums man jāatraksta, kā aizbraucāt, un kas labs pie jums dzirdams.

Un viņš, smaidu uz lūpām un priekā starojošām acīm, atteica:

— Patiesi? Vai jūs man to atļaujat?

— Protams, ja vien tik ģenerālim kaujas laukā būs laiks sarakstīties ar neievērojamu sievieti.

Lekedeja sejā pavīdēja kautrība, viņš bija samulsis. Kā protestēdams pret tādu apzīmējumu, viņš tai sniedza abas rokas un izteica dažus pavisam nesakarīgus vārdus. Viņa satvēra tā rokas un laimīga iesmējās. Vilciens kaukdams pienāca pie perona.

Mēs šķīrāmies Londonas dzelzceļa piestātnē. Es aicināju Lekede-ju paēst pusdienas manā klubā. Viņš brīdi šaubījās, tad atteicās, aizbildinādamies ar kādām neatliekamām militārām darīšanām. Tā līdz .miera noslēgšanai es vairs nesatiku ne viņu, ne Veritus-Stjuartus, ne lēdiju Oriolu.

Ceturtā nodaļa

Tāpat kā senā Gallija bija sadalīta trijās daļās, arī mūsu laikmets dalās trijos periodos: pirmskara, kara un pēckara laikmetā. Mūslaiku cilvēku vairums dzīvojis visus šos smagos periodus. Ļaudis, kuri bijuši Nāves Ēnu Ielejā, tur iegāja pavisam citādi, nekā iznāca. Tur viņi slepkavoja savus līdzcilvēkus, redzēja varoņdarbus, paši bija tik vīrišķīgi un drošsirdīgi, par ko tie pat jaunībā nesapņoja, sajūsminoties par cēliem varoņdarbiem kara laukos. Viņi cieta badu, tos saldēja aukstums, bija jāizcieš neizsakāmas mokas un sāpes. Savām acīm tie redzēja visbriesmīgākos skatus. Būtu viņi to agrāk, pirms kara, redzējuši, tie mēnešiem ilgi netiktu vaļā no šausmīgiem nakts murgiem. Vajadzēja vienā mirklī izšķirties, ko darīt, jo no tā bija atkarīga viņu biedru dzīvība un nāve. Tie bija uzveikuši bailes. Viņi redzēja, ka visi vecie jēdzieni uh mērauklas, uz ko tik rūpīgi bija celta civilizācija, sabruka un grima nebūtībā, un vietā stājās citi jēdzieni, citas mērauklas, tik dīvainas un tik drausmīgas, un tomēr viņu prāts tām piemērojās. Un tagad atkal bija jāatgriežas vecajā dzīvē, kur cilvēce joprojām cīnās par savām vecu vecām patiesībām. Pieraduši pie senās rutīnas, kas pārmantota no paaudzes uz paaudzi, tie spēj atkal ieiet vecajā dzīvē. Viņi domā:

«Asinis, netīrība, baisās kara kaislības jau garām. Mēs atgriezīsimies vecajā dzīvē turpat, kur to atstājām pirms kādiem pieciem gadiem, atgriezīsimies savos kantoros, bankās, veikalos un turpināsim pārtraukto darbu, it kā piecus gadus būtu gulējuši un sapņojuši aizmigušās princeses sapņus un nu atmodušies, skaistā prinča skūpstīti.»

Vai ir taisnība, vai arī nav šiem ļaužu miljoniem, kas gājuši caur ēnu ieleju, kuriem tagad mieru nedod briesmīgā kara atmiņas, cilvēku pašu zemapziņas kontrolētas un pētītas?

Vai armijas kapteinis sajūt kādu gandarījumu, ka ar savu ierosmi, uzņēmību, savām karavīra spējām no vienkārša kareivja ticis par augstu virsnieku? Un vai viņš sajūt gandarījumu, ka no karavīra dzīves tam jāatgriežas veikalā, kur jāpārmēra simtiem jardi flaneļa, jāpadodas pircēja tirānijai, kur viņam jāpazemojas, jāpaliek atkal par nožēlojamu komiju? Ir jāatgriežas, citādi nav iespējams. Viņš prot tikai divus amatus: pārdot flaneli un komandēt kareivjus. Ja kara vairs nav, viņam jāpārdod flanelis. Bed vai tas viņam dos gandarījumu? Un ja arī pašā sākumā viņš sajūt to kā gandarījumu, vai viņš to sajutīs arī vēlāk, kad sāksies pelēkie, vienmuļie gadi, kad viņam jāierokas bezgalīgajās flaneļa kaudzēs? Vai neatmodīsies viņa dvēselē, kuru karš tā pārvērtis, kaislas ilgas, vai nesacelsies mežonīgā dumpī viņa gars?

Šie jautājumi man nedeva miera kā daudziem citiem demobilizētiem karavīriem. Tie tirdīja manas domas arī torīt, kad sulainis man pasniedza brigādes ģenerāļa Lekedeja vizītkarti. Bija marta pirmās dienas. Jāteic, ka pēdējās kara mežonīgās nedēļas bija mani gluži salauzušas un augstsirdīgais kara resors mani aizsūtīja uz Nicu, kur, visas pasaules aizmirsts, arī paliku.

Sildīdamies dienvidu saules staros, es nekā nedarīju, tikai lutināju pats sevi. Dzīvoju tikai pats sev un tā biju nolaidies, ka arī no paziņām man neviens vairs nerakstīja. Es gan jutos ļoti slikti, un arī ārsti mani nežēloja, kā arī slimnieku kopējas un citi līdzīgi apspiedēji. Tam gan nebija nekādas sevišķas nozīmes, bet es par to ieminos tikai tādēļ, lai izskaidrotu, kādēļ biju tik stipri nolaidies. Saņēmu vienu vai divas vēstules no lēdijas Oriolas, bet tās bija tādas, ka nekāda interese par viņas romāna turpinājumu manī neradās. Es dabūju zināt, ka viņa pastāvīgi sarakstās ar ģenerāli Lekedeju, kurš bija dzīvs un vesels. Bet kad cilvēkam jau ir piecdesmit gadu un kad sāk sāpēt te plaušas, te sirds, te aknas, te nieres, tad var arī piedot, ja viņš vairs nespēj'aizrautīgi sajūsmināties par trīsdesmit astoņus gadus veca ģenerāļa neprātībām..

Tomēr tajā marta rītā, kad dabūju zināt, ka atnācis ģenerālis Le-kedejs, sajutu patiesu prieku.

Viņš ienāca ģērbies haki krāsas drēbēs, garš un kalsnējs, sarkanām svītrām uz bikšu starām, un pie krūtīm tam bija vēl vairāk krāsaino lentīšu, viņa seja bija vēl apburošāka, vēl bērnišķīgāk smaidoša nekā agrāk. Mēs sasveicinājāmies kā divi veci draugi pēc ilgiem laikiem un sākām stāstīt, ko katrs esam piedzīvojuši pēdējos mēnešos. Mans stāsts bija gluži tāds pats kā katrai vecenei, tikai īsāks. Bet viņa stāstā staroja dziļu pārdzīvojumu patoss, un skanēja zaudētu cerību skumjas. Oktobrī viņa brigāde ieguva nemirstīgu slavu, bet bija arī krituši gandrīz visi karavīri. Padevies augstāko karavadoņu pavēlēm, pats viņš nebija vainīgs, ka zaudētas tik daudzas dzīvības. Bet pēc katastrofas, ja svarīgas stratēģiskas pozīcijas ieņemšanu var saukt par katastrofu, viņu nosūtīja uz aizmuguri, un nu viņš ir demobilizēts.

— Demobilizēts? — es iesaucos. — Ko jūs ar to gribat sacīt?

— Acīmredzot, sākot miera laiku dzīvi, angļu armijā brigādes ģenerāļu ir vairāk nekā pašu brigāžu. Ja atstāju dienestu, varētu paturēt savu dienesta pakāpi, bet, ja gribu palikt armijā, tad man jāsamierinās ar majora dienesta pakāpi un algu.

Es iedegos dusmās. Apvainoju to, ka viņš izdarījis nodevību, laupīdams kara resoram vērtīgu ģenerāli. Un kara resors patiesi arī bija ļoti norūpējies par to. Armijas vadība domaja, ka tas pret Lekedeju izturas ļoti korekti, ja tam regulārajā armijā piedāvā majora dienesta pakāpi ar cerību uz paaugstinājumu un pensiju. Resors viņam aizrādīja, ka viņš gan guvis ar savu brigādi spīdošas uzvaras, bet ka to varēja sasniegt ar citām metodēm, kuras nebūtu prasījušas tik daudz upuru. Jā, tas bija reti delikāts, smalks un viegls aizrādījums! Kara resors viņu dēvēja par ģenerāli visur, kur vien varēja, un ar visdziļāko cienību pret viņa daudzajiem ordeņiem ļoti komplicētos un miglainos vārdos tam pateica, ka viņš ir nepateicīgs cilvēks.

— Būtu mani atstājuši par brigādes ģenerāli, varbūt es arī paliktu, — viņš man teica, — bet par majoru — nē, to es nevaru. Viņš pavīpsnāja un aizsmēķēja papirosu.

— Vienalga, nu jau esmu galā. Varu saukties par ģenerāli Lekedeju līdz pat nāves stundai, bet nesaņemšu nevienu sū. Jāmeklē darbs. Ceru, ka kaut ko taču sadabūšu.

Nebiju es vēl ievaicājies, ko viņš domā darīt un kādas tam izredzes, viņš jau sāka runāt par mūsu draugiem Veritiem-Stjuartiem. Viņš pie tiem bija aizbraucis viesos divas vai trīs reizes. Vienu reizi bija saticis lēdiju Oriolu, un viņa to bija ielūgusi uz pusdienām savā nelielajā villā Cārlzstrītmeiferā. Pusdienas bija sarīkotas viņam par godu. Pēc tam viņš vēl dažas reizes bijis pie viņas. Romāns turpinājās. Es viņam valšķīgi ievaicājos, ko par viņa nepatikšanām saka lēdija Oriola.

— Viņa uztraukusies daudz vairāk nekā es, — viņš vientiesīgi atteica. — Tikai ar pūlēm es viņu pierunāju, lai viņa neraksta vēstules avīžu redakcijām un lai veco grāfu nedzen uz lordu palātu.

— Lēdija Oriola jau nu gan varētu kaut ko šai lietā panākt, — es ieminējos.

— Neko es negribu šai lietā panākt, — Lekedejs atbildēja. Viņš piecēlās un staigāja pa vienkāršās Sentdžeimsstrītas viesnīcas istabu. Pēkšņi viņš nostājās man priekšā.

— Un vai zināt, kādēļ?

Es ar pieklājīgu žestu izteicu, ka nezinu it nekā.

— Tādēļ, ka tā man ir vissvētākā lieta.

Pamāju ar galvu. Es sapratu.

— Man pietiktu drosmes pieņemt no lēdijas Oriolas jebkuru pakalpojumu, — viņš turpināja. — Viņa ir lieliska sieviete. Bet ari viņai es negribētu būt pateicīgs par posteņa saglabāšanu Anglijas armijā.

— Vai jūs viņai to teicāt?

— Jā.

Es varēju pilnīgi iedomāties, kā viņi abi sarunājās. Es pazinu savu Oriolu, es zināju, kā iedegās lepnumā viņas tumšās acis, kā pasmaidīja viņas pavēlošās lūpas. Atteikšanās no viņas palīdzības bija viens no tiem beaux gestes, kurus viņa varēja vai dievināt. Tāds žests aizvien mēdz būt tas raksturīgākais katram cilvēkam.

Bet drīz vien viņš aprima, savaldīja savas jūtas, tad atvadījās un solījās atnākt pie manis rīt uz pusdienām. Martā mēs vēl vairākas reizes satikāmies un vienu vai divas reizes kopā ar lēdiju Oriolu. Aizvien viņš vēl nēsāja ģenerāļa formu, gaidīdams, kad kara resors noņems tam sarkano uzšuvi no rokas, kas to saistīja ar armiju.

— Man liekas, viņš apraudāsies, kad būs jānovelk forma, — lēdija Oriola man reiz teica.

Cik tālu bija viņu romāns, es nezināju. No viņu sarunām es netiku nekādā skaidrībā, jo tās bija divu labu draugu sarunas, kuri saprotas ar pusvārdiem. Reiz, kad palikām ar Oriolu divi vien, es par to ieminējos. Viņa tikai paraustīja plecus un mīklaini uz mani paskatījās.

— Es esmu vecmodīgāka nekā biju iedomājusies.

—* Kā lai es to saprotu?

— Saprotiet, kā gribat.

Un vairāk nekā viņa man nepateica. Bet galu galā, kas gan daļas man par lēdijas Oriolas un Lekedeja attiecībām? Man bija diezgan pašam par sevi ko rūpēties, un es nevarēju ne brīdi domāt un prātot par viņu romānu. Miera konferences laikā mani aizkomandēja uz Parīzi. Aizbraucot es vēl paguvu satikties ar Lekedeju. Viņš atnāca uz pusdienām manā vienkāršajā, vientuļajā dzīvoklī.

Ģenerālis izskatījās pavisam slims un nomocīts. Ap vājo kaklu savāds izskatījās stērķelētais krādziņš. Raugoties, kā pukst kaklā dzīslas, varēja saredzēt, cik viņš uztraukts un nemierpilns. Pēdējā mēnesī tas bija palicis arī stipri vecāks. Grūti bija iedomāties, ka šis nožēlojamais, neveiklais cilvēks ir viens no lielākajiem karavadoņiem.

Sākumā viņš ar mani tērzēja par šādiem, tādiem niekiem, jo viņš bija tas pats brīnišķīgais sarunu biedrs, pilns smalka, bet skumji grūtsirdīga humora, bet, kad aizsmēķējām cigārus, viņš sāka stāstīt pats par sevi, ko gan parasti nekad nemēdza darīt. Kā cili demobilizēti armijas virsnieki viņš cītīgi meklēja kādu darbu. Droši vien pats nemaz nezināja, kur varētu būt noderīgs. Varbūt pieņemt kādu vietu kolonijā, kuras tagad pāriet sabiedroto ziņā, — Sīrijā vai vācu Austrumāfrikā.

— Paklausieties, mans draugs, — es beidzot teicu. — Ja nemaldos, es esmu visvecākais no visiem jūsu paziņām, kuri vēl palikuši dzīvi. Es ceru, ka neapvainosiet mani un neteiksiet, ka esmu tikai ziņkārīgs vecis. Vai pirms kara jums bija kāds amats?

— Protams, ka bija.

— Kādēļ tad nevarat atkal ķerties pie sava vecā amata?

Viņš man uzreiz neatbildēja, bet labu laiciņti raudzījās uz savu cigāru, lēni cilādams to saviem smalkajiem pirkstiem, it kā vilcinādamies izteikt savu nodomu. Notika, kam bija jānotiek: cigāra pelni nokrita uz viņa biksēm. Viņš satrūkās, iesmējās, izlamājās, tad nokratīja pelnus no drēbēm un teica:

— Vai esat kādreiz dzirdējis par Les Petits Patoux?

— Nē, — es atteicu, jo nesapratu, ko viņš grib teikt.

— Ak, par tiem gandrīz neviens cilvēks neko nezina. Tādam stāvoklim ir savas priekšrocības. — Viņš bridi domāja, tad teica: — Agrāk es nekad nevarēju iedomāties, cik reti delikāta ir angļu inte-leģence. Neviens no jums, pat lēdija Oriola, kuras draudzību man ir gods baudīt, nekad nav iedomājies rakņāties manā pagātnē. Es nemaz nekaunos šo Les Petits Patoux. Bet tie man izliekas tādi, šādi... — viņš uzsita knipi, meklēdams īstos vārdus, — tādi ērmoti. Kamēr biju armijā, manam vārdam vajadzēja būt ideāli tīram. Jūs droši vien atcerēsieties, ka es jūs reiz lūdzu neteikt nevienu vārdu par maniem sakariem ar cirku.

— Tomēr man nav ne jausmas, kas ir Les Petits Patoux, *— es sacīju.

— Pirmais Patnu biju es pats. Tad pieņēmu partneri un bijām jau daudzskaitlī — Regardez un instant.

Tikai vēlāk es sapratu, ko nozīmē šie franču vārdi, kurus viņš tik neviļus izteica.

Viņš piecēlās, apskatījās, paķēra nelielo sudraba sērkociņu kastīti un tukšo no drātīm pīto papīrkurvi, idiotiski savieba seju un sāka žonglierēt ar šiem diviem priekšmetiem un savu cigāru un uzreiz bija redzama lieliska profesionāla ekvilibrista veiklība. Divas trīs reizes viņš uzsvieda cigāru gaisā, te uzreiz tas viņam bija atkal mutē, sērkociņu kastīte smokinga kabatā un papīrkurvis uz galvas kā vainags. Brīdi viņš palika stāvot, un caur kurvja drāšu pinumu bija redzams viņa smaids, it kā viņš gaidītu, lai tam aplaudē. Tad viņš aši nometa kurvi no galvas un negodā kritušo cigāru iemeta kamīna ugunī.

— Kā jums šķiet, vai brigādes ģenerālim Endrjū Lekedejam pieklājas pelnīt dienišķo maizi Petit Patou zaļajā triko?

Mēs runājāmies līdz vēlai naktij. Pa sapņiem mani mocīja briesmīgi murgi, es vairāk nekā neredzēju, kā sešas pēdas sešas collas ģenerāļa Lekedeja kaulu, viņa dzīslas un muskuļus tērptus zaļajā triko.

Piektā nodaļa

Lai varētu angļu armijas brigādes ģenerāli iedomāties kā Petit Patoux, jāatceras manuskripts, par kuru bija runa šī stāsta sākumā.

Vispirms mirdzoši saulainā dienā viņu satiekam kā nepieaugušu jaunekli stāvam uz Avinjonas tilta. Endrjū grib, lai šo epizodi nekādā ziņā neizlaižot, jo viņš saka, ka Avinjonas tiltam viņa dzīvē esot ļoti liela nozīme.

Vārdu sakot, mirdzoši saulainā dienā jaunais Lekedejs stāvēja uz tilta, skumji atspiedies pret margām un skatīdamies uz to nevis kā uz Cerību, bet kā uz Izmisuma tiltu. Viņš tikko bija izbēdzis no ārpilsētas nelielā deju lokāla artistu ģērbtuves, kura bija kopīga ar kādu kolēģi un kur pa ilgiem gadiem gaiss bija piesūcies ar taukainu grima un cilvēku sviedru smaku. Viņš bija atnācis šurp ieelpot upes svaigo gaisu, lai gars atpūstos un dvēsele rastu mieru kaut uz īsu brīdi. Trokšņainā un vienaldzīgā gājēju pūlī tas jutās vientuļš.

Viņš bija izgāzies. Vispirms par to liecināja publikas neatsaucība, vēlāk viņam to pateica antreprenieris un trupas režisors, kuri nebūt nebija vienaldzīgi. Pavisam viņi bija seši cilvēki: pieci Les Merveille-ux, — žonglieri, diskoboli, muzikāli ekscentriķi, vēderrunātāji un — viens vienkāršs klauns. Un šis klauns bija viņš, Lekedejs. Viņa uzdevums bija atdarināt visu, ko dāra viņa biedri. Tas bija pirmais angažements ārpus Rokambo cirka, tā bija viņa pirmā darba* diena. No sākuma negāja nemaz. Viņa milzīgais, kalsnējais stāvs neatbilda prasībām. Cirkā bija pieraduši pie daudz mazāka auguma klauna, bet vecais klauns bija pēkšņi saslimis un viņa vietā pieņēma Lekedeju, ar to visi citi trupas artisti nebija mierā un viņam nemaz nepalīdzēja. Tie prasīja to, ko nespēja neviens. Kaut jau iepriekš visi numuri bija izmēģināti un saspēlēti, un jau repetīcija bija briesmīgākās mokas, tomēr visi kolēģi pūlējās viņu pazemot un nonievāt. Profesionāls žonglieris radis ķert visus priekšmetus gurnu augstumā, bet viņam tos svieda tā, ka varēja saķert tikai ceļgala līmenī, it kā viņa galva būtu tur, kur citiem krūtis. Primadonna (antrepreniera sieva), Kuansonas kundze bija piecas pēdas divas collas gara, plecīga sieviete. Viņa kategoriski pateica, ka nestrādās kopā ar Lekedeju un viskomiskākajā viņa numurā, kurš pilnīgi bija atkarīgs no viņas palīdzības, tā atstāja Lekedeju likteņa varā. Pēc trupas tradīcijām klaunam vajadzēja būt ieģērbtam spilgtā rūtainā blūzē, ar zaļu kravati un cepuri platām malām. Uz Lekedeja resnā priekšteča ķermeņa uzvalks izskatījās ļoti komiski, bet Lekedeja vājajam stāvam tas it nemaz nepiedienēja. Klauns bija nervozs, nepamanīja, kad viņam jāatbild saviem līdzspē-lētājiem, ākstījās un jokoja, kad vajadzēja būt nopietnam, un palika nopietns, kad vajadzēja taisīt jokus. Tādēļ Kuansons to sāka neganti lamāt. Kāda joda dēl Muanjons (Parīzes aģents) atsūtījis viņam šo ērmu? Neesot taču vajadzīgi prastie tirgus klauni! Trupai vajadzīgs klauns, ne milzis no panoptikuma! Neesot jau nekāds brīnums, ka Rokambo cirks izputējis, jo ar šādiem putniņiem tālu neviens netikšot! Varbūt viņš nezinot, ka viņa uzdevums esot smīdināt publiku, nevis tēlot Mine-Silli?

— Hop, mon petit, — viņš beidzot teica. — F... moi le camp (tas ir ļoti ass veids tikt vaļā no nevēlama cilvēka). Saņem savu nedēļas algu. Gan jau kaili kā iztiksim. Palīdzēs kučieris. Viņš arī kādreiz bijis klauns. Un Muanjons...

Lekedejs uz Muanjonu skatījās kā uz Dievu, kurš ļaudīm sadala visu, kas pasaulē rodams, un pats sēž neaizsniedzamos augstumos. Domādams par savu rītdienu, viņš nodrebēja. Kā Luciferu viņu izdzīs no debesīm. Viņš pazaudēs savu reputāciju. Kuansona dusmas bija tik briesmīgas un nežēlīgas, ka Lekedejam nelaimīgā aģenta bija vairāk žēl nekā sevis paša. Nu Muanjons vairs viņu neangažēs! Viņi abi bija iegrūsti bezdibenī.

Pārliecies pār Izmisuma tilta malu, jaunais Lekedejs skatījās uz Ronas ūdeņiem, bet neredzēja gandrīz neko. Nelaime uzgāzās viņam kā smags smilšu maiss. Sāka reibt galva. Bija noticis kas neaptverams, nesaprotams. Viņš taču savu amatu prata labi, jo bija mācījies jau no agras bērnības. Lekedejs klauna amatu pārzināja līdz pēdējam sīkumam. Viņš bija labs vingrotājs, veikls žonglieris, teicams muzikāls ekscentriķis, labi sagatavots ekvilibrists. Ilgus gadus tas bija darījis visu, ko prasīja Les Merveilleux. Kā gan gadījās, ka viņš izgāzās? Viņš vainoja nejēdzīgo apģērbu, ļaunprātīgus kolēģus, untumaino madame.

Bet viņam ne prātā neienāca, ka bija nokļuvis pavisam jaunā pasaulē, ka ir milzīga starpība starp veco cirka publiku un ļaudīm, kas sēž deju zālē, ka tagad valda pavisam cita gaume un tie pret klaunu izturas pavisam citādi kā agrāk, tagad tie kritizē katru viņa žestu. Rokambo cirks klīda pa visu Franciju un nemaz nemanīja, ka ļaudis pārvēršas ar katru nākošo dienu. Viņš juta, ka viņa vecā slava izgaist, tomēr nekādi nespēja piemēroties jauniem apstākļiem. Senseno tradīciju jūgā visi Rokambo cirka artisti, pat zirgi, ar katru dienu vairāk novecoja un beidzot cirks mira aiz vecuma nespēka. Endrjū Lekedejs bija uzticīgs sava audžu tēva, klauna Bena Flinta, tradīcijām un palika cirkā līdz pašam pēdējam brīdim, izpildīdams galvenā klauna uzdevumus. Šad un tad cirkā iemaldījās sveši ļaudis no citas pasaules, tie bija vingrotāji, kas gaidīja labāku angažementu. Viņi ieteica, lai Flints met pie malas nīkstošo uzņēmumu. Bet Rokambo cirks viņam bija visdārgākais pasaulē, tur viņš nodzīvoja savus bērna un jaunekļa gadus, un ar cirku bija saistīta visa viņa cēlā dvēsele. Pavecie kaut-

rīgie cirka ļaudis bija visa viņa ģimene. Daudzie jaunieši, kas mācījās Rokambo cirkā, bez žēluma sirdī pameta dzimto ligzdu, lai vecie amata brāļi tur paliek, raudot par savu rūgto likteni. Rokambo kundze bija gluži salīkusi, jo bija jau veca un arī nobēdājusies, ka veikals nemaz vairs neiet. Tomēr viņa vienmēr bija spēcīga un vīrišķīga un turpināja sava triekas ķertā vīra uzņēmumu.

— Bet vai tu, Andrē, mūs neatstāsi? — viņa vaicāja, un vientiesīgais Endrjū, kuru Flints bija mācījis būt godīgam un uzticīgam, taisni saskaitās, ka viņu varot turēt par tādu egoistu.

Reiz vakarā, kad viņi bija uzcēluši savas teltis kādā nabadzīgā, nomaļā pilsētiņā, viņi ieraudzīja, ka Rokambo kundze mirusi kases telpās, kur tā bija nosēdējusi veselus piecdesmit gadus. Liktenīgā stunda bija situsi. Visu cirku bija grūti pārdot. To sadalīja pa daļām. Dažs nopirka vecos zirgus, (diezin kādām vajadzībām!). Cits paņēma senos aizjūgus un kožu saēstos kostīmus. Vēl citi aizveda audeklus un vingrošanas piederumus, bet neviens neņēma savārgušos, trūkuma sagrauztos vecos jātniekus, vingrotājus un staļļa puišus, kuri izklīda pa visu Franciju un palika vieni — apjukuši, saules gaismā apžilbuši kā cietumnieki, kas atsvabināti no Bastīlijas. Tas nenotika visai sen, tomēr Lekedejs bija jau iztērējis visu ietaupīto naudu. Tādēļ viņš gāja lūgt darbu Muan-jonarn, kurš toreiz vēl bija bagāts un slavens, bet tagad jau gandrīz aizmirsts un vecs. Muanjons viņu pieņēma Avinjonas cirkā. Viņš devās turp pilns rožainu cerību, kā daždien divdesmit gadus vecs jauneklis. Bet nu izmisis stāvēja uz Avinjonas tilta. Arī šo izmisumu spēj saprast tikai divdesmit gadus vecs jauneklis.

Irušas cerības. Viņš kritis uz visiem laikiem. Ārprātīgais Kuansons neļāva pat izlabot savas kļūdas, bet vienkārši izsvieda ārā pa durvīm. Un riebīgā, bed nenovēršamā kauna samaksa skanēja tam kabatā. Šovakar tā vietā stāsies kučieris, kuru tie atzīst par spējīgāku klaunu nekā viņš, Endrjū Lekedejs! Kādēļ? Kā las ir iespējams? Kur loģika? Viņš saspieda rokām sakarsušos deniņus.

Vasaras saulei nežēlīgi tveicēja galvu, rotādamās Ronas ūdens virsmā. Viņam garām steielzās bezgalīgie jautro gājēju bari. Galu galā viņš nevarēja vairs izturēt sastingumu, vajadzēja kustēties. Lekedejs uzlēca stāvus un izstiepās, Drūmi apskatījies visapkārt, viņš gausiem soļiem elevās uz Vilneva vaļņiem. Garām gāja rokās saķērušās meitenes kailām galvām un smējās, uz viņu paskatīdamās. Endrjū arī bija bezgala smieklīgs: garš, kalsnējs, bezgala drūmu un neglītu seju, ar nelielu salmu cepuri sarkanmatainā, izspūrušā galvā. Bet viņš uz tām pat nepaskatījās, aizgāja līdz tilta galam un pa putekļaino ceļu devās tālāk uz vaļņa pusi.

Pēkšņi viņš izdzirda mūzikas skaņas un jautrus smieklus. Viņš pagāja vēl dažus soļus un bija nonācis plašā laukumā ar apcirptiem

kokiem visapkārt; aiz tiem bija kroga galdiņi un vienkārši soliņi, uz kuriem sēdēja jautri ļaudis. Laukuma viņā galā bija vecs koka kiosks ar varen lepnu uzrakstu «Restaurant du Rhone». Bet tā bija tikai dažādu dzērienu noliktava. Dzērienus iznēsāja nenoteikta izskata vīrieši un brašas meitenes kailām galvām. Dārzā neauga zālīte, un putekļainā laukuma vidū, leijerkastei čīkstot, dejoja daži jauniešu pāri.

jaunais Lekedejs brīdi apstājās zem koka spraišļa ar restorāna izkārtni. Turpat bija arī ieeja restorānā. Leijerkaste apklusa. Dejotāji apsēdās pie galdiņiem. Viņam ļoti slāpa, gribējās izdzert alu, jo tas augstajās krūzēs likās tik spirdzinoši vēss, tik vilinošs un putojošs. Bet viņš kautrējās. Nekad viņš nebija bijis starp tik daudziem svešiem ļaudīm. Viņš juta, ka ir bezgala vientuļš.

Atkal sāka čīkstēt leijerkaste, nejēdzīgi spēlēdama kādu valsi, un diezgan neglītie Avinjonas jaunieši atkal griezās dejā. Lekedeja slāpes kļuva lielākas, viņš saņēmās, piegāja pie brīva galdiņa un palūdza krūzi alus. Tiklīdz to atnesa, viņš kāri sāka dzert. Krūze bija jau līdz pusei tukša, kad galda viņā malā apsēdās divas jaunas meičas, gluži pietvīkušas no dejošanas.

— Vai mēs jūs netraucēsim?

Viņš pieklājīgi pacēla cepuri.

— Nebūt.

Viena no meitenēm paķēra aizmirstu avīzi un apvēdināja sevi un savu draudzeni. Viņas abas trieca un jautri smējās. Tad viņas palūdza grenadīnu un zelteri. Endrjū Lekedejs drūmi lūkojās, kur jaunieši dejo. Kaut meitenes, kas piesēdās pie viņa galda, bija ļoti jaunas, aušīgas un droši vien viegli iegūstamas, viņš uz tām gandrīz neskatījās. Tas neredzēja nekā, tikai atcerējās Kuansona aiz dusmām piesarkušo seju, nedzirdēja nekā, tikai aizsmakusī, rupjā balss skanēja viņam ausīs: «F... moi le camp!» Kādēļ gan viņš turpat uz vietas nesagrāba Kuansonu aiz rīkles un nenožņaudza to savām spēcīgajām rokām? Kuansons pret viņu taču bija kā pundurītis. Endrjū bija labi trenējies, un ar saviem muskuļiem, cietām dzīslām kā vērsim viņš varēja tikt galā ar veselu duci tādu Kuansonu! Vai neiet atpakaļ un nesalauzt Kuansonam sprandu? Neviens cilvēks vēl nebija iedrošinājies viņam sacīt: «F... moi le camp!»

— Kādēļ jūs esat tik noskumis? — Lekedejs dzirdēja smejošu balsi.

Viņš atģidās un apskatījās visapkārt. No divām meitenēm pie viņa

galda bija palikusi vairs tikai viena. Endrjū neskaidri atcerējās, ka pie galda pienāca kāds cilvēks.

— Un tour de valsē, mademoiselle?

— Je veux bien.

Pēc šīs sarunas viena no meitenēm aizgāja, atstādama savu draudzeni izdzert grenadīnu un zelteri. Bet tā bija kā nereāla parādī-

ba, it kā viņš būtu gulējis un sapņojis. Kad jauneklis pilnīgi atjēdzas, pie galda palikusī meitene atkal iesmējās.

— Jūs izskatāties kā mēnessērdzīgs.

— Piedodiet, jaunkundz, — viņš teica, — es biju nogrimis domās.

— Tās laikam bija grūtas domas? Draudzenīte būs pievīlusi?

Viņš sarauca pieri.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Un joli garcon bez iemesla nebūtu tik grūtsirdīgi sēdējis savās domās nogrimis, — viņa sacīja, to kaitinādama.

— Droši vien kādas une petite femme dēļ.

— Jūs maldāties, jaunkundz, — viņš nopietni teica. — Nevienai sievietei pasaulē man nav nekā, ko pārmest.

Tā bija taisnība. Viņa runāja par mīlestību un ar madam Kuansonu tādu attiecību taču nevarēju būt.

— Nudien, — viņš sacīja, skatīdamies meitenes zobgalīgajā sejā, — ja tas būtu chagrin d'amour, es nebūtu tik nepieklājīgi vienaldzīgs pret divām apburošām kaimiņienēm.

— Cik mēs laipni! — viņa teica un sāka atkal dzert savu grenadīnu. Nezinādams vairs, ko tālāk sacīt, arī viņš dzēra savu alu. Pēkšņi meitene teica:

— Es jūs šodien redzēju boile.

Viņš uz to neieinteresēts paskatījās. Tikai profesionāls cilvēks varēja dejas zāli saukt par «kastīti».

— Jūs arī?

Viņa palocīja galvu. Viņa bija dejotāja, uzstājās pati pirmā un tādēļ agri tika brīva. Viņas abas ar draudzeni (arī dejotāju) iznākušas pastaigāties un iemaldījušās šajā restorānā. Te ir jautri, vai ne?

— Jūs šodien dejojāt deju zālē. Vakarā jūs atkal dejosiet, kāds prieks tad jums arī te dejot?

— Tikai vienu reizi cilvēks ir jauns, — viņa atbildēja.

— Cik jums gadu?

— Septiņpadsmit. Un jums?

— Divdesmit divi.

— Bet pēc izskata vismaz trīsdesmit, — viņa sacīja. Endrjū tiešām izskatījās pārāk nopietns. Labi ieskatījies, viņš teica, ka nebūtu viņai devis vairāk par sešpadsmit. Meitene bija ļoti jauna, sīciņa, vēl gluži bērns, bet viņas kustības bija straujas un noteiktas kā ķirzacēnam. Viņai bija arī smaidošas melnas acis un svaiga mutīte, pilnīga tum-snēja sejiņa, kura varēja palikt ļoti nelaipna un rupja, bet šobrīd staroja velnišķīgā jaunības skaistumā. Vispār tā bija stipri vienkārša sejiņa, tāda pati kā daudzām citām jaunām meitenēm. Viņai bija mugurā stipri lētas, bet glītas un tīras drēbes; vienīgā izaicinošā lietiņa viņai bija diezgan nonēsātā un ne visai tīri baltā spalva pie melnās cepurītes. Endrjū runāja ar stipru dienvidnieka akcentu.

— Jūs esat kopā ar Midiju? — viņš vaicāja.

Ja. Viņa ir no Marseļas. Viņa tūdaļ izstāstīja visu savu biogrāfiju. Lekedejs dabūja zināt, ka meitenes vārds ir Elodī Figaso. Viņas tēvs miris. Māte bija šuvēja, meita pie tās mācījusies. Bet tad viņa satikusies ar tādu pavecāku huissier, vienu no tiem kungiem, kuri staigā apkārt ar trīskrāsaino kokardi pie cepures, vara pogām un audekla biksēm, un Figaso kundze visas savas maigās jūtas atdevusi tam, kaut agrāk viņai par Elodī nekā dārgāka nebija. Elodī neieredzējusi rupjo huissier, jo tas par citu neko nedomājis, kā tikai piebāzt savu vēderu ar Figaso kundzēs kārumiem. Atraitne palikusi gluži kā muļķā prātā, mērdējusi badā sevi un savu meitu, lai tikai pieēdinātu savu dievināto huissier. Meitene par savu darbu nedabūja it nekā, tādēļ iestājusies par statisti kādā Marseļas teātrītī. Un — voila! — viņa nu ir brīva un ar savu centību un talantu nopelna sešus frankus dienā. Viņa izdzēra savu grenadīnu,aši pieķēra pie rokas apkalpotājai, kura gāja garām, iespieda tai saujā samaksu par dzērienu. Endrjū sāka protestēt, lai jaunkundze ļaujot viņam samaksāt.

Nē, nē, ne par ko! Viņa nebūt neesot piesēdusies, lai par velti izdzertu grenadīnu. Un consommation Margo gan viņai samaksāšot.

— Patiesi, jaunkundz, man taisni kauns, — viņš teica. — Droši vien jūs gribētu vēl dzert, es arī.

— Ca ne vous genera pas?

Viņa to vaicāja tik nopietni un tik sirsnīgi, ka viņš todien pirmo reizi pasmaidīja. Galu galā tie pāris sū jau neatstās nekādu postošu iespaidu uz viņa budžetu, būs tikai jāatsakas no pāris tramvaja braucieniem vai no paciņas tabakas. Viņš bija aizkustināts, cik meitene bija delikāta. Viņš saprata, ka tā ir meitene no tautas — godīga, lepna, smalkjūtīga.

— Gluži otrādi, jaunkundz, — viņš teica. — Tas man būs liels gods.

— Tad man nav nekas pretim, — viņa pieklājīgi atteica, un Endrjū lūdza apkalpotāju atnest vēl vienu alu un grenadīnu.

— Nu jums jāstāsta par sevi, — īsu brīdi klusējusi, viņa teica.

— Ak! — viņš nopūtās.

Viņa uz to aši paskatījās.

— Vai mans jautājums jums nepatīk?

— Mazlietiņ gan.

— Bet, man liekas, jūs bijāt ļoti labs, — viņa teica. — Daudz labāks, nekā tas espece de poule moullee, — neatceros, kā viņu sauc, — kurš bija pirms jums. Tāds kā slapja vista! Nē, drīzāk pat kā slapja pīle. Ar vārdu sakot, kad dabūju zināt, ka šurp brauc klauns no Parīzes, es tūliņ teicu, ka jāpaliek paskatīties. Un mēs ar Margo aiz kulisēm skatījāmies uz jums un smējāmies. Un kā vēl smējāmies.

— Par publiku gan to nevar sacīt, — nelaimīgais Endrjū sacīja.

Publika! Avinjonas publika! Savu mūžu viņa neesot dejojusi tādas

publikas priekšā! Ko nu tur runāt, visā Francijā Avinjonas publiku pazīst kā visstulbāko un dumjāko. Tai ar pirkstu vajagot parādīt, kur jāsinejas. Un tad vēl lā ir lik aizdomu pilna, ka pat baidās smieties, lai kāds neiedomātos, ka viņa pievilta.

Protams, viņa neganti aprunāja krietnos avinjonicšus. Bet Elodī bija no Marseļas, bet marseliesi ļoti neieredz citu Provansas pilsētu ļaudis. Ar saviem meliem viņa tikai gribēja nomierināt nabaga Lekedeju.

— Viņi ir tik nesimpātiski, ka es te vairs nemaz neuzstāšos, — viņš sacīja.

— Ko tas nozīmē? — pieri saraukusi, viņa vaicāja.

— Tas nozīmē, ka es te vairs neuzstāšos ne šovakar, ne rīt, vispār nekad vairs. Rīt es braucu atpakaļ uz Parīzi.

Viņa uz to svētlaimīgi paskatījās.

— Jūs atsakāties no angažementa... tikai tādēļ... ka publika

nesmejas?

Viņa bija dzirdējusi burvīgas teikas par izlutinātiem operdziedo-ņiem, kuri arī bijuši tik lepni, bet tie taču ir operdziedoņi, ne nožēlojami deju zāles artisti. Droši vien tas zēns ir ļoti bagāts un varens.

Lekedejs nomanīja* no acīm, ka viņa tā domā.

— Tā vis nav, — viņš vaļsirdīgi atzinās. — Tas nav atkarīgs tikai no manis. Ziniet, mūsu saimnieks iedomājies, ka publika nesmejas, bet saimniece saka, ka es ar savu garo un neveiklo stāvu viņu tikai traucējot. Tādēļ es rīt braucu uz Parīzi. No skaudīgas apbrīnošanas viņa pacēlās līdzjūtības un žēluma mākoņos. Meitene iedegās dusmās, domādama, cik neglīti Kuansoni izturējušies pret Endrjū. Viņa tos ienīda. Kādas gan tiesības tam bruņurupucim, tai Kuansona kundzei, tā plātīties? Kurā katrā balagānā ir simtreiz labāki žonglieri par viņu. Meitenes dedzība sasildīja Lekedeja sirdi, un viņš juta, ka vairs nav tik vientuļš drūmajā un nepateicīgajā pasaulē. Viņa aizvainotais artista lepnums bija izslāpis pēc dziedinošā balzama.

— Sakiet man vaļsirdīgi, — viņš teica, — vai jums patiešām patika mani triki?

— Patiešām! Tiens, ko es vēl jums gribēju teikt! No visiem cirka ļaudīm es visvairāk mīlu Sarkanmati. Ziniet, ir tāds klauns — Sarkan-matis. Jūs esat ļoti līdzīgs viņam, un tādēļ es tā smējos.

— Es pats jau visu laiku biju Sarkanmatis Rokambo cirkā.

Viņa sasita plaukstas.

— Tad jūs bijāt tas, kuru redzēju, kad biju vēl pavisam maza meitene, pirms gadiem trim vai četriem Marseļā.

— Tieši pirms četriem gadiem, — Endrjū teica, domās vērdamies pagātnes tumšajā atvarā.

— Jā, jā! Nu es skaidri atceros. Tad mēs esam veci draugi.

— Ceru, ka jums nebūs nekas pretim, ja atjaunosim veco draudzību. — Endrjū teica.

Viņi uzsāka aizrautīgu sarunu. Viņš tai izstāstīja savu vienkāršo, vienmuļo dzīves stāstu. Viņa atcerējās un izstāstīja dažus sīkumus no savas karjeras sākuma. Saule jau lēni laidās uz*rietu. Restorāna dārzs palika tukšāks. Godīgi Avinjonas pilsoņi devās uz mājām, bija jāsēžas pie pusdienu maltītes. Jaunieši sāka meklēt Margo, bet Margo bija aizlaidusies līdzi savam kavalierim. Elodī nicīgi nošķendējās. Ja Margo nepaliks uzmanīgāka, viņai izies bēdīgi. Par viņu lai nerūpējoties, viņa esot meitene ar raksturu. Nekad viņa neiešot staigāt ar jaunekli, ar kuru tā piecas minūtes kopā pie galdiņa pasēdējsusi. To viņa Lekedejam teica pavisam nopietni, iedama viņam zem rokas pāri Avinjonas tiltam.

Viņi šķīrās, norunādami desmitos satikties «Lieltirgoņu kafejnīcā», tiklīdz Elodī atbrīvosies pēc vakara izrādes.

Vēl pulkstenis nebija nositis desmit, bet viņa jau bija klāt. Dziedniecības kurss bija beidzies. Nu arī viņam bija dāma, kā visiem jauniešiem, kas sēdēja pie galdiņiem kafejnīcā. Viņi trieca kā seni paziņas. Viņai uzmācies kāds nelietis, un gros type, ar vērša kaklu un milzīgu briljantu pirkstā. Viņš tai sekojis no cirka līdz pat kafejnīcai.

— Un ziniet, kā es tiku no viņa vaļā? Es teicu: «Mans kungs, es nevaru jums iet līdzi, mani biedri ieraudzīs. Bet es apsolu, ka ceturksni pēc desmitiem jūs mani varēsiet satikt Lieltirgoņu kafejnīcā». Tā es tiku no viņa vaļā. Redziet! — viņa pēkšņi uztrauktā balsī izsaucās un satvēra viņa roku. — Tur viņš nāk!

Viņa pameta galvu uz to pusi, kur gros type ar vērša kaklu un milzīgo briljantu pirkstā samulsis mīņājās pie ieejas durvīm. Endrjū piecēlās stāvus visā savā milzīgajā augumā un tik draudīgi pavērās uz nelietīgajā vecī, ka tas steidzīgi metās bēgt, velti pūlēdamies izlikties vienaldzīgs un bezrūpīgs. Elodī gavilēt gavilēja.

— Likās, ka jūs, Andrē, varētu viņu dzīvu apēst!

Un Endrjū sajuta īsti vīrišķīgu lepnumu. No tā brīža viņi vairs neuzrunāja viens otru «kungs» un «jaunkundze», bet Andrē un Elodī.

Jā, viņš no Parīzes viņai rakstīs un visu sīki izstāstīs, kā klājas, ko dara. Un viņa arī. Muanjona aģentūra gan viņu dabūs rokā (kā redzat, viņa nesenās bailes, ka Muanjona aģentūra izputēs, bija izgaisušas kā dūmi). Laiks nemanot pagāja. Likās, ka Elodī sniedz viņam visu savu jaunības un sievišķības burvību, lai tikai tā mīļajā, kaut drūmajā sejā rotātos viņa platais, bērnišķīgais smaids. Tikai pēc pusnakts, uz mājām ejot, viņa pirmo reizi ieminējās par boite. Izrādījās, ka visi cirka ļaudis sākuši dedzīgi strīdēties par viņa uzstāšanos. Bijuši gan Kuansonu piekritēji, bet arī Andrē netrūcis aizstāvju.

— Jūsu triki bija lieliski, mon cher, — Elodī sacīja. — Bet tas ir vieux jeu. Cirks nav deju zāle. Jums jābūt oriģinālam.

Bet oriģinalitāti nevarēja savienot ar cirka tradīcijām, tādēļ viņš ielas vidū apstājās un smagi nopūtās.

— Oriģinālam?

— Jūs esat tik garš un vājš, — viņa teica.

— Tas jau mani vienmēr traucē. Arī šodien.

— Jūs to varētu lieliski izmantot, — viņa sacīja. — Jūs būtu savā ziņā vienīgais, kam nav neviena līdzīga, bet tad jums jāsāk pašam veidot izrādes, nevis strādāt kopā ar kaut kādiem Merveilleux. Tiensl — Viņa satvēra to pie žaketes atloka. Kurš katrs garāmgājējs būtu nodomājis, ka tas ir īsts mīlas pārītis.

— Esmu dzirdējusi, ka Londonā esot viens mazs, maziņš cilvēciņš, un pus dii tout joli.

— Es zinu, bet viņš ir lielisks artists, — Endrjū teica.

— Arī jūs esat lielisks artists, — viņa atteica. — Viņš prot teicami izmantot savu mazo augumu. Man stāstīja la grosse Leoni, mūsu brunete, ziniet, trešais numurs. Ak jā, jūs jau neesat mūs redzējis! Ar vārdu sakot, viņa bijusi Londonā un tieši šovakar man par viņu stāstīja, kā tas prot izmantot savas dabas dotās dāvanas. Eli bien! Kādēļ tad jūs nevarētu darīt tāpat?

Iela bija vāji apgaismota, tomēr Endrjū redzēja, kā staro viņas tumšās acis. Viņš uzlika tai rokas uz pleciem.

— Mana mazā Elodī, — viņš teica, un gāzes nespodrajā gaismā viņa redzēja, kā smaidot pamirdz viņa zobi. — Mana mazā Elodī, jūs esat ģeniāla. Jūs man devāt ideju, kura mani padarīs bagātu. Kā lai es jums pateicos?

— Ja gribat man pierādīt, ka protat būt pateicīgs, varat noskūpstīt mani, — Elodī teica.

Sestā nodala

Skūpsts var nozīmēt vai nu ļoti daudz, vai arī ļoti maz. Ja jūs domājat, ka skūpstam, kuru Endrjū sniedza Elodī, bija kādas sentimentālas, traģiskas vai varonīgas sekas, jūs ļoti maldāties. Endrjū ar lielāko prieku izpildīja Elodī vēlēšanos. Viņš tai no visas sirds bija pateicīgs par draudzīgo līdzjūtību un par lietišķo padomu. Viņa tam sniedza savu draudzību ar tādu meitenīgu nevainību, tik sievišķīgi, ka viņš nejuta ne mazākā kārdinājuma lepoties ar viegli gūto uzvaru. Skūpsts viņā nemodināja nekādas zemiskas sajūtas. Sauciet Endrjū par nejūtīgu egoistu. Sauciet viņu, kā gribat. Bet viņas skūpsts bija pateicības pilns, tas bija brāļa skūpsts, un it nekas vairāk.

Un kas gan Elodī varēja būt viens, divi skūpsti, jo viņa taču bija ielas bērns! Ja gribēsiet nopietni apdomāt katru skūpstu, tad jūsu dzīve kļūs par drāmu, kas pilna tūkstots briesmām un nelaimēm. «Skūpsts nav it nekas,» bija sacīts Lekedeja manuskriptā. «Skūpsts nav it nekas līdz tam brīdim, kamēr visa jūsu būtne nekaist viņam līdz. Bet tad gan — piesargieties!»

Acīmredzot, Endrjū skūpstam līdzi nebija kaisusi visa viņa būtne, jo viņa tam ļāva pavadīt sevi līdz viesnīcas durvīm, kur tā dzīvoja, kura bija vēl nožēlojamāka un netīrāka nekā tā, kur viņš bija apmeties. Pie šī midzeņa durvīm viņa tam draudzīgi sniedza roku.

— Rakstīsim viens otram?

— Visādā ziņā.

i

— Alors, а и re vo ir!

— Uz redzēšanos, Elodī. Lielu lielais paldies jums!

Tā bija viņu pirmā satikšanās. Ar rīta vilcienu Endrjū aizbrauca uz Parīzi, bet Elodī palika un dejoja savā deju zālē.

Būtu viņi izpildījuši to, ko neskaidriem vārdiem viens otram solīja, ar laiku savās vēstulēs viņi būtu izteikuši savas jūtas, kuras tovakar nebija atmodinājis pirmais skūpsts, jo tā mūžam beidzas divu tīru, jaunu siržu solījumi. Pāris mēnešus tie būtu sarakstījušies, bet tad viņiem neatvairāmi gribētos būt kopā, viņi visiem spēkiem censtos satikties. Atkal tiekoties, būtu atmodusies uzvarošā mīlestība. Bed dievi bija lēmuši citādi.

Endrjū viņai aiz pateicības uzrakstīja vienu vēstuli, tad vēl vienu. Būtu viņa atbildējusi, viņš būtu rakstījis tai arī trešo reizi, bet — nekas cilvēku tā nepieviļ kā vēstule, ja tā paliek bez atbildes. Tādēļ viņš vairs nerakstīja. Endrjū jutās ļoti noskumis. Viņa bija tik maiga, tik sirsnīga, viņas mazā, gudrā galviņa nemaz neizskatījās pēc viņas draudzeņu lete de linotte. Un tomēr viņa bija to aizmirsusi. Lai bija kā bija, bet viņu ceļi izšķīrās.

Sākās laiks, kad Lekedejs izmisīgi cīnījās par dienišķo maizi. Viņš vairs netika vaļā no Elodī idejas, ka tam vajag izmantot savas fiziskās īpašības. Visu laiku viņš domāja, kā to izdarīt, tajā pašā laikā cenzdamies nopelnīt dienišķo maizi, kā nu kuru reizi varēdams. Ļoti labi viņam noderēja teicamās imitētāja spējas. Parīzes nomalēs, visdažādākajās kafejnīcās, kur sanāk ārzemnieki, viņš imitēja Parīzes pūļa mīluļus un populārus sabiedriskus darbiniekus. Bet uz «Caīe des Ambasscideurs», vasaras «AI ka zara», «Foli Marinji», «Olimpijas» un citām tādām skatuvēm, kur artisti tiek pie vārda un arī pie bagātības, viņš vēl netika. Parīzē viņš sāka jau palikt nervozs. Bet kāda gan jēga braukt uz Brestu vai Bezjē un tur imitēt

Parīzes mīluļus! Tas būtu tas pats, kas Parīzes publikai lasīt lekcijas par termodinamiku.

Viņš nenodarbojās tikai ar atdarināšanu. Endrjū arī žonglēja, ar pašdarinātu vijoli spēlēja «Karmenas» vai «Zemnieku goda» popūriju. Viņa vijole bija taisīta no cigāru kastītes un grīdas slaukāmās birstes. Provinces pilsētās, kur publikas gaume vienkāršāka, viņam bija panākumi. Ar savu jauno programmu viņš gribēja iekarot arī parīziešus, bet Parīzei vairāk pa prātam imitācija. Nu viņš bija viens pats. Ja jau nevar iztikt bez apvainojumiem, tad daudz patīkamāk, ja apvaino pati publika vai rupjais antreprenieris, nekā paši amata brāļi. Endrjū centās priekšnesumos apspēlēt sava auguma īpatnības, figūru.

Viņš izgudroja visādus ekscentriskus kostīmus ar piedurknēm līdz elkoņiem un pārlieku īsām biksēm. Uzticīgs senām cirka tradīcijām, viņš nēsāja smieklīgi mazu, cietu filca cepuri savā izspūrušā, sarkanmatainā galvā. Viņš nokrāsoja deguna galu un smaidot izpleta muti līdz pat ausīm. Savā vienkāršajā chambre garnie, Sen-Denī priekšpilsētā, viņš vingrinājās pa četrām stundām dienā. Kad Rokambo cirks bija izputējis, (tur viņš bija uzstājies bez vārda) viņš kļuva par Endrjū-Andrē. Vēl tagad viņu tā sauc. Tas nav nekāds sevišķs vārds. Bet que voulez-vous? Tas nav ne labāks, ne sliktāks par kuru katru citu vārdu. Šajā laikā viņš bija nopietns jauneklis, pilnīgi nodevies savam amatam un cenšas pēc panākumiem, nevis lai tiklu pie laba honorāra un bagātas dzīves, bet tikai lai varētu nobeigt savu arodniecisko izglītību. Dažreiz viņš nejauši satikās ar vienu otru sievieti, bet visas viņas tikpat nejauši izgaisa, pazuda. Nevar sacīt, ka viņš būtu vienaldzīgs pret sievietības burvību, gluži otrādi — diezgan bieži viņš pats sev pārmeta pārlieku aizraušanos un juteklību. Bet, ja viņa romāni vienmēr tik ātri beidzās, tas, acīmredzot , izskaidrojams ar kādu senu iedzimtību, ar tiem nezināmiem senčiem, no kuriem tas mantojis savas skaistās, gleznās rokas. Viņā atmodās kāds neizdibināms instinkts, kurš viņam sievietē lika meklēt tās noslēpumainās, neizteicamās un neuzminamās īpašības, kuras viņš nekad nebija pamanījis, kādas bija tikai Melizandai, Rozalin-dai, Fedorai un Deivida Koperfīlda «sievai-bērnam». Starp vīriešiem viņam bija daudz paziņu, pat biedru, bet neviena tuva drauga. Bet negaidot viņam radās draugs, kāds anglis, vārdā Horacio Bakuss. Šī draudzība pārvērta visu viņa dzīvi.

Viņi satikās kādā Monmartras kafejnīcā, kura nīkuļoja tāpat kā daudzas citas. Tomēr šajā kafejnīcā bija kaut kas īsti parīzisks, pēc kā tik ļoti ilgojās Endrjū Lekedejs. Šī kafejnīca pūlējās patikt it visiem, kas viņā ienāca. Tā centās pārspēt savus konkurentus ar pikanto, nepieklājīgo programmu (vai tieši te nekļuva slaveni Faran-dols un Lizete Blandi?), bet vienmēr arī gribēja izpatikt vistikumīgākajiem viesiem. Un tādēļ bija pieņemts imitators Lekedejs un

Horacio Bakuss, kurš dziedāja sentimentālas balādes. Tomēr tāds stilu sajaukums publika nepatika. Par vienu programmas daļu apvainojās tikumīgākie apmeklētāji. Otru klausoties, žāvājās izvirtušie un samaitātie. «La Boite Blanche» drīz izputēja. Bet, kamēr tā nebija izputējusi, Lekedejs ar Bakusu tīri labi nopelnīja.

Pašā pirmā vakarā, kad viņi uzstājās, tie nejauši saskrējās pie skatuves ieejas. Abi viens otram pieklājīgi grieza ceļu. Tad abi reizē izgāja uz ielas, nogriezās pa Rue Pigalle un nonāca līdz Lielajiem Bulvāriem, kur tie ieraudzīja Turtela alus lokālu. Viņi iegāja iekšā un pasūtīja vienkāršas vakariņas: dažus sendvičus un tumšo alu.

— Man būs liels prieks, ja jūs runāsiet angliski, — Endrjū teica.

— Vai tiešām es tik slikti runāju franciski? — Bakuss izsaucās.

— Nē, nebūt, — Endrjū atbildēja, — bet es esmu anglis.

— Bet kā tas gadījies, ka jūs abās valodās runājat ar stipru akcentu?

— Vai tiešām es tik slikti runāju angliski? — Endrjū vaicāja.

Viņš tik veikli atdarināja Bakusu, ka tas sāka sirsnīgi smieties.

— Jaunais cilvēk, es gribētu, lai man būtu jūsu spējas— viņš teic.

— Bet es gribētu, lai man būtu jūsējās.

— Bēdīgākas spējas pat grūti iedomāties! — Bakuss ļoti saniknots iesaucās. — Tās cilvēku padara par laisku, juteklīgu, melīgu un izlaistu suni. Ja man daba nebūtu uzmākusi to nolādēto Ķeruba bal-stiņu, es droši vien tagad būtu tikpat intīmās attiecībās ar to Visvareno kā mans brālis virsdiakons vai arī nodarbotos ar mazu bērnu prāta maitāšanu kā mans otrs brālis — pamatskolas skolotājs.

Bakuss bija vājš, stūrains vīrietis, gadus četrdesmit vecs, ar atpakaļ sasukātiem matiem, izdilušiem vaigiem un garu augšlūpu, no kuras visrūpīgākais bārddzinis nevarēja dabūt nost tumši zilo līniju, kāda viņam bija ap zodu, kurš lampas gaismā izskatījās gandrīz vai melns. Savām tumšajām, zobgalīgajām acīm viņš izskatījās pēc izdēdējuša vecās skolas provinciāla traģika.

— Jaunais cilvēk... — viņš teica.

— Mans vārds ir Lekedejs, — Endrjū piebilda.

— Liekas, jums nepatīk tādas familiaritātes?

Endrjū pamanīja viņa ironisko smaidu.

— Pilnīgi pareizi, — viņš mierīgi atbildēja.

— Tātad — mister Lekedej.

— Ja gribat, varat arī bez — mistera, — Endrjū sacīja.

— Jūs esat lielāks anglis, nekā biju iedomājies, — Horacio Bakuss smaidot teica.

— Esmu lepns par to, — Endrjū atbildēja.

— Kad jūs mani pārtraucāt, es taisni gribēju jautāt, kā tas noticis, ka angļu jauneklis, ļoti pieklājīgi audzināts un puslīdz labi izglītots, nokļuvis tik nožēlojamā, nicināmā stāvoklī?

— Piedodiet! — Endrjū viņu pārtrauca, aiz pārsteiguma tīri vai sastingdams ar sendviču rokā. Viņš nevarēja saprast: darba biedri, kad viņiem neveicās, nolādēja savu amatu un bija ar mieru labāk gandrīz vai ielas slaucīt, bet neviens vēl nebija teicis, ka viņu amats ir nožēlojams un nicināms. Tas bija kas jauns.

— Man ļoti žēl, bet es gan jums negribētu piekrist, — Endrjū diezgan stīvi teica. — Esmu piedzimis starp šī amata ļaudīm, starp viņiem esmu uzaudzis, citas pasaules neesmu redzējis un arī negribu redzēt.

— Vai esat piedzimis kā imitators? Diezgan ērmota karjera.

— Esmu piedzimis cirkā. Cirkā esmu mācījies visu, ko tur varēja iemācīties. Jūs pats taču teicāt, ka esmu ļoti pieklājīgi audzināts, — jā, diezgan pieklājīgi, — negaidot viņš dedzīgi sacīja. — Un jūs ar to lepojaties?

— Liekas, man cita nekā nav, ar ko varētu lepoties, — Endrjū atbildēja.

— Bet vai tad jums visādā ziņā vajag ar kaut ko lepoties?

— Jā, citādi nemaz nav vērts dzīvot, — Endrjū teica.

— A-a! — Bakuss brīnījās un ķērās pie savām vakariņām.

Līdz šim brīdim Endrjū uzmanījās, baidīdamies, ka šis cilvēks sāks runāt visādas rupjības, jo viņam ar katru brīdi vairāk sāka nepatikt tā cinisms. Varbūt viņš bija pārāk cietsirdīgs pret dzīves pievilto tenoru, ar kuru patiesi neviens nevarēja diezin kā lepoties. Labu laiciņu abi klusēja, tad Bakuss sacīja:

— Es apskaužu jūs, jaunais entuziast! Vai jūs nedomājat, ka būtu labāk, ja neviens no mums nemaz nebūtu piedzimis?

— Es nepavisam tā nedomāju! — Endrjū dedzīgi atbildēja.

— Jūs sakāt, ka zināt visu, ko cirkā var iemācīties. Ko tas nozīmē? Vai jūs protat jāt uz neapseglota zirga un lēkt caur riņķiem?

— Protu, taisni tas ir klauna uzdevums, — Endrjū atteica. — Bet tagad tas man nav vajadzīgs. Es esmu profesionāls žonglieris un muzikāls ekscentriķis. Varu būt arī ciešams vingrotājs, neesmu gluži zemē metams akrobāts un ekscentrisks dejotājs.

Bakuss iedzēra alu un atkal uz viņu zobgalīgi paskatījās.

— Un jūs drīzāk būtu ar mieru līdz pat nāvei žonglēt ar trim bumbām, nekā vienreiz mierīgi nomirt? Sakiet man vaļsirdīgi, ko jūs gribat teikt? Pieņemsim, ka jūs esat labākais artists pasaulē, ka varat žonglēt uzreiz ar piecdesmit bumbām un balansēt ar piecdesmit biljarda kijām uz deguna. Bet kāda tam visam jēga?

Endrjū pārvilka ar roku pār pieri. Par tādiem jautājumiem viņš vēl nekad nebija domājis. Vecā Bena Flinta filozofija, kura arī viņam bija pamatīgi iekalta, gandrīz vai iedzīta ar tēva rūpību, dibinājās uz formulu «Ko dari, to dari, cik varēdams labi!» Šie vārdi bija viņa pasaules uzskata alfa un omega. Citādi viņš nedomāja un arī nepūlējās domāt. Bet te uzreiz rodas jaunlaiku Šopenhauers ar savu jautājumu: «Bet kāda tam visam jēga?»

— Man liekas, ka zināmā mērā es tomēr esmu artists, — Endrjū pieticīgi atbildēja.

— Artists? — Bakuss zobgalīgi pasmaidīja. — Piedodiet, bet jūs taču zināt, ko šis vārds nozīmē? Artists pārrada dabu, to pārveidodams savos pārdzīvojumos, un to viņš izsaka vārdos, krāsās, skaņās vai akmenī. Es negribu sacīt, ka ar to viņš ieguvis kādas sevišķas tiesības. Būtu man vairāk laika, es jums pierādītu, ka Mikelandželo, Dante un Bēthovens bijuši tikai cilvēces lāsts. Labāk viņu nemaz nebūtu bijis. Tomēr viņi ir mākslinieki. Pat es, dziedādams visādas nejēdzības savā drebošajā balstiņā, kurā klausoties sāk pinkšķēt sīk-bodnieciņi un viņu sievas, pat es esmu artists. Bet, jūs, dārgais kolēģi, kas esat jūs ar savām piecdesmit biljarda kijām deguna galā? Tur gan vajadzīga traka veiklība, tas tiesa, bet kas tad tā par mākslu? Tas taču nav it nekas. Tur nav nekādas jēgas!

— Tomēr! Ja es spēju būt neredzēti veikls, saskries tūkstošiem, nē, saskries miljoniem ļaužu manī skatīties.

— Bez šaubām. Bet kāda tam jēga? Tas taču nav nekas cits, kā velti izšķiesta puse jūsu dzīves, un arī publika zaudējusi veselu miljonu stundu, tas ir vairāk kā četrdesmit dienu vai vairāk kā simts gadu. Iedomājieties tikai! Vesels pusgadsimtenis pasaules enerģijas izšķiests, lai skatītos, kā jūs uz sava degungala turat līdzsvarā biljarda kiju!

Endrjū ilgi domāja, pret galdiņu atspiedies un rokām seju aizsedzis. Tad viņš pacēla galvu.

— Attendez! Es dabūju šo to pārdomāt. Atļaujiet man atkal runāt franciski. Pēc jūsu domām, es esmu artists. Es atveidoju cilvēka mehānisma brīnišķīgo dabu. Piecdesmit kijas mana deguna galā tikpat stipri savaldzinās miljoniem ļaužu, kā tos savaldzinās krāsas un skaņas. Tie miljoni uz brīdi aizmirst pelēko ikdienu un ļaujas cilvēka veiklības un plastikas burvībai. Un tad uz veseliem simts gadiem es esmu atbrīvojis cilvēci no ikdienas raizēm un rūpēm. Bakuss uz viņu vēlīgi paskatījās.

— Labi, — viņš teica, — ļoti labi. Paldies Dievam, taču reiz esmu saticis dzīvu radošu cilvēku. Es mīlu sarunas pašu sarunu dēļ, man patīk pats šis process. Un jums?

— Es nevaru to skaidri pateikt, — Lekedejs atbildēja. — īstenībā es nekad par to neesmu domājis.

— Mans mīļais, par to ir vērts padomāt. Jūs nevarat iedomāties, kā tas attīsta prātu. Un sarunas taču ir vislētākā izprieca pasaulē, ja vien jūs to protat izmantot.

Viņš pasauca sulaini.

— Nu, vai neiesim?

No restorāna izgājusi, viņi atvadījās un gāja katrs uz savu pusi. Nākošajā dienā viņi atkal ēda vakariņas kopā. Tad vēl un vēl, kamēr kopējas vakariņas palika par viņu parašu. Sarunājoties ar laisko, cinisko tenoru, Endrjū uzzināja daudz ko jaunu. Horacio Bakuss bija pirmais viņam pazīstamais cilvēks, kurš interesējās par pasaules garīgo jēgu. Viņš izteica vispārdrošākos uzskatus, tikai lai sajustu prieku par paša strīdiņa procesu. Endrjū no paša pirmā brīža bija pārsteigts, ka Bakuss ar idejām prot tikpat labi žonglēt, kā viņš ar bumbām. Ar viņu kopā esot, Endrjū guva dažu labu jaunu domu par cilvēku dzīvi. Pēc kopējām sarunām tas devās uz mājām, drudžaini pārdomādams jaunās, vilinošās teorijas un jēdzienus. Dažreiz viņš sirdī priecājās par savu garīgo pārākumu, ja viņam izdevās uzveikt savu pretinieku, aizstāvēt savus diezgan vienkāršos morāles principus, atsist veiklā sofistn Bakusa uzbrukumus. Viņš sāka nojēgt, ka spēj patstāvīgi spriest, ka viņš meklē savas rīcības loģiskos pamatus. No Horacio Bakusa viņš dabūja zināt par Milosas Venēru, par Marku Aurēliju un arī par Lonšanas zirgu skriešanos... Vislabāk viņam noderēja tā stāsti par zirgu skriešanos.

— Ja jūs nekad neesat bijis uz zirgu skriešanos, — reiz Bakuss teica, — tad esat zaudējis retu izdevību pārbaudīt savas dvēseles vērtības. Nekur jūs nespēsiet tik labi saredzēt cilvēku muļķību, cilvēku viltību un kārību. Tikai zirgu skriešanos noskatoties, jūs varat pārliecināties, cik sīki un nevērtīgi ir visi vīrieši, tikai tur jūs varat noskatīties greznajās sievietēs un arī izbiedētajos, samocītajos lopiņos.

— Es tomēr gribu palikt pie savas vecās ticības cilvēkiem un zirgiem, — Endrjū atbildēja un pasmaidīja.

— Bet es, — Bakuss teica, — es gribu būt tāds, kāds īstenībā esmu, — muļķis, viltnieks un naudas rāvējs, lai arī tādēļ es nebūt nevēlos pazemoties un strādāt visu mūžu. Mani nomāc apziņa, ka ar visu savu kultūru es neesmu nekas vairāk kā viens no tūkstošiem citu diedelnieku, kas sajūsminās par totalizatoru. Jau zēns būdams, es neizlaidu nevienu zirgu skriešanos un ar lielāko baudu ieķīlāju visu savu veļu, lai tikai sadabūtu naudu totalizatoram.

— Tas ir lielākais neprāts! — prātīgais Endrjū atbildēja.

Bakuss uz viņu paraudzījās savām skumjajām, zobgalīgajām acīm.

— Vai drīkstu mazliet sagrozītā veidā atkārtot to, ko jūs teicāt, kad pirmo reizi tikāmies? Ja nevari būt prātīgs, tad nemaz nav vērts dzīvot. Es jūs visādā ziņā aizvedīšu turp noskatīties, kā priecājas neprātīgie ļaudis.

Endrjū bija ar mieru. Viņi devās uz Lonšanu, saplūzdami kopā ar visu Parīzes pūli. Protams, biļetes viņi nepirka un palika aiz sētas. Raibais pūlis tribīnēs laistījās visās varavīksnes krāsās, gluži kā debesu spīdekļu mirdzošie kori. Endrjū sajūsmas pilnām acīm skatījās visapkārt. Viņu uztrauca troksnis, nemierīgā steiga un krāsa. Spožā saule no debesīm lēja savus starus pār cilvēku galvām, pāri krāsainajam ļaužu pūlim, kurš tādēļ izskatījās tik naivi pavasarīgs un svētdie-nīgs, kas pavisam nesaskanēja ar to, ko par šo pašu pūli stāstīja Bakuss, attēlodams to kā pelēku, vienmuļu masu. Endrjū bija bezgala garš un tādēļ varēja ļoti labi redzēt visu, kas notika sacīkšu laukumā.

Izrādījās, ka Bakuss ļoti labi pazīst zirgus un visu, kas ar tiem sakarā. Viņš apskatīja programmu, un Endrjū bija gluži pārsteigts, kad viņš tam sāka atstāstīt katra zirga biogrāfiju. Tad viņš sīki un pamatīgi izrunājās par katru sacīkšu dalībnieku, par kuriem arī viņam bija ļoti plaša informācija, smelta no kādiem noslēpumainiem avotiem. Viņš izskaidroja, kādu godalgu katrs braucējs saņems. Endrjū viņam gāja līdz pie Pāri Mutuel kasēm un paklausīja katram viņa aizrādījumam. Nejauši paskatījies sacīkšu programmā, viņš neticēja savām acīm — tur bija vārds, kuru viņš bija dzirdējis tikai reizi savā mūžā, bet sen jau bija to aizmirsis. Tas vārds bija «Elodī». — Mans draugs, — Bakuss teica. — Tā stunda ir klāt. Viens ķēriens, — un jūs būsiet bagāts cilvēks, ir viens zirdziņš Hofreja,par kuru pazinēji saka, ka izredzes esot 8:1, bet man ir ziņas, ka izmaksās 15 reizes vairāk. Tādēļ likšu piecus luidorus pilnīgā pārliecībā, ka visdrīzākā laikā man būs kabatā septiņdesmit pieci simpātiski naudas gabali. Es jums ieteicu darīt to pašu.

— Es likšu uz Elodī, — Endrjū sacīja.

Bakuss uz viņu tā savādi paskatījās.

— Elodī! Uz to draņķīgo kaķi, uz to slimnīcas kleperi? Tā ķēve taču nav piedalījusies nevienā ciešamākā sacīkstē? Paraugieties tikai, kāda viņa izskatās.

Viņi izspiedās cauri pūlim, līdz tika pie pašas sētas, un Bakuss rādīja Lekedejam vienu no astoņiem vai deviņiem zirgiem, — tā bija gluda, kautra, bēra ķēvīte un ļaudis zobojās par viņas trauslo stāvu un sīkiem solīšiem.

— Vai jūs kādreiz esat tādu govi redzējis?

— Man viņa patīk, — Endrjū sacīja.

— Kādēļ? Kā tas iespējams?

— Man liekas, viņa ļoti labi izturas pret bērniem, — Endrjū atbildēja.

Viņi devās uz Pūri Mutuel. Bakuss iemaksāja savus piecus luido-rus, likdams uz Hofreju, un atgriezās. Endrjū bija pazudis. Pēc vienas vai divām minūtēm viņi atkal satikās drudžainajā pūlī aiz sētas.

— Kur jūs palikāt?

— Es liku vienu luidoru uz Elodī, — Endrjū atbildēja.

— Citreiz es jūs nevedīšu vis uz zirgu skriešanos, bet uz kristīgo jaunekļu savienību, — Bakuss drūmi sacīja.

— Iesim, iesim, — Endrjū viņu mierināja.

Viņi samaksāja katrs pa frankam par tiesībām stāvēt uz soliem un ļoti vērīgi sekoja sacīkstēm. Bakuss nevienu mirkli neizlaida binokli no rokām, bet Endrjū tikai stulbi skatījās uz krāsainajiem plankumiņiem, kuri joņoja riņķī ap laukumu. Drīz visi šie plankumiņi izstiepās taisnā līnijā, tad saskrēja visi kopā un drāzās uz finišu. Visu laiku viņš it nekā nesaprata, bet visā laukumā atskanēja pūļa mežonīgie kliedzieni, — tas nebija prieks, bet pārsteigums, izbrīns. Endrjū pagriezās pret Bakusu, kurš stāvēja, binokli nolaidis, un izbrīnējies skatījās, nebūt vairs nedomādams zoboties par savu draugu.

— Kas ir? — Endrjū vaicāja.

— Kas ir! Kas tad nu ir, — jūsējais pienācis pirmais! Kāda velna pēc jūs man neko neteicāt? Jūs taču droši vien zinājāt, citādi jau nebūtu līdis pēc tās riebīgās Elodī ordera! Tā nu gan draugi nerīkojas!

— Es jums dodu goda vārdu, ka ne velna nezināju, — Endrjū atbildēja. — Savā mūžā nebiju ne vārda par to zirgu ne runājis, ne dzirdējis.

— Kāda velna pēc tad jūs uz viņu likāt?

Endrjū redzēja, ka viņa paradoksālais draugs ir pavisam noskaities, un maigā balsī teica:

— Zirgam ir tāds pats vārds kā vienai man pazīstamai meitenei, kura mani reiz padarīja laimīgu.

Bakuss bija vecs spēlmanis un svēti ticēja dažādām laimēm un nelaimēm, tādēļ uzreiz palika mierīgāks.

— Tas nav nekāds joks. Kādēļ tad jūs man neko par to neteicāt?

— Es nevaru ciest nekādas intimitātes, — Endrjū atbildēja.

Atkal viņi bija draudzīgi kā agrāk, un gāja pie kases, kur stāvēja

tikai daži spēlmaņi. Bakuss paskatījās uz tāfeli, kur izliktas vinnestu summas, un nervozi satvēra Endrjū roku.

— Mans Dievs! Simts un trīs! Kādēļ jūs nelikāt visu naudu, cik i jums bija?

— Man pilnīgi pietiek ar diviem tūkstošiem franku, — Endrjū teica. — Grūtam brīdim pietiks.

Viņi piegāja pie lodziņa, un Endrjū saņēma savu naudu.

— Iedomājieties, ka tā dullā ķēve nebūtu vinnējusi. Droši vien jums diezin kā ap sirdi vis nebūtu?

— Nē, — brīdi domājis, Endrjū sacīja. — Es tikai nodomātu, ka viens luidors man jāziedo meitenes piemiņai, kura man tik ļoti reiz palīdzēja.

— Ja vien es spētu būt sentimentāls, es pelnītu lielu naudu, — Bakuss teica.

— Iesim, iedzersim, — Endrjū aicināja draugu.

Atkal Elodī bija viņam nesusi laimi. Šoreiz simts trīs luidorus, glītu summiņu tādam cilvēkam, kam nav nekādu lielu prasību. Taisni tobrīd beidzās arī Endrjū un Bakusa angažements «La Boite Blanche»,

kādēļ vajadzēja būt ļoti taupīgiem. Pirmo reizi savā mūžā Endrjū bija veselu mēnesi nostaigājis, darbu meklēdams, un tomēr nekā nedabūja. Sakas visklusākais laiks. Parīze bija pilna ar varietē artistiem. Un provincē tāds Endrjū-Andrē nebija vajadzīgs. Tā viņam pateica reabilitētais Muanjons, un to pašu teica arī visi viņa darba biedri, kā nu kurais: vienis skumji un līdzcietīgi, cits vaļsirdīgi un rupji.

— Ko tad lai daru? — Endrjū uztraukts vaicāja.

— Pagaidiet, mon char, gan jau būs atkal labi, — Muanjons atteica.

Visi citi aģenti tikai paraustīja plecus un iepleta rokas.

Līdz ar Endrjū bez darba palika arī Bakuss, balāžu dziedātājs ar saldo balstiņu.

— Dārgais draugs, man naudas pietiks vairs tikai divām nedēļām, — reiz vakarā viņš teica.

f

Abi izputinātie draugi sēdēja uz kāda riebīga bāra balkona Sen-Denī priekšpilsētā un sūca ļoti aizdomīgu dzērienu. Kā sapņu teika bija izgaisuši debešķīgie consummations par sešdesmit santīmiem, kurus viņiem pasniedza Lielo Bulvāru restorānos.

— Man tāpat, — Endrjū sacīja.

— Bet kur tad jūsu vinnētie simts luidori?

— Tie ir noguldīti, — Endrjū teica.

— Pasakiet paldies Dievam, — Bakuss sacīja. Nevarētu teikt, ka šie kristīgā cilvēka vārdi būtu bijuši diezin cik sirsnīgi un mīlestības pilni. Endrjū to labi sajuta. Bet viņš Bakusu nebūt tik dziļi nemīlēja, lai atsvabinātu viņu no rūpēm nopelnīt sev dienišķo maizi, kaut jau trešo dienu balāžu dziedātājs dzīvoja uz viņa rēķina.

— To naudu es noguldīju, — viņš atkārtoja vēlreiz.

— Labāk velciet to ārā, citādi viņa tur pavisam sapelēs, — Bakuss * teica. — Neturiet to zem pūra. Jūs esat kapitālists, cilvēks ar bagātīgām idejām. Atļaujiet man pasūtīt vēl vienu porciju riebīgā dzēriena, kuru te sauc par maslroquet, un tad es jums izstāstīšu, kāds man ir projekts. Paldies, mans draugs. Qui, encore une. Sakiet man, vai esat kādreiz bijis Anglijā?

— Nē! — Lekedejs atteica.

— Un par Pjero nekā neesat dzirdējis?

— Hm... kādreiz... teātrī... masku ballē...

— Nē, par īstiem Pjero, kuri prot pelnīt naudu.

— Anglijā? Ko jūs ar to gribat teikt?

— Anglijā ir lādas nejēdzīgas, trokšņainas, neizsakāmi riebīgas iestādes, kuras sauc par kūrortiem.

— Nu... un? — Endrjū vaicāja.

Bāra drūmais saimnieks pasniedza absintu. Bakuss paņēma sietiņu, ielika tur cukura graudu, uzlika uz glāzes un lēja caur to iekšā absintu.

— Pagaidiet kamēr cukurs izkūst, tad es jums visu sīki izstāstīšu.

Septītā nodaļa

Tā bija spīdoša kombinācija. Bakuss dziedāja balādes vai kuplejas par dienas notikumiem, Endrjū viņu pavadīja uz mandolīnas vai vijoles ar vienu slīgu; viņš žonglēju, taisīja visādus stiķus, savu asprātību vērzdams pret Bakusu. Tie bija nobeigti, pārdomāti, teicami iestudēti priekšnesumi. Viņi uzstājās tradicionālajos Pjero kostīmos, nopūderētām sejām un melno cepurīti galvā.

Bakuss angļu parašas labi pazina, tādēļ uzņēmās sarīkot viņu priekšnesumus visdažādākajos rietumu piekrastes kūrortos, un Endrjū viņa lielisko ideju subsidēja no saviem simts luidoriem. Bet pamazām arī viss organizatoriskais darbs bija jāuzņemas Lekedejam, kurš vienojās ar uzņēmumu īpašniekiem, kaulējās un rūpīgi pierakstīja visus ieņēmumus un izdevumus.

— Draugs, par lielu vīru jūs nekad nekļūsiet, — reiz vakarā sacīja Bakuss. Viņi tikko bija pārnākuši mājās un Horacio iedomājās ieskatīties ādas maisiņā, kur bija visi dienas ienākumi, jo viņš bija cerējis uz brangu iedzeršanu.

— Tāds es nemaz negribu būt, — Endrjū atbildēja, turēdams ādas maisiņu cieši savās rokās.

— Jūs esat nolāpīts buržujs. Jūsu dzīves mērķis ir tīkams dzīvoklītis, trekna sieva un kāds pusducis labi nobarotu bērnu.

Endrjū labsirdīgi paraustīja plecus. Viņam tīri labi patiktu tāda ģimenes mājība ar sievu un bērniem.

— Labai iedzeršanai jums naudas pietiek, — viņš teica. — Tikai izlaidības dēļ jūs gribat ķerties pie mūsu šīsdienas ieņēmumiem. Neesam tos vēl nemaz saskaitījuši.

— Izlaidība ir vienīgā lieta, kuras dēļ vēl ir vērts dzīvot, — Bakuss atteica.

Šīs izlaidības dēļ jau arī Endrjū bija spiests uzņemties viņu uzņēmuma pārvaldīšanu. Viņš bija ļoti noteikts, nepierunājams un korekts, tā ka pat zobgalis Bakuss viņam allaž padevās. Bakusam nekad nedeva miera visādas spīdošas idejas, bet tikai Endrjū tās varēja realizēt, kaut bija jaunāks un šķietami mīkstāku raksturu.

— Jums ir īsta krievu feldfēbeļa dvēsele, — Bakuss aizvien mēdza teikt.

— Bed jums Šveices admirāļa praktiskie piedzīvojumi, — Endrjū atteica.

-— Bet kurš izdomāja mūsu lielisko numuru?

Pasmaidot Endrjū atzinās, ka ir uzvarēts. Bed, kael rītos Bakuss gribēja pretoties viņa noteiktībai un precizitātei, je> gribēja vēl kādu stundiņu pagulēt, un neliela ārā ne> gultas, vienmēr viņam bija jāpadodas kādam neizprotamam, varenam spēkam un, pašam pret savu

• 11itin, Inisni vienpadsmitos vajadzēja sākt darbu. Dažu labu reizi ......... Im‘/(jala gribējās cirst pa ausi delikātajam un kautrīgajam Lēli dcļ.mi, jo vienmēr viņš tā muļķīgi smaidīja. Tomēr sirds dziļumos viņš labi zināja, ka Endrjū nav no tiem cilvēkiem, kuriem var sist un paliki sveikā. Tādēļ viņš aprobežojās ar asiem vārdiem un krietni i/l.unājās, jo Endrjū tajos pat neklausījās. Galu galā viņš pret Bakusu izjuta pateicību, jo tas taču bija izdomājis šo spīdošo numuru. Tāpat aii nosaukumu izdomāja viņš, pat Endrjū pseidonīmu, pie kura viņš palika līdz pat savas artista darbības beigām.

Visas nelaimes cēlonis bija ķēve Elodī. Reiz Bakuss diezgan rupji izrunājās par viņas vārdu. Bet Endrjū delikāti un smalki viņu pārtrauca. Nevaldāmais Bakuss sāka dūdot pazīstamo šūpļa dziesmiņu:

II etait и ne bergere et гоп, гоп, гоп, petit palupon...

Te uzreiz viņš pārtrauca dziesmu.

— Urā! Lieliska ideja! Es izdomāju vārdus, par kuriem angļu buržuji aiz smiekliem gar zemi kritīs. «Ron-ron-ron» un «Petit patapon». Es būšu Ron-ron-rons, un jūs mīļais, mazais Patapons.

Bet viņš atcerējās, ka diezin vai angļu kūrorta publika kādreiz būs dzirdējusi par ganīti, kura mierīgi gana savas avis, un vēl mazāk par piedziedājumu, kurš stāsta par viņas skumjo dzīvi. Un Horacio nodomāja, ka tādā veidā šie vārdi neatstās nekāda iespaida.

Viņi būs vienkārši Ron-rons un Patapons. Te Endrjū atcerējās Elodī gudro padomu un neatlaidās no vārda petit. Uzticīgs savam nemaldīgajam Franču instinktam, viņš «Pataponam» nepiekrita. Arī Bakuss beidzot atzina, ka arī «Ronrons» nav skanīgs vārds. Pēc ilga strīdiņa viņi vienojās un trekniem burtiem nodrukāja:

LIELAIS PATAPONS UN MAZAIS PATU.

(Savā dienasgrāmatā Lekedejs par šo epizodi stāsta ļoti plaši un sīki, lai uzsvērtu Elodī fatālo lomu viņa dzīvē. Ar to pašu nolūku viņš stāsta arī par kādu diezgan parastu gadījumu).

Endrjū bija lielisks peldētājs. Par to savā laikā bija parūpējies Bens Flints. Tiklīdz Rokambo cirks apmetās kāda ezera vai jūras malā, Bens Flints jauno Lekedeju iemeta ūdenī. Tagad Endrjū ik rītu, kad visi vēl gulēja, gāja uz jūru peldēties, paklausīdams vecā klauna novēlējumiem.

Reiz, kādu nedēļu pēc tam tam, kad viņi bija iebraukuši jaunā vietā, Endrjū, kāda magnētiska spēka dzīts, norāva Bakusam segu un vilka to līdzi peldēties. Ar magnētisku spēku var gan cilvēku dabūt līdz ūdenim, tomēr nevar piespiest to ūdenī ielīst. Bakuss paskatījās uz aukstajiem, tumšajiem viļņiem, brītiņu padomāja, tad atlaidās smiltīs. Kaut pelēkajā rītā, bez saules, jūrmala bija ļoti nemīlīga, tomēr smiltīs bija patīkamāk nekā drūmajos viļņos. Veselu pusstundu Bakuss mierīgi pīpēja savu pīpi, bet Endrjū pērās pa ūdeni. Vairīdamies no aukstā vēja brāzieniem, Bakuss pamatīgi izlamāja Endrjū. Bet, kad tas beidzot iznāca krastā mitrajā peldukostīmā, kurš piegūlās viņa milzīgajam, kaulainajam stāvam, un Endrjū izskatījās pēc kāda aizvēsturiska milzeņa, kad Bakuss ieraudzīja viņa matus, kuri kā ūdenszāļu čumurs bija sacēlušies virs viņa dzīvās, neskaistās sejas, viņš aizmirsa visas nepatikšanas un, uz muguras atkritis, sāka neganti smieties.

— Ak, tu tētīt žēlīgais! — viņš iesaucās, kad saniknotais Endrjū prasīja, lai viņš pasaka, kas tā par nevajdzīgu smiešanos. — Jūs taču esat viskomiskākais radījums visā pasaulē! Kāda joda pēc jūs slēpjat savus kaulus zem nolāpītā uzvalka? Mans dārgais bērns, es nemaz negribu jokot (to viņš teica, kad tie jau ēda brokastis), jums ir tik īpatnējs stāvs. Ja es smējos, rēkdams kā rupjš kustonis, to lūdzams, man piedodiet, bet tāpat smiesies visa publika. Tas taču ir vesels kapitāls! Ādas triko, attiecīgu frizūru, — un redzēsiet, kā publika smiesies, kad jūs pat ne pirkstiņu vēl nebūsiet pakustinājis. Kāda velna pēc jūs neizmantojiet savu lielisko figūru? Neviebjieties un paskatieties šurp. Redziet nu, par ko es smējos.

Viņš izņēma no kabatas zīmuli, atstūma šķīvjus un sāka zīmēt turpat uz galdauta. Endrjū vērīgi sekoja mākslinieka drošajai rokai, dusmas viņa sejā pamazām izgaisa un parādījās ieinteresētības izteiksme. Kad zīmējums bija nobeigts, viņš atkal atcerējās Elodī un tās gudro padomu. Vai tā nebija viņa, kas pareģoja visu, pēc kā Lekedejs gadiem ilgi centies? Bakusa ideja bija gluži labi saskaņojama ar Endrjū romantisko dabu. Viņš varēja smieklīgas situācijas saskatīt visur, tikai ne savā arodā. Amats tam bija svēts, tam viņš bija atdevis visu savu dzīvi, — savu dvēseli un nejēdzīgās kājas un rokas. Kad Bakuss, zīmējumu pabeidzis, atlaidās pret krēsla atzveltni un ar patiku apskatīja padarīto, Endrjū nopūtās, un viņa acis tā savādi iemirdzējās, — tas bija kā debesu brīnums, kad pār cilvēku nāk Dieva gars. Viņš jutās kā apoteozē.

Tas taču bija viņš, ļoti līdzīgs, tikai stipri kariķēts, — pārlieku garš, pārlieku vājš, šaurās biksēs, kuras bija savilktas līdz pat padusēm, tādēļ kājas izskatījās pasakaini garas, ar stipri izgrieztu apkakli, lai vēl garāks izskatītos viņa kakls, un ar konusveidīgu frizūru uz galvas.

— Es valkāšu ķiveri un staigāšu uz augstiem papēžiem, tad būšu vēl drusciņ garāks! — viņš sajūsmināts iesaucās. — Es zvēru pie Jupitera! — viņš satvēra Bakusu aiz pleciem, kas nozīmēja, ka viņš ir augstākā mērā uztraukts, — kāda brīnišķīga lieta ir fantāzija!

— Ak! — Bakuss attrauca, — Kāda brīnišķīga lieta ir cilvēks! Kāds prāta vingrums! Kāda talanta daudzpusība! Kāda ekspresija! Kādas daiļas formas un kustības! O, tu radības kronis! O, tu krietnākais no visiem kustoņiem!

i

— Ko tad tas nozīmē, velns lai parauj! — Endrjū vaicāja.

Bakuss paskatījās uz zīmējumu.

— Būtu man vēl jūsu uzcītība, — viņš teica, — es kļūtu slavens kā «Hamleta» ilustrators. — Kādā jaukā dienā, — Endrjū norūca, — es jūs izsviedīšu pa logu ārā, ja tik tas nebūs pirmajā stāvā.

— Tas būs augstākais cilvēkmīlestības darbs, — Bakuss teica.

Endrjū ķērās pie aizmirstām brokastīm un paēdis ar vienu malku

izdzēra atdzisušo tēju.

— Kāds kostīms, pēc jūsu domām, būtu labāks: melns vai sarkans? Mefistofeļa vai svītrainais klauna kostīms?

Endrjū bija savaldzinājusi ģeniālā ideja. Viņš bija kādas neaprakstāmas sajūsmas varā. Kā ziepju burbuļi visās varavīksnes krāsās pa galvu jaucās simtiem visfantastiskākie sīkumi, kurus līdz šim nebija iespējams realizēt tikai tādēļ, ka nebija piemērota kostīma. Ne par ko citu viņš vairs nejaudāja domāt.

— Reiz es teicu, ka jums nav nekādu tiesību saukties par mākslinieku, — Bakuss teica. — Es atsakos no saviem vārdiem un lūdzu man piedot: tikai īsts mākslinieks spēj savu tuvāko ievest tik dziļās skumjās.

— Bet tā taču ir jūsu ideja! Es viņu tikai realizēju! Kaut jūs tikai zinātu, cik jums par to esmu pateicīgs!

— Ja gribat izciest visas smagākās elles mokas, tad pamēģiniet kādam kaut kā pakalpot, — Bakuss atteica.

Endrjū paraustīja plecus. Tāds nu reiz bija Horacio Bakuss, — tas bija pirmais cilvēks Endrjū dzīves ceļā, kuru vajadzēja ilgi un rūpīgi pētīt un vērot. Līdz šim viņš bija ticies tikai ar vienkāršiem, primitīviem ikdienas cilvēkiem, — vai nu tie bija krietni un godīgi, vai arī nelabojami muļķi un nelieši. Bet šis te bija paradoksāls gars, kaut kas gluži jauns, un ar to vajadzēja rūpīgi iepazīties. Bakuss bija pirmais cilvēks, kurš viņu mācīja domāt par cilvēka daudzkrāsaino dvēseli. Jā, tāds bija Horacio Bakuss. Kura katra ideja viņam bija tikai rotaļa, un, kad apnika, viņš to lauzīja ar bērna nepacietību.

Jā, viņš sāka Bakusu saprast. Viņš bija pavisam aizrāvies, jo gribēja atminēt šī neparastā rakstura noslēpumu. Bet vēl vairāk viņš bija aizrāvies ar jauno ideju, kuru vajadzēja realizēt dzīvē. Rūpīgi apsvēris, viņš nāca pie slēdziena, ka tai būs pasakaini panākumi.

Jaunais entuziasts jau iedomājās, kā ap viņu un viņa biedru pulcējas sajūsmināto skatītāju bari. Visiem spēkiem viņš pūlējās pārliecināt Bakusu, ka šī ideja ir jārealizē dzīvē. Bet vēl viņš nebija paguvis

Kovenhordenas teātrī sarunāt vajadzīgos kostīmus, kad Bakuss jau sāka garlaikoties un atslābt. Endrjū paraustīja plecus. Lai Horacio garlaikojas, cik tīk, viņš tomēr to piespiedīs strādāt. Un patiesi, — Bakusam bija jāsāk ienīstā, nicinātā dzīve, kur viens mēģinājums beidzas un otrs sākas.

Pirmajā dienā viņi publikai ļāva ar sevi iepazīties un jau otrā dienā saskrēja ziņkārīgo bari. Pār Endrjū un Bakusu lija tīrais zelta lietus. Mazais Palu, kuldamies savām garām kājām, iztālēm izskatījās te pēc čūskas ar pāršķeltu asti, te pēc kāda aizvēsturiska ērma. Tikai tad, kad viņš sāka pļāpāt un smaidīt savu apburošo bērna smaidu, viņš izskatījās pēc cilvēka. Arī par lielo Pataponu publika sirsnīgi priecājās, kaut viņš pats bija sagatavojies uz visļaunāko. Viņam sāka pat vētraini applaudēt, jo pārsteidzoša bija starpība starp viņu un milzīgo, lempīgo Palu. Ar vārdu sakot, viņa godkārība uz kādu laiku bija apmierināta, un abiem draugiem sākās laimīgas dienas.

Bet septembrī sākās lietus un aukstums. Abiem draugiem bija jāpiedzīvo rūgta vilšanās. Visu nedēļu publikas nebija gandrīz nemaz.

— Grūti iedomāties vēl riebīgāku ūķi par šo nolādēto kūrortu, — Bakuss teica. — Mēs darījām visu, ko cilvēks spēj, lai aizsargātu sevi, pēc Dieva ģīmja un līdzības radītos, no muļķu un nelgu uzmācības. Bet nekas neiznāca. Vienīgie ļaudis, kas skrēja mūs skatīties, bija ķērcošie krogus brāļi, smirdošo traktieru uzticīgā publika. Neesam pamanījuši nevienu pašu inteleģentu. Es sāku jau jūs tik briesmīgi ienīst, kā tikai viens pārijs spēj ienīst otru. Es nešaubos, ka arī jūs pret mani sajūtat to pašu.

— Nepavisam ne, — Endrjū atbildēja. — Jūs esat izgudrojis man darbu un par to jums esmu bezgala pateicīgs.

Šajās garlaicīgajās septiņās dienās Endrjū cita «darba» nezināja, kā tikai vākt prom no kroga Bakusu, kurš par to briesmīgi lādējās, un tērzēt ar dzīvokļa saimnieces meitu, skaistu, bet ļoti aprobežotu radījumu. Tādēļ par Endrjū atbildi Bakuss tikai drūmi sarauca pieri. — Ziniet, es dažreiz caurām naktīm neguļu un gudroju, kā vēl varētu papildināt jūsu lēno nomiršanu. Jūs sākat par mani drusciņ par daudz interesēties. Būtu laiks šķirties. Man pietiek. Es negribu vairāk būt par klaunu!

— Vēl nav laiks, — Endrjū atbildēja. — Vēl drusciņ paērmosimies šajā kūrortā un palasīsim vara gabalus savās cepurēs. Man tas tāpat riebjas kā jums, bet vēl jau viss iet tīri labi. Tā tam arī jāizbeidzas.

— Tas viss beigsies tūlīt pat, — Bakuss teica, pa mēbelētās istabiņas logu skatīddamies, kur ārā gurdeni un gausi līņāja lietus, tā ka nevarēja labi saredzēt tādas pašas mēbelētas istabiņas otrā pusē ielai.

Endrjū piegāja pie viņa, satvēra aiz pleciem un pagrieza pret sevi.

— Bet kā būs ar līgumu nākošajam mēnesim?

(Publika pret viņiem bija ļoti atsaucīga, tādēļ kāds sindikāts tiem piedāvāja ļoti izdevīgus noteikumus, pavērās izredzes turpmākiem braucieniem.)

— Pīšļi un pelni! — Bakuss teica.

— Varbūt jūs arī esat pīslis, — Endrjū iesaucās. — bet velns lai parauj, es vēl neesmu kā pelni!

Bakuss aizsmēķēja lētu cigāru un atsēdās uz kušetes ar izļodzītām kājām.

— Nē, mans mīļais, ja jau jāizrunājas līdz galam, tad jāsaka, ka es esmu kā pelni, ne jūs. Bet jūs esat — pīslis, puteklis, ko vējš svaida uz visām pusēm.

— Nerunājiet muļķības, — Endrjū sacīja.

— Bet ko gan vēl cilvēks var darīt?

— Viss, ko jūs tur pļāpājāt par mūsu savienības likvidēšanu ir tīrās blēņas!

i

— Jums ir taisnība, bet reizē arī nav, — Bakuss atbildēja. — Es jūs neieredzu, bet arī mīlu. Man pret jums ir tās pašas paradoksālās jūtas, kas bieži rodas vīrieša un sievietes attiecībās. Manu zēn, es jūs mīlu un vēlu jums visu labāko. Es labprāt vēlētos jūs redzēt pašā laimes kalngalā. Bet jūs gribat, lai paceļos jums līdzi kalna virsotnē. Tas man ir par grūtu un ne pie kādas slavas arī netikšu, — tādēļ neieredzu jūs.

— Man tas gluži vienalga, — Endrjū teica, — bet līgums mums jāpilda.

Bakuss nopūtās.

— Kādēļ? Kas ir līgums? Līgums ir piekrišana visādi ērmoties, ja pūlis tā grib, un par to saņemt tik un tik šiliņus nedēļā. Mani sagrābj dusmas, iedomājoties vien, ka man jāpārdodas par dažiem šiliņiem nedēļā, lai par to naudu es to un to izdarītu, kam nav ne mazākā sakara ar manas dvēseles īstajiem centieniem. Patiesi, es esmu noguris. Ar manu prātu un jūsu figūru esmu piepildījis savas kabatas. Tādēļ varu atpūsties. Es ilgojos pēc tīri fiziskas atpūtas, ilgojos satikties ar inteliģentiem cilvēkiem, kādus var satikt tikai Parīzē, es ilgojos, kad atkal varēšu studēt brīnišķīgo Anrī Bergsonu, es slāpstu pēc alkoholiskiem dzērieniem, kuri sniegs man aizmiršanos, es alkstu pēc smaidošām, mīlīgām meitenēm ar Tanagras statuešu figūriņām, jo viņas tik ilgi neiziet mums no prāta.

— Ak tad tā? — Endrjū izsaucās.

Viņa laipnajās acīs iedegās naids, un spēcīgie žokļi sarāvās kā krampjos. Jau šad un tad viņi bija sastrīdējušies. Bakusa mūžīgie sofis-mi arī Endrjū prātu padarīja asāku. Bet nopietns konflikts vēl nebija gadījies. Endrjū zināja, ka viņš ir par savu draugu ētiski daudz pārāks un tādēļ aizvien atbildēja ar humoru. Bet šoreiz lieta bija daudz nopietnāka. Viņš juta, ka iedegās niknās, nesavaldāmās dusmās.

— Ak tad tas jūs vilina un rauj prom? Visu mūsu uzņēmumu jūs gribat upurēt Monmartras skuķiem? Kāda tur hen du tout, jūs, mākslinieks, filozofs, angļu inteliģents, gribat pamest savu darba biedru, lauzt rakstisku Ilgumu? Mon Dieu! Tad — ejiet ari, ar vieglu sirdi es... Tomēr, nē, labāk neteikšu, ko par jums domāju...

Bakuss apvēlās no vieniem sāniem uz otriem un cieši raudzījās uz Endrjū, cigāru no pirkstiem neizlaizdams. — Es mīlu jaunatni! Sevišķi, kad viņa iedegas taisnās dusmās! Tas ir ļoti derīgi asinsritei. Ja es prastu tā iedegties, es sen jau dziedātu Lielajā Operā.

— Lūdzu, varat lauzt mūsu līgumu, gan iztikšu arī bez jums! — Endrjū kā neprātīgs kliedza.

— Mans jaunais draugs, es nemaz nedomāju lauzt mūsu līgumu, — Bakuss atbildēja, uz viņu glūnīgi noskatīdamies. — Vai tad es to esmu teicis? Gluži vienkārši — mēs vairs neuzstāsimies šai Dieva aizmirstā smiltājā, kur nebeidz līt lietus.

— Nekā! — Endrjū teica.

— Kā gribat, — Bakuss atbildēja. — Es varu teikt tikai to, ka jūs savā mūžā dabūsiet slaistīties pa kazarmām un dīdīt jaunkareivju vadu. Neko citu jūs nespējat.

Endrjū ņirdzīgi pavīpsnāja, bet neteica ne vārda. Šo drūmo smaidu pēc daudziem gadiem dabūja manīt ne viens vien jaunkareivju vads. Un vēlreiz viņš bija uzvarējis.

Viņi salīga mieru. Kaut kā tie izcieta līdz sezonas beigām, tad devās uz ziemeļiem, kur tie bija uz vienu mēnesi angažēti. Viņiem bija panākumi, tomēr Lekedejam nekādi neizdevās Bakusu pierunāt, lai viņš paraksta līguma pagarinājumu. Monmartra to sauktin sauca pie sevis. Viņš neskaidri runāja par kādu angažementu, par dziedāšanas stundām. Tagad, kad visi parīzieši atkal atgriezās pilsētā, Bakuss noteikti gribēja izmantot savu pazīšanos, savus sakarus. Ar cinisku vaļsirdību viņš atzinās, ka ļoti negribētu, ja viņa brāli'- — diakons dabūtu zināt, ka viņš bijis deju zāles klauns.

— Virsdiakoni pa deju zālēm nestaigā, — Endrjū sacīja, kaut viņš tikai mazliet orientējās garīdznieku tiesībās un pienākumos.

— Anglijā — cik tik tīk! — Bakuss teica. — Visur viņi mēdz iet, visur viņus var satikt. Gaiss ir pilns viņiem, gluži kā mikrobiem. Paver tik muti un jau plaušas būs pilnas. Anglija ir gluži kā mēra apsēsta zeme. Es gribu no viņas tikt vaļā reiz uz visiem laikiem.

— Labi, — Endrjū atteica, — es uzstāšos viens pats.

Bet sindikātam, kurš «Lielam Pataponam un Mazam Patu» lika priekšā pagarināt līgumu, viens pats Mazais Patu nebija vajadzīgs. Un arī Endrjū Lekedejam bija jābrauc atpakaļ uz Parīzi, kur viņš satika Bakusu filozofiskā mierā sēžam absinla tvaikos.

— Anglijā būtu varējuši nopelnīt milzīgu naudu, — Endrjū sacīja.

— Man nav nekādas vēlēšanās Anglijā nopelnīt milzīgu naudu, — Baknuss vēsi teica, iedzerdams savu absintu. — Bet jums?

— Es gribētu tikt pie popularitātes un daudzmaz noteikta stāvokļa, — Endrjū atbildēja.

— Un es, mans jaunais draugs? Es esmu kā nožēlojama komētas aste, vai gan varu sapņot par vārdu un stāvokli? Ak jūs, patmīlis! Nelabojamais patmīlis! Jūs esat tipisks mākslinieks, — ļaudis jums ir tikai pakāpieni, pa kuriem tikt pie slavas. Ko lai dara, ejiet vien tālāk! Es jums neko nepārmetīšu. Tagad, kad esmu laukā no jūsu kazarmām, mana sirds pret jums ir dziļas mīlestības pilna. Horacio Bakuss mūžīgi būs jūsu draugs. Kad sāksies nebaltas dienas, kad jums nebūs kabatā neviena sū, tad nāciet pie manis un es atkal jums došu kādu ģeniālu ideju.

— Man taisni tagad vajadzīga tāda ģeniāla ideja, — Endrjū teica, jo visu rītu viņš bija nostāvējis Muanjona aģentūrā un nekas nebija iznācis.

— Jums vajadzīgs inteliģents, darbaspējīgs partneris, ne tāds kā es. Suns! Nopērciet suni! īsti labu pūdeli!

— Es zvēru pie Jupitera! — Endrjū izsaucās. — Liekas, jums atkal taisnība.

— Man vienmēr ir taisnība, — Bakuss teica.

Viņš pasauca sulaini un rādīja uz tukšām pudelēm.

— Garcon, kungs maksā par manām idejām.

Astotā nodala

i

Mazā Patu karjera palika aizvien skaidrāka. Kādēļ Bakusa ideja, kuru Endrjū realizēja, publikai uzreiz neiepatikās, to nesaprata ne Bakuss pats, ne Endrjū, ne pūdelis Prepenpcns, ne arī kāds cits. Var jau būt, ka vainīgs bija Prepenpens. Viņš bija jauns, lieliski dresēts un ekspansīvs. Lekedejs savā manuskriptā nekur nerunā par šī suņa spējām un vērtību. Lai būtu kā būdams, bet viņam bija Bena Flinta skola, tātad viņš bija ļoti labs kustoņu pazinējs un teicams dresētājs.

Prepenpens bija kareiviski noteikts, ko tik ļoti neieredzēja Bakuss.

— Es pērku viņu! — Endrjū teica. — Viens, mon ami\

Prepenpens glūnēja uz savu veco saimnieku.

— Va-t-en, — tas teica.

— Allons, — Endrjū atteica, pūdeli mīlīgi noglauzdams.

Pūdeļa jaunais saimnieks ieskatījās viņa topāza dzeltenīgās acīs. Viņš paluncināja savu noskūto asti ar pušķi galā. Endrjū nometās ceļos un ielaida pirkstus pūdeļa lauvas krēpēs.

— Mēs būsim draugi, — viņš franciski teica. — Tu būsi labs, vai ne? Labs un uzticams draugs?

- Tikai nelutiniet viņu, — pārdevējs teica, paredzēdams dažus sarežģījumus.

Endrjū palika uz ceļiem un palaida suni vaļā. Pūdelis uzlika viņam savas ķepas uz pleciem un gribēja nolaizīt seju.

— Mesjē Berginjon, es kustoņus dresēju no divu gadu vecuma. Es zinu visus trikus. — Viņš piecēlās. — Alors, Prepenpen, nu mēs piederam viens otram. Viens!

Suns priecīgi skrēja viņam līdzi. Neizskaidrojamais brīnums bija nolicis, — cilvēks un suns no pirmā brīža viens otru iemīļoja.

Savā dienasgrāmatā Lekedejs par Prepenpenu raksta ļoti daudz. Viņš ir diezgan atturīgs un savaldīgs savos izteicienos, bet par šī suņa apbrīnojamo inteliģenci un uzticību pierakstītas desmitiem lappuses. To lasot, neviļus jāsāk domāt, ka visizdevīgāko numuru autors bijis taisni Prepenpens, ne pats Mazais Patu.

Lekedejam veicās labi. Jāsaka vēlreiz: ja nezinātu, cik Endrjū kautrs, varētu nodomāt, ka Prepenpens radījis Mazo Patu, ne otrādi. Quod esi absurdum. Tomēr lakts paliek fakts. Acīmredzot Endrjū Lekedejam bija vajadzīgs kāds magnētisks kontakts ar otru būtni, vienalga, vai tas būtu cilvēks vai kustonis. Tikai šādā veidā viņš varēja parādīt savas spējas. Marseļas bulvāru mazajai fejai Elodī nebija taisnība, kad viņa deva tam padomu palikt «varenajā vientulībā» un uzstāties vienam pašam. Meitenei likās, ka viņš vienmēr izgāzīsies, ja tam būs jāpadodas cila gribai un nevarēs rādīt savu «es», bet viņa nebija paredzējusi, ka uzreiz iekaros publiku, tiklīdz viņa rokās būs nodota cita, sveša būtne. Kā gan lai Elodī, muļķīte, to būtu varējusi saprast?

Tā iesākās gadi, kad viņš svētlaimīgs klīda pa visu Eiropu. Bet cik savādi! Lielajās pilsētās viņiem bija ļoti vāji panākumi, kaut izlutinātai galvaspilsētu publikai tie rādīja savus labākos numurus. Savā dienasgrāmatā Lekedejs apgalvo, ka Prepenpens neveiksmes pārdzīvojis daudz dziļāk nekā viņš pats.

Galu galā Endrjū atvadījās no Parīzes un Londonas un sāka viesoties tikai provinces pilsētās, kur viņam bija ļoti liela piekrišana.

Viņš bija jauns, nosvērtu raksturu, laipns un maigas dabas cilvēks, kautrīgs, atturīgs. Lekedejā mita alkas pēc jaunām zināšanām, ko viņā pamodināja Bakuss. No pašas bērnības tam svešs bija vecāku glāsts, nekad viņš nejuta mocošās ilgas, kuras dažbrīd nedod miera pat visnelabojamākajiem klaidoņiem, lai arī viņš sapņoja par ģimenes mieru un laimi, par sievu un bērniem, bet tas bijām tikai neskaidrs ideāls, kurš sasniedzams varbūt kādreiz tālā nākotnē, kad viņš pelnīs daudz, daudz naudas. Bija taču jāatrod arī krietna, laba sieva. Kautra sieviete sēž pie apaļa galdiņa ar sarkanu galdautu un lāpa zeķes, viņai līdzās mazulis gaišiem, gaišiem matiņiem. Tā viņš savā naivā fantāzijā iedomājās ģimenes laimi. Tas, acīmredzot, bija viņa audžumātes, Bena Flinta krietnās sievas, iespaids. Savā dienasgrāmatā viņš, pīdamies pa sarežģītiem psihiskiem pārdzīvojumiem, pūlas izskaidrot savu teoriju, ka ideāla sieviete un ideāla sieva ir divi gluži dažādi jēdzieni. Sieviete, pēc kuras tvīka viņa romantiskā dvēsele, bija Daiļā Dāma, Sapņu Princese, Melizenda, Fedra, Rozalinda, Fedora, Dora Koperlīlda, par kurām, šķiet, es jau ieminējos. Bet nu jau Endrjū literārās zināšanas bija kļuvušas daudz plašākas, un šos vārdus viņš ļoti bieži piemin savā dienasgrāmatā. Bet pie apaļā galdiņa ar sarkano galdautu Lekedejs gan nevarēja iedomāties ne Daiļo Dāmu, ne Sapņu Princesi. Tā bija pavisam cita sieviete, tur smaržoja krāšņais pavasaris, nebeidzās skūpsti un dziļākā dvēseles tuvība.

Šī vieta viņa dienasgrāmatā, kā jau teicu, ir vislielāko pretrunu pilna. Liekas, viņš pats labi netiek galā ar savu filozofiju. Tomēr Endrjū dvēselē paliek šie divi ideāli, un viņš nekur nesāk vērpt banālās mīlestības intrigas. Baidos, ka palieku pārāk uzmācīgs, tomēr gribu vērst lasītāju uzmanību tieši uz šīm viņa īpašībām. Neaizmirstiet, ka Lekedejs ir pilnīgi neatkarīgs, neprecējies vīrs, kurš ļoti labi nopelna. Visu laiku viņš saticies ar visdažādākiem kosmopolītiskiem klaidoņiem, uz katra soļa viņš varēja ļauties simts saistošu, daiļu, tikpat neatkarīgu sieviešu brīvajai mīlestībai. Bet Endrjū paliek māņu un ilūziju valstībā. Protams, viņš nevarēja palikt par Jāzepu Skaisto, to sacīdams, es būtu grēkojis pret patiesību. Viņam, tāpat kā visiem citiem, nebija sveši smiekli, vīns un skūpsti, kas ātri aizmirstas.

— Vai satiksimies?

— Jā, ja gadīsies pa ceļam. Bon soir!

Pāris lappusēs grūti atstāstīt visu, kas noticis vairākos gados. Tomēr redzu, ka man tas būs jādara.

Ne visu laiku viņš kā meteors klīst pa Eiropu. Brīžiem tas atpūšas, dažreiz spiests palikt arī uz vietas. Bet nu jau viņš ticis pilnīgi uz kājām un nebaidās no nākotnes. Viņa galvenā mītne ir Parīze. Arvien vēl viņš dzīvo hotel meuble Sendenī priekšpilsētā. Bet nu jau ne vairs nabadzīgajā jumta istabiņā! Viņš īrē vairākas istabas otrajā slāvā: salons, šalle a manger, guļamistaba, cabinet de toilette, — un par tām viņš maksā cauru gadu. Nu jau Mazais Patu izspraucas caur raibo pūli Muanjona uzgaidāmajā istabā, mierīgi ieiet aģentūras vissvētākajā vietā, lepni smēķēdams cigāru.

— Paklausieties, mon vieux!

Un Muanjons jūt svētas izbailes. Jo viņam ir darīšana ar Provansas mīluļiem — Petit Patou un Prepenpenu.

Kad viņš iebrauc Parīzē, tas arvien satiekas ar Bakusu, kurš joprojām pārtiek no sava nožēlojamā tenoriņa. Horacio rūgti sūdzas, ka nekad netiekot pie miera. Visu laiku vajagot klīst pa kūrortiem un visādām viesnīcām.

— Neviens cilvēks vēl nav tādas mokas cietis, — viņš saka. — Salīdzinot mokas, ko tagad ciešu, ar mūsu katorgas darbu pirms septiņiem gadiem, tā izliekas tīra idille.

— Pirms septiņiem gadiem! — Endrjū atkārtoja. — Kas to varētu domāt!

— Jā, — Bakuss sarauca pieri. Viņš bija palicis daudz sirmāks un vājāks. — Man šie septiņi gadi bijuši īsti Prometeja moku gadi.

— Bet man liekas, ka tas viss bija tikai vakar. — Endrjū saka.

— Tādēļ ka jūs esat briesmīgs muļķis, pavisam bez smadzenēm, — Bakuss atbild.

Tomēr viņi joprojām ir labi draugi. Ja viens vai otrs nav Parīzē, tie kārtīgi sarakstās. Dažas no Bakusa vēstulēm Endrjū ir uzglabājis. Es tās lasiju. Man viņas liekas kā tīras literārās pērles. Tās pilnas brīnišķīgu paradoksu kā visa šī cilvēka dzīve.

Pēc šīs satikšanās ar Bakusu Endrjū atkal dodas ceļojumā. Viņam līdzi Prepenpens, bet ne vairs tas Prepenpens, kas bija agrāk, — vecs, gandrīz darba nespējīgs, kaut pūlas visiem spēkiem. Kurš suns gan būtu izturējis deviņus gadus grūta darba! Pakaļkājas tam reimatisma izmocītas. Uz skatuves viņam nāca miegs. Daudzi numuri tam vairs neizdevās.

— Tomēr esmu pārliecināts, — Lekedejs raksta, — ka ik reizes, kad pūlējos viņa darbu padarīt vieglāku, es to dziļi sāpināju. Taču pienāca laiks, kad viņš vairs nedarīja gandrīz neko. Protams, es varēju nopirkt citu suni, bet to viņa sirds neizturētu. Un lauzt tādam radījumam sirdi, kāds bija Prepenpens, būtu grēks! Es sāku programmu sastādīt tā, lai viņam liktos, ka viņš strādā velnišķīgi daudz... Bet pienāca gals. Tas notika uz Avinjonas tilta, kuram, kā atceraties, Lekedeja dzīvē ir liktenīga nozīme. No tās dienas, kad viņš izgāzās, tas nekad nebija Avinjonā bijis. Bet tagad vairs neviens pats neuzminētu, ka slavenais •Petit Patou ir tas pats vājais jauneklis, kurš pirms septiņiem gadiem ar tādu skandālu izgāzās. Viņš jau arī neuzstājās nožēlojamā deju zālē pilsētas nomalē, bet lieliskajā Boulevard de la Gare varietē. Endrjū bija viens no «zvaigznēm», tādēļ tam bija atsevišķa ģērbistaba. Viņš bija apmeties Hotel d'Europe, visgreznākajā Avinjonas viesnīcā. Lai nerastos kādi pārpratumi, viņš visur saucās par mesjē Patu. Garāmgājēji, skatīdamies viesnīcas dārzā, kur viņš pastaigājās, viens otram rādīja viņu un sačukstējās. Le voilā — Petit Patou!

Nelaime notika pašā vasaras karstumā, angažementa vidū. Viņš paēda brokastis, paēdināja arī Prcpenpenu, izsmēķēja ne visai dārgu cigāru, un abi ar nešķiramo Prcpenpenu pa putekļaino prospektu gāja uz tiltu. Metās vakars. Strādnieki jau bija salīduši savās būdiņās, un uz tilta bija ļoti maz gājēju. Gurdi, gausi plūda Ronas smagie ūdeņi. Tikai reti automobiļi drāzās pāri tiltam, saceldami putekļu mākoņus.

Pret tilta margām atspiedies, Endrjū nogrima melanholiskās domās par Prepenpcna dziestošo dzīvību. Suns sēdēja viņam pie kājām un skatījās uz ielu, acīmredzot, domādams tās pašas grūtsirdīgās un skumjās domas. Pēkšņi uz tilta uzskrēja netīrs, saplosīts sētas suns. Prepenpens, viņu ieraudzījis, uztraucās līdz sirds dziļumiem. Viņš piecēlās un pašapzinīgi piegāja pie netīrā sētas suņa, apstājās un izaicinoši pacēla savu asti ar pušķi galā. Pēkšņi atskanēja griezīgi kaucieni, vaidi un dažas cilvēku balsis. Tur kauca apturēta auto bremzes. Endrjū pagriezās un ieraudzīja lielu, smagu automobili, pilnu vīriešiem un sievietēm. Vīrieši visi izlēca ārā un sastājās uz tilta. Viņš ieraudzīja sētas suni, kurš laidās prom, cik jaudas; viņš ieraudzīja vēl kādu nekustīgu melnu masu, uzrautu uz bremzes gala. Viņš šausmās devās klāt, — tas bija viņa suns! Prepenpens bija beigts. Tas pats bija atrisinājis problēmu, kas nedeva miera viņa saimniekam. Endrjū izdzirda ļaudis runājam angliski un paskatījās uz tiem sāpēs un dusmās saviebtu seju.

— Nezvēri, jūs esat nobendējuši manu suni!

Viņš gandrīz nemaz nedzirdēja, kā viņi taisnojas un ko saka. Izrādījās, ka pūdelis atlēcis sāņus, tad, it kā tīši gribēdams sev darīt galu, pats meties zem auto riteņiem.

Viens no braucējiem, gludi skūts, ziedošiem vaigiem, acīmredzot, visai labi audzināts, bija ļoti nobēdājies par nelaimes gadījumu un sniedza Lekedejam savu vizītkarti.

— Pāris dienas es palikšu «Luksenburgas» viesnīcā Nimā, es saprotu, ka uzticīga un iemīļota suņa nāve nemaz nav samaksājama, tomēr...

— Ak, nē, nē, nē! — Endrjū teica, atraidīdams vizītkarti.

— Varbūt jūs pavēlēsiet mums jūsu suni kaut kur aizvest?

— Jūs esat ļoti laipns, — Endrjū sacīja. — Bet vislabāk būtu, ja jūs mani atstātu vienu.

Viņš paņēma Prepenpenu rokās un izspraucās cauri autobraucēju drūzmai un slaistu baram. Viena no braucējām, jaunava zilā plīvurā, devās viņam pakaļ, panāca un pieskārās tam pie pleca. Viņas acis bija asaru pilnas.

— Jūsu izskats mani galīgi satriec! Vai es jums nevaru palīdzēt?

Endrjū paskatījās uz viņu. Kaut viņa bēdas bija lielas, viņš nojauta,

ka tā ir viņa Sapņu Princese!

— Jūs bijāt tik laipna un izteicāt man savu līdzjūtību, — viņš saraustītā balsī sacīja. — Vairāk jūs nespējat man līdzēt.

Viņa izmisusi atmeta ar roku un gāja atpakaļ pie saviem ceļa biedriem, kuri jau bija sasēdušies automobilī. Endrjū gurdiem soļiem gāja tālāk, rokās nesdams Prepenpena asinīm noplūdušo līķi. Viņa sejā bija kaut kas tāds, ka neviens no ielas slaistiem neiedrošinājās viņam skriet līdzi. Viņš gāja prom, neredzēdams nevienu pašu, un pat nemanīja, ka kāda sieviete, kas stāvēja pie tilta margām, paskatījās uz viņu, aiz brīnumiem iekliedzās un, bridi apdomājusi, gāja viņam pakaļ, turēdamās gabaliņu aiz viņa. Pa netīro krastmalu viņš nonāca līdz akmens solam vientuļā stūrī un nolika Prepenpenu zemē. Tad apsēdās, saliecās un sāka raudāt. Pa septiņiem gadiem suņa dzīve bija tik cieši savijusies ar viņa paša dzīvi. Viņi dalīja ne vien ēdamo, bet arī gulēja vienā gultā, kopā strādāja grūto darbu, kopā līksmoja par uzvarām, kopā skuma par zaudējumiem un vilšanos. Prepenpens bija vienīgā dzīvā radība, kuru viņš mīlēja.

— Pardoii, monsieur, — blakus viņam teica kāda balss.

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja sievieti, kura tam bija nākusi līdzi jau no tilta. Tā bija tumšu seju, ar acīmredzamu tieksmi uz pilnīgumu, bet tagad izskatījās vāja, novārgusi. Viņai bija kautras, laipnas acis, kurās varēja saskatīt vāju, mīlīgu smaidu, bet to it kā aizdzinušas mūžīgās bēdas un raizes, viņas lūpas bija cieši sakniebtas un novārgusī seeja likās rūpju sagrauzta. Bet viņa bija jauna, ne vecāka par trīsdesmit gadiem. Viņas kustības vēl bija jaunas, vingras. Viņa nebija ģērbusies gluži nabadzīgi, bet bija redzams, ka viņai nav nekādas intereses par to, kā tā ģērbusies.

— Madame? — Endrjū sacīja.

Viņš paskatījās uz to, — viņas seja tam likās savādi pazīstama. Kaut kur viņš to bija jau redzējis. Bet pa šiem gadiem viņš bija redzējis tūkstošiem sieviešu.

— Jums, mesjē, lielas bēdas?

— Jā, nmdame.

Viņa apsēdās tam līdzās.

— Vous pleurez, jūs laikam to ļoti mīlējāt?

Tā nebija sveša balss, citādi viņš būtu piecēlies un ļoti pieklājīgi, cik vien tas iespējams šādā brīdī, būtu lūdzis, lai dāma taisās, kā tiek, pie visiem velniem. Bed viņas līdzjūtība to neapvainoja. Viņas balsī bija kas tuvs un silts. Viņai bija tiesības tam izteikt savu līdzjūtību, — to viņš juta.

Viņš atkal uz to paskatījās neizpratnes pilnu, bet pateicīgu skatu.

— Vai jūs mani nepazīstat? Enliii, nav jau nekāds brīnums! — Viņa paraustīja plecus. — Esam taču tikušies tikai vienu vienīgu reizi mūžā, pirms daudziem gadiem. Tad bijām kopā tikai dažas stundas... Tepat, Avinjonā... Bet, liekas, mēs toreiz palikām labi draugi.

Endrjū smagi nopūtās, aši pagriezās pret nepazīstamo sievieti un sniedza viņai roku.

— Mon Dimi! Elodī!

Viņa skumji pasmaidīja.

— Bet man ļoti liels prieks, — viņa teica, — ka jūs mani atceraties!.

Devītā nodala

r

Viņi palika sēžot uz sola un runāja par traģisko notikumu. Pie viņu kājām gulēja mirušais Prepenpens, kas viņus reizē saistīja, bet arī šķīra. Elodī sirsnīgā līdzjūtība viņus satuvināja. Kamēr viņiem pie kājām gulēja saplosītais, asinīm noplūdušais Endrjū draugs, ne par ko citu viņš nespēja domāt. Elodī pirmā teica, ka suni vajagot apbedīt ar vislielāko spožumu. Vai neaiziet uz viesnīcu un nepasaukt strādnieku ar lāpstu? Viņš pasmaidīja.

— Patiesi, grūtā brīdī jūs man vienmēr nākat palīgā. Bet kā lai atstāju mirušo draugu vienu?

— Mans draugs, es palikšu pie viņa.

Viņš aizgāja. Pēc brīža tas bija atpakaļ kopā ar viesnīcas kalpotāju. Drīz vien Ronas krastā bija izrakts kaps, un Prepenpens uz mūžīgiem laikiem guldīts laipnās zemes klēpī. Kad tas bija galā, Endrjū pagriezās pret Elodī, un viņa acis bija asaru pilnas.

— Bet nu apsēdīsimies kaut kur citur, un jūs man pastāstīsiet par sevi, — viņš sacīja. — Es visu laiku izturējos kā ļaunākais egoists.

Viņas stāsts bija skumjš un sen dzirdēts, vecs kā pasaule. Vispirms viņa novilka savus stipri nonēsātos cimdus, jo bija ļoti karsti; kreisās rokas zelta pirkstā viņai bija laulības gredzens. Endrjū to uzreiz pamanīja.

— Ko, jūs esat apprecējusies?

— Jā, — viņa teica, — esmu jau sieva.

— Nevar sacīt, ka jūsu balss skanētu kā laimīgas sievas balss.

Viņa skumji paraustīja plecus.

— Vai var kāda sieviete būt laimīga, ja viņas vīrs ir — goujat.

«Goujal» ir vārds, kuru grūti pārtulkot. «Nelietis», «blēdis», «bezgodis», — tie ir daudz par mīkstiem. Šai vārdā ir izteikta grimuša, noklīduša cilvēka vispēdējā ļaunā pakāpe.

Endrjū sarauca uzacis.

— Viņš pret jums izturas slikti?

— Jā, bet tas jau beidzies. Nu, par laimi, esmu palikusi viena pati. Viņš mani pameta.

— Vai bērni jums ir?

— Paldies Dievam, nav, — Elodī atbildēja.

Bet tad viņas dienvidnieces temperaments atrāva vaļā visus atturības dambjus, un sāka plūst viņas nebeidzamās vārdu straumes. Tā Endrjū dabūja visu zināt.

Viņa bijusi godīga meitene, uzvarējusi tūkstošiem kārdinājumu. Kad Endrjū viņu saticis pirmo reizi, tā bijusi tīra un neskarta kā jauna mūķene. Bet viņa nebijusi naiva muļķīte. Nē, nebūt! Meitene, kas bijusi Marseļas darbnīcās un desmitiem reižu franču deju zālēs un palikusi neaizskarta un tīra, ir vai nu svētā vai idiote! Bet taisni tādēļ, ka viņa nebijusi naiva, tā varējusi atturēties no visiem kārdinājumiem, — viņa bijusi lepna, bet ne naiva. Par naudu viņa nekad nepārdevusies.

Grand Dieu, nē! Un mīlestība? Ja vīrietis saka, ka viņš mīl, bet precēties negrib, tad viņa mīlestība nav ne graša vērta. Nē! Tikai no Dieva puses, lai Endrjū nedomājot, ka viņa grib izlikties un izmeloties. Viņas saprāts tai liedzis būt citādai.

Lekedejs nebūt nebrīnījās, ka viņa tam visu to stāstīja it kā taisnodamās. Tajā pasaulē, kur Elodī dzīvoja, nevainīga varēja palikt tikai reta meitene.

Et pilis enfin. Beidzot viņa satikusi vīrieti, kas viņu ieguvis. Tas bijis kādas klejojošas operetes trupas dziedātājs, un viņa dziedājusi korī. Viņš bijis jauns, skaists, dziedājis otrās partijas. Bet viņa bijusi daudz zemāka starp teātra ļaudīm, un tādēļ dziedātājs viņai licies neaizsniedzams ūn varens. Viņš iemīlējies viņā. Elodī glaimojusi tā uzmanība, un tādēļ arī viņai licies, ka tā iemīlējusies. Protams, viņš vairākas reizes prasījis, lai tā viņam atdodas. Bet to viņa nekad nav darījusi. Galu galā viņš tā iekaisis, ka bijis ar mieru uzņemties visas Francijas laulības ceremoniju mokas. Tā Elodī salaulājusies ar Raulu Maresko. Vispirms viņus salaulājis mēra kungs, tad kirē kungs.

Dažus mēnešus viņa bijusi laimīga. Bet tad skaisto Raulu savaldzinājusi cita meitene. Elodī saslimusi, visi jau domājuši, ka viņa mirs. Kamēr viņa slimoja un kamēr tad lēnām atkopās, Rauls iemīlējies pēc kārtas visos glītākos purniņos, kādi tikai gadījušies. Un to bijis bezgala daudz. Ja tā būtu kāda viena viņa mīļākā, varbūt viņa arī pierastu un neko neteiktu. Bet vesels bars. Slimības laikā viņa palikusi neglītāka, zaudēdama savu vienīgo ieroci. Rauls zaimojis, ņirgājies, viņai dzirdot, lielījies ar savām uzvarām. Ja Elodī kādreiz protestējusi, viņš to sācis nežēlīgi sist.

— Le goujat! — Endrjū iesaucās.

Tā bija elle, ne cilvēka dzīve. Tomēr viņi strādājuši vienā trupā, viņa dziedājusi korī, viņš bijis otrā plāna aktieris. Kādā jaukā dienā viņš angažēts Buenosairesā. Viņa nodomājusi braukt tam līdzi. Jau iegājusi tvaikoņa kajītē un nolikusi savas lietas. Viņš tai teicis: «Man uz kādām divām dienām jāaizbrauc darīšanās. Trešdien gaidi mani piestātnē. Es atbraukšu uz Havru tieši pirms tvaikoņa atiešanas. Trešdien viņa gājusi uz Senlazāras dzelzceļa piestātni, bet tur viņai pateikuši, ka vilciens uz Havru aizgājis jau otrdien. Un sale tour — eh? Vai kādreiz esatdzirdē-juši tādu nekrietnību? Tajā pašā dienā viņa dabūjusi zināt, ka viņas kajīti ieņēmusi kāda modiste no Place de la Madelaine. Kopā ar modisti tas no viņas aizbēdzis... Tas noticis pirms gada. No tā laika viņa vairs neko nav dzirdējusi par savu vīru un arī negribot dzirdēt.

— Un jūs visu laiku palikāt teātrī, kur pelnījāt dienišķo maizi?

— Jā, bet dažu labu reizi bija ļoti grūti. Slimība bija atstājusi iespaidu uz manu balsi. Vairs es antreprenieriem neesmu diez cik vajadzīga. Tomēr kaut kā kulties varu, — viņa tikko pasmaidīja. — Bet nu, — kā jums klājas? Es jūs vakar redzēju «Palasa». Tur mani pazīst, dabūju kontranmrku. Jūs esat slavens vīrs. Man ļoti liels prieks par jums.

Endrjū kautrīgi atvairīja viņas bezgalīgos cildinājumus, jo par saviem panākumiem viņš varot pateikties viņai. Lekedejs tai izstāstīja par ķēvi Elodī, kā viņš vinnējis divus tūkstošus franku. Viņa sāka smieties un sasita plaukstas. Pirmo reizi viņa smējās.

— Tas ir lieliski! Tas mani ļoti aizkustina. Tagad zinu, ka jūs mani atcerējāties. Bel, nebūtu zirdziņš pienācis pirmais, jūs droši vien būtu mani nolādējis? Vai ne?

— Tam zirgam bija jāpienāk pirmajam, — Endrjū nopietni atbildēja. — Es zināju, ka tā būs. Es nešaubījos nevienu mirkli. Es ticēju, Elodī, jūsu laimes zvaigznei.

— Manai zvaigznei? Tā nav nekā vērta!

— Man tā bijusi ļoti laimīga, — Endrjū teica.

Viņi runāja tālāk. Elodī tam bezgala daudz jautāja un drīz vien dabūja zināt visu, kā viņam gājis: pelēka dzīvīte bez bagātīgiem piedzīvojumiem un notikumiem. Viņš izstāstīja arī par Horacio Bakusu, kā viņi uzstājušies Anglijas kūrortos, kur viņš pirmo reizi realizējis tās ideju par sava ķermeņa izmantošanu; izstāstīja arī par Prepenpenu, kā viņi kopā apceļojuši visu Eiropu. Un nu uz mūžu zaudēts uzticīgais suns!

— Kā tad jūs bez viņa varēsiet uzstāties? — viņa vaicāja.

Viņš paraustīja plecus. Vēl viņš par to nebija domājis. Tas viņu arī daudz neuztrauca, bet viņš skuma par pašu nāves gadījumu.

— Jūs esiet tik smalks un jūtīgs! Kā tas gadījies, ka neviena sieviete nav jūs iemīlējusi?

— Droši vien tādēļ, ka man nav laimējies satikt nevienu sievieti, kuru es varētu iemīlēt.

Elodī negribēja tālāk par to runāt. Viņa skumji nopūtās un nodūra acis. Viņš uz to paskatījās un viņas sejā redzēja visas pēdējo gadu bēdas un sāpes. Viņš zināja, ka tai nav vēl trīsdesmit gadu, bet tā izskatījās daudz vecāka. Viņas brūnganā āda bija apvītusi un likās gluži dzeltena, vaigi bija iekrituši, ap acīm bija jau daudzas grumbas, žokļi un zods bija palikuši asāki. Bija skaidri redzams, ka viņa cīnās ar trūkumu un badojas.

— Vai jūs Avinjonā esat angažēta? — viņš vaicāja.

Viņa papurināja galvu. Nē, viņa tikai atbraukusi atpūsties.

— Vai jūs jau sen esat bez darba?

To viņa skaidri nezināja. Dažas nedēļas. Bet kādas ir nākotnes izredzes? Nākošā pirmdienā Avinjonā iebrauks Tardjē trupa. Viņa pazīst trupas anlreprenieri. Varbūt viņš tai dos darbu uz pāris nedēļām.

— Bet ja nedos?

— Gan jau, — viņa teica, izlikdamās bezrūpīga.

Endrjū atkal sarauca pieri. Viņa laipnās, zilās acis palika pavisam nopietnas. Viņš saviem maigiem pirkstiem pieskārās viņas rokai.

— Reiz jūs man palīdzējāt ar savu līdzjūtību. Vai gan jūs mani tagad atraidīsiet? Tikai aiz lepnuma jūs negribat atzīties, ka ciešat trūkumu.

— Kādēļ par to runāt? — viņa teica, uz Endrjū nemaz neskatīdamās. — Kā gan jūs varat palīdzēt? Ar naudu? Nē, nekad! Tad es labāk noslīcināšos! — Kas par niekiem, — viņš teica. — Jūs ļoti labi zināt, ka esat savam saimniekam parādā par istabu un viņš jūs vairs nelaiž pat iekšā. Jūs zināt, ka jums nav pat ko ēst. Jūs zināt, ka šodien neesat ēdusi it nekā, varbūt tikai gabaliņu sausas maizes un labākā gadījumā vēl lasi kafijas. Atzīstieties!.

Viņas lūpas nodrebēja. Viņa tās cieši sakoda. Tomēr sāpju pilnais kamols sakāpa rīklē, un acīs iemirdzējās asaras. Viņa saliecās un sāka rūgti raudāt.

Jā, tas ir tiesa. Viņai bija tikai divi — trīs sū un vairāk nekā. Viņai nav nekā, ko apģērbt. Ak kāds kauns, ka viņš visu uzminējis! Kādēļ gan viņa sākusi ar to runāties? Un tā tālāk, un tā tālāk...

Lekedejam vairs nebija ne mazāko šaubu. Elodī bija vismaz viņa Maskota, ja ne glābējs eņģelis, — un fui viņa pati stāv bezdibeņa malā. Kamēr viņa raudāja, viņš nemanot ieliku tai kabatā simts franku kredītbiļeti. Vismaz dažas dienas lai viņai ir kur palikt un ko paēst, kamēr viņš kaut ko izdomās. Bet ko lai izdomā? Kā lai viņu nodrošina? Viņš nogrima dziļās domās. Kā gan viņš, upkārtklejojošs klauns, var nodrošināt pamestas sievietes nākotni, kurai nav nekādu spēju?

— Voyons, chere amie, — viņš teica, pūlēdamies viņu mierināt. — Vēl viss nav zaudēts. Ja teātris nevar nodrošināt jūsu dzīvi, lūkosim atrast kādu citu izeju. Esmu šo to ietaupījis. Es varu jums pavisam viegli aizdot nedaudz naudas, un jūs varat nopirkt kādu petit commerce. Parādu jūs varēsiet man pa daļām atmaksāt. Tiens! Ja nemaldos, tad jūs taču esat mācījusies par šuvēju?

Elodī atmeta ar roku. Tas bija tik sen, un viss jau aizmirsts. Nekā viņa neprot, varbūt tikai strādāt par statisti kādā leātrītī. Varbūt Endrjū varētu pagādāt viņai kādu angažementu. Nekā cita viņa nevēlētos.

Endrjū paskatījās pulkstenī. Jau bija diezgan vēls. Viņš atcerējās, ka nav vēl ēdis pusdienas. Bija arī jāpadomā, kā vakarā uzstāties bez Prepenpenu. Bez sagatavošanās viņš neiedrošinājās uzstāties. Viņš piecēlās un lūdza, lai Elodī piedod.

— Mīļais draugs, — viņš teica, ejot garām cietokšņa sienām uz gal-veniem vārlienm, — nezaudējiet dūšu un izturību. Atnāciet vakarā uz «Palasu». Es jūs ielaidīšu ložā. Kad būšu savu numuru beidzis, satiksimies «Lieltirgoņu kafejnīcā», tur paēdīsim vakariņas un parunāsimies.

Elodī bija ar mieru. Pie «Hotel d'Europe» viņš atvadījās no viņas un teica:

— Es jūs nelūdzu uz pusdienām, jo man vēl jāapdomā, kā šovakar uzstāties, un jāpamēģina. Jūs taču nedusmosieties, vai ne? Jums kabatā ir de quoi bien diner. An revoir, та chere amie.

Viņš sniedza tai roku. Viņa to satvēra un traģiski raudzījās viņa acīs.

— Sakiet man, — viņa sacīja, — ko lai daru? Vai iet vakarā uz «Palasu», vai labāk mesties Ronā?

— Ja vakarā satiksimies, tad varēsiet tīri labi vēl dzīvot. Bet dzīve nemaz nav tik muļķīgs joks, kā dažreiz izliekas.

— Es aiziešu, — Elodī sacīja.

— Velns lai parauj, — Endrjū teica, iegājis viesnīcas pagalmā un no pieres sviedrus noslaucījis. — Nu gan esmu uzņēmies pamatīgu atbildību!

Endrjū bija pieredzējis artists, un tādēļ vakarā viņa uzstāšanās beidzās tīri labi. Teātra pārvaldnieks arī viņam palīdzēja un paziņoja publikai traģisko ziņu, ka Prepenpens nomiris un tādēļ vajagot būt saudzīgākiem pret Mazo Patu.

Tomēr deju zālē Endrjū jutās ļoti smagi. Viņa ģērbistabā bija kārtīgi salikti visi pūdeļa tualetes piederumu: raibās lentītes, aizjūgs, dzeltenā klauna cepure u.c.. To ieraudzījis, Endrjū izcieta smagas mokas.

Izrāde beidzās. Aizvien vēl Endrjū bija grūtsirdīgs un nomākts. Viņš atgrimējās un apģērbās. Protams, viņš varēja tūliņ pat nopirkt citu suni, arī dresēt to neko daudz nevajadzētu. Bet lai varētu labi saprasties ar suni, viņam to vajadzētu iemīlēt, panākt visciešāko kontaktu starp suņa dvēseli un savējo. Kā gan viņš varētu iemīlēt kādu citu suni, kad nav vairs Prepenpena? Viņš juta, ka to nespēs. Viņš izgāja uz ielas pilns visdrūmāko domu. Elodī viņu gaidīja pie ārdurvīm.

— Jūs lieliski tikāt galā, — viņa teica.

— Bet vakar vakarā taču bija simtreiz labāk, vai ne?

— Ah, non! — viņai paspruka.

Vienu otru vārdu izrunādami, viņi gāja pa avanue de la Care. Tāpat kā todien, kad viņi satikās pirmo reizi, arī tagad iela bija pilna Avinjonas cienījamo pilsoņu, kuri ieelpoja svaigo vasaras gaisu. Vēlāk Elodī atzinās Lekedejam, ka, cilpojot blakus viņam, tik garam un vijīgam, viņa jutusies maza un sīciņa. Tās bija gluži jaunas jūtas, pavisam citādas nekā toreiz, kad viņi pirmo reizi tikās un kad viņi abi bija jauni un nabagi, tātad līdzīgi.

Bet tagad viņš tai likās kā Dievs. Ar savu sievietes nojautu tā zināja, ka tagad viņai ir rūpju sagrauzta seja un iekritušas krūtis, bet toreiz viņa bija vesela un ziedoši jauna.

Neviens no viņiem nezināja, kā beigsies viņu diezgan ērmotā salikšanās. Endrjū tai juta līdz no visas sirds un vēlējās atmaksāt par visu, ko viņa tam kādreiz sniegusi. Ari šodien viņa bija pret to tik smalkjūtīga, un arī par to viņš nevarēja tai palikt parādā. Bet kas būs tālāk? Priekšā biezēja smaga tumsa.

Elodī bez kurnēšanas, ne vārda neteikdama, ļāvās liktenim, tai varenai un nevaldāmai straumei, kura viņu rāva prom — neziņā. Tā nebaidījās pazemojuma, kas ir lielākais lepnums. Kaut viņa kā izmisusi pieķērās pie Endrjū, kā slīkonis ķeras pie salmiņa, kaut visa viņas sievietes sirds tiektin tiecās pēc viņa vienkāršās, laipnās vīrieša dvēseles, kaut viņai bija bezgala tā žēl, jo tik sāpīga viņam bija Prepenpena nāve, tomēr nevienu mirkli viņa neiedomājās, ka varētu iznākt parastais romantiskais denouement. Gan neviļus viņai ienāca prātā šī doma. Kā gan lai tas nenotiktu ar tādu sievieti kā viņa, kas augusi vienkāršā ģimenē un kurai tik elementārs prāts? Tomēr viņa tūdaļ dzina prom šādas domas: ar ko gan viņa, līdzīga izvazātai lupatai, vairs varētu vīrieti valdzināt? Arī tad nekas neiznāktu, ja viņa būtu skaista un jauna kā toreiz. Elodī Figaso nekad nebija par naudu pārdevusies. Nē! Par to viņa pat domāt negribēja. Tomēr tai nekas nebūtu pretim, ja šī laipnā sfinksa neizturētos pret viņu tik noslēpumaini un nopietni.

Viņi kafejnīcā apēda pāris sviestmaizes un izdzēra pudeli sarkanvīna, jo labāka nekā te vairs nevarēja dabūt, un Elodī dievojās, ka nesen vēl brangi paēdusi. Tādēļ viņi palika sēžot un sāka runāt, ko tālāk darīt. Ļoti veikli Elodī beidza valodas par savām likstām un sāka runāt par to, ko viņš pats domā darīt pēc Prepenpena nāves. Tātad jaunu suni viņš negrib pirkt, bet solo priekšnesumi arī nav iespējami. Ko gan viņš domā darīt? Atrast jaunu partneri? Tādu pašu kā tas viņa draugs, — kā taču viņu sauc, — Bakuss, uz kuru gandrīz nemaz nevar paļauties un kurš prasa pusi no visiem ienākumiem.

— To nu gan ne, — Endrjū sacīja, pēc glāzes vecā ermitāža jau nedaudz labākā omā. — Man vajadzīgs tikai piedzīvojis, darba spējīgs partneris.

Elodī iešāvās galvā pārdroša doma.

— Jums vajadzēs viņu krietni trenēt.

— Protams. Diemžēl, — viņš drūmi teica, — gandrīz visi palīgi ir bezgala stulbi. Viņi ir neapdāvināti. Tiem nav it nekā sava. Uz tiem it nemaz nevar paļauties.

— Ar vārdu sakot, — Elodī teica, ar lielām pūlēm slēpdama, kā dreb viņas balss,' — jums vajadzīgs cilvēks, kurš varētu jums pieskaņoties, kurš varētu jūs saprast no pusvārda kā Prepenpens.

— Taisni tāds, — Endrjū atbildēja. — Bet kā lai atrod Prepenpe-nu ar cilvēka seju?

Elodī nolika nazi un dakšiņu un cieši skatījās uz viņu. Endrjū neviļus ieraudzīja, cik viņas tumšās, gudrās un uzticīgās acis līdzīgas Prepenpena acīm. Viņa tīri sievišķīgi pateica tam savas domas, neizrunādama neviena vārda.

— Pasakiet man, — viņš domīgi sāka.

— Nu? — Ko jūs uz skatuves darījāt? Ko jūs varat darīt? Sakiet man pavisam vaļsirdīgi, nekautrējieties. Žēl, ka nekad neesmu jūs redzējis uzstājoties.

Viņa dzied. Ne vairs tik labi kā agrāk, jo slimība sabojājusi viņas balsi. Tomēr viņas balss ir diezgan skaidra un labi nostādīta. Arī dzirde viņai laba. Viņa var arī pavadīt uz klavierēm, pas trop mal. Viņa dejo, prot rīkoties ar kastaņetēm un tamburīniem a l'espagnole. Viņa ir arī ļoti disciplinēta.

Stāstīdama par saviem diezgan vienkāršajiem skatuves talantiem, viņa stipri uztraucās. Acis dega, lūpas drebēja, un balss brīžiem pārtrūka.

Galu galā Endrjū gan bija pedantisks un ļoti praktisks cilvēks, bet arī vēl jauns, žēlsirdīgs un augstsirdīgs. Raudzīdamies Elodī lūdzošajās acīs, kuras bija uzticīgas kā sunim, viņš nevarēja ilgāk vairs izturēt. Viņš juta, ka nespēj tai pretoties. Viņa galvā joņoja doma pēc domas, gribēdamas tikt galā ar grūto uzdevumu. Vai tikai pats Liktenis nav Elodī pie viņa raidījis un izšķīris visas viņa grūtības?

— Sakiet man, vai esat ar mieru nākt pie manis uz vienu mēģinājumu?

Un viņā pamodās viltība, kas ir katras sievietes dabā.

— Uz kādu mēģinājumu? — viņa vaicāja, izlikdamās bezgala naiva un izbrīnījusies.

Viņš bija norūpējies. Vai viņš nebija pareizi sapratis viņas lūgšanos? No viņas likteņa lēmēja tam bija jāpaliek par vienkāršu meli.

— Es zinu, tas jums nav spīdošs piedāvājums, — viņš gandrīz vai lūgdamies sacīja, — bet, ja jūs būtu ar mieru to pieņemt...

— Un kļūt par jūsu palīgu? — viņa vaicāja, it kā nekad agrāk viņa par to nebūtu domājusi.

— Jā. Ja vien jums nav bail no viena mēneša grūta un smaga darba. Jums vajadzēs pamācīties žonglēt. Vajadzēs man uzreiz prast atbildēt un mani atbalstīt. Ja vien gribēsiet man uzticēties, tik grūti tas nemaz nebūs.

— Но, топ pouvre Andre, — viņa it kā izbrīnījusies teica, — tas man ne prātā neienāca. Es taču tik maz ko jēdzu! Droši vien jums tikai kauns būs jāpiedzīvo manis dēļ.

— Nē, nemaz ne, — viņš vientiesīgi atbildēja. — Es savu amatu protu. Pagaidiet! Noslēgsim tādu mazu līgumu. Pēc desmit nedēļām beidzas mani līgumi par uzstāšanos, un desmit nedēļu laikā es jums maksāšu desmit frankus dienā, apmaksāšu viesnīcu, tāpat arī dzelzceļu un uzturu.

Elodī pat sapņot nebija sapņojusi par tik pasakainiem noteikumiem un sniedza viņam abas rokas.

— Vai jūs tikai nejokojat? Vai tas tiesa? Un, ja es būšu jums derīga, tad jūs mani uz visiem laikiem paturēsiet pie sevis?

— Kādēļ tad ne? — Endrjū teica. — Ja jums būs vajadzīgās spējas, nākošā braucienā es jums došu daudz labāku atalgojumu.

— Un ja man nebūs nekādu spēju?

Viņš tādu iespējamību noraidīja un pasmaidīja savu brīnišķīgo smaidu.

Elodī intuitīvi nojauta, ka aiz šī smaida slēpjas vīrieša negrozāma apņemšanās. Viņa zināja, ka šoreiz viņa to valdzina ar savu nevarību, bet zināja arī, ka otrreiz tas vairs neiežēlosies, ja viņas dēļ tam būs jā izgāžas.

— Esmu pārliecināts, ka nelielas spējas jums būs, — Endrjū sacīja.

* * *

Tāpat kā pēc pirmās satikšanās, viņš to pavadīja līdz mēbelētām istabiņām, kur viņa dzīvoja. Viņa jutās pavisam sīciņa un niecīga, tomēr gavilēja. Nekad Endrjū viņai nebija licies tik augsts un cēls, jo viņš ar vienu rokas vilcienu bija to izrāvis no izmisuma un nabadzības pekles, un nu viņa ir cerību un labklājības kalnā. Aiz pateicības tā varēja viņam vai roku noskūpstīt. Bet viņa arī ar lepnumu apzinājās, ka vēl nav mirusi sievišķība, kura aizkustinājusi augsto un cēlo vīru un radījusi brīnumu.

Viņi apstājās šaurā, netīrā šķērsieliņā pie viņas dzīvokļa durvīm. Endrjū ar riebumu noskatījās nabadzīgajā midzenī, kurā Elodī mita.

— Rīt pat dodieties no šejienes prom, — viņš teica. — Es jums noīrēšu istabu viesnīcā. Mums būs vēl daudz, ko pārrunāt. Vai jums būs iespējams rīt desmitos atnākt pie manis?

— Visu es izdarīšu, ko vien jūs liksiet, — viņa pazemīgi teica.

Viņš sniedza tai roku.

— Ar labu nakti, Elodī. Nezaudējiet izturību, gan viss būs labi.

Drebošu balsi viņa izteica kādus nesakarīgus pateicības vārdus, aši

apgriezās un steidzās augšā pa smirdošajām trepēm.

Viņš aizmirsa to noskūpstīt. Tikai viens palicis, viņš atcerējās jauko idilli, kad viņi šķīrās pirms daudziem gadiem. Viņš iesmējās. Tie bija smiekli bez prieka. Toreizējo jaunekli un daiļo jaunavu dziļš bezdibenis šķīra no vīrieša un sievietes, kuri šovakar viens no otra atvadījās.

Desmita nodaļa

Tā pie teātra debesīm uzausa jauns zvaigznājs, kurš vēlāk kļuva slavens kā Les Petits Patoux. Elodī bija paklausīga, saprātīga un apdāvināta un jau no paša sākuma bija spējīga mācekle. Dabas dotās dāvanas apvienojās ar viņas vēlēšanos visiem spēkiem pūlēties un pateikties savam labdarim. Viņa virtuozi prata pielāgoties. Endrjū bija gluži pārsteigts par viņas spējām. Pat hipnotizēta tā labāk nespētu izpildīt viņa gribu. Ar savu māksliniecisko nojautu viņa katru brīdi manīja, kad viņas personīgajām spējām un īpašībām jāapklust un kad tā viņas varēja izrādīt. Ar savām replikām viņa lieliski tika galā. Endrjū bija ļoti pacietīgs sava amata meistars, un viņa uzcītīga mācekle, tādēļ viņa ļoti ātri iemācījās divus-trīs numurus. Endrjū izmēģināja ar viņu lielisko triku ar cigāru, kurš bija Prepenpena spīdošākais numurs. Vaļēju muti viņa vēroja Endrjū kustības. Viņš meta cigāru gaisā, un Elodī to ķēra savā mutē ļoti veikli un viegli. Tad izlikās ļoti neapmierināta un meta cigāru atpakaļ Endrjū, un arī viņš to satvēra savām lūpām. īsu brīdi viņš to smēķēja, tad graciozi meta to Elodī. Tā publikai izlikās. Bed īstenībā viņš izdarīja kādu gluži nemanāmu kustību, un cigārs pazuda, bet Elodī rokās pēkšņi parādījās pērļu rota, un arī tā vienā mirklī pazuda, tiklīdz viņa taisījās to aplikt ap kaklu. Un tā parādījās un pazuda vēl daudzas citas vērtslietas. Šim trikam bija ļoti lieli panākumi.

Pēc dažiem mēnešiem viņš jau dievojās, ka tā atsverot simts Pre-penpenus. Viņai varēja iemācīt visu, kas vien ienāca prātā. Uz gada beigām Mazo Patu komiskie numuri bija ārkārtīgi populāri visās Francijas provinces pilsētās. Vienu sezonu viņi nostrādāja pat Parīzes Mendrano cirkā, vienu nedēļu viesojās Londonas «Hipodromā» un bija apbraukuši lielākās Itālijas pilsētas. Tagad viņi par savu uzstāšanos ņēma divas un trīs reizes vairāk, nekā spēlējot ar Prepenpenu.

Arī Elodī āriene pa to laiku bija ļoti pārvērtusies. Jauna sieviete ar tieksmi uz korpulenci ļoti īsā laikā var atgūt savu figūru, ja bada un nabadzības dēļ viņa palikusi vāja un sagurusi. Elodī nebija skaista. Skaistas bija tikai viņas tumšās acis un mirdzošie, baltie zobi. Viņai bija lieli un nepareizi sejas panti. Savu ādu tā nekad nebija kopusi. Bet pēc diviem vai trim mierā nodzīvotiem mēnešiem viņa atkal bija pievilcīga un pārgalvīgi pašapzinīga kā visas Marseļas gamine, kas pirms daudziem gadiem pati lika, lai Endrjū viņu noskūpsta.

Ar laiku viņa kļuva pilnīgi līdztiesīga Endrjū partnere, vēlāk arī uzticīga dzīves biedre. Tur nebija nekā dīvaina, jo tādi bija viņu apkārtnes tikumi un tradīcijas. Sava nozīme bija arī tam, ka viņiem vienmēr visos ceļojumos vajadzēja būt kopā. Es ļoti šaubos, vai viņus valdzinājušas kādas kaislības. Endrjū savas dvēseles dziļumos vēl sapņoja par sapņu Princesi, bet Elodī gandrīz visas savas ilūzijas un visu savu dedzību bija atdevusi nelietim Raulam. Viņu attiecības bija pavisam citādas, tās bija sirsnīgas simpātijas un draudzība. Filozofi mēdz sacīt, ka uz šī pamata rodas gandrīz visas laimīgās laulības. Varat tam ticēt vai neticēt. Es par to neuzdrošinos spriest... Lai nu bija šā vai tā, bet Mazie Patu bija laimīgi. Elodī gan nebija ideāla saimniece, bet nevajag aizmirst, kā viņa bija audzināta un ko visu nebija redzējusi teātru aizkulisēs. Un tie taču visu laiku klejoja no vienas viesnīcas uz otru, — kur gan viņa būtu varējusi kļūt par ideālu saimnieci! Kad viņi jau trīs vai četrus mēnešus bija kopā strādājuši, viņa vairs nelāpīja Endrjū veļu, bet viņš tai nepārmeta, jo darbs uz skatuves bija ļoti nogurdinošs. Arī Elodī pašas apģērbus vajadzēja savest kārtībā. Taču šad un tad viņa pūlējās, lai Endrjū varētu dzīvot komfortā. Parīzē pirmajās dienās viņa gribēja būt īsta saimniece. Bet virtuves lietā tā nesaprata ķēkšu, un ķēkša atbildēja ar to pašu, līdz abas sāka strīdēties. Vienu vai divas reizes Endrjū palika bez pusdienām. Ar laipnu pārākumu viņš Elodī aizrādīja, ka tāds stāvoklis nav normāls. Tā sākās viņu pirmais strīdiņš, un no šīs dienas viņi ēda pusdienas restorānā.

— Mon vieux, — Elodī teica, — diezgan esmu svīdusi jaunības gados. Mans laimes ideāls neatzīst ne adatas, ne diegus, ne virtuvi.

Viņa arī nemaz neinteresējās par sava dzīvokļa mājību un omulību. Putekļi to neuztrauca. Viņai pat ļoti patika, ja kaudzē bija sasviestas avīzes, lupatas, papirosu kastītes, tabakas papīrs un neapēsti augļi. Tai likās, ka ir smieklīgi un nevajadzīgi dzīvot pa māju ar glītu kleitu mugurā. Viņas iemīļotākais mājas tērps bija veci rīta svārki un galīgi nodrāztas kurpes. Endrjū arī bēdājās, ka viņa nemaz neinteresējas par literatūru. Elodī lasīja tikai «Petit Journal» un «Matiņ» romānu feļetonu, bet nespēja izlasīt kaut ko nopietnu, vērtīgu. Stundām ilgi viņa varēja nosēdēt pie notaukotām kārtīm, zīlējot savu nākotni. Tāpat bija ar mūziku; viņa mīlēja vienīgi orķestri zem klajām debesīm. Tai bija dabas dota muzikāla dzirde, un viņa tīri glīti varēja nospēlēt vieglākus mūzikas gabaliņus vai arī pavadījumu. Bet ne par ko nebija piedabūjama iemācīties kādu grūtāku un vērtīgāku kompozīciju,. Elodī zināja pāris modernas dziesmiņas un vairāk neko, un ari tās viņai drīz vien apnika. Šīs negatīvās rakstura īpašības izpaudās tikai mājās. Uz skatuves viņa bija akurāta un paklausīga.

Savā dienasgrāmatā Lekedejs ļoti bieži stāsta par viņas labajām īpašībām. Kaut tai bija jau trīsdesmit gadu, viņa bija draiskulīga un strauja, kā jau savvaļā augusi meitene. Viņa ir flair. Viņa apbrīnojami prot uzminēt, kas patīk publikai. Elodī piemīt ļoti dzīva fantāzija, kas tik dīvaini sader ar ļoti praktisko prātu. Viņas padomi vienmēr ir pareizi. Viņa ir taupīga, nešķiež naudu bez vajadzības. Tai patīk dār-gas lietiņas, bet ne prātā nenāk prasīt, lai viņai ko dāvina. Kad Endrjū nopirka automobili, lai ērtāk varētu ceļot no vienas pilsētas uz otru, viņa ārkārtīgi uztraucās par augsto cenu un ilgi lamājās par to, Labklājība nav viņas gaumi nemaz pārveidojusi. Labāk viņa ēd cho-ucroute garnie, nekā teļa kotleti vai pīli a la presse. Nekādi viņa nevar saprast, kādēļ Endrjū maksā četrus, piecus frankus par pudeli vīna, ja veselu litru laba tumšā vai gaišā alus var dabūt par trim sū. Ceļojot viņai ne prātā nenāk domāt par kādām izpriecām. Būtu viņai nodrošināti gada ienākumi, viņa it nekā nedarītu, tikai visu dienu vaļātos pa kušeti. Tālāk viņas sapņi nesniedzās.

Atstāstot Endrjū Lekedeja un Elodī kopējo dzīvi, es aizvien vēl nespēju tikt galā ar grūto uzdevumu: kā lai izsaka nedaudzos vārdos to, kas noticis tik daudzos gados? Uzdevums gan paliek mazliet vieglāks tādēļ, ka pa grūtā darba pilniem gadiem un mūžīgajiem ceļojumiem no vienas pilsētas uz otru nekas sevišķs nav noticis, nekas vairs nemainās mūsu varoņu dzīvē un viņu pašu attiecībās. Kādas bija pirmā gada beigas, tāpat beidzās arī otrais un trešais, ceturtais un piektais gads. Tas pats jāsaka arī par viņu programmu. Vienu nedēļu pēc otras, mēnešiem un gadiem ilgi, viņi atkārtoja vienu un to pašu, ko bija iemācījušies līdz pēdējam sīkumam un varēja izpildīt gandrīz mehāniski. Dažreiz viņi savus numurus mazliet grozīja, — kāda kurā vietā bija publika. Bet ar laiku arī visas variācijas palika stereotipiskas. Katrs jaunievedums varēja beigties ar katastrofu. Publika visur un vienmēr prasīja sen ierastos numurus un tikai tie tās atmiņā saistījās ar Mazā Patu vārdu. Endrjū un Elodī dzīve bija skaidra un vienkārša.

Tomēr viņu savstarpējās attiecības ar laiku mainījās. Bet arī šīs pārmaiņas bija tikpat nemanāmas kā iemesli, kas viņus agrāk tuvināja. Viņus tuvināja daudzu neuzminamu un neizskaidrojumu gadījumu ķēde, kuriem piemita arī laba daļa romantikas. Tur nebija nekā netīra un ikdienišķi banāla. Būtu Elodī brīva, Endrjū nevienu mirkli nebūtu šaubījies un tūdaļ dotos ar viņu likumīgā laulībā. To viņš vairākkārt uzsver arī savā dienasgrāmatā. Viņi bija dziļi un sirsnīgi viens otram pieķērušies. Pirmos kopdzīves gados tie mācījās viens otru pazīt. Ne viens, ne otrs nedomāja ne par kādām ekstravagantām fantāzijām. Pat vieglprātīgajā deju zālē Elodī bija pratusi pasargāt savu godīgo izskatu, un Endrjū jau bija pilnīgi nodevies savam amatam.

Dažbrīd, kad Elodī pēkšņi palika sevišķi maiga un mīlīga, viņa pukojās, ka Endrjū nemaz neizskatoties pēc tā mīļākā, par ko tā sapņojusi savos senaizmirstos sapņos.

— Endrjū, kādēļ tu mani nemīli stiprāk, ciešāk?

— Bet es taču mīlu tevi. Ko lai vēl tev saku?

— Ko tu mūžīgi lasi un lasi. Labāk būtu teicis, ka mīli mani.

Viņa gulēja uz kušetes netīros rītasvārkos un nodriskātām rītakurpēm kājās un nedarīja it neko, bet Endrjū ļoti uzcītīgi pašizglītojās, kas bija lielākais viņa dzīves prieks. Viņš nolika grāmatu pie malas un sarauca pieri.

— Мои Dien, та clwrie, ko tad tu gribi, lai tev saku?

— Saki, ka mīli mani.

— Es tikko tev to sacīju.

— Saki vēlreiz.

— Je t'aime bieti. Voilā!

— Un vairāk nekā?

— Nu ko tad vēl?

Krietnais, godīgais vīrs patiesi nezināja, ko vēl lai saka. Viņš taču nevarēja vienu Un to pašu teikt divas trīs stundas no vietas, ja tās bija viņa vienīgās atpūtas stundas. Tas būtu muļķīgi. Ja viņš sāktu tai savas jūtas izteikt citos vārdos, piemēram, tā, kā dzied Parsifals, tas būtu tas pats, it kā sāktu viņai stāstīt par seniem kapu uzrakstiem. Ko gan tā vēl gribēja?

Viņa nopūtās. Endrjū vairāk interesējās par vecām grāmatām nekā par viņu.

— Mana dārgā, — viņš teica, — būtu tu kaut reizi pamēģinājusi lasīt, tu redzētu, kas tā par brīnišķīgu baudu.

Bet nekā! Elodī nebija pierunājama. Tā Endrjū atmeta ar roku un ķērās pie grāmatām. Par vienu nozari viņš sevišķi interesējās un sajūsminājās. Tas iesākās ar «Piecpadsmit Lielākām Kaujām vēsturē», ko viņš reiz bija nejauši nopircis. Pēc tam viņš sadabūja Kingleika «Krimas karu». Patlaban viņš bija iedziļinājies Nepira «Spānijas karos». Endrjū to lasīja ar zīmuli un piezīmju grāmatiņu rokā; grāmatiņā viņš bija sazīmējis visādas diagrammas, kartes un mazus kvadrātiņus, kuri nozīmēja armijas, korpusus un divīzijas. Elodī nenāca ne prātā viņam līdzi sajūsmināties, par ko viņš ļoti bēdājās.

Viltīgais Bakuss viņu šai ziņā visādi atbalstīja. Parīzē iebraucis, viņš vienmēr apmetās pie tiem un kopā ar viņiem ēda pusdienas tuvējā restorānā.

— Dārgā Elodī, — viņš reiz teica, kad visi kopā sēdēja pie galda, — ja ir pasaulē vēl kas garlaicīgāks un nesvarīgāks par kaujām kara laukos, tad tās ir grāmatas, kurās šīs kaujas aprakstītas. — Voilā! Vai dzirdi, ko saka Orass? Un viņš taču ir izglītots cilvēks, blēņas nerunās.

— Tā ir tāda slimība, tāpat kā šaha spēle vai vilcienu saraksta pētīšana. Bet, ja viņš labāk lasa, nekā runājas ar skaistu un apdāvinātu sievieti, tad tas ir vēl ļaunāks par slimību, tas jau ir tīrs noziegums. Dārgais draugs, — viņa acis zobgalīgi iemirdzējās, — jūs nesaprotat, kādu dārgumu jums Dievs ir dāvinājis. Grāmatu uzrakstīt var katrs muļķis, bet interesanti un teicami runāties spēj tikai ļoti reti cilvēki.

Elodī koketi teica:

i

— Bet es gan protu, vai ne?

— Jūsu valoda ir kā simfonija. Jums ir lieliskas runas dāvanas. Jūsu vārdi ir kā strauta čalošana. Neviens spalvu grauzējs nav pat sapņojis par tik burvīgu krāšņumu. Es, mana dārgā, tūkstoškārt labāk vēlētos klausīties jūsu vārdu čalošanā, nekā sēdēt pie pasaules karu aprakstiem.

Endrjū pamanīja, ka šie glaimi Elodī bezgala patika.

— Vai tad tu nezini, ka Horacio ir lielākais blagueur pasaulē? — viņš teica.

Bet Bakusa burvība jau bija atstājusi savu iespaidu. Elodī mīlēja patērzēt, kaut ar savu izglītību tā varēja pļāpāt tikai par visnevainīgāka-jānm lietām. Viņai patika pati runāšana, patika, ja laimējās pateikt kādu retāku vārdiņu vai kādu asprātību. Bakuss prata runāt par visu, ko vien kāds vēlējās dzirdēt. Arī viņa. Viņš prata bezgala dzēlīgi analizēt cilvēku jūtas. Un viņa prata tās analizēt ārkārtīgi vienkārši, patiesi. Bel Endrjū mīlēja sarunāties tikai par nopietnām lietām, un tādēļ viņu valodās klausoties, gluži samulsa, jo tā bija runāšana par tukšu olas čaulu. Kamēr Bakuss ar Elodī amizējās, viņš neizpratnē uz tiem noskatījās un nekādi nevarēja saprast, kādēļ viņi smejas. Viņš uzskatīja par savu pienākumu Elodī brīdināt, lai viņa Bakusa vārdus neņem nopietni.

Horacio jau bija palicis gluži sirms. Viņš izskatījās pēc traģika, kurš pametis skatuvi. Protams, tagad viņš izskatījās daudz cienījamāks nekā toreiz, kad Endrjū viņu satika pirmoreiz. Kamēr viņš jokojās, Elodī āzējās līdzi, bet, tiklīdz viņš sāka nopietni runāt, tā klausījās ikkatru vārdu, kā drebot dzerdama no viņa gudrības avota.

— Dārgais Endrjū, — viņa atbildēja uz viņa brīdinājumu, — es neesmu nekāda muļķe. Es ļoti labi saprotu, kad Orass joko un kad runā nopietni.

— Bet es jums vēlreiz saku, ka jūs šo apburošo dāmu gribat upurēt visādiem muļķīgiem karu aprakstiem un skolas grāmatām — Bakuss teica. — Jūs te sarīkojat kaut kādu cinisku kautiņu.

— Pēc manām domām, — Endrjū atbildēja, — pulkveža Foša «Kara māksla» ir labākā grāmata, kāda jebkur par militāriem jautājumiem uzrakstīta.

— Bet, mīļais draugs, kurš tad mūsu laikos domā par karu?

— Taisni patlaban jau notiek karš, — Endrjū atteica.

— Kur tad karo? Balkānos? Turcijā? Bulgārijā? Tie taču ir barbari! Kas viņiem kopējs ar civilizācijas zemēm, ar Angliju un Franciju?

— Bet Vācija?

— Vācija arī negribēs upurēt karam savu rūpniecību. Lielvalstu karš ir lielākā muļķība, blēņas, murgi, briesmīgs anahronisms!

— Mon Dien! — Elodī iesaucās, — nu viņi sāk runāt par politiku!

Bakuss galanti pieskārās viņas rokai.

— Pardon, chore madame. Pie visa vainīgs tas maniaks Endrjū. Viņš ir pavisam traks cilvēks. Jau sen es teicu, ka vislabāk būtu, ja viņš paliktu par feldfēbeli.

— Jums taisnība! — Elodī izsaucās. — Paskatieties tik uz viņu! Patlaban viņš ir mīksts kā zīds. Bet teātrī, — pamēģiniet tikai neizdabāt viņam — olalā! Pa labi! Pa kreisi! Taisni! Soļiem! Brr!

— Es to zinu, — Bakuss teica. — Prūsis! Koka zaldāts! Nabaga Elodī! Man sirds sažņaudzas, iedomājoties, kā jums jācieš.

— Bet kur jums šis cienījamais orgāns atrodas? — Endrjū vaicāja. — Tur, kur tev neatrodas, — Elodī atcirta, — Orass mani saprot. Bet tu ne. Mēs ar Orasu turpināsim savas valodas. Un tu vari smēķēt savu cigāru, domāt par kaujām un netraucēt mūs.

Viņa to teica pa jokam. Lekedeju bija grūti aizkaitināt. Tomēr šajos vārdos viņš nojauta kādu apslēptu, dziļāku jēgu. Viņa skaitās, ka Endrjū vienmēr tikai nopietni runājās. Vienmēr viņš tikai lasīja un pļāpāja par nākošiem kariem. Tas viņu kaitināja. Viņa uz to vērīgi paskatījās. Viņš gan bija vēl gluži jauns cilvēks — tikai trīsdesmit gadus vecs, tomēr uzvedās tā, it kā būtu daudz vecāks par Bakusu, par šo mūžīgi jauno, ziedošo paveco kungu, kurš prata jautri smieties un tik lieliski izklaidēt dāmas.

Tā bija ļoti tipiska saruna, viena no tām, pēc kurām Elodī vienmēr secināja, ka Horacio Bakuss ir ģeniāls. Viņa zināja, kādas ir Lekede-ja cildenās īpašības: kārtība, rakstura krietnums, nesavtība, un viņa to augsti vērtēja. Bet, tā kā viņi ar Bakusu bija pamanījuši Endrjū raksturā kaut ko no feldfēbeļa, tad neviļus abi kļuva sabiedrotie pret Lekedeju. Savas dvēseles dziļumos Elodī domāja, ka Endrjū ir diezgan aprobežots radījums. Kaut Lekedejs mūžīgi sēdēja pie grāmatām, tomēr Bakuss to prata uzveikt jebkurā brīdī. Viņa sajūsminājās par Horacio daiļrunību. Viņš pazina sievietes psiholoģiju līdz pat sīkākiem nieciņiem. Viņa tam varēja uzticēt visus savus noslēpumus, un vienmēr viņš bija iecietīgs, līdzjūtīgs, bet Endrjū sievietes pazina tikpat labi kā savu mirušo pūdeli.

Tas bija viņu kopdzīves vidus posmā, kad tie jau bija palikuši viens otram gandrīz sveši. Endrjū bija uzticīgs kā agrāk, bet viņa dvēselē jau sāka iezagties tādas kā šaubas, kā vilšanās. Viņš atcerējās jaunavu, kura raudādama pienāca, kad tas stāvēja pie Prepenpena līķa. Tā bija kā brīnišķīga parādība no citas pasaules, kas tikai īsu brīdi pamirdzēja viņa dzīvē! Jā, tāda sieviete varētu būt īsta dzīves biedre! Tā nemaz, it nemaz nebūtu kā Elodī, kurai visas pilsētas likās vienādas, tikai viesnīcas, artistu ģērbistabas un publika katrā bija savādāka. Viņai patika sēdēt kafejnīcās, dzert glāzi grenadīna un klausīties, kā spēlē orķestris: nekādu citu estētisku vajadzību viņai nebija. Runājot par senlaiku gleznām un vecām baznīcām, viņa sāka izmest pa vārdam, kurus, saudzīgi runājot, varētu saukt par ne visai gudriem. Viņai daudz labāk palika trokšņainās pilsētu ielas ar mirdzošiem skatlogiem nekā dabas skaistums. Viņai patika raibas un lētas drēbes. Endrjū nevarēja iedomāties, ka tā otra sieviete varētu sajūsmināties par spilgti violetu cepuri un zaļu spalvu, kas-maksāja piecpadsmit frankus, vai arī par zīda zeķu kaudzēm par četri franki piecdesmit pārī... Tā otra gan varēja aiz pārsteiguma sajūsmināta palikt stāvot, ieraugot burvīgas senlaiku mežģīnes, skaistu izšuvumu vai ko citu, un viņš būtu laimīgs, ja varētu paņemt to zem rokas, ievest veikalā un pateikt: «Tas pieder jums.» Bet ar Elodī tas nekad nevarēja gadīties. Viņas dēļ Lekedejam nekad nebūtu nācis prātā atļauties tādas ekstravagances. Kad reiz viņš tai iegāja līdzi veikalā nopirkt nelaimīgo cepuri par piecpadsmit frankiem, viņam bija jānosarkst, jo Elodī sāka neganti kaulēties, lai veikalnieks nolaistu pāris franku.

Abi arvien vairāk atsvešinājās. Dievs vien zina, kā tas beigtos, ja kāds diezgan nesvarīgs gadījums tos atkal nebūtu tuvinājis. Tas notika Monpcljē. Vietējā teātrī uzstājās kāds vecītis ar dresētiem kanārijputniņiem, papagaiļiem un citiem putniem. Elodī nejauši iegāja teātrī tieši tobrīd, kad viņš mēģināja. Brīdi viņa sajūsmināta skatījās uz vecīša manipulācijām, tad piegāja pie viena no putnu būrīšiem.

— Fades attention, madame! — vecītis nervozi uzsauca. — Jūs viņus sabaidīsiet. Viņi pieraduši tikai pie manis.

— Mais non, mats non, — Elodī atbildēja. — Voyons. Ca me connait.

To viņa teica aiz tīrās lielības. Bet, kad viņa atvēra būrīti, putni salaidās pie viņas. Tiem nebija ne mazāko baiļu. Viņa izņēma no kabatas šokolādes standziņu, un putni sāka knābāt šokolādi no viņas mutes. — Patiešām putni no jums nemaz nebaidās, kundze, — vecītis teica. — Tā ir augstākā dāvana, kuru Dievs devis tikai ļoti retiem cilvēkiem. Ir ļaudis, ar kuriem pat čūskas ir draudzīgas.

Elodī nodrebēja.

— Čūskas? Labāk jau ar putniem! Ali le petit amour! Viens done!

Putni salidoja ap viņu, satupās viņai uz galvas, uz pleciem, rokām

un bez bailēm čivināja aiz prieka.

Iznāca Endrjū un aiz pārsteiguma gluži sastinga.

— Tu esi īsta putnu dieve, — viņš teica. — Esmu dzirdējis par viņām, bet nekad vēl nebiju tās redzējis.

No tā brīža Elodī, kura bija īsta pilsētniece, kura no visiem putniem biju redzējusi gandrīz vienīgi zvirbuļus, sāka rūpīgāk pārbaudīt savas jaunās spējas. Izrādījās, ka ir taisnība, ko viņai teica vecais vīrs un Endrjū... Viņi devās uz Peiru, kur atrodas Ludviķa XIV laikā celtais akvedukts, un apsēdās dārzā. Endrjū apsēdās gabaliņu no viņas. Elodī sāka mest putniem maizes drusciņas. Viens pēc otra visi putni salaidās pie viņas un, ja viņa nekustējās, tie satupās tai uz pirkstiem un no delnas uzlasīja maizes drusciņas. Drošākie ļāva pat sevi noglāstīt.

Endrjū juta jaunu interesi savā dzīvē. Viņa nevarēja ciest, ja bija jāiet kājām, jo pēdējā laikā viņa bija tā izlaidusies, palikusi lik slinka, ka pat no viesnīcas līdz deju zālei brauca ar automobili. Bed nu viņa caurām dienām klīda pa mežiem kopā ar Lekedeju un meklēja putnus. Arī Endrjū bija aizrāvies un sajūsmināts par Elodī brīnišķīgo spēju. Viņš pirka grāmatas par putniem, no kurām viņa dabūja zināt, kā kuru putnu sauc, kā viņi dzīvo, kad met spalvu, kādas tiem parašas un kādas viņu balsis.

Nu viņam bija jauna aizraušanās, un vecie strīdi, nesaskaņas un nemiers izgaisa. Ap to laiku viņu attiecībās nebija palicis vairs il nekā saistoša un tīkama. Viņi sāka ienīst viens otru. Bet tagad ienaids izzuda. Varbūt Elodī kādreiz arī sapņoja par ideālo mīļāko. Varbūt arī Endrjū nebija aizmirsis savu sapņu Princesi, kura tam būtu mācījusi citādi dzīvot, palīdzētu tikt ārā no haosa un gūt jaunu, brīnišķīgu dzīves jēgu. Bed. viņu jaunajās attiecībās, kuras bija stipri uzlabojušās, no visti tā nebija ne jausmas. Tik viņu elzīve atkal palika nepanesamāka un laipnāka. Tomēr nekas saistošs tur vairs nebija palicis. Enelrjū un Elodī samierinājās ar savu kopdzīvi, kā samierinājās ar lietu, ar sauli, ar braucieniem no vienas pilsētas uz otru. Katram no viņiem bija savs ceļš, tie gāja pretim savam mērķim, netraue:ēelami viens otru, izvairīdamies ne) saelursmēm. Tomēr viņu dzīves bija saistīta kādām nesaraujamām saitēm. Saistīja pieradums. Elodī tagael bija aizrāvusies ar putniem), un no Endrjū neprasīja neko. LekeeJejs bija pieraelis pie viņas izklaidīgās dzīves un arī ne) sievas neprasīja neko. Viņi dzīvoja tikpat laimīgi kā jebkurš e:its laulātais pāris Francijā.

Kad viņai jau palika trīsdesmit gadu, seja sāka mesties tuklāka un figūra, par kuru tā nemaz nerūpējās, sāka izplūst.

Iesākās karš.

Vienpadsmitā nodaļa

Karš bija smags trieciens Mazajiem Pa tu, tāpat kā daudziem tūk-stošiem e:itu Francijas artistu. Vēl vakar viņiem bija noteikti, dažreiz pat pmvi ienākumi, bet jau šodien vairs nebija nekā. Jūlijā viņi tieši bija Parīzē, atpūtās pēc četrus mēnešus ilgiem braucieniem un gatavojās skaistam ceļojumam. Bija noslēgti līgumi Ekslebenā, Diepā, Doiljā un Biaricā pa zirgu skriešanās laiku... Te pavisam negaidot, kā pērkona grāviens — mobilizācija. Nav vairs aktieru, nav teātra strādnieku, nav krupjē, nav kāršu spēlmaņu un mūžīgo varietē apmeklētāju. Nekā vairs nav, tikai vīrieši karavīru formās un sievietes, bagātas un nabagas, jaunas un vecas, un visas viņas gribētu smaidīt, kaut asaras nevaldāmi spiežas acīs. Kā dūmi izgaisa visi Endrjū līgumi. Attiecīgās iestādes pārbaudīja viņa dokumentus, tāpat kā pirms dažiem gadiem, kad viņš bija jaunkareivis. Atkal viņi dabūja pārliecināties, ka viņš ir Anglijas pavalstnieks, par ko viņš varēja pateikties Benam Flintam. Viņu atstāja neiesauktu.

— Kāda laime! — Elodī izsaucās, kad dabūja zināt, ka Endrjū nav mobilizēts. — Citādi tev būtu apgriezuši matus un aizsūtījuši uz to sale querre!

— Es skaidri nevaru pateikt, — Endrjū atbildēja, saviebdams savu neglīto muti, — vai tik es uz to sale querre neaiziešu brīvprātīgi.

— Tad jau tu būtu vienkārši traks! — Elodī izsaucās. — Oras, kā jums liekas?

Bakuss nosvieda no kušetes pāris Elodī korsetes, izstiepa kājas, aizsmēķēja cigāru, vienu no Endrjū neizsīkstošajiem krājumiem, pie kuriem vienīgi viņš varēja piekļūt, tad teica:.

— Endrjū ir cilvēks bez stipra prāta. Visa viņa dzīve dibināta uz formulām. Tādi ļaudis kā viņš izšķirošā brīdī var aizmirst, kādi domāšanas procesi radījuši viņu pašu formulas. Tie paliek par dresētiem kustoņiem. Endrjū ir kā labi dresēts suns. Kāda balss, kurai viņš nejaudā pretoties, tam saka: «Bingo, mirsti par tēviju!» Mūsu draugs arī mirst, un viņa sejā nav ne mazākā samulsuma vai nesaprašanas.

— Dažreiz šiem neprātīgiem ir taisnība, — Endrjū teica, un viņa acis osi iemirdzējās.

Bakuss smīnot pārvilka roku saviem sirmajiem matiem, bet Elodī šoreiz nemaz negribēja jokot. Domīgi viņa pacēla savas korsetes un vēdināja ar tām, jo bija bezgala karsta diena.

— Tu gribi iestāties ārzeņmieku leģionā?

— Es esmu anglis, un man ir sava tēvija.

— Bingo ir angļu suns, — Bakuss teica.

— Viņš ir traks, vai ne, Oras? — Elodī teica un gribēja pasmaidīt.

— Zināms, ka traks, — Bakuss atbildēja. — Vienmēr lasīdams par visas pasaules kariem, viņš zaudējis prātu. Viņa prototips dons Kihots gan nav tik interesants kā viņš, tomēr vecos laikos kļuvis nemirstīgs ar šādu neprātu.

Elodī vairs nespēja izturēt. Viņa nesaprata nevienu vārdu, ko teica Bakuss, bet juta, ka tas zobojas. •

— Būtu es vīrietis, arī es ietu kaujās par Franciju. Ja Endrjū domā, ka viņa pienākums iet cīņā par Angliju, viņš ir brašs vīrs, — lai arī tas būtu trīskārt neprāts. Vakar es visiem līdzi uz ielas dziedāju Marseljēzu. Amour sacre de la ātrie! Eli bien! Nav Francija vien, ir arī citas zemes. Vai tikai jūs vēl nesāksiet iegalvot, ka angļiem pilnīgi sveša ir amour sacre?

Endrjū pieceļas, saņēma abām rokam Elodī galvu un noskūpstīja viņu.

i

— Es, mana dārgā, nemaz nevaru iedomāties, ka tu spētu citādi domāt.

— Arī es, mīļā Elodī, — Bakuss teica, aši mainīdams savus uzskatus. — Visu mūžu esmu sapņojis, kaut varētu drusciņ pagozēties varonības saulē.

Elodī no ceļgaliem nokrita viņas korsetes. Aši viņa pagriezās pret Bakusu.

— Vai jūs gribat sacīt, ka, angļu armijā iestājoties, Endrjū būs rīkojies drošsirdīgi un varonīgi?

— Bez šaubām, — Bakuss teica.

— Es esmu laimīga, — Elodī sacīja. — Jūs mūžīgi jokojat un es dažreiz nemaz nesaprotu, kā pret jūsu vārdiem izturēties.

Miers atkal bija noslēgts.

Nākošajās dienās Endrjū manīja, ka Elodī nekad vairs nevaicāja: «Bet kas būs ar mani?» Viņš uzticējās Elodī, tāpat kā viņa uzticējās tam. Kad viņš tai pateica, ko uzdevis savam advokātam nokārtot saskarā ar Elodī apgādību, kamēr viņš ir armijā, tā tikai teica:

— Mon cher, tas ir par daudz. Man ar pusi pilnīgi pietiek. Un par testamentu labāk nerunāsim. Man jānodreb, pieminot vien to vārdu.

Šajās dienās parādījās viss, kas viņas dabā bija labs. Uz karu tā skatījās kā uz ko nenovēršamu. Viņa izcieta bezgala mokas, pūlēdamās uzminēt nākotni. Viena viņas draudzene, aktrise Žanna Divāla jau bija zaudējusi vīru... Kā lai viņa dzīvo bez Endrjū? Elodī to nemaz nevarēja iedomāties, Endrjū bija kļuvis kā daļa no viņas pašas, kā viņas dzīves nepieciešamība, kā ēšana, ģērbšanās, naktsmiers. Bez viņa vadības tā nejaudāja dzīvot. Tomēr jaunā sieviete apslāpēja savas bailes un pūlējās būt žirgta un jautra. Kaimiņienes bieži viņai teica: — Jūs gan, madame, esat laimīga. Jums nav ko raizēties vīra dēļ. Viņš ir anglis, tāpēc neviens viņu uz fronti nesūtīs.

— Anglijā nevienu uz fronti nesūta, tur visi iet paši. Mesjē Patu dodas uz fronti brīvprātīgi.

Aizbraukdams Endrjū lūdza, lai Bakuss rūpējas par Elodī.

— Dārgais draugs, — nelabojamais ciniķis teica, — jūsu svētai vientiesībai nav robežu. Atcerieties farsu «Occupe toi d'Amelie!» Vai patiesi es izskatos pēc pamestu sievu un salmu atraitņu sargeņģeļa? Mani tikumiskie jēdzieni taču ir tik šķidri, ka nekad es nepūlos samaksāt, ja man krogā pasniedza kārtīgu auna gaļas kotleti. Vai arī šoreiz jūs nesamaksāsiet par to, ko es apēdīšu?

— Varat mierīgi apēst visas auna gaļas kotletes, cik vien Elodī būs ar mieru pasniegt, — Endrjū pazobojās.

Elodī Bakusu ļoti cienīja, bet to gan viņa nevarēja ciest, ka tas bezgala daudz varēja ēst.

Atvadoties Elodī sāka raudāt. Endrjū bija ļoti pārsteigts, ka tā tik uztraukta.

— Vai tad tu, maziņā, mani tik ļoti mīli? — Mais tu es mā vie loute entiere! Vai tad tu to nesaproti?

Nē, to viņš nesaprata. Viņi dzīvoja kā divi kompanjoni, kā divi draugi, divi cilvēki, kurus saista kopējs liktenis un kopējie pienākumi. Nekad viņš nebija pamanījis (un viņam tam arī nebija devusi ne mazākā iemesla), ka viņas sirdī mīt tik dziļas un patiesas jūtas. Maigi notrīsēja arī viņa vienkāršā, krietnā sirds. Viņš tai no visas sirds bija pateicīgs par mīlestību.

Pārpildītā vilcienā viņš devās prom uz Angliju, un viņam nebija nevienas ļaunas atminas.

i i

Par turpmākiem nolikumiem, kā jau es teicu, manuskriptā nav rakstīts neviens vārds. Runājot ar mani, viņš par šiem notikumiem ieminējās tikai garāmejot. Es zinu tikai, ka, Anglijā iebraucis, viņš tūdaļ brīvprātīgi iestājās grenadieru pulkā. Tur viņš saticis miljoniem Tomijus, kā mēdz saukt angļu kareivjus. Viņš bija labs vingrotājs, darbā ieguvis lielu akurātību, bija arī ļoti nopietna rakstura un ar dzīvu, asu prātu, tādēļ viņš ļoti ātri iepazinās ar militāro rutīnu. 1914. gada novembrī viņš bija jau Flandrijā. Pēc dažiem mēnešiem viņu ievainoja, aizsūtīja uz hospitāli, izdziedēja un sūtīja atkal uz fronti. 19 15. gada beigās viņš jau kā seržants dabūja pirmo atvaļinājumu, kuru pavadīja Parīzē.

Elodī viņu saņēma atplestām rokām. Viņas garā un kalsnējā vīra brašais izskats atstāja milzīgu iespaidu. Tā jutās ļoti lepna un ar dziļu bijību glaudīja Iris uzšuves uz viņa piedurknes un ordeņa lentīti pie krūtīm. Viņa to vilka sev līdz pastaigāties pa Lielajiem Bulvāriem, pa Uzvaras Laukumu, Elizejas laukiem un cieši turējās tam pie rokas. Viņa atkal bija kā Marseļas Gamine. No visas sirds viņa pūlējās patikt varonim, kurš bija lējis savas asinis niknās kaujās un drīz atkal dosies atpakaļ vēl lielākās kaujās. Viņa nebeidza tam stāstīt, kā tā Parīzē dzīvo un Endrjū, kara asinīs un netīrībā izmocīts, stundām no vietas varēja klausīties viņas stāstos, kuri šķita kā pasaka par paradīzes dzīvi. Bed Elodī dzīvoja tāpat kā agrāk, nekā nedarīdama, valstīdamās pa istabu savā rītakleitā un rītakurpēs, rotaļādamās ar putniem būrīšos. Putni bija viņas vienīgais prieks. Dzīve Parīzē bija palikusi tik garlaicīga, jo visi vīrieši bija prom. Lielākā daļa no viņas paziņām, viņas amata biedres, cieta smagu trūkumu. Visas lūdzās vienu un to pašu: «Dārgā, izlīdzi man ar desmit frankiem», «Mīļā Elodī, es esmu pagalam, man vīrs kritis», «Ma bien aimee, es mirstu badā. Cik jums gan labi, atļaujiet kaut pusdienas paēst pie jums» un tā tālāk, un tā tālāk. Viņa nespēja izturēt šos vaidus, — bet que veux-tu? viņa taču nav nekāda labdarības iestāde. Tas bija bezgala bēdīgi un skumji. Viņa pati arī taču dzīvoja vienās bailēs. Kaut drīzāk beigtos tā sale querre un atkal varētu strādāt kā agrāk. Cik tie bija laimīgi laiki! — Vai gan tik laimīgi tie bija? — Endrjū vaicāja.

— Mēs bijām pārtikuši, nebija nekādu rūpju.

— Un tagad?

— Tagad kuu katru brīdi man var paziņot, ka tu esi kritis kaujā.

— Tas tiesa, — Endrjū nopietni teica.

— Un bez tam... — viņa nejaudāja izteikt

— Nu?

— Es tevi mīlu daudz, daudz vairāk, — Elodī sacīja.

Šos vārdus Endrjū ilgi un bieži pārdomāja, kad aizbrauca atpakaļ uz fronti.

— Nākošā reizē viņš atbrauca atvaļinājumā jau kā leitnants. Viņš nesatika Elodī, tā bija aizbraukusi uz mātes bērēm Marseļā, nebaidīdamās nogurdinošās nīkšanas trešās klases vagonā. Madame Fi-gasso mirusi un atstājusi testamentu, tā kā Elodī par savu niecīgo mantojumu bija nikni jācīnās ar tiesu iestādēm, ar advokātiem un huissier, kurš bija ļoti nobēdājies, jo viņa nemaz neuzvedoties kā meitai pieklātos. Kā vienmēr visnopietnākos un grūtākos brīžos, viņa bija ļoti enerģiska un galu galā panāca savu. Elodī pārdeva visu mātes dzīvokļa iekārtu un dāmu apģērbu darbnīcu uz izbrauca atpakaļ uz Parīzi ar dažiem tūkstošiem franku kabatā. Kamēr viņa bija Marseļā, Horacio Bakuss apmetās dzīvoklī Sendenī priekšpilsētā, un uzraudzīja viņas putnus. Nevienam cilvēkam visā Francijā šobrīd nebija vajadzīgs viņa lieliskais tenors, un viņš droši vien būtu badā nomiris, nebūtu viņa brālis, virsdiakons, kuru tas nicināja, atsūtījis drusciņ naudas, jo tas bija bagāts vīrs. Tā bija ļoti bēdīga un skumīga diena, kad viņam vajadzēja doties atkal uz savu nekurināto jumta istabu, kur no aukstuma zobi vien klabēja, jo divus vai trīs mēnešus viņš dzīvoja omulīgi, it nekā nedarīdams.

— Aiz garlaicības es mirstu vai nost, — viņš teica. — Paklausieties, jums taču būs kāda lieka istaba ar centrālo apkuri. Jūs esat pati labsirdība. Bet es, vispirms, izpildīšu jūsu sarga svētos pienākumus, un, otrkārt, es pats ļoti labi zinu, ka nespēju vairs nevienu sievieti savaldzināt. Tādēļ...

— Fiche mode camp, — Elodī sāka smieties.

Un Bakuss paņēma veco ceļa somu un gāja uz savu jumta istabu.

Bet jau pēc dažām dienām Elodī, viena palikusi, sāka garlaikoties.

— Ali, ja m'entiuie, je m'ennuie.

Bakusam iešāvās prātā tīri makiavelliska doma.

Kādēļ gan viņa nevarētu sākt atkal strādāt? Bet kādu darbu? Kā — kādu? Viņai taču ir dresēti putni. Madame Patou taču ļoti labi pazīstama artiste visos varietē teātros. Dabūt provincē kādu angažementu būtu nieka lieta. Kā tad viņa zina, ka karš beigsies agrāk, nekā viņa pagūs iztērēt Endrjū ietaupījumus?

— Мои Dieu! Jums taisnība, — Elodī teica.

Viņa devās pie Muanjona. Jau pēc dažām dienām viņa bija ceļā ar saviem putniem, bet Bakuss vēlreiz atstāja savu jumta istabu un apņēmās rūpēties par dzīvokli Sendenī priekšpilsētā.

Nākošā reizē Endrjū atbrauca jau kā majors. Pie krūtīm viņam bija kaujas ordeņu, Kara krusta un Goda Leģiona ordeņu lentītes. Elodī it neko nesaprata no viņa militārās karjeras, savās vēstulēs viņš par to nerakstīja gandrīz ne vārda. Ieraudzījusi ordeņu lentītes pie Endrjū krūtīm un uzšuves uz viņa piedurknēm, Elodī aiz lepnuma vai prātu zaudēja. Ja jau toreiz viņa to stiepa pastaigāties, kad viņš bija tikai seržants, tad nu tagad viņa Endrjū pat mājās vairs nelaida, visu dienu vajadzēja klīst pa ielām, lai visi redz. Iedomājieties tikai, — virsnieks, un nevis kaut kāds, bet pulkvedis, anglis ar Goda Leģiona ordeni. No angļu armijas goda zīmēm viņa gan maz sajēdza, tomēr arī ar tām viņa lepojās. Visu tautību karavīri viņam atdeva godu, un Elodī galva reibtjn reiba. Vienkāršais traktiernieks, pie kura viņi tik ilgus gadus bija ēduši pusdienas, tagad lai izlikās kā nožēlojams cilvēciņš, ar kuru viņai gandrīz vai neklājas sasveicināties. Viņa sāka to visādi aprunāt. — Nu, tad ēdīsim Place de la Madeleine restorānā, — Endrjū smaidot teica, jo viņš par visu to nedomāja nevienu mirkli.

Manžēna restorāns Sendenī priekšpilsētā gan nebija diez cik spīdošs, bet Vēbera restorāns bija pārāk grezns, un viņš pat baidījās tur iekšā iet. Viņa izvēlējās vidus ceļu, pieņēma ķēkšu uz divām nedēļām, kamēr Endrjū bija atvaļinājumā, un arī pati viņa gāja virtuvē palīdzēt pie visādiem saldēdieniem un gardumiem.

— Mans dārgais bērns, — Endrjū teica, sēzdamies pie galda mazajā ssalle a .manger, kuru viņi gandrīz nemaz nelietoja, jo no pašu saimniecības viņiem nekas labs neiznāca, — kādēļ mums agrāk neienāca prātā pieņemt pašiem savu ķēkšu?

Ekspansīvā Elodī no visas sirds priecājās, ka pusdienas tik labi izdevušās un sāka sevi nievāt un pelt. Tikai viņa viena pie visa vainīga. Pirms kara bijusi slinka un izlaidusies, pati nekā nesapratusi. Bel nu viņa daudz ko mācījusies. Beidzot mācījusies cienīt savu petit liomme.

— Tādēļ, ka nu jūs redzat, kāds viņš īstenībā ir, — Bakuss teica, jo arī viņš bija aicināts pie pusdienu galda par labu dzīvokļa apsargāšanu. — Nu viņš ir felfēbelis, ko es jums bieži sacīju.

— Feldfēbelis! — Elodī nicīgi purināja galvu. — Viņš ir commandant. Lūdzu, drusciņ uzmanīgāk.

— Dārgais draugs, no šīs sievas dedzīgā maiguma jūs varat spriest, cik godīgi es esmu izpildījis savus pienākumus, kamēr jūs bijāt prom, — Bakuss teica.

Endrjū pasmaidīja. Viņš tiem abiem pilnīgi uzticējās, — gan mīļajai sievai, gan savam draugam.

— Tas tiesa, — viņš teica. — Nu esmu atradis savu īsto aicinājumu. •

— Ko jūs domājat darīt, kad beigsies karš un kad Otello amats nevienam vairs nebūs vajadzīgs?

— Es nedomāju, ka karš kādreiz beigsies, — Endrjū pasmaidīja.

— Kādēļ zīlēt, kas būs nākotnē. Šobrīd karavīram uz savu pienākumu jāskatās kā uz mūžīgu aicinājumu.

— Tā jau es domāju, — Bakuss teica. — Kad karš beigsies, viņš apraudāsies, jo nevarēs bļaut uz kareivjiem.

— Vai tas tiesa? — rūpju pilna Elodī vaicāja.

Endrjū paraustīja plecus, — tas bija traucu paradums, kas disharmonēja ar angļu armijas mundieri.

— Var jau būt, — viņš teica un nopūtās.

— Arī es būšu bēdīga, kad tev atkal būs jāpaliek par Mazo Patu,

— viņa teica.

Viņš maigi noglauda tās vaigus un pasmaidīja.

Tas bija ļoti brīnišķīgi, — kara laikā viņas prāts bija palicis daudz dziļāks un vērīgāks. Nekad viņš vēl nebija to sajutis sev tik tuvu.

— Vienalga, — Elodī teica, — tas ir ļoti bīstams pienākums. Bet es nebūt nevēlos, lai tu kristu kaujas laukā.

— Vairāk slavas un mazāk nepatikšanu, — Bakuss zobojās. — Ja varētu dzīvē izvest šo principu, karš būtu ideālākā jauniešu nodarbošanās. Bet es gan karu neieredzu. Tas traucē manu baudu, apvaino mani, jo atgādina, cik esmu vecs un nevarīgs. Es viņu ciest nevaru!

— Pamēģiniet kaut vienu reizi aiziet uz kara hospitāli, — Endrjū diezgan asi teica, — un padziedāt ievainotiem karavīriem.

— Mans mīļais, jūs esat liels muļķis, — Bakuss atbildēja. — No kara pirmām dienām es to daru jau četras, piecas stundas katru dienu. Jau gandrīz vai balsi esmu pazaudējis.

— Vai tad tu to nezināji? — Elodī iesaucās. — Orass tagad nemitīgi strādā un neņem nekādu maksu. Savā ziņā viņš ir tāds pats varonis kā tu.

—- Kādēļ tad jūs man neko neteicāt? — Endrjū izsaucās. Bakuss atmeta ar roku.

— Nebūtu jums karavīra formas, vai tad kāds varētu pateikt, kas jūs tāds esat? Vai jūs pats gribētu skraidīt pa ielām un katram garāmgājējam kliegt: «Ei, es esmu velnišķīgi drošs zellis!

— Lūdzu, piedodiet, — Endrjū teica un pielēja viesa glāzi. — Man to vajadzēja jau zināt pirmā dienā.

— Mēs abi ejam pie ievainotiem tiem laiku pakavēt, — Elodī teica. — Viņš dzied, bet es rādu savus putnus, ah, Ies poilus! Viņi ir gluži kā bērni. Kad Rikikī nočiepj Poletam cepurīti, viņi vai plīst aiz smiekliem. II (aut voir ca!

Endrjū par visu to no sirds priecājās. Nu viņš varēja braukt uz fronti ar gluži citu Elodī tēlu sirdī, viņa tam šķita kā žēlsirdīgs eņģelis, ko mīl putni. Tā bija brīnišķīga, romantiska, aizkustinoša piemiņa.

— Bet kādēļ, — viņš vēlreiz vaicāja, — jūs man nekā neteicāt?

— Ah, tu sais, vēstules jau es neprotu rakstīt Faute d'education. Man vienmēr gribas tev izteikt, ko jūtu, un par praktiskām lietām pavisam aizmirstas rakstīt.

Bakuss vērās savā šerija glāzē un sarkastiski smaidīja. Tikai divas reizes viņa bijusi lazaretē ar saviem putniem. Bet no šīm divām reizēm iznāca veseli mēneši un gadi! īsti sievišķīgi! Viņš nekā neteica. Kādēļ gan lai Endrjū tā viļas? Mīļais, vecais slaists, pa savu muļķīgo paradīzi blandīdamies, baudīja saldo lotosu, domādams, ka tas ir brīnišķais miera laiku lotoss, ne kara viltojums. Lai viņš paliek savos sapņos. Būtu noziegums atdarīt viņa acis.

Endrjū nemaz nemanīja, ka viņa atvaļinājuma laiks jau beidzies.

Viņa un Elodī attiecības nebija apēnojis neviens mākonītis. Dzīvodama bez darba un bez rūpēm, viņa bija apvēlusies un izskatījās daudz vecāka. Kad viņš rakstīja, ka drīz būs Parīzē, tā paskatījās spogulī un ar šausmām ieraudzīja, ka palikusi pavisam nepievilcīga. Drudžaini tā ķēra korseti, sāka smērēt savu seju un steidzās pie coiffeur. Bet vienā dienā taču nav iespējams atgūt savu seno daiļumu! Un viņa vairāk nekā nedarīja, tikai pirka jaunus raibus rītasvār-kus un pāri jaunu rītakurpju ar augstiem papēžiem. Redzēdams šo koķetumu, Endrjū nemaz nepamanīja viņas aptaukojušos seju un figūru. Vairs nebija agrākās smulēs. Elodī bija glīti ģērbusies, tīkama dāma; vairs nebija laiskās sliņķes — bija gādīga namamāte, kura pūlējās ar centību kompensēt zināšanu un pieredzes trūkumu. Elodī vairs nebija pret visu vienaldzīgā, īdzīgā cirka artiste, viņa bija karavīra dzīvesbiedre, Gan tiesa: kad pēc Elodī jautājuma «kas ir kauja?» viņš gribēja to ieinteresēt un zinātniski izskaidrot šo jautājumu, Elodī uztupināja putnu uz sava pirksta, pielika viņa knābīti pie savām lūpām un teica:

— Paskaties, kāda mīļa radībiņa!

Gan tiesa: tiklīdz: Endrjū un Bakuss sāka runāt par lietām, kuras viņa nesaprata, tā žāvājās tāpat kā agrāk un teica, cik esot garlaicīgi. Bet — que voulez vous! Pat lielais karš nevar dažos mēnešos, pat gados pilnīgi pārradīt cilvēku, kurš visu mūžu nav it ne par ko interesējies. Tomēr karš bija Elodī sirdī atmodinājis cēlākas tieksmes, un tādēļ Endrjū, uz pāris nedēļām mājās atbraucis, jutās laimīgs un no sirds priecājās.

Vismaz tā likās. Viņš nepūlējās pārliecināties, cik dziļas Elodī jūtas. Endrjū zināja, ka tā atkal uzģērbs vecos rītasvārkus un nodriskātās rītakurpes, tikko viņš būs aizbraucis uz fronti. Tomēr viņš priecājās par viņas dedzību, sirsnīgo cenšanos, kas liecināja par viņas uzticību un mīlestību. Aizbraukdams no viņas trešo reizi, viņš pārmeta pats sev vairāk kā jebkad, ka nav spējis saprast to, kas viņas raksturā labs un teicams. Tas rakstīja garu, garu vēstuli un pārmeta sev neskaitāmus.pagātnes grēkus. Viņš sēdēja un rakstīja vēstuli īstā suņu būdā, kur sveces tauki pilēja uz papīra, kad tikko bija atstājis tīru, glītu viesistabu. Un Endrjū sajuta tik dziļas ilgas pēc mierīgas mājas dzīves, ka pirmo reizi savā mūžā rakstīja vēstulē vārdus, kādus spēj uzrakstīt tikai karsti iemīlējies jauneklis. Pat agrāk Elodī tikko spēja saburtot viņa rokrakstu, bet šo vēstuli, kura bija rakstīta ar cietu zīmuli uz plāna papīra, viņa nemaz nevarēja salasīt. Viņa iedeva vēstuli uzticīgajam Bakusam, kurš to, viņai dzirdot, izlasīja, šad un tad iemezdams pa zobgalībai. To Endrjū dabūja zināt tikai daudz, daudz vēlāk.

Pēc dažām nedēļām viņu iecēla par pulka komandieri.

Bakuss rakstīja:

«Kā nu jūs ar mums iztiksiet, es nemaz nevaru iedomāties. Elodī aiz lepnuma vairs nezina, ko dara! Visiem veikalniekiem tā liek rakstīt "pulkveža Patu kundzei", un arī pati tā parakstās. Viņa atteicās no Muanjona piedāvātā angažementa, jo tas viņai vairs neklājoties. Brauciet nu šurp, cik ātri vien varat. Es ar "pulkveža Patu kundzi" vairs netieku galā.

Endrjū tikai no sirds izsmējās un drīz vien vēstuli aizmirsa. Viņam bija daudz svarīgākas rūpes kā Elodī bērnišķīgā lepnība. Ja tev uzticēts varonīgās divīzijas labākais pulks, tad par atvaļinājumiem var domāt tikpat daudz kā par dezertēšanu.

Viens mēnesis pēc otra pagāja visniknākās kaujās un ārkārtīgā smadzeņu koncentrācijā. Endrjū slava auga augumā, un pie viņa krūtīm radās aizvien vairāk krāsaino lentīšu. Un galu galā Petit Patou, Elodī, Bakuss un Sendenī priekšpilsēta viņam sāka likties kā tāls, sen aizmirsts sapnis.

Un nebija viņš vēl saticis Elodī, kad liktenis tam bija lēmis iepazīties ar lēdiju Oriolu.

Divpadsmitā nodala

Ar to viss iesākās. Viņš iepazinās ar lēdiju Oriolu Deinu. Nu viņš bija saticis savu Sapņu Princesi (vismaz viņš tā domāja). Ja viņa nebija tīri tik viegla un dzidra kā iecerētais neskaidrais sapņu tēls, ja viņa bija ikdienišķāka, cilvēcīgāka, jo labāk. Viņā bija tas, ko Endrjū visur bija meklējis: smalkums un gaume. Tai bija stils kā Teofila Gotjē prozā, kā Milosas Venērā, Mazajā Trianonā. Viņa bija kā Diāna, kurai smalkuma un gaumes bija vairāk kā visām citām dievietēm. Tomēr Oriola nebija nepieejamā, nesasniedzamā Diāna.

Tāds bija viņa vispārējais iespaids: dabas un mākslas smalkākā saskaņa. Jaunajā lēdijā viss bija pilnīgs. Viņai bija pirmatnējās sievietes harmoniskais, veselais ķermenis, kas rūdīts ikdienas darbā; viņai bija nāru un elfu harmoniskā, veselā dvēsele, un viņas mazajā galviņā mita visas pasaules gudrība.

Pēdējo reizi viņš to redzēja Anglijā, kad es jau biju aizbraucis no Parīzes. Droši vien jūs atceraties, ka īsi pirms tam viņš trieca ar mani pāri pusnaktij un atklāja savu noslēpumu, ka Mazais Patu ir viņš pats. Tas bija apmācies aprīļa vakars, ārā lija lietus, visur bija netīras dubļu peļķes. Likās, ka pavasaris nekad vairs neatnāks. Viņi sēdēja divi vien viesistabā, «lēdija nebija mājā un nevienu nepieņem» — tā kalpone teica katram, kas pēc viņas vaicāja. Tā bija tā pati lēdijas Oriolas viesistaba, kuru Lekedejs uzskatīja par skaistāko un burvīgāko istabu pasaulē. Tur bija neizsakāmi tīkami un mājīgi: mīkstie krēsli, spožais uguns kamīnā, smalkā tējas un papirosu dūmu smarža. Visur, ik lietiņā bija manāma viņas klātbūtne. Gandrīz visas mēbeles bija sarkankoka. Daļu viņa bija mantojusi, daļu pati vēlāk iegādājusies. Pie nespodri mierīgām sienām nebija nevienas gleznas, tikai dažas krāsainas astoņpadsmitā gadsimta beigu gravīras. Uz sudraba paplātes atradās veclaiku Sevras porcelāna servīze, un trauki brīnišķīgi mirdzēja kamīna ugunī. Visur bija apburoša pilnība. Viņa pati bija kā dievišķa pilnība: augstām krūtīm, ziedoša, saulē nodegusi, zilā sarža kleitā ģērbusies, ar vaļēju glezni stalto kaklu, maigām, glāstošām acīm, un viņas vaigi bija tik koši sārti, tie degtin dega, jo viņa daudz bija staigājusi pa āru, lietū un vējā. Labu laiciņu viņš neteica ne vārda, tikai vērās viņā kā Venēras alas bruņinieks. Pēkšņi viņš nolika tējas tasīti uz galda un pateica, kādēļ viņš nācis.

— Mēs satiekamies pēdējo reizi.

Viņa izbrīnījusies paskatījās uz to.

— Ko jūs gribat teikt? Jūs dodaties uz ziemeļpolu?

— Nē, es braucu atpakaļ uz Franciju.

— Kad?

— Rīt no rīta.

Viņa krēslā pagriezās, atspieda zodu pret savu roku un cieši uz viņu paskatījās.

— Tik pēkšņi?

Endrjū mazliet skumji pasmaidīja.

— Ja jau kas nodomāts, tad labāk, ka to izdara ātrāk.

— Vai esat pārliecināts, ka Anglijā jūs neko nepanāksiet?

— Es te esmu tikpat nepieciešams kā profesionāls degvīna tecinātājs Savienotajās Valstīs.

Viņi abi pasmējās un runāja tālāk, kā bija jau paraduši citus vakarus. Vai viņš jau visu darījis, vai visu izmēģinājis? Jā, visu. Nevienam viņš te nav vajadzīgs.

— Tādēļ, — viņš nobeidza, — es atstāju Angliju un braucu atpakaļ uz Franciju.

— Žēl! — viņa nopūtās. — Ļoti žēl! Jūs zināt, ka es saku to, ko patiesi domāju. Es cerēju, ka jūs paliksiet Anglijā un dabūsiet sevis cienīgu darbu. Bel Francija jau nav Ķīna. Būsim kaimiņi. Ir taču tīrā nieka lieta pārbraukt pāri kanālam. Jūs teicāt «pēdējo reizi, vai ne?» viņa izaicinoši vaicāja.

— Jā.

— Kādēļ?

— Tur daudz, ko stāstīt.

— Mums laika loti daudz.

i

— Ne laika dēl vien.

i

— Kādēļ tad, mīļais Endrjū, jūs vispār sākāt par to runāt?

— Dārgais draugs, gribu jums pateikt, ka dodos atpakaļ turp, no kurienes esmu nācis. Nerunāsim par to.

Viņš aizsmēķēja papirosu.

— Jūs droši vien esat liels fatālists?

— Pa četriem kara gadiem var palikt par fatālistu.

— Jūs runājat, — brītiņu padomājusi, viņa teica, — tieši tāpat kā noslēpumainie svešinieki senlaiku leģendās, ko elle vai debesis sūta pie cilvēkiem ar kādu ļaudīm nezināmu uzdevumu. Vai saprotat, ko gribu teikt? Tāds sūtnis taču dzīvo pasaulē, uz kuru viņš sūtīts, un šī dzīve viņam ļoti labi patīk. Bet, kad viņa uzdevums veikts, tad tie, kas viņu sūtījuši, saka: «Tavs laiks beidzies. Ej atpakaļ, no kurienes esi nācis.» Un viņam, nabadziņam, jāiet vien ir.

— Vai jūs nejokojat?

— Lai Dievs žēlīgs! — viņa atteica. — Es pret jums izturos ar visdziļāko nopietnību. Man liekas, ka līdzība, par kuru stāstīju, vislabāk izteic jūsu vēlēšanos, jo kā gan citādi lai saprotu jūsu «pēdējo reizi»?

— Man liels prieks, ka jūs mani saprotat un man nebūs gari un plaši jāstāsta, kas un kā noticis, — viņš sacīja. — Patiesi, taisni tā ir, kā jūs sakāt. Starpība tikai tā, ka leģendārie svešinieki atgriežas atpakaļ Ēnu Valstī, bet es palieku virs zemes. Es vispār esmu ļoti cieši saistīts pie zemes.

Viņš brīdi klusēja, tad sacīja:

— Liktenis vai kas cits, sauciet to, kā gribat, mani izrāva no nebūtības un lika man karalaukā uzņemties zināmu lomu. Nu tas viss jau beidzies. Uz skatuves mans uzdevums pabeigts. Liktenis priekškaru nolaidis. Man jādodas atpakaļ nebūtībā. La commedia finīta.

— Drīzāk traģēdija, — viņa teica.

Endrjū atmeta ar roku.

— Komēdija vēl nav farss. Lai jau paliek komēdija.

Oriola uz to cieši un pētoši paskatījās. Viņas seja bija gluži bāla. — Ja jūs būtu ar mieru iedot man atslēgu, lai es varētu iekļūt jūsu Ēnu Valstī, tad mums šī komēdija nebūtu jāspēlē.

— Jums taisnība, dārgā, — viņš teica. — Tad nebūtu jāspēlē.

— Tā jau es domāju, — lēdija Oriola sacīja.

Viņš piecēlās, automātiski aizpogāja smokingu, kurš karājās uz viņa kā maiss.

— Es jums gribu ko teikt, — viņš sacīja. — Jūs esat pirmā lēdija, dāma no labākām aprindām, kura pret mani draudzīgi izturas. Un šī draudzība manā dzīvē nozīmē daudz vairāk, nekā jūs domājat. Vienmēr es to atcerēšos. — Viņš bija izstiepies visā augumā, it kā uzrunātu veselu karaspēku, kad tas taisās iet kaujā. — Es gribu, lai jūs zinātu, cik ļoti esmu jums pateicīgs par visu, ko jūs manā labā esat darījusi. Es tikai vēlētos, lai jūs mani atcerētos kā karavīru un kā džentlmeni, protams, kā savas kārtas džentlmeni.

— Nē, kā īstu džentlmeni, — viņa drebošā balsī sacīja.

Viņš noliecās un pa franču paradumam noskūpstīja viņas roku.

— Sveiki! Lai Dievs jūs svētī! — viņš pateica un aizgāja.

Brīdi viņa palika kā sastingusi, roku pie sirds piespiedusi un sajuzdama tīri fiziskas sāpes. Tad skrēja pie durvīm un uz trepēm sauca:

— Endrjū, nāciet atpakaļ!

Bet lejā tikai noklaudzēja ārdurvis. Viņa iegāja atpakaļ viesistabā un atgrūda vaļā logu. Endrjū jau bija labā gabalā, — gurdiem soļiem viņš vilkās pa pielijušo ielu.

Būtu Lekedejs dzirdējis viņas saucienu, viņš būtu tur sadzirdējis izskanam to, kas saviļņo un uztrauc katru vīrieti. Tad tas būtu skrējis atpakaļ un viesistabā būtu sākusies aizkustinošā atzīšanās, ka viņi mīl viens otru un tā tālāk. To Oriola labi zināja un atzinās, ka citādi nemaz tas nebūtu varējis beigties. Līdz pat šai reizei viņa skaidri nezināja, vai viņš to mīl, bet nu viss bija skaidrs kā diena. Katra muļķe to būtu varējusi saprast. Un lēdija palika viesistabā kā apdullusi aita, — tieši tā viņa pati teica ("Kur esi, Diāna, ko tik karsti mīl viens romantiķis!"). Kad viņa atkal attapās, jau bija par vēlu, viņš bija

prom... Man jāpiebilst, ka šī mana modernā Diāna, īstenībā — Leke-deja Diāna (tā būtu pareizāk) runāja gandrīz pati savā valodā, jo, stāstot par sava romāna sīkumiem, viņa izrunāja vārdus, kādus ne visur var dabūt dzirdēt; viņa man stāstīja taisni tā, kā viens kārtīgs feldfēbelis stāstītu, kā viņam piešķirts ordenis. Bet tas jau nav svarīgi. Un kas notika tālāk? Tiklīdz Oriola attapās, viņa aizcirta logu ciet, ieskrēja guļamistabā un tik ilgi dauzīja ar dūrēm sienu, kamēr savaldīja asaras, kuras ar varu spiedās acīs. Viņa mazliet norima, vairs nedusmojās uz sevi un jutās daudz labāk. Viņa gribēja rakstīt Endrjū vēstuli un lūgt, lai viņš vēlreiz atnāk un lai taču izstāsta, kas nomāc viņa sirdi. Vēstule tomēr palika neuzrakstīta, viņa savaldījās. Mans Dievs! Ja viņš varētu godīgi un vaļsirdīgi pateikt: «Es esmu brīvs, un jūs esat brīva, es mīlu jūs, jūs mīlat mani», vai gan viņš nebūtu to jau pateicis? Viņš taču nebūtu tik savādi un noslēpumaini uzvedies. Bet viņa ir ļoti lepna sieviete un nemūžam nevaicātu, kas tas ir par noslēpumu, kas viņu nomāc. Viņa zināja, ka Lekedejs ir īsts džentlmenis, un ar to viņai pietika. Galu galā viņa ļāva, lai Endrjū brauc atpakaļ uz Franciju un lai nedabū zināt it neko, kas notiek viņas sirdī. Viņš zināja, ka lēdija Oriola par viņu interesējusies, ka viņa to ciena un ir viņam draudzīga. Bet viņam nebija ne jausmas, ka viņa dievinātā Sapņu Princese arī viņu bezgalīgi mīl un mīl tīri cilvēcīgi, ne kā dieviete, bet kā parasta sieviete. Viņš tikai ļāvās saldām pārdomām, cik viņa tīra, cik brīnšķīga viņas intuīcija, cik tā apbrīnojami smalka. Kurš cits gan būtu varējis vienā nelielā līdzībā izteikt visu sarežģīto situāciju?

Tā nelaimīgajam svešiniekam bija jāaizbrauc, jāpazūd uz visiem laikiem.

Pēdējo reizi Endrjū brauca uz Buloņu kareivju vilcienā. Viņam līdzi bija izsūtāmais kareivis, kurš rūpējās par bagāžu. Uz tā uzplečiem bija šķēps un zizlis. Tikai tagad, kā ikdienas cilvēks starp tūkstošiem citiem ikdienas ļaudīm, viņš saprata, kas par varenu putnu viņš bijis kara laikā. Visi viņu sauca par seru, visi vēlīgi smaidīja, uzskatīdami par lielu godu izpildīt visniecīgāko viņa vēlēšanos. Arī savu pasi tas dabūja sekundes laikā. Krastmalā viņu sagaidīja štāba virsnieki, nebija jāmocās ne ar bagāžu, ne muitu, visu izdarīja braši un izveicīgi jaunieši, — ne par ko viņam nebija jārūpējas un jādomā. Būtu tikai kāds aizkavējis viņa došanos uz fronti! Bet tagad... Viens nesējs nes triju pasažieru bagāžu, muitnīcā jāgrūstās un jāgaida kopā ar veselu baru sasvīdušu un noskrējušos ļaužu, jāsēž visai neērtā vietā vecā vācu pirmās klases vagona kupejā, kur vietas tikai četriem cilvēkiem. Piestātnē bija vēl daudz citu angļu, franču un amerikāņu karavīru, kuri ņēmās ar kādām nezināmām, bet, bezgala svarīgām darīšanām. Neviens uz viņu pat nepaskatījās, viņš drūmi stāvēja pie

\

vagona kāpnēm, gaidīdams, ka vilciens sāks kustēties. Diez vai pats viņš saprata, kura dzīve ir sapnis, kura īstenība: tagadējā vai tā otra, kad viņš bija karavīrs? Kaut piestātne bija pilna bērnu, sieviešu un privātu ļaužu, tomēr tā izskatījās stipri militāra. Nomaļus sēdēja daži karavīri formas tērpos un kāri ēda, kas nu kuram bija pie rokas. Bija redzams arī viens otrs angļu tomijs seržanta vai izklaidīga virsnieka komandā. Nemaz negribējās ticēt, ka karš patiesi beidzies, ka viņš, ģenerālis Lekedejs, nekad, nekad vairs nebūs karavīrs.

Garām pagāja kāds jauns virsnieks, atdeva godu, tad palika stāvot, pats nezinādams, ko nu darīt. Pirms dažiem mēnešiem Endrjū viņam atbildētu ar to pašu karavīru sveicienu, kā atbild varenie ģenerāļi, kad zemākie karavīri tiem atdod godu. Bet nu Lekedejs tikai pasmaidīja savu plato, bērnišķīgo smaidu un savām garajām rokām satvēra jaunekļa roku. Tas bija viņa štāba virsnieks Smitsons, pret kuru viņš bija vienmēr stingri izturējies. To jauneklis ļoti labi atcerējās, bet Endrjū bija pavisam aizmirsis.

— .Mans mīļais, — viņš izsaucās, — kāds man prieks, ka jūs saticiku!

Viņa balss izskanēja tā, it kā tur sauktu cilvēks, kurš Ēnu Valstī saticis cilvēku no reālās pasaules. Endrjū izprašņāja, ko Smitsons dara, kur dzīvo. Bet jauneklis tam samulsis atbildēja. Endrjū vaicāja:

— Kad jūs demobilizēs?

— Es ceru, ser, ka nekad, esmu aktīvā dienestā.

— Laimīgais! — Endrjū teica. — Ak, jūs laimīgais! Es daudz ko upurētu, ja varētu mainīt savu stāvokli pret jūsējo.

— Es arī, ser — Smitsons smējās. — Man nekas nebūtu pretim būt par brigādes ģenerāli.

— Bet atvaļinātu... — Endrjū teica.

Vilciens sāka iet. Endrjū aši ielēca kupejā. Pārliecies pāri kādam paresnam francūzim, viņš skatījās pa vagona logu un māja niecīgajam jauneklim virsnieka formā. Viņš slimīgi to apskauda, nolādēja savu ietiepību, kuras dēļ tas atteicās no majora dienesta pakāpes, jo to viņam kara ministrija piedāvāja. Viņš gribēja to visu aizmirst, nedomāt, atspiedās pret aso vagona starpsienu, kura kupeju šķīra divās daļās. Endrjū nevarēja vien noskatīties, ka vagonā nebija nekādu ērtību.

Aiz Anjenas sākās neseno cīņu vietas. Tās viņam rādīja jauns amerikāņu virsnieks, kurš sēdēja taisni pretim, stāstīdams, kur atradušās angļu baterijas, rādīja baltās kaļķainās strīpas — angļu tranšejas. Un sāka stāstīt, kādas izskatās tranšejas. Drūmu domu pilns Endrjū klausījās, ko stāsta jaunais amerikāņu virsnieks.

— Bet, lūk, vai zināt, kas tas ir? Tās ir vācu granātu izrautās bedres.

Uz vagona sliekšņa parādījās konduktors. Sākās biļešu kontrole.

Endrjū izvilka no kabatas pavecu kabatas grāmatiņu, un zemē no-

krita viena viņa vēstule. Jaunais amerikānis to pieklājīgi pacēla un pēkšņi ieraudzīja ar rakstāmmašīnu uzrakstītu adresi: «Brigādes ģenerālim Lekedejam».

— Vai tas, ser, ir jūsu vārds?

— Jā, — Endrjū atteica.

— Piedodiet, ser, esmu uzvedies kā pēdējais muļķis.

— Vienreiz mūžā tas notiek ar katru, — Endrjū teica, smaidīdams savu bērnišķīgo smaidu, kuram neviens nespēj pretoties. — Un jo agrāk tas notiek, jo labāk. Tikai tā var tikt pie īsta prāta. Sevišķi armijā.

Jaunais cilvēks vairs neteica ne vārda.

Jo tuvāk vilciens nāca Parīzei, jo skumjāka kļuva Endrjū sirds. Tur viņu nežēlīgi un neatvairāmi sauca vecā pirmskara dzīve. Viņš sajuta šausmas, kuras tam bija pilnīgi svešas priekšējās pozīcijas, kad ausa vēsais rīts un kad katrs acumirklis varēja beigties ar viņa nāvi. Kad vilciens jau bija pie gare de Nord, viņš izgāja gaitenī un lūkojas ara pa logu. Jau iztālēm viņš ieraudzīja Elodī. Viņai cepure bija uzvilkta pavisam uz acīm, ap kaklu bija ādas apkakle un īsie svārki, tikko līdz ceļiem, atsedza viņas resnās kājas baltajās zeķēs. Tā bija palikusi daudz resnāka. Vilciens apstājās, un uz perona saskrēja ziņkārīgais pūlis, spiezdamies un rūkdams, jo visi savā starpā runājās, sasveicinājās un gribēja tikt uz priekšu.

Elodī viņu ieraudzīja, steidzās klāt, apskāva un ilgi skūpstīja.

— Ak, Andrē, cik labi, ka esi pie manis! Kā es šo brīdi gaidīju! Paldies Dievam, karš beidzies, un nu tu mani nekad vairs neatstāsi. Et tu voilu general. Vai esi ļoti lepns, ko? Bet kādēļ neesi karavīra formā? Es biju pārliecināta, ka būsi ģenerāļa formā.

— Mīļā Elodī, es vairs neesmu armijā, — viņš atbildēja, iedams līdzi nesējam uz izejas durvīm.

— Mais tu es toujours general?

— Dienesta pakāpi es protams nezaudēju.

— Un formu? Vai tu drīksti to nēsāt? Šad un tad tu viņu uzvilksi, vai ne? Man par prieku.

Pa krēslainās Parīzes ielām abi devās uz mājām.

Viņa bija pieķērusies pie tā rokas un jautri čivināja. Vai nav prieks būt atkal Parīzē, jo Londona taču tik nejēdzīga, tur mūžīga migla un vienmēr jāēd asiņainie bifšteki? Šodien viņa to pacienās ar tādām pusdienām, kādas viņš droši vien nav ēdis veselus divus gadus!

— Vai tu arī atceries, ka neesam redzējušies veselus divus gadus?

— Mon Dien, — viņš teica, — kā tad neatcerēšos!

— Vai arī tev ir prieks, ka esam atkal kopā?

— Vai tad tu šaubies?

— Kā lai to zina! Daudz kas var ar vīrieti notikt veselu divu gadu laikā! Sevišķi, ja viņš ir tik varens vīrs, brigādes ģenerālis ar veselu kaudzi ordeņu.

— Mana mīļā Elodī, atlaidās miera eņģelis, — viņš skumji teica, — un kara dieviem jāpazūd nebūtībā. Mēģināsim ieiet restorānā, un es nemaz nebūšu pārsteigts, ja kāds sulainis ar salveti padusē būs bijis kāds pulkvedis kara laikā. Beigas karavīra slavai, beigas, mana mīļā! Viens vienīgs elpas pūtiens un svece izdzisa.

Bet Elodī nekādi negribēja piekrist tik pesimistiskiem uzskatiem.

— Tu esi ģenerālis un ģenerālis paliksi līdz kapa malai!

Viņi kāpa augšā pa trepēm uz savu dzīvokli Sendenī priekšpilsētā. Endrjū pēdējā laikā bija pieradis pie ērtajiem angļu dzīvokļiem un savējais tagad likās mazs, šaurs un smacīgs. Te smirdēja pēc putniem, jo visas salona sienas bija pilnas putnu būrīšiem. Instinktīvi viņš attaisīja vaļā logu.

— Caurvējš! — Elodī tikpat instinktīvi iekliedzās.

— Tikai uz brītiņu, — Enrjū teica un diplomātiski piebida: — Es gribēju paskatīties, kāda pēc tik ilga laika izskatās mūsu iela.

— Tā nemaz nav pārvērtusies, — Elodī atbildēja. — Bet es iešu palūkot, kas ir ar pusdienām.

Kamēr Elodī bija prom, viņš, pie vaļējā loga stāvēdams, apskatīja istabu. Tā bija uzposta ļoti tīra, acīmredzot gaidīta viņa pārbraukšana. No čemodāniem un kastēm bija izņemtas viņa grāmatas, rūpīgi noslaucītas un pavisam nejēdzīgā kārtībā saliktas uz plaukta, kas rādīja, ka bibliotekārs bijis ļoti uzcītīgs, bet no grāmatām neko nav sapratis. No veciem logu aizskariem bija noslaucīti putekļi, grīda bonierēta, un krēslu un dīvāna uzvalki bija rūpīgi iztīrīti. Lētās fotogrāfijas pie sienas, kuras senāk bija pieliktas šķībi, nu bija pagrieztas ļoti taisni un precīzi. Istabas vidū uz galda, kurš apsegts ar pašadītu galdautu, bija uzlikta vāze ar mākslīgām puķēm. Taisni zem oleogrāfijām bija salikti krēsli taisnām atzveltnēm, apvilkti ar dzeltenu un violetu zīdu. Dīvāns pie sienas kā sabozies skatījās uz grāmatu plauktu taisni pretim. Endrjū taču ļoti bija pieradis pie? akurātības, bet šī matemātiskā kārtība bija briesmīga, viņš uz to nevarēja vienaldzīgi noskatīties. Neviļus tas atcerējās kādu citu istabu, kura bija tik smalka, ar tik brīnišķīgu gaumi iekārtota. Tur katrā nieciņā bija jūtama viņa Sapņu Princeses dievišķā elpa. Viņš nopūtās, iebrauca pirkstiem savos cietajos matos, saviebās un teica:

— Pie velna! — istabā ieskrēja Elodī un lepni vaicāja:

— Nu? Vai nav lielisks tavs petit chez-soi?

Viņš tikai pasmaidīja un teica, ka neviens karavīrs, mājās pārnākdams, ne sapņot nesapņo par tik brīnišķīgu mājokli.

— Vai ielu esi jau apskatījis?

Endrjū aizvēra logu.

Trīspadsmitā nodala

Kādas dīvainas nejaušības dēļ es beidzu savu darbu konferencē pāris dienas pirms Endrjū iebraukšanas Parīzē, un, kad viņš mani meklēja viesnīcā, kur parasti mēdzu apmesties, es biju jau Londonā. Pēc vienas vai divām dienām viņš man atrakstīja īsu vēstulīti un stāstīja, ka mani velti izmeklējies. Par saviem turpmākajiem nodomiem viņš neminēja ne vārda un lūdza, lai visas vēstules viņam adresējot uz Koksa banku. Lūdzu atcerēties, ka tas notika aprīļa sākumā, bet viņa manuskriptu es saņēmu tikai jūnijā. Toreiz es nekā nezināju par viņa biogrāfiju, tikai to, ka agrā bērnībā viņš bijis Ro-kambo cirkā un ka viņš ir klauns Mazais Palu.

Drīz pēc tam es uz pāris dienām aizbraucu pie Veritiem-Stjuar-liem paviesoties. Nebiju lēdijai Oriolai ne vārda pateicis (arī viņa te viesojās), kad mani mazā Ieviņa, steidzīgi izdzērusi savu tēju, vilka dārzā, kur to gaidīja viņas kucēni.

Lēdija Verita-Stjuarte mēģināja protestēt.

— Krustēvs Antonijs nemaz negrib pie taviem kucēniem iet.

— Bet tā ir vienīgā lieta, kas krustēvu Antoniju interesē un kuru viņš vēl daudzmaz saprot, — Ieviņa teica. — Iesim.

Es gāju viņai līdz. Pie mauriņa viņa mani satvēra aiz rokas.

— Mūsu mājās visi palikuši gluži kā traki, — viņa teica.

— Nu? Kādēļ tad?

— Mēs lūdzām, lai ģenerālis Lekedejs atbrauc paviesoties (Ieviņa bija divdesmitā gadsimteņa bērns! Viņa neteica vis «paps» un «mamma», kā klātos labi audzinātai meitenei pagājušā gadsimtenī, bet «mēs», ego et parentes). Bet iedomājieties tikai! Viņš raksta no Parīzes, tātad aizbraucis no Anglijas. Sakiet, vai tā nav cūcība?

— Ģenerālis ir smalks cilvēks, — es teicu, — bet es gan nebūtu domājis, ka arī jūs pret viņu neesat vienaldzīga.

— Kāds jūs gan esat muļķis! — Ieviņa iesaucās, mani nepacietīgi aiz rokas raudama. — Ne jau es, bet krustmāte Oriola.

— Ā-ā? — es izsaucos.

Viņa tikai sapurināja savu cirtaino galviņu ar īsi apgrieztiem matiem.

— It kā jūs nezinātu.

— Nu, pieņemsim, ka zinu, — es atbildēju. — Bet es nekādi nevaru saprast, kāda mums tur daļa.

— Tur daļa visai mūsu ģimenei. Jūs jau, taisnību sakot, nemaz pie mūsu ģimenes nepiederat, jūs esat tikai tāds paziņa. — Es jutos pavisam pazemots. — Tomēr jūs esat mums tuvs cilvēks. — Biju aplaimots. — Es dzirdēju viņus par to runājam, tie laikam bija iedomājušies, ka neesmu mājā. Nu paps, mamma un Čārlzs. Visi tie <|1н/1 ka samīlējušies ģenerālī Lekedejā, ari krustmāte Oriola. Es |nms jau pirms simts gadiem teicu, ka viņi visi drusciņ sajukuši. — Sajukuši?

- Nu ja. Vai tad jūs vairs angliski nesaprotat?

Diemžēl saprotu gan. Jums taisnība. Paps, mamma, Čārlzs un krustmāte Oriola tiešām būs drusciņ sajukuši un samīlējušies ģenerālī Lekedejā.

— Un es arī, — viņa sacīja. — Viņš ir brīnišķīgs. Viņi visi mūžīgi pļāpā, ka krustmātei Oriolai laiks precēties. Tādēļ arī gribēja dabūt nabaga ģenerāli šurp un sagrozīt viņam galvu. Čārlzs saka, ka viņš esot vientuļš kā mežābele...

— Atvainojiet, — es pārtraucu, — jūs visu laiku runājāt par savu ģimeni, bet krustmātei Oriolai taču ir pašai savs tēvs, lords Montšīrs.

— Tas ir vecs ēzelis, — Ieviņa teica.

— Viņš ir karaļvalsts pērs, — es pārmetoši atbildēju, kaut sirdī viņai pilnīgi piekritu.

— Viņš nav ģenerāļa Lekedejā zābaka zoles vērts, — viņa atcirta.

— Vai tās ir jūsu pašas domas?

— Nē, tā saka Čārlzs, un es viņam piekrītu.

— Nu un?

— Kā jūs nesaprotat? Esat gan stīvs kā buks! Dabūjuši zināt, ka ģenerālis Lekedejs aizbraucis uz Franciju, mūsējie bija visi kā uz mutes krituši. Krustmāte Oriola izskatījās kā no laivas izsviesta vista. Būtu jūs viņu redzējis vakar pie pusdienu galda, kad runājām par ģenerāli.

— Mīļā Ieviņ, es jums vēlreiz saku, — es teicu, atvērdams sakņu dārza vārtiņus un palaizdams viņu pa priekšu, — ka man tur nav nekādas daļas.

Viņa atkal pieķērās man pie rokas.

— Vai tad nav vienalga? Krustēv Tonij, mīlulīt, vai mēs to lietu kaut kā nevaram iegrozīt?

— Ko iegrozīt? — es šausmās izsaucos.

— Nu viņu kāzas, — meitene sacīja, savām nopietnām, pelēkām acīm uz mani raudzīdamās. — Nemaz nebūs grūti, viņš jau tāds lēnīgs, gan mēs viņu sapurināsim.

Sākās vesels vārdu plūdums, kurus es tikai ļoti vāji atceros. Protams, to visu bija viņa pati sadomājusi. Viņa gan bija dzirdējusi, ka māte piemin kāda Antonija Hiltona vārdu, kurš šai lietā varētu noderēt, bet plānu bija izdomājusi viena pati. Kādēļ es gan nevarētu aizbraukt uz Parīzi un atstiept ģenerāli šurp? Es nodrebēju. Mēģināju kaut kā atrunāties, bet Ieviņa man neļāva atjēgties un apdomāties. Meitene briesmīgi gribēja «iegrozīt» tās kāzas, jo viņa taču būs līgavas vedēja. Un ļoti sīki viņa man izstāstīja, kā viņa tad ģērbsies. Arī kāzu dāvana tai jau sadomāta — vislabākais no viņas kucēniem.

Es piekritu katram viņas vārdam. Devāmies uz suņu kūti un pamatīgi apskatījām visus kucēnus, līdz izvēlējāmies vienu, kurš varētu noderēt par Ieviņas kāzu dāvanu ģenerālim Lekedejam un lēdijai Oriolai Deinai.

— Mīļais, es jums tik ļoti pateicos, — Ieviņa teica. — Jūs man bijāt tik izpalīdzīgs.

Es iegāju atpakaļ ēdamzālē, jau zinādams visu, kas šai namā noticis pirms manas atbraukšanas. Kad lēdija Verita-Stjuarte mani ļoti laipni mēģināja dabūt savā sabiedrībā, bet sers Džūlijs it kā nejauši pienāca mums klāt, es jau labi zināju, kas nu būs. Protams, viņi to lietu sāka ļoti diplomātiski, ne tik vētraini un vaļsirdīgi kā Ieviņa, tomēr arī viņi izteica visu, ko meitene man jau bija pateikusi, izņemot tikai to, kā Ieviņa ģērbsies un ko viņa uz kāzām jaunam pārim dāvinās.

Jauna Veriti-Stjuarti nepateica gandrīz it nekā. Abi bija ļoti norūpējušies par lēdiju Oriolu. Ģenerālis Lekedejs un viņa vairākus mēnešus noslēpumaini draudzējušies. Acīmredzot viņa jūtas bija daudz dziļākas nekā vienkārša jūsmošana par lēdiju Oriolu. Bet lēdija Oriola, kura, kā zināms, nemaz nerēķinās ar to, ko sacīs pat viscienījamākie ļaudis (to teica sers Džūlijs), nedomāja slēpt savas jūtas. Katrs muļķis skaidri redzēja, ka viņa iemīlējusies ģenerālī Lekedejā. Un viņi jau arī ļoti uzkrītoši uzvedās. Tikai Oriolai neviens nepiedos to, ko būtu piedevuši jebkurai citai sievietei. Afro-dīte var darīt visu, kas viņai ienāk prātā, nevienam nevar būt nekādu iebildumu, liet lai to pašu pamēģina darīt Artemīda, kādas tad sāksies tenkas un pļāpas. Tādēļ vairs nevarēja vilcināties, jautājums bija jāizšķir tā vai citādi.

Bet nekas taču nebija noticis, tikai Lekedejs bija nejauši pazudis, un Oriola prātoja, ka būtu jābrauc uz kādu mežonīgu zemi un tur jānobeidz sava dzīve. Lēdija Verita-Stjuarte bija pārliecināta, ka viņa brauks uz Borneo. Abi ar vīru nevarēja saprast, ko īsti darīt. Ģenerālis Lekedejs ir tik brīnišķīgs cilvēks, tik vienkāršs, tik patiess un tik slavens karavīrs, vārdu sakot, tik mīļš un patīkams radījums, ka labāka vīra Oriolai nedabūt un tā tālāk, u.n tā tālāk, kā jau aizvien tādas sajūsmas brīžos.

Tomēr izrādījās, ka tas bija tikai ievads. Drīz vien es dabūju zināt arī pašu galveno. Tas nu bija skaidrs visiem, ka ģenerālis Lekedejs nav domājis Oriolu savaldzināt, lai tod viņu pamestu. Iedomādamies, kāds donžuāns varētu iznākt no mīļā, neveiklā Leke-deja, es neviļus pasmaidīju.

— Bez tarn, — lēdija Verita-Stjuarte piebilda, — kuram katram sieviešu savaldzinātajam Oriola nežēlīgi atriebjas. Te acīmredzot noticis kāds pārpratums, kuru ļoti viegli varētu novērst, ja izlīdzētu kāds saprātīgs cilvēks, kuram abas puses pilnīgi uzticētos. — Laikam tādēļ arī biju atsaukts. Ieviņai bija taisnība, — es varēju būt «noderīgs šai lietā».

— Dārgais Antonij, — sers Džūlijs teica, — vai jūs tur nevarat kaut kā līdzēt?

— Ko saka Oriola? — es vispirms vaicāju.

Viņi par to labprāt negribot runāt ar lēdiju Oriolu. Viņi baidījās, un es viņus sapratu, jo Oriolu labi pazīstu. Viņa tos būtu aiztriekusi pie deviņiem velniem, vairāk neko.

— Viņai būtu pilnīga taisnība, — es teicu.

— Jā, mums jau īstenībā tur nebūtu nekādas daļas, — sers Džūlijs sacīja, virpinādams savas sirmās ūsas. — Bet mēs Oriolu ļoti mīlam. Es viņai esmu bijis īstāks tēvs nekā tas nolādētais vecais ēzelis Montšīrs (Ieviņa to būs kādreiz dzirdējusi!), tādēļ man ļoti sāp, ka viņa jūtas lik nelaimīga. Viņa ir no tām sievietēm, kurām jāapprecas un jādzemdē vesels bars brīnišķīgu bērnu. Tagad viņa iemīlējusies lieliskā cilvēkā, kurš mīl arī viņu. Es varu to apzvērēt. Jūs taču ļoti labi saprotat, ko es gribu trūkt?

— O, jā! Es ļoti labi saprotu.

Lai viņus nomierinātu, teicu, ka darīšu visu, ko spēšu.

Lai nu kā, bet reiz, pirms dažiem mēnešiem, lēdija Oriola man jau uzticējās un tādēļ nevarēs vis tik viegli aiztriekt mani pie deviņiem velniem.

Es ar viņu tikos pie pusdienu galda. Lēdija bija ģērbusies sarkanā kleitā ar bronzas ietonējumu, dziļu dekoltē un kailām rokām. Nekad nebiju redzējis viņu tik kailu un, starp mums runājot, tik skaistu. Viss bija skaists: spēcīgās, glezni slaidās rokas, augstās krūtis un mugura. Viņa bija kā dzīves siltuma atmodināta antīka statuja. Stingro, tomēr laipni maigo seju apvija kastaņbrūno matu kronis. Tomēr nekādi nevarēju viņas sejā saskatīt, ka tā būtu nelaimīgi iemīlējusies jaunava. Tikai balss bija mazlietiņ nervozāka un drebošāka.

Mēs runājām par karu, kurš tikko bija beidzies. Visas kara slimnīcas bija slēgtas, un Oriola jutās gluži kā no laivas izsviesta, nevienam nevajadzīga, lieka sājā jaunajā, viņai tik svešajā pasaulē.

— Ģenerālis Lekedejs teica, ka karš tomēr bijis labāks, nekā visas tās fokstrotu un džimmi epidēmijas, kuras sagrābušas pasauli. Un es viņam pilnīgi piekrītu, — viņa teica.

Pirmo reizi viņa pieminēja tā vārdu. Es saskatījos ar lēdiju Veritu-Stjuarti.

Runājām tālāk. Visi izteica pa vārdam, stāstīja, ko katrs redzējis, kādus iespaidus guvis. Tikai Oriolas vārdos bija nomanāma stipri subjektīva noskaņa. Parasti viņa runāja ļoti maz, bet šodien nežēlīgi kritizēja it visu, par ko vien kāds ieminējās. Tādām sievietēm kā viņa neesot nākotnes. Sabiedriskā darbība? Parlaments? Pēc nākošām vēlēšanām būšot strādnieku valdība, šīs partijas lozungs esot sieviešu vēlēšanu tiesības. Jā, ko lai viņa dara? Iet kopā ar strādnieku partiju un mēģināt iekļūt parlamentā? Bet kādēļ? Lai piedalītos visnetīrākajā cīņā, kura dvēseli padara kailu un nežēlīgu, jo netīrākas cīņas nav visā pasaulē? Nē, mani mīļie! Viņa nav dzimusi politikai!

— Bet kam tad? — mēs viņai vaicājām. — Liekas, ka jūs... taču runājāt... par to... nu... kā viņu sauc?... Par Borneo? — lēdija Verita-Stjuarte ieminējās.

— Man vienalga, ka tikai aizbraukt kaut kur, — Oriola sacīja, — tikai tikt ārā no mūslaiku civilizācijas verdošā katla. Bet kā lai tiek ārā? Un uz kurieni lai dodas? Nav uz visas zemeslodes tādas vietas, kur būtu vērts dzīvot. Visa mūsu nelaimīgā, sīkā /л .te ierauta civilizācijā.

— Tibetā vēl ir daži stūrīši, kurus civilizācija nav skārusi.

— Tur ir daudzsievība... Es saprotu gan, ko jūs domājat, — viņa smējās. — Pazemīgi pateicos. Man nekas nav vajadzīgs. Bet runāsim nopietni. Jūs visi ņemat lik tuvu pie sirds manas problēmas. Tad sakiet, ko lai dara sieviete šādā situācijā, kā manējais? Kā tur lai neskumst pēc vecā, mīļā kara?

Lēdija Verita-Stjuarte aiz šausmām rokas vien iepleta. Lēdija Oriola sāka smieties, un nopietnā saruna izjuka.

Sers Džūlijs ar savu sievu aizgāja ļoti agri gulēt, tiklīdz beidzās tradicionālā bridža partija. Kā jau bija norunāts, arī Čārlzs tūdaļ devās projām. Mēs ar lēdiju Oriolu palikām divi vien.

— Nu? — viņa vaicāja.

— Nu? — es teicu.

— Ceru, ka jūs nedomāsiet, ka tie ģeniālie diplomāti mūs atstāja divatā, lai mēs ērtāk varētu parunāties par lieliniekiem vai par mazgadīgu bērnu uzraudzību.

Oriolas acīs pamirdzēja zobgalīgā uguntiņa, kuru es tik labi pazinu, viņas lūpas saviebās smīnā, kuru es tā mīlēju jau no tās bērnu dienām. Gudras sievietes es vienmēr esmu mīlējis.

— Vai viņi jums neuzmācās ar savām valodām?

— Dievs žēlīgais! Katrs zīdainis taču saprastu, ko viņi grib. Viņi taču jums jau stāstīja par mani un Endrjū Lekedeju, vai ne?

— Jā, — es teicu. — Zināt, viņi ir brīnišķīgi cilvēki. Jūs viņiem esat kā tāda teiku princese, un nu tie baidās vilties.

— Vai tas nav jauki? — viņa teica.

— Man ari tā liekas, — es atteicu.

Viņa atlaidās krēslā un labu bridi skatījās, kā kamīnā kvēl ogles. Tad strauji pagriezās pret mani.

— Jūs mani nenodevāt?

— Dārgais bērns, ko gan jūs par mani domājat, — es uztraucos.

Viņa pasmaidīja.

— Lieliski! Nesen es jums stāstīju, ko jūtu pret Endrjū. Vai atceraties? Jūs man jutāt no sirds līdz un sapratāt mani. Bet toreiz es vēl nebiju ar sevi īsti skaidrībā. Nu man viss ir skaidrs. Viņš ir vienīgais cilvēks visā plašā pasaulē, kas man tuvs. Liekas, tas ir skaidrs ne man vien, bet arī visiem citiem. Tādēļ arī tā uztraukušies visi tie jēriņi, un tādēļ jūs, kā kāds cītīgs izmeklēšanas tiesnesis, esat uzaicināts lietu noskaidrot. Nu, mīļais Tonij, ko tad viņi grib uzzināt?

— Viņi sapņojuši, ka tūlīt būs klāt tas brīdis, ka varēs saldi klausīties, kā kāzu zvani zvana, bet tie vēl nezvana. Tādēļ viņi uztraukušies.

— Nu tad pasakiet viņiem, lai tie par velti neuztraucas. Nekad tie zvani nezvanīs. Viņi būs vīlušies. Mēs ar ģenerāli Lekedeju nedomājam precēties. Esam tikai labi draugi, ne vairāk. Es viņā neesmu vairāk iemīlējusies, kā viņš manī. Vai jūs sapratāt?

Es jau nu gan sapratu. Bed...

— Tā ir pasaciņa jēriņiem, — es teicu. — Bet ko jūs man teiksiet? — Es jau pateicu.

— Un tas ir viss?

— Cik jūs šī lieta interesē, viss.

— Kā vēlaties, — es teicu.

Es iemetu kamīnā pagali malkas un paņēmu no galda kādu grāmatu. Galu galā kāda tad man tur daļa?

— Jums laikam garlaicīgi pie manis, — pēc pāris minūtēm viņa teica. — Ļoti žēl.

— Jūs taču likāt man saprast, ka mums nav nekā, par ko runāt.

— Vienalga. Es jums tomēr gribu kaut ko pateikt.

Es noliku grāmatu un aizsmēķēju cigāru.

— Tad sakiet.

Un Oriola man izstāstīja, kāda bijusi viņas pēdējā tikšanās ar Lekedeju. Lūdzu atcerēties, ka toreiz man viņa dvēseles dzīve vēl bija sveša.

— Kā redzat, nekādu cerību man nav, — viņa teica.

Cik es varēju saprast, Lekedejam bija viens vienīgs iemesls, kādēļ tas gribēja palikt par noslēpumaino svešnieku, — tās bija viņa pārlieku lielās bailes no savas pagātnes. Viņš būtu labāk ar mieru mirt, nekā rādīties lēdijai Oriolai Mazā Palu zaļajā triko.

Es viņai uzmanīgi pavaicāju, ko viņš tai stāstījis par savu pirmskara dzīvi.

— Par to viņš man stāstījis ļoti maz. Zinu tikai, ka viņš apbraucis visu Eiropu. Bed par viņa nodarbošanos, par to, kur viņš dzimis un kas bijis, es nezinu it neko. Tikai reiz viņš man teica, ka tam vecāki miruši, kad viņš bijis vēl gluži mazs, un visā pasaulē neesot vairs neviena tuva cilvēka. Būtu viņš gribējis man vēl ko teikt, būtu pateicis. Es pati, protams, neprasīju it neko.

— Tomēr jūs ļoti vēlētos šo noslēpumu atminēt, — es teicu.

Viņa nicīgi smīnēja.

— Mans draugs, es to jau esmu atminējusi.

— Velns lai parauj! — es iesaucos, atcerēdamies Mazo Pa tu un brīnīdamies, kā viņa to dabūjusi zināt. — Nu?

— Protams, viņš saistīts ar kādu sievieti.

— Vai viņš pats jums to teica? — es vaicāju, pavisam pārsteigts, jo nu tā lieta sāka palikt pavisam citāda.

— Nē. Bet kā citādi jūs izskaidrosiet viņa valodas par komēdiju, farsu un tamlīdzīgām lietām?

— Paklausieties, — es teicu, ja tas ir tā, vai tiešām jūs domājat, ka viņš, varbūt arī precēts vīrs ar veselu baru bērnu, sauktu par komēdiju draudzību ar jums, iemīlēšanos un tā tālāk?

Viņa iedegās.

— Viņš nekad nav bijis manī iemīlējies. Jums nav tiesību tā runāt! Vienīgi es biju iemīlējusies. Deviņdesmit procentus no visiem romāniem iesāk * sievietes. Jūs to ļoti labi pats zināt, neiedomājieties, ka esat kāda apvainota nevainība! Es nebūt nekaunos. Tiklīdz viņu ieraudzīju, tūdaļ nodomāju: «Tas ir vīrs, kāds man vajadzīgs», bet tad sapratu, ka arī es viņam varu sniegt to, ko viņš nekad nav baudījis, un tādēļ pūlējos viņu pie sevis saistīt. Man bija taisnība. Man nav nekādas daļas, cik viņam sievu un bērnu, lai to būtu kaut trīs desmiti! To es jums saku tādēļ, ka... — viņa pagriezās un paskatījās uz mani. — Nudien, es pati nezinu, kādēļ... Jā, tādēļ, ka jūs esat ļoti piemīlīgs un tīkams radījums un arī tādēļ, ka varēsiet labāk tikt galā ar tiem jēriņiem, ja visu skaidri zināsiet. — Viņa piecēlās un sniedza man roku. — Jums droši vien garlaicīgi?

— Nemaz, nē, — es teicu, — mani tas ļoti interesē, un es jūtos glaimots, dārgā Oriola, ka jūs man to uzticat. Bet pasakiet man vēl vienu lietu. Tagad, kad tas skumjais, laimīgais, diezgan trokšņainais un neprātīgais romāns beidzies, ko jūs gribat iesākt?

— Nezinu, — viņa atteica un mazliet pasmaidīja. — Man liekas, vislabāk būtu pazust zem zemes, tikai tā romantiskāk un omulīgāk.

Atkal viņa pasmaidīja un sniedza man roku.

— Ar labu nakti, Tonij, — viņa teica un izgāja.

Es paliku sēžot pie kamīna līdz izsmēķēju cigāru. Tas bija visnejēdzīgākais romāns, kādus man, daudz piedzīvojušam cilvēkam, gadījies pieredzēt. Kas liedza Lekedejam klausīt savai sirdij: zaļais triko vai sieviete? Iedomāsimies, ka triko. Vai lēdija Oriola tādēļ novērsīsies no viņa? Viņa taču nicina labāko aprindu aizspriedumus un jēdzienus. Tā taču var pateikt: «Klauns ir vienīgais cienījamais amats!» Un slavēt to vai līdz debesīm... Man viņu bija no sirds žēl. Abi bija tik brīnišķīgi radījumi, tik dzīvi, tik dedzīgi. Šķiet, pats liktenis tos radījis vienu otram. Viņš bija sauss, stingrs un vienkāršs un vairāk par ^isu tam bija vajadzīgs līdzās kvēlošs temperaments, kurš slēpās aiz lēdijas Oriolas ārējā skaistuma. Bet viņa aiz spīdošās ārienes bija saskatījusi varonīgu karavīru, aiz pirmatnējās vīrišķības — garīgo nevarību, kurai tā varēja palīdzēt ar visām sievišķīgajām, ar visām savām mātes jūtām. Viņš tai būtu kā dzīva klints, kurai ir miljoniem kustīgu drudžainu nervu, pilnu dedzīgu jūtu. Un viņa tam? Ko tur nu runāt! Es pazinu Oriolu un zinu, kas viņa var būt cilvēkam, kuru tā mīl.

Un tā es viens pats diez cik ilgi nosēdēju pie kamīna. Tad iemetu cigāru ugunī, pateicos Dievam, ka neesmu pats sarežģītā romāna varonis, izdzēsu elektrību un gāju gulēt.

Nākošā dienā ar lielām grūtībām, ar retu apdomību un viltu man izdevās tos «jēriņus», arī Ieviņu, dabūt uz īstā ceļa. Lēdijai Oriolai es kārtīgi atreferēju, kā esmu veicis savu uzdevumu.

— Labais, vecais suns, — viņa teica.

Pirmdienā es jau biju Londonā. Kad pēc kāda laika atkal dabūju jaunas ziņas par lēdiju Oriolu, man bija liels prieks, ka viņa vis neelpoja romantiskās pazemes valgumu, bet viena, kā dārgakmens gredzenā, sēdās piectonnīgā jahtā un, nebīdamās slikta laika, braukāja kaut kur ap Hebridu salām.

Arī es jaunības gados reiz biju nelaimīgi iemīlējies un gribēju nonāvēties. Tad viens no draugiem mani aicināja, lai braucu viņam līdzi preču kuģī no Londonas uz Bordo. Tas bija vasarā. Visu ceļu es mocījos ar jūras slimību un, kad beidzot tiku uz sauszemes, skaidri jutu, ka esmu brīvs no visām cilvēcīgām kaislībām, manī mita tikai dziļš, pirmatnējs prieks, ka esmu vēl dzīvs un ka manu vēderu vairs nerausta briesmīgie krampji. Tā kļuvu vesels uz visiem laikiem.

Bet sēsties piectonnīgā jahtā un braukt uz Hebridu salām, pie tam vēl vētras laikā, tas bija pārāk varonīgi! Pat mans vecais draugs, agrāk minētā preču kuģa īpašnieks, nebūtu iedomājies man ieteikt tādas zāles pret mīlestību.

Pienāca jūnijs, es saņēmu manuskriptu, kur bija izstāstīts viss par Muanjona aģentūru, par Bakusu, Mazo Patu, Prepenpenu, Elodī un par daudz ko citu, par ko man jums vēl jāstāsta.

Četrpadsmita nodala

Kamēr lēdija Oriola ar savu jahtu braukāja pa Hebridu salām, Endrjū dzīvoja Parīzē, un viņam bija jādomā par nežēlīgo ikdienu, bija jāgādā, kā nopelnīt dienišķo maizi. Ietaupījumi no pirmskara laikiem bija ļoti niecīgi. Kaut Elodī bija ļoti taupīga un arī pati šo to nopelnīja ar saviem putniem, tomēr sāka izsīkt, un naudas vairāk nebija. Briesmīgā dzīves dārdzība! Elodī rokas vien lauzīja. Kur agrāk pērkot bija jāmaina viens franks, tagad par pieciem neko nevarēja dabūt. Vēl kādu gadu viņi varēja nodzīvot, tad viss būtu iztērēts.

To visu Endrjū izteica Elodī, bet viņa acīmredzot nekā nesaprata.

— Man jāsāk strādāt, — viņš sacīja.

— Bet ģenerāļi taču nestrādā, — viņa kā izbrīnēdamās vaicāja.

Pat karš nebija pavēris plašākus Marseļas gamine garīgos apvāršņus. Viņai bija ļoti neskaidri jēdzieni par karavīru dienesta pakāpēm, un vienkāršs karavīrs tai likās tikpat kā feldmaršals. Ģenerālis paliek ģenerālis. Viņš vada armijas, viņš ir pusdievs, kara dievs, kas dzīvo vienā spožumā un slavas reibumā, un spožums un slava ipso facto tiem sniedz arī varu un bagātību. Kurš reiz bijis ģenerālis, tam par ģenerāli arī jāpaliek. Vai viņš komandē armiju, vai ne, tam nav nekādas nozīmes. Slava un reibinošais nosaukums paliek un līdzi tiem arī zelts un pārticība. Ja Endrjū kādreiz saņēmās un pacietīgi viņai stāstīja, kā tas īstenībā ir, viņa tikai izsaucās:

— Kā? Vai tad tev neko nemaksā par to, ka tu esi ģenerālis?

— It neko. — Endrjū atteica.

— Kāda tad jēga būt par ģenerāli?

— Man liekas, it nekādas, — viņš, drūmi pasmaidīdams, teica.

Visas Elodī ilūzijas izgaisa kā pelni vējā. Ģenerāļiem viņa ticēja

tāpat kā agrāk, bet neticēja vairs Endrjū Lekedejam un angļu armijas prestižam. Kas tā par savādu armiju, kura neatzīst savu augstākos vadoņus, kas tā par mežonīgu zemi, kura tā izturas pret saviem varoņiem! Viņa bija ļoti vīlusies. Gandrīz veselu gadu viņa bija gozējusies Endrjū slavas staros. Bet slava sāka izdzist. Sen viņš vairs nevalkāja mundieri, algu tam arī vairs nemaksāja. Lekedejs bija tāds pats mietpilsonis kā visi citi. Viņam vajadzēja domāt par darbu un peļņu tāpat kā kuram katram demobilizētam karavīram, kurš no ka-ralauka iet atpakaļ savā veikalā aiz letes vai stājas pie tramvaja stūres. Bed viņa visiem saviem paziņām tik daudz bija stāstījusi, ka son mart es nu general!

Elodī vairs neizturēja, izskrēja no istabas un sāka raudāt. Ēdamistabā ienāca ķēkša klāt pusdienu galdu un ieraudzīja, ka kundze pavisam sa ra u dā j u sie s.

— Kas ir? Kas madatne noticis?

— Ali, та pauvre Ernestine, je svis ties malheureuse!

Ernestine zināja tikai vienu iemeslu, kādēļ sievietes raud. Vai tikai

monsieur le general nav palicis kundzei neuzticīgs? Nu tad varat pateikt paldies atkal tam pašam karam! Prasi, kurai gribi, visas sūdzas par neuzticību. Nav jau arī ko brīnīties, cilvēki taču tik ilgus gadus bija šķirti! Tomēr ļaužu vairums kaut kā samierinās un dzīvo tālāk. Vajag tikai drusciņ labas gribas un vairāk neko. Monsieur general tāds pats cilvēks kā visi citi, comme tout le monde. Viņa pārliecināta, ka tā, kas monsieur genera 1 savaldzinājusi, nav ne kundzes zābaku zoļu vērta, gan drīz vien viņš pats to sapratīs, pagaidiet tikai. Lai tikai vairāk par to parūpējoties, lai dodot tam viņa mīļākos ēdienus. Ķēkša vēl nebija beigusi savu spīdošo argumentāciju, kad Elodī to pamatīgi izlamāja. Viņai esot nekrietns raksturs, kā varot iedomāties tādas nejēdzības! Labāk lai viņa ņemoties pa savu virtuvi, lai nejaucoties viņas darīšanās!

— Kādēļ tad madame sūdzas, ka ir nelaimīga? — apvainotā Er-nestīna vaicāja. ----- Tas arī nav nekāds teicamais raksturs, ja cilvēks lūdzas līdzjūtības un to, kurš neliedz savu atbalstu, ņem un izlamā. Ja jau sieviete sēž un mauro kā govs, tad, mon Dieu, taču vajag būt kādam iemeslam. Var jau būt, ka monsieur nemaz nav vainīgs, bet...

— Cietiet klusu! — Elodī uzkliedza. — Vai jūs varat saprast manas sāpes? Ejiet pie sava darba un klājiet galdu!

Viņa majestātiski izgāja no ēdamistabas un iegāja «salonā», kur Endrjū kaut ko rakstīja.

— Ak tās kalpones! Kā tās pa kara gadiem izlaidušās!

— Kas tad ir? — viņš līdzjūtīgi vaicāja.

Pat runāt neesot vērts. Tā nemaz negribot iejaukt viņu muļķīgos strīdos, bet neesot viegli būt saimniecei.

— Tiens! Es tev tūlīt izstāstīšu visu pēc kārtas. Tu man teici, ka tagad esi ģenerālis tikai vārda pēc, ka tevi izsvieduši uz ielas bez graša kabatā. Tādēļ man sāpēja sirds, es biju ļoti nelaimīga. Negribēju, lai tu redzi manas asaras un iegāju šalle a manger...

Un viņa dramatiski attēloja konfliktu ar kalponi. Nē, kas tā par nekaunību! Endrjū piecēlās un izņēma naudas maku.

— Lai viņa tūliņ pat vācas prom. Cik viņai pienākas?

Elodī ar šausmām uz viņu paskatījās. Ko, kas? Atlaist Ernestīni? Vai gan viņš prātu zaudējis! Viņa taču ar zeltu nav samaksājama. Vai tik viņš nedomājot, ka ķēkšas aug katrā Chains Elyses kokā? Frontē varēja katram kareivim pateikt: «Ficlīe — moi le camp». Tur viņu bija vairāk nekā vajag. Parīzē jādzied pavisam cita dziesmiņa. Lai viņš, lūdzams, nemaisoties saimniecības lietās, viņa gan laikam būšot diezgan pierādījusi, ka pati ar tām tikšot galā. Pēkšņi Elodī iešāvās prātā jauna doma. Viņa saņēma Endrjū aiz svārku apkakles, cieši skatījās sejā un vaicāja: — Viņai taču nav taisnība? Tu taču neesi bijis man neuzticīgs.

Viņš pārvilka ar roku pār pieri un noguris pasmaidīja.

— Vari būt mierīga, mana dārgā, es neesmu bijis tev neuzticīgs.

Viņa nokaunējusies kautri novērsa savu skatu. Lekedeja vienkāršība to dažreiz baidīja. Elodī likās, ka tas apvainojies par to, ko viņa tam stāstīja par konfliktu ar ķēkšu.

e e-e de nde bien d n , Andrē, — viņa čukstēja.

— Dārgā, tu it nemaz neesi vainīga, — viņš atbildēja.

Viņa nomierinājās un gāja pie saviem putniem. Endrjū mēģināja turpināt pārtraukto darbu, bet pēc kāda laiciņa viņa roka noslīga uz galda. Jā. Viņš ir teicis patiesību. Viņš nav bijis tai neuzticīgs, ir bēdzis prom no dievišķā valdzinājuma. Elodī dēļ tas atteicies no tās otras un no visa, ko tā viņam varēja sniegt. Visu laiku, kamēr viņi tik brīnišķīgi iepazinušies, Elodī kā liels, varbūt kā nāves sastindzis smagums gūlās viņam uz sirds, un nebija spēka to nokratīt, jo Endrjū bija dziļi godīgs un kārtīgs cilvēks. Elodī dēļ viņš visu laiku valdījās un neteica ne vārda, kuru varētu saprast, kā atzīšanos mīlestībā. Visi ļaudis un arī pati lēdija Oriola viņa attiecības pret to varēja iedomāties tikai kā uzticīga un pateicīga drauga sirsnīgas simpātijas.

Arī strauss, iebāzis galvu smiltīs, ir pilnīgi pārliecināts, ka neviens viņu neredz. Tas šiem maldiem, tāpat ticēja arī Endrjū.

Viņš piecēlās un piegāja pie Elodī.

— Ja tā sieviete kaut reizi vēl uzdrošināsies to sacīt, es viņu nekavējoties aiztriekšu prom.

— Es parūpēšos, lai tas nekad vairs nenotiktu, — Elodī teica.

Parīzē Endrjū cītīgi meklēja kādu darbu tāpat kā Londonā. Bet

Francijā viņam bija vēl mazāk panākumu. Ja Anglijā demobilizētam virsniekam bija kādi ietaupījumi, tas varēja cerēt uz darbu kaut kur ārpus Anglijas, bet Francijā nekādu cerību nebija. Viņš gāja uz kara ministriju, uz galveno štābu, bet nekā. Draugi, ordeņiem pie krūtīm, tam sirsnīgi spieda roku, sūdzējās par likteni un ļoti apdomīgi un veikli lika manīt, ka nav uz ko cerēt. Nabaga Endrjū, kurš bija tik lepns un smalkjūtīgs, nu bija palicis par pazemīgu lūdzēju. Nevienu brīdi viņš nedomāja, ka nopelni kaujās tam dotu kādas tiesības nevis lūgties, bet prasīt. Viss pasakainais gods, ordeņi, reibinošie paaugstinājumi armijā likās kā tīrā nejaušība. Viņš neieredzēja ordeņu lentīšu varavīksni pie savām krūtīm, tikai karavīra disciplīnai padodamies, to valkāja. Ne viņš pats, bet Elodī iešuva žaketes pogcaurumā mazu sarkanu Goda Leģiona ordeņa rozeti... Viņš nevarēja saprast, kā tam pirms kara bijuši tādi panākumi. Pret varietē artistu uzmācīgo reklāmu Endrjū vienmēr bija sajutis tikai riebumu. Ja kādreiz arī viņš reklamējies, to darījuši Elodī ar Bakusu... Lekedejs visiem spēkiem pretojies vulgāro afišu izlīmēšanai.

It nekad viņš neintriģēja, ko mēdza darīt gandrīz visi ta amata brāļi, nekad Patu nav diedelējis no avīžniekiem, lai tie par viņu ko raksta. Simtiem reižu Bakuss viņam teica:

i

— Dodiet man vai Muanjonam vienu vai divus tūkstošus, un mēs jūs izbazūnēsim pa visām pasaules galvaspilsētām. Jūs taču esat vesels kapitāls!

Bet Endrjū no tā noteikti atsacījās. Viņš strādāja savu darbu un dzīvoja, kā pats gribēja, — nopietni un ļoti vienkārši. Savu īsto aicinājumu LekedejS atrada frontē. Bet karš beidzās, un kā karavīrs viņš plašai publikai bija tikpat mazpazīstams kā jebkura pulka vienkāršais kareivis. Endrjū ģīmetne nebija ievietota nevienā žurnālā. Kūda lielāka resora vadītājs, kuram lēdija Oriola bija minējusi viņa vārdu, pirmo reizi to dzirdēja. Kad viņa teica, ka valdības pienākums ir darīt visu, lai paliktu aktīvā dienestā tāds izcils karavīrs kā Lekedejs, viņš bezrūpīgi atbildēja: — Tādu ļaužu ir vesels miljons. Tādēļ jau mēs arī frontē uzvarējām.

Lekedejam nezinot, viņa gribēja ko panākt ar saviem sakariem. Bet labākās aprindās par viņu tikai nodomāja, ka tā ir paputējuša un savu iespaidu pazaudējuša pēra pustraka meita. Galu galā arī viņa bija tikai lūdzēja. Reiz Oriola aizbrauca pie lorda Montšīra un gribēja to ieinteresēt par Lekedeju, bet lords tikai pateica, ka viņas protežētam kungam neko nevarot līdzēt. Par to viņa ļoti sadusmojās. Lēdija neatlaidās un teica, ka grāfam ir draugi augstos amatos valdībā, kuru viņš vienmēr tā lamā. Tādēļ lai viņš palīdzot Lekedejam.

— Nekad tādu vārdu neesmu dzirdējis, — vecais vīrs norūca. — Lekedejs... Lekedejs, — viņš papurināja sirmo galvu. — Kas ir viņa tēvs?

Viņa atzinās, ka par to neko nezin. Liekas, ka viņš ir bārenis. Vecais lords uzreiz atteicās par viņu vēl interesēties. Tādi vīri var izkulties paši. Ak, jā, viņš reiz ieminējies dažus vārdus par jauno Ponsonbi, un galu galā pats dabūjis krietnu brāzienu. Nē, viņš nevienu vairs neprotežēšot.

Nejauši viņa dabūja zināt, ka ir brīva kara gubernatora vieta kādā kolonijā. Bija vajadzīga tikai kāda augstāka ģenerāļa rekomendācija. Oriola tūdaļ to ziņoja Endrjū. Lēdija zināja, ka tas viņa lepnumu neaizskars.

— Ak cik žēl, mans mīļais, — ģenerālis teica, — jūs esat taisni tas vīrs, kāds mums vajadzīgs. Bet jūs pats labi zināt, kas tie par ļaudīm mūsu koloniju ministrijā! Viņiem visādā ziņā vajadzīgs kāds no veciem štatu ģenerāļiem.

Visbeidzot gubernatora amatu dabūja kāds cits brigādes ģenerālis, kurš visu kara laiku noslaistījās aizmugurē, bet bija no slavenas ģimenes un bija apprecējis dāmu, kura rūpējās, lai nebūtu jātur zem pūra ne vīra, ne viņas pašas talanti.

Visiem spēkiem meklēdami kādu darbu un nekā nepanākdami, viņš un lēdija Oreola, viņa vienīgais padomnieks, gluži apmulsa, kā vecmeita, iekļuvusi tirgus laukuma balagānā.

Kad viņu iecēla par brigādes ģenerāli, Bakuss tam rakstīja:

— Man bezgala gribas jūsu likteni pavirzīt pret jūsu pašu gribu. Iedomājieties, kas par sensāciju! Kāda lieliska afiša iznāktu! Pazīstamais varietē teātra artists — ģenerālis! Divas ģīmetnes «Daily Mail», — līdzās Mazajam Patu ģenerālis Lekedejs. Visi, kas kaut ko dzirdējuši par Mazo Patu, skries kā ārprātīgi pakaļ ģenerālim Lekedejam, un visi, kas pazīst ģenerāli Lekedeju, gribēs redzēt, kāds viņš ir kā Mazais Patu. Te vienā jaukā rītā jūs uzmodīsieties kā Bairons — slavens un populārs. Jūs būsiet Anglijā visiemīļotākais varonis. Bet jūs jau vienmēr esat bijis idiots un muļķis..."

Endrjū viņam atbildēja niknā vēstulē, par kuru Horacio Bakuss no sirds amizējās.

To es stāstu tikai tāpēc, lai jūs zinātu, ka Endrjū Lekedejam, izcilam varonim kaujas laukā un dzimušam karavadonim, darba meklēšanā nebija nekādu panākumu. Nogurušajā pasaulē, kura kā pa tumsu meklē un ilgojas atdzimšanas, viņam nebija vietas.

Mājās pārnākot, Elodī tam katru dienu vaicāja vienu un to pašu.

— Eli bieti! Vai atradi kaut ko?

Un viņš, noguris un izmocīts, tomēr vienmēr smaidīdams, tai atbildēja

— Vēl ne.

Gāja diena pēc dienas, un viņas balss palika vienmēr asāka un asāka, līdz beidzot tā sāka viņam izteikt pārmetumus. Vairāk gan arī Elodī neteica. Viņa saprata, ko Endrjū pārdzīvo, kas notiek tā dvēselē, kādēļ viņš klusē. Tā negribēja ar varu piespiest viņu atzīties. Kaut Elodī bija rūgti vīlusies, tomēr viņa godbijīgi noliecās slavas oreola priekšā, kas apvijās ap Endrjū galvu. Viņa pat drusciņ baidījās no Lekedeja, jo viņš bija varonis, kura dzīve tai bija neatminams noslēpums. Starp viņiem bija kāda līnija, kuru pārkāpt tā nekad neuzdrošinājās. Kādu vakaru Endrjū pavisam mierīgi teica vārdus, kuri izskanēja kā granātas sprādziens.

— Nupat biju pie Muanjona.

— Eli bien?

— Viņš saka, ka tas viegli izdošoties.

Viņa pavērsa pret to savu izbrīnījušos seju, kura bija palikusi krietni vulgārāka.

— Kas viegli izdosies?

— Mana pirmā uzstāšanās pēc ilgā pārtraukuma.

Viņa apsēdās uz svītrotās kušetes un, muti iepletusi, raudzījās uz to.

— Tu dis?

— Esmu spiests darīt to, ko dara visi demobilizētie karavīri — man jāķeras pie sava vecā amata.

Elodī gandrīz vai paģība.

Jau vairākus mēnešus tas draudēja viņiem kā smags mākonis. Viņš bija darījis visu, ko spējis, lai tas nenotiktu. Bet nekā! Kas zina, varbūt tā ir vislabākā un visgodīgākā izeja. Tik un tā — kas notiktu ar Elodī, ja viņš dabūtu kādu pusmilitāru vai administratīvu amatu svešā zemē? Protams, ne materiālā ziņā. Viņš to būtu nodrošinājis tāpat kā visus pēdējos piecus gadus. Bet kara laikā ļaužu jēdzieni bija sajukuši, un, protams, arī viņiem bija jādzīvo vienam no otra šķirtiem, tā bija normāla parādība. Bet nu, kad dzīve atkal ieiet savās vecajās slieties, viņai gan bija tiesības protestēt pret piespiedu šķiršanos. Vai gan Elodī neaizstāvētu katrs godīgs cilvēks? Viņu sev līdzi ņemt viņš tomēr nevarētu, jo vajadzētu būt ļoti uzmanīgam un apdomīgam, to prasītu viņa stāvoklis. Tas likās pavisam neatrisināms jautājums. Viņš to atlika no dienas uz dienu, līdz sākās krīze. Bija jāizšķiras. Iedomājoties, ka viņam būtu jādara kas necienīgs un mazisks, viņš jutās bezgala nelaimīgs. Domas par Elodī pilnīgi paralizēja viņa enerģiju un traucēja darba meklēšanu. Tagad Endrjū vismaz varēja cilvēkiem skatīties acīs ar tīru sirdsapziņu. Kā ar biezu sienu viņš bija norobežojies no lēdijas Oriolas un viņas aprindu ļaudīm. Liktenis uz mūžu to saistījis ar Elodī. Karavīra slava un vārds bija jāslēpj aiz Mazā Pa tu klauna triko.

Nebija viegli Elodī pārliecināt, ka neatliek nekas cits, kā vien atsākt veco nodarbošanos. Vēl ilgi viņa pūlējās pierādīt, ka ģenerālim neklājas uzstāties deju zālēs. Endrjū apņemšanās satrieca viņas ticību mūžīgai taisnībai. Tomēr Elodī padevās, jo to uzveica notikumu dzelžainā loģika.

— Un es? Vai es uzstāšos kopā ar tevi tāpat kā agrāk? — viņa vaicāja. Balss bija kautra un pazemīga, jo tā labi zināja, ka palikusi daudz pilnīgāka, vecāka un gausāka.

Viņš sarauca pieri.

— Taisnību sakot, es gan varētu dabūt citu palīgu...

Bet viņa jau bija attapusies un neļāva tam pabeigt:

— Nē, nē! Arī es sākšu strādāt. Tikai tev vajadzēs man visu no jauna iemācīt. Es jau tikai pavaicāju, kā tu pats domā.

— Nu tad sāksim mēģinājumus, cik ātri vien iespējams, — viņš smaidot teica.

Pēc dažām dienām Bakuss atgriezās Parīzē un kā vienmēr bez kādām ceremonijām, iegāja «salonā», kur ieraudzīja visai amizantu skatu. Visi krēsli bija novākti un salikti uz kušetes pie sienas, galds iestumts stūrī un istabas vidū Elodī ar Endrjū žonglēja ar bumbām. Elodī bija savā vecā mēģinājumu triko, korsetē un biksēs, kuras agrāk viņai bija taisni laikā, vieglas un brīvas, bet tagad bija smieklīgi šauras; Endrjū bija uzvilcis savus rītasvārkus un vecas bikses. Bakusu ieraudzījusi, Elodī abām rokām aizsedza krūtis, mazliet iespiedzās un izskrēja no istabas gluži kā izbiedēts trusītis. Bakuss sāka skaļi smieties. — Velns lai parauj, kas tad tā par ērmošanos? Kur tad esmu iegājis? Deju skolā vai trako namā?

Endrjū smīnēja un sniedza viņam roku.

— Sveiki, vecais draugs. Man prieks, ka atkal redzu jūs. Sēstieties! — Viņš pavilka galdu nost no diviem krēsliem pie kamīna. — Mēs ar Elodī trenējamies, gribam atkal uzstāties. Viņš noslaucīja pieri un rokas un pa vecam akrobātu paradumam iemeta mutautiņu istabas otrā stūrī. — Jūs ļoti labi izskatāties, — viņš teica.

— Man jau arī nekas nekait, — Bakuss atbildēja.

Viņš ižskatījās ļoti kārtīgs un pieklājīgs. Ne vien jauns, brūns uzvalks bija tam mugurā un svaiga, tīra veļa, smalkas kurpes, bet arī viņa figūra un seja bija tīkami atkopta un svaiga. Bakusam bija labi klājies. Mali bija gluži sirmi, gludi sasukāti, brūnie vaigi tīri noskūti, un tumšās acīs, kurās bija tas pats zobgalīgais smīns, vairs nespīdēja seno dienu izsalkušā vilka ugunis.

— Vai tikai neesat noslēguši līgumu ar «Koventgardenu»? — Endrjū zobojās.

— Nedaudz labāk! «Koventgardenā» man būtu jāraujas kā sunim, lai nopelnītu kādu naudas gabalu. Es noslēdzu līgumu ar savu ģimeni ar noteikumu, ka nedrīkstu neko darīt. Manu brāli Teofilu, virsdiako-nu, kādā aizlūgumā ķērusi trieka. Man uz karstām pēdām bija jādodas pie viņa.

— Elodī man jau stāstīja, — Endrjū teica.

— Kara laikā viņš pret mani izturējās ļoti vēlīgi. Nebūtu viņa, man būtu uz bulvāriem jālasa papirosu galiņi. Tas nav diez cik patīkams amats. Viņš bija iedomājies, ka tam drīz jāmirst un noteikti gribēja mani vēl redzēt. Tīri voltēriski sirdsapziņas pārmetumi, vai ne?

— Es nesaprotu, — Endrjū godīgi atzinās.

— Mans otrs brālis, Ronalds, zināt, tas, kurš maitā mazu bērnu smadzenes, un viņa sieva ne par ko negribējuši, ka es braucu. Ronalda sievastēvs ir kāds nejauši uzklīdis vīrs, kurš dabūjis baroneta titulu, jo kara laikā nopelnījis milzīgu naudu ar piegādēm armijai. Bet Teofils tiem laikam būs šo to pastāstījis, un tie piekāpušies, lai jau es braucot arī.

— Ar veco, krietno Teofilu mēs satikāmies ļoti draudzīgi un aizkustinoši. Grūti iedomāties par viņu labāku cilvēku. Apprecējis bagātu amerikānieti, kura pirms astoņiem gadiem mirusi. Viņš ir bagāts kā Krēzs. Nu atkal esam labi draugi. Un misis Ronaldai par godu es nodziedāju desmit arābu dziesmiņas un Guno «Ave Maria», trīcinādams balsi, cik vien varēdams. Galu galā man taču izdevās viņu pārliecināt, ka esmu svēts cilvēks. Es pie viņiem nodzīvoju veselu mēnesi un, tiklīdz Teofils atspirga, aizvērtām acīm, pa kaklu, pa galvu, es devos prom no turienes. Nu jau mans brālis pilnīgi vesels un atkal strādā. Ak, tu Kungs, kas tie gan par cilvēkiem! Dodiet man nodzerties vīnu!

Endrjū iegāja šalle a manger un ienesa brendiju, sifonu un glāzes. Liedams Bakusām vīnu, viņš vaicāja:

— Un ko jūs tagad domājat darīt?

— It nekā, mans draugs. Es mielojos pie manu brāļu Teofila un Ronalda negodīgā ceļā iegūtām bagātībām. Taisnību sakot, man jau daudz nevajag. Jods lai rauj visu to grezno dzīvi! Lai to bauda paēduši cūkas, pret kuriem man nav it nekādu simpātiju. Kā redzat, esmu ļoti niķīgs kungs, manai gaumei nav tik viegli izpatikt. Pat cūkas es sadalu vairākās kategorijās. Tā jau galu galā ir īstā māksla dzīvot.

— Uz jūsu veselību! — Endrjū teica, glāzi paceldams.

— LJz jūsu!

Ar vienu malku viņš izdzēra vīnu, svētlaimīgi nopūtās un sniedzās pēc otras glāzes.

— Par sevi esmu jums izstāstījis, bet pastāstiet, kā jums klājas? Ko tas nozīmē?

Viņš paskatījās uz novāktām mēbelēm.

— Tas nozīmē Mazā Patu augšāmcelšanos, — Endrjū atbildēja.

Bakuss izbrīnījies uz viņu paskatījās. — Bet, mans dārgais draugs,

tas taču nav ģenerāļa cienīgs darbs!

— Arī Elodī tā saka.

— Mūsu domas vienmēr sakrīt, — Bakuss teica.

Ienāca Elodī savos vecos rītasvārkos, daudzmaz sakārtojusi matus. Uztraukums bija pārgājis. Viņa pieskrēja pie Bakusa un satvēra abas tā rokas. Cik viņa esot priecīga, ka Bakuss atnācis. Lai viņš piedodot, ka tā izskrējusi, bet viņa, nudien, bijusi vecā kostīmā; pārģērbdamās tā ieraudzījusi, ka tas bijis arī caurs. Oli, mon Dieu! Taisni vidū pušu! Viņa pārāk vaļsirdīgi Bakusam parādīja, kurā vietā notikusi nelaime. Nu labi! Jauki gan, ka viņš atbraucis! Varbūt viņam izdosies Endrjū pārliecināt. Viņš taču ir ģenerālis, bet sadomājis atkal uzstāties visādās deju zālēs un cirkos. Vai tas nav trakums? Lai Bakuss palīdzot Endrjū ar saviem drauga padomiem. Nekādi viņa nevarot saprast, kā Endrjū, tik nevarīgs un nepraktisks būdams, varējis ienaidnieku kaujas laukā uzvarēt. Viņa satvēra Horacio aiz pleciem un pa smaidīja.

— Mais toi qui es si inlellegent dis quelque chose.

— Izteikt savas domas, kamēr tu neesi beigusi, dārgā Elodī? — Bakuss teica. — Neviens mirstīgais nebūs tāds svētuma apgānītājs!

Redzu, ka nu tu esi beigusi, tad es teikšu tā: «Ir laiks iet brokastīs». Man nauda svilst rokās. Es jūs abus uzaicinu kopā ar mani pabrokastot Bulvāra restorānā. Tur varēsim parunāt, ko darīt.

— Tu jau esi tikpat traks! — Elodī iesaucās, jo viņa nedzirdētais priekšlikums to gluži pārsteidza: tad jau viņai pilnīgi jāmaina visi savi uzskati par Horacio Bakusu! Un vēl Bulvāra restorānā brokastot! Pat otrās šķiras traktierī brokastis trijiem cilvēkiem maksās vismaz simts franku!

Tīri vai Ludviķa XVI tonī Bakuss svinīgi pateica, ka nav svarīgi, vai simts, divi simti vai trīs simti franku. Bet Elodī par lādu neprātu pat dzirdēt negribēja. Viņai bija taisni kauns tik lielu naudu bāzt vēderā!

— Es sataisīju olas un beurre noir un blanquette de veau diviem cilvēkiem; bet, kur ēd divi, Irošam vienmēr iznāk diezgan. Paliec vien pie mums.

— Es gribētu zināt, — Bakuss teica, — vai Endrjū saprot, kas tu par nesamaksājamu dārgumu?

Viņš palika uz brokastīm un vēlreiz izstāstīja, kāda laime tam gadījusies. Elodī klausījās, elpu aizturēdama, it kā viņš stāstītu par kādām teiksmainām bagātībām, pie kurām ticis varonīgās cīņās. Bet visu laiku viņš neteica neviena vārda par Endrjū nodomu. Pirms gadiem diviem vai trim viņš par nelaimīgo Lekedeju būtu brangi pazobojies, bet nu klusēja. Tas bija ļoti vienkārši izskaidrojams. Bakuss saprata, ka pēdējos gados Endrjū varbūt gan nav pārvērties izskatā, bet garīgi ārkārtīgi izaudzis. Pats sevi viņš nesaudzēja nemaz, nežēlīgi zobojās un stāstīja visnepievilcīgākās lietas. Kā jau vecs draugs zobojās arī par Elodī. Bet no Endrjū vieglpātīgajam ciniķim bija savādas, neizprotamas bailes. Lekedejs gan bija tik vienkāršs, laipns, tomēr tik tāls un sevī noslēdzies. Viņa seja bija vēju appūsta un acīs varēja redzēt, ka viņu tirda ilgas un smagas domas. Kad Elodī galu galā negribēja ilgāk ciest klusu un teica, ka viņš esot zaķapastala, tas paskatījās uz Endrjū un sacīja:

— Viņš nodomājis atkal uzstāties. Ir ļaudis, kas radīti no smiltīm un ūdens, bet ir arī tādi, kas radīti no kādas pārdabiskas vielas, kura ar laiku paliek par cementu. Galu galā ir arī tādi cilvēki, kuru radīšanas pārdabiskajai vielai vēl cauri izcirsti dzelzs stieņi, — viņu cements ir vēl cietāks. Endrjū ir taisni no tādiem cilvēkiem. Ar viņu nav tik viegli galā tikt, kā jūs jau būsiet ne vienu reizi vien dabūjusi pārliecināties. Ko lai dara? Tā jau tas ierīkots.

— Jūs man glaimojat, — Endrjū smaidīja. — Es neredzu nekāda sakara starp katra cilvēka pienākumu nopelnīt dienišķo maizi un starp dvēseles cementu.

Bet nav necienīgāka darba, kā tev būtu sava maize jānopelna, — Elodī ieminējās.

— Man liekas, mūsu nabaga draugam, lai viņš atkal tiktu par Mazo Patu, būs vajadzīga tikpat liela vīrišķība kā toreiz, kad viņš tika par ģenerāli, — Bakuss teica.

Endrjū seja uzreiz palika gaišāka. Viņš izstiepa savu garo, kaulaino roku, kura līda ārā no manšetēm, un uzlika Bakusam uz pleca.

— Dārgais draugs, kādēļ jūs vienmēr tā nevarētu runāt?

— Tā es arī runāšu, — Bakuss atteica. — Neaizmirstiet, ka es nupat piecēlos no īsteni kristīgā stulbuma Prokrusta gultas.

Elodī neapmierināta paraustīja plecus.

— Jūs, vīrieši, jau vienmēr sadziedāsieties, — viņa teica.

Piecpadsmitā nodaļa

Marseļas deju zāles «Olimpija» piesmakušajā artistu ģērbistabā bija nejauka grima, cilvēku sviedru un dresēto zvēru asā smaka un vēl tūkstošiem citu ne visai tīkamu aromātu. Jūnijs gan nav jaukākais mēnesis Marseļā pat tad, ja varat vakarā sēdēt Cannebiere kafejnīcā, kur ieplūst viegls jūras vējiņš. Bet, kad negaiss ceļas, kad debesis sedz svina mākoņi, kad no dienvidiem pūš tveicējošais dienvidrītu vējš un jums jāsēž piesmakušajā artistu istabā, tad jūnijā Marseļa jums liksies kā pati pekle.

Endrjū bija ļoti izturīgs, tomēr arī viņš bija gluži nosvīdis. Kostīmu meistars teica, ka viņam sviedri tekot aumaļām. Ģērbistabā gandrīz nemaz nebija gaisa.

Endrjū sēdēja pie koka galdiņa nosvīduša spoguļa priekšā un ar daudziem grimēšanas piederumiem ģenerāli Lekedeju pirmo reizi pārvērta par Mazo Patu. Elektriskās lampiņas pie spoguļa bija izdzisušas (viņš redzēja, ka Francijā pēc kara ļoti daudz kā trūka, daudz kas bija paputējis un nolaists), un dega divas drebošas sveces. Viņš lēni vilka pār savu valgo seju līnijas no lūpu kaktiņiem uz ausīm, no nāsīm uz acīm, no acīm uz uzacīm. Agrāk viņš mehāniski novilka pēris līnijas un pietika, neviens viņu nepazītu, bet nu tikai ar lielām pūlēm, ar mocošu piespiešanos viņš varēja nogrimēties.

Viņš bija galā. Nosvīdušais kostīmu meistars noslaucīja rokas un pasniedza viņam ar ādu apšūtās zaļās zīda jātnieka bikses, kuras tam sniedzās līdz padusēm, tad smieklīgo blūzi īsām piedurknēm, sarkano parūku ar veselu pēdu garo matu pušķi. Endrjū likās, ka tas ieslēgts spīdzināšanas dzelžos, kas speciāli izdomāti no armijas izsviestu ģenerāļu apkaunošani. Viņš apsēdās uz krēsla ar taisnu atzveltni un apskatīja šauro, mušu pietašķīto istabiņu vecām, nodriskātām tapetēm pie sienām un netīru, ņokvēpušu lodziņu, kuru nevarēja atvērt

ne viņš, ne kostīmu meistars.

» 1

— Pasakiet direktoram, ka es šai logā izsitīšu caurumu, ja līdz vakaram tas nebūs attaisīts, — Endrjū teica.

Bet drīz viņam būs gluži vienalga. Pēc īsa brīža Patu tiks ārā no nepanesami smacējošā ūka, tad pabeigs savu numuru, aši pārģērbsies un dosies svaigā gaisā. Bet šobrīd bija jāsmok vai nost aiz karstuma un briesmīgās smirdoņas. Galva viņam degtin dega, deniņos dunēja, un viss ķermenis bija gluži kā krampjos mokoši koncentrēts.

Beidzot ienāca vadītājs. Endrjū piecēlās, kāpa lejā pa dzelzs kāpnēm un nonāca uz skatuves aiz kulisēm. Mehāniski viņš piegāja pie sava ar zaļu samtu klātā galdiņa, uz kura bija salikti tik pierastie, tik pazīstamie priekšmeti: vijole ar vienu stīgu, bumbas, riņķi, cigārs, sērkociņi, cilindrs, kārtis un cili žongliera piederumi. Viņš tos metodiski apskatīja un aplūkoja asi apgaismoto skatuvi. Lekedejs labi saredzēja dziedātājas pakausi, treknos plecus un muguru; viņa ļoti skaļi un bravūrīgi dziedāja Grietiņas āriju no «Fausta». Visapkārt bija gandrīz neiespējams klusums, kurā dārdēja tikai rupjā, nekoptā balss. Gaiss, pilns tabakas dūmu un ļaužu izelpotā slāpr'k' bija gluži sastindzis, it kā pie mūžam nevēdinātās skatuves griestiem karātos kāds nejauki smirdošs mākonis. Baltajā gaismā noguruši staigāja daži skatuves strādnieki, un savādi vīrieši bālām sejām, katliņiem galvā, skraidīja šurp un turp kā kādas pazemes ēnas. Viens no viņiem piegāja pie Endrjū. Patu kungam nav ko uztraukties, viņš čukstēja. Viss ir kārtībā, — speciāli uzstādīs jaunu dekorāciju, galdniekiem un apgaismotājam jau doti stingri norādījumi. Endrjū tikai palocīja galvu. Dziedātāju viņš vairs neredzēja, tā bija paspērusi dažus soļus uz priekšu, lai āriju nobeigtu pie pašas rampas malas. Beigas. Vētraini aplausi. Dziedātāja izskrēja aiz kulisēm gluži nosvīdusi, smagi elsodama, tad gāja atkal uz skatuves palocīties publikai, kura nerimstoši sauca «bis! bis!». Atkal viņa bija aiz kulisēm, laimē starodama, ka guvusi tādu piekrišanu. Viņa piegāja pie bālā kunga ar katliņu galvā un sāka savām rokām plātīties viņam taisni pie paša deguna.

— Nu, ko es jums teicu? Un jūs mani negribējāt angažēt! Es jau sacīju, ka publiku saņemšu kā cālēnus. Vai dzirdat? — Zālē atkal atskanēja dobji kliedzieni un kāju dauzīšana. — Viņi pēc manis gluži kā traki! Es nodziedāšu vēl vienu reizi!

— Mais non, mcidame. Trīs numurus. Pēc līguma. Jau tā programma pa garu.

— Tā runāja Zaratustra — direktora palīgs. Bet dziedātāja apbrīnojami skaļi uzsita knipjus.

— Ja neļausiet man nodziedāt uz «bis», es lauzīšu līgumu.

Direktora palīgs atteicās no katras atbildības, nolādēja sieviešu

ietiepīgo neprātu, un dziedātāja, kura jau bija paguvusi sarunāties ar direktoru, svinīgi uzgāja uz skatuves.

Pa to laiku Elodī iznāca no ģērbistabas un nostājās līdzās Endrjū. Viņa bija apģērbusi blūzi ar dziļu dekoltē un tik īsus svārkus, ka viņas resnās kājas spiedās ārā visās malās. Viņas biezajos, melnajos matos bija iesprausta sarkana roze. Elodī, tāpat kā Endrjū, bija bija gluži bāla aiz bailēm. Viņu uzstāšanās novilcinājās, un tas ļoti uztrauca.

— La sale grue! Viņa dzied ķērcoši kā pīle! — viņa teica, nepacietīgi piecirzdama kāju.

— Publikai viņa patīk, — Endrjū klusi teica.

— Tikai aizkavē mūsu uzstāšanos. Tā tikai vēl trūka!

— Neko nevar darīt, — Endrjū sacīja.

Soliste dziedāja valsi no «Traviatas». Publika klausījās ar aizturētu elpu un, kad tā beidzās, atkal sāka vētraini applaudēt un saukt — «bis».

Priekškars nolaidās trešo reizi, un dziedātāja gāja ģērbistabā.

Aši nolaida un nostiprināja Mazajiem Palu speciāli gatavotās kulises un dekorācijas, galdnieki iznesa uz skatuves galdiņu ar visiem piederumiem. Kad viss bija sakārtots, priekškars pacēlās. Endrjū izgāja viens pats un pa vecam paradumam familiāri uzsmaidīja publikai. Agrāk visi uzreiz sāka no sirds smieties, nu tikai pārdesmit cilvēku mazliet applaudēja. Pa kara gadiem bija izaugusi gluži jauna paaudze, kura nepazina Mazos Pa tu. Endrjū uzreiz sagura. Rampas ugunis dega, un viņam bija neciešami karsti. Klauns sajuta smagu nogurumu. Tomēr viņš saņēmās un sāka. Paņēma savu smieklīgo vijoli ar vienu stīgu un sāka spēlēt, rokās uzvilcis bezgala garus vilnas cimdus. Tad, veikli attēlodams nervozu nepacietību, novilka cimdus, uzsvieda gaisā un ķērās atkal pie vijoles. Bet — tālāk spēlēt viņš nevarēja, nez no kurienes saradās daudz dažādu lietu, kas traucēja spēli. Viņš tās vienu pēc otras uzmeta gaisā, un tur tās arī pazuda. Viņš pat it kā taisījās novilkt bikses (vecos laikos droši vien visa publika sāktu vienā balsī smieties), bet žestiem rādīja, ka labāk lai paliek, saviebies svieda vijoli ar lociņu aiz kulisēm, kur Elodī tos saķēra... Agrāk šis numurs publikai ļoti patika, bet tovakar tā palika gluži vienaldzīga. Viņš sagura vēl vairāk. Pats šis numurs, kurš izdevās ļoti veikli un precīzi, gan nebija smieklīgs; smieklīgs bija pats Endrjū, tā apģērbs, izskats, žesti, viņa nepacietība, dusmas un idiotiskā pašapmierinātība, kad viņš ņēmās ar daudziem priekšmetiem, kas traucēja spēli. Vai tiešām viņš pat vairs nespēj publiku savaldzināt? Vai tiešām viņš vairs ir tikai precīzs, noteikts, labi iedīdīts karavīrs? Kā Endrjū šai brīdī neieredzēja sevi, savu kvēlošo galvu, publiku, visus priekšmetus, ar kuriem vajadzēja rīkoties! Uznāca Elodī. Žon-glēšanu nevarēja pārtraukt. Viņš sakopoja visus savus spēkus. Kā vienmēr Elodī tam teicami palīdzēja. Viņi pabeidza savu slaveno numuru ar cigāru, kurš sākās no īsā skaliņa kopā ar Prepenpenu. Viņš pielika klāt vēl dažus komiskus sīkumus, asprātības par aktuāliem dienas notikumiem, par kuriem tas mēdza sarunāties ar Horacio Ba-kusu, jo viņa asais prāts izdomāja dažu labu joku, par kuru publika vai plīsa aiz smiekliem. Bet šoreiz publika pat nepasmaidīja. Agrāk ļaudis skaļi smējās par viņa idiotisko skatu, kad šķīvji, ar kurienm viņš žonglēja, viens pēc otra nemanot nozuda maisā Elodī aiz muguras, smējās par pārmetumu viņa sejā, kad tas uzgāja, kur Elodī šķīvjus paslēpusi. Tagad komiskos sīkumus neviens pat nepamanīja. Savas programmas pēdējo numuru viņš bija izdomājis un izstrādājis pirms kara. Endrjū noteikti gribēja spēlēt uz vijoles no cigāru kastītes un slotas Elodī protestēja. Abi sastrīdējās. Viņa vilka vijoli uz vienu pusi, viņš uz otru un galu galā cigāru kaste ar slotu izstiepās garāka, tīri fantastiski gara. Beidzot Mazais Palu uzvarēja, uzrāpās uz galda, kur bija nolikts krēsls, un ar lielo un savādo lociņu sāka vilkt pa bezgalīgi garajām stīgām; ar savām pārlieku garām rokām un kājām viņš izskatījās pēc milzīga zirnekļa. Šis numurs bija ideāli sa-mēģināts. Tomēr kaut kā trūka. Endrjū palika nervozs. Pirksti vairs neklausīja. Dievs zin, kā viss beigtos, nebūtu viņš tik piedzīvojis artists. Kā jau akrobāts veikli viņš nolēca no galda, sarāva kopā savu vijoli un lociņu un lūdza diriģentu spēlēt Marseljēzu. Kad viņš beidza, viens otrs applaudēja. Katrā zālē būs pa vientiesim, kurš applaudēs ikvienam artistamm. Bet šķidros applausus pārspēja svilpieni un šņācieni, briesmīga skaņa, kura artistu moka pat pa naktīm, mūslaiku romiešu nāves spriedums mūslaiku gladiatoram.

Priekškars nolaidās. Zālē bija kapa klusums. Viens no kalpotājiem aši savāca viņa priekšmetus, un Endrjū pats tos aiznesa. Aiz kulisēm viņš satika otru cilvēku, tas bija ģērbies frakā un nogurušu, spilgti nokrāsotu seju, garām ūsām; tas bija suņu dīdītājs, kurš uzstājās nākošā numurā. Endrjū ar Elodī piegāja pie dzelzs trepēm, tas pagrieza viņiem ceļu. Viņa satvēra Endrjū aiz rokas un šņukstēdama nomurmināja:

— Mon pciuvre vie их!

Viņš pūlējās pasmaidīt.

— Drusciņ atrasts. Nekas, gan jau atkal pieradīsim. Voyons! — Viņš abām rokām saņēma Elodī galvu un paskatījās tai tieši acīs; uz viņas sejas bija kopā saķepējis grims ar sviedriem un asarām. — Nu rimsties! Tā tu kaujā nekad neuzvarēsi.

Augšā viņi izšķīrās. Endrjū iegāja savā smacīgajā ģērbistabā un ļāvās mazajam kostīmu meistaram, kurš viņa nožēlojamo fraku tikko bija uzvilcis suņu dresētājam.

— Nu, monsieur, kā jūs saņēma?

— Nekas, — Endrjū teica, kājas izstiepdams, lai kostīmu meistars vieglāk varētu novilkt viņa jātnieka bikses.

— Ā-ā! — attapīgais mazais vīriņš izsaucās. — Karš pie visa vainīgs! Nav vairs veco laiku publikas! Smalki un labi numuri tai nav vajadzīgi. Droši vien jūs dzirdējāt dziedātāju, kura uzstājās pirms jums? Redziet! Pirms kara «Olimpijā» neviens cilvēks viņā neklausītos. Kam bija prieks klausīties vissliktāko gramafonu? īsta māksla, smalki izstrādāts numurs... — Mazais vīriņš nopūtās. — Zināt, taisni sirds sažņaudzas!

Endrjū viņu nepārtrauca. Droši vien svilpienus un šņācienus bija dzirdējuši arī ģērbistabā. Kostīmu meistars nebūt negribēja viņu apvainot. Pārģērbies Lekedejs iedeva kostīmu meistaram divdesmit frankus, pateica «paldies, mans draugs» un izgāja uz ielas, kur gaiss bija svaigāks. Viņš aizsmēķēja papirosu, iegāja nelielā, patumšā kafejnīcā un apsēdās pie galdiņa, no kurienes varēja redzēt iznākam artistus. Endrjū gaidīja Elodī. Viņš bija pavisam mierīgs, arī galva vairs nesāpēja. Mazais Palu bija vēss, drūms kā vīrs, kas uz cīņu izaicinājis pašu likteni. Pēc pāris minūtēm ienāca Elodī. Viņa apsēdās un izdzēra «grog ameri-cain», lai tiktu pie dvēseles līdzsvara. Ar ūdeni sajauktais rums nevarēja sadziedēt tās samulsušo sirdi, kura gauži sāpēja. Viņa juta visapkārt dzimtenes gaisu, un neviens nevarēja piespiest viņu ciest klusu. Elodī visas savas dusmas izgāza uz Marseļas publiku. Savu mūžu neesot redzējusi tādus idiotus, tādus stulbus aunus! Arī viņa teica, ka pie visa vainīgs karš. Karš samaitājis Francijas dvēseli! Tai esot kauns par savas dzimtenes pilsētu. Agrāk taisni te, dienvidos, bija visstraujākie ļaudis, vienmēr tik izšķērdīgi, tik atsaucīgi! Bet nu tie vēsāki par parīziešiem! Nemūžam viņa nebūtu varējusi iedomāties, ka tā iespējams sasaldēt Provansas karsto sirdi. Bakuss reiz teica, ka pār dienvidbērnu saulainiem stariem pārdrāzies sausais ziemeļvakaru vējš, un nu viņa zina, ka tam bija taisnība. Jā, toreiz viņa uz to ļoti noskaitusies, bet viņam bija taisnība! Viņa nebija diez cik konsekventa un loģiska. Nopūzdamās un šņukstēdama viņa minēja gan šādus, gan tādus iemeslus, kādēļ tie nepatikuši publikai: karš, rasu naids, polistiskie sarežģījumi. Elodī ne prātā neienāca, ka īstais iemesls ir pats Endrjū. Viņš to redzēja un jutās aizkustināts. Kad uz brīdi viņa apklusa, Endrjū pieliecās pie viņas un protestēja:

— Nav vainīga ne Francija, ne Marseļa, dārgā Elodī. Varbūt karam gan ir kāds sakars ar to, bet īstais vainīgais esmu es.

Viņa tikai atmeta ar roku: kas nu tā par muļķīgu runāšanu. Kā tad viņš var būt vainīgs, ja viss, ko darīja šovakar, pilnīgi saskanēja ar to, ko darīja pirms kara kā vienas un tās pašas kinofilmas divi seansi? Un jaunam numuram ar izstiepjamo vijoli nebija panākumu vienīgi tādēļ, ka mehānisms nebija kārtībā, ko publika droši vien pamanīja. Tas var gadīties katram. Tādēļ jau nu viņi neizgāzās. Vainīga pēckara publika, kurai vairs nav nekādas gaumes. Endrjū tikai skumji palocīja galvu.

— Nē, tavs salīdzinājums ar kinematogrāfu nekur neder. Tikai es pie visa esmu vainīgs. Man ļoti žēl, mana dārgā, bet tā ir.

Uz savu vienkāršo viesnīcu viņi gāja kājām. Endrjū negribēja apmesties kādā no lielajām viesnīcām, jo tās aizvien vēl bija pilnas ar karavīriem, kuri devās pāri okeānam vai arī tikko bija atbraukuši no turienes. Starp karavīriem Endrjū droši vien satiktu dažu labu paziņu. Un to viņš nemaz nevēlējās. Uz visiem laikiem Patu sarāvis saites ar kara gadu paziņām. Man viņš pateica, ka sarakstoties vienīgi ar Ba-kusu un mani. No šī brīža viņš būšot tikai Mazais Patu, bet ģenerālis Lekedejs izgaisīs līdzi daudzān lietām, kas radās kara laikā... Lielajās Marseļas viesnīcās dzīve bija bezgala dārga. Vecie, labie laiki, kad viņš no pilsētas uz pilsētu braukāja savā automobilī, nerēķinādamies ar izdevumiem, bija uz visiem laikiem zuduši. Nu viņam bija jāsāk dzīvot tā, kā bija dzīvojis karjeras pašā sākumā.

Elodī nebeidza runāt par neveiksmi. Endrjū klausījās, skumji smaidot un šad pa vārdam iemezdams. Jāstrādā vien tālāk. Varbūt sāks iet labāk. Viņš pārvarēs savā sirdī riebumu pret klauna amatu un atkal iekaros publikas simpātijas.

Atvadoties viņa kā māte glāstot apvija rokas viņam ap kaklu un noskūpstīja.

— Gan redzēsi, mon vie их, gan viņi tev atkal applaudēs.

Viņš pasmējās. Elodī ticība to dziļi aizkustināja.

— No tā laika, kad Avinjonā pirmo reizi tikāmies, tu nemaz neesi pārvērtusies. Tu esi mana Maskota!

Naktī sākās negaiss, un visu nākošo dienu lietus gāza kā spaiņiem. No rīta divas vai trīs stundas tie aizgāja uz deju zāli, mēģināt savus numurus, lai vakarā atkal negadītos kādas nepatikšanas. Milzīgā vijole bija noteikta un precīza kā Stradivārijam. Bija paredzēts viss, ko vien mirstīgs cilvēks spēj paredzēt. Uz brokastu laiku viņi bija atpakaļ viesnīcā. Līdz pat vakaram Elodī palika savā istabā kopā ar diviem saviem nešķiramiem draugiem, citi putni palika Horacio Bakusa uzraudzībā Parīzes dzīvoklī, bet Endrjū nosēdās pie spoguļa, kurš bija arī viņa rakstāmgalds, un sāka rakstīt savu autobiogrāfiju, kura jau gāja uz beigām. Beidzamos mēnešus viņš katru dienu rakstīja stundām ilgi. Vakarā abi paēda un gāja uz deju zāli, Elodī ar rožainām cerībām un ziedošiem vaigiem, Endrjū — sakostiem zobiem un ciešu apņemšanos sejā, jo nekādu citu cerību vairs nebija. Atkal tā pati gatavošanās, kas vakar vakarā. Gaiss pēc lietus bija krietni vēsāks un svaigāks, bet smirdoņa neizzuda. Mazais ģērbējs, vilkdams viņam mugurā riebīgo kostīmu, lepni rādīja uz vaļējo logu. Viņš pats uzrāpies augšā un atvēris to, riskēdams ar dzīvību. Ne velti kara laikā bijis Alpu strēlnieks. Jā, visus kara gadus viņš pavadījis frontē! Apbalvots ar medaļu un nopelnījis četras uzšuves. Vai Patu kungs arī bijis karā?

— Jā, tāpat kā visi citi, — Endrjū atteica. — Cik patīkami, ka var nomest karavīra mundieri un strādāt atkal savu veco amatu! — kostīmu meistars teica, jo gaisa pārmaiņa uz viņu bija atstājusi visai pacilājošu iespaidu. Vai gan Palu kungam nepaticis atkal uzstāties? Ir gan lietas! Karš ir labs tikai mežoņiem un plēsīgiem zvēriem, bet cilvēkiem nekad! Endrjū ļāva, lai viņš runā, brīnīdamies, kā tas cilvēks tik viegli varēja atteikties no karavīra dzīves. Beidzot viņš piecēlās, klauna kostīmā ieģērbies, paskatījās spogulī. Pēkšņi acis tam satumsa, un Lekedejs spogulī ieraudzīja sevi ne artistu ģērbistabā, bet smacīgā tranšejā, kur spīd viena vienīga pudelē iebāzta svece un ap viņu kāds ducis izmocītu, bargu seju kvēlojošām acīm, tie bija ļaudis, kurus viņš ar vienu rokas mājienu raidīja drošā nāvē. Bet tūdaļ tas izgaisa, un atkal viņš spogulī redzēja smieklīgo klaunu ar izkrāsotu ģīmi un nejēdzīgām acīm.

Endrjū devās pa dzelzs kāpnēm lejā. Galds ar viņa piederumiem jau bija nolikts aiz kulisēm. Pienāca Elodī. Atkal viņš redzēja gabaliņu skatuves, dziedātājas resno, trekno muguru, atkal tā dziedāja Grietiņas āriju. Tad aplausi, bis, šoreiz gan strīdiņa nebija. Tāda gaidīšana vistrakāk bendē nervus... Tāds bija viens vakars, tāds otrs, bez jēgas vienmuļš. Pirms kara viņš nemaz nesajuta, cik šī dzīve pelēka un gausa... Tāda tā būs arī turpmāk, — mūžam vienāda, mokoši apnicīga, līdz nāvei nepanesama...

Pienāca Palu kārta. Ja divas vai vairākas izrādes notiek viena pēc otras, starp šo izrāžu publiku ir kāds noslēpumains garīgs kontakts. Tādēļ zāle viņu saņēma vēl vēsāk nekā vakar. Endrjū sakopoja visus savus spēkus. Publika aizvien vairāk sāka savā starpā sarunāties un smieties. Elodī smagi un bieži elpoja. Viņas seja bija pavisam bāla, un acis drudžaini mirdzēja.

— Allons toujours, — Endrjū čukstēja.

Izpildot slaveno numuru ar cigāru, viņš pirmo reizi pēc Prepenpe-na nāves kļūdījās. Tas atgadījās kādreiz ar Elodī, kad viņa vēl nebija ievingrinājusies. Bet viņa šoreiz cigāru svieda pareizi, un tieši, viņš bija tas, kas kļūdījās. Aizdegtais cigārs trāpīja Endrjū pa vaigu. Viņš neticēja, ka tas varētu notikt, un tādēļ uz brīdi gluži sastinga. Bet uz skatuves viena vienīga sekunde ir liels laiks. Publika pamanīja kļūdu un sāka zobgalīgi smieties un šņākt.

Endrjū vēl nebija attapies, kad Elodī, pavisam pietvīkusi un nosvīdusi, caur korseti izspiestām treknām krūtīm, aiz dusmām un sāpēm sašķiebtu seju pieskrēja pie pašas rampas malas un kliedza pūlim:

— Laches! Zaķapastalas!

Ka bazūne noskanēja šis vārds, kuru neviens francūzis nevar vienaldzīgi paciest. Brīdi pūlis sastinga nāves klusumā.

Jā gan, zaķapastalas! Man ir kauns, ka pati esmu Marseļas meita! Jums demobilizēts karavīrs der tikai izsmieklam! Viņš kara laikā nepalika vis mājās izdomāt visādus stiķus, ko izsmieties, tas

cīnījās par tēviju. Un to viņš nu saņem kā algu! — Viņa izrāva baltu emaljētu krustiņu sarkanā lentītē, kuru glabāja aiz korsetes, —oi ā а о i ie de a e ion d onne — Viņa izstiepa

abas rokas, un šajā patētiskā mirklī bija līdzi aizrāvusies visa publika. — Viņš aizgāja karā kā vienkāršs kareivis, bet uzdienēja līdz brigādes ģenerālim! Tas ir tas pats Mazais Patu, kuru jūs tik nelietīgi apvainojat! — Viņa draudoši pacēla mazo krustiņu. — Jūs apvainojat Franciju!

Tai pašā mirklī bija jūtams dedzīgās runas iespaids. Franču publika nekad nav vienaldzīga pret dramatiskiem momentiem un sarīkoja aizrautīgas ovācijas. Elodī uzvaroši smaidīja, pagriezās pret Endrjū, kurš stāvēja pašā skatuves dibenā. Viņš bija kā sastindzis, stāvēja rokas gar sāniem nolaidis, izstiepies visā savā milzīgajā augumā. Viņa acis kvēloja, lūpas bija tik cieši sakniebtas, ka uzkrāsotais, muļķīgais smaids gandrīz pavisam bija izgaisis.

Nu Elodī varēja mierīgi mirt, jo plāns, ko viņnakt tā izdomāja, bija piepildījies. Laimīga, ka tas tik spīdoši izdevies, viņa piegāja pie Endrjū, ordeni rokās turēdama un gribēdama to piespraust varonim pie krūtīm, aplausi norima, viss pūlis gaidīja apoteozi. Bet Endrjū, noskumis un saniknots, atgrūda Elodī, ašiem soļiem piegāja pie rampas un ejot norāva savu klauna parūku. Viņa dvēsele aiz sāpēm vai raudāja. No sastingušā klusuma viņš saprata, ka publika gaida tā runu.

— Kungi, — viņš teica, — pateicos, ka jūs tik augstsirdīgi esat pret mani kā karavīru. Bet es šurp nācu ne pēc atzinības par manu karavīra darbu, es nācu, lai jūs taisnīgi spriestu par mani kā aktieri. Pie visa, kas te notika, vainīga nesavaldīgā sievietes sirds. Piedodiet tai!

Vienu mirkli Endrjū palika vēl pie rampas un skatījās uz zemi. Kad aplausi norima, viņš gandrīz automātiski palocījās un ar īsu, pavēlošu rokas mājienu lika nolaist priekškaru. Kopā ar Elodī viņš aizgāja aiz kulisēm un apstājās, smagi elsodams. Elodī baiļu pilnām acīm skatījās uz viņu. Zālē publika dauzīja kājām un trokšņoja. Atkal pacēlās priekškars. Direktors viņu dzina uz skatuves.

— Jūs sauc! — viņš teica.

— Pie velna! — Endrjū atbildēja.

Nemaz neklausīdamies aplausos, viņš kopā ar Elodī devās uz dzelzs kāpnēm. Ejot viņi satikās ar ūsaino suņu dresētāju.

— Lieli иск sp de t eat e madame , — viņš skaudīgi norūca.

Endrjū uz viņu noskatījās no augšas uz leju.

— Ko jūs teicātpons/e

Bet suņu dresētājs ieraudzīja zilās acis drudžaini mirdzam izkrāsotā sejā un saprata, ka labāk ciest klusu. Endrjū gāja tālāk. Elodī devās viņam līdzi ģērbistabā, aiz bailēm un uztraukuma drebēdama, un tvēra pēc viņa rokas, pūlēdamās ieskatīties sejā.

— Vai tev nepatīk tas, ko es izdarīju?

Brīdi Lekedejs skatījās uz Elodī ar stulbu naidu, bet savaldījās un pūlējās uz visu notikušo raudzīties viņas acīm. Galu galā viņš priecājās par tās vīrišķību un uzticību. Viņa nebija vainīga. Vai tad Elodī varēja zināt, cik ļoti viņš neieredz tādus tračus?

Endrjū pasmaidīja.

— Tikai tu varēji palaist tādu joku, — viņš sacīja.

— Es jau vakar vakarā teicu, ka tev applaudēs!

— Un es tev vakar vakarā teicu, ka tu esi mana Maskota.

— Kaut tikai nebūtu taisnība tas, ka tu mani vairs nemīli, — Elodī iesaucās.

Ienāca kostīmu meistars. Elodī lēni izslīdēja no Endrjū ģērbista-bas, un dažus soļus viņš gāja tai līdz.

— Ko gan viņa ar to gribēja pūlim pateikt? — viņš nodomāja.

Sešpadsmitā nodaļa

Nekad viņa vairs tam neko nepārmeta, un Endrjū neuzmācās ar saviem jautājumiem. Viņš ļoti cienīja starp viņiem nodibinājušās draudzīgās attiecības un negribēja tās izjaukt, rokoties pa otra dvēseli. Tomēr, ko gan tas nozīmēja? Kur radies tas spalgais dvēseles kliedziens?

Un vai tas bija dvēseles kliedziens? Varbūt viņai tikai nepatika, ka viņš bija diezgan vienaldzīgs pret varonīgo uzstāšanos? Lai būtu kā būdams, bet šo jautājumu viņš apņēmās atstāt neatrisinātu. Elodī visu dienu ne par ko citu nerunāja, kā par savu varonīgo runu pret publiku. Ar savu parasto augstsirdību viņš piekrita visiem sievas argumentiem un glaimiem. Endrjū nekad neizrādīja, cik ļoti tā viņu pazemojusi.

Visu nakti viņš negulēja, jo nu augstākais svētums bija apgānīts, atdots Marseļas pūļa zobgalībām. Nekad savā mūžā viņš tā nebija cietis, kā tai brīdī, kad Elodī pūlim teica briesmīgos vārdus. Viņš neko vairs nevarēja darīt. Viņš vēl nebija atjēdzies, kas īsti notiek, kad jau Elodī ar savu nodomu bija galā. Kad tā ar krustu rokā pienāca pie viņa, viņš vēlējās to sagrābt un uz vietas nožņaugt.

Otrā rītā viņa izskatījās nelaimīga un nobēdājusies. Ar savu vīrišķību tā bija glābusi acumirkļa situāciju. Būtu viņš ļāvis tai savu nodomu izvest līdz galam, būtu tā piespraudusi viņam pie krūtīm krustu, pūlis tam būtu sarīkojis neredzētas ovācijas.

— Kādēļ tu man to neatļāvi? — viņa vaicāja.

— īsts mākslas darbs nekad nedrīkst būt pilnīgi nobeigts, — viņš teica. — Lai tavu uzstāšanos līdz galam izdomā skatītāji paši.

— Bet es taču darīju pareizi? Saki, ka es darīju pareizi!

Teikt, ka ne? Tas nozīmētu ietriekt nazi viņas uzticīgajā sirdī.

— Mana dārgā, tu izturējies krietni un godīgi, — viņš teica.

Atkal Elodī sajuta, ka starp tiem ir novilkta līnija, kuru viņa nedrīkst pārkāpt.

Endrjū agri izgāja no viesnīcas un klīda pa krastmalu, kur bija kaudzēm sakrautas visādas mantas sūtīšanai uz citām pilsētām. Tur bija milzīgi pīti kurvji ar ēdamlietām, siena ķīpas, Alžīrijas vīns. Šai haosā strādāja visu tautību kareivji un matroži, kopā ar ostas strādniekiem, pūlēdamies ieviest kādu kārtību. Ceļamkrāni laiski čīkstēja uz kuģu klājiem, un kapteiņi, uz saviem komandtiltiņiem stāvēdami, olimpiskā mierā noraudzījās pūlī. Kas viņiem daļas, ja ostā nav nekādas kārtības!

Te, kur bija nemitīgs troksnis, kur viss bija putekļu pilns, kur oda pēc darvas, tveicējošai saulei spiežot, Endrjū varēja paslēpties no uzpūtīgiem pilsētniekiem. Viņam svešās pasaules jūklī tas varēja mierīgi ļauties savām domām. Lekedejs bija ļoti bēdīgs un noskumis, jo viņa dzīvei vairs nebija nekādas jēgas, nežēlīgā ironija viņu galīgi nomāca. Izaicinājums, ko Elodī svieda rupjam pūlim sejā, bija vīrišķīgs žests. To viņa darīja aiz mīlestības, bet viņš nevarēja aizrauties līdzi tās sajūsmai, un tādēļ viņa pārmeta, ka viņš to nemīlot. Patiesībā Elodī varoņdarbs, par kuru tā prasīja pateicību, bija nāvīgs trieciens viņa mīlestībai. Tomēr bija jāturpina tā pati dzīve. Citas izejas nebija. Jau no bērnu dienām viņš bija radis rēķināties ar reāliem faktiem, un Elodī taču bija viņa dzīves pamatfakts.

Cik savādi! Pa kara gadiem Elodī tēls viņa fantāzijā bija tā kā nobālis, it kā piemirsts, sevišķi pēdējos divos gados, kad viņš to ne reizes nebija redzējis. Bet nu tas atmodās ar jaunu spēku. Kas kara laikā izlikās kā ēna, nu atkal bija dzīva radība, kas prasīja savas tiesības un savu daļu no viņa dzīves.

Endrjū aizgāja līdz krasta viņam galam un apstājās pie kāda Alž.ī-rijas kuģa, kurš tikko taisījās doties prom. Viss kuģa klājs bija pilns sarkanām ķiverēm, — kareivīgie arābieši, zuāvi, varonīgie Āfrikas jātnieki, nēģeri ar mūžīgo smaidu melnajās sejās. Viņi visi priecājās par demobilizāciju.

Endrjū pasmaidīja, atcerēdamies kara lauku, arī tur koloniju kareivji mūžīgi kaut ko ēda, vismaz viņam tā likās.

Pēkšņi viņš juta, ka kāds uz viņa pleca uzlicis roku.

— Ja nemaldos, Lekedejs?

Viņš pagriezās un ieraudzīja gludi skūtu cilvēku Civilā. Endrjū to tūdaļ pazina. Tas bija Austrālijas artilēristu pulkvedis Arbetnots, kurš kara laukā ar savu batereju Lekedeja bataljonam ļoti daudz palīdzēja. Tas bija gara auguma, kalsnējs, muskuļots vīrs ar bronzas krāsas seju un vērīgām zilām acīm. Viņi sasveicinājās.

— Vai esat demobilizēts? — Endrjū vaicāja.

— Paldies Dievam, jā!

— Jūs par to priecājaties?

— Un kā vēl! Es domāju gan! Vai tad jūs nepriecājaties, ka tas viss reiz beidzies?

— Nezinu, — Endrjū atteica, domīgi smaidīdams.

— Es nu gan zinu ļoti skaidri, — Arbetnots atbildēja. — Un cik ilgi ievilkās tas nolādētais reibums. Sen jau bija laiks beigt. Es personīgi nekā cita nevēlos, kā vien drīzāk tikt pie sievas un bērniem un sākt atkal dzīvot cilvēka dzīvi. Karalaukā bijām kā suņi. Man liekas, ka karā nav it nekā laba un atzīstama. Tā ir tāda pati muļķība, tāda pati nejēdzība kā viesuļvētra. — Viņš pasmējās. — Ko tad jūs te darāt?

Endrjū tikai atmeta ar roku.

— Dzīvoju tikai, uz ko labāku cerēdams.

— Tāpat kā es. Gaidu kuģi atejam. Līdz tam laikam mācos pazīt Franciju ne vien kā karotāju, bet arī kā baudītāju. Velns lai parauj! Ir gan laimīgi ļaudis?

Viņš rādija uz koloniju kareivjiem.

— Vai jūs saprotat viņu jūtas? — Endrjū vaicāja. Arbetnots uz viņu cieši paskatījās.

— Es dzirdēju, ka jūs esot iecelts par brigādes komandieri? Vai tiesa? Un tomēr dienestu atstājāt?

— Esmu demobilizējies, tāds pats kā jūs, — Endrjū atteica.

Arbetnots atvirzīja cepuri uz pakauša un noslaucīja sviedrus no

pieres.

— Dieva dēļ, paiesim kaut kur prom no spiedīgās saules. Apsēdī-siemies ēnā un papļāpāsim.

Viņš pasauca ormani.

— Uz Kanabjēru!

— Ja jums kādas darīšanas, lūdzams pasakiet, nekautrējieties, — viņš teica pret Endrjū pagriezies. — Es šajā ellē nevienas dzīvas radības nepazīstu. Cik jauki, ka satikāmies.

Pēc kāda laiciņa viņi sēdēja Kanabjērā zem jautrā kafejnīcas sauljuma.

Arī nomāktais Endrjū jutās priecīgs, ka saticis Arbetnotu. Bija patīkami parunāt ar radniecīgu cilvēku par pagājušiem laikiem un paveiktiem darbiem. Parastā kautrība izgaisa, un uz brīdi viņš aizmirsa visas savas rūpes un raizes. Lekedejam patika runāt angliski vai vismaz paklausīties angļu valodu, jo Arbetnots viņu gandrīz nemaz nelaida pie vārda.

Austrālietis ne par ko citu nedomāja, kā par brīvo, savvaļīgo dzīvi, par mīļo sievu un bērniem, kurus viņš nav redzējis veselus četrus

gadus, par villu pie Sidnejas, par Zālamana salām, kur viņš katru gadu nodzīvoja vairākus mēnešus, kopdams kokosriekstus, ražodams mākslīgos mēslus un organizēdams pērļu zvejniecību. Kas tā par jauku dzīvi savvaļā! Visi kompanjoni viņam īsti stingri, veselīgi ļaudis! Arbetnota uzņēmumos strādājuši visi Zālamana salu darbaspējīgie ļaudis, ap simts piecdesmit cilvēku. Cik no tiem pārnāks mājās, kas to lai zina! Viņi izmētāti pa visu fronti, pa desmit austrāliešu daļām. Tomēr viņš cer brīnišķīgajās salās satikt dažu labu pazīstamu saulē nodegušu seju.

— Man likās, — Endrjū teica, — ka Zālamana salās cauru gadu līst lietus, ka tur dzīve ir bezgala vienmuļa, mežoņi apēd cits citu vienkārši garastāvokļa uzlabošanai.

Arbetnots enerģiski protestēja. Tajos mēnešos, kad uz salām atbrauc baltie, tur ir labākais klimats visā pasaulē. Protams, ir arī lietains laiks, bet tiklīdz tas iesākas, visi baltie brauc prom uz Austrāliju. Un tās ir tikai pasaciņas, ka tur ēd cilvēkus.,

— Vārdu sakot, ja jums te nav ko darīt, brauciet man līdzi, tad redzēsiet. Tāds brauciens uz visiem laikiem jums liks aizmirst karu.

Endrjū domīgi skatījās papirosa dūmos. Viņš savā fantāzijā iztēlojās brīnišķīgu ainu: viļņu bangas, klinšu sēkļi, baltās kāpas, staltās palmu birzis. Pēkšņi viņš atcerējās, ka arī viņam reiz bijis tēvs, māte un sava dzimtene. — Dīvaini, — viņš teica. — Zināt, arī es esmu austrālietis.

— Nu redzat! Ko tad vēl! — Arbetnots karsti iesaucās. — Brauciet līdzi. Kapteinis ir mans labs draugs. Gan jūs kaut kā iekārtosim.

Viņš tam solīja neierobežotu viesmīlību. Endrjū palika vēl skumjāks. Viņš pateicās Arbetnotam, bet...

— Es esmu nabags, — viņš teica, — un man jāķeras atkal pie sava vecā amata.

— Par ko jūs agrāk strādājāt?

— Esmu artists, — Endrjū atteica.

— Jūs? Dievs žēlīgais! Man likās, ka jūs visu mūžu esat bijis karavīrs.

— Es brīvprātīgi iestājos grenadieru pulkā, — Endrjū pasmaidīja.

— Uzdienējāt līdz pat ģenerālim un tagad gribat atkal klīst pa skatuvēm? Nu zināt, tas nu neiet! Vai jums tas amats patīk?

Dzirdēdams austrālieša godīgo, vaļsirdīgo jautājumu, Endrjū nodrebēja. Viņš atcerējās vakardienas pazemojumu.

— Man nav citas izejas, — viņš teica.

Arbetnots atkal uz viņu cieši paskatījās.

— Man liekas, jums tas darbs nemaz nepatīk. Esmu saticis simtiem ļaužu, kuri piedzīvojuši to pašu, ko jūs. Bet es neesmu

tāds. Tomēr varu jūs saprast. Nebūtu man jābrauc brīvā dzīvē, brīvajā gaisā, bet vajadzētu līst kādā nejēdzīgā kantorī, es arī nejustos diez cik laimīgs. Galu galā mēs visi esam atkarīgi no apstākļiem.

Brīdi viņš klusēja un aizsmēķēja cigāru. Endrjū neteica neviena vārda, tādēļ par to viņi vairs nerunāja. Sāka runāt par citām lietām, atcerējās Arrasu, Somu, Senkaptenu. Beidzot Arbetnots paskatījās pulkstenī un aicināja Endrjū pabrokastot.

Endrjū piecēlās un atvainojās, viņam esot nolikta satikšanās. Jā, viņam arī bija satikšanās, ikdienas viņš satikās ar Elodī pie vienkāršās viesnīcas kopgalda. Arbetnots izbijās un lūdzās, lai viņš to neatstājot, tas nebūtu ne draudzīgi, ne kristīgi! Endrjū ļāvās kārdinājumam un palika kopā ar austrālieti, kurš uz viņu atstāj ļoti spēcīgu, veselīgu iespaidu, gluži kā Flandrijas un Pikardijas brīvais gaiss.

Viņš piegāja pie telefona un lūdza pasaukt Elodī. Protams, kādēļ tad ne, kas lur ko runāt! Viņa nebūt nevēloties, lai nabaga Andrē viņas dēļ atteiktos no patīkamas satikšanās. Viņš to simtkārt pelnījis, mon Dien! Cik tas džentlmeniski, ka viņš piezvanījis! Cik laimīga sagadīšanās, viņai nemaz negriboties ēst, izkritusi zobam plomba un nu ļoti sāpot. Vienos iešot pie zobārsta. Endrjū tai izteica savu līdzjūtību. Tad Elodī pārāk reālistiski sāka stāstīt visus sīkumus, kā zelta plomba tai izkritusi... Pie visa vainīga esot šokolāde. Un beidzot paniskais: «Ne me coupe/. pas, mademoiselle.» Bet telefona centrāles jaunkundze viņus cietsirdīgi izšķīra, un Endrjū devās atpakaļ pie Arbetnota.

— Esmu jūsu rīcībā, — viņš teica.

Arbetnots restorāna izvēli uzticēja Endrjū Lekedejam. Tikai, no Dieva puses, vislabāko. Esot jau diezgan reta izdevība angļu armijas ģenerāli ielūgt uz vienkāršām brokastīm. Endrjū protestēja, bet austrālietis neatlaidās. Lekedejs esot viņa viesis. Kur gan vislabāk varētu aiziet? Būtu labi, ja varētu atrast kādu labu vietējo iestādi. Lielajās viesnīcās cilvēks varot taisni slims palikt, kā tur ēdinot. Visur viens un tas pats, brauc uz Stokholmu, uz Tokiju, Skarboro, Melburnu vai Marseļu.

— Gastronomiskā ziņā Marseļa gan neko lepoties nevar, — Endrjū teica. — Varbūt vienīgi bouUlabaise.

— Kas tas par tādu joku? — Arbetnots izsaucās. — Man piezvanīja pilnas ausis!

— Mans dārgais, — Endrjū teica, smiedamies savu plato smaidu. — Marseļā būt un nenogaršot bouillabaise ir tikpat, kā visus kara gadus nosēdēt frontē un iztikt bez gaļas konserviem.

Viņš ieteica nelielu restorānu vienā no pilsētas centra šķērsieli-ņām, tur esot vislabākais bouillabaisse. Arbetnots atcerējās, ka

viņam ieteikta kāda gluži cita vieta, kur ļoti labi dodot ēst un kur varot ne vien labi paēst, bet ari pabūt svaigā gaisā. — "La Reserve"!

— Jā, tas pats. Taksi! — Arbetnots sauca.

Pēc piecām minūtēm abi jau sēdēja «La Reserve» dzestrajā balkonā, pie paša loga un raudzījās uz Vidusjūras zilajiem ūdeņiem. Viņiem pasniedza bouillabaisse un oficiants tiem godbijīgi ko noslēpumainu čukstēja ausī. «Rascasse, loup de mer, mostelle, lango-uste.»

Kādu brīdi viņi ēda, neko nerunādami, tad Arbetnots teica:

— Šitas joks ir visbrīnišķīgākais ēdiens, kādu cilvēks izgudrojis! Es neesmu nekāds gardēdis. Citādi sen jau būtu to nogaršojis. Esmu vienkāršs austrāliešu mežonis, kuru laikmets ierāvis pavisam svešos pārdzīvojumos. Ģenerāl, es esmu jūsu mūžīgais parādnieks. Arī tādu vīnu kā šis, var izvēlēties, — viņš pielēja Endrjū glāzi ar asti spumante Cinzano, — tikai vīrs, kurš Burgonas mežos izglāba manu bateriju. Ak, jā, — viņš vaicāja, — vai nezināt, kas īsti vēlāk tur notika? Es tikai zinu, ka jūs izrāvāties ienaidnieku līnijai cauri. Bet mēs, nabaga artilērtisti, mierīgi turpinājām savu darbu un tūdaļ ķepurojāmies uz citu vietu, kādēļ nekad īsti labi nezinu, kā kauja beigusies.

— Es jums tūliņ pastāstīšu, — Endrjū teica.

Viņš apgāza visus sāls trauciņus uz galda un ar pirkstu pa sāli izvilka līniju, kura attēloja tranšejas, salika pipara trauciņus, nažus, karotes un kaujas aprakstu vēl papildināja, rakstīdams uz galdauta ar ķīmisko zīmuli. Viss, kas bija palicis pāri no bouillabaisse, bija jau novākts.

— Te bija vācu ugunslīnija. Tur stāvēja viņu ložmetēji.

— Un es biju šeit, — Arbetnots teica, ar pirkstu rādīdams kādu tālāku punktu.

Viņi pilnīgi atveidoja Burgonas meža ieņemšanu. Pasniedza cepeti un kara operācijas uz kādu laiku bija jāpārtrauc. Kad pasniedza sieru, atkal viņi ķērās pie sava kaujas apraksta, bet vairs ne tik dedzīgi: maigais Asti sasildīja viņu sirdis un maltītes beigās viņi jau trieca kā divi miesīgi brāļi, elpodami smaržīgās kafijas, papirosu dūmu un sāļā jūras gaisa aromātu. Endrjū arī šoreiz palika atturīgs.

— Dārgais draugs, — Arbetnots teica, — jo ilgāk es ar jums runāju, jo neticamāk man liekas, ka jums atkal būtu jāpaliek par nožēlojamu deju zāles artistu. Vai tad jūs nevarat to pamest un braukt man līdzi kā kompanjons?

— Man nav kapitāla, — Endrjū sacīja.

— Vai tad tur daudz vajag? Nieka pāris tūkstošus.

Viņš tikpat labi varēja teikt arī — «nieka pāris miljonus». Arbetnots atkal turpināja savu burvīgo teiku par Zālamana salām. Gan

redzēsiet, drīz par tām runās visa pasaule! Kurš pirmais turp aizbrauks, tas paliks bagāts. Strādnieku algas tur zemas, noņēmēju mākslīgiem mēsliem vairāk, kā vajadzīgs, transporta grūtības drīz vien nokārtosim. Tiksiet pie peļņas, un vēl pie kādas! Gan jau varēs dabūt arī finansiālo pabalstu, — viņš delikāti aizrādīja, bet sākumā Lekedejs varēs strādāt par algu. Endrjū ir visas vajadzīgās spējas, kas nepieciešamas Zālamana salās, tās pašas, ar kurām viņš kaujas laukā tika par ģenerāli. Viņš pats arī taču dzimis Austrālijā. Tautieši viņu saņems atplestām rokām.

— Lai vai kā, es droši galvoju, ka jūsu dzīvei pietiks. Apdomājiet to lietu labi un paziņojiet man, kamēr kuģis nav aizgājis.

Tas bija liels kārdinājums. Būtu viņš brīvs, nevienu mirkli nešaubītos, nosviestu Mazā Patu kostīmu un dotos meklēt laimi jaunā pasaulē, kur varētu atklāti saukties savā vārdā un dienesta pakāpē, kur varētu dzīvot starp ļaudīm, kas strādā nopietnu, vīrieša cienīgu darbu un kuri ciena arī citus tādus pašus darba cilvēkus. Viņam gribētos arī kaut uz laiku aizbraukt no Francijas, kuras šaurais šovinisms ir vienkārši neizturams. Paliekot par Mazo Patu, jādzīvo vien Francijā. Par uzstāšanos Anglijā nevar būt ne runas. Vēl paliek Amerika, kur viņu neviens nepazīst. Muanjons jau par viņa angažēšanu veda sarunas ar iespaidīgākām Amerikas aģentūrām. Taisni pirms viņa aizbraukšanas no Parīzes Muanjons tam teica:

— Viņi jau apjautājas, ko varētu dabūt ziemas sezonai...

— Bet tas viss bija tik neskaidrs, tik nenoteikts. Vienīgi Francijā bija kas skaidrs, kaut arī pirmās divas reizes bija jāpiedzīvo tāda neveiksme. — Man tā gribas pamest visu un braukt jums līdzi! — viņš pēkšņi izsaucās, kad ilgu laiku bija klusējis.

— Kādēļ tad nevarat to izdarīt? — Arbetnots vaicāja.

— Esmu saistīts.

Arbetnots uz viņu paskatījās un tā sejā pamanīja tādas skumjas, ka tālāk neko neprasīja.

— Ā-ā! — viņš tikai izsaucās. Tad smiedamies piebilda: — Līdz piektdienai es vēl būšu te.

Izrādās, ka rīt viņš uz pāris dienām grib aizbraukt uz Montekarlo, kur nekad nebija bijis. Bet līdz kuģa aizbraukšanai pulkvedis visādā ziņā būšot atpakaļ, tad lai ģenerālis Lekedejs viņam pasakot, ko būšot nolēmis.

Atpakaļ ejot, Arbetnots brīdi palika domīgs, tad teica:

— Es tikai vienu lietu nevaru saprast. Ja esat deju zāles artists, kāda velna pēc tad jūs slaistāties te pa Marseļu?

— Esmu atbraucis kopā ar savu partneri amata darīšanās, — Endrjū atteica. — Nebūtu to, varētu arī vakarā kopā pasēdēt. Diemžēl man ir lietišķa tikšanās, — viņš teica. — Un ko jūs domājat darīt?

— Vakar biju teātrī. Kas te vēl labs?

— Aizejiet uz «Eklorado», tur ļoti omulīgi.

— Būs jāaiziet, — Arbetnots teica.

Endrjū atviegloti nopūtās. Visu laiku viņš baidījās, ka tikai viņa dzīvespriecīgais kauju biedrs neaiziet uz «Olimpiju» un neierauga viņu zaļajā triko ar nejēdzīgi izkrāsotu seju.

Viņi šķīrās pie de Nuaila viesnīcas, kur Arbetnots bija apmeties. Austrālietis dedzīgi spieda viņa roku.

— Tā bija viena no jaukākām dienām manā dzīvē, — viņš, vaļsirdīgi smaidot, teica. — Bet diena, kad jūs man pateiksiet, ka brauksiet man līdz, būs vēl daudz jaukāka.

Endrjū devās uz mājām pacilātā garastāvoklī. Krietns un godīgs vīrs, kurš rūdīts kara viesuļos, taisnīgs un patiess, ar viņu runājis kā ar brāli, rādījis ceļu, kā tikt brīvībā, kā tikt pie īstas dzīves, kas vīra cienīga! Vai viņš izvēlēsies šo ceļu, vai ne, tas cits jautājums. Tomēr ar Arbetnotu viņš bija runājis, un tas paliks uz visu mūžu kā prieka pilna, spirdzinoša atmiņa.

Varbūt lasītājs atcerēsies, ka vēstulē, ar kuru viņš atsūtīja savu manuskriptu un kura pieminēta šī stāsta sākumā, Endrjū Lekedejs raksta:

«Šobrīd man vienā pusē ir bēdas, otrā — jūra. Ceru, ka jūra izbeigs visas manas bēdas un raizes.»

Šos vārdus viņš bija uzrakstījis viesnīcā, tūliņ pēc satikšanās ar Arbetnotu.

Elodī bija bijusi pie zobārsta, kurš to pamatīgi spīdzinājis, tādēļ viņa gulēja savā istabā, kur bija aizvērti visi logi un nolaisti aizkari. Jā, vienā pusē viņam bija klauna bēdas un raizes, otrā — jūra, aiz kuras bija laimīgas salas, kur vīrieši bija īsti vīri, kur kokosrieksti kļuva par zeltu, kur sviedri varēja līt aumaļām, bet tiem nebija jāsa-jaucas ar nejēdzīgo grimu.

Pabeidzis rakstīt, viņš kopā ar Elodī, nosēdās pie pusdienu galda. Elodī arvien vēl bija bezgala noraizējusies. Zobu sāpes gan jau bija pārgājušas. Endrjū viņas nelaimīgo garastāvokli izskaidroja ar to, ka viņa arī vakara izrādē paredz neveiksmes vai arī tā sapratusi, cik vakar bijusi neprātīga. Viņa gandrīz nemaz neēda, dzēra vēl mazāk un neteica gandrīz neviena vārda. Jau pēc stundas viņi bija deju zālē. Endrjū jau vilka kājās savas bikses. Mazais kostīmu meistars viņam atstāstīja visas tenkas, bet Elodī uzstāšanās vakar bijusi neapšaubāmi sensacionāla. Kostīmu meistars to sauca par «beau geste».

— Mūsu laikos, mon general, kur viss dibinās uz reklāmu, nevar būt tik kautrīgs un atturīgs, kā jūs gribētu, — viņš teica. — Un es biju tāds muļķis, prasīju, vai esat bijis karavīrs! Šodien publika izturēsies pavisam citādi!

Endrjū pasmaidīja. Viņš domāja par plašajām jūrām, par Zālamana salām un palmu birzīm, un publika viņu neinteresēja gandrīz nemaz, viņam bija vienalga, kā tā viņu šodien saņems. Vakar vakarā Endrjū to aiztrieca pie deviņiem velniem un aiztrieks to arī šovakar, ja būs vajadzīgs. Viņš bija iegrimis dīvainā vienaldzībā.

Kad viņš kāpa lejā pa dzelzs kāpnēm, dziedātāja jau beidza «Tra-viatas» āriju. Elodī nonāca reizē ar viņu. Lai nebūtu tik ilgi jāgaida aiz kulisēm, viņi sarunāja nākt lejā mazliet vēlāk.

Tiklīdz priekškars pacēlās, viņš izgāja uz skatuves. Publika vētraini applaudēja. «Olimpijas» auditorija, gandrīz tikai vienkārši ļaudis, jau smalki zināja, kas viņš tāds un ko viņš izdarījis. Visi numuri tika atsaucīgi uzņemti. Gan nebija vētrainu ovāciju, tomēr visi ļoti uzmanīgi sekoja programmai, smējās īstajā vietā, kad tas bija vajadzīgs, un pēc fināla ar milzīgo vijoli viņu vairākas reizes izsauca. Viņi izgāja abi ar Elodī un palocījās. Iedams atpakaļ uz ģērbistabu, viņš nesaprata, vai sirds ir pilna skumju vai nicināšanas. Bet Elodī aiz laimes staroja.

— Nu redzi, cik labi. Atzīsties, ka man bija taisnība.

Viņš pagriezās.

— Jā. Atzīstos. Tu izdarīji visu, kas bija vajadzīgs, lai mums labi izdotos.

Elodī uz to vērīgi paskatījās, pūlēdamās saprast, ko viņš domāja, izteikdams šos vārdus. Pēdējā laikā viņš palicis tik svešs, tik nesaprotams! Viņš to maigi apskāva un pasmaidīja. Tā smaids muļķīgi grimētajā sejā iznāca smieklīgs, bet arī drūms.

— Nu, mazā muļķīte? Tagad viss ies kā pa taukiem.

— Vai tas tiesa? — viņa nemiera pilna vaicāja.

— Es zvēru! — Endrjū sacīja.

Mājās pārnākusi, viņa aši nometa savu kostīmu, uzvilka rītasvār-kus, jo tikai tad viņa bija īstā Elodī, tad iegāja viņa istabā un apsēdās šaurajā gultā.

— Mon Dieu, — viņa teica, — man tev kas jāsaka. Dienā es to negribēju teikt, jo negribēju tevi pirms izrādes uztraukt.

Endrjū aizsmēķēja pīpi un apsēdās krēslā.

— Kas noticis ?

— Pie zobārsta man veselu stundu vajadzēja gaidīt. Tie kungi jau liek jums aiziet vienos, bet pieņem tikai divos. To viņi tīšām dara, lai nodomātu, ka šiem briesmīgi daudz darba. Tad ziniet, apskatot jūsu muti, esmu jums izdarījis lielāko pakalpojumu, kuru nemaz nevarat samaksāt. Tas ērms noplēsa veselus trīsdesmit frankus! Tev vajadzētu aiziet pie viņa un pateikt, ka tā ir laupīšana gaišā dienas laikā.

— Dārgā, — viņš pārtrauca. — Vai tu tiešām domā, ka tie trīsde-mit franki būtu samaitājuši manu garastāvokli.

— Mon Dieu! Ir gan tie vīrieši muļķi! Nē, paklausies tikai. Veselu stundu es nosēdēju viņu uzgaidāmā istabā. Kaut kā bija jānosit laiks. Zini, ir tāds pielikums žurnālam «Illustration», kur kara laikā ievietoja daudzas Francijas varoņu ģīmetnes. Zobārstam uz galda bija vesels žurnāla gadagājums. Bija arī dzīvo ģīmetnes, bet pa lielākai daļai kritušo. Man taisni sirds sažņaudzās. Un zini, ko es tur atradu? Paskaties! Es to nozagu.

Viņa izvilka no rītasvārku kabatas saburzītu žurnāla lapu ar karavīru ģīmetnēm un ar pirkstu iebadīja vienā no tām.

— Paskaties!

Endrjū paskatījās un ieraudzīja skaista zuāva virsnieka ģīmetni ar brašām ūsām. Parakstīts bija: «Kapteinis Rauls Maresko, kritis kaujā 1917. gada 26. martā.»

Vienu brīdi Endrjū pūlējās atcerēties, kur un kad viņš šo vārdu dzirdējis. — Vai tiešām tu to neatceries? — Elodī izsaucās. — Tas taču mans vīrs. Viņš kritis vairāk nekā pirms diviem gadiem!

Septiņpadsmitā nodaļa

Tikai pēc pāris dienām viņi sāka apspriest, kādas pārmaiņas var rasties viņu dzīvē, ja miris Rauls Maresko. Abi to uzņēma kā pēkšņu triecienu, kas līdzīgs tam, kad savienojas divi ķīmiski šķīdumi un rodas kristalizācija. Līdz tam pazudušais vīrs, kurš pirms daudziem gadiem aizbēga pāri okeānam kopā ar Place de la adelaine modisti, viņam likās kā neskaidra ēna, nevis dzīvs cilvēks, bet kā juridisks šķērslis viņu laulībai.

i » _

Dažreiz viņi ieminējās, ka Maresko varbūt ir karā kritis. Bet tas bija tikai nejaušas domas. Elodī par vīra nāvi nebija dabūjusi nekādu oficiālu paziņojumu un bija pārliecināta, ka viņš dzīvo jautri kaut kur Argentīnā, kur mīt mūki, papuasi, eleganti afēristi un citi cilvēku cilts pārstāvji, ar kuriem viņai nekad nav bijis nekas kopējs. Bet Endrjū vienmēr bija aizņemts darbā un viņam nebija laika domāt par cilvēku, kura vārdu viņš bija gandrīz aizmirsis. Bet nu atkal tas parādās, lai uz mūžu grimtu nebūtībā.

Endrjū piecēlās līdz ar saules lēktu, apģērbās, izgāja pastaigāties kā katru rītu un veselu stundu klīda pa pilsētas ielām, vēl agrā rīta dzestruma pilnām. Tad pārnāca mājās, paēda un paraudzīja, ko dara Elodī. Viņa vēl gulēja. Ļoti reti viņa piecēlās pirms divpadsmitiem. Tikai pēc otrām brokastīm abi varēja parunāties. Viņi sēdēja uz koka sola viesnīcas nelielajā, smacīgajā dārzā, kur speciālās mucās bija sastādītas noputējušas alvejas un ap dārzu uzcelta pavītušu vīnakoku sēta.

Endrjū sāka runāt pirmais, jo gribēja pateikt, ko viņnakt bija pārdomājis.

Dārgā, man tev jāsaka kas ļoti svarīgs, — viņš teica. — Vai tu esi ar mieru mani uzklausīt? Nepārtrauksi mani?

Viņa aši uz to paskatījās.

— Lūdzu.

— Es vakar satiku vienu no saviem kauju biedriem, Austrālijas artileristu pulkvedi. Ēdām kopā brokastis, kā jau tev pa telefonu teicu.

— Bien!

— Mēs ilgi runājāmies. Viņš minēja kādu ļoti interesantu priekšlikumu.

Viņš izstāstīja, ko ar Arbetnotu runājuši, attēloja Zālamana salas, skaistās palmu birzis, klinšu sēkļus, brīvo dzīvi un cerības uz lielu pelņu. Jo vairāk viņš par to stāstīja, jo Elodī seja vairāk apmācās un acis palika ar katru brīdi drūmākas.

— Tu vari darīt, kā gribi. Ja gribi brauki, brauc vien. Man nav nekādu tiesību tevi aizturēt.

— Tu neļāvi man pabeigt, — viņš laipni smaidot teica. — Bez tevis es tur negribētu braukt.

— Moi? — kā jau dienvidniece viņa ekspansīvi pagriezās pret viņu un piedūra ar pirkstu pie savām krūtīm. — Lai es braucu līdz. viņam pasaules galam un dzīvoju pie mežoņiem un austrāliešiem, kuri neprot neviena vārda franciski? Ja es nezinu neviena vārda ne angliski, ne kādā citā valodā? Nē, mans draugs! Prasi no manis, ko gribi, es būšu ar mieru, kā biju ar mieru visus šos gadus. Bet to gan ne!

— Vai kā mana sieva tu brauktu man līdzi, Elodī? Salaulāsimies

— Muļķības... — Elodī nicinoši atcirta.

Endrjū sirdī iezagās tumšas aizdomas. Liekas, viņš nav sācis no īstā gala.

— Jel saproti, — viņš teica, — tava vīra nāve mūsu stāvokli izmaina. Tagad taču varam mierīgi salaulāties.

— Nemaz tik mierīgi tā lieta neies, — viņa pretojās. — Tu taču mani vairs nemīli.

— Man pret tevi ir tās pašas jūtas, kas agrāk.

— Nu tad dzīvosim vien, kā līdz šim esam dzīvojuši. — Es nedomāju, ka mūsu līdzšinējā dzīve būtu bijusi teicama, — Endrjū sacīja.

— Es gan domāju. Mums patīk kopā dzīvot, tāpēc dzīvojam. Nepatiks, šķirsimies.

Viņš manīja, ka tā ir stipri uztraukta.

— Vai tad tu, Elodī, gribi šķirties? — viņš laipni vaicāja.

— No, nebūt! Es tikai gribu, lai kurā katrā brīdī mēs to varētu izdarīt.

— Kamēr tu būsi dzīva, dārgā, — viņš sacīja, — es tevi neatstāšu.

— Ja tu brauksi uz to elli, mums, mans dārgais Andrē, tikpat būs jāšķiras, jo līdzi es tev tur nebraukšu ne par kādu naudu. Esmu dzirdējusi par šo zemi. Varbūt vīriešiem tur nemaz tik bēdīgi neklājas, bet sievietēm, — nu, vai zini!... Kalpones tur varot turēt tikai miljonāri. Sievietes caurām dienām slaistoties pa mājām, mazgājot grīdas un taisot ēst. Bet tu labi zini, ka es to neprotu. Varbūt es esmu egoiste, varbūt mana izturēšanās nav gluži godīga, bet, mon Dieu! Vienmēr esmu atklāta, ko domāju, to pasaku. Tāda nu es esmu. Bez tam nekad neesmu bijusi tālāk par Francijas robežām, izņemot pāris ārzemju braucienus, bet tur visu laiku dzīvojām viesnīcās un visi ļaudis saprata franciski. Kad tu meklēji darbu, es visu laiku domāju: «Kas būs ar mani, ja viņš dabūs darbu ārzemēs?» Es tā baidījos! Tikai neko neteicu. Es tevi ļoti mīlēju. Bet nu man tev jāsaka viss, kas uz sirds. Tu vari braukt, kur gribi, m. tādu mežoņu salu vai šādu. Laulāties mums nav nekādas vajadzības. Bet tad arī starp mums visam būs beigas.

— Tas nav iespējams, — Endrjū atteica. — Kur tad tu paliksi?

Viņa novērsās un nervozi teica

f

— Par to tu, lūdzu, nedomā.

— Kā tad lai nedomāju? Kara laikā...

— Kara laikā, — tā bija pavisam cita lieta, a la guerre coniine a la guerre. Mēs zinājām, ka mūžīgi jau nekaros. Tu mani mīlēji. Es bez apdoma varēju pieņemt mon homme atbalstu kā visas citas sievietes. Bet ja tagad tu mani atstātu, nē! N-i-n-i, c'est fini.

Tā izgaisa visi Endrjū brīnišķīgie sapņi. Viņš piecēlās, pastaigāja pa nelielo dārziņu, vienu brīdi raudzījās nožēlojamā šķērsieliņā, kur bija viesnīcas ēka. Vienīgi tad viņa nodoms finansiālā ziņā būtu iespējams, ja Elodī būtu ar mieru braukt viņam līdzi.

Sākumā viņiem būtu jāpārvar diezgan lielas grūtības, būtu jācieš trūkums. Arbetnots viņam ļoti vaļsirdīgi visu izstāstīja. Protams, bez kapitāla pie bagātības nevarēja tikt, no debesīm jau zemē nekritīs pa tūkstoš mārciņām gadā. Ja Elodī atteiktos braukt līdzi, bet pieņemtu no viņa iztikas naudu, viņš nevarētu tai dot, cik deva kara laikā. Elodī būtu jāiztiek ar daudz šaurākiem līdzekļiem. Un Endrjū droši zināja, ka viņa ir visai lepna un nekādu viņa pabalstu nepieņems, ja viņš aizbrauktu prom.

Un visi sapņi par pērlēm, par kokosriekstiem izgaisa kā dūmi. Elodī bija taisnība. Kolonijā viņa nevarēja dzīvot. Bet, ja Endrjū brauktu viens pats, pamezdams viņu trūkumā un badā vai atstājot, lai ar saviem putniem nopelna nožēlojamus grašus, tas būtu tikpat ze-

miski un nekrietni, kā pret viņu izturējies nelaiķis Rauls Maresko, kurš aizbēga kopā ar kādu modisti.

Atnācis atpakaļ pie galdiņa, viņš redzēja, ka Elodī mazā mutautiņā slauka asaras. Viņš nosēdās tai līdzās un, pacietīgi smaidīdams, sāka glāstīt viņas roku.

Nu, nu, mana mazā. Es jau tevi neatstāšu. Tas tikai bija viens no maniem projektiem, vairāk nekas! Būtu viņš tev paticis, labi. Nepatīk, nav vajadzīgs. Tad nav ko runāt par to.

— Endrjū, es negribu tev stāties ceļā, — gluži satriekta viņa sacīja. — Bet tu taču pats sapratīsi, ka es nevaru tev līdzi braukt, vai ne?

Viņš to mierināja, kā vien prazdams. Gan Mazie Palu izdomās kādu jaunu numuru, tādu labi smieklīgu, un nauda nāks atkal. Tad viņi varēs salaulāties.

Viņa uz to vērīgi skatījās.

— Vai tu to ļoti vēlies?

— Es gribu darīt visu, lai mana rīcība būtu pareiza.

— Vai tikai tā nav tāda angļu ģenerāļa mietpilsonība?

— To es nezinu, — viņš atbildēja, pūlēdamies ar smiekliem slēpt, ka šāviens trāpīja taisni mērķī. — Katrā ziņā tās ir ļoti spēcīgas un nopietnas jūtas.

— Labi, es pārdomāšu, — Elodī teica. — Tikai dod man laiku.

Viņš apsolījās to nesteidzināt.

— Tikai pasaki, — pēc brīža viņš vaicāja, — kādēļ tu vakar, to ģīmetni ieraudzījusi, biji tik ļoti uzbudināta?

Elodī rokas nevarīgi iekrita klēpī, viņa uz to līdzjūtīgi paskatījās un brīnījās.

— Mon Dieu! Kā tad, pēc tavām domām, vajadzētu uzvesties sievietei, ja viņa dabū zināt, ka viņas vīrs, kuru tā iedomājas esam dzīvu, jau divus gadus guļ zem zemes.

Endrjū atzinās, ka bijis nepieklājīgs.

Tai rītā, kad «Osveja» devās prom, Endrjū aizgāja pie Arbetnota un pateica, ko nolēmis.

— Žēl, — Arbetnots teica, — ļoti žēl. Ja kādreiz pārdomāsiet, te būs mana vizītkarte.

— Un te mana, — Endrjū teica, sniegdams kartiņu, uz kuras ļoti skaidri bija uzrakstīts:

Monsieur Patou

(combinaison Les Petits Patouxj 3 rue Fulda Faubourg Saint-Denis Paris

Arbetnots paskatījās te uz kartiņu, te uz Endrjū, tad atkal uz kartiņu.

— Atļaujiet, — viņš teica. — Es jūsu vārdu lasīju Marseļā uz afišām. Jūs te uzstājāties? Kādēļ jūs man neko neteicāt?

— Mana uzstāšanās Burgonas mežā bija daudz spīdošāka, — Endrjū atbildēja.

Šajā vietā viņa manuskripts pārtrūkst.

Manuskripta beigas, kur attēlota dzīve Marseļā, bija uzrakstītas tik nevērīgi un pavirši, ka biju spiests to papildināt ar to, ko dabūju zināt no viņa vēstulēm un sarunām, tiekoties labu laiku pēc tam, kad viņš no Marseļas aizbrauca.

Tā uzzināju, ka Muanjona sarīkotās Mazo Patu uzstāšanās nebūt nav bijušas tik bēdīgas, kā varētu nodomāt, spriežot pēc pirmo divu dienu neveiksmēm Marseļā. Pirmskara sajūsma publikā bija zudusi uz visiem laikiem, bet tik naidīgi kā Marseļā viņus neuzņēma nekur citur... Konservatīvajā, mietpilsoniskajā Lionā viņiem bija neapšaubāmi panākumi.

Endrjū jau sāka domāt, ka atkal atgriežas veco laiku spējas, kad viņš ar publikas nerviem prata rīkoties kā ar mūzikas instrumentu. Bet tipiskā amatnieku pilsētiņā Sentetjēnā viņus uzņēma ļoti vēsi. Tomēr senais magnētiskais spēks, ar kuru viņš kādreiz valdīja skatītājus bija zudis.

Lai nu šā vai tā, bet savu pārtiku Lekedejs nopelnīja, un tas bija svarīgākais, kas pašam ar šausmām bija jāatzīst. Visa viņa dvēsele pret to nikni sacēlās, bet ar savu gribu viņš nomāca visas sirds ilgas un tieksmes.

Pa to laiku biju izbraucis uz Šropsīru paviesoties pie kādiem paziņām, kuriem ar šo stāstu nav it nekāda sakara. Un tur es saslimu.

Ārsti jau sāka domāt, kā mani vieglāk varētu dabūt viņā saulē, un, manu sirdi izklausījuši, ļoti nozīmīgi rauca uzacis.

Tieši tad saņēmu vēstuli no Lekedeja. It kā garāmejot viņš tur ieminas, ka augustā uzstāšoties Klermonferānā un Horacio Bakuss tajā pašā laikā saistīts Ruaijā.

Ārsti, kuri mani dziedināja, lauzīja rokas, lādējās, ka nevarot mani aizsūtīt uz Nauheimu, kur pirms kara ārstējos. Viņi man rekomendēja visgarlaicīgākos angļu kūrortus.

Neviļus man iešāvās prātā pavaicāt, vai Ruaijā le Benā nav kāda siržu remonta darbnīca. Viņi palika jautrāki un teica, ka tā esot man visnoderīgā vieta.

Jau pēc dažām dienām es braucu uz Ruaiju, Klermonferānas priekšpilsētu.

Astoņpadsmitā nodala

Klermona ir Overnī galvaspilsēta, liels rūpniecības centrs un universitātes pilsēta. Ruaija le Bena ir miniatūra pilsētiņa ar ļoti skaistu sanatoriju pusotra kilometra attālumā no tās. Jau nākošā dienā pēc atbraukšanas uz šo svētlaimīgo salu, pie parka vārtiem lasīju afišu, ka drīz uzstāšoties ievērojamais tenors Horacio Bakuss. Un tikai krietni vēlāk ieraudzīju Vendramena cirka milzīgo ugunssarkano plakātu, kaut cirks jau divas nedēļas viesojās Klermonferānā. Starp dažādiem klaunu, vingrotāju un Lionas akrobātu vārdiem es izlasīju:

Drīz atbrauks pasaulslavenie ekscentriķi Les Petits Patoux».

Šad un tad aizgāju uz cirku, lai nepalaistu garām Endrjū atbraukšanu. Man jāpiezīmē, ka no krietnā, vecā Rokambo cirka laikiem ne reizi tādās iestādēs netiku bijis. Starpība starp bijušiem un tagadējiem laikiem bija milzīga. Kur palikusi seno laiku jātnieku slavenā haute ecole? Daži nodzīti kleperi un pāris jātnieku! Klauni bija nožēlojami un nekur nederīgi. Cirkā bija tikai viens teicams artists, — tas bija ļoti veikls vecās skolas žonglieris. Bet vai viņš viens varēja atsvērt visus trūkumus? Es atcerējos, ka pēc nedēļas atbrauc Mazie Patu. Tādēļ pret cirka mākslas pagrimšanu paliku mazliet saudzīgāks. Un tomēr...

Uz Ruaiju aizbraucu visdrūmākajā garastāvoklī. Pat Oriolas vēstule, kura man bija pāradresēta no Londonas dzīvokļa uz šejieni, nespēja mani valdzināt. Viņa patlaban bija Parīzē, kur organizēja kaut kādu komiteju kara izpostīto apgabalu atjaunošanai.

Man viņa pārmeta, ka neesot atbildējis uz vēstuli, kuru tā rakstījusi pirms mēneša. Tad viņa dzīvoja pie sava tēva, veco vīru mocīja briesmīga ģikts. Man jau nu vajadzējis uzmest pāris rindiņas, kaut aiz vienkāršas pieklājības. Protams, ka vajadzēja! Tikai es nezināju, kam īsti to līdzjūtību izteikt: viņai vai lordam Montšīram, kurš ar savu ģikti bija pazīstams jau no pagājušā gadsimteņa beigām. Ko nu tur runāt! Uzrakstīt jau nu vajadzēja. Varu jums teikt, ka vēstules es nemaz neprotu rakstīt. Un visu laiku vēl bija jābraukā apkārt, jāstrīdas ar visādiem dakteriem, un galu galā, ja arī es viņai dažas rindas uzrakstītu par Lekedeju, man būtu bezdievīgi jāmelo, jo par viņu es nezināju neko, tas bija kā ūdenī iekritis. Savā vēstulē Oriola man uzdeva daudzus ļoti intriģējošus jautājumus par Lekedeju, un būtu ļoti grūti, pat nepatīkami uz tiem atbildēt. Protams, es biju cieši apņēmies viņai rakstīt. Tādos gadījumos jau apņemšanās vienmēr ir liela, bet tālāk arī nekur netiek. Šoreiz izkulties un izvairīties nekādi nebija iespējams. Bija jāķeras pie spalvas.

Vispirms es, kā nu prazdams, taisnojos par savu nolaidību, tad izteicu līdzjūtību viņas tēvam par nelaimīgo ģikti un viņai kā šī slimā džentlmeņa rūpīgai kopējai, starp citu nobēdājos, ka man nav nekādu ziņu par brašo ģenerāli, sīki un pamatīgi izstāstīju pats savas likstas un sūdzējos par nepanesamo garlaicību nomaļajā kūrortā, uzslavēju viņas uzcītīgās rūpes par trūcīgajiem un karavīru bāreņiem, kā arī izteicu cerību, ka tiksimies Parīzē, braucot atpakaļ uz Londonu.

Tā bija īsta drauga un labāko aprindu džentlmeņa vēstule. Arī man pašam palika .labāk. Es krietni paēdu, uz viesnīcas balkona sēdēdams, izsmēķēju cigāru, kaut ārsti man to stingri aizliedza un, beidzis ļoti pamācošu gastronomisku sarunu ar kādu vecu, labsirdīgu Bordo tirgotāju, likos gulēt vislabākajā garastāvoklī.

Pēc divām vai trim dienām devos uz Klermonferānu. Garāmiedams lielai kafejnīcai uz pilsētas galvenā laukuma, uzdrāzos virsū Endrjū Le-kcdejam, aizķerdamies aiz viņa garajām kājām, kuras apdraudēja mierīgās pilsētiņas kārtīgo pilsoņu dzīvības, jo bija izstiepušās pāri visam trotuāram. Mēs bezgala atvainojāmies viens otram un, kad bijām izteikuši visu, ko katrs zinājām no pieklājības un laipnības leksikona, tikai tad saskatījāmies. Viņš uzlēca kājās, izstiepās visā savā grandiozajā augumā, sniedza man savas pērtiķa rokas un priecīgi smaidīja.

— Mans dārgais draugs, cik esmu laimīgs! To nu gan es necerēju, ka te jūs satiksšu! Elodī!

Būtu man bijis laika atjēgties, pats būtu viņu pazinis.

Jā, tā bija viņa ar milzīgu kvantumu dzīvas miesas, kuras bija krietni vairāk, nekā biju iedomājies. Viņai bija labsirdīga, diezgan vulgāra, brūngana seja, kurā nevarēja saskatīt nekādas līnijas, un maigas, laipnas acis; baltie zobi mazliet par daudz uzkrītoši, jo lūpas bija visai izšķērdīgi nokrāsotas. Sieviete bija diezgan gaumīgi ģērbusies: balta filca cepure, balti svārciņi un adīta dzeltena zīda jaka.

— Elodī, tas ir kapteinis Hiltons, par kuru tev tik bieži esmu stāstījis. Kapteinis, madame Patou.

Mēs sniedzām viens otram rokas. Es apliecināju savu prieku.

— Es kapteinim Hiltonam esmu daudz par tevi stāstījis, — Leke-dejs sacīja.

— Tātad mēs tikai atjaunojam vecu pazīšanos, — es teicu.

— Jūs runājat franciski kā īsts parīzietis! — Elodī izsaucās.

— Tikai ar to es ceru iemantot jūsu labvēlību, madame, — es teicu.

Elodī pasmaidīja un atkal mani nosauca par īstu parīzieti. Es viņai

pateicu kādu komplimentu, un tā sākās saruna.

— Mais, mori cher ami, — Lekedejs teica. — Jūs man palikāt atbildi parādā. Ko jūs Klermonferānā darāt?

— Vai tad es jums nerakstīju?

— Nē.

Es patiesi nebiju rakstījis. Man bija vislabākā apņemšanās rakstīt arī viņam tāpat kā lēdijai Oriolai.

Es saviem draugiem vaļsirdīgi atzinos tāpat kā jums.

— Tā ir mīlošas sirds maldīšanās, — es teicu.

Viņa pagriezās pret Endrjū.

— Viņš runā tāpat kā Orass.

Es šo komplimentu centos pareizi saprast. Elodī man patika. Viņu varēja ieģērbt jebkuras šuvējas darinātās drēbēs, viņa paliktu tāda pati, — īsta franču tautas meita. Viņa bija mazliet manieree, laikam bija iedomājusies, ka tas ir augstākais šiks. Tomēr viņai bija ļoti attīstīta franču sievietes takta izjūta. Ar minētajiem vārdiem viņa ļoti laipni un mīļi lika manīt, ka Endrjū draugi ir arī viņas draugi.

— Orass ir mans draugs Bakuss, par kuru esmu jums stāstījis, — Lekedejs paskaidroja. — Rīt viņš būs te. Es ļoti gribētu jūs ar viņu iepazīstināt.

— Es jau paredzu, ka tas būs īsts baudījums, — es teicu.

Mēs triecām par visādiem niekiem. Mazliet ciešāk ieskatīdamies Lekedeja sejā, pamanīju, ka viņš izskatās noguris un samocīts. Stūrgalvīgās iesarkano matu sprogas, kas krita uz deniņiem, bija palikušas pelēkākas, bet neglītajā, vēja appūstajā sejā bija vēl vairāk grumbu nekā agrāk. Viņš bija ģērbies diezgan elegantā flaneļa uzvalkā, bet modernajā salmu cepurē ar augsto virsu un šaurajām malām viņš daudz vairāk izskatījās pēc Mazā Patu nekā pēc angļu brigādes ģenerāļa. Viņš saviem smalkajiem, daiļajiem pirkstiem nervozi cilāja liķiera glāzīti vai plūkāja papirosu. Endrjū izskatījās pēc cilvēka, kurš atradis no inteliģentas sabiedrības.

Man sāka briesmīgi gribēties ēst, paskatījos pulkstenī un pasaucu ormani.

— Madame, — es Elodī vaicāju, — atļaujiet man jūs uzaicināt uz de jeuneur Ruaijā.

— Tas nav iespējams, mans draugs, — Endrjū teica. — Mums šodien jāuzstājas divas reizes. Ir vēl jāsagatavojas.

Te iejaucās Elodī. Viss jau sakārtots no paša rīta. Un jāuzstājas tikai trijos un četrdesmit minūtēs. Desmit reizes vēl var paspēt pabrokastot, viņa tik un tā aiziešot uz cirku agrāk un parūpēšoties, lai viss būtu kārtībā. Viņai personīgi gan diemžēl jāatsakoties no laipnā uzaicinājuma. Bet Endrjū lai katrā ziņā ejot man līdzi. Mums droši vien būšot daudz kas pārrunājams.

— Tenez, — viņa pasmaidīja un piecēlās. — Es jūs atstāšu. Lūdzu, neatrunājiet mani. Parūpējieties, lai ģenerālis nerunā vien, bet lai arī ēd. Au grand plaisir de vous revoir, — viņa teica un apburoši smaidīja.

Iedama pāri ielai, viņa vēlreiz atskatījās un graciozi pamāja ar roku.

— Apburoša sieviete, — es teicu.

Lekedejs pasmaidīja savu bērna smaidu.

— Pilnīgi pareizi, — viņš sacīja.

Mēs iesēdāmies ekipāžā un braucām uz Ruaiju.

— Jūs jau zināt, mēs uzstājamies cirkā, — viņš teica, rādīdams milzīgo afišu pie sienas.

— Jā, — es atbildēju. — On revient toujours a ses premieres amours.

— Nē, tas ir pavisam kas cits. Gluži vienkārši veselas divas nedēļas bijām bez angažementa. Šajos laikos neko daudz vis nevar izvēlēties. Drīz vien ekscentriķi tāpat pilnīgi izzudīs kā viņa priekšteči — galmu āksti. Karš mūsu amatu pavisam izputinājis. Varietē tipa teātros, kuri vēl nav pārvērtušies par kinematogrāfiem, tagad izrāda tikai rēvijas. Senāk es ļoti bieži biju Klermonferānā, bet tagad... — Viņš paraustīja plecus. Mani uzaicināja uzstāties Vendramona cirkā ar maniem parastiem noteikumiem, un es nevarēju būt tik lepns un atteikties. Tādēļ jūs mani satiekat turpat, kur tikāmies pirmoreiz mūžā, tas ir — cirkā. — Bet madame Patou? — es vaicāju.

— Liekas, Elodī tas ir pazeminājums, — es teicu.

Bijām jau pie viesnīcas. Izgājām uz balkona, un es visiem spēkiem pūlējos izpildīt Elodī vēlēšanos. Protams, viesmīlis man krietni piepalīdzēja, bet viņas bažas, ka ģenerālis vairāk runāšot nekā ēdīšot, gan nepiepildījās. Viņam acīmredzot nebija labs garastāvoklis, un tādēļ runāt vajadzēja lielākoties man. Tikai tad, kad bija izdzerta pēdējā kafijas tase un pēdējā pilīte no šajā viesnīcā, un varbūt arī visā Francijā, pēdējās šartrēzes pudeles, viņš palika jautrāks un sāka vairāk runāt. Ieminēdamies par šo un to, beidzot viņš apprasījās par pašu svarīgāko.

— Man liekas, ka karš un viss, kas ar to saistīts, uz visiem laikiem ir izzudis no manas dzīves. Savu dienasgrāmatu un visas tās muļķības, es sarakstīju tādēļ, ka nevarēju nerakstīt. Tikai tā es varēju noturēties garīgā līdzsvarā, glābties no ārprāta. Man vajadzēja uzbūvēt kādu tiltu starp 19 14. un 1919. gada Lekedeju, vajadzēja viņus abus kaut kā saskaņot. Jau pirms dažiem mēnešiem gribēju jums aizsūtīt savu manuskriptu. Jūs redzējāt mani pašā bērnībā, kad spēru pirmos soļus dzīvē, pazināt veco, dārgo audžutēvu Benu Flintu. Jums nav sveši manas dzīves apslēptākie pārdzīvojumi. Es zināju, cik augstu jūs ciena, ar kādu mīlestību izturas tie cilvēki, kurus es... kuriem es... tik daudz pateicības esmu parādā. Es... — Viņš apklusa, dziļi ievilka cigāra dūmus un paskatījās uz mani; viņš bija saraucis uzacis un lūpas cieši sakniebis. — Ar ļaudīm man netīk satikties. Bet jums pilnīgi pieder mana draudzība. Varbūt tā nav neko daudz vērta, tomēr tā tas ir. -1— Viņš uz mani tā paskatījās it kā izaicinātu cīnīties uz dzīvību un nāvi... Kad es gribēju kādu vārdu pateikt, viņš it kā

draudoši pacēla roku un neļāva man runāt. — Es gribu, lai jūs par mani dabūtu zināt visu patiesību. Agrāk es par sevi it nekad nedomāju. Nebija jau arī nekā, ko domāt. Bet tad sākās karš. Un beidzās. Biju izsviests no laivas un gribot negribot jāsāk domāt pašam par sevi un izteikt savas dvēseles sāpes cilvēkam, kurš spētu mani saprast, tas ir — jums. Citādi es būtu zaudējis prātu. Necerēju vairs, ka man vēl laimēsies jūs personīgi satikt. Mūsu dzīves ir tik tālu viena no otras kā dienvidu un ziemeļu poli. Es gribēju jums rakstīt tūlīt pēc tam, kad saņēmu jūsu atbildi uz manu pēdējo vēstuli. Nekad es nedomāju, ka jūs gribētu ar mani vēl tikties, jo esmu vienkāršs āksts. — Vai tad jums neienāca prātā, ka es ļoti cienu jūsu draudzību un ļoti gribētu ar jums tikties?

— Jāatzīstas, — viņš teica, — ne sapņot nesapņoju, ka kāds cilvēks, kaut arī jūs, to varētu vēlēties.

Es pasmējos. Tas savādnieks bija vienkārši apburošs. Kamēr biju viņam cilvēks no viņa krasta, viņš atrada par iespējamu man uzticēt visus savus intīmākos pārdzīvojumus, bet nu, kad esmu tepat blakus, kad viņš var mani rokām sataustīt, tas bija gluži samulsis un būtu vai zemē ielīdis aiz kauna. Atkal Endrjū bija kā strauss, kurš, galvu smiltiīs iebāzis, domā, ka nu neviens draugs, ne paziņa par viņu vairs neliksies ne zinis.

— Mans dārgais draugs, — es teicu. — Kādēļ jūs taisnojaties? Viss, ko esat man uzticējis runājot vai arī savās vēstulēs un dienasgrāmatā, paliks mūsu abu noslēpums. Neviena dzīva radība no manis nav dabūjusi zināt, ka ģenerālis Lekedejs un Mazais Patu ir viens un tas pats cilvēks. Jā, tā tas ir, — es atkārtoju, kad viņš uz mani cieši paraudzījās. — Neviens pat nezina, ka mēs pirmo reizi tikāmies Ro-kambo cirkā. Protams, arī attiecībā uz madame Patou nekur un nekad neesmu jūsu uzticību nelietīgi izmantojis. Un jūsu memuārus, kad būšu tos pārstrādājis, es, protams, nerādīšu nevienam cilvēkam, kamēr nebūsiet tos izlasījis un akceptējis. Ja gribat, es manuskriptu saplēsīšu gabalos un aizmirsīšu to uz visiem laikiem.

Viņš aizsvieda savu cigāru pāri balkona trepju margām, iebāza roku kabatā, izstiepa savas garās kājas un pasmaidīja.

— Nē, to vis nedariet. Varbūt man kādreiz būs tīri patīkami izlasīt pašam savus memuārus. Esmu pie tiem daudz strādājis. Tas ir ļoti iabi, ka nevienam par to neesat neko teicis, kaut to jums nemaz nebiju lūdzis.

Viņš paskatījās pāri kalnam, ieraudzīja sīko kājceliņu un teica:

— Ja es jūs lūgtu nenākt uz cirku, kur es uzstājos, vai jūs mani sauktu par zaķapastalu vai savādnieku?

Es protestēju.

— Pēc visa, ko jūs man esat teicis, tas nemaz nav iespējams.

— Bet īstenībā man nekas nav pretim, ja jūs atnāktu un noskatītos, kā es uzstājos. Tikai ne šodien. Kas var zināt, — pirmie kucēni kādreiz jāslīcina? Nāciet rīt. Man būs daudz patīkamāk.

Es viņam to apsolīju. Vēl laiciņu mēs papļāpājām, tad viņš piecēlās un sāka atvadīties. Es viņu līdz tramvaja piestātnei pavadīju un iedams nodomāju: «Kādēļ es cilvēkam, kurš man uzticējis savus intīmākos noslēpumus, nevaru pateikt, lai viņš sev nopērk citu cepuri?

Nākošajā dienā es biju Vendramena cirkā. Sēdēju pirmajā rindā. Es noskatījos vienu izrādi no sākuma līdz galam. Nekā jauna tur neredzēju. Nebūtu viņš tik uzkrītoši vājš un garš, neviens cilvēks nevarētu pateikt, ka izkrāsotais klauns ir (ģenerālis Lekedejs. Viņa ķēmīgajā ķermenī bija kas drausmīgs. No kāju pēdām līdz pat sarkanās parūkas pušķa galam bija ne mazāk kā astoņas pēdas. Man ienāca prātā, ka uz deju zāles niecīgās skatuves viņš nederēja, bet cirka manēžā bija lielisks. Es biju gluži pārsteigts, cik meistarīgi un cik precīzi viņš žonglēja. Sākumā viņš noņēma savu sarkano parūku un rādīja pārvērtību brīnumus. Ar pavisam vienkāršu filca cepurīti viņš attēloja eksķeizaru, Fošu, Klemanso, prezidentu Vilsonu, Loiddžordžu, sagūstītu vācieti, Tomiju ķiverē un mācītu franču karavīru. Iedomājieties vēl, ka viņš bija ar klauna grimu, un tad jūs sapratīsiet, kādēļ es biju gluži sajūsmināts. Es noklausījos, kā viņš spēlē ar vienas stīgas vijoli. Es biju sajūsmināts, cik tehniski pilnīgs bija slavenais numurs ar cigāru. Es sapratu pareizi Elodī muļķīgo izbrīnu, kad viņa sāka Lekedejam mest nez kur saradušos riņķus un viņa rotaļīgo acu mirkšķināšanu, kad vrņš visus riņķus uztvēra. Būtu publika, kura bija pārpildījusi audekla telts amfiteātri, sākusi vētraini aplaudēt, droši vien arī es būtu aplaudējis līdz, pateikdamies Lekedejam par viņa lielisko mākslu. Bet, spriežot pēc aplausiem, publika nesaprata, cik smalka viņa māksla, un smējās tikai par viņa vulgārajām asprātībām. Tomēr publika viņu uzņēma diezgan silti, un cirka direkcija nebija vīlusies. Daudz grūtsirdīga un bēdīga esmu savā mūžā pieredzējis, bet liekas, ka tas, ko tovakar redzēju, bija visgrūtsirdīgākais un bēdīgākais.

Es atcerējos kādu citu ainu, kuru novēroju pirms viena gada Men-sfīldkurtā. Cēls karavīrs ar daudzām ordeņu lentītēm pie krūtīm, gluži samulsis, kad viņu apsveica kā jaunieceltu brigādes ģenerāli. Anglijas lauku ainava: veca muižnieku ligzda ar augstu, sarkanu jumtu, zaļais maurs, sera Džūlija, viņa laulātās draudzenes un jaunā, sajūsmas pilnā Čārlza laipnās sejas, lēdijas Oriolas starojošās acis kalsnējais, bargais, bērnišķi smaidošais vīrs haki krāsas uzvalkā — vienkāršs varonis.

Pēc īsa brīža atkal pavisam cita aina, tā, kuru es tikko kā redzēju: tas pats vienkāršais, kautrīgais varonis nejēdzīga klauna tērpā iznāk un paklanās par šķidriem aplausiem, pateikdamies stulbiem, aprobežotiem buržujiem, kas sanākuši netīrajā, smirdošajā audekla teltī.

Deviņpadsmitā nodala

Drīz pēc tam es iepazinos ar Horacio Bakusu. Viņš ar dziļajām, tumšajām acīm, sirmajiem matiem, gludi noskūto, askētisko seju izskatījās pēc itāliešu mācītāja. Es neviļus apskatīju, vai viņam nav tonzūras — galvas virsū noskūtās vietas, kas norādītu, ka viņš atsacījies no visiem pasaulīgiem priekiem. Horacio iznāca uz skatuves kā priesteris, dziedāja kā eņģelis. Atbildēdams uz manu komplimentu, viņš teica:

— Tas ir triks, mans cienījamais. Triks un slinkums! Būtu es strādājis kā zirgs, man varēja būt debešķīgs bel canto. Par laimi, esmu izkūlies, neko nedarīdams.

Viņš dzīvoja Ruaijā, un mēs bieži tikāmies. Ruaija ir pavisam mazs miestiņš, un, ja divi draugi vienā laikā izies katrs no savām mājām, tie noteikti satiksies.

Lekedejs bija Bakusu pilnīgi pareizi raksturojis. Viņš bija ļoti daudz lasījis, inteleģents cilvēks un bezgala atjautīgs, kaut cinisks, sarunu biedrs. Divi vien mēs satikāmies tikai nejauši, bet Lekedeja un Elodī sabiedrībā bijām kopā katru dienu. Mēs vienmēr kopā brokastojām, un Lekedejs, Bakuss un es, visi pēc kārtas, izpildījām mūsu viesnīcu namatēva pienākumus. Dažreiz šī kārtība, lai izpatiktu Elodī, bija jāpārtrauc, jo viņa uzņēmās saimnieces lomu, kad ēdām vienā no Klermoferānas restorāniem. Viss tas bija ļoti jauki. Elodī no sirds pūlējās mums patikt un lielākoties viņai tas pilnīgi izdevās. Bet tiklīdz sākām runāt par karu, par ko citu, kas ar karu sakarā, vai arī par grāmatām, mākslu un politiku, viņa izrādījās neticami neinformēta un nezināja absolūti neko.

Es nevarēju un nevarēju saprast, kā sieviete, kura tik ilgus gadus bijusi Lekedeja un Bakusa intīms draugs, nav kaut pavirši atcerējusies kaut ko no viņu valodām. Vēl ne tik es nevarēju saprast, ka viņi abi ar neparastu godbijību paklausīja Elodī, kad viņa nevarīgi pasmaidīja, kas nozīmēja, ka tā nespēj sekot mūsu valodām. Tad abi mani tūlīt pameta likteņa varā un sāka runāt ar Elodī.

— Madame Patou... — es reiz ievaicājos, kopā ar saviem draugiem sēdēdams pie brokastu galda (mēs runājām par modes tirāniju, kura sākas tajās idilliskajās zemēs, kur visa dāmu tualete sastāv no kaulu rotām un dzeltenā okera), — madame Patou...

Viņa sasita plaukstas.

— Mais voyons done, kas tā par ceremonēšanos draugu pulkā. Kad esam trīs vien, tad -— Andrē, Oras, Elodī, bet tiklīdz četri, tūliņ — monseur Baķus, monsieur Lekedej. Es nemaz nevaru tik smalki izrunāt! Madame Patou un monsieur le ccapitaine Hilton\ Tā, tā! Draugiem es esmu Elodī toutcourt, un jūs?

Tas bija diezgan jocīgs stāvoklis. Endrjū seja bija mierīga kā sfinksai. Bakuss sardoniski smīnēja. Bet nekā nevarēja darīt. — Ļoti tuvi draugi mani sauc par Toniju, — es teicu.

— Tonijs, — viņa teica. — Tas taču debešķīgs vārdiņš, Tonij! Avotre sou te, Tonij!

Es ļoti apdomīgi ar viņu saskandināju.

— Uz apburošās Elodī veselību!

Viņa bija sajūsmināta un piespieda arī mūs visus saskandināt, un Bakuss angliski teica:

— Lai tad ar visžēlīgās lēdijas pavēli visi misteri ir atcelti.

— Nu un tagad, — Elodī izsaucās, — stāstiet, ko jūs tur gribējāt, par tām modēm un rotām no suņu zobiem?

Mēs turpinājām savas vieglprātīgās sarunas.

— Visa grēkā krišanā sākas ar to, ka Ieva sāka Ādamam uzplīties, lai viņš tai dabūjot dažas skaistas vīģes lapas, — Bakuss sacīja.

— Priekšauti tiem bija jau pirms grēkā krišanas, — Lekedejs teica.

— Bet skaistās vīģes lapas Ieva jau sen bija iekārojusi, — Bakuss pretojās.

Mēs sākām smieties. Todien mēs varējām smieties par katru nieku, visiem bija brīnišķīgs garastāvoklis.

Mēs brokastojām uz «Palast» viesnīcas balkona. Mums blakus sēdēja pavecāks franču laulāts pāris, viņš — aprobežotu seju, biezu bārdu un ordeņa rozeti pogcaurumā: viņa — kalsnēja, ar komplicētu figūru, bezgala daudziem gredzeniem, un ne vairs gluži jaunu meitiņu. Šad tad viņi uz mums neapmierināti paskatījās. Elodī palika arvien jautrāka un pavisam atmeta aizspriedumus, tāpat kā vēl intīmākā situācijā būtu nometusi savu korseti. Viņa nemaz neuztraucās par uzpūtīgo franču buržuju nicinošiem skatieniem.

— Pamēģinātu viņi smieties, — Elodī sacīja, — viņi uz vietas pārplīstu un izkristu ārā viss zelts.

Lekedejs atlieca galvu un sāka skaļi smieties. Tā viņš smējās pirmo reizi, kamēr to Francijā satiku.

Bet tad uzreiz viņš apklusa, it kā Dieva pirkstu pamanīdams. Viņa apakšlūpa vienu brīdi mazliet atkārās, tad savienojās ar augšējo kā divas dzelzs lamatu spīles. Endrjū sēdēja no manis pa kreisi, ar muguru pret balkona margām un seju pret ēdamzāli. Uz viņu paskatījušies, mēs uzreiz attapāmies, un vaicājoši vērāmies viņa sejā. Drīz vien viņš atjēdzas un mēģināja smaidīt, it kā nekas nebūtu noticis, bet es redzēju, ka viņš acu nenovērš no kāda man aiz muguras. Es instinktīvi atskatījos.

Pa garo terasi lēniem soļiem uz mūsu pusi nāca lēdija Oriola Deina.

Es uztrūkos un devos viņai pretim. Sev aiz muguras es dzirdēju, ka kāds atstumj krēslu, un sapratu, ka ari Lekedejs piecēlies. Es mehāniski sniedzu viņai roku un, visus augstāko aprindu pieklājības likumus aizmirsis, teicu:

— Ko tad jūs te darāt, velns lai parauj?

Viņa atrāva roku.

— Mīlīga apsveicināšanās, vai ne?

— Piedodiet, — es teicu. — Iedomājieties, ka mans jautājums bija izteikts daudz pieklājīgā formā.

— Nu labi, — viņa sacīja. — Es te esmu tādēļ, ka man tā gribējās.

— Tādā gadījumā, dārgā Oriola, es ceru, jūs te redzēsiet daudz patīkama.

Viņa sāka smieties. Lēdija bija ļoti skaista un nebija it nemaz uztraukusies, kaut nevarēja neredzēt neveiklo Lekedeju, kurš stāvēja divus soļus no viņas, izstiepies taisni kā parādē.

— Man taču jāsasveicinās ar ģenerāli, — viņa teica.

Mēs abi gājām pie mūsu galdiņa. Oriola apskaužami brīvi un nepiespiesti piegāja pie Endrjū. Bakuss piecēlās.

— Dārgais ģenerāl, kāda negaidīta satikšanās! Esmu bezgala priecīga!

Nekad vēl nebiju redzējis, ka vīrietis var tik muļķīgi atklāti sievieti vērot.

— Lēdija Oriola! — viņš teica. — Nemūžam necerēju jūs te satikt! — Viņš brīdi apklusa. — Atļaujiet iepazīstināt: madame Patou... lēdija Oriola Deina... misters Bakuss.

— Dieva dēļ, lūdzu, kungi, sēstieties, — Oriola teica, kad iepazīšanās ceremonija bija galā. — Es jūtu, ka esmu jūs iztraucējusi. Es atbraucu ar nakts vilcienu, likos gulēt un atmodos tikai tad, lai pārliecinātos, ka brokastu laiks jau ir garām.

— Vai jums. nekas nebūtu pretim pievienoties mums? — es vaicāju.

Ko gan es citu varēju darīt? Viņa uz mani paskatījās un brīnišķīgi pasmaidīja tā, ka šī smaida nozīmi nesaprata neviens.

— Tonij, jūs esat ļoti laipns. Bet es jūs droši vien traucēšu.

Metrdotels un sulainis viņu veikli nosēdināja starp mani un Lekedeju.

— Burvīgs apvidus, vai ne, madame Patou?

Elodī izbrīnījusies skatījās uz viņu gluži kā uz kādu brīnumbūtni no citas pasaules, tad pamāja ar galvu un pasmaidīja.

— Mēs te, dārgā Oriola, visi runājam franciski, — es teicu, — madame Patou angliski neprot.

— Ak! — lēdija Oriola teica, — es to nemaz neiedomājos.

Viņa savus vārdus pārtulkoja franciski.

— Es tikai baidos, vai franciski nerunāju angļu armijas žargonā, jo lielākoties tur es mācījos svešvalodas. Bet ar iecītīgākiem sarunu biedriem es ceru kaut kā tikt galā.

— Mademoiselle ļoti labi runā franciski, — Elodī apdomīgi teica.

— Jūs, madame, esat ļoti laipna.

Es manīju, cik izaicinoši un vērīgi abas sievietes skatās viena otrā. Abas viņas pūlējās izzināt, kāda gan otrai ir loma šai sabiedrībā. Kamēr Oriola nebija atnākusi, mēs sēdējām tā: Elodī no manis pa labi, tad Bakuss ar seju pret terasi, tad Lekedejs un beidzot es. Man uzreiz iešāvās prātā, ka lēdija Oriola, zinādama manas labāko aprindas parašas, sapratīs, ka es nekad nebūtu sēdinājis dāmu līdzās cilvēkam, pret kuru viņa nav vienaldzīga. Var jau gan būt, ka madame Patou tikai nejauši gadījusies kompānijā, ka viņa, tā sakot, nevienam nepieder. Bet ja tā, kā gan viņa iekļuvusi mūsu sabiedrībā? Es varu zvērēt, ka pamanīju uz Oriolas pieres sīku grumbiņu, — tātad viņa apdomāja šo jautājumu. Mani viņa pazīst jau ilgus gadus. Arī Lekedeju viņa pazina, gan tikai no romantiskās puses. Horacio Bakuss ar garīdznieka ārieni un smalkām manierēm acīmredzami bija no viņas aprindu ļaudīm. Bet madame Patou kura savu šķīvi slaucīja ar maizes mīkstumu, madame Patou, kura neizlaida no rokām zobu tīrāmo skaliņu, madame Patou, kura vēdināja ar salveti, kura visu laiku teica vienu un to pašu «mon Dieu, qu'il fait slmud!» un nebija izrunājusi neviena prātīga vārda? Vai gan tā varēja būt labāko aprindu dāma, kuru es būtu aicinājis par prieku saviem draugiem? Tātad palika pirmā varbūtība. Madame Patou ir kāds sakars ar vīrieti, kuram līdzās

viņa nesēž.

»

Protams, bija vēl viena varbūtība. Atbildību par nelaimīgo Elodī varēja uzkraut man. Bet abus pārējos kungus viņa sauca par Andrē un Orasu un bija ar viņiem uz — tu. Bet, man kaut ko sakot, viņa bija aizmirsusi, ka norunājām viens otru saukt vārdā, un titulēja mani monsieur le capitaine un, protams, vous. Tātad no visiem trim kungiem viņai varēja būt kāds sakars vienīgi ar (ģenerāli Lekedeju.

Tikusi galā ar Elodī, lēdija Oriola ņēma priekšā Bakusu. Ieminēdamās par saviem sakariem ar kara hospitāļiem, viņa uztvēra Bakusa vārdus, ka viņš kara laikā Parīzē vairākas reizes koncertējis par labu ievainotajiem.

— Cik tas bija augstsirdīgi no jūsu puses. Ak, jā! Kā jūs rakstāt savu uzvārdu? Tas ir diezgan rets uzvārds. Vai jums nav kāds sakars ar mana tēva vecu draugu arhidiakonu Bakusu?

— Tas ir mans vecākais brālis.

— Tiešām? Es atceros, ka viņš, kad biju vēl pavisam maza meitene, no mana tēva nopirka godalgotu vepri.

Jā, tāda izšķērdība ir viņa dabā. Nesen nodzīvoju pie viņa divus mēnešus.

Cik gan pasaule ir šaura! — lēdija Oriola teica, pagriezdamās pret Lekedeju. — Pārāk šaura... — viņš atbildēja.

— Hm... — viņa nenoteikti apstiprināja tā vārdus.

— Vai esat pēdējā laikā tikusies ar mūsu draugiem Veritiem-Stjuartiem?

Jā, viņa bija tikusies. Viņi jūtoties lieliski un ļoti interesējoties par viņa likteni.

— Tiešām gan, ģenerāl, — viņa teica, — kas ar jums noticis.

— Tas nemaz nav labi, — Elodī asi iejaucās, — ka ģenerālis aizmirst savus angļus draugus.

Ikviens būtu manījis, ka viņas vārdos izskanēja īpašnieces tonis. Brīdi Oriola palūkojās uz Elodī; tad viņa atkal pagriezās pret Lekedeju.

— Madame Patou ir pilnīga taisnība.

— Es tikai kā meteors pārlidoju pār Anglijas debesīm.

Encore une etoile qui file,

File, file et disparait!

— Nekā, manu draudziņ, — Bakuss iesmējās. — Vai nav tiesa, lēdija Oriola? Viņam būs grūti mūs pārliecināt, ka viņš ir trīsdesmito gadu stila varonis.

— Qu'est que c'est que ceļa? — Elodī asi vaicāja.

— Vecos laikos, dārgā, pie dzejniekiem bija modē tāds līķu rakšanas garastāvoklis. Pat Beranžē, kurš uzrakstījis «Le Roi d'Ivetot», zināt...?

— Protams! II etait un roi d'Ivetot! — Elodī izsaucās, kura šīs dziesmiņas bija mācījusies skolā.

— Tieši tā. Ar vārdu sakot, pat Beranžē bija padevies sava laikmeta slimībai.

Tad sākās ļoti smalka Bairona kritika. Sākumā Bakuss runāja angliski, citēdams Longfello, Mattisenu u.c., tad speciāli Elodī dēļ turpināja franciski.

— Comprend pas, — viņa paraustīja plecus. — Es neredzu, kāds tam sakars ar Endrjū. Mademoiselle, es parūpēšos, lai viņš atkal raksta saviem draugiem Anglijā.

— Madame, viņi jums būs lielu pakalpojumu parādā, — Oriola atteica.

Brīdi visi neveikli klusēja. Es Oriolai vaicāju, kā viņai paticis ceļojums un sākām ļoti plaši pārrunāt neērtības dzelzceļos. Bet pie īsti omulīgām valodām netikām līdz pat brokastu beigām. Kad piecēlāmies no galda, visiem palika vieglāk. Mēs pa pāriem vai pa trim gājām lejā dzert kafiju. Es aizrāvu Elodī ar Bakusu pa priekšu, lai Oriola ar Lekedeju paliek vieni. Es ieraudzīju galdiņu augšējās terases galā, bet pagriezies manīju, ka viņi iet uz apakšējo terasi, kur apkārt aug brīnišķīgi stādi.

Mēs apsēdāmies.

— Kas tā par dāmu? — Elodī vaicāja.

Es viņai izskaidroju, kā nu pratu. — Viņa ir angļu muižnieka meita, tādēļ viņu sauc par lēdiju. Kara laikā tā ļoti daudz strādājusi Franču kara slimnīcās. Arī tagad vēl viņa pūlas Francijas labā. Es viņu pazīstu jau no trīs gadu vecuma, mēs esam lieli draugi.

— Laikam arī Andrē viņai ir liels draugs?

— Anglijā ģenerālis iepazinās ar daudzām daiļām dāmām, — es jautri izmelojos.

— Jūs gribat sacīt, — galvu pakratīdama un ironiski smaidīdama, viņa teica, — ka ģenerālis uzvedies kā īsts... Oras, kā sauc to cilvēku, kurš tik ļoti mīlējis sievietes? Ali, oui, kā īsts donžuāns? — Viņa man draudēja ar resno, uztūkošo rādītājpirkstu. — Nekā, es savu Andrē labi pazīstu.

— Es jums dažu labu lietiņu varētu pastāstīt, — es teicu.

— Kuras visas būtu izdomātas.

Viņa māksloti iesmējās un atkal paskatījās turp, kur lejā pastaigājās ģenerālis ar lēdiju.

— Cik viņai gadu? — Elodī atkal jautāja.

— Es skaidri nezinu.

— Bet jūs taču viņu pazināt, kad viņa bija trīs gadus veca meitene?

— Ja man savā vecumā jāsāk skaitīt gadus, tad jau aiz šausmām jānobeidzas, — es veikli izvairījos.

— Pēc izskata viņai būs ap trīsdesmit. Vai ne, Oras? Savādi, ka viņa vēl nav apprecējusies. Nezin, kādēļ?

— Pirms kara viņa ļoti daudz ceļojusi, bijusi daudzās eksotiskās zemēs, gluži viena, bez pavadoņiem. Lēdija nemaz nebija laika par precēšanos domāt.

Elodī uz mani neticīgi paskatījās.

— Katrs cilvēks reiz paliek mazliet neprātīgs.

— Tādos momentos neviens neprecas, — es teicu.

— Mēs ar Orasu esam diezgan padzīvojuši vecpuiši un no šīm lietām neko nesaprotam.

— Sakiet, vai viņa ir ļoti bagāta?

— Tagad Anglijā bagātu aristokrātu gandrīz nemaz nav, — es atbildēju, īsti labi gan nesaprazdams, ko viņa grib izdibināt.

Faktiski lēdijas materiālie apstākļi bija tādi: māte Oriolai atstāja nelielu mantojumu, kurš tai gadā ienesa ap tūkstoš mārciņām. Nebū-lu mantojuma, viņa būtu tikpat nabaga kā abas viņas precētās māsas. Brālis, lords Vintrijs, pazīstamais uzdzīvotājs un dzērājs, bijušais gvardu kavalērijas virsleitnants, tagad pulkvežleitnants, iztērēja visu, ko lords Montšīrs no savām muižām ieņēma. Protams, es nevarēju to visu Elodī stāstīt.

Tomēr viņa laikam diezgan bagāta, — Elodī neatlaidās. — Kostīms maksā Vismaz piecus simtus franku.

Nēģeris sarkanā kreklā, ķiveri galvā mums pasniedza kafiju. Es pamanīju, ka Elodī roka, turot kafijas tasīti, viegli dreb.

— Ja viņu kafija atdzisīs, paši būs vainīgi, — es teicu.

Bakuss, kurš visu laiku neteica ne vārda, piebilda:

— Ja Endrjū pauris nav no mastodontu kaula, viņš droši dabūs saules dūrienu.

— Tev taisnība, — Elodī iesaucās. Viņa piecēlās, ar troksni atgrūda krēslu, pieskrēja pie balkona margām un skaļi uzsauca:

— Mais dis done, tu veux attraper un coup /е soleil?

— Nous rentrons, — Endrjū atbildēja.

Pēc brīža viņi uznāca augšējā terasē un nāca pie mums. Lekedejs izlikās pavisam vienaldzīgi vēss un savaldīgs. Oriola bija gluži pietvīkusi un ļoti nopietna, kaut pūlējās smaidīt.

— Madame, man ļoti žēl, ka apdraudēju ģenerāļa veselību, — viņa teica savā skaidrajā franču valodā. — Bet, satiekoties ar kara biedru, cits viss aizmirstas.

Viegli galvu papurinādama, Oriola no kafijas atteicās.

Lekedejs vienā malkā izdzēra savu tasīti un paskatījās pulkstenī:

— Elodī, mums laiks braukt.

— C'est vrai? — viņš norādīja uz pulksteni. — Oui, mon Dieu! Milady... (Viņa izvairījās no — «lēdija Oriola).

— Au revoir, niadame, — Oriola teica, paspiezdama viņai roku.

— Trop honoree, — Elodī puslīdz izaicinoši sacīja. Au revoir, milady! — Viņa veikli palocījās. — Et toi? — nevērīgi sniedza roku Ba kusām.

— Es jūs pavadīšu līdz liftam, — es teicu.

Klusēdami mēs aizgājām līdz «salona» durvīm, kur bija lifts.

Divas lietas bija vairāk kā skaidras: vientiesīgais Lekedejs bija visai uztraukts un Elodī — bezmēra greizsirdīga.

— А и revoir, monsieuur, et mērci, — viņa pārspīlēti pieklājīgi teica.

— Sveiki, vecais draugs, — Lekedejs atvadījās un paspieda man roku. Tiklīdz atgriezos pie mūsu galdiņa, Bakuss piecēlās un atvadījās. Mēs ar Oriolu palikām divatā. Es nosēdos viņai līdzās.

— Nu? — es teicu.

Viņa saliecās uz priekšu.

— Kādēļ jūs man neko neteicāt?

Divdesmita nodala

r

Ja ar skatu var kādu iznīcināt, ja lēdija Oriola būtu Gorgona vai pasakains pūķis, kas ar saviem acu skatiem spējis nonāvēt dzīvas radības, tad vīrs,- kura vārds ir Antonijs Hiltons, jau būtu beigts.

— Kādēļ jūs man neko neteicāt?

Viņa izdarīja kādu Elodī cienīgu žestu.

— Ko tad, dārgā, man jums īsti vajadzēja teikt? — es vaicāju.

— Kas te par traģikomēdiju. Pirms gada es jums, vienīgajam cilvēkam, parādīju savu sirdi, cerēdama, ka jūs man palīdzēsiet. Bet jūs mani esat nodevis. Cik tas nekrietni!

— Godīgs cilvēks, — krietni apvainots es teicu, — nekad citu uzticību nelietīgi neizmanto.

— Godīgs cilvēks! Tas man patīk! Bet vai es jums neuzticējos? Kā tad mani varējāt nodot?

— Neesmu pat domājis to darīt! Ne sapnī, ne nodomos! Neviens cilvēks neko nezina.

Bet viņa nebija tik ātri nomierināma.

— Tā tikai vēl trūktu! Tad es pat nenospļautos uz to pusi, kur jūs stāvētu!

— Gluži pareizi. Es nebūtu ne spļāviena vērts, ja būtu jums izstāstījis par mūsu drauga noslēgto... kontrastaino... privāto dzīvi... vai kā tur vēl varētu sacīt...

— Lūdzu, nepārspīlējiet! Viņa uzsita knipjus. — Jūs man varējāt vismaz aizrādīt, kādā virzienā mīkla atminama. Jūs varējāt parūpēties, lai es nenokļūtu tik muļķīgā stāvoklī. To jūs, Tonij, varējāt! Jau pašā sākumā!

— Pašā sākumā es zināju tikpat daudz, cik jūs. Es tikai zināju, ka viņš uzaudzis cirkā, kur es viņu pirmo reizi ieraudzīju pirms trīsdesmit gadiem. Un vairāk neko es par viņu nezināju līdz pat šī gada aprīlim, kad viņš man atzinās, ka ir klauns Petit Patou. Tikai tad viņš man izstāstīja savu dzīvi. Kad satiku jūs pēdējo reizi, es par madame Patou vēl it nekā nezināju. Jūs pati uzminējāt, ka viņš saistīts ar kādu sievieti. Bet man nebija ne jausmas, vai jums ir taisnība, vai nav.

— Bet jūs tomēr varējāt man likt šo to manīt, nebūt nelietīgi neizmantojot uzticību, kā jums labpatikās izteikties, — viņa ironiski atkārtoja manus vārdus. —Tas nebūt nenozīmēja, ka mūsu romāns turpinās.

— Bc't es domāju, — es teicu, — ka jūs abi esat norunājuši savu romānu turpināt.

— Nu, un tad, — viņa izaicinoši vaicāja.

— Ja tā, tad lūdzu atļaujiet man atkārtot to, ko jau šorīt jautāju. (Es biju apņēmies pārcelt kara operāciju uz ienaidnieka teritoriju). Ko jūs te meklējat, velns lai parauj?

— Ka jūs uzdrošināties izteikt tadas aizdomas? — viņa nikni izsaucās.

— Vai tikai manu skaisto acu dēļ neesat atbraukusi uz Ruaiju?

— Man jums nav jāizskaidro, kādēļ esmu šurp braukusi. Pieņemsim, ka man nav gluži kārtībā aknas.

— Tad, dārgā, jūs esat nokļuvusi nepareizā kūrortā.

Viņa uz mani nikni paskatījās, paņēma papirosu, nicinoši atvairīja piedāvāto degli un paņēma sērkociņus. Mēs abi klusējām. Es sēdēju atspiedies pret krēsla atzveltni un pirkstu galus kopā salicis, kā dziļās filozofiskās pārdomās nogrimis.

— Tonij, dažreiz man gribas jūs vai nogalināt, — viņa pēkšņi teica.

— Ar dziļu gandarījumu varu konstatēt, ka jūsu sirdī sāk atmosties cilvēcīgas jūtas.

— Es nevaru ciest jūsu nolādēto, pašapmierināto korektumu! — viņa nošņāca.

— Mana dārgā, — es atbildēju, — ja gribat, lai es jums jūtu līdzi, ar lielāko prieku to darīšu. Tikai, lūdzu, nesāciet man apgalvot, ka es esmu pie visa vainīgs.

— Man ļoti gribētjās zināt, kur ir Endrjū Lekedejs un kas ar viņu notiek. Man gluži vienalga, vai jūs mani iedomājaties par muļķi vai traku! Viņa vēl bija pilna niknuma. — Es jums uzrakstīju ļoti noteiktu un skaidru vēstuli. Jūs man neatbildējāt. Es rakstīju vēlreiz, pat pārmezdama jums nolaidību. Tad jūs man atbildējāt kādā ārlietu ministrijas birokrāta tonī un ļoti uzmanīgi izvairījāties atbildēt uz pašu svarīgāko, ko vēlējos zināt.

Viņa nervozi ievilka papirosa dūmus. Kafejnīca palika arvien tukšāka. Alžīrietis novāca traukus no mūsu galda, un, kad atkal palikām vieni, es sāku visu skaidrot no gala. Mani visu laiku saistīja solījums neizpaust Endrjū noslēpumu. Iedoma, ka lēdija Oriola varētu dabūt zināt, ka viņš ir tikai viduvējs varietē artists, viņam likās daudz briesmīgāka par visiem vācu uzbrumiemm kopā.

— Jūs esat viņa Sapņu Princese, — es teicu. — Viņa neaizsniedzamā zvaigzne tālā izplatījumā un tā tālāk. Viņš redzēja tik vienu ceļu, vienu glābiņu — mezglu pārcirst. Vai jūs saprotat?

— Tas viss ir ļoti jauki, — Oriola teica. — Bet kā tad paliek ar mani? Jūs sakāt «pārcirst mezglu»? Vīrietis pāršķeļ sievietes sirdi, atgriežas atpakaļ savā vecajā dzīvē un iedomājas, ka izdarījis varonīgu pašuzupurēšanos!

Es saņēmu viņas roku.

— Dārgais bērns, ja Lekedejs dabūtu zināt, ka jūs viņa dēļ ciešat, viņš būtu pārsteigtākais cilvēks pasaulē.

Viņa uz mani cieši paskatījās.

— Tas skan īsti dogmatiski. Vai es drīkstu jums vaicāt, kāpēc: jūs man to visu sakāt?

— Pie manis atrodas Endrjū dzīves stāsts, viņa paša uzrakstīts.

Es īsos vārdos atstāstīju viņa manuskripta saturu.

— Kur tas ir? — viņa kāri vaicāja.

— Londonā. Manā seifā. Par nožēlošanu...

— Tikpat es viņu nelasītu! — viņa arvien ciešāk aplenca mani.

— Protams, — es teicu. — Bez Lekedeja atļaujas es viņu arī nemaz jums nedotu. Lai nu šā vai tā, bet tas ir mana stāsta pamats.

Viņa aizmeta izsmēķētā papirosa galu pār balkona margām un sāka atkal žēloties.

— Tonij, kādēļ jūs man kaut ar pušplēstu vārdiņu nepateicāt?

— Es jums simto reizi atkārtoju, ka nevarēju.

— Jā, jums tomēr taisnība, — nogurusi viņa teica. — katram cilvēkam ir savi pricipi. Piedodiet, ka sarunāju visādas muļķības.

Kad sieviete laiž kaujā savu pēdējo ieroci, kad viņa saka, ka tai nav bijusi taisnība un lūdz piedošanu, vīrietis tad var tikai atzīties, cik viņš nožēlojams un... padoties.

— Bet nu pastāstiet, ko Lekedejs pats jums šodien teica, kad palikāt divi vien, — es sacīju.

Viņa pazemīgi man visu izstāstīja, acīmredzot, viņš īsi, kā karavīrs raportēdams, tai izstāstījis visu savas dzīves stāstu.

— Lēdija Oriola, — viņš ierunājās, tiklīdz neviens vairs nevarēja viņus sadzirdēt. — Kādi pārdabiski spēki raidījuši jūs šurp. Pēc dažām minūtēm jūs tikpat dabūsiet zināt to, ko gribēju no jums noslēpt. Man šķiet, būs labāk, ja pats jums izstāstīšu visu uzreiz.

Un pāris minūtēs viņa dabūja visu zināt. Endrjū runāja bez apstājas, nekā neslēpdams, īsos stingros vārdos, it kā uzrunātu armiju. Un viņa dabūja redzēt visu tā dzīvi.

— Es zināju, ka viņš saistīts ar kādu sievieti... Sieva un bērni? Ir taču vienalga! — viņa beidza. — Es jums jau teicu... Bet, ak Kungs! — Viņa izmisumā sita ar dūri sev pa pieri. — To gan es nevarēju iedomāties. Es zinu, tur nav nekā vulgāra. Un tas sācies jau tik sen. Bet tomēr...

— Jā, jā, dārgā, — es strauji teicu. — Es jūs saprotu.

Mēs uz terases bijām divi vien. Viņā galā sulainis, pār margām pārliecies, klausījās, kā parkā spēlē mūzika. Vienīgi tā traucēja skaidrās augusta dienas mieru. Oriola aizsedza seju rokām.

— Esmu tik nogurusi.

— Kā nu ne! Veselu nakti vilcienā, — es līdzcietīgi teicu.

— Visu nakti es nosēdēju vagona gaitenī uz nolaižamā soliņa.

— Bet tas taču, mana dārgā, ir neprāts! — es izsaucos. Taču kara gados viņa braukājusi tā, ka šis brauciens bija neticams komforts. — Kādēļ jūs nepaņēmāt biļeti guļamvagonā?

Viņa skumji pasmaidīja.

— Tikai vakarrīt sadomāju braukt. Nezinu, kādēļ biju iedomājusies, ka jūs par Endrjū Lekedeju zināt it visu!

— Kur jums varēja rasties tādas iedomas? — es neizpratnē vaicāju.

Izrādās, ka biju izturējies pārāk diplomātiski. Mana izvairīšanās modināja aizdomas. Es vēstulē nežēlīgi kritizēju Ruaiju, no kā lēdija Oriola bija pareizi sapratusi, ka nevēlos, lai viņa atbrauktu. Visbeidzot mana neuzmanīgi izteiktā cerība, ka satiksimies Parīzē, kad braukšu atpakaļ uz Londonu! Būtu es teicis patiesību, būtu Ruaija tiešām tāda pekle, kādu es to vēstulē iztēloju, tad es, kā viņai un visiem labi pazīstams egoists, katrā ziņā būtu rakstījis tā: «Dieva dēļ, atbrauciet un glābiet mani no šīs miroņu valsts!» Reiz no Nauheimas es jau tā rakstīju, kad viņa bija Nirnbergā. Bet šoreiz biju uzrakstījis pavisam otrādi: «Dieva dēļ, nebrauciet. Satiksimies Parīzē, ja netikšu vaļā no nelaimes jūs tur vēl redzēt.»

— Sakiet man, dārgā, — es teicu, — vai jums neienāca prātā, ka ar visu savu gaišredzību jūs tomēr varat vilties un atbraukusi jūs satiktu kārtīgu vecpuisi situācijā, kad viņš labprāt grib izvairīties no draugiem un paziņām?

Viņa sāka smieties.

— Jūs? Tonij?

— Velns lai parauj! — es nikni izsaucos. — Man taču vēl nav astoņdesmit gadu!

Var jau būt cilvēks bezgala labsirdīgs, tomēr viņš jutīsies apvainots, ja viņam liedz būt potenciāli netikumīgam.

Atkal viņa smējās, tad nokaunējās un sāka mani mierināt. Var arī būt, ka viņa pret mani bija netaisna, bet viņa domāja tikai par Lekedeju, it ne par ko citu. Nez kādēļ viņa bija pārliecināta, ka es tai varētu par Endrjū visu izstāstīt.

— Es tik ļoti biju pārliecināta, ka man nesakāt patiesību, ka gandrīz nemaz arī nebrīnījos, kad šodien viņu ieraudzīju kopē ar jums. Dažus mēnešus es biju ļoti nelaimīga. Parīzē sabruku pavisam. Bed tad kāds spējš impulss, kāda intuīcija mani dzītin dzina pie jums. Es atbraucu un arī satiku to, ko cerēju satikt... Bet labāk nebūtu braukusi!

— Tātad sīka daļiņa taisnības man tomēr būs bijusi? — es maigi un apdomīgi teicu.

Viņa skumji pasmaidīja, bet neteica ne vārda.

Arī es cietu klusu. Pienāca sulainis ar paplātēm, galdautiem un tasītēm. Bija klāt tējas dzeršanas laiks. Rietošās saules stari apmirdzēja balkonu, un mēs palikām ēnā pie sienas.

— Būtu es zinājusi, nekad vairs mēs nebūtu satikušies.

— Ko zinājusi?

— Kaut ko noteiktu, — viņa nepacietīga un nogurusi atbildēja. — Es būtu pacietusi viņa nāvi. Būtu pacietusi, ka viņš aiziet atpakaļ citā, man gluži svešā pasaulē, ja vien zinātu, kas tā par pasauli. Bet saprotiet taču! Šis vīrs, kuru mīlēt var būt katras sievietes lepnums un gods, šis spēcīgais, īstais cilvēks pazuda kā miglā. Es toreiz viņam sastāstīju visādas blēņas par kādu noslēpumainu svešinieku. Katrs cilvēks taču kādreiz pļāpā visādas muļķības. Tik nu es zinu, ka tā patiešām arī bijis. Jebkura sieviete grib būt saskaņā ar vīrieti, kuru viņa mīl, lai arī cik šī saskaņa būtu nožēlojama un lai tas prasītu nez kādus upurus, viņa grib zināt, kā viņš ar savu sievu un bērniem dzīvo Parīzē, Sidnejā vai Bombejā, kā viņš to un to dara... Zināt, ka viņš ir dzīvs, ka starp viņu un jums ir vēl kādas sīksīkas, gandrīz netveramas stīdziņas. Tad sakod zobus, jo tāda ir cilvēka dzīve. Bet, ja viņš pilnīgi nozūd kā kāds spoks, tad, patiesi, nav spēka vairs saprast, kur esi un kas ar tevi notiek. Tādēļ ari varēju vai prātu zaudēt. Es visiem spēkiem pūlējos būt aukstasinīga. Man enerģijas ir bezgala daudz, un es cīnījos ar visu spēku. Tomēr nervi neizturēja. Nebūtu viņš mani mīlējis, es ar varu piespiestu sevi visu aizmirst. Bet... Žēlīgais Dievs! Ko tur runāt! Jau tā viss saprotams. Jūs to zināt tikpat labi kā es. Jūs taču pats man teicāt. Un cilvēks, kuru es mīlēju, kurš arī mani mīlēja, aizbrauca un pazuda, izgaisa kā meteors, kā nebūtībā iegrima. Kādas tik neprātības es nedarīju, lai dabūtu zināt, kur viņš varētu būt! Beidzot atbraucu pie jums. To gan nedomāju, ka te satikšu arī viņu pašu. Jūs taču man ticat, Tonij, vai ne?

— Protams, — es atbildēju. Patiesi, kā gan viņa būtu varējusi zināt, ka Lekedejs ir šeit Ruaijā? — Bet vai jums nekad neienāca prātā viņam rakstīt uz kara ministriju vai uz Koksa banku?

— Mans draugs, es neesmu apdullusi skolniecīte.

— Jums taisnība. — Es nogaidīju, kamēr sulainis uzklāj galdu un aiziet. — Bet ko tagad, kad jūs visu zināt?

Viņa smagi nopūtās.

— Tagad, Tonij, es apraudu savu noslēpumu.

Oriola ielēja mums abiem tēju. Es viņai pasniedzu cepumus. Mēs jau runājām daudz mierīgāk. Beidzot viņa teica:

— Es vairs te nevaru nosēdēt.

Un pēc pāris minūtēm mēs jau bijām uz ielas.

— Uzkāpsim kādā kalnā, — viņa teica, kāri ieelpodama svaigo gaisu.

Nekad es neesmu varējis saprast, kā var normāls cilvēks vēlēties uzkāpt kalnā. Es visu mūžu vairāk esmu mīlējis līdzenas vietas. Bet mūžīga staigāšana un klīšana bija Oriolas rakstura simbols.

Es ļoti nelabprāt piekritu.

— Tikai, lūdzams, ne tajā stāvākajā, — es žēlīgi teicu.

Pa taciņām, cauri vīnogu dārziem, sākām kāpt kādā kalnā. Virsotnē tikuši, apsēdāmies. Es no pieres noslaucīju sviedrus.

— Kur ir tas cirks? — lēdija Oriola pēkšņi vaicāja.

Es parādīju uz Klermonferānas pusi un pateicu, kurā vietā ir cirks.

— Cik tālu tas ir no šejienes?

— Kilometrus četrus vai piecus.

— Es vakarā iešu uz cirku, — viņa mierīgi teica.

— Ko?

Es gandrīz uztrūkos kājās.

— Oriola, mīļā, man sirds nav kārtībā. Vismaz mani saudzējiet.

— Vai tad es ko briesmīgu pateicu? Kādēļ es nevaru aiziet uz cirku, ja man patīk?

— Par to jūsu patikšanu jau es arī brīnos.

— Jums, liekas, par daudz ko jābrīnās. Labāk iedzeriet kādas zāles, varbūt sirdskaite pāries.

— Var jau būt, — es teicu. — Bet, Dieva dēļ, sakiet man, kādēļ jums tā gribas redzēt, ka nelaimīgajam Lekedejam jātaisa visādas muļķības?

— Ja jūs tā esat mani sapratis, tad ļoti nožēloju, ka to pateicu,

— viņa ledusauksti teica. — Es jau varēju aiziet, jums nekā neteikusi.

Es paraustīju plecus.

— Galu galā tā ir jūsu personīga darīšana. Pirms dažām minūtēm jūs teicāt, ka apraudat savu noslēpumu. Tas bija diezgan poētiski teikts.

— Nekādas poēzijas tur nav, — viņa atcirta. — Tas viss ir zudis. Esam nonākuši reālajā faktu pasaulē. Un es gribu tos visus izzināt, saprast. Tikai tā es varu tikt pie patiesības.

Ja tā runā sievietes, līdzīgas lēdijai Oriolai, tad ir kauns viņām pretoties ar banālām sadzīves gudrībām. Viņa bija apņēmusies iet uz Vendramena cirku, un tikai kosmiska katastrofa varēja viņu aizturēt.

Brīdi es nezināju, ko teikt.

— Jums jau viegli aiziet uz cirku, bet kā būs Lekedejam ap sirdi?

— es teicu, salasījis pēdējās veselās prāta drumstalas.

— Viņam nekas par to nav jāzina.

— Viņš to nevar nezināt, — es tik viegli neatlaidos. — Ceļojošs cirks jau nav diez cik plašs un nepārredzams. Jūs sēdēsiet viņam acu priekšā.

Es redzēju, ka viņas seja stipri pārvēršas.

— Bet, ja jums vienalga, vai viņš mūs redz vai neredz...

Viņa iedegās.

— Kā jūs drīkstat domāt, ka es varētu būt tik cietsirdīga!

— Protams, ka jūs nevarat tāda būt! — es teicu.

Brīdi viņa skatījās pāri kalnam.

— Paldies, Tonij, — viņa beidzot sacīja, — par to es nebiju domājusi. Protams, es būtu nopirkusi biļeti vislabākajā vietā un nekas no mana nodoma nebūtu iznācis. Bet cirkos taču ir arī tālākas vietas, galerijā, pie pašas sienas.

— Bet, mans bērns! — es izsaucos. — Jūs taču nesēdēsiet kopā ar visnetīrākajiem Klermonferānas ielas puikām!

Viņa uz mani līdzcietīgi paskatījās un nopūtās.

— Jūs runājat tā, it kā būtu piedzimis pirms simts gadiem un nebijis karā, ne par to ko dzirdējis. Kāda... — Viņa sapinās un tik tuvu pieliecās pie manis, ka sejā sajutu viņas elpu. — Kāda man daļa, velns lai parauj, gar visiem Klermonferānas ielas puikām!

Es nebūt nešaubījos, ka viņa varētu veselu nakti kopā nodzīvot kādā alā ar smirdošiem un kailiem barbariem. Es zināju, ka no sava nodoma tā neatteiksies, bet tikpat labi zināju ari, ka franču rupjais pūlis mūs ne visai ieredz, jo viņi vaino viltīgo Angliju, ka tiem nav ne cukura, ne tabakas, ne sērkociņu.

Līdzjūtīgi smaidot, viņa noklausījās, ko es saku.

Es biju panācis pretējo, — šī avantūra viņai izlikās vēl aizraujošāka un saistošāka. Būtu es viņu pārliecinājis, ka mežoņi to var sagūstīt un saplēst gabalos, viņa aiz sajūsmas nezinātu, ko darīt. Galu galā es vairs nezināju, kā viņai pretoties (jo ari es Oriolu mīlēju, protams, ar gluži citu mīlestību) un biju ar mieru iet viņai līdz uz cirku.

— Bez manis jūs turp neiesiet, — es teicu.

— Redzat, jau veselu pusstundu es gaidīju jūsu laipno priekšlikumu, — viņa teica.

Ko es varēju atbildēt, tas palika neizteikts, to es pateicu savam vissvētākajam «es». Tas viss man jums nav jāstāsta. Es nerakstu grēksūdzi, bet godīgu romānu.

Pie apvāršņa parādījās mākoņi. Mēs devāmies lejā uz ieleju.

— Būs lietus, — es teicu.

— Lai ir, — Oriola vienaldzīgi atteica.

Mēs paēdām pusdienas agrāk par visiem citiem, un tieši pusdienas laikā lietus sāka tik stipri gāzt, ka bija jāiel no balkona ēdamzālē. Sākās nikns pērkons.

— Tādā laikā, nudien, tas ir taisni muļķīgi, — es sacīju.

— Jo muļķīgāk, jo labāk, — viņa atbildēja. — Palieciet mājā, Tonij. Jūs esat slims cilvēks. Gan jau es viena pati tikšu galā.

Nē, tas nav iespējams. Kā visi cilvēki, arī es dažreiz varēju būt stulbi ietiepīgs, kā ēzelis.

— Ja jūs iesiet, iešu arī es.

— Kā jau izlutināts cilvēks, jūs taču uz visu vakaru paņemsiet automobili, tādēļ nav ko bīties, ne mēs saaukstēsimies, ne sālīsim.

Vai gan es vēl varēju viņai pretoties? Mēs steigšus paēdām pusdienas un, lietum kā no spaiņiem gāžot, aizskrējām līdz automobilim, un viņa galā no automobiļa līdz cirka kasei. Mēs bijām lietus mēteļos ar saceltām kapucēm, un, lai vēl mazāk varētu mūs pazīt, lēdija Oriola bija sadabūjusi melnu šķidrautu. Samaksājām sešdesmit santīmus par biļeti un iegājām tukšā teltī. Vēl bija ļoti agrs. Bez mums vēl bija kādi seši vai septiņi cilvēki. Uzkāpām pašā augšā. Mitrais, aukstais audekls bija kā radīts, lai dabūtu reimatismu. No griestiem pilēja lietus lāses un lija aiz apkakles. Oriola ciešāk ietinās lietusmētelī un pasmaidīja.

— Gluži kā senos laikos.

— Velns lai rauj visus tos senos laikus! — es teicu, visādi pūlēdamies ērtāk ierīkoties uz šaurā soliņa.

— Cik jūs, Tonij, esat labs, ka braucāt man līdz, — viņa pēc laiciņa teica. — Jūs nevarat iedomāties, cik esmu apmierināta, ka esmu jūsu tuvumā.

— Ja jūs domājat man smērēt medu uz lūpām, tad varu teikt, ka neesmu tik viegli paņemams!

Dažreiz tas ļoti noder, ja sievietei var parādīt, ka jūs nevar vis tik viegli piemuļķot.'

Viņa satvēra manu roku.

— Mans dārgais, es nebūt nejokoju! Patiesi ne! Jūs taču laikam nedomāsiet, ka esmu atnākusi izpriecas nolūkā?

Vēl brītiņu mēs ecējāmies, tad apklusām un sākām apskatīt publiku. Trīs augšējie balkoni drīz vien bija stāvgrūdām pilni. Manus jūtīgos nervus tirdīja ķiploku un nemazgātas miesas negantā smaka, nerunājot nemaz par paša cirka aromu. Franču kareivji ir jauki zēni, ja viņi ir tev kaimiņos, rodas patīkama sajūta, ka esi drošs. Bet kad tie līdz ādai samirkuši un kad izgaro viņu sviedri, tad pie citādām smaržām pieradis cilvēks labprāt ar mieru pārciest arī dažas labas briesmas. Bet ap mums bija vesels bars brašo karavīru, no kuriem kūpēja atdziestošo sviedru tvaiks.

Man līdzās sēdēja kāda resna dāma, kura kūpēja kā pirts lāva, kad tai uzmet garu, un ūdens no viņas lietussarga pilēja man taisni kurpēs. Lēdijai Oriolai līdzās sēdēja kalsnējs vīrietis kareivja cepurē, bez apkaklītes, kurš, sarkastiski ņirgādamies, ar kareivjiem apakšējā balkonā sarunājās par kapitālistiem, kas sēdēja trīsfranku vietās. Pēkšņi sāka dārdēt ērmotais cirka orķestris.

Manēžā izjāja jaunava uz balta zirga. Izrāde bija sākusies. Programma turpinājās parastajā kārtībā. Klauni izkliedza savas novazātās asprātības, un vienkāršie mirstīgie, kas bija sanākuši viņos skatīties, smējās. Kāds pusaudzis staigāja pa vāji savilktu tērauda stiepli, pāri galvai vicinādams japāņu saulessargu. Divi akrobāti pagrozījās uz paralēliem baļķiem. Mēs sēdējām, saspiesti kā blaktis, elkoņus pret ceļiem un zodu pret roku atspieduši, neteikdami ne vārda un gandrīz arī neko neredzot, jo tur lejā bija tikai kāda elles bedre, kurā sākās mūsu traģikomēdijas ieskaņa.

Oriola jau sen bija noņēmusi savu šķidrautu. No manēžas tās seju tikpat nevarēja saredzēt.

Viņa spieda rokām deniņus un acis nenovērsa no izmisumu vēstošās bedres tur lejā. Programmu mēs nemaz nenopirkām, un es numuru kārtību biju aizmirsis.

Manēža brīdi bija tukša. Tad nedabiski lieliem soļiem ienāca kāds baiss ērms, kalsnējs kā nūja, augstiem papēžiem, zaļās zīda jātnieku biksēs, kuras tam sniedzās līdz padusēm, spilgti sarkanā parūkā, ar pēdu garu matu pušķi galā, baltiem papīra cimdiem rokās, ar pārmērīgi gariem pirkstiem, kuri komiski mētājās. Viņam rokās bija savada vijole, acīmredzot iztaisīta no cigāru kastes un slotas. Sejā bija iekrāsots muļķīgi sastindzis smaids. Ērmotais radījums atvēra muti, un publika atturīgi aplaudēja.

Lēdija Oriola aizvien vēl domīgi sēdēja un gaidīja. Es izbrīnījies paskatījos un redzēju, ka viņa to ērmu nepazīst.

— Tas ir Lekedejs, — es teicu.

Viņa drudžaini ievilka elpu, izstiepās un klusi nopūtās: «O-o!» Tie nebija cilvēka vaidi, tā vaid tikai ievainots kustonis. Viņas seja no pārmērīgā sasprindzinājuma uzreiz palika neglītāka.

Instinktīvi viņa satvēra manu roku un to cieši saspieda.

— Kādēļ es nācu šurp! — viņa drebošā balsī čukstēja.

— Iesim prom! — es teicu.

Viņa papurināja galvu.

— Nē, nē. Tad mēs sevi uzreiz nodotu. Man jānoskatās līdz galam.

Viņa dziļi nopūtās, palaida manu roku un pūlējās pasmaidīt.

— Jau viss ir kārtībā. Neuztraucieties.

Viņa sēdēja kā sastingusi un skatījās uz Lekedeju. Šovakar Leke-deja uzstāšanās ne tuvu nebija tik apbrīnojama, kā pirms dažām dienām, kad biju viens pats cirkā. Nebija ne vēsts no magnētiskā kontakta ar publiku, pat tehniskā ziņā viņš bija tāds kā neskaidrs. Bet Elodī, par kuras jūtību un dedzību es aizvien tā sajūsminājos, šovakar bija kā mehāniska lelle, kā pareizi uzvilkts automāts.

Es biju gluži saplacis. Būtu Lekedejs iznācis kā spīdošs uzvarošs mākslinieks, kaut klauna tērpā, lēdija Oriola droši vien būtu lepna uz viņu. To būtu valdzinājusi viņa vara par sajūsmināto skatītāju pūli. Ģēnijus neviens netiesā. Bet tas bija kaut kas pavisam vidu-vējš, lēts, banāls un gausi gļēvs, kaut esmu redzējis, kā iekaist šī cilvēka asinis, ja viņš grib īsti rādīt savu mākslu. Bet lēdijai Oriolai tas bija tikai prasts, nodrāzts programmas numurs ceļojošā cirkā, uz kurieni viņas aprindu ļaudis aiziet tikai pasmieties par vienkāršās tautas nožēlojamo gaumi.

Šoreiz Endrjū uzstāšanās arī bija sašaurināta, nemaz nebija fināla numura ar garo vijoli. Kad viņš beidza, atskanēja šķidri aplausi. Viņš palocījās, Elodī pie rokas turēdams, un aizgāja. Ejot viņu tikko nepa-grūda jātniece ar balto zirgu.

— Iesim, — Oriola teica.

Automobilis mūs gaidīja. Pie skaidrām debesīm spīdēja pilns mēness. It kā lietus nemaz nebūtu lijis. Es nomurmināju kaut ko par burvīgu nakti.

— Labāk būtu lijis lietus, — lēdija Oriola teica.

Visu ceļu mēs nerunājām. Es pūlējos atcerēties kādus mierinājuma vārdus, bet viss, kas ienāca prātā, bija tik banāls un lieks. Oriola sēdēja kā sastingusi un neteica neviena vārda.

Automobilis apstājās pie viesnīcas. Mēs reizē braucām augšā ar liftu. Nekad es neaizmirsīšu, kāda bija viņas seja. Tā bija kā traģiska mūzas maska.

Mēs atvadījāmies.

Viņa cieši spieda manu roku.

— Ar labu nakti, Tonij. Lielu lielais paldies.

Divdesmit pirmā nodaļa

Pirmā zīme, kas vēstīja, ka vakar sākusies vētra, bija zīmīte no Bakusa, kuru man ienesa no rīta. Todien bija viņa kārta pacienāt mūs ar brokastīm. Horacio rakstīja, ka mūsu draugi no Klermonferānas maltītē nevarot piedalīties un viņam jādodoties turp. Tādēļ viņš lūdza šo dienu izlaist.

Es apģērbos, nopirku puķes un līdz ar galantu vēstulīti tās aizsūtīju lēdijai Oriolai. Ekspresis atnāca atpakaļ un pateica, ka milady pirms kādas pusstundas izgājusi.

— Vai tikai viņa nav pavisam aizbraukusi?

Ekspresis teica, ka viņa aizgājusi pastaigāties.

Man palika vieglāk. Aizbraukt ar pirmo vilcienu, — tas bija viņas stilā.

Es izdzēru vajadzīgo daudzumu riebīgā dziedinošā ūdens un viesnīcā apvaicājos, vai Oriola nav pārnākusi. Nē, vēl nav. Man nekā nebija ko darīt, tādēļ paņēmu vietējo avīzi un devos uz kafejnīcu, no kurienes varēju vērot parka vārtus un visu, kas notiek uz ielas. Tikko apsēdos pie galdiņa un paskatījos ārā, redzēju no tramvaja piestātnes nākam šurp Lekedeja kalsnējo stāvu. Nez kādēļ man bija prieks, ka viņam bija galvā mīksta, pelēka platmale. Es piecēlos, pasaucu viņu un lūdzu sēsties pie mana galda.

— Ar lielāko prieku, — viņš teica. — Es nācu apliecināt lēdijai Oriolai savu padevību.

Dabūjis zināt, ka viņas nav mājās un ka no kafejnīcas labi saredzamas viesnīcas ieejas durvis, viņš apsēdās.

— Brokastis Bakuss atcēlis, — es teicu.

— Tas tiesa. Es viņam no rīta piezvanīju. Elodī šodien tāda nevesela.

— Droši vien vakarējais negaiss vainīgs?

Viņš palocīja galvu. Sieviešu nervi.

Bija kas noticis. Es atcerējos, cik viņš vakar vakarā bija gauss un nevarīgs.

— Ak, jā, — es teicu, — Bakuss man raksta, ka viņš braucot pie jums uz Klermonferānu.

— Jā, — Lekedejs sacīja, — viņš vēl ir turpat. Zināt, tam cilvēkam ir apbrīnojama takta izjūta un viņš lieliski prot arī citus pakļaut savai gribai. Horacio ir dzimis kardināls. Man liels prieks, ka jūs ar viņu iepazināties.

Es izteicu dažus glaimus par Bakusu. Sākām runāt par viņa balsi. Bet no mūsu valodām nekas neiznāca. Lekedejs acis nenovērsa no viesnīcas ieejas durvīm.

— Es baidos, ka tikai lēdija Oriola neieiet nepamanīta, — viņš sacīja.

— Šī ir pēdējā reize, kad ceru viņu vēl satikt. Rīt mēs braucam prom.

— Rīt?

— Šovakar beidzas mūsu angažements. Jaunnedēļ mums jau jābūt Višī.

Es biju pārsteigts. Vēl vakar par prombraukšanu neviens pat neieminējās.

— Es pats lauzu līgumu, — Endrjū teica, it kā atbildēdams uz manu pārsteigto skatu. — Man par ļaunu direkcija angažējusi otru premjeru. Es tā neesmu ar mieru. Ar vārdu sakot, es nevaru ciest cirka «zvaigžņu».pagalam lēto godkārību. Bet šoreiz es tikai meklēju kādu iemeslu.

— Es nedomāju, ka cirka atmosfēra jums būtu īsti pa prātam, — es teicu.

— Jums taisnība. Es tur nejūtos labi. Bet direkcijai nekas nav pretim, ka aizeju, tai paliek mūsu alga par dažām dienām.

— Un tās dažas dienas?

— Padzīvosim Višī.

Viņš runāja vēsi, tā seja bija nedzīva, it kā pamirusi.

— Draugs, man būs ļoti grūti no jums šķirties, — es teicu.

— Man no jums vēl grūtāk.

— Nu uz visiem laikiem gan nešķirsimies, — es teicu, raudzīdams izdibināt, kas notiek viņa dvēselē. — Līdz Višī jau nav tālu, sevišķi ar automobili.

— Dārgais Hilton, jūs redzēt man vienmēr būs liels prieks.

To «jūs» viņš sevišķi uzkrītoši uzsvēra, tā kā pat tik neattapīgam cilvēkam kā man tā lieta bija pārāk skaidra.

— Sakiet man. lūdzu, kad jūs sadomājāt aizbraukt? — es painteresējos. — Bakuss raksta tikai, ka kopējās brokastis šodien atceltas.

— Vakar vakarā, — viņš teica. — Tādēļ arī saucu Bakusu pie sevis.

— Es saprotu.

Bet, ko īsti saprotu, to viņam nepateicu.

Viņā ielas malā, sev par lielu prieku, ieraudzīju lēdiju Oriolu. Es piecēlos, pamāju viņai. Brīdi tā šaubījās, tad nāca pāri ielai uz kafejnīcu. Mēs viņu sagaidījām pie durvīm. Ienākt iekšā Oriola atteicās, un mēs gājām uz parka pusi.

— Es lieliski izstaigājos, — viņa teica. — Biju aizgājusi tālu tālu aiz Ruaijas. Ak, cik tur skaisti! Jums arī vajadzētu tur paklejot. Ir vērts.

— Es to vietu jau sen pazīstu, — Lekedejs sacīja.

— Sevišķi mani pārsteidza, cik daiļas ir Overnas sievietes.

— Tīrs vecgalliešu tips, — Lekedejs teica.

Viņš sakārtoja savus matus.

— Es tikko jaudāju turēties kājās. Ilgojos tikai pēc divām lietām: aukstas vannas un brokastīm. Vai nesatiksimies vēlāk.

Endrjū pat nepakustējās, stāvēja kā kareivis kara tiesas priekšā.

Es brīnījos, cik Oriola vienaldzīga.

— Diemžēl jūsu laipno uzaicinājumu nevarēšu pieņemt, — viņš teica. — Šodien visu dienu būšu aizņemts, bet rīt jau aizbraucu no Klermonferānas. Un diez vai vēl kādreiz tiksimies.

Abi saskatījās. Oriola nespēja izturēt Endrjū mierīgo un tomēr tik dziļu sāpju un moku pilno skatu.

— Labi. Tad atsēdīsimies kaut kur ēnā.

Mēs iegājām dārzā, tur zem kokiem bija viens brīvs soliņš un mēs apsēdāmies. Oriola nosēdās vidū starp mums abiem.

— Ko jūs domājāt, sacīdams, ka diez vai vēl kādreiz tiksimies, Klermonferānu vai visu pasauli?

— Varbūt arī visu pasauli.

Viņa tā savādi iesmējās.

— Gadījuma dēļ mēs satikāmies te, tāpat varam satikties arī kur citur.

— Mēs esam katrs no savas pasaules, — viņš atbildēja. — Nebūtu Hiltona, diez vai arī te mēs būtu tikušies.

— Kapteinim Hiltonam te nav nekādas nozīmes, — viņa dedzīgi teica. — Man nebija ne jausmas, ka jūs esat Klermonferānā.

— Es par to nešaubos, lēdija Oriola.

Viņa iedegās,- sadusmodamās, ka izrunājusi tādas muļķības.

— Arī kapteinis Hiltons nezināja, ka es atbraukšu.

— Protams, — Lekedejs atbildēja.

— Nu... — viņa pēc brīža teica.

— Es atbraucu uz Ruaiju no jums atvadīties.

— Kādēļ, — viņa klusi vaicāja.

— Elementāras pieklājības dēļ.

— Jūs gribējāt man ko teikt?

— Varbūt tikai piebilst dažus vārdus pie tā, ko vakar jums jau stāstīju.

— Kad jūs aizgājāt, kapteinis Hiltons jūsu stāstu papildināja. Viņš gan bija ļoti skops! Tomēr šis tas vēl nebija skaidrs. Būtu jūs no sākta gala bijis vaļsirdīgs pret mani, viss, kas tagad notiek, nebūtu noticis. Nu man pašai vajadzēja izdibināt patiesību. Būtu visu skaidri zinājusi, es nebūtu vakar gājusi uz cirku.

Viņš nodrebēja, it kā lode būtu to ķērusi, un sakoda zobus.

— Šai ziņā jūs gan varējāt mani pasaudzēt, — viņš teica. — Hilton, kādēļ jūs viņu tur laidāt?

— Ko es varēju darīt? — es nomurmināju.

— Cirks nav nekāda teicamā izpriecu vieta, — viņš mierīgi un skaidri teica. — Labāk varējāt aiziet uz teātri. Nu, kā jums patika programma?

Viņa izstiepās, paskatījās uz Endrjū, tad novērsa skatu un raudzījās uz zemi. Es biju pārsteigts, jo pa viņas vaigiem tecēja asaras. Tās pamanījusi, viņa asi un strauji pārvilka ar roku pār acīm. Lekedejs pieskārās pie viņas piedurknes.

— Nožēlojams skals, vai ne? Es nevaru teikt, ka būtu varen lepns uz sevi. Nu varbūt jūs sapratīsiet, kādēļ es no jums slēpu patiesību?

— Tomēr Hiltonam jūs visu izstāstījāt. Kādēļ gan ne arī man?

Es piecēlos, jo gribēju, lai viņi tiek galā paši saviem spēkiem, bet

lēdija Oriola ieķērās man rokā un piespieda atkal apsēsties.

— Man likās, ka es jums esmu tikpat tuvs draugs kā Antonijs, — viņa sacīja.

— Protams, — viņš atbildēja. — Bet Hiltons ir vīrietis, jūs — sieviete. Tā ir liela starpība. Jūsu domas un jūtas darbojas pavisam citādi. Piemēram, Hiltons ir uzticams draugs, tomēr, cik man zināms, viņam ne prātā nenāk liet asaras par Mazo Patu.

Es nemaz nejutos labi. Tomēr viss šis skats bija bezgala interesants. Likās, ka Lekedejs atkal atguvis vīrišķīgo cēlumu, kurš mani tik ļoti pārsteidza pirms gada.

— Arī Antonijs būtu raudājis, ja vien varētu paraudāt, — viņa izaicinoši teica.

Lekedejs pasmaidīja savu apburoši bērnišķīgo smaidu.

— Ak, — viņš teica, — tā jau ir tā lieta — ja vien varētu...

Brīdi viņi klusēja. Kaut viss tas bija tik traģisks, es jutos apmierināts, redzēdams, ka pārsvars nebūt nav Oriolas pusē. Galu galā viņa bija ļoti vainīga Endrjū Lekedeja priekšā. Bet nebiju es vēl paguvis kā nākas papriecāties, ka viņa cīņu zaudējusi, te pats velns tai bija iečukstējis ārkārtīgi izdevīgu riposte.

— Kā klājas madame Patou? — viņa vaicāja.

Uzreiz izgaisa smaids Lekedeja sejā.

— Viņu mazliet uztraucis vakardienas negaiss, citādi viņa jūtas ļoti labi.

Endrjū piecēlās.

— Jūs jau aizejat? — lēdija Oriola iesaucās.

Viņš pamanīja tās balsī jaunu pieskaņu un atkal pasmaidīja.

— Ir jau laiks. Uz redzēšanos, Hilton?

Mēs sniedzām viens otram rokas.

— Uz redzēšanos, vecais draugs, — es teicu. — Drīz atkal tiksimies.

Oriola piecēlās un nicīgi pagrieza man muguru. Acīmredzot es vairs nebiju vajadzīgs. Es arī klusītiņām nozudu un staigāju pie parka vārtiem, gaidīdams Oriolu iznākam.

Kas notika pēc tam, kad aizgāju, es dabūju zināt no viņas.

Brīdi viņi klusēdami palika uz vietas, tad Endrjū tai sniedza roku.

— Sveiki, lēdija Oriola, — viņš teica.

— Nē, — viņa sacīja. — Mums vēl daudz, ko runāt. Vai jūs man ticat, ka es būtu laimīgāka, ja nebūtu šurp atbraukusi?

— Es jūs pilnīgi saprotu, — viņš piespiesti teica.

— Tas ļoti sāpina.

— Vai nu tas tik svarīgi?

— Nezinu. Tomēr man tas ļoti sāp.

Lekedejs izslējās izstiepās. Viņa seja gluži satumsa.

— Lai kāds ir mans amats, tomēr varu būt godīgs cilvēks. Un es nezaudēju tiesības uz savu līdzcilvēku cieņu tādēļ vien, ka esmu uzticīgs savam pienākumam.

— Jūs liekat man nojaust, ka man nav bijusi taisnība. — viņa teica. — Ko lai dara! Esmu to pelnījusi! Tomēr tas man sāp. Briesmīgi sāp! Kā jūs to nesaprotat! Tas taču ir briesmīgi, ka taisni jums tā jādzīvo! Arī jūs ciešat. Ak, Dievs, cik tas ir sāpīgi!

— Neaizmirstiet, ka jau no paša šūpuļa esmu audzināts tādai dzīvei.

Viņa bija gluži izmisusi.

— Kādēļ es braucu šurp? — viņa teica. — Labāk būtu viss palicis kā aprīlī. Tad vēl bija kāds skaistums, kaut jūs skaidri pateicāt, ka šķiramies uz mūžu. Jūs citādi nevarējāt. Piedodiet man visu, ko esmu teikusi. Vienmēr esmu lepojusies, ka esmu praktiska sieviete. Varbūt tieši tādēļ es neprotu uzvesties tajos brīžos, kad jātiek galā ar dziļākām, sarežģītākām jūtām. Ja biju cietsirdīga un nežēlīga, tad tikai tādēļ, ka gribēju pati sevi mocīt, bet aizmirsu, ka mocu arī jūs.

Viņi gāja tālāk pa parka aleju. Liekas, pirmo reizi Endrjū sāka sajēgt, ko viņš nozīmē lēdijai Oriolai.

— Man ļoti sāp, — viņš nopietni teica. — nekad nebūtu domājis, ka jūsu dzīvē tam visam tik liela nozīme. Citādi būtu jums izteicis visu patiesību. Jūs man bijāt viss, kas vien var sieviete vīrietim būt. Es gribēju jūsu atmiņā palikt tāds, kāds pārnācu no kara lauka. Es nezinu, vai tas bija lepnums vai godkārība. Mēs visi esam grēcīgi. Es lūdzu Dievu par jums. Jūs bijāt mana Sapņu Princese. Nekad es nebūtu jums to teicis, jo dzīve mani mācījusi savaldīties, izturēt, paciest. Varbūt pat pārāk daudz esmu pacietis un savaldījies. Arī tagad man nevajadzēja to teikt, bet...

— Nedomājiet, ka esmu tāda muļķīte, — viņa to pārtrauca. — Es visu zināju. Zināja arī Veriti-Stjuarti. Pat mazā Ieviņa zināja.

Viņi gāja arvien tālāk un tālāk.

— Es baidos, vai tikai neesmu jūs pārlieku sāpinājis, — viņš sacīja.

Oriola pēkšņi sajuta dziļu nožēlu.

— Ak! Cits vīrietis bruktu man virsū un kliegtu, ka esmu izpostījusi visu viņa dzīvi. Un tā būtu taisnība. Jo es taču atbraucu šurp, lai no Antonija Hiltona dabūtu zināt par jums visu, visu. Vēstulēs viņš noteikti izvairījās par jums ko stāstīt, un, man likās, ka viņš daudz ko zina. Tādēļ braucu šurp un satiku jūs pašu. Un atvedu jums tikai sāpes un bēdas.

— Varbūt ir labāk, — viņš teica, — ka satikāmies un izrunājāmies. To mums jau sen vajadzēja izdarīt, bet... — Viņš skumji raudzījās Oriolai acīs. — Bet mēs nevarējām, jo es nekā nezināju. Lai nu šā vai tā, nu viss ir beidzies.

— Jā, — viņa nopūtās. — Viss ir beidzies. Esam atdūrušies pret akmens sienu, pret reālo dzīvi.

— Jā, — viņš teica. — Es esmu Mazais Patu, Pajaco, āksts, klauns; mana partnere ir madame Patou, ar kuru es iepazinos, kad man bija divdesmit gadu un ar kuru esmu saistīts nesaraujamām savstarpējas uzticības un pateicības saitēm. Bet jūs esat — lēdija Oriola Deina. Jā, mēs esam katrs no savas pasaules.

— Jums taisnība, — viņa atbildēja. — Mums bija savs romāns. Varbūt muļķīgs, tomēr tas bija mūsu romāns. Atcerēsimies to bez sāpēm. Varbūt no šīm atmiņām kļūs saldāka mūsu dzīve. Bet romāns ir beidzies, kā jūs sakāt. Tam vajadzēja beigties.

— Jā, nav izejas, — viņš teica. — Durvis cieši aizslēgtas. Ardievu.

Endrjū noliecās un noskūpstīja lēdijas roku.

Sajuzdama viņa lūpas pieskārienu, Oriola nodrebēja. Tā bija šķiršanās uz visiem laikiem, tas bija kā zīmogs uz mīlestības kapa.

Brīdi viņa noskatījās, kā pazūd viņa kalsnējais, garais stāvs, tad pagriezās un devās uz parka vārtiemn, kur es viņu sagaidīju.

— Man neveicas, Tonij, vai ne?

Un vairāk ne vārda viņa neizteica līdz pat viesnīcas vārtiem.

Brokastu laikā viņa man izstāstīja visu, ko abi ar Lekedeju runājuši. Oriola sev rūgti pārmeta, ka Parīzē ļāvusies acumirkļa iegribai un atbraukusi uz Ruaiju, nožēloja arī visu to, ko no rīta bija teikusi Lekedejam.

— Jūs bijāt nežēlīga, bet tāda taču nemaz neesat, — es tiesneša balsī sacīju.

— Visu nakti man nedeva mieru tas zaļi sarkanais, dzeltenais spoks. Un tā resnā mātīte! Es aiz šausmām stenēju un vaidēju. Ak, kādēļ es neatstāju visu, kā bija! (To viņa atkārtoja vai katra teikuma beigās). Domāju, ka staigājot aizdzīšu drūmās domas. Nekā. Ar nakts vilcienu es braucu atpakaļ uz Parīzi. Man nevajadzēja vēlreiz ar viņu tikties. Viss jau bija miris. Beigts. Izputināts. Kad satikos ar jums abiem, jau biju daudzmaz attapusies. Sajutu, ka nespēju vairs izrunāt tos nolādētos, sausos un aukstos vārdus. Man gribējās, lai Lekedejam sāp, lai viņš atkal ir seno dienu Endrjū. Tādēļ teicu viņam, ka vakar biju cirkā.

Oriola turpināja tajā pašā tonī:

— Es varētu par viņu raudāt un raudāt, bez gala. Nedomājiet, ka tas ir tikai egoistisks uzbudinājums. Es Endrjū stāstīju. Ak visas tās šausmas! Kas gan viņam nav bijis jāizcieš! Kā viņš ir cietis!

Brīdi Oriola klusēja Tad sacīja:

— Kāda jēga tā svaidīties neziņā. Vai nu tu saproti, vai nesaproti... Viens no diviem!

Lai viņu mierinātu, es izmelojos, ka visu saprotu. Tomēr nevarēju apgalvot, ka tobrīd viņu sapratu. Šaubos, vai arī tā pati sevi saprata. Viņas jūtas «svaidījās neziņā», kā viņa pati teica. Pat ne svaidījās, bet joņoja kā trakā karuselī, atkal un atkal garām vieniem un tiem pašiem tēliem un notikumiem. Šausmas Mazā Patu dēļ. Mīlestība pret Lekedeju. Madonu^1 Patou. Ienaids pret Lekedeju. Nicinājums pret sevi, ka atbraukusi šurp. Mazais Putu un madame Patou. Nebeidzams žēlums pret Endrjū. Ģenerālis Lekedejs. Bijušie sapņi. Sairušas ilūzijas. Mīlestības kaps. Šausmas par Mazo Patu un tā tālāk, «da capo» un tā bez gala.

Viņa izdzēra atdzisušo kafiju, piecēlās, izstaipījās, gluži kā milzīgs, brīnišķīgs kaķis, dziļi nopūtās un pasmaidīja.

— Divas naktis neesmu gulējusi un šorīt nostaigāju divpadsmit jūdzes. Līdz pusdienām gribu pagulēt. — Oriola nožāvājās. — Nabaga Tonij, — viņa pasmējās. — Šodien varēsiet beidzot kārtīgi paēst pusdienas kā visi citi ļaudis.

— Tas ir vienīgais, kas man var vēl patikt, — es teicu.

Atkal viņa iesmējās, pameta man gaisa skūpstu un aizgāja.

Es paliku uz balkona izsmēķēt cigāru, ko ārsti man stingri aizlieguši. Nolēmu kompensēt izjaukto diētu ar divkāršu porciju riebīgā dziedinošā ūdens.

Izsmēķējis cigāru, arī es gāju gulēt. Tās dienas trakie notikumi tomēr neļāva aizmigt. Un tad vēl man tieši pie i u.-.īm sāka spēlēt nolādētais kūrorta orķestris...

Pusdienas ēdu kopā ar lēdiju Oriolu. Viņa pateica, ka esot ļoti labi atpūtusies un nu esot savā parastajā garastāvoklī.

— Es nebūt nevēlos palikt bez jūsu sabiedrības, — es teicu, — tādēļ ceru, ka vairs nerunāsiet par nolaižamo soliņu nakts vilcienā.

— Nav jau arī nekādas jēgas par to runāt, — viņa atbildēja. — Lekedejs jau rīt no Klermonferānas aizbrauc. Es atkal atgriežos pie savas vecu vecās programmas, klīdīšu pa svešām malām, kamēr mani atsauks atpakaļ uz Parīzi. Protams, tikai tādā gadījumā, ja jums nav nekas pretī palikt kopā ar mani.

— Ja jūs aizvien būsiet tik apburoša kā šodien, — es teicu, — tad man laikam būtu ļoti žēl palikt vienam.

— Es nesaprotu, Tonij, kā neesmu iemīlējusies tādā cilvēkā kā jūs, — viņa vaļsirdīgi teica. — Es nedomāju konkrēti jūs, bet citus, protams, daudz jaunākus cilvēkus, kuri līdzīgi jums. Jūs esat manu aprindu cilvēks, visu saprotat jau no pusvārda, kara laikā bijāt teicams karavīrs, jums ir laba sirds, kaut arī to slēpjat aiz rafinēta ciniķa ārienes, jums ir tīrs, skaidrs prāts, gluži jauna kniepadatiņa, esat patīkams sarunu biedrs, protat dāmām glaimot un teikt komplimentus, kas patīk pat tādiem mežonīgiem radījumiem kā es. Un tomēr...

— Un tomēr, — es viņu pārtraucu, — ja jums piedāvā veselu paciņu tādu kniepadatu, jūs paliekat vienaldzīga un auksta kā ledus, jo jums tur nav nekādas intereses. — Es sērīgi pasmaidīju un paņēmu savu glāzi. — Nu es zinu, kas es esmu. Es esmu viena no daudzajām glītajām, tīrajām kniepadatiņām, protams, angļu ražojuma.

— Tonij, jūs pret sevi esat ļoti nežēlīgs, — viņa pasmējās. — Tomēr jūs esat ļoti raksturīgs tips un savā dvēselē esat lepns uz to. Nekad jūs nevēlētos būt citāds.

— Es būtu ar mieru daudz ko atdot, lai varētu būt citāds.

Vēl brītiņu mēs par to runājām, tad atgriezāmies pie sava pirmā jautājuma: kādēf viņa nekad nav varējusi iemīlēties tādos cilvēkos kā es?

— Ļoti vienkārši, — es teicu. — Jūs mums neuzticaties. Jūs labi zināt, ja kādam no mums, neko nedomādama, pateiksiet: «Brauksim uz Grenlandi, ieģērbsimies lāčādās un ēdīsim valzivju taukus», vai arī: «saliksim viesistabā īstlendas inkubatorus», mēs sāksim visiem spēkiem protestēt. Būs mūžīgi strīdi un no godīgās laulības dzīves nekas neiznāks.

— Vai tiešām, Tonij, es esmu tāds nekur nederīgs ērms, — viņa vaicāja.

— Jā.

Viņa papurināja galvu.

— Nē. Savā dvēselē es labāko aprindu paradumus cienu tāpat kā jūs. Tieši tādēļ es nevaru saprast, kāpēc nespēju iemīlēties nevienā savu aprindu vīrietī. Man, Tonij, ir ļoti dibināts iemesls tā runāt. Ar savu draugu esmu saistīta uz mūžīgiem laikiem. Esmu diezgan daudz redzējusi un diezgan daudz arī zinu, tādēļ gribu būt brīva. Bed es neesmu brīva. Par to es vakar vakarā pārliecinājos.

— Un tiešām gan — uz visu mūžu? — es vaicāju.

Oriola bramanīgi uzlika uz šķīvja milzīgu porciju salātu.

— Līdz pat pasaules galam, — viņa atbildēja.

Afišās bija izsludināts liels vakara koncerts Ruaijas kazino, «piedaloties pazīstamam tenoram Horacio Bakusam.»

Tikai ar lielā grūtībām dabūjām biļetes un noklausījāmies, kā dzied mūsu jaunais paziņa.

Pēc koncerta viņš piesēdās pie mūsu galdiņa, noklausījās visai pelnītus komplimentus, tad veikli novirzīja sarunu uz citām lietām un ar lielu erudīciju sāka runāt par Overnas senatni un jaukumiem, ieteikdams aizbraukt ekskursijā pa Klermonferānas apkārtni, apskatīt Orsivalu, Kordas pili utt.

Viņš ar savām runām mūs apbūra. Es paskatījos uz Oriolu un redzēju, ka viņa ir ar mieru.

— Un jūs būsiet mūsu gids?

— Ar lielāko prieku, — Bakuss teica.

— Kad dosimies ceļā?

— Vai desmitos no rīta nebūs jums par agru?

— Mēs ar lēdiju Oriolu esam veci ceļotāji.

— Rīt desmitos būšu pie jums.

Mēs bijām ar mieru. Horacio piecēlās, esot kādas svarīgas darīšanas. Arī mēs piecēlāmies. Viņš mūs pavadīja līdz viesnīcas durvīm. Pie lifta Bakuss man teica:

— Vai varu pateikt jums pāris vārdus?

— Kaut simtu, — es atteicu.

Lēdija Oriola devās augšā, bet mēs izgājām ārā uz ielas, kur maigi spīdēja mēness.

— Vai jums nekas nebūs pretim, ja es runāšu par ļoti delikātu lietu? — viņš vaicāja.

— Viss atkarīgs no tā, cik delikāti jūs to izdarīsiet.

Viņš atmeta ar roku un pasmaidīja.

— Visiem spēkiem centīšos. Cik zinu, Lekedejs jums pilnīgi uzticas.

— Zināmā mērā, — es teicu.

— Piedodiet, bet vai drīkstu izlūgties vēl vienu atbildi? Vai arī lēdija, no kuras mēs tikko šķīrāmies, jums pilnīgi uzticas?

— Tiešām, mans dārgais Baķus, ko tas... — es gribēju protestēt.

— Tiešām, mans dārgais Hilton, tas ir ļoti svarīgs jautājums, — viņš mani pārtrauca. — Tas attiecas uz Elodī, uz madame Patou. Vai nu tas taisnīgi vai netaisnīgi, bet mūsu vakardienas brokastis uz viņu atstājušas st.pru iespaidu. Jūs jau zināt, Endrjū nav no tiem vīriešiem, no kuriem visu var panākt ar skandāliem un histēriju. Tas arī nenotika. Bija tikai izteikti daži aizrādījumi. Un viņš pateica savā stingrajā balsī, ka necieš nekādu pretim runāšanu, un kuru es laikam gan pazīstu labāk nekā jūs: «Mēs laužam līgumu un braucam uz Višī». Šorīt no rīt mani aizsauca uz Klemonferānu. Jūs pats saprotat, madame Patou ir dāma ar dienvidnieces temperamentu, tādēļ mīl visu pārspīlēt. Kā ģimenes draugs es ar viņu gari un plaši izrunājos. Sīkumus es jums, protams, neatstāstīšu. Droši vien tādas izrunāšanās jums nebūs svešas. Man jums jāsaka, ka Endrjū, kuram viss tas ļoti nepatika, tomēr cieši apņēmās līdz galam izturēties, kā klājas īstam džentlmenim un pirms aizbraukšanas viņš gāja atvadīties no lēdijas Oriolas vai arī atstāt viņai savu vizītkarti. Madame Patou iedomājusies, ka tas pats jādara arī viņai. Es viņai izskaidroju ar daudziem piemēriem, ka tā nemēdz darīt, bet Marseļas meitu, kā jūs zināt, nav tik viegli pārliecināt. Elodī apģērbās, uzlika galvā savu labāko cepuri un brauca man līdzi uz Ruaiju. Jūs kā augstāko aprindu cilvēks labi zināt, cik simboliska nozīme ir tam, ka dāma uzliek galvā savu labāko cepuri! Mēs izkāpām no tramvaja un, ejot cauri parkam, uzskrējām taisni virsū Lekedejam un Oriolai. Jūs zināt, tur ir tāda neliela aleja, vienos krūmos. Un madame Patou, ko domājat, gribēja doties taisni pie viņiem! Tikko saturēju. Pēc īsa brīža Lekedejs atvadījās no lēdijas Oriolas un satika mūs. Tā nebija patīkama situācija, vismaz man ne. Būtu viņš saskaities un saniknojies, kas tādā gadījumā būtu noticis ar deviņdesmit deviņiem vīriešiem no simta, būtu viņš mūs apvainojis spiegošanā, protams, arī es zinātu, kā uz to reaģēt. Bet Endrjū Lekedejs tādas lietas necieš. Viņš vienkārši pateica savā parastajā balsī, kura tādos gadījumos izklausās pēc šautenes uzvilkšanas klikšķa: «Tas ļoti labi, Elodī, ka atnāci man pretim. Mazliet aizkavējos un paliku ilgāk, nekā biju nodomājis.» Viņš apturēja tramvaju, pamāja man ar galvu un palīdzēja Elodī iekāpt.

— Vai drīkstu jums vaicāt, kādēļ jūs man visu to stāstāt? — es jautāju.

— Kādēļ tad nu jūs nedrīkstētu vaicāt, — Horacio atteica un mēness gaismā tā acis savādi iemirdzējās. — Es jums to stāstu tādēļ, ka šīs ziņas jums varēs noderēt kā Lekedeja un lēdijas Oriolas draugam vai arī kā viņu padomniekam.

— Mister Baķus, liekas, jūs domājat, — es diezgan vēsi teicu, — ka madanw Patou bažām varētu būt kāds pamats?

Tā bija ļoti nepatīkama saruna. Mani kaitināja, ka ar Horacio Bakusu bija jārunā par lēdiju Oriolu.

— Nebūt ne, — viņš sacīja. — Bet liktenis mums abiem lēmis analoģisku stāvokli. Man vajadzēja palikt par starpnieku starp Leke-deju un madame Patou un jums — starp lēdiju Oriolu un Lekedeju.

— Bet velns lai parauj, mans mīļais, — es uztraukts izsaucos. — Vai jūs nedzirdējāt, ko es jums tikko teicu? Kādas tiesības jums domāt, ka starp viņiem ir kas vairāk par braša karavīra un angļu lēdijas draudzību?

— Ja jūs man kategoriski un noteikti apgalvosiet, ka starp viņiem ir tikai draudzība, jūs man no dvēseles noņemsiet milzīgu nastu un būsiet mani atsvabinājis no pārmērīgas atbildības.

— Es jums noteikti apgalvoju, — es dedzīgi izsaucos, ka starp lēdiju Oriolu un Mazo Patu vairāk nekas nav un arī nevar būt.

Viņš drudžaini spieda manu instinktīvi paspiesto roku.

— Paldies, paldies, dārgais Hilton! Taisni to es gribēju dabūt zināt. Au ravoir. Tātad rīt desmitos.

Viņš pagriezās un ašiem soļiem devās prom pa tukšo ielu. Sniegbaltie; mati, melnā platmale un vecmodīgais pleds izgaisa tumsā. Aizejot viņš izskatījās kā ērmots naktsputns.

Ieiedams viesnīcā, jutos kā drudzī. Es biju sarunājis trakākās muļķības. Velns zina, kas manās smadzenēs bija aizķēries, ka savu mīļo, cildeno un varonīgo draugu Lekedeju es nosaucu par Mazo Patu.

Es ienīdu pats sevi, varēju vai pliķi cirst sejā. Horacio Bakusu es vairs mūžam negribēju satikt. Likos gulēt un nodrebēju, iedomādamies, ka rīt kopā dosimies ekskursijā.

Divdesmit otra nodala

r

Tieši desmitos pie viesnīcas durvīm satikāmies ar lēdiju Oriolu, un tūlīt piebrauca arī automobilis. Chasseur turēja rokās lēdijas Oriolas ceļa mēteli un binokli, un veiklais kalpotājs mūs apbēra visādiem padomiem. Gaidījām Bakusu. Oriola atcerējās, ka jāpaņem šokolāde, kura viņai ļoti garšoja, tādēļ iegājām «Marquise de Sevigne» veikalā. Tur palikām diezgan ilgi, jo Oriola nevarēja izlemt, kādu šokolādi labāk ņemt. Galu galā viņa izvēlējās, un es priecīgs samaksāju, tad gājām atpakaļ uz automobili. Bet Bakusa vēl nebija. Turpinājām gaidīt. Es zobojos par viņa artistisko temperamentu un nokavēšanos izskaidroju ar mākslinieka laiskumu.

— Kur gan viņš varētu būt aizkavējies? Kādā darbā? — Oriola vaicāja.

— Darbā! Droši vien mierīgi krāc! Ap pusdienas laiku viņš atmodīsies un drāzīsies šurp pilnīgā pārliecībā, ka mēs to ar lielāko prieku sagaidīsim. Vēl piecas minūtes pagaidīsim.

Piecas minūtes bija pagājušas. Es sūtīju kalpotāju, lai sameklē ceļvedi. Pusvienpadsmitos devāmies ceļā. Kaut lamāju Bakusu par lādu nolaidību, īstenībā priecājos, ka viņš neatnāca. Vēl nebiju atbrīvojies no murgiem, kuri visu nakti mani mocīja.

— Man nemaz nav žēl, ka Bakuss neatnāca, — es teicu. — Viņš ir pārlieku runīgs.

— Bez tam jums tagad ļoti ērti sēdēt. Būtu viņš ieradies, viesis būtu jāsēdina labākajā vietā, — Oriola zobojās.

— Cik labi jūs mani pazīstat, dārgā! — es teicu. Un jautri mēs devāmies prom pa šoseju.

Man liekas, tā bija viena no patīkamākajām dienām manā mūžā. Nekad Oriola nebija bijusi tik interesanta. Varēja nodomāt, ka šīs Diānas sirdi nekad nav aizseguši mākoņi.

Laiks bija brīnišķi jauks. Braucām pa līkumainiem kalnu ceļiem, drīz pazuzdami smaragdzaļajā biezoknī, drīz laizdamies pa bezgalīgiem klajumiem. Devāmies pāri bezdibeņiem, redzējām vientuļas aizas.

Brokastis paēdām Mordonā, iegriezāmies arī Orsivalā apskatīt romantisko baznīcu un seno pili. Apstājāmies pie mežonīgām klinšu grēdām, pār kurām brāzās putojošie kalnu strauti, un strautu malās mirdzēja krāšņās lauku puķes. Visu dienu spīdēja burvīgā augusta saule.

Ruaijā iebraucām sešos vakarā un tūliņ gājām augšā savās istabās. Uz galda bija vairākas vēstules. Gaidīju, ka būs Bakusa atvainošanās vēstule, bet tās vietā ieraudzīju telefonogrammu no «Modēm» viesnīcas Višī ar lūgumu piezvanīt Patu kungam tūdaļ pēc ierašanās.

Aši pārlasīju citas vēstules, tad gāju lejā uz biroju. Tur Oriola sarunājās ar kalpotāju. Viņa man vicināja telegrammu.

— Beigas manai bezrūpīgai dzīvei! Mani sauc uz Parīzi. Braukšu ar nakts vilcienu, — viņa teica, mazliet saviebdamās.

— Līdz rītam.droši vien varat pagaidīt, — es sacīju.

— Nekad nevajag gaidīt līdz rītam, — viņa iebilda.

— Kā jums tīk, — es teicu, labi zinādams, ka ar viņu veltīgi strīdēties.

Kalpotājs bija aizņemts ar telefonu.

— Man nemaz nevajadzēja no Parīzes braukt projām, — viņa teica, sēzdamās krēslā. Pirmo reizi mūžā esmu pametusi savus pienākumus personīgo lietu dēļ. Ak, vienalga, — viņa pasmaidīja, — tā bija brīnišķīga diena. Arošā es to bieži atcerēšos.

— Arošā?

— Jā, Arosas tuvumā. — Viņa nenoteikti sacīja. — Rīt jūs noteikti dabūsiet zināt manu adresi.

— Tikai neaizmirstiet man to pateikt.

— Jūs jau tik un tā man nerakstīsiet.

— Es zvēru, ka rakstīšu, — es teicu.

— Pardon, milady, — kalpotājs mani pārtrauca, turēdams rokā telefona klausuli. — No Klermonferānas piestātnes ziņo, ka nakts vilcienā nav ne places salon lit, ne coupe lit. Esot tikai viens pirmās klases place de milieu.

— Pasūtiet to man un pasakiet, ka tūliņ aizsūtīsiet chasseur ar naudu. — Viņa pagriezās pret mani. — Man veicas.

— Veicas, — es teicu. — Pabēdīga vieta pārpildītā vilcienā un nakts pie aiztaisītiem slēģiem?

Viņa pasmējās.

— Dārgais Tonij, kādēļ jūs vienmēr izliekaties, it kā kara gadus būtu pilnīgi aizmirsis?

Oriola gāja augšā uzposties un sakārtot savu bagāžu. Telefons palika manā rīcībā. Izdevās sazināties ar «Modern» viesnīcu Višī un pasaukt Lekedeju. Pēc milzīga trokšņa un visādiem spiedzieniem beidzot sadzirdēju Lekedeja balsi.

— Sakiet, vai tas nebūs pārāk uzbāzīgi, ja es jūs palūgtu rīt atbraukt uz Višī?

— Ar lielāko prieku aizbraukšu, — es atbildēju.

Man tīri labi patika, ka varēšu turp aizbraukt. Līdz Višī bija ap sešdesmit kilometru, un es, visu pamests vīrs, nudien, nezināju, kā nosist laiku.

— Vai jums tas iespējams? Aizņemts neesat?

Es viņam apsolīju. Esmu brīvs kā vējš, jo lēdija Oriola arī šonakt aizbrauc.

— Ā-ā! — viņš teica.

Pauze.

— Hallo! — es saucu.

Lekedejs atbildēja:

— Tādā gadījumā es ar pirmo vilcienu braukšu uz Klermonferānu un aiziešu pie jums.

— Kas par niekiem, — es teicu.

Bet viņš neatlaidās. Acīmredzot Oriolas aizbraukšana bija situāciju pilnīgi izmainījusi. Es piekāpos.

— Kas noticis? — es vaicāju.

— Es jums visu izstāstīšu, kad tiksimies, — viņš teica. — Nezinu, cikos iet vilciens, bet tas nekas, braukšu ar pirmo vilcienu. Kalpotājs jums pateiks, kad tas pienāk. Liels paldies. Uz redzēšanos!

— Bet, mans dārgais... — es gribēju teikt.

Bija jau par vēlu. Viņš nolika klausuli.

Tas bija brīnišķīgs vakars kopā ar lēdiju Oriolu. Par Lekedeju mēs nerunājām neviena vārda. Atcerējāmies bijušos laikus, kad viņai bija tikai divpadsmit gadi.

Visu vakaru runājām, triecām, kamēr Oriolai bija jābrauc uz vilcienu.

Ceļā uz piestātni viņa teica:

— Tagad es zinu, Tonij, ka jūs mani mīlat.

— Kādēļ taisni tagad? — es vaicāju.

— Nav pasaulē daudz tādu cilvēku, kurus jūs pavadītu uz nakts vilcienu trīs vai četras jūdzes no jūsu siltās gultiņas.

— Nav vis daudz, — es atzinos.

— Un par to es jums no sirds pateicos. — Viņa man uzsita pa roku. — Jums manis dēļ bijis daudz raižu. Man bija ļoti smagi (te viņa pirmo un vienīgo reizi ieminējās par pagājušās dienas notikumiem). Man liekas, no sava «es» esmu izrāvusi gabalu dzīvas miesas. Kā gan lai tas nesāpētu? Bet nu operācija pabeigta, un nekad vairs es netraucēšu jūsu dārgo mieru.

Es viņu pavadīju līdz tumšai, smacīgai kupejai, tad braucu uz mājām un aizmigu īstā altruista miegā.

Nākošā rītā sēdēju uz balkona un lasīju avīzi. Man pateica, ka atnācis Lekedejs. Nekad nebiju redzējis viņu tik drūmu un rūpju nomāktu. Sasveicinādamies viņš pat nepasmaidīja, īsos vārdos pateicās, ka es atļāvu viņam atbraukt un atteicās no brokastīm.

— Varbūt jūs brīnāties, ka lūdzu atļauju tikties ar jums, — viņš teica. — Bet pēc visa, ko esmu jums par sevi stāstījis, es jūtu, ka mans pienākums ir pateikt jums vēl dažus sīkumus no manas dzīves. Jūs vienmēr esat man jutis līdz, tādēļ iedrošinājos vēlreiz jūs apgrūtināt ar savām personīgajām lietām.

— Dārgais Lekedej, jūs zināt, cik ļoti es cienu jūsu draudzību, — es teicu, negribēdams palikt viņam parādā. — Esmu pilnīgi jūsu rīcībā.

— Es jums īsos vārdos pastāstīšu visu, kas noticis, — viņš sacīja.

Viņa stāsts bija ļoti īss.

Elodī aizbēgusi, pazudusi.

— Bet kā? Kad? — es vaicāju, aiz brīnumiem gluži pārsteigts, jo Lekedejs un Elodī kā Mazie Palu man likās kas nešķirams.

Vakar ap desmitiem no rīta viņš paskatījies Elodī istabā, bet tur bijusi tikai kalpone. Endrjū palicis uz sliekšņa stāvot gluži kā sastindzis un it nekā nesapratis. Ap to laiku Elodī vienmēr bija uz vietas. Līdz vilcienam uz Višī vēl laika bija daudz. Tūdaļ viņš pamanījis, ka arī istaba izskatās pavisam citāda. Nebijis ne drēbju, ne desmitiem kārbiņu, ne čemodānu, ne putnu būrīšu.

— Kur ir madame? — Lekedejs kalponei vaicājis.

— Madame aizbraukusi. Vai tad monsieur neko nezinot?

Acīmredzot monsieur nekā nezināja. Kalpone pateica visu, ko

zināja. Madame aizbraukusi sešos no rīta ar automobili. Pasaukusi arī viņu, femme de cluimbre. Visi viesnīcas kalpotāji jau bijuši piecēlušies, jo septiņos iet vilciens uz Parīzi.

— Tātad madame aizbraukusi uz Parīzi? — Lekedejs izsaucās.

To kalpone nedomāja. Kurš tad ņems automobili, voiture de luxe

quoi?, ja uz vilcienu var aizbraukt par vienu franku ar viesnīcas omnibusu. Madame piezvanījusi, likusi nonest lejā bagāžu un ielikt automobilī, kurš jau stāvēja pie viesnīcas durvīm. Un tad madame aizbraukusi. Vairāk nekā viņa nezinot.

Lekedejs devās uz biroju un sāka uzbrukt pārvaldniekam. Kādēļ viņam neesot ziņojuši, ka madame aizbrauc? Bet kā gan viņš, pārvaldnieks, var uzminēt, ka monsieur Palu nezina, ko dara madame Patu?

— Kas nonesis viņas bagāžu? — Lekedejs prasīja.

Iznāca šveicars nonēsātā vestē ar kara ordeņa lentīti pie krūtīm. Sešos, kad viņš slaucījis vestibilu, pie trepēm apstājies automobilis. Viņš uzprasījis: «Pēc kā jūs atbraucāt? Pēc Spānijas karalienes?» Šoferis tikai atcirtis, kas šim daļas. Tad atskanējis zvans, viņš uzgājis augšā. Kalpone viņu iesaukusi istabā, tas paņēmis bagāžu, madame pati paņēmusi putnu būrīti, viņš ielicis bagāžu automobilī, palīdzējis madame iekāpt un madame iedevusi divus frankus dzeramnaudas. Tad automobilis aizbraucis. Uz kurieni, to viņš nezinot.

— Madame aizbrauca viena pati, — šveicars vēl pateica, lai Endrjū nomierinātu.

— Pardon, monsieur, — viņš teica un nozuda. Lekedejs nikni noskatījās viņam pakaļ.

Es uz vietas pārtraucu pazemojošo izprašņāšanu un gāju augšā pārdomāt, ko tas viss nozīmē. Jūs, protams, sapratīsiet, ka tas man bija ļoti smags trieciens. Te uzreiz ienāk kalpone un pasniedz man vēstuli. Tā bijusi aiz spoguļa.

Viņš izvilka no kabatas vēstuli un iedeva man.

i

— Lasiet.

Es uzliku brilles un sāku lasīt.

Mon petit Andrē! (Jāatzīstas, ka mans tulkojums nebūs īsti precīzs, jo kurš gan spētu pārtulkot Elodī stilu?) Tā kā tu mani vairs nemīli, un diezin vai esi kādreiz mīlējis, tādēļ ka mēs vienmēr bijām un drole de menage, un tā kā mūsu kopējā dzīvē tu esi tikai nelaimīgs, un es arī, jo no tās reizes, kad tu no Anglijas pārbrauci kā ģenerālis, tu biji palicis pavisam cits cilvēks, un, nudien, es nekad nevarēju saprast, kā ģenerālis var... (tur bija dažas rūpīgi izkasītas rindiņas). Un tā kā es negribu tev būt par slogu, bet gribu, lai tu varētu dzīvot, kā tev iepatīkas, tad es nolēmu tevi uz visiem laikiem atstāt — pour tout jamais. Tas ir vienīgais ceļš uz laimi. Un ar tām lietām, kuras palika Vendra-menas cirkā, tu vari darīt, ko gribi. Es rakstīšu Ernestīnei, lai viņa atsūta manas drēbes un manus putniņus, kurus es ļoti mīļoju. Tu jau esi tik labs, tu taču man viņus atdosi, mon petit Andrē!

Lai Dievs dod tev būt laimīgam.

Tava uzticīgā Elodī.

Es klusēdams atdevu viņam atpakaļ vēstuli. Tur nekā nebija, ko piebilst.

— Vispirms es, — Lekedejs turpināja, vēstuli kabatā bāzdams, piezvanīju Bakusam, gribēju ar viņu aprunāties.

— Bakusam? Zināt, viņš vakar desmitos neatbrauca pie mums, kā bija norunāts.

— Tas nolādētais nelietis, — Lekedejs izsaucās, — ir aizvilinājis Elodī.

Divdesmit trešā nodala

Viņš uzsita ar dūri pa galdu, uztrūkās kājās un, niknumu savaldīdams, izsaucās:

— Riebīgais nelietis!

Brīdi es paliku sēžot, muti iepletis, tad visiem spēkiem pūlējos savaldīties, lai nesāktu smieties kā neprātīgs. Drāmas fināls bija tik neticami negaidīts, tik aizgrābjoši amizants! Būtu Endrjū acīs kaut drusciņ pamirdzējuši smiekli, es nebūtu izturējis. Bet viņš bija tik bargs, tik ģenerālisks, ka visi smiekli man pārgāja.

Uztraukdamies viņš man steigšus izstāstīja visu, ko zināja par šo brīnišķīgo notikumu. Viņi aizbēguši, saulei lecot, taisni kā divi karsti iemīlējušies. Tā lieta bija pārāk skaidra. Automobilis aizbraucis uz Ruaiju pēc Bakusa (tā Lekedejam teicis viesnīcas īpašnieks), un laimīgais pārītis aizbraucis nezināmā virzienā. Ruaijas garāžas īpašnieks apliecināja, ka Bakuss noīrējis automobili uz vienu dienu, bet neteicis, kur viņš braukšot. Abiem taču ceļš bija vaļā pa visu Franciju. Dzīties pakaļ nebija nekādas jēgas. Lekedejam bija jāpadodas liktenim un jābrauc uz Višī.

— Bet kāpēc tie bēga tik agrā rīta stundā? — es izsaucos. — Un kādēļ tad vajadzēja tā izlikties un melot? Sakiet man, Makiavelli vārdā, kādēļ viņš tik karsti vēlējās braukt mums līdzi ekskursijā, kad viņu aicināju. Un kādēļ viņš ar mani tik konfidenciāli runājās? Kādēļ viņš gribēja man kaisīt smiltis acīs? Ko viņš ar to iemantojis?

Lekedejs paraustīja plecus. Tas viņam bija gluži vienalga. Endrjū tikai uztraucās, ka Bakuss, kuru tas pie savām krūtīm sildījis un grūtā brīdī allaž sargājis un glābis, varējis būt tik negodīgs.

— Bet, dārgais draugs, — es teicu, kad biju jau ilgi staigājis pa saules pietveicēto balkonu, — acīmredzot jūs nemaz neredzat, ka Bakuss atrisinājis visas jūsu problēmas. Viņš taču aizvedis prom to radījumu, kas visus šos gadus jūs nomācis, kas nelaida jūs brīvībā. — Jūs gribat sacīt, ka nu man vairs nevajadzēs tērpties klauna zaļajā maskā?

— Tā man liekas, — es teicu.

Viņš sarauca pieri.

— Es būtu vēlējies, lai tas notiek citādi. Nevienam gan nepatīk, ja viņu pieviļ, izmuļķo, lai katrs var ņirgāties un smiet.

— Toties jūs tagad esat brīvs! — es sacīju.

Viņš sabāza rokas kabatās.

— Varbūt gan, — viņš norūca. — Pasaulē nekas nav par velti gūstams. Arī par brīvību dažreiz ļoti, ļoti dārgi jāsamaksā.

Atkal viņš sāk staigāt pa balkonu. Man bija jādara tas pats. Bija neizturami karsts, es briesmīgi svīdu. Mēs runājām un runājām, bez gala, bez apstājas. Vēlreiz apsprieduši šo katastrofu, secinājām, ka laimīgam galam jātic taisni tādēļ, ka tas ir tik neticams. Patiesi, varbūt mazāk ticama varētu izlikties vēl tikai Kenterberijas arhibīskapa bēgšana kopā ar Ņujorkas ostas Brīvības statuju. Būtu Bakusam bijuši kādi ļauni, negodīgi nodomi, viņš to būtu izdarījis jau pirms vairākiem gadiem. Tomēr, nē! Pat lielākais ciniķis neiedrošinātos vilināt dāmu, lai tā bēg viņam līdzi, zinādams, ka tam nav pie dvēseles ne graša. Lai arī, no otras puses skatoties, viņš jau no aprīļa mēneša saņēma no sava brāļa virsdiakona diezgan solīdu subsīdiju. Bet tad taču viņš nebūtu gaidījis līdz šim laikam!

— Tas sātans tikai gaidīja izdevīgu gadījumu, — Lekedejs norūca.

Es atkal ņēmos pierādīt, ka Bakuss viņam izdarījis vislielāko pakalpojumu un atsvabinājis no sievietes, kuru tas nevar mīlēt un kuras dēļ viņš nespēj savus sapņus piepildīt.

— Ak mans Dievs! — viņš izsaucās, atbildēdams uz maniem so-fismiem. — Kā jūs nesaprotat, ka esmu pazaudējis visdārgāko mantu pasaulē — ticību cilvēkiem! Es ticēju Bakusam kā savam brālim, bet viņš mani piekrāpis. Kam tad vēl lai ticu! Zināju, ka viņam ir tūkstots trūkumu, bet es tos pacietu, jo viņam bija arī daudz labu īpašību. Man likās, es viņu saprotu. — Viņš drudžaini sažņaudza rokas dūrēs. — Bet nekā, it nekā es nesaprotu. Kā lai es zinu? Varbūt arī jūs, kam esmu uzticējis savus dziļākos noslēpumus...

Viņš nepaguva izteikt vārdus, kuri nelikās man glaimojoši, jo pienāca kalpotājs un viņam, līdzi braucot, gluži noputējušais šoferis.

— Monsieur le capitaine Hylton? — šoferis vaicāja.

— C est moi.

Viņš man iedeva vēstuli. Es paskatījos uz rokrakstu.

— No Bakusa! — es izsaucos. — Pasakiet, kas jums šo vēstuli iedeva? — es šoferim jautāju.

— Monsieur man lūdza vēstuli nodot kapteiņa kungam. Es nupat kā atbraucu atpakaļ uz Ruaiju.

— Ā-ā! — es izsaucos, — Vai jūs viņus aizvedāt? Kur ir monsieur Bakuss?

— Es devu goda vārdu, ka to nevienam neteikšu.

Es sameklēju kabatā dažas notaukotas kredītbiļetes un iespiedu šofera godīgajā, krietnajā rokā. Viņš pateicās un aizgāja. Es atplēsu aploksni.

— Vai jums nekas nebūs pretim?

— Lūdzu, — Lekedejs īsi atteica. Viņš aizsmēķēja papirosu un aizgāja uz balkona viņu galu.

Vēstule bija bez datuma un adreses. Viņš rakstīja:

Dārgais Hilton! л

Jūs būsiet dzirdējis^jjar ēzelēnu Točstonu. Būsiet dzirdējis par ciema meitu Odri. Droši vien Šekspīrs būs jūs pārliecinājis, ka tiem katrā ziņā jāsaprecas. Es vienmēr esmu bijis lepns, ka manā dabā ir kaut kas no Točstona. Un dāma, pa kuras pazušanu Klermonferānā, jādomā, bija mazs uztraukums, stipri

**Šekspīra komēdijas «Kā jums tīk!» varoņi.

līdzīga meitai Odrī. Tāpat kā šis Šekspīra varonis, arī es nevaru būt negodīgs. Atraitnes Elodī Maresko un Horacio Bakusa salaulāšanās notiks visdrīzākajā laikā, tiklīdz būs nokārtotas visas formalitātes, kuras prasa Francijas likums. Ja būs jāgaida pārāk ilgi, tad bēgsim uz Angliju, kur arhibīskapa īpaša atļauja droši vien manam godājamam brālim virsdiakonam būs pietiekošs pamats, lai mūs nekavējoties salaulātu.

Mana frivolitāte, dārgais Hilton, nav nekas cits kā klauna tērps. Pasaulē ir tikai viens cilvēks, kuru es mīlu un cienu, tas ir Endrjū Lekedejs. Jau, kad pirmo reizi tikāmies, es jutu, ka viņš ir mana pēdējā cerība. Es biju cinisks, ticību zaudējis diedelnieks, viņš — vēl gluži jauniņš, bet jau stingrs un principiāls zēns. Viņš deva man ēst, kad biju izsalcis, mani uzpurināja, kad zaudēju paļāvību, viņš mani piecēla, ja paklupu. Visā pasaulē tikai trīs radījumi zina, cik reizes viņš mani glābis jau pašā bezdibeņa malā: es pats, Endrjū Lekedejs un Dievs.

Es, nekā nesaprazdams, slaucīju sviedrus no pieres, pūlēdamies saprast, ko nozīmē sievas pavedēja mīlestības apliecinājums cilvēkam, kam viņš darījis ļaunu, bet, lasīdams tālāk, es sapratu visu.

Bija pienācis laiks, kad varēju viņam atmaksāt kaut daļu lielā parāda.

Jums droši vien bija liels brīnums, kādēļ aizvakar šķiroties es tik karsti spiedu jūsu roku. Pēc visa, ko jūs man tovakar teicāt, man vairs nebija ne mazāko šaubu. Būtu jūs teicis, ka «lēdiju Oriolu un Endrjū Lekedeju saista tikai draudzība», es īsti labi nezinātu, ko iesākt. Es būtu sācis šaubīties, vai mani vērojumi pareizi, būtu jūs vēl sīkāk izklaušinājis. Un, ja jūs mani pārliecinātu, ka esmu maldījies, tūdaļ būtu atteicies no bēgšanas nodoma. Bet atcerieties labi, ko jūs man sacījāt: «Starp lēdiju Oriolu un Mazo Patu nekas vairāk nav kā draudzība un arī nevar būt!

— Velns būtu viņu parāvis! — es norūcu. — Nu viņš visu atbildību uzveļ man.

To teikdams, jūs, dārgais Hilton, man rādījāt, kas darāms. Mani secinājumi bija izrādījušies pareizi. Kā Mazais Patu mūsu draugs nekad nebūtu ticis labākās aprindās, kā ģenerālis Lekedejs — noteikti. Un tad viņš varētu baudīt visas šo aprindu priekšrocības. Lekedejs bija saistīts ar madame Patou tādām saitēm, kuras saraut ne sapņos nespētu tik godīgs un taisnīgs

vīrs kā viņš. Un Endrjū nebija citas izejas, kā visu mūžu ciest mokas un pazemoties, nīkt briesmīgākajā nejēdzībā kā klaunam Petit Patou. Kā brīvs vīrs viņš kuru katru brīdi varētu nosviest klauna tērpu un palikt atkal par ģenerāli Lekedeju, sabiedriskā stāvokļa ziņā līdzīgu tai viscienījamākajai lēdijai, kuru viņš mīl un kurai pret viņu nezin vai nav dziļākas jūtas nekā draudzība.

Šo problēmu atrisināt liktenis bija uzticējis man. Vai neziedot draudzībai savu vecpuiša dzīvi, kuru es galu galā nemaz tik augsti necienu? Mēs ar Elodī bijām vistuvākie draugi. Es nebūt negribu sacīt, ka nebūtu ar mieru precēt mana brāļa draudzes locekli, ja viņa man pie kājām liktu visus Holkolandas dārgumus. Būtu viņa mani bildinājusi, es laikam bildinājumu pieņemtu. Bet esmu samaitāts kopš bērnības, — es paņemtu visus dārgumus, bet to, kurai dārgumi reiz piederēja, atstātu likteņa varā.

Respektabls var būt tikai tas, kurš no mazotnes pie tā pieradis, kam šķied, ka visdaiļāk cilvēka sugu rotā važas un kaklasaite. Atcerieties seno teiku par suni un vilku. Bed man jau pāri piecdesmit un savu dzīvi nebūt neesmu nodzīvojis kā respektabls vilks. Ceru, ka tāels arī nomiršu. Tā kā manā rīcībā nu ir brāļa godīgi nopelnītā nauda, tad ceru, ka man nebūs jālien ārā no sava midzeņa un jāskraida pa laukiem un mežiem, lai sadabūtu, ko grauzt. Vai atceraties Viljona dzejoli?

Necessite fait gens mesprendre Et fim sort it le loup de bois.

Es savas vilka dzīves pēdējās dienas varēšu nodzīvot pieticībā. Bet katram pieaugušam vilkam vajadzīga sava elzīves bieelre, kurai būtu tāda pati nerespektabla gaume un tādi paši tikumi. Sakiet man godīgi un vaļsirdīgi: vai visā pasaulē es varu sev sameklēt vēl piemērotāku dzīves biedri par Elodī?

Es briesmīgi steidzos, tādēļ nemeklējiet šajā vēstulē nekādu smalku psiholoģisku analīzi. Ja Elodī atteicās salaulāties ar Endrjū Lekedeju, tas lielā mērā izskaidrojams ar sieviešu ilūzijām. Ar mani viņa ir labprāt ar mieru salaulāties, jo te nekādu ilūziju nav un nebūs. Visudārgais brālis, kura veselība, par dziļu nožēlošanu, nav diez cik spoža, man ziņo, ka sastādījis man visai labvēlīgu testamentu. Dievs ir mans liecinieks, personīgi es esmu pilnīgi apmierināts ar to, kas man ir. Bet fakts paliek fakts, un mūsu dārgajam draugam droši vien būs ļoti patīkami dabūt zināt, ka Elodī nākotne ir nodrošināta.

Lekedejam, kurš tagad droši vien man par godu nežēlo neviena epiteta, kurus tas iemācījies Fiandrijā, es diemžēl nevaru rakstīt to, ko rakstu jums. Viņš mani nesapratīs, viņš nesapratīs romantikas maģiju, nesapratīs, cik salda ir noslēpumainība, cik tas aizgrābjoši, ja var aizbēgt saullēktā, kad visās malās dzied gaiļi, viņš arī nesapratīs romantiku coup de theatre, kuras dēļ man izdevās pierunāt Elodī, lai arī viņa man piepalīdz, lai varu samaksāt Lekedejam daļu sava parāda.

Tādēļ arī nerakstu viņam, bet jums, pilnīgā pārliecībā, ka jūs kā īsts džentlmenis, pratīsiet viņam, kuru es mīlu vairāk par visu, atstāstīt manas vēstules, apsūdzētā pēdējā vārda, saturu.

Vairāk mana mīlošā sirds nespēj, kā atdot savu vecpuiša dvēseli draudzībai.

Jums uzticīgais Horacio Bakuss.

Divas reizes es izlasīju šo netikumīgo vēstuli un tikai tad sapratu, ko tā nozīmē. Pirmo reizi lasīdams, es neticēju, ka Bakuss ir patiess, otrreiz es to jau redzēju ikkatrā rindiņā. Būtu izlasījis trešo reizi, droši vien es būtu droši pārliecināts, ka vēstules autors ir varonis, un es viņu apbalvotu ar spožo nimbu, kas apņem dievu un varoņtēlu galvas.

Es piegāju pie Lekedeja un iedevu tam vēstuli. Ko gan citu varēju darīt? Arī viņš to izlasīja divas reizes, pirmo reizi sarauktu pieri, otro reizi — neticīgi, bet jau daudz laipnāku seju. Endrjū paskatījās uz mani.

— Savu mūžu neko tādu neesmu piedzīvojis!

Es palocīju galvu. Viņš pagāja dažus soļus sāņus un izlasīja vēstuli trešo reizi. Tad pasmaidīja un atdeva to man.

— Liekas, viņš nemaz tik briesmīgs nelietis nav.

— A-ā! — es izsaucos.

Lekedejs pārliecās pār balkona margām un nogrima dziļās pārdomās.

— Ja viņš ir patiess un bez viltus, tad tas ir nepiedzīvots donki-hotisms.

— Esmu pārliecināts, ka viņš ir patiess.

— Es zvēru pie Jupitera! — Endrjū izsaucās un klusēdams raudzījās tālumā uz vīna dārziem.

Es viņam uzsitu uz pleca.

— Iesim brokastīs, — es teicu.

Mēs uzgājām uz augšējā balkona.

— Taisni apbrīnojami, — viņš sacīja, — cik cilvēki var būt cēli un skaisti.

— Bet es esmu vislielākais egoists, — es pretojos. — Neparko nevaru viens paēst brokastis.

Endrjū skumji uz mani paskatījās.

— Es jau nedomāju par jums.

Pamanīdams manās acīs smieklu dzirksteles, viņš pasmaidīja savu sešus gadus veca bērna smaidu.

Mēs pabrokastojām, aizsmēķējām cigārus un tērzējām. Likās, ka grumbas viena pēc otras izzūd viņa bēdu sagrauztā sejā. Tātad nemaz tā ļaužu pasaule tik neciešama nav! Brīvības jausma viņu apņēma kā silti viļņi. Beidzot viņš palika pavisam jautrs un nepārspējami sāka imitēt Muanjonu, kurš uztraucies, ka viņš atsakās no turpmākiem angažementiem. Un līgumu Višī lai parauj deviņi velni. Francijā ir tūkstošiem varietē artistu, kuri meklē darbu un klīst ap teātriem. Atteikdamies no angažementiem, viņš nevienam neko ļaunu nav izdarījis. Gan jau nomierināsies arī Muanjons.

— Mīļais Hilton, — viņš teica, — nu, kad atkal Bakusam ticu kā senāk, kad šī ticība vēl stiprāka kļuvusi, kad varu neuztraukties Elodī dēļ, jūtu, ka esmu palicis par veseliem desmit gadiem jaunāks. Es neesmu vairs Mazais Palu. Ak Kungs, kāda tā laime! Varbūt, — brīdi klusējis, viņš piebilda, — smagā dzīves skola man būs tikai par svētību.

— Kādā ziņā?

— Redziet, — viņš domīgi teica, — savā amatā vienmēr esmu bijis tikai tāds viduvējs artists. Es to zināju, tomēr darīju visu, ko spēju. Frontē tiku pirmajās rindās. Bet tad atkal man bija jāķeras pie vecā amata un biju jau noslīdējis līdz trešai šķirai. Tas bija tik pazemojoši. Tomēr, šķiet, tas man būs bijis tikai par svētību.

— Kaut man būtu tikai viena desmitā daļa jūsu kautrības un pieticības! — es teicu. — Tad drīz vien es būtu priekšzīmīgākais un krietnākais cilvēks. Ko jūs domājat iesākt?

— Atceraties, es jums reiz stāstīju par pulkvedi Arbetnotu, ar kuru satikos Marseļā?

— Atceros, — es teicu. — Tas laikam bija tas brašais vīrs, kurš Zālamana salās lasa kokosriekstus un zvejo pērles?

Lekedejs jautri turpināja:

— Vēl šovakar es viņam telegrafēšu. Varbūt arī man izdosies izzvejot kādu pērli.

Mēs apspriedām šo projektu, tad Endrjū piecēlās, vēl vajagot aizbraukt uz Višī, likvidēt dažas mirušo lietas. Rīt

viņš brauc uz Parīzi, kur sagaidīs atbildi no Arbetnota.

— Varbūt tur satiksiet arī lēdiju Oriolu, — es izmetu valšķīgo āķīti.

Lekedeja seja apmācās, un viņš skumji papurināja galvu.

— Nedomāju vis, — viņš sacīja, bet redzēdams, ka gribu ko teikt, mani pārtrauca. — Tur viss ir beigts.

— Dziļi cienījamais diedelnieks... — es gribēju teikt.

— Nē, nē, tas nav iespējams, — viņš stingri un noteikti sacīja.

— Jus salauzīsiet Bakusa sirdi.

— Žēl, — viņš teica.

— Arī manu.

— Vēl vairāk žēl. Nē, nē, mans draugs, — viņš maigi sacīja, — labāk par to nerunāsim.

Lekedejs aizbrauca. Man palika neizsakāmi skumji un bēdīgi. Šajā jutu noskaņā rakstīju vēstuli lēdijai Oriolai. Man jums jāsaka, ka vēl šodien ļoti lepojos ar šo vēstuli. Tas bija nepārspēts epistolārā žanra zieds. Vistumšākās krāsās es attēloju, kā aizbēdzis romantiskais pārītis un kā ļoti interesantu cilvēku rīcības dokumentu ar savu vēstuli es viņai nosūtīju Bakusa vēstuli. Oriola man atbildēja, kad biju jau Londonā.

Tā bija priekš viņas ļoti raksturīga vēstule*:

Dārgais Tonij,

pateicos par interesanto vēstuli. Es nopirku tīrasiņu īru fok-sterjeru, apburošāko grēcinieku, kāds vien Dieva gaismu skalī-jis. Kādieiz es Jums viņu visādā ziņā parādīšu.

Jūsu Oriola.

Es lēdijai atbildēju ar diezgan niknu vēstuli. Cik atceros, pateicu, ka nevēlos redzēt ne viņu pašu, ne tās idiotisko suni, kamēr vien man būs lemts dzīvot. Es biju sakaitināts un nospiestā garastāvoklī.

Pats nezinu, kādēļ. Īstenībā man tur nebija nekādas daļas. Tomēr sajutu, ka tas meitēns pret mani izturas augstākā mērā nepiedodami.

Vai gan par Oriolas muļķīgo romānu neesmu bezgala interesējies?

Un tāda ir viņas pateicība! Es biju pārlieku vīlies. Drīz pēc tam es saņēmu vēstuli no Bakusa, kurā viņš raksta, ka salaulājies ar atraitni Elodī Maresko, dzimušu Figaso, bet arī tā mani nenomierināja.

«Paglabājiet savā sirdī manu tēlu», viņš starp citu rakstīja, «tas ir laimīga laulāta drauga tēls, kurš dūdo aiz pārmērīga jūtu uzplūduma.»

Man nebija ne mazākās vēlēšanās paglabāt savā sirdī Bakusa tēlu. i

Viņa dūdošana mani nebūt neiejūsmoja. Uz maniem pleciem bija viss Oriolas un Lekedeja traģikomēdijas slogs.

Lekedeja vēstules bija bezgala lakoniskas. Ik vārda galā viņš runāja par savu Arbetnotu. Endrjū gatavojās aizbraukt, tiklīdz dabūšot vietu uz kuģa. Es galīgi atteicos rūpēties par nelaimīgo pārīti un aizbraucu uz sava vecākā brāļa muižu Invernesšīrā, lai varētu baudīt īstu mieru, pamedīt, paklausīties, kā līst^ lietus, kā tenko lauku sievas. Pie brāļa bija atbraukuši viesos jaunais Čārlzs Verits-Stjuarts un Ieviņa, kura nosacīti vēl bija audzinātājas uzraudzībā. Tās meitenes dēļ kādu mēnesi es vēl varēju justies garīgā līdzsvarā, bet tad sajutu, ka nobeigšos aiz garlaicības, ja negadīsies kas prātīgāks, ko darīt. Tādēļ ņēmu un ieslēdzos savā istabā, sēdos pie Lekedeja manuskripta, papildināju to ar savām atmiņām un tiku ar visu to galā. Spriediet paši, kā man tas izdevies.

Kādā jaukā novembra rītā ēdamistabā, kur es brokastoju, ienāca muižas pārvaldnieks, un iedeva man telegrammu ar apmaksātu atbildi. Es to attaisīju un izlasīju:

«Zvēriet man, ka Zālamana salās būs darīšana ar dzīviem cilvēkēdājiem. Citādi zudīs mana pēdējā cerība. Oriola.»

Es iedevu telegrammu savai blakussēdošajai Ieviņai, kura ar apetīti ēda salātus. Viņa to aši izlasīja, karoti no mutes neizņemdama. Ar velnišķīgu sievietes intuīciju un mūslaiku meitenes lielisko ironiju Ieviņa paskatījās uz mani savām skaidrām, tīrām acīm un teica:

— Viņa ir pavisam traka. To es jau sen saku.

Es nevarēju palikt tik majestātiski mierīgs kā viņa. Jutu, ka šajā pašā mirklī man jāaizbrauc no Skotijas. Taisnīgas dusmas mani dzītin dzina uz Londonu.

Pārīti es satiku lēdijas Oriolas viesistabā. Ignorēdams visus labāko aprindu pieklājības likumus, es viņiem vaļsirdīgi pateicu:

— Jūs pret mani esat izturējušies cūcīgi. Visu laiku man sāpēja sirds jūsu dēļ, un jūs pat neturējāt par vajadzīgu man pāris vārdos pateikt, kas noticis.

— Arī mēs paši visu laiku maldījāmies kā pa tumsu, — Lekedejs sacīja.

— Tiklīdz varēju, es visu noskaidroju, — lēdija Oriola teica. — Un iespējams tas man kļuva tīri nejauši. Mēs satikāmies pirmdienas vakarā Bondstrītā.

— Es viņai pateicu, ka braucu uz Zālamana salām.

— Un es nolēmu, ka arī man nekaitētu tur aizbraukt.

— Ar vārdu sakot, jūs gribat salaulāties. — es teicu.

Lēdija Oriola pasmaidīja un papurināja galvu.

— Nē, nebūt!

Es iekarsu:

— Kāda velna pēc tad jūs spiedāt mani vilkties šurp no Ziemeļ-skotijas?

— Lai mūs apsveiktu, dārgais draugs, — Lekedejs teica. — Mēs salaulājāmies šorīt no rīta.

— Man liekas, jūs abi esat tādi ērmoti muļķi, — es pēc kāda laiciņa teicu, jo manas dusmas vēl nebija pārgājušas.

— Kādēļ? Vai tādēļ, ka salaulājāmies? — Oriola vaicāja.

— Nē, — es atteicu. — Tādēļ, ka vilcinājāties līdz muļķīgai nejaušībai, kad atkal satikāties Bondstrītā.

Viljams Loks Klauns

Romāns

Mākslinieks — Andris Nikolajevs Kompjūtermaketēšana — Viktors Adamovičs

Formats 60x84/16.

SIA «Stārķis». I.V-1050, Rīgā, Kr Barona ielā 2.

Reģistrācijās ар1н < iba Nr. 2 0849

Iespiests valsts uzņēmuma «Poligrāfists» 4.cehā Rīgā.

Akas ielā 5/7.

()fset iespiedums.

l.njomct-iM Pasūt N> i567.M -300d.

Content

Loks Viljams Klauns

Pirmā nodaļa

Otrā nodala

Trešā nodala

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodala

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodala

Trīspadsmitā nodala

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodala

Deviņpadsmitā nodala

Divdesmita nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodala

Divdesmit trešā nodala