Lesāžs Alēns Renē

Klibais Velns

ALĒNS RENĒ LESĀŽS

KLIBAIS VELNS

.

I NODAĻA

Kas ir Klibais velns. Kur un kāda ceļā ar viņu iepazinās dons Kleofass Leandro Peress Sambuļjo

Necaurredzama oktobra nakts tumsa klāja slaveno pilsētu Madridi: ļaudis jau bija izklīduši pa mājām, atbrīvodami ielas mīlētājiem, kuri gatavojās dziedāt par saviem priekiem un bēdām zem izredzēto dāmu balkoniem, ģitāru skaņas jau satrauca piesardzīgos tēvus, brīdināja greizsirdīgos vīrus, vārdu sakot, pusnakts vairs nebija tālu, kad Alkalas students dons Kleofass Leandro Peress Sambuļjo spēji izlēca laukā pa jumta lodziņu no kāda nama, kurā viņu bija ievilinājis Kitēras[1] dieves nerātnais dēls. Glābdams savu dzīvību un godu, students lūkoja izbēgt trim četriem uzpirktiem neliešiem, kuri sekoja pa pēdām, lai jaunekli nogalinātu vai ar varu piespiestu apprecēt dāmu, pie kuras viņu bija pārsteiguši.

Kleofass, viens pret visiem drosmīgi aizstāvējies, laidās lapās tikai tad, kad uzbrucēji izsita zobenu no rokām. Kādu laiku nelieši pa namu jumtiem dzinās viņam pakaj, taču biezā nakts tumsa viņu paglāba no vajātājiem. Kleofass skrēja uz tālumā pamanītu uguntiņu, kas, nebūdama visai spoža, tomēr derēja kā vienīgais ceļrādis šajā bīstamajā situācijā. Vairākkārt riskējis lauzt kaklu, Kleofass beidzot sasniedza kāda aama bēniņus, no kuriem plūda minētā gaisma, un, iekāpis pa logu iekšā, vai apskurba no prieka — kā .ocis, laimīgi ievadījis ostā kuģi, kam draudēja bojā 2ja.

Pavēries apkart šajā diezgan neparastajā jumtista- jiņā un neviena tur neatradis, Kleofass vispirms no- irīnījās, tad sāka to uzmanīgāk aplūkot. Pie griestiem riņš ievēroja misiņa lustru, uz galda nekārtīgi sanestus papīrus un grāmatas, vienā galda malā glo- )usu un kompasus, otrā — stikla kolbas un kvad- antus; pēc visa spriežot, apakšējā stāvā dzīvoja ;āds astrologs, kurš šajā pažobelē veica zinātniskus >ētījumus.

Students nopriecājās, laimīgi paglābies no bries- īām, un prātoja, vai sagaidīt šeit rītu vai labāk zsākt ko citu, kad pēkšņi tuvumā atskanēja smaga opūta. Sākumā Kleofass to noturēja par savas sarauktās iztēles murgu, par nakts halucināciju un, elikdamies traucēties, turpināja pārdomas. Taču, sadzirdējis nopūtu vēlreiz, jauneklis vairs ) neapšaubīja un, kaut arī telpā neviena nemanīja, ;saucās:

—     Velns zina kas šeit tā elš?

—       Tas esmu es, seņjor student, — kāda visai ērmota balss acumirklī atsaucās. — Jau sešus mēnešus mītu vienā no šīm aizkorķētajām pudelēm. Seit dzīvo kāds astrologs, kurš nodarbojas ar maģiju: ar savas burvju mākslas palīdzību Viņš tur mani ieslēgtu šajā šaurajā sprostā.

—             Tātad jūs esat gars? — vaicāja dons Kleofass, kuru jaunais, negaidītais piedzīvojums mazliet mulsināja.

—            Esmu velns, — balss turpināja. — Jūs ieradāties īstajā laikā, lai mani atbrīvotu. Bezdarbība mani moka nost, jo esmu pats rosīgākais un čaklākais no elles iemītniekiem.

Šie vārdi seņjoru Sambuļjo drusku nobiedēja, taču, būdams drosmīgs pēc dabas, viņš ātri savaldījās un garam stingri noprasīja:

—            Seņjor veln, lūdzu, paskaidrojiet — kādai savu ciltsbrāļu šķirai jūs piederat — vai esat dižciltīgs vai gluži vienkāršs velns?

—            Esmu ļoti ievērojams, — balss atbildēja, — mani labi pazīst kā šeit, tā viņā saulē.

—            Vai gadījumā neesat dēmons, — Kleofass vaicāja, — tā sauktais Lucifers?

—           Neesmu vis, — gars atteica, — Lucifers ir šarlatānu velns.

—     Varbūt Uriels? — students taujāja tālāk.

—            Ko niekus! — balss viņu spēji pārtrauca. — Uriels ir tirgotāju, skroderu, miesnieku, maiznieku un citu trešās kārtas zagļu aizbildnis.

—     Varbūt Belcebuls? — Leandro jautāja.

—            Jūs smejaties? — gars apvainojās. — Belcebuls taču ir dueņju un ieročnesēju velns.

—            Brīnums gan, — Sambuļjo piezīmēja. — Uzskatīju Belcebulu par vienu no iespaidīgākajām personām velnu sabiedrībā.

—            Tas ir pavisam nenozīmīgs gariņš, — balss turpināja, — jūsu priekšstats par mūsu elli nav pareizs.

—            Tad droši vien esat Leviatāns, Belfegors vai Astarots? — Kleofass neatlaidās.

—      O! Šie trīs ir pirmšķirīgi velni! Galma gari. Tie piedalās valdnieku apspriedēs, iedvesmo ministrus, dibina savienības, sadumpo tautas un aizdedz kara lāpas. Tie nav nekādi slaisti kā iepriekš minētie.

—      Bet, lūdzu, sakiet, — students nemitējās, — kādi pienākumi ir Flaželam?

—      Flažels ir intrigantu dvēsele un advokātu kolēģijas gars, —1 velns paskaidroja. — Visas tiesu izpildītāju un notāru formalitātes ir viņa izgudrojums. Viņš iedvesmo prāvniekus, uzkundzējas advokātiem un apsēž tiesnešus. Bet mani pienākumi ir citādi: es veicinu smieklīgas laulības, apprecinu večus ar nepilngadīgām meitenēm, kungus ar kalponēm, līgavas bez pūra ar maigiem mīlētājiem, kuriem arī nav ne plika graša kabatā. Esmu ievedis pasaulē greznību, izvirtību, azartspēles un ķīmiju. Izgudroju karuseļus, dejas, mūziku, teātri un jaunākās franču modes. Vārdu sakot, esmu Asmodejs, ar palamu — Klibais velns.

—      Ko jūs neteiksiet! — students iesaucās. — Tātad jūs esat slavenais Asmodejs, par kuru tik atzinīgi vārdi lasāmi Agripas darbos un Zālamana «Atslēdziņā»? Taču visas savas nerātnības jūs man neizstāstījāt. Pašas interesantākās piemirsāt. Zinu, vismīļāk jūs izklaidējaties, atbalstot nelaimīgus mīlētājus. To pierāda tas, ka pērn mans draugs bakalaurs ar jūsu palīdzību ieguva kāda Alkalas universitātes doktora sievas labvēlību.

—      Tiesa gan, — piekrita gars. — Bet to es gribēju jums pataupīt uz beigām. Esmu baudkāres velns vai, lepnāk izsakoties, Kupidons, šo jauko vārdu man piešķīruši dzejnieki, šie kungi mani attēlo varen pievilcīgu. Viņi apgalvo, ka man esot zeltīti spārni, uz acīm apsējs, rokās loks, pār plecu soma ar bultām, turklāt es esot valdzinoši skaists. Jūs pats tūlīt varēsiet pārliecināties, vai tas atbilst patiesībai, ja vien jums labpatiks mani atbrīvot.

—     Seņjor Asmodej, — Leandro Peress atbildēja.

—     kā zināt, jau sen esmu jūsu padevīgs kalps, to liecina kaut vai tās briesmas, no kurām nupat izglābos. Priecājos, ka radusies iespēja jums pakalpot. Taču trauks, kurā atrodaties, droši vien apburts, manas pūles to atvērt vai saplēst būs veltas. Tāpēc lāgā nesaprotu, vai spēšu jūs no šī sprosta izlaist. Šāda veida pasākumos man nav pieredzes, un, starp mums runājot, ja tik slīpēts velns kā jūs nezina, kā izkulties no ķezas, ko tad lai te iesāku es, nožēlojams mirstīgais?

—       Cilvēkam tas iespējams, — velns atbildēja.

—     Trauks, kurā esmu ieslodzīts, ir parasta viegli saplēšama stikla pudele. Atliek to paņemt rokā, nomest zemē, un nākamajā mirklī es nostāšos jūsu priekšā cilvēciskā izskatā.

—      Tādā gadījumā, — students teica, —- viss ir daudz vienkāršāk, nekā domāju. Sakiet man beidzot, kurā traukā īsti atrodaties! Redzu šeit ļoli daudz vienādu pudeļu, bet nespēju starp tām atšķirt jūsējo.

—      Esmu ceturtajā no loga puses, — gars paskaidroja. — Kaut gan uz korķa maģisks zīmogs, pudele tomēr saplīsīs.

—     Saprotu, — teica Kleofass. — Esmu gatavs izpildīt jūsu vēlēšanos. Vēl tikai niecīgs apstāklis mani kavē. Baidos, ka šis pakalpojums man dārgi maksās.

—     Jums nenotiks nekas ļauns, — velns atbildēja.

—     Gluži otrādi — manu pateicību jūs nenožēlosiet. Iemācīšu jums visu, ko tik vēlaties. Jūs uzzināsiet, kas notiek pasaulē. Es atklāšu jums cilvēciskās vājības. Kļūšu jūsu aizbildnis un, pats būdams gudrāks par ģeniālcTSokrātu, solos gādāt, ka arī jūs pārspēsiet šo ievērojamo prātnieku. Citiem vārdiem — būšu jūsu rīcībā ar visām savām labajām un sliktajām īpašībām; kā vienas, tā otras jums lieliski noderēs.

—     Vilinoši solījumi! — iesaucās students. —< Bet par jūsu ciltsbrāļiem, velnu kungiem, mēdz teikt, ka tie nemaz tik svēti savus solījumus nepildot.

—     Sim apvainojumam ir savs pamats, — Asmodejs turpināja, — vairums velnu bez liekiem sirdsapziņas pārmetumiem lauž doto vārdu. Par sevi man jāsaka — esmu savu solījumu vergs, un pie visa, kas liedz tos pārkāpt, zvēru jūs nepievilt, nemaz nerunājot par to, ka nezinu, kā lai jums atlīdzinu par pakalpojumu, ko ceru sagaidīt, Maniem vārdiem varat droši ticēt. Solos jau šonakt pat iepriecināt jūs, atriebjoties doņjai Tomasai, kura bija noslēpusi pie sevis četrus neliešus, kas jūs abus pārsteigtu un piespiestu apprecēties.

Pēdējais solījums Sambuļjo it īpaši sajūsmināja. Lai tas drīzāk piepildītos, viņš steidzās sameklēt pudeli, kurā velns bija iesprostots; par sekām daudz neraizēdamies, jauneklis sparīgi atvēzējās un nometa trauku zemē. Tas saplīsa drumslu drumslās, pārplūdinot grīdu ar melnganu šķidrumu, kas, lēnām izgarojot, pārvērtās dūmu mākulī, un, kad tas pēkšņi izgaisa, pārsteigtais students savā priekšā ieraudzīja uz kruķiem atbalstījušos apmēram divarpus pēdas garu cilvēciņu mantijā. Mazajam ērmīgajam klibiķim bija āža kājas, iegarena dzeltenīgi melna seja, smails zods un plakans deguns, bet acis, kas šķita ļoti maziņas, atgādināja gailošas oglītes, nesamērīgi lielo muti biezām atkarenām lūpām rotāja garas, rudas, uzskrul- lētas ūsas.

Šā daiļā Kupidona galvu sedza stingra sarkana krepa turbāns ar gaiļa un pāva spalvu pušķi galā. Kaklu ieskāva plata dzeltena audekla apkakle ar dažādiem kreļļu un auskaru zīmējumiem. Velnam mugurā bija īsa, balta atlasa toga, apjozta ar platu, gludu, iespiestām burvju zīmēm izraibinātu pergamenta lentu. Uz tērpa redzēja vairākus dāmu galantērijas piederumu attēlus: skaistas kakla rotas, šalles, košus priekšautus un modernas cita par citu ekstravagantākas frizūras.

Viss tomēr šķita nieks salīdzinājumā ar velna mantiju, kas arī bija no balta atlasa. To klāja neskaitāmas ar Ķīnas tušu tik brīvā manierē atveidotas izteiksmīgas ainas, ka nebija šaubu — tās darinātas ar paša nelabā ziņu: vienā stūrī spāņu skaistule mantiļjā kārdina ceļojošu svešzemnieku; otrā — jauna francūziete spoguļa priekšā iestudē koķetas sejas izteiksmes, kuras izmēģinās pie jaunā abata, kas ar dzimum- zīmītēm vaigos un krāsotām lūpām glūn pie viņas buduāra sliekšņa. Citā vietā itāliešu kavalieri dzied un spēlē ģitāras zem savu sirdsdāmu balkoniem, citā redzami vācieši pie dzīru atliekām pilna galda atpogātos kamzoļos, izspūrušiem matiem, nobārstījušies ar tabaku un vēl vairāk piedzēruši nekā franču švīti. Kādā zīmējumā no vannas izkāpj musulmaņu augstmanis sava harēma sievu vidū, kuras, izdabājot vīram, sacenšas savā starpā, bet vēl vienā maliņā varēja pazīt angļu muižnieku, kurš galanti piedāvā savai dāmai pīpi un kausu alus.

Apbrīnojami labi atainoti bija arī kāršu spēlmaņi: vieni, aizrāvušies ar spēli, priecīgi met savās cepurēs zelta un sudraba monētas, otri — spēlē vairs tikai uz goda vārda un, bezcerībā kodīdami kārtis, raida pret debesīm lāstpilnus skatienus. Vārdu sakot, uz Klibā velna mantijas bija tikpat daudz interesanta kā uz vairoga, kuru Tētisam pēc viņa lūguma pagatavojis dievs Vulkāns, taču atšķirība starp šo abu klibiķu darbiem tāda, ka vairoga attēliem ar Ahilleja patiesajiem varoņdarbiem nebija nekāda sakara, kamēr Asmodeja mantija spilgti atainoja visu, kas viņa ietekmē notiek pasaulē.

II NODAĻA

Turpinājums stāstam par Asmodeļa atbrīvošanos

Manīdams, ka viņš simpātijas studentam neiedveš, velns teica:

—     Tātad, seņjor Kleofas Leandro Peres Sambuļjo, jūsu priekšā pievilcīgais mīlas dievs, visvarenais siržu pavēlnieks. Ko jūs teiksiet par manu skaistumu? Vai dzejnieki mani nav lieliski attēlojuši?

—         Atklāti sakot, — Kleofass atteica, — viņi jums mazliet glaimojuši. Jādomā, kā šādā izskatā jūs Psihei acīs nerādījāties.

— Ak, protams, ne, — velns turpināja, — tad es pieņēmu kāda sīka franču marķīza veidolu, lai viņa manī uzreiz iemīlētos. Netikums jānoslēpj aiz jaukas ārienes, citādi tas nepatīk. Es pārvēršos, par ko vien vēlos, un būtu varējis jums parādīties ari daudz glītākā, fantastiskākā izskatā, bet esmu pilnīgi atdevies jūsu rīcībā un, nedomādams neko slēpt, nolēmu pie

ņemt tādu izskatu, kāds visvairāk atbilst cilvēku priekšstatiem par mani un maniem darbiem.

—      Nemaz nebrīnos, — Leandro teica, — ka neesat visai glīts, — lūdzu, neņemiet ļaunā šos vārdus — mūsu attiecības prasa atklātību. Jūsu āriene nemaz nesaskan ar manu agrāko ieskatu par jums. Bet, esiet tik laipns, paskaidrojiet — kāpēc jūs tā klibojat?

—      Tāpēc, — gars atbildēja, — ka es reiz Francijā saķildojos ar pašlabuma velnu Piljadorku. Vajadzēja izšķirties, kuram no mums kritīs kāds jauns pilsonis, iebraucis Parīzē no Manso laimi meklēt. Puisis bija lielisks, ļoti talantīgs, un mēs sīvi karojām par tā iegūšanu. Cīņa notika atmosfēras vidējos slāņos. Pil- jadorks, būdams spēcīgāks, nometa mani uz Zemes, tieši tāpat kā, dzejnieku vārdiem runājot, Jupiters reiz pieveica Vulkānu. Šo abu gadījumu līdzības dēļ biedri mani sāka dēvēt par Klibo velnu. Iesauka, kuru viņi deva zobojoties, palikusi man kopš tiem laikiem. Esmu sakropļots, taču savu ātro gaitu nezaudēju. Par manu veiklību varēsiet pārliecināties pats.

—      Bet nu gana tērzēts, — velns piebilda. — Steigsimies prom no šīs pažobeles. Drī? te ieradīsies burvis, lai ķertos pie nemirstības noslēpuma atklāšanas, ko apsolījis kādai daiļai silfīdai, kas apciemo viņu ik nakti. Ja viņš mūs šeit pārsteigtu, noteikti iesprostotu mani atpakaļ pudelē un, kas zina, varbūt arī jūs. Vispirms izmetīsim pa logu pudeles lauskas, lai burvis nepamana manu nozušanu.

—     Ja viņš to ievēros, kad būsim prom, kas tad notiks? —- Sambuļjo vaicāja.

—      Kas notiks? — Klibais atteica. — Tūlīt redzams, ka neesat lasījis «Nebrīves grāmatu». Ja es noslēptos pašā pasaules galā vai tur, kur mīt ugunīgās salamandras, ja nolaistos Rūķu valstībā vai visdziļākajos jūras bezdibeņos, pat tad es nebūtu pasargāts no burvja dusmām. Viņam zināmi tik spēcīgi lāsti, kaš satricinātu visu elli. Nepaklausīt tiem nav iespējams, es būtu spiests ierasties un izciest smago sodu, ko viņš man piespriestu.

—      Tādā gadījumā, — students atsāka, — bīstos, ka mūsu pazīšanās laiks būs īss. Ļaunais burvis ātri atklās jūsu bēgšanu.

—     Nav zināms, — atteica gars, — jo nākotni taču nevar paredzēt.

—     Kā tā? — Leandro Peress brīnījās. — Vai tad velni to nespēj?

—      Bez šaubām, ka ne, —1 velns turpināja, — ļaudis, kas uz mums šai ziņā paļaujas, ir lieli nelgas. To izmantojot, pareģi un zīlnieki, pie kuriem griežas augstākās sabiedrības dāmas, lai uzzinātu savu nākotni, sarunā daudz blēņu un liek darīt neskaitāmas muļķības. Mums skaidra tikai pagātne un tagadne. Tāpēc nevaru pateikt, vai burvis drīz pamanīs manu nozušanu, ceru tomēr, ka ne. Tādas pudeles, kādā biju iesprostots, viņam ir vairākas, varbūt viņš neievēros, ka vienas trūkst. Jāpiebilst, ka viņa laboratorijā es jutos tikpat kā likumgrāmata finansista bibliotēkā: viņš mani bija aizmirsis un, ja ari iedomājās, nekad nepagodināja ar sarunu, — tas ir pats augstprātīgākais burvis, kādu esmu pazinis. Kopš nokļuvu viņa gūstā, viņš ne reizes nav atļāvies ar mani parunāt.

—     SavādnieksI — dons Kleofass piezīmēja, — Bet ar ko jūs izpelnījāties šo naidu?

—      Izjaucu viņa nodomu, — Asmodejs atbildēja. — Reiz kādā akadēmijā radās vakanta vieta, burvis to vēlējās pataupīt savam draugam, taču es to biju nolēmis citam. Viņš pagatavoja talismanu ar visvarenākajām burvja zīmēm, es toties savu kandidātu iekārtoju darbā pie iespaidīga ministra, kura protekcijai bija lielāks spēks nekā talismanam.

Tad, savacis pudeles lauskas, velns izmeta tās pa logu.

— Seņjor Sambuļjo, — to paveicis, viņš teica, — droši ķerieties klāt manas mantijas stūriem un turieties jo stingri!

Lai cik bīstams donam Kleofasam rādījās šāds priekšlikums, viņš labāk pieņēma to nekā ļāvās burvja atriebībai; students no visa spēka pieķērās mantijai, un velns viņu acumirklī aizrāva projām.

III NODAĻA

Uz kurieni Klibais velns studentu aiznesa un ko vispirms viņam parādīja

Asmodejs nebija tukši plātījies ar savu veiklību. Viņš šķēla gaisu kā spēcīgi mesta bulta un nolaidās uz Sansal- vadoras torņa. Tiklīdz viņi nostājās uz kājām, Asmodejs ceļa biedram teica: — Seņjor Leandro, kra- tīgu karieti mēdz dēvēt par «velna ratiem», bet šāds izteiciens taču ir nepamatots, — vai nav tiesa?

—       Par to es nupat pārliecinājos, — Sambuļjo pieklājīgi atbildēja. — Galvoju, ka jūsu karietē braukšana daudz mierīgāka nekā sēdēšana nestuvēs, turklāt tā traucas tik ātri, ka ceļā nepagūsti garlaikoties.

—       Kā tad! — velns turpināja. — Bet vai zināt, kāpēc atvedu jūs šurp? Lai parādītu, kas notiek Mad- ridē. Un, nolēmis sākt no šā kvartāla, kā vispiemērotāko vietu sava nodoma īstenošanai izvēlējos šo

torni. Ar savas velnišķās varas palīdzību es nocelšu namu jumtus, un, par spīti nakts tumsai, jums atklāsies viss, kas zem tiem notiek.

To izteicis, velns tikai pastiepa labo roku, un viņu priekšā tajā pašā brīdī nozuda visi jumti. Kā gaišā dienā students ieraudzīja, kas notiek namos, — tieši tā kā, Luisa Velesa de Gevaras1 vārdiem runājot, noņemot garozu pīrāgam, atklājas pildījums.

Neparastais skats pilnīgi saistīja studenta uzmanību. Acis slīdēja no nama uz namu, un apkārtējās ainas ar savu dažādību labu brīdi aizrāva viņa ziņkāri.

— Seņjor don Kleofas, — velns studentu uzrunāja, — raibais jūklis, kuru jūs ar patiku vērojat, patiesi ļoti interesants, tomēr tāda veida izklaide ir pārāk sekla. Vēlos, lai redzētais būtu arī noderīgs un lai jūs iemācītos pareizi izprast dzīvi, tādēļ stāstīšu jums, ko dara visi šie ļaudis, kurus redzat savā priekšā. Paskaidrošu arī viņu rīcības cēloņus un atklāšu visslepenākās domas.

Ar ko sāksim? Vispirms pavērosim večuku, kas mājā pa labi skaita zelta un sudraba monētas. Tas ir sīkstulis. Kāda galma alkalda mantas ūtrupē viņš par nieka naudu nopirka karieti, viņa stallī stāv divi izkāmējuši mūļi, kuri tiek baroti pēc romiešu Divpadsmit tabulu likumiem, proti, katrs mūlis ik dienas saņem pa mārciņai miežu. Ar nabaga lopiņiem saimnieks rīkojas tāpat kā romieši ar saviem vergiem. Pirms pāris gadiem šis pilsonis pārveda no Rietumindijas daudz zelta un sudraba stienīšu, kurus samainīja monētās. Paraugieties, ar kādu baudu vecais nelga aplūko savas bagātības! Viņš nespēj tajās ne atskatīties. Bet ielūkojieties šīs pašas mājas citā nelielā istabiņā. Vai neredzat tur divus jaunekļus un vecu sieviņu?

—     Redzu gan, — Kleofass atteica. — Rādās, ka tie ir sīkstuļa dēli.

—      Nē, — sacīja velns, — tie ir viņa brāļa bērni, kuri reiz mantos tēvoča bagātības; nepacietīgi kārodami pēc iespējas drīzāk iegūt šīs trofejas, viņi slepeni ataicinājuši zīlnieci, lai uzzinātu, kad vecais mirs.

Kaimiņu mājās atklājas divas visai smieklīgas ainas. Vienā istabā padzīvojusi koķete, nolikusi uz tualetes galdiņa liekos matus, skropstas un zobus, dodas gulēt. Otrā — sešdesmitgadīgs meitu mednieks nule atgriezies no randiņa. Viņš jau nolicis savu stikla aci, līmētās ūsas un parūku, kas sedza pliko pauri. Nu viņš gaida, kad sulainis noņems, viņam koka kāju un roku, bet visu pārējo, kas no viņa vēl atliks, novietos gultā.

—      Ja nemaldos, —' Sambuļjo teica, — šajā mājā mīt arī kāda stalta meiča, kā radīta gleznotāja otai. Cik viņa daiļai

—      Jaunā skaistule, — Klibais atsāka, — par kuru jūsmojat, ir nule minētā meitu mednieka vecākā māsa. Jāatzīst, ka viņai liela līdzība ar padzīvojušo koķeti, kura mīt zem tā paša jumta. Jūsu apbrīnotais augums ir mākslīgs darinājums. Krūtis un gūžas viņai pieliktas, un nesen baznīcā dievkalpojuma laikā viņa savu mākslīgo pakaļpusi nozaudēja. Taču šī sieviete prot piešķirt sev pusaudzes izskatu, un tāpēc viņu aplido divi jauni kavalieri, cenzdamies pēc viņas labvēlības. Abi tādēļ pat sakāvušies. Aušas! Man viņi atgādina suņus, kuri plūcas ap pliku kaulu.

Bet tagad lai mūs uzjautrina koncerts, kas pēc vakariņām skan kādā bagātu pilsoņu ģimenes mājā netālu no šejienes. Tur dzied kantātes. Mūziku sacerējis vecs tieslietu padomnieks, bet vārdus — policijas komisārs, kurš rādās ļoti laipns; šis āksts sev par prieku sacer pantus, lai ar tiem spīdzinātu citus.

Orķestra sastāva — dūdas un klavesīns, kāds korists, gara auguma lamzaks ar dzidru balsi, velk augšējos toņus, bet jauna meiča ļoti zemā balsi dzied basa partiju,

—      Tie tik ir ērmi! — iesmējās Kleofass. — Tik komisku koncertu pat joka pēc neizdotos sarīkot.

—      Tagad pametiet acis uz šo lielisko savrup- namu, — velns turpināja. — Tur greznā istabā guļ kāds aristokrāts. Viņam blakus nolikta lādīte, pilna maigām vēstulītēm. Viņš tās pārlasa, lai saldā lieg- laimē laistos miegā, jo vēstulītes viņam rakstījusi dievinātā dāma, kura viņu tā izputina, ka drīz viņš būs spiests lūgt vicekaraļa vietu.

Ja šajā namā, kur visi jau guļ, valda miers, tad nākamajā, pa kreisi, ir liela rosība. Vai redzat sievieti ar puķainu sarkanu zīdu apvilktā gultā? Tā ir ievērojama dāma. Viņu sauc doņja Fabula, un, gatavodamās dāvāt mantinieku savam vīram, vecajam donam Torrībio, kurš stāv viņai blakus, viņa nupat aizsūtījusi pēc vecmātes. Vai jūs neaizgrābj vecā vīra atsaucība? Dārgās sievas kliedzieni plosa viņa sirdi. Dons Torrībio rādās stipri satraukts. Viņš cieš ne mazāk kā sieva. Ar kādu rūpību un degsmi viņš cenšas viņai palīdzēt!

—      Patiesi, — Leandro piekrita, — šis vīrs liekas ļoti nobažījies. Taču turpat redzams vēl kāds cilvēks, kurš cieši aizmidzis, viņam, šķiet, ne mazākā mērā nerūp satraucošā notikuma gala rezultāts.

—i Starp citu, tam vajadzēja viņu interesēt, — Klibais piebilda, — jo šis sulainis ir savas kundzes sāpju galvenais vaininieks.

—      Palūkosimies mazliet zemāk, — velns turpināja, — pievērsiet uzmanību apakšējā stāva istabai, tajā kāds liekulis noziežas ar ratu smēri, lai dotos uz burvju apspriedi, kas šonakt notiks kaut kur starp Sansebastjānu un Fuenterrābiju. Es labprāt jūs turp

aizvestu, lai sagādātu patīkamu izklaidi, taču bīstos, ka velns, kurš ceremoniju vadīs, var mani pazīt.

—     Tātad jūs abi neesat draugos? — students vaicāja.

—      Protams, ne, — Asmodejs atteica. — Tas ir tas pats Piljadorks, par kuru stāstīju. Šis viltnieks mani nodos. Viņš acumirklī paziņos burvim, ka esmu izbēdzis.

—     Jums abiem laikam bijušas arī kādas citas domstarpības?

—      Tieši tā, — Klibais velns apstiprināja, — pirms pāris gadiem starp mums notika jauna sadursme kāda parīzieša dēļ, kurš gribēja šeit apmesties. Mēs abi kārojām kļūt par viņa likteņa noteicējiem. Piljadorks cerēja, ka no šā puiša iznāks tirgotājs, bet es — ka siržu lauzējs. Lai strīdu izbeigtu, mūsu draugi no viņa iztaisīja grēcīgu mūku. Pēc tam mums lika izlīgt, mēs apskāvāmies un kopš tā laika kļuvām nāvīgākie ienaidnieki.

—      Lai paliek šī interesantā sanāksme, —< dons Kleofass teica, — nemaz neilgojos tur nokļūt. Labāk turpināsim vērot to, kas notiek mūsu acu priekšā. Kāpēc no šā pagraba lec laukā dzirkstis?

—      Tāda cilvēku nodarbošanās ir viena no neprātīgākajām, — velns uzsāka. — Vīrs, kas stāv pagrabā pie kvēlojošās krāsns, ir alķīmiķis. Uguns pamazām aprij viņa bagāto mantojumu, bet viņš nekad neatradīs, ko meklē. Starp mums runājot, filozofu akmens ir tikai skaists, tukšs sapnis, es pats to izgudroju, lai paņirgātos par cilvēka prātu, kas allaž tiecas pāri aizliegtā robežām.

Alķīmiķa kaimiņš, kurš vēl nav licies gulēt, ir kāds lādzīgs aptiekārs. Jūs redzat viņu aptiekā aiz letes kopā ar vecīgo sievu un dēlu. Vai zināt, ko viņi dara? Aptiekārs gatavo spēcinošu tableti kādam pusmūža advokātam, kurš rīt dosies pie altāra, dēls jauc caurejas zāles, bet sieva miezerītī berž saistvielas.

—       Aptiekas mājai pretī, — Sambuļjo ieminējās, — es redzu kādu vīru, kas piecēlies steidzīgi ģērbjas.

•— Sasodīts! — velns iesaucās. — Tas taču ir ārsts, ko nekavējoties izsauc pie slimnieka. Viņu aicina prelāts, kurš pirms stundas licies gulēt un kopš tā brīža divas trīs reizes noklepojies.

—      Tagad pagriezīsimies pa labi un papūlēsimies saskatīt cilvēku, kurš bēniņos blāvā lampas gaismā vienā kreklā staigā šurp un turp.

—       Redzu! — iesaucās students. — Varu pat uzskaitīt visas mēbeles viņa pažobelē. Tur atrodas tikai nožēlojama lāva, galds un sols, bet sienas, šķiet, notrieptas ar kaut ko melnu.

—       Cilvēks, kas dzīvo tik augstu, ir dzejnieks, — Asmodejs paskaidroja, — un tas, ko dēvējat par melniem traipiem, ir viņa sacerētās traģēdijas vārsmas, ar kurām izraibināta visa istaba, jo papīra trūkuma dēļ viņš spiests rakstīt uz sienām.

—      Vērojot šo cilvēku, kas kustas un skraida kā apmāts, — Kleofass piezīmēja, — jādomā, ka viņš sacer kaut ko ļoti nopietnu.

—       Spriedums nav maldīgs, — Klibais teica. — Vakar viņš pielika pēdējo punktu savai traģēdijai «Vispasaules grēku plūdi». Autoram nevar pārmest, ka viņš nebūtu ievērojis vietas vienību, jo visa lugas darbība notiek Noasa šķirstā. Ticiet man, tā ir lieliska luga, dzīvnieki tur runā kā profesori. Dzejnieks nolēmis šo darbu kādam veltīt, un tā viņš jau sešas stundas strādā pie sava veltījuma. Šobrīd viņš gudro pēdējo teikumu. Jāatzīst, ka veltījums pats par sevi ir šedevrs: tajā nav aizmirsti nekādi tikumi — ne morālie, ne politiskie, neviens cildinājums, kādus pelna cilvēks, kuram slavu sagādājuši viņa senči un paša nopelni; citi rakstnieki nekad tā nav šķieduši glaimus.

—     Kam gan viņš sacer tik lielisku slavas dziesmu? — students vaicāja.

—      Tas viņam pašam nav zināms, — velns turpināja, — vārds vēl nav ierakstīts. Dzejnieks meklē kādu bagātu augstmani, kas būtu devīgāks par tiem, kuriem viņš līdz šim veltījis savus darbus. Bet cilvēki, kuri maksā par veltījumiem, šodien reti sastopami. Aristokrāti šo nelāga paradumu atmetuši, līdz ar ko izdarīts liels pakalpojums lasītājiem, jo, ņemot vērā, ka agrāk vairums grāmatu tika rakstītas vienīgi veltījuma dēļ, beidzot izskausti šo nožēlojamo gara ražojumu plūdi. Šajā sakarībā, — velns piebilda, — pastāstīšu jums diezgan neparastu notikumu. Kāda galma dāma atļāvusi rakstniekam veltīt sev grāmatu, taču izteikusi vēlēšanos veltījumu pārlasīt, pirms tas tiek iespiests; atzinusi, ka viņa tajā par maz cildināta, dāma nolēmusi sacerēt to pati pēc savas gaumes un aizsūtīt autoram, lai viņš to ievieto grāmatas sākumā.

—     Rādās, ka caur balkonu, lūk, tajā namā laužas zagļi! — Leandro pēkšņi iesaucās.

—      Tiesa gan, — Asmodejs piekrita. — Tie ir nakts klaidoņi. Viņi ielaužas baņķiera dzīvoklī. Pasekosim tiem! Redzēsim, ko viņi darīs. Zagļi ielavās kantorī. Visu izrakņā. Taču baņķieris aizsteidzies viņiem priekšā: ar visu naudu, kas glabājās lādēs, viņš vakar aizbēga uz Holandi.

—     Skat, vēl viens zaglis pa zīda kāpnītēm rāpjas uz balkona, —■ norādīja Sambuļjo.

—     Nu gan jūs pārskatījāties, — Klibais sacīja, — tas ir marķīzs, kurš, izmantojot zagļu paņēmienu, ielavās guļamistabā pie kādas jaunavas, kura gatava zaudēt nevainību. Turklāt viņš zvērējis šo meiču apprecēt un viņa zvērestam noticējusi, kaut gan mīlestības lietās marķīzi līdzinās komersantiem, kam tirgū neierobežots kredīts.

—     Gribētos zināt, — students teica, — ko dara, lūk, tas cilvēks rīta svārkos un naktsmici galvā. Viņš kaut ko cītīgi raksta, bet blakus stāv sīks, melns radījums un vada viņa roku.

—      Rakstītājs, — velns paskaidroja, — ir kāds tiesas sekretārs, kurš, pārveidojot tiesas lēmumu, kaš labvēlīgs kādam pusaudzim, lolo cerības, ka pusaudža aizbildnis nepaliks parādā, bet mazais, melnais radījums, kurš vada sekretāra roku, ir tiesas sekretāru velns Grifaels.

—      Acīm redzot, Grifaels tikai pagaidām izpilda šo pienākumu? — vaicāja Kleofass. — Advokātu velns taču ir Flažels; manuprāt, arī tiesas kancelejām jābūt viņa pārziņā.

—      Tā vis nav, — Asmodejs iebilda, — tiesu sekretāri ir pelnījuši, lai tiem būtu pašiem savs velns, un galvoju jums, ka tam darba atliku likām.

Paraugieties tiesu sekretāra kaimiņos bagātnieku mājā, kur otrā stāva apartamentos dzīvo jauna dāma; viņa ir atraitne; bet dāmai blakus redzat viņas tēvoci, kurš dzīvo trešajā stāvā. Šīs atraitnes biklums ir apbrīnojams: tēvoča klātbūtnē viņa kautrējas apmainīt kreklu, bet blakus istabā viņai to palīdz izdarīt tur noslēpies mīļākais.

Pie tiesas sekretāra dzīvo viņa radinieks, tukls, klibs bakalaurs, nepārspējams jokdaris. Pat Volum- nijs, kuru par viņa trāpīgajām asprātībām slavējis Cicerons, nav bijis tik smalks zobgalis. Šo bakalauru, kuru Madridē saukā vienkārši par Donoso, ciena gan visi galminieki, gan pilsētnieki, kas rīko mājās dinejas; katrs vēlas viņu ielūgt pie sevis. Bakalauram piemīt īpašs talants uzjautrināt viesus. Viņš ir viesību dvēsele, tāpēc ik dienas ciemojas kāda bagātnieka namā un pārnāk mājās ne ātrāk kā otrajā rīta stundā.

Šodien viņš viesojas pie marķīza Alkanisasa, kur nokļuvis pavisam negaidot.

—     Kā tā? — Leandro pārtrauca.

—      Izteikšos skaidrāk, — velns turpināja. — Šorīt ap dienvidu bakalaura durvju priekšā rindojās piecas sešas karietes, kuras bija atsūtījuši dažādi augstmaņi. Paaicinājis iekšā viņu pāžus, bakalaurs, paņēmis spēļu kārtis, teica:

«Mani draugi, visus jūsu kungu lūgumus uzreiz es apmierināt nevaru, bet, kuram dot priekšroku, nezinu, tāpēc lai jautājumu izšķir kārtis. Braukšu pusdienās pie kreiča karaļa.»

—      Kādā nolūkā uz mājas sliekšņa otrpus ielas sēž jauns kabaļjēro? — vaicāja dons Kleofass. — Vai viņš gaida, kad kalpone viņu ielaidīs?

—      Nē, nē, — Asmodejs atbildēja. Šis jaunais kastī- lietis tēlo īstu mīlētāju. Viņš nolēmis pēc antīkās pasaules mīlētāju parauga pierādīt izredzētajai savu uzmanību, nakti pavadot pie viņas durvju sliekšņa. Laiku pa laikam viņš patrinkšķina ģitāru, dziedot pašsacerētas serenādes, bet dievinātā būtne guļ trešajā stāvā un, klausoties dziesmās, skumst pēc viņa sāncenša.

Tagad pievērsīsimies jaunajai ēkai ar atsevišķiem dzīvokļiem divos spārnos. Vienā dzīvo mājas īpašnieks, vecs kungs, kurš brīžam staigā savā istabā, brīžam atlaižas atzveltnī.

—      Kā rādās, — teica Sambuļjo, — viņam prātā kāds svarīgs nodoms. Kas ir šis cilvēks? Spriežot pēc lielās greznības mājās, tam jābūt bagātam augstākās sabiedrības aristokrātam.

—      Un tomēr tas ir tikai vienkāršs mantzinis, — velns atbildēja. — Līdz sirmam vecumam viņš ieņēmis ļoti izdevīgus amatus. Viņš sakrājis mantu četri miljoni vērtībā. Līdzekļi, ar kādiem šis vīrs ticis pie savas bagātības, sagādā viņam lielas bažas, uti, jauz- dams, ka drīz būs jānorēķinās viņā saulē, viņš kaujas ar sirdsapziņas pārmetumiem; mantzinis sapņo par klostera celšanu; viņš cer pēc tādas labdarības iegūt sirdsmieru. Viņam jau dota atļauja dibināt klosteri, bet tajā tiks uzņemti vienīgi tikli, atturīgi un augstākā mērā padevīgi mūki. Šāda izvēle rada lielas grūtības.

Otrajā mājas spārnā dzīvo skaista dāma, kura, izpeldējusies pienā, nule ielikusies gultā. Sī valdzinošā būtne ir Santjāgo ordeņa kavaliera atraitne, kurai vīrs mantojumā atstājis tikai savu slaveno titulu. Par laimi, viņai ir divi labi draugi, Kastīlijas galma padomnieki, par abiem viņi sedz skaistules izdevumus.

—      Ak vai! —- iesaucās students. — Sadzirdu kliedzienus un vaimanas. Vai tik nav notikusi kāda nelaime?

—      Lūk, kas tur notiek, — velns atbildēja. — Spēļu namā, kur dep tik daudz spuldžu un sveču, divi jauni kabaļjēro spēlēja kārtis, Pēkšņi saķildojušies kāda gājiena dēļ, viņi ķērās pie zobeniem un viens otru nāvīgi ievainoja. Vecākais no abiem ir precējies. Jaunākais — savu vecāku vienīgais mantinieks. Viņi tūlīt izlaidīs garu. Uzzinājuši par notikušo, nupat ieradās viena spēlmaņa sieva un otra tēvs. Visu apkārtni pilda viņu vaimanas. «Ak mans nabaga bērns,» tēvs saka savam dēlam, kaut gan tas viņu vairs nedzird, «cik reižu neesmu tev teicis — atmet šīs spēles, cik reižu nebrīdināju, ka tās maksās tev dzīvību! Nav mana vaina, ka tu mirsti tik nožēlojamā nāvē.» Nelaimīgā sieva savukārt ļaujas izmisumam, Viņas vīrs taču paspēlējis visu viņas pūru, pārdevis viņas dārglietas un pat tērpus, tomēr arī viņa nespēj samierināties ar zaudējumu: viņa nolād kārtis, visa ļaunuma cēloni, nolād kāršu izgudrotāju; viņa nosoda spēļu namu un visus, kas to apmeklē.

—      Cik nožēlojami ir tie, kuri aizraujas ar kāršu spēli, — piezīmēja dons Kleofass. — Nereti šie spēlmaņi nonāk bezizejas stāvokli. Paldies dievam, man šis netikums nepiemīt.

—     Bet jums piemīt cits, ne labāks, — iebilda velns.

—     Vai domājat, ka mīlēt kurtizānes ir prātīgāk. Un vai šovakar uzpirkti slepkavas neapdraudēja jūsu dzīvību? Cilvēki ir apbrīnojami! Pašu kļūdas viņiem šķiet nenozīmīgas; taču svešu netikumus tie gatavi bāzt zem mikroskopa.

Tagad parādīšu jums dažas skumīgas ainas, — velns turpināja. — Redzat — pāris soļu no spēļu nama savā mājā guļ tukls vīrietis. Tas ir kāds nabaga kanoniķis, kuru nesen ķērusi trieka. Viņa brāļadēls un mazmeita pat nedomā radiniekam palīdzēt un, pametuši nelaimīgo vienu, pievāc vērtīgākās mantas, lai noslēptu tās drošā vietā; gan pēc tam vēl pagūs mierīgi izraudāties un pagausties.

Skatieties pa gabaliņu no šejienes, kur apbedī divus vīrus! Tie abi ir brāļi. Viņi sirga ar vienu un to pašu kaiti, bet ārstējās dažādi; viens no viņiem akli uzticējās ārstam, otrs visu atstāja dabas ziņā. Nomira abi: pirmais tādēļ, ka bija ievērojis visus ārsta priekšrakstus, otrs tāpēc, ka nebija ievērojis nekā.

—' Ļoti sarežģīts jautājums, — piezīmēja Leandro.

—    Ko tad galu galā lai iesāk nabaga slimnieks?

—     Uz to jums atbildēt nevaru, — velns atteica.

—      Zinu, ka ir labas zāles, bet, vai mēdz būt labi ārsti, — nezinu.

Pavērosim citu ainu, — velns turpināja. — Vēlos parādīt jums ko jautrāku. Vai nedzirdat īstu kaķu koncertu? Šorīt septiņdesmit gadus vecs kabaļjēro salaulājās ar sešdesmit gadus vecu atraitni. Visi kvartāla zobgaļi sanākuši kopā, lai atzīmētu kāzas ar trokšņainu koncertu uz pannām, katliem un kastroļiem.

—      Jūs taču teicāt, — students velnu pārtrauca, — ka jūsu pienākums — veicināt smieklīgas laulības; šajās jūs laikam tomēr neesat piedalījies?

—      Tiesa gan, — Klibais piekrita, — tas nebija iespējams, jo atrados ieslodzījumā. Taču, arī būdams brīvībā, es šajās precībās neiejauktos. Šī sieviete ir pārāk apzinīga, viņa otrreiz apprecējusies tikai tāpēc, lai bez sirdsapziņas pārmetumiem baudītu priekus, kas viņai mīļi. Tamlīdzīgas laulības es neveicinu. Man patīk sirdsapziņu satraukt, nevis nomierināt.

—     Cauri komiskās serenādes skaņām, — Sambuļjo piezīmēja, — šķiet, laužas vēl kādi trokšņi.

—     Skaņas, kuras sadzirdat, par spīti kņadai, nāk no krodziņa, kur trijatā dzied resns flāmu kapteinis, franču dziedonis un vācu gvards. Viņi sēž pie galdiņa kopš astoņiem rītā, un katrs no viņiem iedomājas, ka viņa nācijas gods liek piedzirdīt abus pārējos.

Pievērsiet acis namam iepretī kanoniķa mājai; jūs tur saskatīsiet trīz populāras galicietes, kuras uzdzīvo triju galminieku sabiedrībā.

—     Ak, cik viņas piemīlīgas! — dons Kleofass iesaucās. — Nav brīnums, ka augstmaņi aplido šīs dāmas. Kā viņas prot glāstīt! Droši vien pagalam samīlējušās savos kungos.

—      Cik jūs vēl esat naivs! — attrauca velns. — Jūs nepazīstat šādas sugas sievietes; viņu sirdis daudz liekulīgākas nekā sejas. Lai cik kaisli būtu viņu mīlestības apliecinājumi, viņas pret šiem kungiem nejūt nekādu draudzību. Vienu no kavalieriem viņas pietur, lai nodrošinātos ar viņu aizbildniecību, bet no pārējiem izspiež naudu. Tā mēdz rīkoties visas kurtizānes. Vīrieši šo dāmu dēļ velti izputina savu mantu, mīlestību viņi tikpat neiegūst. Šīs būtnes glāsta katru, kas tik maksā. Šādu likumu esmu ievedis visās mīlas dēkās; bet Jausim, lai augstmaņi mierīgi bauda dārgos priekus, kamēr viņu sulaiņi, ārpusē gaidot savus kungus, lolo slepenas cerības vēlāk tos pašus priekus saņemt par velti.

—      Lūdzu, paskaidrojiet tagad kādu citu ainu, kas atklājas manu acu priekšā, —' velnu pārtrauca Le- andro Peress. — Lielajā namā pa kreisi neviens vēl neguļ. Kāpēc visi gan smejas pilnā kaklā, gan dejo? Acīm redzot, tur kādi svētki?

—     Tur svin kāzas, — Klibais atbildēja. — Visi mājinieki līksmojas. Bet vēl pirms trim dienām šajā namā valdīja dziļas sēras. Labprāt jums pastāstīšu šo notikumu: tiesa, stāsts būs pagarš, bet ceru, ka jūs negarlaikosieties.

Un velns sāka stāstīt.

IV NODAĻA

Stāsts par grāfa de Belflora un Leonoras de Sespēdesas mīlestību

āds no galma ievērojamākajiem augstmaņiem — grāfs de Belflors bija neprātīgi iemīlējis jaunu meiteni Leonoru de Sespēdesu. Viņš gan nedomāja jaunavu precēt: vienkārša muižnieka meita, pēc grāfa ieskata, nebija viņam piemērota partija. Viņš tikai gribēja iegūt Leonoru sev par mīļāko.

Ar šādu mērķi grāfs

visur sekoja meitenei, nelaizdams garām izdevību ar skatieniem paust savas kvēlās jūtas; taču parunāt vai uzrakstīt viņai vēstuli nebija nekādas iespējas, jo Leonoru nemitīgi uzraudzīja stingrā un piesardzīgā pavadone doņja Marsela. Grāfs de Belflors bija izmisis un, jauzdams, ka šķēršļi iekāri jo vairāk sakairina, to vien gudroja kā piemānīt modro Argosu, kas sarga viņa Jo.

Manīdama, ka grāfs viņu ievēro, Leonora savukārt

nespēja palikt vienaldzīga, un meitenes sirdī pamazām auga jūtas, kuras galu galā kļuva ļoti kvēlas. Es ar saviem parastajiem kārdināšanas paņēmieniem šo mīlestību neveicināju, atrazdamies tolaik burvja ieslodzījumā, kas liedza man pildīt pienākumus, taču pietika ar to, ka iejaucās pati daba, kas nav mazāk bīstama par mani. Vienīgā atšķirība starp mums — daba cilvēkus samaitā pamazām, kamēr es tos pavedinu uzreiz.

Tāds bija stāvoklis, kad Leonora un viņas mūžīgā pavadone kādu rītu ceļā uz baznīcu sastapa vecu sieviņu, kurai rokās bija vienas no lielākajām lūgšanu krellēm, kādas tik spēj izgudrot svētulība. Ar laipnu smaidu pienākusi klāt, sieviņa pievērsās Leonoras audzinātājai.

«Lai debesis jūs sarga!» viņa teica. «Svēts miers lai ir ar jums! Atļaujiet vaicāt, vai jūs neesat doņja Marsela, nelaiķa Seņjora Martīna Rosetes uzticīgā atraitne?»

Dueņja to apstiprināja.

«Tad jau mēs tiekamies īstā laikā,» vecā teica, «gribēju jums pavēstīt, ka pie manis ciemojas vecs radinieks, kurš vēlas ar jums parunāt. Pirms dažām dienām viņš atbrauca no Flandrijas; šis mans brālēns labi, pat ļoti labi pazinis jūsu vīru, un viņam kaut kas ārkārtīgi svarīgs jums sakāms. Viņš pats jūs uzmeklētu, ja nebūtu saslimis, bet nabadziņam dienas skaitītas. Līdz manai mājai pāris soļu. Esiet tik laipna un nāciet man līdzi!»

Gudrā, piesardzīgā dueņja, neiedrošinādamās spert aplamu soli, nesaprata, ko iesākt, bet vecā, uzminējusi vilcināšanās cēloni, sacīja:

«Dārgā doņja Marsela, uz mani varat droši paļauties. Esmu Čičona. Pats licenciāts Markoss de Figeroa un bakalaurs Mira de Meskva labprāt galvo par mani tikpat kā par savu vecmāmiņu. Aicinu jūs līdz tikai jūsu pašu labā, mans radinieks vēlas atdot naudu, ko reiz aizņēmies no jūsu vīra.»

Dzirdot pieminam naudu, doņja Marsela acumirklī izlēma, ko darīt.

«Iesim, bērns,» viņa Leonorai teica, «apciemosim šīs krietnās vecītes radinieku! Mums jāaprauga slimnieks kaut vai aiz žēlsirdības.»

Sasniegušas Cičonas māju, viņas tika ievestas apakšstāva viesistabā, kur gultā gulēja sirmgalvis ar baltu bārdu un, ja arī nebija, tad vismaz izlikās smagi slims.

«Skatieties, brālēn,» vecā sieviņa viņu uzrunāja, stādīdama priekšā Leonoras audzinātāju, «ir atnākusi cienījamā doņja Marsela, jūsu nelaiķa drauga Martīna Rosetes atraitne, ar kuru vēlējāties runāt.»

To izdzirdis, sirmgalvis mazliet pacēla galvu, aicinādams doņju Marselu tuvāk, un, kad viņa pienāca pie gultas, vārgā balsī teica:

«Dārgā doņja Marsela, lai slavētas debesis, kas ļāvušas man sagaidīt šo dienu. Tā bija mana vienīgā vēlēšanās. Baidījos nomirt, jūs neredzējis un neielicis jums rokās simt dukātus, kurus man reiz aizdeva jūsu nelaiķa vīrs — mans dārgais draugs, izpestīdams mani no likstas, kas gadījās Brižā un apdraudēja manu godu. Vai viņš nekad jums par to nav stāstījis?»

«Ak nē!» doņja Marsela atbildēja. «Viņš man neko nav teicis. Lai dievs mielo viņa dvēseli! Mans vīrs bija tik cēls, ka nepieminēja draugiem sniegtos pakalpojumus, un pretēji visiem balamutēm, kuri plātās ar savu labdarību, kaut īstenībā neko labu nav darījuši, viņš nemēdza stāstīt, ja kādam bija palīdzējis.»

«Bez šaubām, viņam bija cēla dvēsele,» vecais piezīmēja, «esmu par to vairāk pārliecināts nekā jebkurš; un, lai jums to pierādītu, pastāstīšu, kā ar viņa gādību laimīgi izkūlos no ķezas. Bet, tā kā šajā stāstā atklāsies sevišķi svarīgi notikumi, kas skar nelaiķa piemiņu, es labprāt tos Uzticēta viņa godājamai atraitnei vienai pašai.»

«Lai notiek,» teica Cičona, «tādā gadījumā jums jāparunājas divatā. Mēs abas ar šo jauno dāmu tikmēr pakavēsimies manā kabinetā.»

Un, atstājusi doņju Marselu pie slimnieka, Cičona ieveda Leonoru citā istabā, kur bez aplinkiem iesāka: «Dailā Leonora, laiks ir pārāk dārgs, lai to nelietderīgi šķiestu. Pēc izskata jūs grāfu de Belfloru pazīstat, viņš jau sen jūs mīl un nepacietīgi vēlas atklāt savas kvēlās jūtas, taču šo laimi viņam allaž liegusi jūsu audzinātājas stingrā modrība. Savā bezcerībā grāfs griezās pie manis pēc palīdzības, es biju ar mieru viņam pakalpot un liku lietā visu savu māku. Sirmgalvis, kuru nule redzējāt, nav nekāds vecis, bet jauns grāfa sulainis, un viss, ko jums stāstīju, — tikai kopīgi izgudrots viltīgs plāns, lai piemānītu audzinātāju un atvilinātu jūs šurp.»

Tikko viņa beidza, grāfs, kas bija paslēpies aiz aizkariem, strauji metās Leonorai pie kājām.

«Cienītā,» viņš teica, «neņemiet ļaunā šo viltību mīlētājam, kurš nespēj ilgāk dzīvot, nerunājis ar jums. Ja šī pakalpīgā sieviņa nesagādātu tik laimīgu izdevību, es būtu kritis galīgā izmisumā.

Vārdi, kurus saviļņotā balsī izteica svešais vīrietis, kas turklāt nemaz nebija nepatīkams, Leonoru samulsināja. Brīdi viņa apjukusi stāvēja, nespēdama rast atbildi, taču beidzot, pārvarējusi mulsu, lepni paskatījās uz grāfu un sacīja:

«Jūs droši vien domājat, ka esat daudz pateicības parādā iztapīgajai doņjai, kura jūsu labā tā pūlējusies, bet vai zināt — no viņas pakalpojuma jums nebūs nekāda labuma.»

Tā runājot, Leonora grasījās doties atpakaļ uz viesistabu. Taču grāfs viņu apturēja.

«Palieciet, dievišķīgā Leonora,» viņš teica, «esiet tik laba, vienu mirklīti uzklausiet mani! Mana mīlestība ir tīra un nedrīkst jūs biedēt. Viltus, ko pielietoju, lai ar jums parunātos, bez šaubām, izraisa jūsu dusmas, — bet vai tad visi mani līdzšinējie mēģinājumi jums tuvoties nav bijuši veltīgi? Jau sešus mēnešus sekoju jums gan baznīcā, gan pastaigās, gan teātrī. Velti meklēju iespēju pateikt, ka esat mani savaldzinājusi. Jūsu cietsirdīgajai, nepielūdzamajai dueņjai aizvien izdevās mani iztraucēt. Ak, daiļā Leonora, neuzskatiet par nelietību līdzekli, pie kura biju f spiests ķerties, bet labāk pažēlojiet mani par ilgajām, mokpilnajām gaidām un spriediet pati, cik neciešami mani spīdzinājis jūsu skaistums.»

Belflora vārdos netrūka dziļas pārliecības, kādu veikli prot izmantot skaisti vīrieši, lai gūtu panākumus; grāfs pat nobirdināja dažas asaras. Leonos ?J1 Ja aizkustināta, pret pašas gribu viņas sirdx pārņēma maigums un līdzjūtība. Taču meit««^ vājumam nepadevās un, jo skaidrāk apzinājās savu aizkustinājumu, jo drīzāk vēlējās tikt prom no šīs vietas.

«Grāf,» viņa (.eica, «jusu pulēs ir veltas. Nevēlos neko dzirdēt! Neaizkavējiet mani ilgāk, Jaujiet man iet prom no šejienes, kur manai tikumībai draud briesmas, vai arī es sākšu kliegt un sasaukšu kaimiņus, lai jūsu nekaunība kjūst visiem zināma.»

Sos vārdus Leonora izteica tik uzstājīgi, ka Cičona, kurai bija pamats vairīties no tiesu iestādēm, lūdza grāfu paklausīt. Grāfs Leonoru vairs neaizturēja. Viņa atbrīvojās no viņa rokām un, kas vēl nekad nebija noticis ar grāfa iekārotajām meitenēm, aizgāja no turienes tikpat neskarta, kā atnākusi.

Leonora steidzās pie savas audzinātājas.

33

«Iesim, dārgā,» viņa aicināja, «beidziet savu muļķīgo sarunu, viņi mūs piemānījuši, dosimies prom no šīs aizdomīgās vietas!»

«kas noticis, taeitiņ?» doņja Marseia pārsteigta vaicāja. «Kāpēc jūs tik pēkšņi gribat iet prom?»

«Es visu jums paskaidrošu,» Leonora atbildēja. «Tikai iesim drīzāk, ik mirklis, ko šeit pavadu, man šķiet neciešams.»

Dueņja ļoti vēlējās zināt negaidītās aiziešanas cēloni, taču tobrīd viņai neizdevās apmierināt ziņkāri, vajadzēja pakļauties Leonoras uzstājībai. Viņas steidzīgi aizgāja, pamezdamas Cičonu, grāfu un sulaini tik apjukušus kā aktierus pēc izsvilptas izrādes.

Izgājusi uz ielas, Leonora nekavējoties lielā sašutumā atstāstīja dueņjai, kas noticis Cičonas istabā. Doņja Marsela uzmanīgi visu noklausījās un, kad abas bija pārnākušas mājās, teica:

«Jāatzīstas, meitiņ, ka tas, ko jūs stāstījāt, mani augstākā mērā pazemo. Kā gan varēju ļaut šai vece- nti <5e yj tā piemuļķot! Sākumā šaubījos, vai doties viņai lia*.i. Kāpēc es beidzot padevos? Nevajadzēja uzticēties viņas \aiDn ajai, godīgajai sejai. Esmu pielaidusi lielu kļūdu, kas m*n , tik pieredzējušai sievietei, nav piedodams. Ak, kāpēc jūs blēdību neatklājāt turpat uz vietas! Es šo veceni uzreiz būtu pieķērusi, grāfu izlamājusi, bet viltus sirmgalvim, kurš man iestāstīja tukšas pasakas, norāvusi lieko bārdu. Tūlīt pat steigšos atpakaļ un atdošu it kā par parādu saņemto naudu, un, ja es viņus vēl sastapšu, viņi neko nebūs zaudējuši, ka liku mazliet pagaidīt.»

Pēc šiem vārdiem doņja Marsela, paņēmusi apmetni, ko nule bija noģērbusi, no jauna devās pie Čičonas.

Grāfs vēl atradās tur. Viņš bija gluži satriekts par viltīgā plāna neizdošanos. Cits viņa vietā nodomu atmestu, bet grāfs nezaudēja apņēmību. Bez daudzām teicamām rakstura īpašībām viņam piemita kāda ne visai slavējama: viņš pārāk aizrāvās ar mīlas dēkām. Kad grāfs iemīlējās kādā dāmā, viņš visai dedzīgi centās panākt tās labvēlību; būdams pēc dabas godīgs, grāfs šādos gadījumos tomēr bija gatavs pārkāpt vissvētākās tiesības, lai tikai apmierinātu savu iekāri. Secinājis, ka šoreiz bez doņjas Marselas atbalsta sprausto mērķi nesasniegt, viņš nolēma nežēlot itin neko, lai audzinātāju dabūtu savā pusē. Grāfs sprieda, ka dueņja ar visu savu šķietamo stingrību lielākai dāvanai nespēs turēties pretī, un viņš nemaldījās. Ja kāda dueņja arī paliek uzticīga saviem pienākumiem, tas tikai nozīmē, ka kavalieris nav pietiekami bagāts vai devīgs.

Ieradusies pie Cičonas un ieraudzījusi visus trīs vainīgos, uz kuriem bija bezgala pārskaitusies, doņja Marsela Jāva vaļu savai asajai mēlei, grāfu un Čičonu viņa apbēra lāstiem, bet sulainim iemeta sejā saņemto naudu. Grāfs pacietīgi panesa šo dusmu vētru, tad, lai scēnu padarītu aizkustinošāku, nokrita ceļos dueņ- jas priekšā, lika ņemt atpakaļ zemē nomesto naudu un, piedāvādams vēl tūkstoš pistoļu, lūdza apžēloties par nabaga mīlētāju. Neviens vēl nekad tik dedzīgi nebija lūdzis Marselas žēlastību, tāpēc nepielūdzamā piekāpās. Acumirkli beigusi lamāties un prātā salīdzinājusi piedāvāto summu ar niecīgo atlīdzību, ko parasti saņēma no dona Luisa Sespēdesa, dueņja nāca pie slēdziena, ka izdevīgāk Leonoru pavest uz neceļiem nekā atturēt. Tā, nedaudz paklīrējusies, Marsela paņēma nomesto naudu līdz ar grāfa pievienotajām tūkstoš pistolēm un, solījusies viņa mīlestību atbalstīt, aizgāja, lai uz karstām pēdām izpildītu savu solījumu.

Pazīdama Leonoras tikumību, Marsela rīkojās ļoti uzmanīgi, lai meitenei nerastos aizdomas par viņas sazvērestību ar grāfu, jo Leonora to varēja pavēstīt tēvam donam Luisam, un, nolēmusi meiteni samaitāt pēc iespējas veiklāk, viņa, pārnākusi mājās, uzsāka šādu sarunu:

«Leonora, beidzot mans sašutums ir gandarīts; sa- 3* 35 stapu visus trīs mūsu blēžus kopā; pēc jūsu varonīgās aiziešanas viņi vēl nebija īsti attapušies. Piedraudēju Čičonai ar jūsu tēva atriebību un likuma bardzību, bet grāfu de Belfloru nosvētīju tā, kā vien dusmās var nosvētīt. Ceru, ka šis kundziņš tamlīdzīgus slazdus vairs neizliks un ka viņa lakstošanās ap jums manu modrību turpmāk neapgrūtinās. Lai slavēts dievs, jūsu stingrais raksturs palīdzēja izvairīties no lamatām. Man taisni jāraud aiz prieka! Esmu sajūsmā, ka viltība neizdevās; šādiem augstmaņiem meitenes pavešana šķiet tīrā izprieca. Pat tādi, kas dižojas ar savu godīgumu, neredz turv nekā nosodāma, it kā ģimenes apkaunojums nebūtu nekāds ļaunums. Es, protams, negribu apgalvot, ka šai sugai pieder arī grāfs, nedz arī to, ka viņš kāro jūs pievilt: nevar taču domāt par savu tuvāko tikai sliktu; varbūt viņa nolūki bijuši pavisam godīgi. Kaut arī grāfam viņa stāvoklis ļauj cerēt uz spožākajām partijām galmā, tomēr jūsu skaistuma dēļ viņš var nolemt arī jūs apprecēt. Cik atceros, atspēkojot manus pārmetumus, viņš lika to jaust.»

«Ko jūs runājat, dārgā!» Leonora audzinātāju pārtrauca. «Ja tāds nolūks patiesi būtu bijis, viņš jau sen varēja lūgt tēvam manu roku, tik augstdzimušam cilvēkam tēvs nekad to neliegtu.»

«Tiesa gan,» dueņja piekrita, «esmu ar jums vienis prātis. Grāfa rīcība ir aizdomīga, vai, pareizāk sakot, viņa nolūki nav tīri. Esmu gatava vēlreiz griezties atpakaļ un vēlreiz nosvētīt grāfu.»

«Lai paliek, dārgā,» Leonora iebilda, «labāk netiksimies ne zinis par notikušo un atriebsimies grāfam ar nicinājumu.»

«Tiesa gan,» doņja Marsela teica, «tā laikam būs prātīgāk. Jūs esat gudrāka par mani, bet, no otras puses, — vai mēs pareizi vērtējam grāfa jūtas? Kas zina, vai viņa rīcību nenosaka smalkjūtība? Varbūt viņš vēlas vispirms pierādīt jums savu uzmanību, izpatikt, iekarot jūsu sirdi, lai jūsu attiecības būtu pievilcīgākas, un tikai pēc tam lūgt tēva piekrišanu? Ja tas tiešām tā, mans bērns, — vai tad grēks būtu grāfu uzklausīt? Neslēpjiet man savas domas: jūs zināt, cik loti esmu jums pieķērusies. Sakiet atklāti — vai grāfs ir patīkams un vai jums neriebtos kļūt par viņa sievu?»

Dzirdot šo slīpēto jautājumu, pārāk godīgā Leonora nosarka un, nolaidusi acis, atzinās, ka grāfs nemaz nav viņai pretīgs. Vaļsirdīgāk izteikties meitenei liedza kautrība, tāpēc dueņja vēlreiz mudināja neko neslēpt. Beidzot audzinātājas sirsnīgā uzstājība Leonoru pieveica.

«Manā dārgā,» meitene teica, «ja vēlaties, lai pilnīgi uzticos, tad zināt, ka Belflors man šķiet mīlestības cienīgs. Turklāt viņš man liekas ļoti skaists, esmu dzirdējusi par viņu tik daudz laba, ka nevaru palikt vienaldzīga pret viņa uzmanības pierādījumiem. Jūsu neizsīkstošā modrība, kas allaž lika grāfam šķēršļus, nereti mani sarūgtināja, un atzīšos, ka slepenībā man viņa bija žēl, un par visām neveiksmēm, kuras viņš jūsu modrības dēļ cieta, vienīgā atriebība bija manas smagās nopūtas. Jāsaka, arī tagad pēc grāfa pārdrošās rīcības mana sirds viņu nenosoda, bet, gluži otrādi, pret pašas gribu attaisno un visu vainu uzveļ jūsu stingrībai.»

«Mans bērns,» dueņja teica, «ja apgalvojat, ka grāfs jums varētu būt tīkams precinieks, gādāšu, lai jūs viņu dabūtu.»

«Esmu ļoti pateicīga, ka gribat manis labā papūlēties,» Leonora aizkustināta atbildēja. «Pat ja grāfs nepiederētu galma augstākajām aprindām un būtu tikai vienkāršs muižnieks, arī tad viņš man patiktu labāk par citiem. Bet atmetīsim tukšas cerības: Belflors ir augstmanis, kuram pats liktenis lēmis kādu bagātu karaļvalsts mantinieci, Velti gaidīt, ka viņš būs mierā ar dona Luisa meitu, kuras pūrs ir visai viduvējs. Nē, nē,» viņa piebilda, «grāfam nav pret mani tik cēlu jūtu. Viņš neuzskata, ka esmu viņa cienīga; viņa vienīgais nolūks — mani apkaunot.»

«Ak kāpēc jūs domājat, ka grāfa jūtas nav tik stipras, lai viņš jūs apprecētu?» dueņja pārtrauca. «Nereti mīlestība dara vēl lielākus brīnumus. Klausoties jūsu vārdos, šķiet, ka pats dievs.starp jums abiem radījis nepārejamu plaisu. Nedariet sev pāri, Leonora! Grāfa stāvoklis nebūt necietīs, ja viņš savu likteni savienos ar jūsējo: jūs piederat dižciltīgai dzimtai, un jūsu dēļ viņam nebūs jāsarkst. Ja grāfs jums patīk,» Marsela turpināja, «tad man ar viņu jārunā; es pamatīgi izdibināšu grāfa nolūkus un, ja tie nav ļauni, došu viņam zināmas cerības.»

«Pasarg dievs!» Leonora iesaucās, «Vispirms nevēlos, ka jūs pie viņa ejat; ja viņam rastos aizdomas, ka tas notiek ar manu ziņu, viņš zaudētu cieņu pret mani.»

«Ak, esmu gudrāka, nekā jūs domājat,» doņja Marsela iebilda. «Sākšu ar pārmetumiem, ka viņš jūs gribējis pavest. Grāfs steigs taisnoties, es viņu uzklausīšu, un viņš visu izstāstīs. Vārdu sakot, meitiņ, ļaujiet man rīkoties, rūpēšos par jūsu godu tikpat kā par savējo.»

Tiklīdz iestājās tumsa, dueņja devās ceļā. Belfloru viņa sastapa netālu no dona Luisa mājām. Viņa grāfam atstāstīja sarunu ar Leonoru, neaizmirsdama palielīties, cik veikli izvilinājusi no savas kundzes atzīšanos mīlestībā. Grāfu šī vēsts neizsakāmi iepriecināja. Viņš dedzīgi pateicās, solīdamies doņjai Marse- lai nākamajā dienā samaksāt tūkstoš pistoļu; labi zinādams, ka meitene, kurai pielūdzējs nav vienaldzīgs, jau pa pusei iekarota, grāfs tagad bija pilnīgi pārliecināts par savu uzvaru, Pēc tam Belflors un Marsela, ļoti apmierināti viens ar otru, atvadījās un dueņja atgriezās mājās.

Nepacietīgi gaidījusi savu audzinātāju, Leonora vaicāja, ko jaunu tā viņai pavēstīs.

«Vispatīkamāko,» dueņja atbildēja. «Sastapu grāfu. Kā jau teicu, viņam nekas ļauns nav padomā. Grāfa vienīgais nolūks — jūs apprecēt; viņš to zvērēja pie visa, kas svēts. Pati saprotiet — es nepadevos uzreiz. «Ja jūsu nolūki ir šādi,» es grāfam teicu, «kāpēc tad jūs vienkārši neejat pie dona Luisa?» — «Ak, dārgā Marsela,» grāfs bez mazākā apjukuma atbildēja, «vai mana rīcība būtu pareiza, ja es, vienīgi savas aklās kaisles mudināts, nezinādams Leonoras domas par mani, lūgtu donam Luisam meitas roku pret viņas pašas gribu? Nē, viņas miers man dārgāks par manām kvēlajām jūtām, un esmu pārāk godīgs, lai nodarītu viņai pāri.» Kamēr grāfs runāja,» Marsela turpināja, «es ļoti uzmanīgi viņu vēroju un, izmantojot savu pieredzi, centos no acīm nolasīt, vai tiešām viņa mīlestība ir tik stipra, kā viņš apgalvo. Ko lai jums saku? Šķita, ka viņa jūtas nav liekuļotas. Mani pārņēma tāds prieks, ka grūti bija to noslēpt. Taču, pārliecināta par grāfa godīgumu, spriedu, ka derētu drusku atklāt arī jūsu sirdi, lai pielūdzēju noturētu. «Seņjor,» es viņam teicu, «Leonorai jūs nepatīkams neesat. Zinu, viņa jūs ciena un, kā man rādās, nemaz neļaunotos, ja jūs lūgtu viņas roku.» — «Augstais dievs!» grāfs priecīgi iesaucās. «Ko dzirdu! Vai maz ticams, ka burvīgā Leonora ir tik labvēlīga pret mani? Kā lai jums pateicos, dārgā Marsela, par to, ka izbeidzāt manu ilgo neziņu? Šī vēsts mani iepriecina, it īpaši tāpēc, ka tieši jūs to pasakāt, jūs, kas allaž likāt šķēršļus manai mīlestībai un tik ilgi ma^i spīdzinājāt; bet neliedziet man vēl mazliet laimes, dārgā Marsela, ļaujiet parunāt ar dievišķīgo Leonoru, vēlos iedvest viņai uzticību un jusu klātienē zvērēt mūžīgu mīlestību.»

Tam sekoja neskaitāmi citi — aizvien aizkustinošāki vārdi,» dueņja turpināja. «Beidzot, mans bēms, kad grāfs tik neatlaidīgi lūdza sagādāt jums abiem slepenu tikšanos,es nespēju atteikt.»

«Ak vai! Kāpēc jūs to solījāt?» Leonora bija sašutusi. «Jūs taču pati simtkārt esat mācījusi, ka labi audzināta jaunava nedrīkst ielaisties runās, kurām var būt tikai Jaunas sekas.»

«Protams, tā es jūs mācīju,» dueņja atbildēja, «un tas ir lielisks noteikums. Bet šajā gadījumā jūs drīkstat no tā atkāpties, uzskatot grāfu par savu nākamo vīru.»

«Bet viņš taču vēl nav mans vīrs,» Leonora iebilda, «un es neiedrošinos ar viņu tikties, iekams tēvs nebūs mani viņam solījis.»

Tobrīd doņjai Marselai bija jānožēlo stingrā audzināšana, jo meitenes atturību lauzt bija grūti. Tomēr, par katru cenu gribēdama panākt savu, dueņja turpināja:

«Dārgā Leonora, priecājos par jūsu piesardzību. Lūk, manu pūliņu raženie augli! Jūs pareizi esat iegaumējusi visas pamācības. Par saviem panākumiem varu būt laimīga. Un tomēr, bērns, šo mācību nevajag pārspīlēt. Manu morāli jūs pārprotat, Jūsu tikumība šķiet pārāk nežēlīga. Arī es pati lepojos ar lielu stingrību, tomēr tik pārmērīgu atturību, kas vienlīdz saceļas kā pret grēku, tā pret nevainību, neatzīstu. Meitenes gods necieš, parunājoties ar savu pielūdzēju, kura nopietnie nolūki ir neapšaubāmi, tādā gadījumā atbildēt mīlestībai nav lielāks grēks kā just tai līdzi. Paļaujieties uz mani, Leonora, esmu daudz pieredzējusi un pārāk jūs cienu, lai mudinātu spert soli, kas varētu jūs pazudināt.»

«Bet kur esat nolēmusi tikšanos iekārtot?» Leonora vaicāja.

«Jūsu guļamistabā,» dueņja atbildēja, «tā ir visdrošākā vieta. Atvedīšu grāfu šurp rītnakt.»

«Kā jūs iedrošinieties, dārgā!» Leonora iesaucās. «Nekad nepieļaušu, ka vīrietis …»

«Pieļausiet, gan pieļausiet,» dueņja pārtrauca. «Tas taču nav nekas briesmīgs, kā jūs iedomājaties. Tā notiek ik dienas, un lai dievs dod, ka visas meitenes, kuras pieņem šādus viesus, būtu tik krietnas kā jūs. Starp citu — no kā jūs baidāties? Vai tad es nebūšu ar jums?»

«Bet ja nu mūs pārsteidz tēvs?» Leonora iebilda.

«Par to neuztraucieties,» doņja Marsela teica. «Tēvs ir pilnīgi pārliecināts par jūsu teicamo uzvedību. Viņš zina, ka esmu uzticams cilvēks un droši uz mani paļaujas.»

Tā, padevusies dedzīgās audzinātājas un savas slepenās mīlestības mudinājumam, Leonora vairs ilgāk nepretojās. Viņa priekšlikumam piekrita.

Tas nekavējoties tika pavēstīts grāfam. Grāfs, par to nopriecājies, iedeva savedējai piecsimt pistoļu, pievienojot līdzīgas vērtības gredzenu. Redzēdama, ka grāfs cieši tur doto vārdu, doņja Marsela nolēma nepalikt parādā, Nākamajā naktī, kad mājā visi gulēja, dueņja, piestiprinājusi zīda kāpnītes pie balkona, ielaida grāfu savas kundzes istabā.

Tobrīd jaunava gremdējās dziļās, satraucošās pārdomās. Nevērojot simpātijas pret Belfloru un visus audzinātājas vārdus, Leonora pārmeta sev, ka tik viegli pieņēmusi priekšlikumu, kas skar viņas godu. Pat pašas tīrie nolūki nespēja viņu mierināt. Naktī ielaist savā istabā vīrieti, kurš nebija lūdzis tēvam viņas roku un kura patiesais mērķis nebija skaidrs, tāds solis Leonorai šķita ne vien pārkāpums, bet arī pazemojošs pielūdzēja acīs. Visvairāk■ Leonoru nomāca šis atzinums, un, kad ienāca grāfs, viņa bija ļoti nobažījusies.

Grāfs, acumirklī nometies ceļos pie meitenes kājām, pateicās par viņas laipnību. Šķietamā mīlestībā un padevībā viņš apgalvoja, ka vēlas Leonoru precēt. Taču par šo jautājumu grāfs runāja mazāk, nekā Leonora bija gaidījusi, un tāpēc viņa teica:

«Grāf, ceru, ka jums nav citu nolūku kā vienīgi šis, tomēr visi jūsu zvēresti man liksies apšaubāmi, iekams tos nebūs svētījusi tēva piekrišana.»

«Cienītā, jau sen es būtu to lūdzis,» Belflors atbildēja, «ja nebītos traucēt jūsu mieru.»

«Nepārmetu jums, ka vēl līdz šim neesat to darījis,» Leonora turpināja, «izskaidroju jūsu rīcību ar taktu, bet tagad nekas vairs jūs nekavēs, un jums pēc iespējas ātrāk jārunā ar donu Luisu vai arī uz visiem laikiem jāatsakās no manis.»

«Bet, daiļā Leonora, kāpēc lai mēs nekad vairs neredzētos?» grāfs iebilda. «Cik jūs vienaldzīgā pret mīlas priekiem! Ja jūs prastu mīlēt tā kā es, jūs labprāt vismaz kādu laiciņu tiktos ar mani bez tēva ziņas. Cik daudz jaukuma piemīt slepenam sakaram starp divām cieši saistītām sirdīm!»

«Nešaubos, ka jums tāds sakars patiktu,» Leonora sacīja, «bet man tas sagādātu vienīgi nepatikšanas. Tikumīgas meitenes mīlestībai šāda viltība nepiedien. Necildiniet man vairs tik grēcīgu attiecību jaukumu. Mani cienīdams, jūs to nekad neatļautos; ja jūsu nolūks ir patiesi godīgs, kā cenšaties apliecināt, tad sirds dzīlēs jums vajadzētu nosodīt to, ka jūsu piedāvājums nav mani aizskāris. Bet ak vai!» viņa iešņukstējās. «Vainīga tikai mana vājība, jūsu dēļ atļaudamās pārāk daudz, esmu šo apvainojumu pelnījusi.»

«Dievišķā Leonora,» grāfs teica, «šie vārdi mani dziļi sāpina. Savā pārmērīgi stingrajā tikumībā jūs velti uztraucaties. Kā? Vai tad man jāzaudē cieņa pret jums tikai tāpēc, ka, dāvājot savu labvēlību, aplaimojāt mani? Cik netaisni! Nē, cienītā, es jūsu augstsirdību protu novērtēt. Manu cieņu tā nevar satriekt, esmu gatavs uz visu, ko jūs no manis prasīsiet. Rīt pat runāšu ar donu Luisu. Es centīšos darīt visu, lai viņš neliktu šķēršļus mūsu laimei. Bet, atklāti sakot, cerības ļoti vājas.»

«Kā tā?» Leonora pārsteigta iesaucās. «Vai tad tēvs iedrošināsies noraidīt cilvēku, kuram ir tik ievērojams stāvoklis galmā?»

«Ak, tieši tādēļ bīstos noraidījuma,» Belflors teica. «Jūs brīnāties? Tūlīt paskaidrošu. Pirms dažām dienām,» viņš turpināja, «karalis pavēstīja, ka vēlas mani apprecināt. Viņš nenosauca man nolemtās sievietes vārdu, tikai lika noprast, ka tā būs viena no spožākajām partijām galmā un ka viņam šī laulība ļoti vēlama. Tad man vēl nebija skaidras jūsu domas —i kā zināt, jūsu stingrība liedza tās izdibināt, — tāpēc karaļa gribai nepretojos. Tagad spriediet pati, vai, pieņemot mani par savu znotu, dons Luiss iedrošināsies riskēt un sadusmot karali?»

«Bez šaubām, ne,» Leonora teica. «Tēvu es pazīstu. Kaut viņam ļoti glaimotu radniecība ar jums, viņš drīzāk no tās atteiktos nekā izpelnītos karaļa- dusmas. Un, ja arī tēvs piekristu mūsu precībām, mums tomēr nekļūt laimīgiem; jo galu galā, grāf, vai tad jūs drīkstat man piedāvāt roku, kuru karalis nolēmis citai?»

«Cienītā,» Belflors sacīja, «jāatzīstas, esmu nonācis strupceļā. Ceru tomēr izmantot savu draudzību ar karali un viņa cieņu, lai novērstu draudošās briesmas. Te arī jūs, daiļā Leonora, varētu nākt talkā, ja vien uzskatāt, ka esmu cienīgs kļūt par jūsu vīru.»

«Kādā veidā es varētu izjaukt laulības, kuras vēlas pats karalis?» Leonora nesaprata.

«Ak, cienītā,» grāfs dedzīgi iesaucās, «ja tikai jūs neatraidītu manu mīlestību, gan tad es zinātu, kā saglabāt jums savu uzticību, neizpelnoties karaļa dusmas! Atļaujiet, burvīgā Leonora,» viņš piebilda, «atļaujiet doņjas Marselas klātbūtnē lūgt jūsu piekrišanu mūsu laulībām; viņa būs vienīgā lieciniece, kas galvos par mūsu svētajām saitēm. Tādā veidā es viegli atbrīvošos no nepatīkamajām precībām, kas laupītu manu brīvību, bet, ja arī tad vēl karalis liks pieņemt man nolemtās dāmas roku, es, nometies ceļos viņa priekšā, atzīšos, ka sen jau jūs mīlu un ka mēs esam slepeni salaulājušies. Lai gan karalis ļoti kāro apprecināt mani ar citu, viņš tomēr ir pārāk žēlīgs, lai šķirtu mani no dievinātās sievietes, un pārāk taisnīgs, lai tā pazemotu jūsu ģimeni. Gudrā Marsela,» grāfs pievērsās audzinātājai, «ko jūs sakāt par šo plānu, kuru man iedveš mīlestība?»

«Esmu sajūsmināta,» doņja Marsela atbildēja. «Jāatzīst, ka mīlestība mēdz būt gaužām attapīga.»

«Un jūs, dievišķā Leonora,» grāfs turpināja, «ko par to domājat jūs? Vai tiešām tik ļoti man neuzticaties, ka priekšlikumu noraidīsiet?»

«Nē,» Leonora atbildēja, «tikai dariet to zināmu manam tēvam; nešaubos, ka viņš tam piekritīs, kad visu izstāstīsiet.»

«Lai pasarg dievs! Viņam kaut ko atklāt?» nodevīgā dueņja Leonoru spēji pārtrauca. «Jūs nepazīstat seņjoru donu Luisu; goda jautājumos viņš ir tik pedantisks, ka šādu mīlestības sakaru nekādā ziņā nepieļaus. Slepenu laulību piedāvājums tēvu apvainos; turklāt viņš ir pārāk piesardzīgs un aizliegs laulības, kas, pēc viņa domām, varētu izjaukt karaļa ieceres. Ar šādu neapdomīgu gājienu jūs tikai iemantosiet tēva neuzticību; viņš neatlaidīgi sāks mūs uzmanīt, un jums zudīs katra iespēja tikties.»

«Tad es aiz bēdām nomiršu!» liekulīgais pielūdzējs iesaucās. «Ak, doņja Marsela,» viņš turpināja, «vai tiešām esat pārliecināta, ka dons Luiss mūsu slepenās laulības nepieļaus?»

«Par to nemaz nešaubos,» dueņja atbildēja, «bet, ja arī viņš tām piekritīs, viņa stingrība un dievbijība negribēs apiet baznīcas ceremonijas; taču, ja laulāsieties baznīcā, tas drīz vien kļūs zināms visiem.»

«Ak, dārgā Leonora,» maigi spiezdams mīļotās roku, grāfs teica, «vai tiešām tikai tādēļ, lai nepārkāptu tukšas pieklājībās normas, būsim spiesti pakļauties neiedomājamām briesmām — šķirties uz mūžu? Vienīgi jūs pati varat izlemt, vai gribat man piederēt. Tēva svētība varbūt mazliet izkliedētu jūsu bažas, taču, kā doņja Marsela aizrādīja, to iegūt nav ne mazāko cerību, tāpēc, lūdzu, uzticieties manām nevainīgajām vēlmēm. Nenoraidiet manu sirdi un roku, un, kad pienāks laiks atklāt mūsu sakaru donam Luisam, mēs viņam paskaidrosim, kāpēc bijām spiesti to slēpt.»

«Lai notiek, grāf,» Leonora teica, «piekrītu, ka tēvam pagaidām nekas nav jāzina. Vispirms pamatīgi izdibiniet karaļa nolūkus, parunājiet ar viņu, iekams sniedzu jums savu roku; ja vajag, pasakiet, ka esam jau slepeni salaulājušies, ar šādu melīgu atzīšanos lūkosim …»

«Nē, nē, cienītā,» grāfs iebilda, «melus es pārāk nīstu, lai iedrošinātos tā mānīties. Tik nodevīgi es nespētu rīkoties. Turklāt karaļa raksturs ir tāds, ka, atklājis krāpšanu, viņš man to nepiedotu līdz kapa malai.»

— Seņjor don Kleofas, — Klibais velns sacīja, — ja atkārtotu jums vārdu pa vārdam, ko grāfs de Belflors teica, lūkodams pavest šo jaunavu, manam stāstam nebūtu gala. Tāpēc tikai piebildīšu, ka grāfs neaizmirsa likt lietā nevienu no kaislīgajiem vārdiem, kurus līdzīgos gadījumos mēdzu pačukstēt pavedējiem, taču visi grāfa zvēresti, ka viņš centīsies pēc iespējas drīzāk publiski apliecināt Leonorai slepenībā doto vārdu, bija veltīgi; velti grāfs piesauca lieciniekos debesis; Leonoras tikumību neizdevās salauzt, un, kad atausa rīts, grāfam gribot negribot bija jādodas prom.

Nākamajā dienā, pārliecināta, ka viņas godkārei, pareizāk sakot, mantkārei, pienākas nodomu izvest līdz galam, Marsela savai kundzei teica:

«Nezinu, ko lai tagad saku, Leonora. Redzu, ka grāfa jūtas jums izraisa sašutumu, it kā tās nozīmētu vienkārši dēku. Vai esat viņā novērojusi ko nepatīkamu?»

«Nē, dārgā,» Leonora atbildēja, «nekad vēl grāfs man nav licies tik valdzinošs, un sarunājoties es viņā atklāju jaunu pievilcību.»

«Ja jūsu vārdi ir patiesi,» dueņja teica, «tad es jūs nesaprotu. Grāfs jums nepavisam nav vienaldzīgs, bet jūs tomēr atsakāties spert soli, kura nepieciešamība skaidri pierādīta.»

«Dārgā, jūs, protams, esat prātīgāka un vairāk pieredzējusi,» Leonora atbildēja, «bet vai esat padomājusi par sekām, kādas var būt laulībai, kas noslēgta bez tēva ziņas?»

«Jā, protams,» dueņja apgalvoja, «esmu visu apsvērusi un dusmojos, ka jūs tik spītīgi noraidāt precinieku, kuru sūta pats liktenis. Uzmanieties, ka jūsu spītība pielūdzējam neapnīk un viņu neatgrūž. Pielūkojiet, ka viņam neatveras acis un aprēķins neņem virsroku pār kaislajām jūtām. Ja viņš piedāvā savu mīlestību, pieņemiet to bez šaubīšanās. Grāfu saista dotais vārds, bet godavīram nekas nav svētāks par to. Turklāt es taču varu liecināt, ka viņš jūs zvērējis precēt. Vai nezināt, ka ar tādu liecību tiesā pietiek, lai sodītu mījāko, kurš iedrošinās lauzt vārdu?»

Ar šādām runām viltīgā Marsela beidzot pieveica Leonoru, kas, nedomādama vairs par draudošajām briesmām, dažas dienas vēlāk labprātīgi lāvās grāfa zemiskajām tieksmēm. Katru nakti dueņja caur balkonu ielaida grāfu kundzes guļamistabā, bet rītausmā aizvadīja.

Reiz Marsela mazliet nosebojās atgādināt grāfam, ka aust jau rīts un laiks doties projām; grāfs steidzīgi sāka kāpt lejā pa zīda kāpnītēm, bet, kā par nelaimi, neuzmanījies smagi nokrita zemē.

Dons Luiss Sespēdess, kurš dzīvoja virs savas meitas guļamistabas, torīt agri piecēlies, lai strādātu kādu neatliekamu darbu, sadzirdēja kaut ko krītam. Gribēdams zināt, ko tas nozīmē, viņš, pavēris logu, ieraudzīja kādu vīrieti ar grūtībām pieceļamies kājās, bet uz balkona doņju Marselu atraisām kāpnītes, kuras bija labāk kalpojušas uzkāpjot nekā nokāpjot. Sākumā noturējis šo skatu par halucināciju, dons Luiss izberzēja acis, taču, pamatīgāk ieskatījies, saprata, ka tā ir pati īstākā īstenība un ka dienas gaisma, kaut pagaidām visai vārga, pietiekami skaidri atklāj viņa negodu.

Satraukts par liktenīgo ainu, tēvs svētās dusmās, vienā rokā satvēris zobenu, otrā sveci, rīta svārkos nokāpj lejā Leonoras apartamentos. Viņš meklē meitu un viņas audzinātāju, lai izgāztu savu niknumu. Viņš klauvē pie viņu istabas durvīm un pavēl tās atvērt: pazinušas tēva balsi, abas, bailēs trīcēdamas, paklausa. Iegājis iekšā, saniknotais tēvs, norādot uz kailo zobenu, saka:

«Nāku ar asinīm nomazgāt apkaunojumu, ko nekrietnā meita sagādājusi tēvam, un pārmācīt nelietīgo dueņju, kas pievīlusi manu uzticību.»

Abas sievietes nometās ceļos tēva priekšā, un dueņja uzsāka:

«Seņjor,» viņa teica, «pirms saņemam sodu, kuru mums gatavojat, esiet tik laipns un mirklīti uzklausiet mani.»

«Lai notiek, nelaimīgā,» vecais teica, «esmu ar mieru uz brītiņu atlikt atmaksu. Runā, izklāsti sīki visus manas nelaimes cēloņus! Bet ko es saku — visus? Tikai viens man nav zināms — nelietis, kurš apkaunojis manu ģimeni.»

«Seņjor,» doņja Marsela turpināja, «te ir runa par grāfu de Belfloru.»

«Grāfs de Belflors!» dons Luiss iesaucās. «Kur viņš redzējis manu meitu? Kādā ceļā viņam izdevās meiteni pavest? Neslēp neko!»

«Ak, seņjor,» dueņja atbildēja, «centīšos izstāstīt visu, cik atklāti vien iespējams.»

Tad viņa neparasti veikli atkārtoja tās pašas izgudrotās grāfa runas, ar kurām bija mānījusi Leonoru. Viņa attēloja grāfu vislabākajā gaismā: tas bija maigs, smalkjūtīgs un godīgs pielūdzējs. Nespēdama noslēpt patieso atrisinājumu, dueņja bija spiesta atstāstīt arī to, bet sevišķi plaši viņa klāstīja cēloņus, kuri spieda, tēvam nezinot, noslēgt slepenās laulības, un viņas attēlojums bija tik atjautīgs, ka dona Luisa dusmas norima. Skaidri to manījusi, Marsela, gribēdama veco galīgi nomierināt, piebilda:

«Seņjor, tas ir viss, ko vēlējāties zināt. Tagad sodiet mūs abas, duriet zobenu Leonorai krūtīs! Bet ko es saku? Leonora taču nav vainīga, viņa tikai akli sekoja tās būtnes padomiem, kurai jūs uzticējāt savas meitas audzināšanu. Lai jūsu cirtieni skar vienīgi mani! Es grāfu ielaidu jūsu meitas guļamistabā. Es viņus saistīju ciešām saitēm. Ja pievēru acis, nelikdamās zinis par šā bez jūsu atļaujas nodibinātā sakara nelikumību, tad tikai vēlējos sagādāt jums znotu, kura aizgādniecība, kā zināms, šodien ir visu galma labvēlību avots. Man prātā bija tikai Leonoras laime un priekšrocības, ko šī jaukā laulība dotu jūsu ģimenei. Tikai pārnļērīgas centības dēļ esmu pārkāpusi savu pienākumu.»

Kamēr viltīgā Marsela runāja, viņas kundze neskopojās ar asarām, meitene šķita tik dziļi satriekta, ka labsirdīgais večuks piekāpās. Viņš bija aizkustināts, dusmas pārvērtās žēlumā: nometis zobenu un aizmirsis niknā tēva lomu, dons Luiss asarām acīs iesaucās:

«Ak, mans bērns, cik liktenīga kaislība ir mīlestībai Ak vai, Leonora, tu pati vēl neapjaut, ko nozīmē viss notikušais, tavu asaru cēlonis šobrīd ir tikai kauns par to, ka tēvs tevi pārsteidzis. Tu vēl nespēj iedomāties, kādas bēdas tev varbūt gatavo tavs iemīļotais. Bet jūs, neapdomīgā Marsela, ko jūs esat izdarījusi? Kādā bezdibenī mūs iegrūdusi jūsu neprātīgā centībai Pieļauju, ka doma par radniecību ar tik ievērojamu cilvēku kā grāfs varēja jums aizmiglot acis, vienīgi tas jūs vēl attaisno, bet, nelaimīgā, kā jūs iedrošinājāties uzticēties pielūdzējam ar tādu raksturu? Jo lielāka cieņa un iespaids viņam galmā, jo vairāk vajadzēja piesargāties. Ja nu grāfam netrūks kauna pamest Leonoru negodā? Ko tad lai iesāk? Saukt palīgā likumu? Grāfam viņa stāvoklī allaž izdosies izvairīties no atbildības. Pieņemsim, ka viņš paliks uzticīgs saviem zvērestiem un gribēs turēt doto vārdu, bet karalis, kā grāfs pats jums teica, gādā viņam citu sievu, tāpēc jābīstas, ka viņš ar varu liks to grāfam apprecēt.»

«Ar varu? Ak nē, seņjor,» Leonora tēvu pārtrauca, «par to nav jāraizējas. Grāfs apgalvoja, ka tik nežēlīgi karalis nekad nerīkosies.»

«Tam es pilnīgi ticu,» piebilda doņja Marsela, «turklāt karalis savam mīlulim pārāk pieķēries, lai izturētos kā tirāns, bet varonīgajam donam Luisam Sespē- desam, kurš savus labākos gadus ziedojis tēvzemei, viņa augstība negribēs sagādāt tik smagu triecienu.»

49

«Lai dievs dod,» vecais nopūtās, «ka manas aizdomas būtu veltīgas! Iešu pie grāfa visu noskaidrot.

Tēva skatiens ir ass. Es ielūkošos dziji grāfa dvēselē. Ja manīšu, ka viņš vēlas paklausīt manai gribai, piedošu visu notikušo. Bet, ja viņa vārdos jautīšu viltu,» viņš bargā tonī piebilda, «tad jūs abas ieslodzīšu klosteri, kur savās atlikušajās mūža dienās varēsiet nožēlot pielaisto kjūdu.»

To visu pasacījis, dons Luiss paņēma zobenu un, atstājis abas sievietes, Jaujot viņām atgūties no iedvestajām bailēm, uzkāpa savā istabā saģērbties.

Te Asmodeju pārtrauca students Kleofass:

—    Jūsu stāsts ir visai interesants, bet nespēju tajā klausīties tik uzmanīgi, kā vēlētos, — tāpēc ka nupat kaut ko ieraudzīju. Kādā namā pie galda sēž daiļa sieviete blakus kādam jauneklim un vecim. Šķiet, ka viņi dzer dārgus dzērienus. Un, kamēr vecais kavalieris daiļavu skūpsta, šī palaidne viņa aizmugurē neliedz skūpstīt savu roku jauneklim, kurš laikam ir viņas mīļākais.

—     Gluži otrādi, — Klibais velns atbildēja. — Jauneklis ir viņas vīrs, bet otrs — mīļākais. Vecais nelga ir ievērojama persona — Kalatravas militārā ordeņa kavalieris. Šīs sievietes dēļ, kuras vīrs ieņem nenozīmīgu vietiņu galmā, viņš sevi izputina. Skaistule savam pielūdzējam dāvā glāstus aiz aprēķina un krāpj viņu saziņā ar savu vīru, ko mīl.

—     Lieliska aina! — Sambuļjo piebilda. —- Vai viņas vīrs nav francūzis?

—     Nē, spānis, — velns atteica. — Ak, ari vecajā labajā Madridē netrūkst vientiešu, kaut gan šeit viņu nav tik daudz kā Parīzē, kur šādi vīri mudžēt mudž, un šai ziņā tā ir visbagātākā galvaspilsēta pasaulē.

—     Piedodiet, seņjor Asmodej, — dons Kleofass teica, — ka pārtraucu jūsu stāstu par Leonoru. Lūdzu, turpiniet! Tas ir ļoti saistošs, smalkie pavešanas paņēmieni, kas tajā atklājas, mani nudien sajūsmina.

Un Asmodejs sāka stāstīt tālāk.

V NODAĻA

Grafa de Belflora mīlas stāsta turpinājums un nobeigums

Agri no rīta dons Luiss devās pie grāfa, kurš, nejauzdams, ka ir pieķerts, bija ļoti pārsteigts par apciemojumu. Grāfs nāca pretī vecajam vīram un, vairākkārt viņu apskāvis, teica: «Seņjor don Luis, kā es priecājos redzēt jūs šeit! Ar ko varu pakalpot?» «Seņjor,» dons Luiss atbildēja, «lieciet, lai mūs atstāj divatā.» Belflors izpildīja viņa vēlēšanos. Viņi apsēdās, un vecais uzsāka:

«Seņjor,» viņš teica, «savas laimes un miera labā gribu lūgt kādu paskaidrojumu. Redzēju jūs šorīt iznākam no manas meitas guļamistabas. Viņa man visā atzinās un teica…»

«Teica, ka es viņu mīlu,» lai novērstu nepatīkamo izskaidrošanos, grāfs pārtrauca donu Luisu, «bet viņa manas jūtas neapgaismoja pietiekami spilgti. Jūsu

meita mani savaldzinājusi. Viņa ir apbrīnojama. Prāts, skaistums, tikums — nekā viņai netrūkst. Dzirdēju, ka jums esot ari dēls, kurš beidz studijas Alkalā. Vai viņš līdzinās savai māsai? Ja viņš ir tikpat skaists un vēl līdzīgs jums, tad taču jūsu dēls ir pati pilnība. Karsti vēlos viņu redzēt un piedāvāt savu aizbildniecību.»

«Ļoti pateicos par šo piedāvājumu,» dons Luiss nopietni atbildēja, «bet atgriezīsimies pie tā, kas…»

«Jūsu dēls nekavējoties jāiekārto dienestā,» grāfs vēlreiz veco pārtrauca. «Apņemos parūpēties par viņa labklājību, zemākā ranga virsnieku kārtā viņš ilgi nepaliks — to varu galvot.»

«Grāf, atbildiet man,» vecais skarbi atsāka, «un nepārtrauciet vairs! Vai esat nolēmis turēt doto vārdu?»

«Nu protams,» Belflors viņu trešoreiz pārtrauca, «doto vārdu es turēšu un atbalstīšu jūsu dēlu, kā vien spēšu. Paļaujieties uz mani! Esmu godavīrs.»

«Tas ir par daudz, grāfi» pieceldamies kājās, iesaucās dons Sespēdess. «Jūs laupāt manas meitas godu un vēl iedrošinieties nekaunīgi ņirgāties par mani! Bet iegaumējiet — esmu muižnieks, un apvainojums nepaliks neatriebts!»

Pēc šiem vārdiem dons Sespēdess ar kvēlojošu naidu sirdī, prātā pārcilādams neskaitāmus atmaksas plānus, aizgāja.

Pārnācis mājās, viņš, gluži sašutis, Leonorai un doņjai Marselai teica:

«Ne velti grāfs man likās aizdomīgs; viņš ir krāpnieks, kuram gribu atriebties. Bet jūs abas jau rīt pat dosieties uz klosteri, jums atliek tikai sagatavoties ceļam un lūgt dievu, lai manām dusmām būtu gana tikai ar šo sodu.»

Pēc tam, ieslēdzies savā kabinetā, dons Luiss rūpīgi pārlika, kā rīkoties tik sarežģītā situācijā.

Vēsts, ka Belflors bijis krāpnieks, Leonoru dziļi satrieca. Brīdi viņa stāvēja kā sastingusi. Viņas seju pārklāja nāves bālums. Paģībusi Leonora iekrita savas audzinātājas rokās, un šķita, ka viņa tūlīt mirs. Dueņja darīja visu iespējamo, lai meitene atgūtu samaņu. Beidzot viņai izdevās to panākt. Atjēgusies, atvērusi acis un ieraudzījusi dueņju, kas visādi centās palīdzēt, Leonora smagi nopūtās un teica:

«Cik jūs esat nežēlīga! Kāpēc izrāvāt mani no svētlaimīgā miera? Es vairs nejutu nekādas briesmas. Kāpēc neļāvāt nomirt? Jūs labi zināt, kādas mokas man sagādā dzīve, kāpēc gribat man tās saglabāt?»

Marsela lūkoja kundzi mierināt, taču vēl vairāk viņu sarūgtināja.

«Visi vārdi lieki,» dona Luisa meita iesaucās, «neko nevēlos dzirdēt! Nešķiediet velti laiku ar mierinājumiem! Jūs ar tiem drīzāk mani iedzīsiet vēl dziļākā izmisumā — jūs pati taču iegrūdāt mani šajā baismīgajā bezdibenī. Jūs galvojāt par grāfa godprātību. Bez jūsu ziņas es nekad nepadotos savām jūtām, kuras klusībā pārvarētu, — katrā ziņā viņš nekad tās nebūtu varējis izmantot sevis labā. Tomēr savā nelaimē nevainoju jūs,» viņa turpināja, «vainīga esmu tikai es pati. Man nevajadzēja klausīt jūsu padomiem, nevajadzēja pieņemt uzticības zvērestus bez tēva ziņas. Kaut arī grāfa de Belflora bildinājums likās glaimojošs, vajadzēja nicīgi novērsties, nevis saudzēt viņu par ļaunu savam godam. Vārdu sakot, nevajadzēja uzticēties ne viņam, ne jums, ne sev pašai. Pārāk naivi noticējusi grāfa viltīgajiem solījumiem, es sagādāju nepatikšanas nabaga tēvam un apkaunoju savu ģimeni, tāpēc tagad nicinu sevi un nemaz nebaidos draudošā ieslodzījuma; gluži otrādi — savu kaunu es labprāt noslēptu vēl briesmīgākā vietā.»

Tā runājot, Leonora rūgti raudāja un plēsa sev drēbes un matus, it kā izgāzdama dusmas par mīļotā nekrietnību. Pielāgojoties savas kundzes bēdām, dueņja kā sāpēs savilka seju. Dažas reizes māksloti iešņukstējusies, viņa nežēlīgi lādēja visus vīriešus, it īpaši Belfloru. J

«Vai maz iespējams,» doņja Marsela iesaucās, «ka grāfs, kuru uzskatīju par taisnīgu un krietnu, tik nelietīgi mūs abas pievīlis? Nē, es nespēju vien atjēgties, pareizāk sakot, es vēl aizvien tam neticu!»

«Nudien,» teica Leonora, «kad iedomājos grāfu pie savām kājām —1 jebkura meitene taču padotos viņa maigajiem vārdiem, viņa zvērestiem, kuriem lieciniekos viņš tik nekaunīgi piesauca debesis, un aizvien jauniem un jauniem kaisles pierādījumiem. Viņa acis pauda vēl vairāk nekā vārdi. Man šķita, ka esmu viņu apbūrusi. Nē, viņš nav krāpnieks! Es tam neticu! Iespējams, ka tēvs runājis pārāk skarbi. Abi būs saķildojušies, un grāfs atbildējis nevis kā pazemīgs pielūdzējs, bet gan kā augstmanis. Un ja nu es velti sevi mierinu ar cerībām? Šai neziņai jādara gals. Rakstīšu Belfloram, ka gaidu viņu šonakt pie sevis. Vēlos, lai viņš nomierina manu satraukto sirdi vai arī lai pats apliecina savu nodevību.»

Doņja Marsela par šo nodomu meiteni uzslavēja, viņa pat loloja zināmas cerības, ka tikšanās brīdī grāfu, par spīti viņa godkārei, aizkustinās Leonoras asaras un viņš nolems meiteni precēt.

Ticis vaļā no vecā dona Luisa, grāfs savā kabinetā pārdomāja negaidītā apciemojuma iespējamās sekas. Viņš nešaubījās, ka visi Sespēdesi būs sašutuši un kāros atriebties, bet tas viņu sevišķi neuztrauca. Daudz vairāk grāfam rūpēja viņa mīlestība. Viņš noprata, ka Leonora tagad tiks ieslodzīta klosterī vai labākajā gadījumā jo stingri uzraudzīta un, pēc visa spriežot, viņi vairs neredzēsies. Tas grāfu apbēdināja, bet, kamēr viņš gudroja, kā nelaimi novērst, sulainis nodeva viņam aploksni, ko bija atnesusi doņja Marsela. Tā bija Leonoras vēstulīte ar šādu saturu:

«Rīt man jāšķiras no dzīves un jāaprok sevi klosterī. Jūtos pazemota, pretīga sev un savai ģimenei, lūk, cik nožēlojamā stāvoklī esmu nonākusi, paklausīdama Jums. Šonakt vēl pēdējo reizi gaidīšu Jūs pie sevis. Savā izmisumā es meklēju jaunas mokas — nāciet un atklāti pasakiet, ka zvēresti, kurus man pauda Jūsu lūpas, nebija patiesi, vai arī aplieciniet pretējo ar vienīgo iespējamo lēmumu, kas mīkstinās manu bargo likteni. Pēc visa, kas noticis starp Jums un manu tēvu, Jūs mūsu namā sagaida briesmas, tāpēc ņemiet līdzi pavadoni. Jūs esat manas nelaimes cēlonis, un tomēr Jūsu dzīvība man vēl joprojām dārga.

Leonora.»

Divas trīs reizes pārlasījis vēstuli un iztēlojies dona Luisa meitas stāvokli, grāfs bija aizkustināts. Viņš iegrima domās: kaislību, kas spieda pārkāpt jebkurus likumus, pēkšņi uzveica saprāts, krietnums, godīgums. Grāfs juta izgaistam savu apmātību, un kā cilvēks, kurš, attapies pēc vētraina dusmu uzliesmojuma, sarkst par saviem nesavaldīgajiem vārdiem un darbiem, viņš sajuta kaunu par visām zemiskajām viltībām, kuras bija pielietojis, lai apmierinātu iekāri.

«Ko es, nelga, esmu izdarījis! Kāds velns mani dīdīja? Es solījos Leonoru precēt. Pat debesis piesaucu lieciniekos. Meloju, ka mani karalis nolēmis izdevīgi apprecināt. Ņēmu talkā visu iespējamo — melus, viltu, zaimus, lai tikai pavestu nevainīgu meiteni. Cik briesmīgi! Iekāri vajadzēja apspiest, nevis apmierināt tik nelietīgā ceļā. Tagad nu labi audzinātā meitene ir pavesta. Esmu viņu pametis par upuri vecāku dusmām un reizē aptraipījis viņas ģimenes godu, esmu iegrūdis viņu nelaimē, tā atmaksājot par dāvāto laimi. Kāda nepateicība! Vai nevajadzētu izlīdzināt nodarīto pārestību? Jā, tas ir mans pienākums, un, apprecot Leonoru, vēlos izpildīt savu solījumu. Kas varētu iebilst pret tik godīgu nolūku? Vai Leonoras labvēlības dēj drīkstu apšaubīt viņas tikumību? Nekādā ziņā, — es taču zinu, cik grūti nācās lauzt viņas pretestību. Viņa padevās drīzāk maniem zvērestiem nekā kaislajām jūtām. Bet, no otras puses, ar šādas sievas izvēli es speru ļoti muļķīgu soli. Ja varēju cerēt uz mūsu valsts dižciltīgākajām un bagātākajām mantiniecēm, tad tagad būs jāsamierinās ar vienkārša muižnieka meitu, kurai gandrīz nekā nav pūrā. Ko par mani domās galmā? Visi atzīs, ka šī laulība ir smieklīga.»

Svārstīdamies starp mīlestību un godkāri, Belflors nekādi nespēja izšķirties, pie kā palikt; joprojām vēl šaubīdamies, vai vērts Leonoru precēt, viņš tomēr nolēma meiteni šonakt apciemot un lika sulainim to pavēstīt doņjai Marselai.

Dons Luiss savukārt augu dienu prātoja, kā atmaksāt par laupīto godu. Stāvoklis šķita gaužām sarežģīts. Meklēt taisnību tiesā nozīmēja darīt visiem zināmu savu kaunu, turklāt viņš pamatoti baiļojās, ka likums var nostāties vienā pusē, bet tiesneši — otrā. Uz ceļiem lūgt palīdzību no karaļa — arī to dons Luiss neiedrošinājās. Pārliecināts, ka viņa augstība pats nolēmis grāfu de Belfloru apprecināt, viņš bijās, ka šāds gājiens būs veltīgs. Tātad atlika viena iespēja — ieroči, un pie tās viņš arī palika.

Dusmu uzliesmojumā dons Luiss bija gribējis izaicināt grāfu, bet, nācis pie slēdziena, ka, būdams pārāk vecs un nevarīgs, nedrīkst uzticēties savam zobenam, viņš nolēma izrēķināšanos ar grāfu uzdot dēlam, kuram roka bija izveicīgāka. Aizsūtījis uz Alkalu sulaini ar ziņu, tēvs aicināja dēlu nekavējoties ierasties Madridē, lai atriebtu Sespedesu dzimtai nodarīto kaunu.

Dona Luisa dēls, dons Pedro, astoņpadsmit gadus vecs kabaljēro, ir īsts skaistulis un tāds drosminieks, ka iemantojis Alkalas universitātē visbīstamākā studenta slavu. Bet jūs taču pats viņu pazīstat, — velns piebilda, — tāpēc nav vajadzības viņu sīkāk raksturot.

—     Patiesi, šim studentam netrūkst vislabāko īpašību, — dons Kleofass piezīmēja, — kā arī vislielākās drosmes.

—      Dons Pedro tajā laikā Alkalā neatradās, par ko tēvam nebija ne jausmas. Ilgodamies redzēt savu sirdsdāmu, jauneklis bija ieradies Madridē. Ar šo būtni viņš iepazinās Prādo, pēdējoreiz ciemojoties tēva mājās. Dons Pedro vēl nezināja viņas vārdu. Dāma bija pieprasījusi, lai nemēģina to uzzināt, un viņš kaut gan ar lielu nepatiku šai nelāgajai nepieciešamībai bija padevies. Augstdzimusī jaunava, kurai dons Pedro bija iepaticies, necerēdama no studenta sagaidīt atturību un pastāvību, nolēma ātrāk neatklāt savu vārdu, iekams nebūs jaunekli pamatīgi pārbaudījusi.

Nepazīstamā dāma donu Pedro saistīja vairāk nekā Aristoteļa filozofija, un nelielais attālums no Alkalas līdz Madridei kļuva par cēloni tam, ka šis students, līdzīgi jums, bieži kavēja lekcijas, ar to starpību, ka sieviete, kas to lika darīt, bija vērtīgāka nekā jūsu doņja Tomasa. Lai dēka neatklātos donam Luisam, jauneklis mēdja slepeni, ar pieņemtu vārdu apmesties kādā priekšpilsētas iebraucamās vietas viesnīcā. Laukā viņš gāja tikai noteiktās rīta stundās, kad devās uz vietu, kur kalpones pavadībā atļāvās ierasties arī svešā, kuras dēļ viņš tik slikti mācījās. Pārējo dienas daļu students pavadīja, ieslēdzies viesnīcas numurā, toties, tiklīdz iestājās tumsa, — droši devās pastaigā pa pilsētu.

Reiz naktī, soļojot pa kādu nomaļu ieliņu, dona Pedro uzmanību saistīja balsis un mūzika. Viņš apstājās paklausīties. Skanēja serenāde. Tās rīkotājs bija iereibis un tādēļ, protams, rupjš. Pamanījis mūsu studentu, svešais kabaļjēro steidzās klāt un bez liekām ceremonijām asi uzsauca:

«Draugs, vācieties projām no šejienes, ziņkārīgos te laipni neuzņem!»

«Ja jūs pieklājīgāk palūgtu,» atcirta dons Pedro, kuru svešā vārdi aizskāra, «es aizietu, taču palikšu, lai iemācītu jūs runāt.»

«Nu tad palūkosim,» izvilkdams zobenu, koncerta rīkotājs teica, «kurš no mums būs spiests aizvākties.»

Arī dons Pedro satvēra zobenu, un abi sāka cīnīties. Svešais kabaļjēro prata samērā veikli rīkoties ar ieroci, taču pretinieka nāvīgo cirtienu nepaguva atvairīt un miris saļima uz ielas bruģa. Muzikanti, grasīdamies doties biedram palīgā, bija nometuši instrumentus un tagad, izvilkuši zobenus, steidzās draugu atriebt. Visi reizē viņi uzbruka donam Pedro, kurš šajā grūtajā cīniņā pierādīja īstu meistarību. Neparasti veikli atvairīdams uzbrucēju cirtienus, viņš vienlaikus arī pats nikni uzbruka, neļaujot pretiniekiem atvilkt elpu.

Taču uzbrucēji turējās tik sīksti un bija tik lielā pārsvarā, ka donam Pedro ar visu viņa veiklo paukotāja mākslu neizdotos sveikā tikt cauri, ja talkā nenāktu grāfs de Belflors, kurš tobrīd gāja garām. Grāfs bija atsaucīgs un cēlsirdīgs. Viņš nespēja vienaldzīgi noraudzīties, kā viens pats cilvēks cīnās ar veselu baru bruņotu pretinieku. Izvilcis zobenu un nostājies blakus donam Pedro, grāfs sāka tik spēji uzbrukt muzikantiem, ka tie izklīda kur kurais — daži tāpēc, ka bija ievainoti, citi aiz bailēm.

Kad uzbrucēji nozuda, students grasījās pateikties grāfam par palīdzību. Bet Belflors viņu pārtrauca:

«Lai paliek!» viņš teica. «Vai neesat ievainots?»

«Neesmu vis,» dons Pedro atbildēja.

«Mums jādodas prom no šejienes,» grāfs turpināja. «Rādās, ka esat kādu nogalinājis. Ilgāk kavēties šajā ielā jums bīstami —1 var pārsteigt patruļa.»

Viņi ātri soļoja prom, iegriezās citā ieliņā un apstājās, tikai krietni attālinājušies no cīņas vietas.

Dziļā pateicībā dons Pedro lūdza svešajam kabaļjēro, kura parādnieks nu viņš bija, pateikt savu vārdu. Belfloram, protams, nebija nekādas vajadzības to slēpt, un viņš savukārt pavaicāja, kā sauc studentu. Turpretī dons Pedro, negribēdams, ka viņu pazīst, uzdevās par donu Huanu de Matošu un zvērēja, ka nekad neaizmirsīs grāfa pakalpojumu.

«Jau šonakt pat,» grāfs teica, «varu dot jums izdevību atmaksāt. Esmu norunājis tikšanos, kurā man draud briesmas. Nupat biju ceļā pie kāda drauga, meklēdams pavadoni, bet nu esmu iepazinis jūsu drosmi, don Huan; vai drīkstu lūgt jūs pavadīt mani?»

«Jūsu šaubas mani apvaino,» students atteica. «Nespēju iedomāties neko labāku kā nodot jūsu rīcībā dzīvību, kuru esat izglābis. Iesim, esmu gatavs sekot.»

Tā Belflors aizveda donu Pedro uz viņa tēva mājām, kur abi caur balkonu iekļuva Leonoras apartamentos.

Šajā vietā Klibā velna stāstu atkal pārtrauca dons Kleofass:

—     Seņjor Asmodej, — viņš teica, — kā tas iespējams, ka dons Pedro nepazina sava tēva mājas?

—    Viņš tās nevarēja pazīt, — velns atbildēja, — jo dzīvoklis bija jauns. Donam Pedro nebija zināms, ka tēvs jau kopš nedēļas pārcēlies uz dzīvi citur. Kad jūs mani pārtraucāt, es tieši par to gribēju stāstīt.

Jūs esat pārāk nepacietīgs. Jums piemīt nelāgs paradums — pārtraukt runātāju. Atmetiet to!

Vārdu sakot, — Klibais turpināja, — dons Pedro nenojauta, ka atrodas tēva dzīvoklī. Viņš neievēroja arī to, ka sieviete, kas viņu ielaida, bija doņja Marsela, jo gaitenī, kurā viņus ieveda, valdīja tumsa; grāfs lūdza pavadoni uzgaidīt, kamēr viņš ciemosies savas dāmas istabā. Students tam piekrita un, apsēdies uz krēsla, katram gadījumam, ja viņus šeitkāds pārsteigtu, izvilka no maksts zobenu. Viņš iztēlojās mīlestības priekus, kurus lemts baudīt Belfloram, un sapņoja par līdzīgu laimi: viņa nepazīstamā, gan nebūdama vēsa, tomēr neizrādīja tik lielu labvēlību kā Leonora grāfam.

Tā, ļaudamies kaisliem mīlestības sapņiem, dons Pedro pēkšņi izdzirda grabināšanos, it kā klusītiņām kāds pūlētos atvērt durvis, taču ne tās, aiz kurām atradās abi mīlētāji, bet citas, kuru atslēgas caurumā paspīdēja gaisma. Spēji pielēcis kājās, dons Pedro piegāja pie durvīm, kas nākamajā mirklī atvērās, un… viņš pielika zobenu pie sava tēva krūtīm, jo šai brīdī dons Luiss devās pārliecināties, vai Leonoras guļamistabā atkal nav ielavījies grāfs. Lāga vīram gan negribējās ticēt, ka pēc visa notikušā viņa meita un dueņja vēl iedrošināsies grāfu ielaist; tāpēc viņš nelika abām sievietēm pārcelties uz citām istabām. Tomēr viņam bija aizdomas, ka viņas mēģinās vēl pēdējoreiz tikties ar grāfu, jo nākamajā dienā abām vajadzēja doties uz klosteri.

«Lai tu būtu kas būdams,» students viņam uzsauca, «nenāc iekšā, vai arī tas maksās tev dzīvību!»

Pēc šiem vārdiem dons Luiss vērīgi ielūkojas dona Pedro sejā, dēls savukārt uzmanīgi paraugās viņā. Abi viens otru pazīst.

«Ak, mans dēls,» vecais iesaucas, «cik nepacietīgi es tevi gaidīju! Kāpēc nepavēstīji, ka esi ieradies? Baidījies traucēt manu miegu? Ak vai! Briesmīgais stāvoklis, kādā esam nonākuši, to man pavisam laupījis.»

«Tēt!» dons Pedro apjucis saka. «Vai patiesi tas esat jūs? Varbūt tikai šķietama līdzība viļ manas acis?»

«Kāpēc tu brīnies?» dons Luiss vaicā. «Vai tad neesi sava tēva namā? Es taču rakstīju, ka dzīvojam šeit jau kopš astoņām dienām.»

«Augstā debess!» students iesaucas. «Ko dzirdul Tad taču šīs ir manas māsas istabas?»

Tiklīdz viņš to izteica, no Leonoras guļamistabas ar zobenu rokā izskrēja grāfs, kurš, sadzirdējis troksni, domāja, ka pavadonim kāds uzbrūk. Grāfu ieraugot, vecais negantās dusmās norādīja dēlam:

«Lūk, bezkauņa, kurš laupījis man mieru un dziļi aizskāris mūsu ģimenes godu! Atriebsimies! Tūlīt pat pārmācīsim šo nelieti 1»

Tā runādams, viņš izvilka zem rīta svārkiem noslēpto zobenu un grasījās mesties virsū Belfloram, taču dons Pedro tēvu aizkavēja.

«Rimstieties, tēt!» viņš teica. «Lūdzu, savaldiet savas dusmas!»

«Ko tu dari, mans dēls?» vecais izdvesa. «Kāpēc aizturi manu roku? Laikam domā, ka atriebībai tā nav pietiekami stipra? Labi! Tad izrēķinies pats par mūsu aptraipīto godu, tieši tāpēc es tevi aicināju uz Madridi. Ja kritīsi, stāšos tavā vietā. Grāfs ir jāsoda, vai arī lai šis goda laupītājs ņem dzīvību mums abiem!»

«Mīļo tēt, nevaru izpildīt to, ko tik neatlaidīgi prasāt,» dons Pedro teica. «Man nenāk ne prātā apdraudēt grāfa dzīvību, tieši otrādi — esmu šeit, lai to aizstāvētu. Mani saista dotais solījums. Turēt vārdu ir svēts pienākums. Iesim,grāfi» pievērsdamies Belfloram, viņš piebilda.

«Ak, nelieti!» dusmās zvērojošām acīm uzlūkojot dēlu, dons Luiss iesaucās. «Tu atsakies no atriebības, kurai vajadzētu tevi aizraut! Mans dēls, mans paša dēls ir uz vienu roku ar neģēli, ar manas meitas pavedēju! Bet neceriet abi paglābties no manām dusmām! Es sasaukšu visus kalpotājus, un viņi jums atmaksās par nelietību un gļēvumu!»

«Seņjor, esiet taisnīgāks pret savu dēlu,» dons Pedro sacīja. «Beidziet mani saukāt par gļēvuli, šo pretīgo vārdu neesmu pelnījis. Grāfs šonakt man izglāba dzīvību. Nepazīstot mani, viņš lūdza, lai pavadu viņu uz šo tikšanos. Biju ar mieru doties viņam līdzi un aizstāvēt briesmās, ja tās draudētu, taču nezināju, ka pateicības dēļ būšu spiests tik nekrietni vērsties pret savas ģimenes godu. Solījums liek man sargāt grāfa dzīvību. Tā es viņam atlīdzinu par savējo. Tomēr mūsu ģimenei nodarītā pārestība mani nomāc ne mazāk kā jūs, un gan redzēsiet, ka jau rīt, tikpat neatlaidīgi kā šodien cenšos grāfu aizstāvēt, sākšu meklēt iespēju izliet viņa asinis.»

Tad ierunājās grāfs, kurš, pārsteigts par neticamo sagadīšanos, pagaidām nebija bildis ne vārda.

«Ar ieročiem jums lāgā neizdosies apvainojumu atriebt,» viņš studentam teica. «Gribu ieteikt drošāku paņēmienu, kā atjaunot ģimenes godu. Atzīstos — līdz šim man nebija nolūka Leonoru precēt, bet viņas vēstule, ko šorīt saņēmu, mani dziļi aizkustināja, visu pārējo panāca asaras. Tagad mana vienīgā laime, pēc kuras karsti ilgojos, ir kļūt par Leonoras vīru.»

«Bet karalis jums taču izraudzījis citu līgavu,» dons Luiss iebilda, «kā jūs tiksiet vaļā no tās?»

«Karalis neko man nav izraudzījis,» Belflors nosarkdams pārtrauca. «Lūdzu, piedodiet šo pasaciņu nelgām, kuram prātus jauca mīlestība. Uz šiem meliem mani pamudināja negantā kaislība, bet tagad, visā atzīstoties, es tos izpērku.»

«Seņjor,» tēvs teica, «šī atzīšanās liecina par cēl- sirdību, tāpēc jūsu godīgumu vairs neapšaubu. Redzu, ka patiesi vēlaties nomazgāt mums nodarīto kaunu, jūsu vārdi apslāpēja manas dusmas. Ļaujiet jūs apkampt un pierādīt, ka neturu ļaunu prātu.»

Un dons Luiss tuvojās grāfam, kurš nāca viņam pretī. Abi vairākkārt apskāvās, pēc tam Belflors pievērsās donam Pedro:

«Nāciet šurp arī jūs, viltus don Huan, ar savu nesalīdzināmo drosmi un cēlsirdību esat iekarojis manu cieņu, tāpēc pieņemiet manus draudzības apliecinājumus.»

Pēc šiem vārdiem grāfs apskāva donu Pedro, kurš ar pazemīgu cieņu atbildēja:

«Seņjor, solīdams tik dārgu draudzību, jūs iemantojat arī manējo. Varat paļauties uz mani kā uz savu draugu, kurš paliks jums uzticīgs līdz pēdējam elpas vilcienam.»

Kamēr vīri tā sarunājās, Leonora, stāvēdama aizdurvē, nepalaida garām ne vārda. Pati īsti nezinot, kāpēc, viņa sākumā bija gribējusi atvērt durvis un mesties naidniekiem starpā. Marsela bija viņu aizkavējusi, taču, manīdama, ka viss beigsies miera ceļā, veiklā dueņja nosprieda, ka viņas un Leonoras klātbūtne vīrus netraucēs. Un tā abas sievietes, šņukstēdamas un asaras slaucīdamas, nokrita donam Lui- sam pie kājām. Otrreiz pieķertas pārkāpumā, viņas pamatoti bijās no tēva dusmām, bet dons Luiss, piecēlis meitu kājās, teica:

«Noslauki asaras, bērns, es tev neko nepārmetīšu; ja tavs mīļotais solās turēt doto vārdu, tad esmu ar mieru bijušo nepieminēt.»

«Jā, seņjor don Luis, es Leonoru precēšu, bet, lai pilnīgi izpirktu savu vainu un sagādātu jums lielāku gandarījumu, piedāvāju jūsu dēlam kā mūsu draudzības ķīlu savas māsas Euhēnijas roku.»

«Ak, seņjor,» dons Luiss sajūsmināts iesaucās, «manam dēlam parādīto godu es augsti vērtēju! Vai neesmu laimīgākais tēvs zemes virsū? Lielais prieks, ko man sagādājat, atsver visas iepriekšējās ciešanas.»

Grāfa piedāvājums tēvu ielīksmoja, taču donu Pedro tas ietekmēja pavisam citādi, — viņš savu nepazīstamo dāmu bija tik stipri iemīlējis, ka tagad apjucis un pārsteigts nespēja izteikt ne vārda. Bet grāfs viņa apjukumu nepamanīja un, nepacietīgi vēlēdamies drīzāk ciešām saitēm saistīties ar Sespē- desu dzimtu, pateicis, ka dosies kārtot divkāršo kāzu priekšdarbus, aizgāja.

Tad, atstājis Leonoru viņas apartamentos, dons Luiss kopā ar dēlu uzkāpa augšstāvā savā istabā, kur dons Pedro jauneklīgā atklātībā tēvam atzinās:

«Seņjor, es ļoti lūdzu, paglābiet mani no laulībām ar grāfa māsu! Lai viņš prec Leonoru! Mūsu ģimenes goda atjaunošanai pietiek ar to pašu.»

«Kāpēc tā, mans dēls?» vecais brīnījās. «Jūs nevēlaties kļūt par grāfa māsas vīru?»

«Nevēlos, tēt,» dons Pedro atteica, «šī laulība būs man nežēlīgs slogs, un es neslēpšu cēloni. Mīlu, pareizāk sakot, kopš sešiem mēnešiem dievinu kādu debešķīgu būtni, arī es viņai neesmu vienaldzīgs. Vienīgi viņa var dāvāt man dzīves laimi.»

«Cik grūts uzdevums būt par tēvu!» dons Luiss nopūtās. «Bērni gandrīz nekad nevēlas pakļauties tēva gribai. Bet kas tad ir šī būtne, kura tevi tā apbūrusi?»

«īsti vēl nezinu,» dons Pedro atbildēja. «Viņa solījās to pateikt tikai pēc tam, kad būs pārbaudījusi manu pastāvību un atturību. Taču nav šaubu, ka viņa pieder kādai ievērojamai spāņu dzimtai.»

«Un tu domā,» vecais pārvērstā balsī teica, «ka es savā laipnībā atbalstīšu tik muļķīgu mīlestību? Ka pacietīgi noskatīšos, kā tu atsakies no augstā stāvokļa, ko pats liktenis tev dāvā, lai tikai paliktu uzticīgs kādai būtnei, kuras vārdu pat nezini? Tādu cēl- sirdību no manis negaidi! Labāk pacenties apspiest savas jūtas pret šo sievieti, kas varbūt nemaz nav tevis vērta, domā labāk, kā pateikties grāfam par parādīto godu.»

«Jūsu runas ir liekas, tēt,» dons Pedro sacīja, «es jaušu, ka nekad nespēšu aizmirst savu nepazīstamo — nekas mūs nespēs šķirt. Pat ja man piedāvātu princeses roku…»

«Diezgan!» dons Luiss dēlu skarbi apsauca. «Pietiek nekaunīgi plātīties ar pastāvību, kas mani kaitina. Ej un nerādies man acīs, iekams nebūsi pārdomājis un izlēmis paklausīt!»

Lai neizraisītu vēl asāku vārdu pārmaiņu, dons Pedro neiedrošinājās iebilst. Iegājis blakus istabā, viņš nakti pavadīja gan skumjās, gan tīkamās pārdomās. Dons Pedro ar rūgtumu domāja, ka, noraidot grāfa māsas roku, būs spiests pret paša gribu sanīsties ar ģimeni. Taču, iedomājoties, ka nepazīstamā šo upuri pratis novērtēt, viņš nomierinājās. Jauneklis pat cerēja, ka pēc tik cildena uzticības pierādījuma svešā, kas, šķiet, nebija zemākas kārtas par Euhēniju, vairs neslēps savu vārdu un dižciltību.

Lolodams šādas cerības, dons Pedro, rītam austot, izgāja laukā un devās pastaigā uz Prādo, gaidīdams noteikto stundu, kad varēs steigties pie doņjas Hua- nas — tā sauca dāmu, pie kuras viņš ik rītus mēdza sagaidīt savu izredzēto. Ar lielu nepacietību viņš gaidīja šo brīdi un, kad tas beidzot bija klāt, steidzās uz satikšanos.

65

Dons Pedro redzēja, ka nepazīstamā šoreiz pie doņjas Huanas ieradusies agrāk nekā parasti; bet viņa

5 — 515

izredzētā mirka vienās asarās un šķita dziji satriekta. Cik neizturama mīlētājam likās šī skumjā aina! Pavisam apjucis, dons Pedro tuvojās savai izredzētajai un, nometies ceļos, vaicāja:

«Cienītā, ar ko izskaidrojams jūsu pašreizējais stāvoklis? Kādu nelaimi vēstī asaras, kuras plosa manu sirdi?»

«Jūs nespējat iedomāties,» viņa atbildēja, «cik smagu triecienu jums gatavoju. Nežēlīgais liktenis grib mūs šķirt uz visiem laikiem. Mēs vairs neredzēsimies.»

Šiem vārdiem sekoja tik smagas nopūtas, ka nez vai donu Pedro vairāk aizkustināja nepazīstamās vārdi vai rūgtums, ar kādu tie tika izteikti.

«Augstā debess!» nevaldāmās dusmās iesaucās dons Pedro. «Un tiešām tu pieļausi, ka tiek izpostīta tev labi zināma, tīra draudzība? Bet varbūt jūsu bažas ir veltīgas, seņjorita?» viņš piebilda. «Vai esat pārliecināta, ka jūs grib šķirt ņo visuzticamākā drauga, kāds jebkad bijis? Vai patiesi esmu nelaimīgākais cilvēks pasaulē?»

«Mūsu liktenis ir pārāk skaidrs,» nepazīstamā atbildēja, brālis, manas dzīves noteicējs, nolēmis mani šodien apprecināt. Nupat viņš man to pavēstīja.»

«Un kas būs laimīgais vīrs?» dons Pedro spēji ievaicājās. «Sakiet viņa vārdu, seņjorita, un es savā izmisumā došos…»

«Vēl nezinu, kā viņu sauc,» nepazīstamā pārtrauca, «brālis liedzās man to teikt. Viņš vēlas, lai es vispirms tiekos ar šo cilvēku.»

«Bet, cienītā,» dons Pedro turpināja, «vai tiešām jūs paklausieties brāļa gribai? Vai tiešām dosieties pie altāra, nesūdzēdamās, ka no jums tiek prasīts pārāk smags upuris? Vai neko nedarīsiet manis labā? Ak vai, es nebaidījos tēva dusmu, lai tikai piederētu jums. Manu uzticību tēva draudi nespēja lauzt, un, lai cik bargi viņš rīkotos, būtni, kuras roku man piedāvā, es neprecēšu, kaut gan tā ir lieliska partija.»

«Un kas ir šī dāma?» nepazīstamā vaicāja.

«Grāfa de Belflora māsa,» students atbildēja.

«Ak, don Pedro!» bezgala pārsteigta iesaucās nepazīstamā. «Jūs droši vien maldāties. Vai varat galvot par saviem vārdiem? Vai tiešām jums piedāvā Belflora māsas Euhēnijas roku?»

«Jā, cienītā,» dons Pedro apliecināja, «to darīja pats grāfs.»

«Ko jūs sakāt?» viņa brīnījās. «Vai tas iespējams, ka esat kabaļjēro, kuram brālis nolēmis mani?»

«Ko dzirdu?» jauneklis savukārt jutās pārsteigts. «Mana nepazīstamā — grāfa de Belflora māsa?»

«Jā gan, don Pedro,» Euhēnija teica, «bet laime, kuru jūs man atklājat, šķiet tik neticama, ka es drīz sākšu šaubīties, vai tiešām esmu viņa māsa.»

Tad dons Pedro apskāva Euhēnijas ceļus. Pēc tam, saņēmis viņas roku, sāka to tik dedzīgi skūpstīt, kā spēj vienīgi mīlētājs, kad dziļām bēdām pēkšņi seko nevaldāms prieks. Kamēr viņš nodevās savu jūtu izpausmei, arī Euhēnija neskopojās glāstiem un mīļiem maigiem vārdiem.

«Cik daudz sāpju būtu aiztaupīts, ja brālis nosauktu man līgavaiņa vārdu!» viņa teica. «Kādu briesmīgu riebumu es jutu pret šo svešinieku! Ak, dārgais don Pedro, kā es jūs ienīdu!»

«Daiļā Euhēnij,» viņš atbildēja, «šis naids man ir tīkams! Vēlos to izpelnīties, dievinot jūs visu mūžu.»

Kad abi mīlētāji vismaigākā veidā bija atklājuši viens otram savas jūtas, Euhēnija vēlējās zināt, kā jauneklim izdevies iekarot viņas brāļa draudzību. Dons Pedro, neslēpdams grāfa un Leonoras attiecības, izklāstīja visus pagājušās nakts piedzīvojumus. Uzzinājusi, ka brālis precēs -viņas izredzētā māsu, Euhēnija neizsakāmi priecājās. Arī doņja Huana, juzdama līdzi draudzenes liktenim, nepalika vienaldzīga pret tik laimīgu atrisinājumu: viņa apliecināja Euhēnijai un donam Pedro savu prieku, un galu galā, norunājuši, ka, tiekoties pie grāfa, abi mīlētāji neliksies viens otru pazīstam, viņi atvadījās.

Kad dons Pedro atgriezās mājās, tēvs nopriecājās, redzot, ka dēls nolēmis paklausīt, jo vairāk tādēļ, ka šo paklausību izskaidroja ar savu pagājušās nakts bargumu. Visi nepacietīgi gaidīja jaunas ziņas no grāfa un beidzot saņēma zīmīti. Tā vēstīja, ka grāfa un viņa māsas precībām karalis piekritis, ka donam Pedro nozīmēts augsts postenis un abas kāzas var svinēt kaut vai rīt, jo viņa rīkojumi tiek izpildīti ātri un daudzi sagatavošanās darbi jau paveikti. Pēcpusdienā Belflors pats ieradās apliecināt vēstulē rakstīto un stādīja priekšā Leonoras ģimenei Euhēniju.

Dons Luiss Euhēniju apbēra ar komplimentiem, bet Leonora nemitējās viņu apskaut. Gluži apskurbis no mīlas un laimes, dons Pedro valdījās, lai sevi nenodotu un lai grāfam nerastos ne mazākās aizdomas par iepriekšējo pazīšanos.

Belflors uzmanīgi vēroja māsu un, par spīti viņas atturībai, manīja, ka dons Pedro viņai nav nepatīkams. Gribēdams par to pilnīgi pārliecināties, viņš uz brīdi paaicināja māsu sāņus, un Euhēnija atzinās, ka jauneklis viņai ļoti pa prātam. Tad grāfs pavēstīja māsai dona Pedro vārdu un izcelšanos, ko pirms tam bija slēpis, bīdamies, ka nevienlīdzīgais sabiedriskais stāvoklis māsai varētu nepatikt; Euhēnija savukārt izlikās, it kā neko pirms tam nebūtu zinājusi.

Beidzot, apmainījušies neskaitāmām laipnībām, viņi nolēma rīkot kāzas dona Luisa mājās. Svinības notiek šovakar un nav vēl beigušās. Lūk, kāpēc šajā namā valda tāda līksme. Visi priecājas. Svētkos nepiedalās vienīgi doņja Marsela. Kamēr citi smejas, viņa raud, jo grāfs de Belflors pēc laulībām visu atklāti izstāstījis donam Luisam, kurš dueņju pavēlējis ieslēgt grēku nožēlotāju klosterī, kur tā ar savām tūkstoš pistolēm, kas saņemtas par Leonoras pavešanu, varēs dzīvot un nožēlot grēkus līdz sava mūža galam.

VI NODAĻA

Ko jaunu dons Kleofass redzēja un kādā veidā atriebās doņjai Tomasai

Tagad palūkosimies uz otru pusi, — Asmodejs turpināja. — Papētīsim citus objektus. Pametiet acis namā tieši zem mums! Jūs redzēsiet kādu retumu. Tur saldā miegā guļ cilvēks, kuram lieli parādi.

—      Tātad aristokrāts? — Leandro vaicāja.

—                                                                                              Tieši tā, — velns apstiprināja. — Tas ir marķīzs ar simttūkstoš dukātu renti, un tomēr viņa ienākumus pārsniedz izdevumi. Izšķērdīgā dzīve un mīļākās spiež taisīt parādus. Bet tie viņa mieru netraucē. Gluži otrādi, nolēmis aizņemties naudu no kāda tirgotāja, viņš iztēlojas, ka šis parāds tirgotājam būs īsts pagodinājums. «Turpmāk pirkšu uz kredīta tikai jūsu veikalā,» marķīzs nesen kādam drēbju tirgotājam teica. «Jums es dodu priekšroku.»

Kamēr šis cilvēks mierīgi bauda miega saldmi,

ko laupījis saviem kreditoriem, pavērosim cilvēku, kurš… V

—     Pag, seņjor Asmodej, — dons Kleofass pēkšņi velnu pārtrauca, —< pa ielu tuvojas kariete. Būtu žēl to laist garām, neparaugoties, kas tajā sēž.

—      Csst! — it kā bīdamies, ka viņus nesadzird, velns paklusām apsauca. — Zināt, šajā karietē slēpjas svarīga valsts amatpersona. Tur brauc tiesas priekšsēdētājs, viņš dodas izklaidēties pie vecas astū- rietes, kas padevīgi gādā par augstā kunga izpriecām. Lai neviens viņu nepazītu, priekšsēdētājs, līdzīgos gadījumos rīkodamies pēc Kaligulas parauga, piesardzības dēļ uzmaucis galvā parūku.

Bet atgriezīsimies pie tā, ko grasījos rādīt, kad pārtraucāt mani. Skatieties, marķīza mājas augšstāva kabinetā pie grāmatu un manuskriptu kaudzēm apkrauta galda kāds strādā.

—     Varbūt mājas pārvaldnieks, — Sambuļjo ieminējās, — meklēdams līdzekļus, ar kuriem nomaksāt saimnieka parādus?

—      Tā tik vēl trūka! — velns atteica. — Ar tādām lietām taču nenodarbosies bagātnieku māj\j pārvaldnieki! Viņi drīzāk prātos, kā lielo jucekli mājās izmantot sevis labā,nevis pūlēsies savilkt galus kopā. Tātad tas nav nekāds pārvaldnieks — jūsu priekšā rakstnieks. Marķīzs, tēlodams literātu protežē, ļāvis viņam apmesties savā mājā.

—    Sis rakstnieks, — dons Kleofass piebilda, — droši vien ir slavenība?

—      Spriediet pats, — velns atbildēja. —1 Apkrāvies neskaitāmām grāmatām, viņš raksta darbu, kurā nav nevienas patstāvīgas rindiņas. Viņš apzog citu autoru grāmatas un manuskriptus, un, kaut gan atliek tikai apstrādāt un savā starpā sasaistīt patapinātos fragmentus, viņam iedomības vairāk nekā īstam rakstniekam.

Vai varat uzminēt, kas dzīvo trīs mājas tālāk no šā savrupnama? — velns turpināja. — Cičona, tā pati, kuru jau pienācīgi attēloju stāstā par Belfloru.

—      Lūk, kā? Ļoti priecājos viņu redzēt, — Leandro teica. — Šķiet, ka viena no abām vecenītēm, kuras redzu apakšstāva istabā, ir jauniešiem tik pakalpīgā lāga sieviņa Cičona. Atbalstījusi elkoņus uz galda, viena uzmanīgi vēro, kā otra skaita naudu. Kura tad īsti ir Cičona?

—      Tā, kas naudu neskaita, — velns atbildēja. — Otra, vārdā Pebrada, ir cienījama tās pašas profesijas dāma. Abas sabiedrojušās un pašreiz dalās peļņā, ko ienesis nule pabeigts darījums. Pebradai netrūkst plašas klientūras. Viņa apkalpo daudzas bagātas atraitnes, ik dienas gādājot tām jaunus sarakstus.

—      Kādus sarakstus? — pavaicāja students.

—      Tajos minēti, — Asmodejs turpināja, — izskatīgāko Madridē iebraukušo ārzemnieku, galvenokārt franču vārdi. Tiklīdz šī savedēja uzzina, ka atbraucis jauns eksemplārs, viņa steidzas uz viesnīcām, kur ārzemnieki mēdz apmesties, un veikli noskaidro, no kurienes jaunais ieradies, kāda ir viņa izcelšanās, vecums, izskats, augums; pēc tam to izklāsta atraitnēm, kuras visu apsver un pārdomā, un, ja atraitne izvēlas kādu no minētajiem iebraucējiem, Pebrada viņus saved kopā.

—- Ļoti ērti un zināmā mērā attaisnojami, — ar smaidu piezīmēja Sambuļjo, — jo galu galā bez šīm laipnajām dāmām un viņu aģentēm iebraucēji, kuriem šeit trūkst pazīšanās, šķiestu daudz laika, tās meklējot. Bet sakiet — vai arī citās zemēs atrodamas šādas atraitnes un savedējas?

—      Kā gan ne! — Klibais atbildēja. — Jūs par to vēl šaubāties? Neapgādājot ar tām lielpilsētas, es slikti pildītu savus pienākumus.

Pievērsiet uzmanību ari Čičonas kaimiņam, grāmatu iespiedējam, kurš viens pats darbojas savā spiestuvē. Pirms trim stundām viņš atlaida mājās visus palīgus. Viņš gatavojas naktī slepeni iespiest kādu grāmatu.

—     Un kas tā būs? — Leandro vaicāja.

—      Traktāts par apvainojumiem, — gars atbildēja. — Tajā pierādīts, ka reliģija stādāma augstāk par godu un ka apvainojumu vajag piedot, nevis atriebt.

—      Skat, kāds blēdis! — iesaucās students. — Laime, ka šo nelietīgo grāmatu iespiež slepenībā. Ja autors iedomātos publicēt to ar savu vārdu, es pirmais viņam kārtīgi sadotu. Vai tad reliģija liedz aizstāvēt godu?

—      Nediskutēsim par to, — Asmodejs, viltīgi smīnot, studentu pārtrauca. —< Redzams, ka Alkalā esat teicami apguvis ticības mācību. Par to jūs apsveicu.

—      Sakiet, ko gribat, — dons Kleofass iebilda, — bet šīs smieklīgās grāmatas sacerētājs savas atziņas var paust, cik daiļrunīgi vien grib, es par tām tikai pasmejos. Esmu spānis. Man šķiet, ka nekas nav saldāks par atriebi. Un, tā kā jūs solījāties pārmācīt manu nodevīgo mīļāko, lūdzu, turiet vārdul

—      Ar prieku padodos jūsu vētrainajai nepacietībai, — velns teica. — Es ļoti cienu vienkāršas, nemākslotas dvēseles, kuras bez sirdsapziņas pārmetumiem seko savām dziņām. Tūlīt jūs saņemsiet gandarījumu, ir pats īstākais laiks jūs atriebt. Bet iepriekš vēlos parādīt kaut ko ļoti komisku. Palūkojieties iepretī tipogrāfijai ar brūnu audumu iztapsētajā istabā un pievērsiet uzmanību tam, kas tur notiek.

—      Redzu piecas vai sešas sievietes, — Leandro teica, — kuras, it kā sacenzdamās savā starpā, sniedz zāļu pudelītes cilvēkam, kas atgādina sulaini, turklāt viņas šķiet visai satrauktas.

—     Tās ir svētules, — paskaidroja velns, — kuru satraukuma cēlonis ļoti nopietns. Šajā dzīvoklī saslimis inkvizitors. Šis cienījamais, gadus trīsdesmit piecus vecais vīrs gul blakus istabā. Viņu uzrauga divas vismīļākās, no grēkiem atgrieztās garīgās meitas. 'Viena gatavo inkvizitoram buljonu, otra sēž pie pagalvja un uzmana, lai slimnieka galvai būtu silti un viņa krūtis klātu sega, kas darināta no piecdesmit jērādām.

—      Ar ko gan viņš slimo? — Sambuļjo vaicāja.

—     Ar iesnām, —- velns atbildēja, — un sievietes bīstas, ka tās nekrīt uz plaušām.

Pārējās grēku nožēlotājas, kuras redzamas priekšistabā, padzirdušas par slimību un atsteigušās ar dažādām zālēm. Viena atnesusi mikstūru pret klepu no zizifu ogām, altejas saknēm, koraļļkoka mizām un kaķpēdiņām, otra, rūpējoties par viņa gaišības plaušām, pagādājusi eliksīru no ilga mūža zālītēm, veronikām un salmenēm, kā arī kādu pašas pagatavotu novārījumu. Trešā — lai veicinātu inkvizitora smadzeņu un kuņģa darbību — atnesusi melisūdeni, miežu putraimu novārījumu ar kanēli, svētīto ūdeni, zāles ar opiju, muskata un pelēkās ambras esences. Vēl cita piedāvā anakarda ziedi un bezuāra novārījumu un vēl cita — no neļķēm, koraļļkoka, ziedu ekstrakta, saulespuķēm un Īrijas zālītēm pagatavotu tinktūru. Katra no šīm dedzīgajām grēku nožē- lotājām slavē inkvizitora sulainim savas zāles. Visas pa kārtai aicina sulaini sāņus un, spiežot viņam saujā dukātu, čukst pie auss: «Laurensio, dārgais Lauren- sio, lūdzu, iekārto tā, lai manai zāļu pudelītei būtu priekšroka!»

—     Sasodīts! — iesaucās dons Kleofass. — Jāatzīstas, ka inkvizitori ir laimīgi cilvēki.

—      Par to galvoju, — Asmodejs piekrita, — daudz netrūkst, lai arī es apskaustu viņu likteni un, tāpat kā Maķedonijas Aleksandrs, kas reiz teicis, ka, nebūdams Aleksandrs, vēlētos būt Dioģens, arī labprāt gribētu būt inkvizitors, ja nebūtu velns, Bet nu, seņjor student, — Asmodejs piebilda, — dosimies atriebties nepateicīgajai būtnei, kura par glāstiem atmaksājusi jums ar ļaunu.

Tad Sambuļjo atkal pieķērās Asmodeja mantijai un, vēlreiz kopā šķērsojuši gaisu, viņi nolaidās uz doņjas Tomasas mājas jumta.

Blēde sēdēja pie galda kopā ar četriem neliešiem, kuri pa namu jumtiem bija dzihuši pēdas Leandro. Redzēdams, ka viņi notiesā abas irbes un trusi, ko līdz ar trim pudelēm dārga vīna students bija pircis un nosūtījis savai nodevīgajai mīļākai, nabadziņš trīcēja aiz dusmām. Ar vēl lielāku rūgtumu viņš secināja, ka pie galda sēdošā sabiedrība pamatīgi iesilusi, bet doņjas Tomasas izturēšanās liecināja, ka šo neliešu kompānijā viņa jūtas daudz omulīgāk nekā kopā ar Leandro.

—     Ak, nelieši! — students nikni iesaucās. — Lūk, kā viņi mielojas uz mana rēķina! Kā mani tas pazemo!

—' Varu iedomāties, — velns teica, — šī aina nav sevišķi iepriecinoša, bet, uzturot sakarus ar tamlīdzīgām jautrām dāmām, jābūt gatavam uz visu. Francijā tādi brīnumi mēdz gadīties ik dienas kā abatiem, tā tiesu vīriem un finansistiem.

—     Ja manās rokās tagad atrastos zobens, — Kleofass turpināja, — es mestos virsū šiem neliešiem un iztraucētu viņu priekus.

—     Jūsu spēki nebūtu vienlīdzīgi, — piezīmēja velns, — jo jūs uzbruktu viens pats. Tādēļ labāk ļaujiet man atriebt jūs. Tā būs pareizāk. Es viņiem tūlīt iedvesīšu tik' negantu miesaskārību, ka tā izraisīs ķildu. Vīri sāks kauties. Drīz jūs redzēsiet pamatīgu traci.

To pateicis, velns izpūta dvašu, un no viņa mutes izlidoja mējš mākonītis, kas, vīdamies vērpetē kā raķete, nolaidās lejā un noklājās pāri doņjas Tomasas galdam. Acumirklī sajutis nelabā elpu, viens no viesiem pieiet pie dāmas un kaislīgi viņu noskūpsta. Tās pašas velna dvašas ietekmē pārējie nepārvarami iekāro jautro dāmu. Katrs grib viņu iegūt pirmais, izraisās strīds, vīrus pārņem neganta greizsirdība, viņi uzklūp cits citam, tad izvelk zobenus un uzsāk sīvu cīniņu. Pa to laiku doņja Tomasa mežonīgi kliedz, drīz vien sacelti kājās visi kaimiņi, tiek izsaukta policija. Tā ierodas, atlauž durvis, divi no kaušļiem jau beigti guļ zemē. Pārējos policisti saņem ciet un kopā ar kurtizāni aizved uz cietumu. Nelaimīgā velti raud un plēš sev matus, viņas rīcība apcietinātājus nemaz neaizkustina, tāpat kā Sambuļjo, kurš kopā ar Asmodeju skaļi smejas.

—      Nu, vai esat gandarīts? — velns studentam jautāja.

—      Ne visai, — Kleofass atteica, — aizvediet mani uz cietumu, lai varu pilnīgi nomierināties. Kā es priecāšos, redzot tur nodevēju, kura tā piesmējusi manu mīlestību! Sajā brīdī es viņu ienīstu vairāk, nekā biju mīlējis.

—      Labprāt jums pakalpošu, — atbildēja velns. — Esmu vienmēr gatavs jums izpatikt, pat tādā gadījumā, ja jūsu griba nesakristu ar manējo.

Viņi ātri aizlaidās uz cietumu, kur drīz vien tika atvesti abi kaušļi, kurus iemeta tumšā kamerā. Doņjai Tomasai savukārt ierādīja vietu salmos blakus trim četrām viegla rakstura sievietēm, kas bija aizturētas tajā pašā dienā, rīt agri viņas visas vajadzēja nosūtīt uz šādām palaistuvēm paredzētu namu.

—     Esmu apmierināts, —- Sambuļjo teica. — Nu mana atriebība ir pilnīga. Sī nakts manai dārgajai draudzenei doņjai Tomasai nebūs tik patīkama, kā viņa bija cerējusi. Tagad varam turpināt mūsu vērojumus, kur vien jums labpatiks.

— Mēs atrodamies ļoti piemērotā vietā, — velns atbildēja. — Cietumā ir daudz noziedznieku, bet starp tiem ne mazums nevainīgu. Dažiem šī vieta der kā pārmācība, citiem — kā tikumības pārbaude. Tūlīt parādīšu jums dažādus ieslodzītos un paskaidrošu, kāpēc tie iekalti važās.

VII NODAĻA

Par cietumniekiem

Pirms sāku savu stāstu, mirkli pavērojiet sargus pie ieejas šajā briesmīgajā vietā. Antīkie dzejnieki pie elles vārtiem nolikuši vienu pašu Cerberu, kā redzat, šeit to daudz vairāk. Šie sargi zaudējuši jebkādas cilvēciskas jūtas. Nez vai kāds no maniem niknākajiem ciltsbrāļiem spētu tiem līdzināties. Bet es redzu, ka jūs ar šausmām lūkojaties kamerās, kur vienīgās mēbeles ir nožēlojamas guļamlāvas, šie baismīgie karceri jums atgādina kapus; nabadzība, kas te atklājas, jūs, protams, pārsteidz, un jūs jūtat līdzi nelaimīgajiem, kurus likums šeit ieslodzījis. Taču ne jau visi pelna līdzjūtību. Par to mēs tūlīt pārliecināsimies.

Sāksim ar lielo kameru pa labi, kur uz divām cietām lāvām guļ četri vīri. Viens no tiem — krodzinieks, apvainots ārzemnieka noindēšanā, kas nesen nomiris viņa krodziņā. Runā, ka nāves cēlonis bijis

sliktais vīns, taču krodzinieks apgalvo, ka vainīgs ir izdzertā vīna daudzums, un tiesa viņam ticēs, jo ārzemnieks bija vācietis.

—     Bet kam taisnība — krodziniekam vai sūdzētājiem? — dons Kleofass jautāja.

—     Mīklains notikums, — velns atbildēja. — Vīns tiešām bijis atšķaidīts, bet vācu kungs to dzēra tik daudz, ka tiesneši ar mierīgu sirdi var krodzinieku attaisnot.

Otrs cietumnieks ir profesionāls slepkava, viens no neģēļiem, tā dēvētajiem «drosminiekiem», kuri par četrām vai piecām pistolēm piedāvā savus pakalpojumus katram, kas vēlas slepenībā kādu novākt no ceļa. Trešais, ģērbies kā švīts, ir deju skolotājs, kas pavedis savu skolnieci. Bet ceturtais — meitu mednieks, kuru nakts patruļa pagājušajā nedēļā pārsteidza, kad viņš caur balkonu līda savas dāmas guļamistabā, kamēr viņas vīra nebija mājās. Atklādams, ka šī dāma ir viņa mīļākā, nelaimīgais varētu izkulties no ķezas, bet viņš labāk uzņemas zagļa slavu un riskē ar dzīvību nekā aptraipa savas dāmas godu.

—      Smalkjūtīgs mīļākais! — dons Kleofass piezīmēja. —'Jāatzīst, ka mēs, spāņi, mīlestībā esam cēlāki par citiem. Varu derēt, ka, piemēram, francūzis nekad smalkjūtības dēļ neļautu likt sev cilpu kaklā.

—      Galvoju, nekādā ziņā, — velns piebilda, — drīzāk viņš uzrāptos balkonā, lai tīšuprāt apkaunotu dāmu, kura dāvājusi viņam savu labvēlību.

Šo četru ieslodzīto kamerai blakus, — velns turpināja, — sēž slavena burve, kas spēj veikt visneticamākos brīnumus. Stāsta, ka ar viņas mākslas palīdzību padzīvojušas atraitnes iedvešot jaunekļiem kvēlu mīlu, vīri kļūstot uzticīgi savām sievām un kurtizānes paliesi iemīloties bagātajos kabaļjēro, kuri ap viņām lakstojas. Bet tas viss ir tīrās blēņas. Nekādas noslēpumainas varas burvei nav, viņa tikai prot ļaudis pārliecināt, it kā patiesi zinātu burvju vārdus, un tā veikli izmanto cilvēku lētticību, lai dzīvotu zaļi. Šo raganu pieprasa inkvizīcija, un iespējams, ka viņu sadedzinās uz sārta tūlīt pēc tiesas sprieduma.

Zem šīs kameras atrodas tumšs karceris, kurā ieslodzīts jauns krodzinieks.

—     Atkal krodzinieks! — Leandro iesaucās. — Šie kundziņi laikam grib visus noindēt!

—      Šoreiz lieta pavisam citāda, — Asmodejs teica. — Nelaimīgo apcietināja aizvakar, un arī viņu pieprasa inkvizīcija. īsumā paskaidrošu, kāpēc viņš apcietināts.

Madridē vervēt zaldātus iebrauca vecs karavīrs, kurš ar savu drosmi vai, pareizāk sakot, pacietību izpelnījies seržanta pakāpi. Viņš nolēma apmesties kādā traktierī. Bet tā saimnieks paziņoja, ka brīvas istabas gan esot, taču izdot tās nevarot, jo naktīs tajās klīstot spoks, biedēdams svešiniekus, kuri iedrošinās tur pārgulēt. Šāda vēsts seržantu nemaz nesatrauca. «Manis pēc,» viņš teica, «varu gulēt, kurā istabā vēlaties. Dodiet tikai šurp sveci, vīnu, pīpi un tabaku, bet par pārējo neraizējieties. Pret karavīriem, kuri nosirmojuši kara laukā, spoki izturas ar cieņu.»

Seržants likās tik apņēmīgs, ka saimnieks, ievedis viņu kādā istabā, atnesa visu prasīto. Uzpīpējis viesis sāka dzert. Bija jau pāri pusnaktij, taču dziļo mieru, kas valdīja namā, spoks vēl netraucēja. Šķita, ka tas patiesi jūt godbijību pret jauno viesi. Bet otrajā rīta stundā mūsu drosminieks pēkšņi izdzirda briesmīgu troksni, it kā šķindētu dzelži, un pēc brītiņa istabā ienāca važām apvijies šausmīgs spoks melnā mantijā. Parādība pīpētāju sevišķi nepārsteidza. Izvilcis zobenu, viņš tuvojās spokam un plakaniski no visa spēka iegāza tam pa galvu.

Neradis pie tik pārdrošiem viesiem, spoks ieklie-

ao

dzās un, manīdams, ka seržants grasās vēlreiz sist, pazemīgi nokritis viņam pie kājām, lūdzās:

«No dieva puses, seņjor seržant, nesitiet vairs! Žēlojiet nabaga velnu, kas, nometies ceļos, lūdz, jūsu žēlastību! Es lūdzu svētā Jēkaba vārdā, kas bija tikpat spēcīgs kauslis kā jūs.»

«Ja gribi palikt dzīvs,» zaldāts atbildēja, «saki, kas tu tāds esi, tikai nemelo, citādi pāršķelšu tevi uz pusēm, kā seno laiku bruņinieki kāva milžus, kuri gadījās ceļā.»

To dzirdot, spoks, nopratis, ar ko darīšana, nolēma atzīties.

«Esmu šā traktiera vecākais sulainis,» viņš teica, «mani sauc Gijoms. Es mīlu saimnieka vienīgo meitu Huaniļju un neesmu vienaldzīgs arī viņai. Bet Hua- niļjas vecākiem padomā labāka partija, tāpēc mēs abi izgudrojām, ka es katru nakti tēlošu spoku, lai piespiestu vecākus dot mums savu svētību. Tērpies garā, melnā mantijā, skrienu pa visu māju no pagraba līdz bēniņiem, šķindinot kaklā pakārto iesma grozāmās ierīces ķēdi, kuras troksni nupat dzirdējāt. Nonācis līdz saimnieka istabas durvīm, apstājos un kliedzu: «Neceriet, ka likšu jūs mierā, kamēr Huaniļja nebūs apprecējusi vecāko sulaini!» Izrunājis šos vārdus rupjā, aizlauztā balsī, žvadzinādams dzelžus, es ielienu pa logu istabā, kur guļ Huaniļja viena pati, un atstāstu paveikto. Seņjor seržant,» Gijoms turpināja, «jūs taču redzat, ka nemeloju. Zinu, pēc šādas atzīšanās jūs varat mani pazudināt, izstāstot visu saimniekam. Bet, ja solīsities pakalpot, nevis kaitēt, zvēru, ka mana pateicība …»

«Interesanti gan, kādu pakalpojumu tu no manis gaidi?» seržants jaunekli pārtrauca.

81

«Jums tikai jāpasaka saimniekiem, ka redzējāt spoku un tas jūs nobiedēja …»

6 — 515

«Nobiedēja? Velns parāvis!» mūsu drosminieks atkal viņu pārtrauca. «Jūs gribat, lai seržants Hani- bals Antonio Kebrantadors apgalvo, ka viņam bijis bail? Labāk lai simttūkstoš velnu mani…»

«Tas, protams, nav nepieciešams,» zaldātu savukārt pārtrauca Gijoms, «un galu galā nav svarīgi, ko jūs viņiem teiksiet, ja tikai atbalstīsiet manu plānu. Kad būšu apprecējis Huaniļju un iekārtojis pats savu krodziņu, solos katru dienu par velti jūs cienāt, jūs un visus jūsu draugus.»

«Vilinošs solījums, Gijoma kungs!» seržants iesaucās. «Tikai jūs man liekat atbalstīt blēdību, tas nav nekāds joks, bet veids, kādā ķeraties tam klāt, gribot negribot liek man piemiegt acis, nedomājot par sekām. Lai notiek, ejiet, celiet vien troksni un atstāstiet visu Huaniļjail Par pārējo es parūpēšos.»

Un patiesi — nākamajā rītā seržants saimniekam teica:

«Jūsu spoku es redzēju, un mēs pat sarunājāmies, viņš šķiet ļoti prātīgs. «Esmu šā krodziņa saimnieka vecvectēvs,» spoks teica, «man bija meita, kuru apsolīju par sievu saimnieka sulaiņa vectēva tēvam. Taču, neturējis vārdu, atdevu citam un drīz pēc tam nomiru. Kopš tā laika ciešu lielas mokas. Man uzlikts sods par vārda laušanu, un miera man nebūs, kamēr kāds no manas dzimtas nesaradosies ar Gijoma ģimeni. Lūk, kāpēc es katru nakti ierodos šajā namā. Bet, lai runāju cik runādams, ka Huaniļja jāizprecina Gijomam, mans mazmazdēls, tāpat kā viņa sieva, neņem to vērā. Seņjor seržant, lūdzu, pasakiet viņiem, ka ķeršos pie spaidu līdzekļiem, ja visdrīzākajā laikā netiks izpildīta mana vēlēšanās. Es viņus abus nežēlīgi spīdzināšu.»»

Saimnieks bija panaivs cilvēks, zaldāta stāsts viņu briesmīgi nobiedēja, arī saimnieka sieva, vēl bailīgāka par vīru, iedomājusies, ka spoks jau viņai seko

pa pēdām, piekrita kāzām, un viņi tās nosvinēja nākamajā dienā. Pēc kāda laika Gijoms citā. pilsētas kvartālā atvēra krodziņu. Seržants Kebrantadors bieži to apmeklēja, un jaunais krodzinieks aiz pateicības deva viņam par velti vīnu, cik tīk, kas mūsu karavīram tā iepatikās, ka viņš sāka ņemt līdzi draugus; turpat viņš arī vervēja zaldātus un cienāja jauniesauktos.

Beidzot Gijomam apnika dzirdīt tik daudz izslāpušu rīkļu. Viņš izteica seržantam savu neapmieri- nājumu, bet seržants, neapzinādamies, ka patiesi pārkāpj norunu, apvainoja Gijomu nepateicībā. Vārds pa vārdam, un saruna beidzās ar to, ka krodzinieks saņēma pāris sitienu ar zobenu. Daži garāmgājēji grasījās aizstāvēt krodzinieku. Trīs vai četrus no tiem Kebrantadors ievainoja un nebūtu rimies, ja pēkšņi viņus neielenktu patruļas un par publiskā miera traucējumu neapcietinātu.

Seržantu aizveda uz cietumu, kur viņš izklāstīja visu, ko nupat dzirdējāt, uz viņa liecības pamata tika saņemts ciet arī Gijoms. Sievastēvs pieprasīja laulības šķiršanu, bet inkvizīcija, uzodusi, ka Gijomam ir zināmi ietaupījumi, nolēma iejaukties šajā lietā.

— Augstais dievs, — Kleofass teica, — cik liekulīga ir svētā inkvizīcija! Tiklīdz rodas kaut mazākā iespēja iedzīvoties …

—■ Klusāk! — Klibais studentu pārtrauca. — Sargieties nokļūt tās nagos! Inkvizīcijai nekur netrūkst spiegu. Tie pienes ziņas pat par tādām valodām, kas nekad nav runātas. Es pat neiedrošinos šo vārdu pieminēt bez bailēm. . »

6*

83

Pirmajā kamerā pa kreisi virs nelaimīgā Gijoma ieslodzīti divi cilvēki, kuri patiesi pelna līdzjūtību. Viens no tiem ir jauns sulainis, sava saimnieka sievas mīļākais. Kādudien vīrs abus pārsteidzis. Sieva acumirklī sākusi saukt palīgā, apgalvodama, ka sulainis

viņai uzmācies ar varu. Nabaga puisi apcietināja, un, pēc visa spriežot, viņš tiks upurēts savas kundzes goda labā.

Nāves sods draud arī sulaiņa kameras biedram; kura vaina vēl nenozīmīgāka. Viņš kalpojis par staļļa uisi kādai hercogienei, kurai nozagts liels briljants, o puisi apvaino zādzībā. Rīt nelaimīgo pratinās un spīdzinās, līdz beidzot viņš atzīsies; starp citu, īstā vainīgā — hercogienes iemīļotā kalpone netiek turēta aizdomās.

—       Ak, seņjor Asmodej, — Leandro iesaucās, — palīdziet šim zirgu puisim, es jūs lūdzu! Man viņa žēl. Atbrīvojiet viņu ar savas varas palīdzību, aiztaupiet viņam gaidāmās mokas! Viņš ir pelnījis, lai…

—       To jūs neceriet, seņjor student, — velns pārtrauca, — kā jūs drīkstat prasīt, lai nostājos pret netaisnību un aizkavēju nevainīga cilvēka bojā eju. Tikpat veltīgi būtu lūgt prokuroru saudzēt kādu atraitni vai bāreni. Ak, lūdzu, nelieciet man rīkoties pretēji manām interesēm, — viņš piebilda, — jo tas nekādu lielu labumu jums nenesīs. Turklāt cietumnieku es nespētu atbrīvot, kaut arī gribētu.

—       Kā tā, — brīnījās Sambuļjo, vai tad tas nav jūsu varā?

—       Protams, ne, — velns turpināja. — Ja jūs būtu lasījis «Enhiridionu» vai Albertu Lielo, tad zinātu, ka es un mani ciltsbrāļi cietumniekus atbrīvot nevaram. Ja man pašam gadītos nokļūt tiesas nagos, arī es spētu izkulties no likstas tikai ar naudas palīdzību.

Tās pašas puses nākamajā kamerā sēž kāds dakteris, kurš greizsirdībā nolaidis sievai asinis kā Senekai. Šodien dakteri nopratināja, viņš atzinās savā noziegumā un izstāstīja arī to, ka jau desmit gadus piesaistījis pacientus ar visai īpatnu paņēmienu. Naktīs, ar durkli ievainojis garāmgājējus, viņš nozudis savā mājā pa pakaļdurtiņām. Kad ievainotais sācis saukt palīgā, līdz ar kaimiņiem atsteidzies arī dakteris un, redzēdams cilvēku asiņu peļķē, viņš licis to ienest savā mājā, kur pārsējis brūces ar to pašu roku, ar kuru bija nelaimīgo ievainojis.

Kaut gan neģēlis atzinies un pelna tūkstoš nāvju, viņš tomēr vēl lolo cerības, ka tiks apžēlots; starp citu, tas ļoti iespējams, jo dakteris ir infanta aukles kundzes radinieks; varu jums atklāt arī to, ka vienīgi viņam zināms kāda brīnumūdens noslēpumainais sastāvs, šis ūdens balina ādu un savītušu seju padara bērnišķīgi gludu, bet, tā kā tas ir trīs ievērojamu galma dāmu apbrīnojamās jaunības avots, viņas kopīgiem spēkiem centīsies dakteri glābt. Viņš tik stipri paļaujas uz šo dāmu atbalstu vai, ja vēlaties, uz savu brīnumūdeni, ka, cerēdams pamostoties saņemt tīkamu vēsti par atbrīvošanu, mierīgi ļaujas miegam.

—      Turpat uz lāvas, —• teica students, — redzu vīru, kas arī šķiet guļam vienā mierā. Viņa lieta droši vien nav visai nopietna.

—     Tā ir diezgan sarežģīta, — velns atbildēja. — Sis kungs no Biskajas ir muižnieks, kurš ar karabīnes palīdzību iedzīvojies mantā, un, lūk, kā tas noticis: pirms divām nedēļām kopā ar savu vecāko brāli, ļoti bagātu cilvēku, viņš devies uz mežu medībās, kur, tēmējot irbēm, nejauši nošāvis brāli.

—     Laimīga pārskatīšanās par labu jaunākajam! — dons Kleofass iesmējās.

—      Kā gan ne? — Asmodejs piekrita. — Taču pārējie mantinieki arī nevēlas zaudēt savu daļu un tāpēc ierosinājuši lietu; jaunākais brālis tiek apvainots slepkavībā ar iepriekšēju nolūku, lai kļūtu par vienīgo mantinieku. Vainīgais pats pieteicies tiesā un rādās tik dziļi satriekts par brāļa nāvi, ka, nudien, jāšaubās, vai viņš tīšuprāt būtu laupījis tam dzīvību.

—      Un vai patiešām viņam nevar pārmest neko citu kā vienīgi mazu neuzmanību? — Leandro vaicāja.

— Nē, — velns turpināja, — ļauna nolūka jauneklim nebija. Un tomēr, ja vecākajam brālim pieder visa ģimenes manta, tad doties medībās kopā ar jaunāko es viņam neieteiktu.

Papētiet labi abus pusaudžus, kuri nelielā kamerā blakus Biskajas muižniekam jautri triec savā starpā, it kā nemaz nebūtu cietumā. Abi ir slīpēti blēži. It īpaši viens no viņiem, rau, tumšbrūnajos samta svārkos ar spalvu pušķi pie cepures, tas ir īsts Gusmans de Alfarače, kura dēku stāsti reiz uzjautrinās sabiedrību.

Vēl nav pagājuši ne trīs mēneši, kopš puisis sāka dienēt šajā pilsētā pie grāfa de Oņates par pāžu, un strādātu tur joprojām, ja blēdība, par kuru tūlīt pastāstīšu, nenovestu viņu cietumā.

Šis jauneklis, vārdā Domingo, reiz izpelnījās no grāfa simts pātagas cirtienu par veiklu stiķi, kas minēto sodu pilnīgi attaisno, un pils pārvaldnieks, citiem vārdiem — pāžu priekšnieks, bez žēlastības lika viņu nopērt. Nekādi nespēdams piedot šo mazo pārmācību, pāžs nolēma atriebties. Viņš vairākkārt bija ievērojis, ka seņjors dons Kome, tā sauc pārvaldnieku, mazgā rokas oranžziedu ūdenī un lieto neļķu vai jasmīnu ziedes, ka viņš rūpējas par savu izskatu vairāk nekā vecas kurtizānes, un beidzot —< ir gatavais āksts, kas iedomājas, ka neviena sieviete, viņu ieraugot, nevar palikt vienaldzīga. Šie novērojumi jauneklim iedvesa atriebības plānu, ko viņš uzticēja jaunajai kaimiņmājas istabenei, savai vistuvākajai draudzenei, bez kuras nodomu nespētu īstenot.

Lai varētu brīvāk parunāties, istabene, vārdā Flo- reta, iestāstīja savai kundzei Lusjanai, kuras tēvs tolaik bija izbraukumā, ka Domingo ir viņas brālēns. Paskaidrojis viltus māsīcai, kas viņai būs jādara, slīpētais Domingo kādu rītu iegāja dona Komes istabā, kur pārvaldnieks tobrīd, pielaikodams jaunu uzvalku, pašapmierināti aplūkoja sevi spogulī un šķita sajūsmināts par savu izskatu. Izlikdamies apbrīnojam šo Narcišu, pāžs lišķīgi sacīja:

«Seņjor Kome, nudien jūs izskatāties kā īsts princis. Ik dienas es sastopu grezni ģērbtus grandus, taču, par spīti dārgajām drēbēm, viņiem trūkst jūsu majestātiskās stājas. Nezinu,» viņš piebilda, «varbūt spriežu par jums kā par savu pavēlnieku pārāk vienpusīgi, bet, atklāti sakot, nepazīstu galmā neviena kabaļjēro, kuru jūs neaizēnotu.»

Dzirdot šos vārdus, kas tīkami glaimoja viņa iedomībai, dons Kome pasmaidījis vēlīgi teica:

«Tu taču glaimo, draugs, vai arī patiesi esi man pieķēries tā, ka tava draudzība saskata daiļumus, ar kādiem daba mani nav apveltījusi.»

«Nedomāju vis,» lišķis piebilda, «jo arī citi jūs cildina tāpat kā es. Kaut jūs dzirdētu, ko vakar man par jums stāstīja mana māsīca, kura kalpo kādai ievērojamai kundzei!»

Dons Kome neaizmirsa pavaicāt, ko. īsti māsīca teikusi.

«Ak, kā viņa jūsmoja par jūsu stalto augumu,» pāžs turpināja, «par jauko iespaidu, kādu atstāj jūsu izskats, bet galvenais — viņa man uzticēja noslēpumu, ka viņas kundze, doņja Lusjana, kad ejat garām viņas mājai, vienmēr ar patiku noraugās uz jums caur žalūzijām.»

«Kas ir šī dāma,» pārvaldnieks vaicāja, «un kur viņa dzīvo?»

«Kā? Vai tiešām jūs nezināt, ka tā ir mūsu kaimiņa — pulkveža dona Fernando vienīgā meita?»

«Ak tā! Tad man skaidrs,» teica dons Kome. «Atceros, esmu dzirdējis slavējam šīs Lusjanas skaistumu un bagātību. Tā ir spoža partija. Bet vai es patiesi būtu izpelnījies viņas ievērību?»

«Nav šaubu,» pāžs turpināja, «to apliecina mana māsīca. Viņa gan ir tikai istabene, taču niekus nemēdz melst, un es par viņu varu galvot tikpat kā par sevi pašu.»

«Ja tev taisnība,» pārvaldnieks sacīja, «tad es vēlētos parunāt ar tavu māsīcu divatā un, lai viņu ieinteresētu darboties manis labā, gribu pasniegt viņai nelielu dāvaniņu, kā jau tas pieņemts, un, ja viņa ieteiks aplidot viņas kundzi, izmēģināšu laimi. Kāpēc gan ne? Tiesa, mans un dona Fernando sabiedriskais stāvoklis ir stipri atšķirīgs, bet esmu tomēr muižnieks ar piecsimt dukātiem gada rentes. Nereti tiek slēgtas daudz neparastākas laulības.»

Atbalstīdams priekšnieka lēmumu, pāžs sarunāja viņam tikšanos ar māsīcu, kura, manīdama, ka pārvaldnieks gatavs noticēt katram vārdam, apgalvoja, ka kundze viņā ieskatījusies.

«Viņa man bieži par jums taujā,» istabene teica, «bet manas atbildes jums nerunā par ļaunu. Vārdu sakot, seņjor pārvaldniek, jūs varat lepoties — doņja Lusjana jūs slepeni mīl. Nebīstieties atzīties viņai savos godīgajos nolūkos! Pierādiet, ka esat galantākais kabaļjēro visā Madridē un, bez šaubām, arī pats skaistākais un staltākais. Galvenais, ko ieteicu — sarīkojiet serenādes — tās viņai patīk vairāk par visu. Es savukārt likšu kundzei novērtēt jūsu uzmanības pierādījumus, un cerēsim, ka manas pūles nebūs veltīgas.»

Dzirdot, ka istabene tik dedzīgi aizstāv viņa intereses, dons Kome kļuva vai traks aiz prieka, pateicībā viņš meiču vairākkārt apskāva un, uzmaucis viņai pirkstā īpaši šim gadījumam pirktu lētu gredzenu, teica:

«Dārgā Floreta, dāvinu jums šo briljantu piemiņai no mūsu pirmās tikšanās, taču man padomā ir daudz lielāka atlīdzība par jūsu pūlēm.»

Pēc sarunas ar istabeni dons Kome jutās neizsakāmi aplaimots. Viņš neaizmirsa pateikties ari Domingo, kas viņam šo prieku bija sagādājis, un, uzdāvinājis pāžam pāri zīda zeķu un dažus mežģīnēm rotātus kreklus, solījās turpmāk viņu atbalstīt katrā izdevīgā gadījumā. Tad dons Kome lūdza padomu, kā tālāk rīkoties.

«Kā tev šķiet, mans draugs,» viņš vaicāja, «vai neiesākt ar kvēlu, daiļrunīgu vēstuli doņjai Lusja- nai?»

«Pilnīgi piekrītu,» pāžs atbildēja. «Atklājiet savas jūtas augstā stilāl Nojaušu, ka viņa to ļaunā neņems.»

«Gluži manas domas,» pārvaldnieks teica. «Katram gadījumam sākšu ar to.»

Viņš nekavējoties ķērās pie spalvas un, saplēsis vismaz divdesmit uzmetumu, beidzot uzrakstīja maigu vēstulīti, pie kuras arī palika. Pēc tam nolasīja to pāžam, kurš, ar žestiem izrādīdams savu apbrīnu, noklausījās tajā un uz karstām pēdām apņēmās vēstuli aiznest māsīcai. Vēstule bija rakstīta izsmalcinātā, puķainā stilā:

«Apburošā Lusjana, dzirdot visus slavējam Jūsu nevainojamo skaistumu un cēlās rakstura īpašības, manā sirdī jau sen iekvēlojusies mīlestība. Taču, par spīti kaisles liesmām, kas mani svelmē, neiedrošinājos paust Jums savas jūtas. Bet, uzzinājis, ka Jūs allaž pagodināt mani ar saviem skatieniem, kad eju garām logiem, kuru žalūzijas cilvēku acīm slēpj Jūsu debešķīgo daili, un ka Jūs labprāt dāvātu man savu laipnību, uzdrīkstos izlūgties atļauju kļūt Jums par padevīgu kalpu. Ar to mani aplaimojot, Jūs kļūsiet mana vienīgā sirdsdāma kā pagātnē, tā tagadnē un nākotnē.

Dons Kome de la Igēra.»

\

Lasot šo vēstuli, pāžs un istabene no sirds smējās un ņirgājās par donu Komi. Bet ar to nebija gana. Abi kopīgi sacerēja maigu mīlestības vēstulīti, kuru Floreta pārrakstīja un Domingo nākamajā dienā aiznesa pārvaldniekam kā doņjas Lusjanas atbildi. Vēstules saturs bija šāds:

«Nesaprotu, kas tik pareizi varējis attēlot manas slepenās jūtas. Kāds mani nodevis, bet es to neņemu ļaunā, jo, pateicoties tam, uzzināju, ka Jūs mani mīlat. No visiem vīriešiem, kurus redzu ejam pa mūsu ielu, Jūs manām acīm sagādājat vislielāko baudu, un es ļoti ilgojos, lai Jūs kļūtu mans mīļākais. Varbūt man to nevajadzētu vēlēties un vēl jo mazāk Jums atklāt. Bet, ja rīkojos nepareizi, Jūsu cildenums mani tomēr attaisno.

Doņja Lusjana.»

Tāda pulkveža meitas vēstule varētu likties mazliet pārdroša, ko vēstules autori nebija iedomājušies, bet dons Kome nešaubījās par tās patiesīgumu. Viņš sevi vērtēja pietiekami augstu, lai pilnīgi noticētu, ka dāma viņa dēļ spēj aizmirst pat pieklājību.

«Ak, Domingo,» skaļi izlasījis viltoto vēstuli, dons Kome uzvaroši iesaucās, «skaties, mans draugs, mūsu kaimiņiene uzķērusies uz āķa! Ja drīzumā nebūšu dona Fernando znots, lai mani nesauc par donu Komi de la Igēru!»

«Nav šaubu,» nodevīgais sirdsdraugs piebilda, «jūs pulkveža meitu esat neatvairāmi ietekmējis. Starp citu,» pāžs turpināja, «māsīca piekodināja, lai pasaku, ka, vēlākais, rīt par godu viņas kundzei katrā ziņā jāsarīko serenāde, kas meitenei galīgi sagrozītu galvu.»

«Labprāt to darīšu,» pārvaldnieks piekrita. «Savai māsīcai vari pavēstīt, ka ņemšu vērā viņas padomu un jau rit nakts vidū uz ielas noteikti atskanēs burvīgākais koncerts, kāds jebkad Madridē dzirdēts.»

Dons Kome patiesi devās pie laba muzikanta un, uzticējis viņam savu nodomu, lūdza parūpēties par serenādi.

Kamēr dons Kome gādāja par mūziku, Floreta, kuru pāžs bija samācījis, atradusi kundzi lieliskā omā, teica:

«Kundze, es jums gatavoju patīkamu uzjautrinājumu.»

Lusjana lūdza sīkākus paskaidrojumus.

«Nē, nudien!» nevaldāmi smiedamās, istabene turpināja. «Tas tik būs joks! Kāds savādnieks, dons Kome, grāfa de Oņates pāžu priekšnieks, iedrošinājies izvēlēties jūs par savu sirdsdāmu un, lai darītu jums to zināmu, gatavojas rītvakar iepriecināt mūs ar lielisku koncertu, kur skanēs dziesmas un mūzika.»

Doņja Lusjana, būdama ļoti jautras dabas, turklāt nedomādama, ka pārvaldnieka uzmanības pierādījumiem varētu būt ļaunas sekas, nemaz nerunājot par to, ka tos varētu ņemt nopietni, ar prieku gaidīja paredzamo serenādi. Tādā veidā, pati nezinot, šī dāma atbalstīja dona Komes krāpšanu, kaut gan, atklājot patiesību, būtu ļoti apvainojusies.

Nākamajā naktī Lusjanas balkona priekšā apstājās divas karietes, no tām izkāpa galantais pārvaldnieks ar savu draugu Domingo un viņu pavadoņi — seši dziedātāji un spēlētāji, kuri nekavējoties uzsāka koncertu. Tas ieilga. Viņi spēlēja daudz jaunu melodiju un nodziedāja vairākas kuplejas par mīlas vareno spēku, kas saista pat nevienlīdzīga stāvokļa ļaudis. Klausoties dziesmiņās, pulkveža meita no sirds smējās par katru pantu.

Kad serenāde beidzās, dons Kome karietēs, kas viņus bija atvedušas šurp, aizsūtīja mūziķus mājās, bet pats kopā ar Domingo palika uz ielas, gaidot, kad izklīdīs ziņkārīgie, kurus bija pievilkusi mūzika. Pēc tam viņš tuvojās balkonam, no kurienes istabene ar kundzes atļauju caur žalūzijas actiņu vaicāja:

«Vai tas esat jūs, seņjor Kome?»

«Un kas man to jautā?» viņš saldā balstiņā atsaucās.

«Doņja Lusjana,» istabene atteica, «viņa vēlas zināt, vai par nupat dzirdēto koncertu jāpateicas jūsu laipnībai.»

«Ak, tas bija tikai nenozīmīgs paraugs priekiem, kādus mana mīlestība taupa mūsdienu brīnumam Lusjanai, ja vien viņa nenoraidīs savu pielūdzēju, kas gatavs upurēt sevi uz viņas skaistuma altāra.»

Pēc šiem samākslotajiem vārdiem doņja Lusjana tik tikko skaļi neiesprauslājās. Taču savaldījusies viņa pati piegāja pie loga un, cik vien nopietni spēdama, pārvaldniekam teica:

«Seņjor don Kome, šķiet, ka mīlestības lietās jūs neesat iesācējs. Visiem mīlētājiem derētu pamācīties, kā izpatikt dāmām. Esmu ļoti apmierināta ar jūsu serenādi un nepalikšu pateicību parādā. Bet tagad ejiet prom,» viņa piebilda. «Mūs var kāds noklausīties. Citreiz parunāsim ilgāk.»

To pateikusi, viņa aizvēra loga actiņu, atstādama uz ielas pārvaldnieku sajūsmā par viņas laipnību un pāžu lielā pārsteigumā par to, ka Lusjana pati piedalījusies šajā komēdijā.

Mazie svētki līdz ar karietēm un pamatīgo daudzumu vīna, ko izdzēra muzikanti, donam Komem izmaksāja simt dukātu, bet pāris dienu vēlāk sirdsdraugs viņu ievilka jaunos izdevumos. Lūk, kā tas notika. Uzzinājis, ka Jāņu naktī, kas šajā pilsētā allaž tiek svinēta, Floreta kopā ar citām sava stāvokļa jaunavām dosies uz sotiļjo, tautas deju svētkiem, pāžs nolēma viņas visas uz pārvaldnieka rēķina bagātīgi pacienāt.

«Seņjor don Kome,» Jāņu dienas priekšvakarā viņš teica, «kā zināms, rīt ir svētki. Varu pavēstīt, ka doņja Lusjana jau agri no rīta dosies uz deju svētkiem Mānsanāresas krastmalā. Šķiet, man nevajadzētu iznesīgajam kavalieru karalim bilst ko vairāk. Jūs taču neesat no tiem, kas palaidīs garām tik lielisku izdevību. Ceru, ka savu dāmu un viņas draudzenes jūs rīt lepni pacienāsiet.»

«Par to esi drošs,» pāžu priekšnieks sacīja, «pateicos, ka brīdināji. Gan redzēsi, cik veikli protu izmantot gadījumu.»

Patiesi, nākamajā rītā agri četri grāfa sulaiņi Domingo vadībā, apkrāvušies dažādām plašā izvēlē sagatavotām aukstās gaļas uzkodām, līdz ar neskaitāmām maizītēm un laba vīna pudelēm ieradās Man- sanāresas krastmalā, kur Floreta kopā ar biedrenēm kā nimfa dejoja rītausmā.

Meiteņu prieks bija liels, kad Domingo, pārtraucis graciozās dejas, aicināja visas pamatīgās brokastīs. Viņas nekavējoties sasēdās zālē un, skaļi smiedamās par piemuļķoto vientiesi, kas gādājis brokastis, sāka mieloties; šķelmīgā Domingo «māsīca» viņām visu bija izstāstījusi.

Kamēr dejotājas tā līksmojās, jāšus uz viena no grāfa aidiniekiem parādījās grezni ģērbies pārvaldnieks. Piejājis klāt savam sirdsdraugam, dons Kome sveicināja meitenes, kuras, piecēlušās kājās, lai cienīgāk viņu saņemtu, pateicās par devīgumu.

Pārvaldnieks ar acīm meklēja Lusjanu, gribēdams pasacīt labrītu līdz ar skaistu pa ceļam sagudrotu komplimentu, taču Floreta, paaicinājusi pārvaldnieku sāņus, paskaidroja, ka viņa dārgā nejūtas vesela un tādēļ nav varējusi ierasties svētkos. Vēsts donu Komi ļoti apbēdināja, un viņš jautāja, kas īsti viņa dārgajai Lusjanai kaiš.

«Viņa stipri saaukstējusies,» istabene atbildēja, «vainīga jūsu serenāde, pēc kuras doņja Lusjana gandrīz visu nakti bez lakata nosēdēja uz balkona, tērzējot ar mani par jums.»

Jaukais neveiksmes cēlonis pārvaldnieku mazliet nomierināja, viņš lūdza istabeni arī turpmāk viņam pakalpot un aizvien lielākā sajūsmā par saviem panākumiem devās atpakaļ uz mājām.

Tajās dienās dons Kome pa pastu no Andalūzijas bija saņēmis mantojuma daļu no Seviļjā mirušā tēvoča —' tūkstoš zelta ekiju. Pārskaitījis naudu, viņš Domingo klātienē noslēpa to lādītē, taču pāžu, kas uzmanīgi vēroja viņa rīcību, pārņēma nevaldāma kāre piesavināties šos spožos zelta ekijus un bēgt uz Portugāli. Savu nodomu viņš uzticēja Floretai, aicinādams arī viņu līdzi. Lai gan šāds priekšlikums pelnīja pamatīgus apsvērumus, istabene, būdama tikpat blēdīga kā pāžs, pieņēma to bez vilcināšanās. Kādunakt, kamēr pārvaldnieks, ieslēdzies savā kabinetā, pūlējās sacerēt pārspīlēti augstā stilā vēstuli savai iemīļotajai, Domingo beidzot izdevās atvērt lādīti, kurā glabājās zelts. Paņēmis naudu, viņš ar laupījumu steidzās laukā un, nonācis zem Lusjanas balkona, sāka atdarināt kaķa ņaudas. Izdzirdusi norunāto signālu, istabene nelika ilgi gaidīt; gatava doties kaut vai līdz pasaules gaļām, Floreta kopā ar Domingo aizbēga no Madrides.

Bēgļi cerēja sasniegt Portugāli, pirms viņus panāk sekotāji, bet, kā par nelaimi, dons Kome, tonakt pat pamanījis naudas nozušanu un sava drauga aizbēgšanu, nekavējās to paziņot policijai, kas uz visām pusēm aizsūtīja ķērājus, lai zagli notvertu. Pie Sebrērosas pāžu un viņa nimfu aizturēja. Abus atveda atpakaļ, Floretu ieslodzīja grēku nožēlotāju klosterī, bet Domingo — šajā cietumā.

—     Jādomā, ka pārvaldniekam viņa zelta ekiji negāja zudumā, — dons Kleofass ieminējās. — Droši vien viņš dabūja tos atpakaļ?

—     Kur nu! — velns atbildēja. — Šī nauda ir zādzības lietisks pierādījums, tiesa nekādā ziņā to neatdos. Un tā dons Kome, par kuru sāka runāt visā pilsētā, bija ne vien apzagts, bet arī apsmiets.

Līdzās Domingo un otram zellim, ar kuru viņš spēlē kārtis, — Klibais turpināja, — sēž jauns kas- tīlietis, ieslodzīts tāpēc, ka liecinieku klātbūtnē iepļaukājis tēvu.

—      Ak debess! — Leandro iesaucās. — Ko jūs sakāt? Lai cik ļauns būtu šis cilvēks, kā viņš uzdrīkstējās pacelt roku pret savu tēvu?

—     Kāpēc gan ne? — velns atteica. — Tādu gadījumu nekad nav trūcis, tūlīt pastāstīšu kādu visai interesantu piemēru.

Kad Portugālē valdīja astotais karalis dons Pedro I, kuru saukāja gan par Nežēlīgo, gan par Taisnīgo, kāds gadus divdesmit vecs jauneklis nonāca tiesas rokās līdzīga pārkāpuma dēļ. Brīnīdamies, tāpat kā jūs, par šo notikumu, dons Pedro nolēma nopratināt vainīgā māti un, darīdams to ļoti veikli, panāca atzīšanos, ka šīs sievietes bērna tēvs bijis kāds pieticīgs garīdznieks. Ja tiesneši tikpat veikli nopratinātu kastīlieša māti, varbūt viņi panāktu līdzīgu atzīšanos.

Bet tagad pametīsim acis lielajā karcerī zem nupat aplūkotās cietumnieku kameras un pavērosim, kas tajā notiek. Vai redzat trīs nelaimes putnus? Tie ir lielceļa laupītāji. Viņi gatavojas bēgt. Maizē viņiem iesūtīta vīle, ar to viņi bez trokšņa pārzāģē- , juši pamatīgu stieni loga režģī un pa šo spraugu nokļūs sētā, bet pēc tam uz ielas. Šie bandīti sēž cie- tūmā jau vairāk nekā desmit mēnešus, kaut gan jau pirms astoņiem mēnešiem viņus vajadzēja pelnīti sodīt, publiski pakarot, bet, pateicoties tiesas vīru gausumam, viņi atkal varēs slepkavot ceļotājus.

Tagad ieskatīsimies apakšstāva kamerā, kur salmos guļ divi vai trīs desmiti vīru. Tie ir afēristi, dažādu sugu krāpnieki un blēži. Kā redzat, pieci vai seši no tiem pārmāca kādu amatnieku, kurš ietupināts tikai šodien, tādēļ ka ar akmeni ievainojis policistu.

—< Kāpēc cietumnieki amatnieku sit?

— Viņš nav vēl samaksājis kameras biedru naudu, — Asmodejs paskaidroja. — Bet atstāsim šos nelaimīgos, — velns piebilda. — Laidīsimies prom no šīs briesmu vietas, dosimies pamielot acis ar kaut ko jautrāku.

VIII NODAĻA

Asmodejs parāda donam Kleolasam vēl dažus cilvēkus un atklāj, ko tie darījuši dienā

Pametuši cietumniekus, viņi aizlidoja uz citu kvartālu. Atvelkot elpu uz kādas lielas pils jumta, velns studentam teica:

— Labprāt pastāstīšu, ko vakar darīja visi tie, kas dzīvo šās pils apkaimē. Tas jūs lieliski uzjautrinās.

— Par to nešaubos, — Leandro sacīja

— Lūdzu, sāciet ar kapteini, kurš patlaban aun kājas. Droši vien svarīgas darīšanas liek viņam doties tālā cejā.

— Kapteinis taisās braukt prom no Madrides, — velns paskaidroja. — Uz ielas viņu jau gaida zirgi. ■Viņš dosies uz Kataloniju, kur pārcelts viņa pulks.

Vakar naudas trūkuma dēļ kapteinis bija spiests uzmeklēt kādu augļotāju.

«Seņjor Sangihuela,» viņš teica, «vai nevarat aizdot tūkstoš dukātu?»

«Seņjor kaptein,» augļotājs laipnā, vēlīgā balstiņā atbildēja, «naudas man nav, bet apņemos sameklēt cilvēku, kurš jums aizdos, tiešāk izsakoties, iedos četrsimt dukātu skaidrā naudā; vekseli jūs parakstīsiet par tūkstoti, bet no dabūtajiem četriem simtiem ar jūsu atļauju paņemšu sešdesmit kā starpniecības maksu. Jā, nauda šodien ir liels retums! …»

«Cik milzīgi procenti!» kapteinis augļotāju spēji pārtrauca. «Par trīssimt četrdesmit dukātiem jūs pieprasāt sešsimt sešdesmit! Tādus ierāvējus vajadzētu pakārt!»

«Valdieties, seņjor kaptein,» augļotājs vēsā mierā atteica, «vai arī meklējiet naudu citur. Par ko jūs sūdzaties? Es taču jums šos trīssimt četrdesmit dukātus neuzspiežu. Tā ir tikai jūsu pašu darīšana — ņemt tos vai neņemt.»

Nezinādams, ko atbildēt, kapteinis aizgāja, Taču, apdomājies, ka braukt tomēr vajadzēs, ka laika atlicis maz un bez naudas iztikt nevarēs, viņš šorīt vēlreiz devās pie augļotāja, kuru satika uz mājas sliekšņa — īsi apcirptiem matiem un melnā mētelī ar atlocītu apkaklīti, rokās viņam bija lūgšanu krelles ar daudziem piekariņiem.

«Es atkal pie jums, seņjor Sangihuela,» kapteinis augļotājam sacīja, «esmu ar mieru ņemt jūsu trīssimt četrdesmit dukātus. Nepieciešamība spiež nenoraidīt jūsu noteikumus.»

«Eju pašlaik uz dievkalpojumu,» augļotājs svinīgi teica, «Atnāciet vēlāk, tad naudu iedošu.»

«Nē, nē,» kapteinis iebilda, «lūdzu, iesim tūlīt atpakaļ, to taču var ātri izdarīt. Iedodiet man naudu tagad! Es ļoti steidzos.»

«Nevaru,» Sangihuela teica, «katru dienu, pirms ķēros pie kāda darījuma, esmu paradis noklausīties dievvārdus. Tas ir svēts noteikums, ko esmu nolēmis ievērot līdz mūža galam.»

Kapteinis dega nepacietībā saņemt naudu, taču bija jāpakļaujas dievbijīgā Sangihuelas noteikumiem. Viņš bruņojās ar pacietību un, bīdamies, ka nauda neizslīd no rokām, pats devās līdzi uz baznīcu. Viņi kopā noklausījās dievvārdus, kad kapteinis jau grasījās iet laukā, Sangihuela, pieliecies viņam pie auss, pačukstēja:

«Tūlīt sāks runāt viens no labākajiem Madrides sprediķotājiem, negribu laist garām viņa sprediķi.»

Kapteinis, nepacietīgi gaidījis dievkalpojuma beigas, par jauno aizkavēšanos krīt galīgā izmisumā. Un tomēr viņš paliek baznīcā. Uzkāpis kancelē, mācītājs uzsāk sprediķi pret augļotājiem, pamatīgi tos nostrostēdams. Vērojot šai laikā augļotāja seju, kapteinis domā:

«Kaut spētu aizkustināt šo žīdu! Ja viņš man ^ iedotu vismaz sešsimt dukātu, tad es mierīgi varētu braukt.»

Sprediķis beidzot ir galā, augļotājs dodas laukā ^ no baznīcas. Kapteinis, viņu panācis, saka: V «Nu, ko jūs teiksiet par mācītāju? Viņš runā ļoti pārliecinoši, vai nav tiesa? Man jāsaka —1 esmu aizkustināts līdz sirds dziļumiem.»

«Esmu ar jums vienis prātis,» augļotājs atbild, «viņš runāja lieliski par izvēlēto tematu: gudrs cilvēks, labi prot savu darbu, bet iesim nu darīt savējo.»

—      Un kas ir šīs abas sievietes, kuras guļ viena otrai blakus, skaļi smiedamās? — dons Kleofass velnam vaicāja. — Viņas šķiet bezgala vieglprātīgas.

7'

99

—      Tās ir māsas, šorīt viņas apbedījušas tēvu, — velns paskaidroja, — ļoti drūmu cilvēku, kuram bija tāds riebums pret laulībām, pareizāk sakot, iebildumi pret savu meitu izprecināšanu, ka viņš ne par ko neizdeva viņas pie vīra, kaut gan starp kandidā

tiem netrūka visai apskaužamu partiju. Nelaiķa nejaukais raksturs nupat bija māsu sarunu viela.

«Beidzot viņš ir miris,» vecākā teica, «pagalam necilvēciskais tēvs, kurš priecājās par to, ka neesam izprecinātas. Nu viņš vairs nepretosies mūsu gribai.»

«Par sevi varu teikt,» sacīja jaunākā, «man patīk solīdi cilvēki. Es vēlos iziet pie bagāta vīra, kaut arī viņš būtu gatavais lops, un tāpēc dons Blanko ir kā radīts priekš manis.»

«Rāmāk, māsiņ,» vecākā piezīmēja, «mēs apprecēsim tos, kuri mums lemti, jo visas laulības taču tiek iepriekš nolemtas debesīs.»

«Diemžēl tev taisnība,» jaunākā turpināja. «Baidos, ka tēvs nesaplēš rakstu, kurā izšķirts mūsu liktenis.»

Vecākā nespēja savaldīt smieklus par māsas asprātīgo piezīmi, un abas smejas vēl šobrīd.

Kaimiņu mājas mēbelētā istabā apmetusies dēku meklētāja no Aragonas. Skat, kā viņa aplūko sevi spogulī, kaut laiks jau likties gulēt. Apbrīnodama sevi, sieviete priecājas par kādu šīs dienas uzvaru, izmēģina dažādas mīmikas un atrod tādu, kas rīt neatvairāmi ietekmēs viņas mīļāko. Lai pielūdzēju paturētu, jārīkojas ļoti apdomīgi. Šis cilvēks sola daudz. Tāpēc kādam kreditoram, kurš nesen ieradās atprasīt naudu, šī dāma teica:

«Pacietību, draudziņ! Atnāciet pēc pāris dienām, pašlaik es pieradinu vienu no galvenajiem muitas ierēdņiem.»

—     Lieki būtu jautāt, kā dienu pavadījis, lūk, tas kabaļjēro, — Leandro norādīja. — Viņš, bez šaubām, nemitīgi rakstījis vēstules. Vai redzat, cik daudz to sakrājies uz galda?

—     Dīvainākais, ka tās visas vienāda satura, — velns piezīmēja. — Šis kabaļjēro raksta draugiem. Viņš attēlo savu pēcpusdienas piedzīvojumu. Viņš iemīlējies gadus trīsdesmit vecā atraitnē, skaistā, godīgā sievietē. Kabaļjēro aplido viņu, un viņa nebūt to nenoraida, viņš atraitnei piedāvā savu roku. Viņa piedāvājumu pieņem. Kamēr tiek gatavotas kāzas, līgavainim ir tiesības apciemot līgavu. Viņš nolemj to izmantot šajā pēcpusdienā, bet gadās, ka neviena nav, kas viņu iepriekš pieteic, un, iegājis līgavas istabā, kabaļjēro viņu pārsteidz nepieklājīgi izģērbušos vai, patiesību sakot, gandrīz kailu uz dīvāna. Viņa ir saldi iemigusi. Kabaļjēro klusītiņām tuvojas, lai izmantotu šādu gadījumu. Viņš noskūpsta viņu. Pamodusies dāma, maigi nopūzdamās, iesaucas:

—     Jau atkal! Ak, Ambrosio, es lūdzu, ļauj man atpūsties!

Kā labi audzināts cilvēks mūsu kabaļjēro acumirklī izlemj, ko darīt. Viņš atsakās no atraitnes. Dodas prom. Durvīs viņš saskrienas ar Ambrosio.

«Ambrosio,» kabaļjēro saka, «neejiet iekšā, jūsu mīļākā lūdz viņu netraucēt.»

Dažas mājas tālāk nelielā flīģelītī redzu savādnieku, kurš mierīgi laižas miegā, kamēr sieva rājas, ka viņš divas dienas nav bijis mājās. Viņa dusmotos vēl vairāk, ja zinātu, kādā veidā vīrs izklaidējies.

—      Droši vien viņu aizkavējusi mīlas dēka, — Sambuļjo piezīmēja.

—< Uzminējāt! — Asmodejs sacīja. — Un tūlīt to pastāstīšu.

Cilvēks, par kuru būs runa, ir kāds sīkpilsonis, vārdā Patrīsio. Viņš pieder pie tiem izlaidīgajiem vīriem, kuri dzīvo bez bēdām, it kā nemaz nebūtu jārūpējas par sievu un bērniem, viņam tomēr ir jauna, patīkama, krietna sieva un trīs vēl mazi bērni — divas meitas un dēls. Šorīt Patrīsio devās prom no mājām, pat nepavaicājis, vai ģimenei ir maize, kuras dažkārt viņiem pietrūkst. Šķērsojot pilsētas galveno laukumu, viņa uzmanību saistīja gatavošanās vēršu cīņām, kurām šodien te bija jānotiek. Visapkārt arēnai saceltajās tribīnēs nepacietīgākie skatītāji jau sāka ieņemt vietas.

Vērojot publiku, Patrīsio pamanīja slaidu, labi ģērbtu dāmu, kura, kāpjot lejā no tribīnes, ļāva skatīt savu daiļi veidoto, rožainā zīda zeķē tērpto un ar sudrabotu prievīti apjozto kājiņu. Ar to pietika, lai mūsu pavieglā rakstura pilsonis aizrautos. Viņš tuvojās dāmai un viņas pavadonei, kuras izskats visai skaidri liecināja, ka abas ir dēku meklētājas.

«Manas dāmas,» Patrīsio viņas uzrunāja, «vai varu ar kaut ko pakalpot? Tikai pasakiet — un būšu jūsu rīcībā.»

«Seņjor kabaļjēro,» nimfa rožainajās zeķēs atbildēja, «jūsu piedāvājums nav zemē metams. Mēs jau ieņēmām vietas, bet nu tās atstājam, jo vēlamies brokastot. Mēs bijām tik neapdomīgas, ka šorīt izgājām no mājām, neizdzērušas pat tasi šokolādes. Ja jūs tik laipni piedāvājat savus pakalpojumus, tad, lūdzu, aizvediet mūs kaut kur mazliet iestiprināties; bet tai noteikti jābūt klusai, nomaļai vietiņai. Saprotiet pats •— jaunavām it īpaši jārūpējas par savu labo slavu.»

Tad, izrādīdams pārlieku pieklājību un taktu, Patrīsio aizved šīs princeses uz kādu no priekšpilsētas krodziņiem, kur pasūta viņām brokastis.

«Ko drīkstu piedāvāt?» krodzinieks vaicā. «Kaut kas man vēl atlicis no vakardienas lepnajām dzīrēm: trekni cāļi, Leonas irbes, Veckastīlijas balodīši un vairāk nekā puse Estramadūras šķiņķa.»

«Pilnīgi pietiek!» vestālieņu pavadonis saka. «Manas dāmas, ko jūs izvēlēsities?»

«Izvēlieties pats,» viņas atbild. «Mēs paļaujamies uz jūsu gaumi.»

Patrīsio pasūta divas irbes un pārīti aukstu cāļu, bet galdu liek uzklāt atsevišķā istabā, jo viņš taču ir kopā ar smalkām dāmām, kuras stingri ievēro pieklājības likumus.

Viņiem ierāda atsevišķu kabinetu un pēc brītiņa pasniedz pasūtītos ēdienus, maizi un vīnu. Mūsu Luk- rēcijas, dāmas ar nevainojamu ēstgribu, kāri ķeras klāt gajai, kamēr vientiesis, kuram nāksies par visu samaksāt, ar prieku vēro savu Luisitu, Tā sauc skaistuli, kurā viņš iemīlējies. Viņš apbrīno dāmas baltās rokas ar lielu, mirdzošu, bez sevišķām pūlēm nopelnītu gredzenu pirkstā, viņš neskopojas ar komplimentiem, salīdzina Luisitu gan ar zvaigzni, gan ar sauli un lielā sajūsmā par patīkamo iepazīšanos zaudē pat ēstgribu. Viņš vaicā savai dievei, vai viņai ir vīrs. Luisita atbild, ka nav, bet viņa dzīvojot brāļa aizbildniecībā; tā būtu bijusi tīrā patiesība, ja viņa neaizmirstu piemetināt: «Ādama brāļa aizbildniecībā.»

Abas harpijas tikmēr gardu muti notiesā katra pa cālim, piedzerdamas klāt attiecīgu daudzumu vīna. Drīz vien dzeramā pietrūkst. Lai ātrāk to pasniegtu galdā, pakalpīgais kavalieris pats dodas dzērienu pasūtīt. Viņš vēl nav paguvis aiziet, kad Luisitas draudzene Hasinta, paķērusi no šķīvja abas irbes, iebāž tās lielā audekla kabatā zem kleitas. Atgriezies ar jaunām vīna pudelēm, mūsu Adonīss redz, ka viss noēsts, un vaicā savai Venērai, vai viņa vēl kaut ko nevēlas.

«Lai atnes mums balodīšus, par kuriem minēja saimnieks,» Luisita saka, «tikai ja tie patiesi ir labi, pretējā gadījumā pietiks ar gabalu Estramadūras šķiņķa.»

Viņa tik tikko pagūst izteikt šos vārdus, kad Patrīsio jau atkal ir prom, lai pasūtītu baložus un pamatīgu gabalu šķiņķa. Mūsu plēsīgie putniņi atsāk knābāt, un, kamēr Patrīsio trešoreiz aiziet pēc maizes, Hasintas kabatā pazūd abi baloži, lai gūsteknēm irbēm šai cietumā nebūtu skumji.

Pēc maltītes, kas beidzas ar augļiem, kādi šajā gadalaikā pieejami, iemīlējies Patrīsio sāk prasīt Luisitai gaidītos pateicības pierādījumus. Luisita atsakās izpildīt viņa vēlēšanos, taču dod zināmas cerības, sacīdama, ka visam savs laiks, bet krodziņš nav īstā vietā, kur pateikties par sagādāto baudu. Tad, izdzirdusi, ka pulkstenis nosit vienu, viņa, izlikdamās nobažījusies, draudzenei saka:

«Ak vai, dārgā Hasinta, nu esam postā! Visas vietas vēršu cīņās būs aizņemtas!»

«Atvainojiet,» Hasinta atteic, «šis kabaļjēro taču var mūs aizvest uz tām pašām vietām, kur viņš tik pieklājīgi pienāca mums klāt, bet par pārējo neraizējieties.»

Pirms aiziešanas no krodziņa bija jāsamaksā saimniekam tēriņš — piecdesmit reālu. Patrīsio izvilka naudas maku, bet, atradis tur tikai trīsdesmit reālu, bija spiests atstāt ķīlā savu rožu kroni ar daudzajiem sudraba piekariņiem. Pēc tam, pavadījis kurtizānes uz tribīni, kur viņi bija iepazinušies, viņš apsēdināja savas dāmas ērtās vietās, kuras tribīnes saimnieks, Patrīsio paziņa, viņam uz kredīta ierādīja.

Dāmas vēl nebija lāgā apsēdušās, kad jau atkal lūdza kādu atspirdzinājumu.

«Es mirstu aiz slāpēm!» viena iesaucās. «No tā šķiņķa man briesmīgi gribas dzert.»

«Man arī,» otra piebilda, «nekaitētu limonāde.»

Patrīsio pārāk labi noprata, kam šie vārdi tēmēti, jau gribēja doties pēc dzērieniem, bet ceļā apstājās un pats sev teica:

«Uz kurieni, nelga? It kā tev makā vai mājās būtu veselas simt pistoles! Tev taču nav pat neviena ma- ravedī! Ko iesākt?» viņš prātoja. «Atgriezties pie dāmām tukšā — neērti. No otras puses — žēl pamest tik laimīgi aizsākto dēku. Nesaprotu, ko lai dara.»

Sādā sarežģītā situācijā Patrīsio pēkšņi starp skatītājiem pamana kādu draugu, kurš viņam nereti bija piedāvājis aizdevumu, taču pašlepnums viņam allaž liedza to ņemt. Šoreiz Patrīsio aizmirst kaunu. Piesteidzies pie drauga, viņš aizņemas vienu dublonu, vieglu sirdi dodas pie limonādes pārdevēja un liek aiznest savām princesēm tik daudz ledus ūdens, cepumu un cukātu, ka ar lienēto naudu gandrīz nespēj samaksāt.

Kad pievakarē vēršu cīņas beidzas, Patrīsio dodas pavadīt savu dāmu, cerēdams galu galā saņemt solīto pateicību. Bet, tiklīdz viņi nonāk pie nama, kurā Luisita sakās dzīvojam, pa durvīm iznāk kāda sieviete, kas ļoti atgādina kalponi, un lielā satraukumā viņai saka:

«Kur jūs bijāt tik vēlu? Jūsu brālis seņjors dons Gaspars Eridors jau divas stundas jūs gaida un rājas kā neprātīgs.»

Luisita, izlikdamās nobijusies, pievēršas pavadonim un, spiežot viņa roku, čukst:

«Mans brālis ir ļoti negants, bet dusmas viņam ātri pāriet. Uzgaidiet laukā un nezaudējiet pacietību, mēs ātri viņu nomierināsim. Viņš katru vakaru mēdz iet uz pilsētu ciemos, un, tiklīdz būs prom, Hasinta jums to pavēstīs un ievedīs jūs pie manis.»

Solījums Patrīsio nomierina, un viņš kaisli noskūpsta Luisitai roku, bet viņa atvadoties maigi, mierinoši viņu noglāsta, pēc tam kopā ar Hasintu un kalponi ieiet mājā. Palicis viens uz ielas, Patrīsio pacietīgi gaida. Viņš apsēžas uz akmens stabiņa pāris soļu no durvīm un sēž ilgi, nespēdams iedomāties, ka ir piemuļķots. Viņš tikai brīnās, kāpēc dons Gaspars nerādās, un sāk bažīties, ka sasodītais brālis varētu pārdomāt un ciemos neiet.

Patrīsio dzird, ka pulkstenis nosit desmit, vienpadsmit, tad divpadsmit. Viņa ticība Luisitai pamazām zūd, un viņš sāk apšaubīt savas dāmas godīgumu. Beidzot viņš tuvojas durvīm, iegājis tumšā gaitenī, taustīdamies dodas uz priekšu un pēc brītiņa uzgrūžas kāpnēm. Neiedrošinādamies iet augšā, Patrīsio uzmanīgi ieklausās, viņa ausis pārsteidz nesaskanīgs koncerts, kādu spēj sacelt tikai suņa rējieni, kaķa ņaudas un bērnu brēcieni reizē. Tagad kļūst skaidrs, ka viņš piemānīts, viņš par to pārliecinās pilnīgi, kad, nolēmis aiziet līdz gaiteņa galam, iziet uz ielas, taču ne vairs uz tās, kur tik ilgi un pacietīgi bija gaidījis.

Nožēlodams velti izšķiesto naudu un lādēdams rožainās zeķes, Patrīsio dodas mājup. Viņš klauvē pie durvīm, sieva ar lūgšanu krellēm rokās un asarām acīs atver durvis un aizžņaugtā balsī saka:

«Ak, Patrīsio, kā jūs tā varējāt pamest māju un sievu ar bērniem! Kur jūs bijāt nozudis kopš sešiem rītā?»

Nezinādams, ko atbildēt, un nokaunējies par to, ka divas blēdes viņu apvedušas ap stūri, Patrīsio izģērbjas un, ne vārdiņa neteicis, liekas gulēt. Šobrīd sieva lasa viņam morāli, kas tūlīt viņu iemidzinās.

Un tagad, — Asmodejs turpināja, — ieskatīsimies lielajā pilī līdzās mājai, kur kabaļjēro raksta draugiem par šķiršanos no līgavas, Ambrosio mīļākās. Vai redzat tur jaunu dāmu gultā, kas klāta ar sarkanu, zeltītiem izšuvumiem rotātu atlasu?

—      Piedodiet, — Kleofass atbildēja, — aizmigušo dāmu es redzu, bet, ja nemaldos, viņai uz pagalvja guļ grāmata'.

—      Pareizi gan, — velns apstiprināja. — Šī būtne ir jauna grāfiene, ļoti asprātīga un jautra. Jau sešas dienas viņu moka bezmiegs, kas pagalam nogurdina. Vakar viņa beidzot nolēma ataicināt ārstu, vienu no ievērojamākajiem Medicīnas fakultātē. Ārsts ierodas, viņa lūdz padomu. Viņš izraksta zāles, piebilzdams, ka tās ieteicis lietot jau Hipokrāts. Dāma pazobojas par šo recepti. Ārsts, nikns tēvainis, apvainojies savā zinātnieka pārākuma apziņā, saka:

«Kundze, Hipokrāts nepelna, ka viņu izsmej.»

«Ak, seņjor doktor,» grāfiene nopietni atbild, «man prātā nenāk smieties par tik ievērojamu un gudru vīru. Es viņu ļoti cienu un esmu pārliecināta, ka, atšķirot viņa grāmatu vien, izārstēšos no bezmiega. Manā bibliotēkā ir jauns viņa darbu krājums, ko tulkojis zinātnieks Asēro. Tas ir pats labākais. Likšu, lai man to atnes.»

Patiesi jābrīnās par šīs grāmatas maģisko iedarbību — pēc trešās lappuses grāfiene gulēja dziļā miegā.

Tās pašas mājas zirgu stallī apmeties vienrocis zaldāts, zirgkopji aiz žēlsirdības ļauj viņam nakti pārgulēt salmos. Dienu viņš lūdz žēlastības dāvanas, bet nesen viņam bija jocīga saruna ar citu ubagu, kas dzīvo pie Buenretīro, kur allaž brauc garām galminieki. 3im ubagam dzīvē veicas. Viņš ir materiāli nodrošināts, bet viņa meita precību gados ubagu aprindās tiek daudzināta par bagāto līgavu. Vienrocis zaldāts «naudīgajam» ubagam teica:

«Seņjor Mendīgo, esmu zaudējis labo roku. Es nevaru vairs kalpot karalim un, lai dzīvotu, esmu spiests, tāpat kā jūs, ceļa malā ubagot. Es saprotu, šis amats ir visienesīgākais, tikai tam piemīt liels trūkums — tas nav visai cienījams.»

«Ja tas būtu cienījams,» otrs ubags atbildēja, «tad vairs nekam nederētu, jo ar to sāktu nodarboties visi.»

«Jums taisnība,» vienrocis piekrita. «Bet kā jūsu amata brālis labprāt gribētu ar jums saradoties. Dodiet man savu meitu par sievu!»

«Ko jūs iedrošinieties, mans draugs!» bagātais ubags sašuta. «Manai meitai vajadzīga labāka partija. Jūs neesat pietiekami kropls, lai kļūtu mans

«Nē, dēls,» vecais Jāgo teica, «saVu audātu es riliiu un nekad to nepametīšu.»

«Laiks atpūsties,» dēls lūkoja tēvu pārliecināt, «es nelieku jums abiem pārcelties pie manis uz Madridi, zinu — pilsētā jums nepatiks. Tāpēc negribu izjaukt jūsu mierīgo dzīvi, taču vismaz neapgrūtiniet sevi ar smagu darbu un dzīvojiet šeit ērti un mierīgi, ja tāda iespēja radusies.»

Māte dēla uzskatus atbalstīja, un vecais Jāgo padevās.

«Lai notiek, Fransiļjo,» viņš teica, «tev par prieku es vairs nestrādāšu, labošu tikai mūsu pašu un mūsu sirsnīgā drauga mācītāja apavus.»

Pēc šīs norunas baņķieris ar baudu notiesāja divas svaigas novārītas olas un, apgūlies tēvam blakus, iemiga, tādas labsajūtas pārņemts, kādu spēj izjust tikai bērni, kuri mīl savus vecākus.

Nākamajā rītā, atstājis tēvam naudas maku ar trīssimt pistolēm, Fransiļjo atgriezās Madridē. Šorīt viņš bija bezgala pārsteigts, ieraugot pie sevis tēvu.

«Kādā nolūkā jūs šeit, tēt?» viņš vaicāja.

«Dēls,» vecais atbildēja, «es atvedu tavu naudu. Ņem maku atpakaļ, vēlos iztikt pats ar savu darbu. Kopš esmu to atmetis, mani māc garlaicība.»

«Labi, tēt,» Fransiļjo piekrita, «brauciet mājās un strādājiet, bet tikai tāpēc, lai nebūtu garlaicīgi. Taču naudu ņemiet atpakaļ un izlietojiet.»

«Bet ko, pēc tavām domām, lai iesāku ar tik lielu naudu?» vecais jautāja.

«Palīdziet nabagiem,» baņķieris atbildēja, «prasiet padomu mācītājam.»

Ar atbildi apmierināts, kurpnieks atgriezās Me- diānā.

Dons Kleofass, kas labprāt noklausījās stāstu par Fransiļjo, grasījās uzslavēt baņķiera labo sirdi, kad pēkšņi viņa uzmanību saistīja skaļi kliedzieni.

—            Seņjor Asmodej, — viņš iesaucās, — kas tas par briesmīgu troksni?

—            Spalgās skaņas nāk no nama, kur ieslodzīti vājprātīgie, — velns paskaidroja, —- viņi uzjautrinās ar kliedzieniem un dziesmām.

—            Mēs neesam visai tālu no turienes, steigsimies tūlīt pavērot ārprātīgos, — Leandro teica.

—            Lai notiek, — velns bija ar mieru, — šo prieku es jums sagādāšu un paskaidrošu, kāpēc šie cilvēki zaudējuši prātu.

Pirms velns to paguva izteikt, viņi jau nolaidās uz vājprātīgo nama jumta.

IX NODAĻA

Par vājprātīgo namā ieslodzītajiem

Sambuļjo ziņkārīgi ielūkojās telpās, un, kad viņš bija apskatījis visus ārprātīgos, kā vīriešus, tā sievietes, velns viņam teica: — Kā redzat, te netrūkst dažādu abu dzimumu pārstāvju — gan priecīgu, gan skumju, gan vecu, gan jaunu. Tagad pastāstīšu, kāpēc tiem aptumšojies prāts, paraudzīsimies visās palātās pēc kārtas, sākot ar vīriešu nodaļu.

Pirmais, ko redzam un kas šķiet ļoti negants, ir kastīliešu žurnālists, Madridē dzimis, augstprātīgs pilsonis, kam dzimtenes gods dārgāks nekā jebkuram senās Romas iedzīvotājam. Viņš sajucis prātā aiz bēdām, izlasījis avīzē, ka piecdesmit portugāļi sakāvuši divdesmit piecus spāņus.

Žurnālista kaimiņš — licenciāts, tīkodams pēc augstāka posteņa, velti liekuļojis galmā desmit gadus, taču vietu nozīmētāji viņu allaž aizmirsuši, un galu

galā izmisums licenciātu novedis līdz ārprātam. Toties tagad šis vīrs iztēlojas sevi par Tolēdo arhibīskapu, Kaut arī iedoma, ka viņš ieņem augstu amatu, neatbilst patiesībai, tā viņam sagādā prieku, un, manuprāt, licenciāts var būt laimīgs, it īpaši tāpēc, ka viņa ārprātu var uzskatīt par patīkamu sapni, kas beigsies tikai pēc nāves, turklāt aizsaulē neviens neprasīs, kā viņš izlietojis savus ienākumus.

Nākamajā palātā mīt kāds pusaudzis, kura aizgādnis, kārodams piesavināties zēna mantu, izsludinājis viņu par ārprātīgu; apzinoties, ka visu mūžu būs jāpavada ieslodzījumā, zēns patiesi sajucis prātā. Tālāk seko skolotājs, kurš šajā namā nokļuvis, neatlaidīgi meklēdams grieķu darbības vārda paulo-post-futu- rum\ bet ceturtajā palātā redzams tirgonis, kuram prāts aptumšojies, uzzinot, ka bojā gājis kāds kuģis, lai gan pašam bija pieticis spēka panest divkāršu bankrotu.

Blakus istabā ieslodzīts vecs neapolitāņu muižnieks, kapteinis Dzanūbio, kas dzīvojis Madridē. Pašreizējā stāvoklī viņu novedusi greizsirdība. Paklausieties viņa dzīves stāstu.

Kapteinim bija jauna sieva, vārdā Aurora, kuru viņš sargāja kā aci pierē. Vīriešiem viņu māja nebija pieejama. Aurora nekur negāja, ja neskaita baznīcu, bet arī tad tikai vecā Titona pavadībā, reizēm tomēr vīrs viņu aizveda uz savu lauku muižu Alkantaras tuvumā paelpot svaigu gaisu. Taču Aurorā neprātīgi iemīlējās kāds kabaļjēro, dons Garsija Pačeko, nejauši ieraudzījis viņu baznīcā. Uzņēmīgais jauneklis pilnīgi pelnīja jaunās, skaistās, laulības dzīvē nelaimīgās sievietes ievērību.

113

Kaut gan dona Dzanūbio mājā iekļūt bija gandrīz

1 Izdomāts darbības vārdu nākotnes laiks; burtiski tulkojot — mazliet pēc nākotnes (lat.).

8 - 515

neiespējami, dons Garsija nezaudēja cerības, Glītais, bezūsainais jauneklis pārģērbās par meiteni un, paņēmis līdzi naudas maku ar simts pistolēm, devās uz kapteiņa lauku muižu, labi zinādams, ka drīzumā tur ieradīsies Dzanūbio ar sievu. Nonācis muižā, dons Garsija griezās pie dārznieces un kā bruņinieku romāna varone, kurai pakaļ dzenas milzis, teica:

«Dārgā, mans liktenis tagad jūsu rokās, lūdzu, apžēlojieties ,par mani. Nāku no Tolēdo, esmu cēlusies no bagātas un dižciltīgas dzimtas. Vecāki grib mani izdot pie vīra, kurš man pretīgs. Šonakt aizbēgu no mājām un vecāku tirānijas, man nepieciešama pajumte. Šeit neviens mani nemeklēs, ļaujiet palikt pie jums, kamēr vecāku sirdis atmaigst. Te būs mans naudas maks,» sniegdams to dārzniecei, jauneklis piebilda, «lūdzu, ņemiet.» Vairāk pašlaik nevaru piedāvāt, bet ceru, ka pienāks laiks, kad spēšu jums bagātīgāk atlīdzināt.»

Pēdējie vārdi dārznieci aizkustināja, un viņa atbildēja:

«Labprāt jums pakalpošu, meitiņ. Jaunas veciem vīriem par upuri kritušas sievas es labi pazīstu un saprotu, ka viņas nav visai laimīgas; jā, šo nepatīkamo stāvokli spēju iedomāties; labāku palīgu par mani jūs neatrastu. Ierādīšu jums nelielu istabiņu, kur būsiet drošībā.»

Dons Garsija nodzīvoja muižā vairākas dienas, nepacietīgi gaidīdams Auroru. Beidzot viņa ieradās kopā ar savu greizsirdīgo vīru, kurš vispirms, kā parasts, apstaigāja visas telpas, pārbaudīja pieliekamos, pagrabu un bēniņus, lai pārliecinātos, vai kaut kur nav noslēpies kāds, kas tīko apdraudēt viņa godu, Saimnieku lieliski pazīdama, dārzniece viņam izstāstīja, ka muižā ieradusies un lūgusi pajumti sveša meitene.

Allaž neuzticības pilnajam Dzanūbio šoreiz aizdo

mas par krāpšanu neradās. Viņš tikai vēlējās meiteni redzēt, svešiniece, aizbildinādamās ar piesardzību, kas nepieciešama ģimenes goda dēļ, lūdza netaujāt pēc viņas vārda, ko ar savu bēgšanu vien šķita jau zināmā mērā aptraipījusi. Tad viņa uzsāka tik asprātīgu mīlas dēku stāstu, ka vecais kapteinis bija aizgrābts. Viņā pamodās simpātijas pret jauko meiču. Piedāvādams savus pakalpojumus un cerēdams viņas klātbūtni šādā vai tādā veidā izmantot, vecais nozīmēja svešo par savas sievas pavadoni.

Ieraudzījusi donu Garsiju, Aurora nosarka un nez kāpēc apjuka. Jauneklim tas nepagāja secen. Viņš sprieda, ka Aurora droši vien viņu ievērojusi baznīcā, kur abi bija tikušies. Tiklīdz viņi palika divatā, dons Garsija, lūkodams jautājumu noskaidrot, teica:

«Kundze, man par jums bieži stāstīja brālis. Viņš ievērojis jūs baznīcā. Kopš šā neaizmirstamā mirkļa brālis piemin jūs neskaitāmas reizes dienā un ir nonācis tādā stāvoklī, kas pelna jūsu žēlastību.»

Dzirdot to, Aurora, vērīgāk palūkojusies Garsijā, atbildēja:

«Jūs pārāk līdzinieties savam brālim, lai ar šo viltus paņēmienu mani piemānītu. Skaidri redzams, ka esat pārģērbies kabaļjēro. Atceros, ka noskatījāties manī reiz dievkalpojuma laikā, kad mazliet pašķīru mantiļju. Ziņkāre lika man palūkoties uz jums. Jūs nenolaidāt acu no manis. Kad izgāju laukā, šķiet, jūs sekojāt, lai uzzinātu, kas esmu un kur dzīvoju. Es saku — šķiet, tāpēc ka neiedrošinājos pagriezt galvu, lai atskatītos. Mans pavadonis, vīrs, šo kustību būtu pamanījis un pārmetis kā pārkāpumu. Nākamajā un visās turpmākajās dienās es gāju uz to pašu baznīcu, kur mēs atkal redzējāmies un es jūs tik labi ievēroju, ka pazīstu, kaut arī esat maskējies.»

8*

115

«Tātad, kundze, maska jānomet,» dons Garsija teica. «Patiesi esmu vīrietis, kuru savaldzinājis jūsu

skaistums. Jūsu priekšā dons Garsija Pačeko, ko šādā tērpā šurp atvedusi mīlestība.»

«Un jūs laikam cerat,» Aurora turpināja, «ka, atbalstot jūsu neprātīgo kaisli, es sabiedrošos ar jums un palīdzēšu pievilt savu vīru? Šoreiz jūs maldāties, es vīram visu atklāšu. Te taču iet runa par manu godu un mieru, turklāt man lielu prieku sagādās izdevība pierādīt, ka uz manu tikumību var drošāk paļauties nekā uz mana vīra greizsirdību un ka, par spīti viņa modrībai un aizdomām, mani tomēr grūtāk apvest ap stūri nekā viņu.»

Tiklīdz Aurora izteica pēdējos vārdus, ienāca kapteinis un iejaucās sarunā.

«Ko jūs, cienītās, spriežat?» viņš vaicāja.

Sieva nekavējoties atbildēja:

«Sākām aprunāt tādus kabaļjēro, kuri tīko pavedināt jaunas sievas, lai tās pieviļ savus vecos vīrus, un es teicu, ja šāds pārģērbies brunču mednieks iedrošinātos ielavīties pie mums, gan es zinātu viņu pārmācīt par nekaunību.»

«Bet kā līdzīgā gadījumā rīkotos jūs, cienītā?» Dzanūbio pievērsās donam Garsijam.

Kabaļjēro bija tik apjucis un satraukts, ka palika atbildi parādā, un kapteinis šo apjukumu droši vien pamanītu, ja sulainis tobrīd nepavēstītu, ka no Madri- des ieradies cilvēks vēlas runāt ar kapteini. Dzanūbio izgāja noskaidrot, kas svešajam vajadzīgs.

Tad dons Garsija metās Aurorai pie kājām, iesaukdamies:

«Ak, kundze, vai tiešām jums sagādā prieku nostādīt mani tik neveiklā stāvoklī? Vai tiešām būsiet tik nežēlīga un upurēsiet mani sava negantā vīra dusmām?»

«Nē, Pačeko,» viņa smaidot atbildēja, «veču jaunās sievas nemaz nav tik cietsirdīgas. Nomierinieties! Es tikai mazliet pajokoju, gribēdama iedvest jums bailes, bet ar šo mācību pietiks. Tā taču nav pārāk dārga maksa par manu laipno atļauju jums palikt šeit.»

Pēc tik mierinošiem vārdiem donam Garsijam bailes izgaisa un modās cerības, kuras Auroras labvēlība nepievīla.

Kādudien, kad abi, palikuši divatā Dzanūbio istabā, apliecināja viens otram savu mīlestību, viņus pārsteidza kapteinis. Pat ja viņš nebūtu greizsirdīgākais no vīriem, ar redzēto pilnīgi pietiktu, lai secinātu, ka svešā skaistule ir pārģērbies vīrietis. Tas kapteinī izraisīja negantas dusmas. Viņš iedrāzās savā kabinetā pēc ieročiem, bet abi mīlnieki tikmēr aizbēga; cieši no ārpuses noslēguši visas durvis un paņēmuši līdzi atslēgas, viņi diližansā aizbrauca uz kaimiņu ciematu, kur donu Garsiju gaidīja sulainis un pāris labu zirgu. Nometis sieviešu drēbes, kabaļjēro uzsēdināja Auroru sev aizmugurē uz zirga un, paklausot viņas lūgumam, aizveda uz klosteri, kura priekšniece bija Auroras krustmāte. Pēc tam, atgriezies Madridē, dons Garsija gaidīja, kas sekos šai dēkai.

Atklājis, ka ir ieslēgts, Dzanūbio sāk kliegt, saukt palīgā. Izdzirdīs kliedzienus, atsteidzas sulainis, taču nespēj atvērt aizslēgtās durvis. Kapteinis pūlas tās atlauzt, bet, kad tas neizdodas tik ātri, kā vēlētos, viņš, nespēdams pārvarēt savu nepacietību, ar diviem revolveriem rokās metas laukā pa logu. Nokritis augšpēdu un pārsitis galvu, kapteinis zaudē samaņu. Saskrien sulaiņi, ienes saimnieku zālē un nogulda uz dīvāna. Tad iešļāc viņam sejā ūdeni, pēc tam rausta un purina tik ilgi, līdz beidzot viņš atgūst samaņu. Taču reizē ar apziņu atgriežas dusmas, Kapteinis jautā pēc sievas. Viņš saņem atbildi, ka sieva redzēta izejam pa mazajiem dārza vārtiņiem kopā ar svešu dāmu. Kapteinis nekavējoties liek pasniegt ieročus. Sulaiņi neiedrošinās iebilst. Viņš pavēl iejūgt zirgu un, neskatoties uz ievainojumu galvā, aizaulekšo, taču ne pa to ceļu, pa kuru aizbēguši mīlētāji. Augu dienu kapteinis veltīgi dzen bēgļiem pēdas. Pa nakti viņš apmetas kādā lauku iebraucamā vietā, kur no ievainojuma un pārdzīvojumiem viņam piemetas karsonis, seko smadzeņu iekaisums, un viņš tik tikko nenomirst.

Nobeigumā pāris vārdos jāpiebilst, ka Dzanūbio šajā ciematā noslimoja piecpadsmit dienas. Pēc tam, atgriezies savā muižā, nemitīgi domādams par nelaimi, kas viņu piemeklējusi, pamazām sajuka prātā. To uzzinājuši, Auroras vecāki nekavējoties aizveda viņu uz Madridi un ievietoja ārprātīgo namā. Aurora joprojām dzīvo klosterī, kur vecāki nolēmuši viņu atstāt vēl dažus gadus, lai pārmācītu par nekaunīgo rīcību vai, ja vēlaties, par pārkāpumu, kurā vainojami tikai viņi paši.

Līdzās Dzanūbio, — velns turpināja, — ieslodzīts ļoti cienījams kabaļjēro seņjors dons Blass Desdičādo. Sādā nožēlojamā stāvoklī viņu novedusi sievas nāve.

—      Tas tik ir pārsteigums! — piezīmēja dons Kleofass. — Vīrs, kuru sievas nāve novedusi līdz ārprātam! Nespēju iedomāties, ka laulāto draugu mīlestība var būt tik stipra!

—     Lēnāk, lēnāk! — Asmodejs viņu pārtrauca. — Ne jau aiz bēdām par sievas nāvi dons Blass sajucis prātā, viņa prāts aptumšojies tādē), ka sieva viņam nav atstājusi mantinieku, un tā pūrā saņemtos piecdesmittūkstoš dukātus viņam nācās atdot atpakaļ mirušās vecākiem.

—     Lūk, to es saprotu, — sacīja Leandro. — Tagad par viņa nelaimi vairs nebrīnos. Bet sakiet, lūdzu, — kāpēc blakus palātā kāds jauneklis lēkā kā kazlēns un, pa brītiņam apstādamies, rokām aptvēris vidukli, smejas? Skat, cik jautrs ārprātīgais!

—      Patiesi gan, — velns turpināja, — šā puiša ārprāta cēlonis ir pārlieku liels prieks. Viņš kalpoja par durvju sargu pie kāda ievērojama augstmaņa, kad pēkšņi uzzināja, ka miris bagāts radinieks, kuram bez viņa nav citu mantinieku, un, nespēdams pārdzīvot tik lielu prieku, jauneklis sajuka prātā.

Tagad pametiet acis uz slaido puisi, kurš dzied ģitāras pavadījumā. Tas ir melanholiķis, mīļākās cietsirdība novedusi viņu izmisumā, un puisi vajadzēja ieslodzīt.

— Cik žēli — students iesaucās. — Atjaujiet izteikt viņam līdzjūtību. Tāda nelaime var piemeklēt kuru katru godīgu cilvēku. Bīstos, ka līdzīgs liktenis piemeklētu arī mani, ja es iemīlētu kādu cietsirdīgu skaistuli.

—' Jūsu vārdi liecina, — velns atsāka, — ka esat īsts kastīlietis. Atraidīta mīlestība spēj novest ārprātā vienīgi spāņus. Franči nav tik jūtīgi, un, ja vēlaties zināt, ar ko tie savā starpā atšķiras, tad ieklausieties šā nelaimīgā puiša nule sacerētajā dziesmiņā:

Spāņu dziesmiņa Ardo y lloro sin sosiego: Llorando y ardiendo tanto, Que ni el llanto apaga el fuego, Ni el fuego consume el llanto. (Degot kaisles liesmās, raudu bez gala, taču asaras nespēj dzēst manas liesmas, tāpat kā liesmas nespēj žāvēt asaras.)

Tā runā spāņu kabaļjēro, pret kuru sirdsdāma izturas ļauni; bet paklausieties, kā līdzīgā gadījumā bijušo laimi apraud franči.

Franču dziesmiņa Tā, kam pieder mana sirds, Manu uzticīgo mīlu liekas nejūtam ne brīdi, Manas kaislās nopūtas viņas ausis nesadzird.

Ai, cik skaistums nenovīdīgsI Augstā debess, svētais dievs, kam vēl

liktens briesmīgāks? Ja tā mani neiemīlēs, Rociet mani tumsas dzīlēs: Tai pusē.kur Pagāns dus, lai sedz mani zārka vāksi

—     Ar šo Pagānu, acīm redzot, domāts kāds krodzinieks? — dons Kleofass ieminējās.

—     Tieši tā, — velns apstiprināja. — Bet papētīsim pārējos trako nama iemītniekus.

—     Labāk pāriesim pie sievietēm, — Leandro sacīja, — ļoti vēlos tās redzēt.

—      Lai notiek, kā vēlaties, — velns piekrita, — taču pirms tam gribu katrā ziņā parādīt divus trīs nelaimīgos, kuri te ieslodzīti. Viņu liktenis noderēs jums zināmā mērā kā mācība.

Pavērojiet nākamajā istabā tūlīt aiz ģitāras spēlētāja to bālo, kalsnējo cilvēku, kurš griež zobus, it kā grasītos pārgrauzt loga režģus. Sis godīgais vīrs dzimis zem nelaimīgas zvaigznes, jo, par spīti cēlajām īpašībām un saviem divdesmit gadus ilgajiem pūliņiem, nav spējis materiāli sevi nodrošināt. Viņš sajucis prātā, redzot, ka likteņa rats izvirzījis ievērojamos augstumos viņa paziņu, visai nenozīmīgu cilvēciņu ar teicamām matemātikas zināšanām.

Blakus palātā atrodas vecs sekretārs, kurš gadus sešdesmit nokalpojis kādam galminiekam, un, nespēdams pārdzīvot viņa nepateicību, sajucis prātā. Sā sekretāra uzticība un centīgums pelna bezgalīgas uzslavas, taču viņš nekad neko sev neprasīja. Viņa vietā allaž runāja darbs un uzcītība. Bet viņa pavēlnieks, ne mazākā mērā nelīdzinādamies Maķedonijas ķeizaram Arhelaijam, kurš deva, kad neviens viņam neko nelūdza, un noraidīja, ja kāds ko lūdza, šis pavēlnieks nomira, savam uzticīgajam kalpam nekādi neatlīdzinājis. Viņš atstāja sekretāram tieši tik daudz, lai tas savu dzīvi varētu beigt nabadzībā starp ārprātīgajiem.

Parādīšu vēl pēdējo, luk, to, kas, elkoņus atbalstījis uz palodzes, šķiet iegrimis dziļās pārdomās. Jūsu priekšā seņjors idalgo no Tafaļjas, mazas pilsētiņas

Navarrā; pārcēlies uz dzīvi Madridē, viņš izputināja visu savu mantu. Šis seņjors kaislīgi vēlējās iepazīties ar gudriem, asprātīgiem cilvēkiem un tos pacienāt, viņa mājās katru dienu notika dzīres, un, kaut gan rakstnieki, šī nepateicīgā, bezkaunīgā tauta, dzīvojot uz viņa rēķina, par visu tikai zobojās, idalgo nerimās, iekams nebija tādā veidā izšķiedis nelielos ietaupījumus.

—      Bez šaubām, viņš zaudēja prātu aiz nožēlas, ka tik mujķīgi sevi izputinājis, — Sambuļjo piezīmēja.

—      Gluži otrādi, — Asmodejs teica, — viņš sajuka tāpēc, ka zuda iespēja turpināt līdzšinējo dzīves veidu. *

—     Pavērosim tagad sievietes, — velns aicināja.

—      Kas tad tas? — Leandro iesaucās. — Redzu tikai septiņas vai astoņas ārprātīgās! Nebiju domājis, ka viņu tik maz.

—      Visas šeit netiek turētas, — velns pasmaidījis teica. — Ja vēlaties, varam pārcelties uz citu kvartālu, kur kādā lielā namā mīt bezgala daudz šādu sieviešu.

—      Lai paliek, — Kleofass atteica, — pietiks ar šīm pašām.

—     Jums taisnība, — velns piekrita, — šeit mēdz ievietot pa lielākajai daļai augstākās sabiedrības dāmas; pēc tīrajām telpām varat spriest, ka tās nav domātas vienkāršām sievietēm. Atklāšu jums viņu prāta aptumsuma cēloņus.

Pirmajā istabā redzam tiesneša sievu, kura sajukusi prātā aiz dusmām, kad viņu kāda galma dāma nosauca par mietpilsoni; blakus istabā mīt Indijas padomes galvenā mantziņa sieva; tā sajukusi aiz bēdām, ka viņas karietei šaurā ieliņā vajadzējis atkāpties grāfienes Medlnas Seli ekipāžas priekšā. Trešajā palātā ievietota jauna atraitne no tirgotāju aprindām, viņas prāta aptumsuma cēlonis — nožēla, ka neizdevās apprecēt iecerēto augstmani, bet ceturtajā palātā atrodas meitene no dižciltīgas dzimtas, doņja Beatrise, kuras nelaimīgo dzīves stāstu tūlīt dzirdēsiet.

Šai dāmai bija draudzene — doņja Mensija, abas tikās ik dienas. Iepazinušās ar staltu, iznesīgu Sant- jāgo ordeņa kavalieri, draudzenes drīz vien kļuva sāncenses; abas centās iegūt kavaliera labvēlību, taču viņa sirds vairāk tiecās pēc doņjas Mensijas; galu galā viņš Mensiju apprecēja.

Doņja Beatrise, pilnīgi pārliecināta par sava skaistuma uzvaru, bet, neguvusi virsroku, jutās līdz nāvei apvainota, kā īsta spāniete viņa sirds dziļumos loloja velnišķu atriebības plānu, kad pēkšņi saņēma vēstuli no cita doņjas Mensijas pielūdzēja — dona Hasinto de Romarates; šis kabaļjēro rakstīja, ka dziļā aizvainojumā par mīļotās neuzticību nolēmis izaicināt kavalieri, kurš viņam laupījis izredzēto.

Vēsts Beatrisei sagādāja lielu gandarījumu, jo, nevēlēdamās neko citu kā vainīgā nāvi, viņa cerēja, ka dons Hasinto savu sāncensi nogalinās. Kamēr Beatrise nepacietīgi gaidīja šīs patiesi attaisnojamās vēlmes piepildīšanos, gadījās, ka viņas brālis, saķildojies ar Hasinto, cīnījās divkaujā un no diviem viņa šķēpa dūrieniem krita. Doņjai Beatrisei pienācās brāļa slepkavu nodot tiesai, taču viņa to nedarīja, lai dons Hasinto varētu izaicināt Santjāgo ordeņa kavalieri; lieks pierādījums, ka sievietei nekas nav dārgāks par viņas skaistumu.

Līdzīgi rīkojās Pallada, kad Ajaks paveda Ka- sandru; dieve negodīgo grieķi, kas bija apgānījis viņas templi, uz karstām pēdām nesodīja, vispirms tā lika atriebt Parisa spriedumu. Bet ak vai! Doņjai Beatrisei neveicās tik labi kā Minervai, viņai neizdevās nobaudīt atriebes saldmi. Romarate, cīnoties ar kavalieri, aizgāja bojā, un aiz bēdām, ka apvainojums palicis neatriebts, šī dāma zaudēja prātu.

Nākamajā palātā atrodas divas sajukušas sievietes — kāda advokāta vecmāmiņa un veca marķīze. Pirmā ar savu nejauko raksturu tā spīdzinājusi mazdēlu, ka advokāts, gribēdams godīgā ceļā no vecmāmiņas atbrīvoties, ievietojis viņu šeit; otra sieviete visu mūžu dievinājusi savu skaistumu, tāpēc, nespēdama pazemīgi sagaidīt nenovēršamo vecumu un redzēdama skaistumu nobālam, viņa nemitīgi lēja asaras, līdz kādu dienu, nopētījusi sevi spogulī, kas nemeloja, sajuka prātā.

—     Jo labāk, — Leandro piezīmēja, — tagad pārmaiņas, ko sejā atstāj laiks, viņa droši vien vairs nesaredz.

—      Protams, — velns piekrita, — nu viņa spogulī vecuma pazīmes nesamana un saskata savā sejā tikai rožu un liliju svaigumu, marķīzei šķiet, ka viņu nemitīgi aplido grācijas un amori, citiem vārdiem — viņa iztēlojas sevi par īstu Venēru.

—      Vai savā ārprātā šī dāma tagad nav laimīgāka nekā senāk, kad apzinājās, ka nav vairs tik skaista kā citkārt? — students vaicāja.

—      Bez šaubām, — Asmodejs atbildēja. — Un nu mums atlikusi vēl tikai viena vājprātīgā, tā mīt pēdējā istabā un pēc trīs diennakšu ilgas lēkmes saldi iemigusi, viņu sauc doņja Emerensjana. Pavērojiet labi —1 kā viņa jums tīk?

—     Manuprāt, tā ļoti skaista, — Sambuļjo atteica,

—     žēl, ka tādai skaistulei aptumšojies prāts. Kas viņu novedis līdz šādam stāvoklim?

—     Klausieties uzmanīgi, — Klibais turpināja,

—    tūlīt dzirdēsiet šās nelaimīgās likteņstāstu.

Doņja Emerensjana, dona Giļjēma Stefāni vienīgā

meita, mierīgi dzīvoja savās tēva mājās Siguensā, kad pēkšņi šo mieru iztraucēja dons Kimēns de Lisāna, netaupīdams uzmanības pierādījumus, lai meitenei izdabātu. Nepietika ar to, ka doņja Emerensjana izrādīja zināmu labvēlību laipnajam kabaļjēro, viņa viegli padevās viltībām, kuras pielūdzējs izmantoja, lai parunātos divatā, un drīz vien viņi viens otram zvērēja mūžīgu mīlestību.

Abi mīlētāji bija līdzīgas izcelšanās, taču meiteni dēvēja par vienu no spožākajām partijām Spānijā, kamēr dons Kimēns bija tikai jaunākais dēls savā ģimenē. Viņu laulībām bija vēl cits šķērslis. Dons Giļ- jēms neieredzēja Lisānas dzimtu un nemaz to neslēpa, ja iznāca runa par šo ģimeni, un tā vien šķita, ka pret donu Kimēnu viņš juta īpašu nepatiku. Par šādu tēva attieksmi Emeresjana bija dziļi sašutusi, saskatīdama tajā ļaunu zīmi savai mīlestībai, un tomēr, negribēdama labprātīgi atteikties no iemīļotā, viņa turpināja slepeni pieņemt Lisānu, kurš ar kalpones palīdzību šad tad naktīs iekļuva viņas istabā.

Kādu nakti, kad kabaļjēro ielavījās mājā, dons Giļjēms, nejauši pamodies, šķita sadzirdējis aizdomīgu troksni meitas guļamistabā, kas atradās netālu; ar to pietika, lai piesardzīgo tēvu pārņemtu satraukums; līdz šim, par spīti tēva lielajai modrībai, Emerensjana bija rīkojusies tik veikli, ka tēvam nebija ne jausmas par viņas sakaru ar donu Kimēnu, tomēr, nekad nevienam īsti neuzticēdamies, dons Giļjēms klusītēm izkāpa no gultas, atvēra logu ielas pusē un pacietīgi sāka gaidīt, līdz beidzot ieraudzīja pa zīda kāpnītēm no balkona lejā nolaižamies donu Kimēnu, kuru mēness gaismā acumirklī pazina.

Cik briesmīgi redzētais satrieca Stefāni, šo atriebīgāko un nežēlīgāko cilvēku, kāds jebkad dzīvojis viņa dzimtenē Sicīlijā! Taču dons Giļjēms pirmajam dusmu uzliesmojumam nepadevās un, bīdamies, ka atriebes galvenais upuris varētu nozust, sargājās celt troksni. Savaldījies tēvs nolēma gaidīt rītu, kad meita būs piecēlusies, lai ieietu viņas istabā. Atradis Eme- rensjanu vienatnē, tēvs dusmās zvērojošām acīm paskatījās vīņā un teica:

«Nelaimīgā, ja, nevērojot savu dižciltīgo dzimtu, tu nekaunies rīkoties tik zemiski, tad saņem pelnīto sodu! Šis metāls,» tēvs izvilka uz krūtīm paslēpto dunci, «šis metāls laupīs tev dzīvību, ja neatklāsi patiesību un nenosauksi man nekaunīgo nelieti, kurš - šo nakti pavadīja pie tevis, apkaunodams mūsu namu.»

Tēva draudi Emerensjanu tā apstulbināja, ka viņa nobijusies nejaudāja izdvest ne vārda.

«Ak, nožēlojamā!» tēvs turpināja. «Tava klusēšana un bailes pārāk skaidri apliecina tavu grēku. Vai tiešām tu, nekrietnā, domā, ka tēvam nav zināms, kas te notiek? Es šonakt redzēju šo pārgalvnieku, es pazinu donu Kimēnu. Maz, ka tu nakti pieņem savā istabā vīrieti, vēl vajadzēja, lai tas būtu mans niknākais ienaidnieks. Vēlos zināt, kā viņš mani ir apvainojis. Neslēp itin neko, vienīgi atklātība var glābt tevi no nāves!»

Pēdējie vārdi Emerensjanai iedvesa zināmas cerības, ka ļauno likteni, kas draudēja, izdosies novērst, un, mazliet savaldījusies, viņa donam Giļjēmam atbildēja:

«Seņjor, nevarēju neuzklausīt donu Kimēnu, bet dievs ir mans liecinieks, ka viņa nolūki ir visgodīgākie. Zinādams, ka jūs Lisānas ģimeni neieredzat, viņš neiedrošinājās lūgt manu roku, un es reizēm ļāvu viņam šurp atnākt tikai tāpēc, lai kopīgi apspriestos, kā iegūt jūsu svētību.»

«Un ar kāda cilvēka starpniecību jūs apmainījāties vēstulēm?» Stefāni vaicāja.

«Mums pakalpoja viens no jūsu pāžiem,» meita atbildēja.

«Vairāk neko nevēlos zināt,» tēvs sacīja. «Atliek lēmumu izpildīt.»

Neizlaižot no rokām dunci, viņš pavēlēja meitenei apsēsties, paņemt tinti un papīru, pēc tam nodiktēja šāda satura vēstulīti:

«Mans dārgais vīrs, manas dzīves vienīgais prieks! Ziņoju, ka tēvs nupat aizbrauca uz lauku mājām un atgriezīsies tikai rīt. Izmantojiet šo gadījumu! Ceru, ka Jūs gaidīsiet nakti tikpat nepacietīgi kā es.»

Kad doņja Emerensjana nodevīgo vēstuli bija uzrakstījusi un aizzīmogojusi, dons Giļjēms teica:

«Paaicini šurp pāžu, kurš tik lieliski tev pakalpo, un liec aiznest vēstuli donam Kimēnam. Tikai nedomā mani mānīt! Es noslēpšos tepat kaktiņā un vērošu, kā tu viņam šo pienākumu uztici, un, ja bildīsi kaut vārdiņu vai citādi kā liksi manīt, ka sūtījums aizdomīgs, nekavējoties ieduršu tev krūtīs dunci.»

Pārāk labi pazīdama tēvu, Emerensjana neiedrošinājās nepaklausīt. Viņa, kā parasts, nodeva pāžam zīmīti.

Tad Stefāni iebāza dunci atpakaļ makstī, taču augu dienu viņš ne soli neatkāpās no meitas, neļaudams viņai palikt divatā ne ar vienu citu, un tā par draudošo slazdu Lisānu nebija iespējams brīdināt. Jauneklis ieradās uz tikšanos. Tiklīdz viņš spēra kāju pār savas mīļotās nama slieksni, viņu satvēra trīs spēcīgi vīri, atņemdami ieročus, lai viņš nespētu aizstāvēties, aizbāzdami muti ar lakatu, lai viņš nespētu pakliegt, aizsiedami acis un rokas saliekdami uz muguras. Šādā stāvoklī vīri Lisānu iesēdināja iepriekš sagatavotā karietē, tad, neatstājot bez uzraudzības, sakāpa karietē arī paši un veda viņu uz Stefāni muižu Mjēdesas ciemata tuvumā, jūdzes četras no Siguensas. Brīdi vēlāk citā karietē viņiem sekoja dons Giļjēms kopā ar meitu, divām istabenēm un bargu dueņju, kas biļa ataicināta un pieņemta darbā tajā pašā pēcpusdiena. Viņš paņēma līdzi vēl citus kalpotājus, atstādams mājās tikai pavecu sulaini, kuram nebija ne jausmas par dona Kimēna nolaupīšanu.

Braucēji sasniedza Mjēdesu, iekams nebija uzausis rīts. Vispirms seņjors Stefāni parūpējās, lai donu Kimēnu iesloga velvētā pagrabā, kur ieplūda tikai blāva gaisma pa šauru lodziņu, kādam cilvēks nespētu izspraukties cauri. Pēc tam savam uzticamajam kalpam Hulio viņš pavēlēja sagādāt gūsteknim maizi, ūdeni un klēpi salmu gulēšanai, turklāt, nesot ēdienu, katrreiz atgādināt: «Še tev, neģēlīgais pavedēj; lūk, kā dons Giļjēms izrēķinās ar nelietīgiem bezgožiem, kuri iedrošinās viņu pazemot.» Tikpat Jauni nežēlīgais sicīlietis apgājās ari ar savu meitu, doņju Emerensjanu tēvs lika ieslodzīt telpā bez logiem, atņēma viņai istabenes un par sargu nozīmēja izraudzīto dueņju, kura savas audzēknes prata spīdzināt tā kā neviens.

Tādā veidā tēvs abus mīlētājus izšķīra. Bet ar to viņš nesamierinājās: viņš bija nolēmis pavisam atbrīvoties no dona Kimēna, taču šo noziegumu vajadzēja izdarīt nesodīti, kas nebija tik viegli. Donu Kimēnu palīdzēja nolaupīt kalpi, tāpēc nevarēja cerēt, ka noslēpums, kas zināms tik daudziem, reiz tomēr neatklāsies. Ko īsti iesākt, lai neiejauktos tiesa? Un dons Giļjēms izdarīja lielu neģēlību. Sapulcinājis savus sabiedrotos atsevišķā flīģelī pa gabaliņu no pils, viņš pavēstīja, ka ir ļoti apmierināts ar viņu centību un kā pateicību katram dāvās krietnu summu, bet iepriekš kārtīgi pamielos. Viņš lūdza visus sēsties pie galda, bet mielasta laikā, paklausot saimnieka norādījumiem, Hulio kalpus noindēja; pēc tam kungs kopā ar Hulio pielaida flīģelim uguni un, pirms liesmas saistīja ciemata ļaužu uzmanību, nogalināja arī abas Eme- rensjanas istabenes un jau pieminēto mazo pāžu, bet līķus iemeta ugunī pie citiem. Drīz vien aizdegās visa ēka un, par spīti apkārtnes zemnieku pūlēm ugunsgrēku dzēst, pārvērtās pelnu kaudzē. Vajadzēja tik redzēt, kā sicīlietis šajā laikā pauda savas bēdas: viņš izlikās pagalam satriekts par kalpotāju zaudējumu.

Tādā veidā nodrošinājies pret tiem, kuri būtu varējuši viņu nodot, dons Giļjēms savam uzticamajam kalpam teica:

«Dārgais Hulio, tagad mana sirds ir mierā un, kad vien man labpatiks, izrēķināšos ar donu Kimēnu. Bet, pirms viņu upurēju savam aptraipītajam godam, vēlos papriecāties par viņa ciešanām. Ieslodzījuma posts un šausmas ir briesmīgākas par nāvi.»

Patiesi, Lisāna savu nelaimi apraudāja dienu un nakti un, necerēdams nekad vairs atbrīvoties no gūsta, ilgojās, kaut nāve izbeigtu ciešanas.

Taču Stefāni velti domāja, ka pēc padarītās vardarbības prāts būs mierīgs. Trīs dienas vēlāk viņu sāka tirdīt jaunas bažas. Viņš bijās, ka gūstekņa solījumi var iekārdināt Hulio, kas nesa tam ēdienu; tāpēc dons Giļjēms nolēma pēc iespējas drīzāk izrēķināties ar ieslodzīto un vēlāk nošaut arī kalpu. Hulio savukārt bija aizdomu pilns un, paredzēdams, ka saimnieks, atbrīvojies no dona Kimēna, var arī viņu upurēt savas drošības labā, nolēma kādu nakti bēgt, paķerot līdzi visu, kas šajā mājā vieglāk aiznesams.

Lūk, kādus plānus klusībā perināja abi šie cienījamie cilvēki, kad viņus, pilnīgi negaidot, simt soļu attālumā no pils ielenca piecpadsmit vai divdesmit Svētās Ermandadas brālības strēlnieku, aizturot ar saucienu: «Karaļa un likuma vārdā!» Ieraugot bruņotos vīrus, dons Giļjēms nobālis apjuka. Taču savaldījies viņš vaicāja komandierim, ko viņi te meklē.

«Tieši jūs,» virsnieks atbildēja. «Jūs apvaino dona Kimēna de Lisānas nolaupīšanā. Man uzdots rūpīgi pārmeklēt šo pili, atrast kabaļjēro, bet jūs apcietināt.»

Pārliecināts, ka viss pagalam, Stefāni aizsvilās negantās dusmās. Izvilcis no kabatas divus revolverus, viņš draudēja, ka nepieļaus pārmeklēt pili un sašķaidīs virsniekam galvu, ja viņš tūlīt pat ar saviem vīriem nevāksies prom. Svētās brālības priekšnieks, nevērodams draudus, tuvojās sicīlietim, kas ar šāvienu ievainoja viņu vaigā. Šis ievainojums neprātim maksāja dzīvību: daži strēlnieki, atriebjot komandieri, nākamajā mirklī atklāja uguni un nogāza donu Giļ- jēmu zemē. Hulio padevās nepretodamies un bez liekas pratināšanas izstāstīja, ka dons Kimēns atrodas pilī. Kalps atzinās visā, taču, redzēdams, ka saimnieks nošauts, vainu uzvēla viņam.

Tad Hulio noveda strēlniekus pagrabā, kur viņi atrada Lisānu sasietām rokām un kājām guļam salmos. Dzīvodams nemitīgās nāves gaidās, nelaimīgais kabaļjēro, ieraugot pagrabā tik daudz bruņotu vīru, bija pārliecināts, ka tie nākuši viņu nogalināt, bet, uzzinot, ka par bendēm noturētie ir viņa atbrīvotāji, bija priecīgi pārsteigts. Kad Lisānam atraisīja rokas un kājas un izveda viņu laukā, viņš, pateicies atbrīvotājiem, pavaicāja, kā tie uzzinājuši, ka viņš atrodas šās pils īpašnieka gūstā.

«Pastāstīšu īsumā,» komandieris atbildēja. «Naktī, kad jūs nolaupīja, kāds no šiem neģēļiem pirms aizbraukšanas uz laukiem devās atvadīties no savas draudzenes, kura dzīvo dona Giļjēma mājas tuvumā; šai dāmai viņš nepiesardzīgi atklāja Stefāni nolūkus. Pāris dienu sieviete noslēpumu glabāja; bet, kad Si- guensā izplatījās vēsts par ugunsgrēku Mjēdesā un ļaudīm likās dīvaini, ka nelaimē gājuši bojā visi sicī- lieša kalpotāji, sievietei ienāca prātā, ka ugunsgrēkā vainojams dons Giļjēms. Lai atriebtu savu mīļāko, viņa uzmeklēja jūsu tēvu seņjoru donu Fēliksu un izstāstīja, ko zināja. Atklājis, ka esat šī briesmīgā cilvēka gūstā, dons Fēlikss nobažījies aizveda sievieti pie tiesneša, kas, viņu uzklausījis, noprata, ka Stefāni nolēmis,jūs ilgi spīdzināt un pats ir vainīgs pie velnišķā ugunsgrēka. Lai lietu izmeklētu, tiesnesis

9 — 515 129 šorīt uz Retortiļjo, kur dzīvoju, atsūtīja man pavēli seglot zirgu, jāt kopā ar strēlniekiem šurp, uzmeklēt jūs un saņemt ciet donu Glļjēmu dzīvu vai mirušu. Runājot par jums — uzdevumu esmu veicis; žēl tikai, ka noziedznieku nevaru dzīvu aizvest uz Si- guensu. Viņš pretojās, un mēs bijām spiesti viņu nošaut.»

Pēc tam virsnieks donam Kimēnam teica:

«Seņjor kabaļjēro, sastādīsim protokolu par notikušo un dosimies uz Siguensu, jo jūs, bez šaubām, vēlaties drīzāk nomierināt savu ģimeni.»

«Pag, seņjor komandier,» to izdzirdis, iesaucās Hulio, «man vēl kas ziņojams jūsu protokolam. Šeit mīt arī kāda sieviete, kuru vajadzētu atbrīvot. Tumšā istabā ieslodzīto doņju Emeresjanu ar savām runām spīdzina barga dueņja, neļaudama viņai ne brīdi atpūsties.»

«Ak dievs!» Lisāna iesaucās. «Tātad ļaunajam Stefāni nav bijis gana ar to, ka pārbaudījis savu necilvēcību pie manis! Steigsimies atbrīvot nabaga meiteni no dueņjas tirānijas!»

Tad piecu sešu strēlnieku pavadībā Hulio aizveda komandieri un donu Kimēnu uz istabu, kur bija ieslodzīta dona Giļjēma meita. Kad viņi pieklauvēja, durvis atvēra dueņja. Nav grūti iedomāties, kāds prieks pārņēma Lisānu, ieraugot savu mīļoto, kuru viņš vairs necerēja sastapt, No jauna uzplauka zaudētās cerības, pareizāk sakot, zuda visas šaubas par nākamo laimi, jo vienīgais, kas varēja tai stāties ceļā, vairs nebija starp dzīvajiem. Redzot Emerensjanu, dons Kimēns noslīga pie viņas kājām. Taču nav attēlojamas jaunekļa sāpes, kad mīļotās meitenes vietā, kura gatava atbildēt viņa kvēlajām jūtām, viņš atrada prātu zaudējušu būtni, Patiesi, dueņja meiteni bija tā spīdzinājusi, ka viņa beidzot sajuka prātā. Kādu brīdi Emerensjana šķita dziļi sapņos iegrimusi, tad pēkšņi, iztēlojusies sevi par skaisto Andželiku Albraka cietoksnī, ko ielenkuši tatāri, atnākušos vīriešus noturēja par bruņiniekiem, kas ieradušies viņu glābt. Svētās brālības priekšnieku viņa nosauca par Rolandu, Lisānu par Brandimāru, Hulio par Ibēru no Lionas, bet strēlniekus par Antiforu, Klarionu, Adrianu un marķīza Olivjē abiem dēliem. Ļoti laipni saņēmusi viesus, meitene sacīja:

«Drošsirdīgie bruņinieki, es vairs nebīstos ne imperatora Agrikana, ne karalienes Marfizas. Jūsu varā mani aizstāvēt pret visas pasaules karavīriem.»

Dzirdot šos dīvainos vārdus, virsnieks un strēlnieki nespēja valdīt smieklus. To nevarēja teikt par donu Kimēnu. Vērojot savu izredzēto nožēlojamajā stāvoklī, kādā viņu novedusi mīlestība, dons Kimēns bija tik dziļi satriekts, ka arī pats gandrīz sajuka prātā, un tomēr, cerēdams, ka mīļotās prāts vēl ap- gaismosies, viņš maigi teica:

«Dārgā Emerensjana, vai tiešām nepazīstat mani, Lisānu? Atjēdzieties taču! Visām nedienām pienācis gals. Debesis vienojušas mūsu sirdis un nešķirs tās; necilvēciskais tēvs, kas tik ļauni pret mums izturējās, vairs neliks šķēršļus mūsu mīlestībai.»

Atbildot uz šiem vārdiem, karaļa Galafrona meita atkal pievērsās varonīgajiem Albrakas aizstāvjiem, taču neviens šoreiz nesmējās. Pat pēc dabas diezgan nežēlīgo komandieri pārņēma zināma līdzjūtība, un, redzot, cik smagi satriekts ir dons Kimēns, viņš teica: «Nezaudējiet cerības, seņjor kabaļjēro, jūsu dāma izveseļosies. Siguensā netrūkst ārstu, kuri ar savām zālēm pratīs viņu izdziedināt; nekavēsimies šeit ilgāk. Seņjor Ibēr no Lionas,» viņš pievērsās Hulio, «jūs taču zināt, kur atrodas pils zirgu staļļi, ejiet turp kopā ar Antiforu un abiem marķīza Olivjē dēliem, izvēlieties labākos rikšotājus un iejūdziet tos princeses karietē. Es tikmēr sastādīšu protokolu.»

Tad, izņēmis no kabatas papīru un tinti un uzrakstījis visu nepieciešamo, komandieris sniedza roku šai Andželikai, lai palīdzētu nokāpt pagalmā, kur jau stāvēja sagatavota kariete ar četriem mūļiem. Komandieris kopā ar dāmu un donu Kimēnu iesēdās karietē, viņš lika iekāpt arī dueņjai, paredzēdams, ka tiesā labi noderēs viņas liecība. Bet tas vēl nebija viss: komandieris pavēlēja Hulio iekalt važās un iesēdināt otrā karietē blakus dona Giļjēma līķim. Pēc tam strēlnieki sakāpa zirgos un visi devās uz Si- gutensu.

Ceļā Stefāni meita runāja ļoti nesakarīgi, kas viņas drauga sirdi skāra kā dunča dūrieni. Viņš nespēja bez dusmām raudzīties uz dueņju.

«Ak jūs, neģēlīgā ragana,» viņš teica, «jūsu spīdzināšana novedusi Emerensjanu līdz ārprātam.»

Dueņja liekuļoti taisnojās, vainu uzveldama mirušajam tēvam.

«Pie notikušās nelaimes vainīgs tikai dons Giļjēms,» viņa teica. «Necilvēciskais tēvs katru dienu biedēja meitu ar draudiem, līdz viņai aptumšojās prāts.»

Siguensā komandieris aizsteidzās pie tiesneša ar ziņu par paveikto uzdevumu; tiesnesis, nekavējoties nopratinājis Hulio un dueņju, nosūtīja abus uz pilsētas cietumu, kur viņi atrodas vēl šodien. Viņš uzklausīja arī Lisānas liecību, kurš tūlīt pēc tam devās pie tēva; tur bēdas un nemieru nomainīja tikšanās prieks. Doņju Emerensjanu tiesnesis lika aizvest uz Madridi, kur dzīvo viņas mātesbrālis. Sis godājamais cilvēks labprāt uzņēmās māsasmeitas īpašumu pārvaldīšanu un tika nozīmēts par viņas aizgādni. Lai liktos godīgs un nemodinātu aizdomas, ka viņa nolūks — māsasmeitu aplaupīt, aizgādnis, tēlodams, ka vēlas meitenes izveseļošanos, ataicināja vislabākos ārstus; tas viņam nebūt nebija jānožēlo, jo pēc atkārtotām pārbaudēm ārsti atzina, ka Emerensjana nav izdziedināma. Pamatojoties uz šo slēdzienu, aizgādnis meiteni ievietoja ārprātīgo namā, kur viņa, pēc visa spriežot, paliks līdz mūža* galam.

—     Bēdīgs liktenis! —< dons Kleofass iesaucās.

—    Jūtos patiesi aizkustināts. Doņja Emerensjana bija pelnījusi vairāk laimes. Bet dons Kimēns, — viņš piebilda, — kas notika ar viņu? Gribētos zināt, ko īsti" viņš iesāka.

—     Viņš rīkojās loti prātīgi, — Asmodejs atbildēja.

—     Pārliecinājies, ka mīļotās slimība nav ārstējama, dons Kimēns aizbrauca uz Jauno Spāniju[2]; doņju Emerensjanu viņš cer ceļojumā pamazām aizmirst, ko prasa saprāts un viņa dvēseles miers. Bet tagad, — velns turpināja, — kad esat redzējis ārprātīgos, derētu jums redzēt vēl tos, kuri, brīvībā dzīvodami, ari ir cienīgi ieņemt vietu trako namā.

X NODAĻA

, kuras saturs nav izsmejams

Tagad pametīsim acis uz pilsētas pusi un, tiklīdz es redzēšu cilvēkus, kurus pelnīti var pieskaitīt trakajiem, steigšos jums tos raksturot. Vienu, kas nav laižams garām, jau ievēroju. Tas ir jaunlaulāts vīrs. Pirms kādas nedēļas, uzzinājis par savas vieglprātīgās sirdsdāmas mīlas dēkām, viņš briesmīgās dusmās iedrāzās pie viņas, salauza dažas mēbeles, pārējās izmeta pa logu, bet nākamajā dienā dāmu apprecēja.

—      Tāds patiesi pelna pirmo brīvo vietu trako namā, — Sambuļjo piezīmēja.

—       Viņa kaimiņš, — Klibais turpināja, — manuprāt, nav gudrāks. Šis četrdesmit piecus gadus vecais, turīgais vecpuisis tomēr grib kļūt par kalpu kādam grandam.

Lūk, juriskonsulta atraitne. Viņai jau pilni sešdesmit, vīrs nupat miris, bet viņa vēlas iestāties klosterī,

lai, ka pati saka, pasargātu no ļaunām mēlēm savu labo slavu.

Redzu ari divas jaunavas, pareizāk sakot, piecdesmitgadīgas nevainības. Abas lūdz dievu, lai tas drīzāk apžēlojas un aizsauc pie sevis tēvu, kurš viņas tur ieslēgtas kā nepilngadīgas meitenes: pēc tēva nāves meitas cer atrast izskatīgus preciniekus, kuri ņems viņas aiz mīlestības.

—' Kāpēc gan ne? — ieminējās students. — Mēdz taču būt cilvēki ar dīvainu gaumi.

— Gluži manas domas, — Asmodejs piekrita, — precinieki viņām var rasties, un tomēr nevajadzētu lolot tādas cerības. Tieši tajās slēpjas viņu neprāts.

Nav pasaulē zemes, kur sievietes godīgi atzītos, cik viņas vecas. Pirms mēneša Parīzē kāda četrdesmit astoņus gadus veca jumprava un gadus sešdesmit deviņus veca precēta sieva ieradās pie izmeklētāja liecināt par savu draudzeni — atraitni ar apšaubāmu tikumību. Vispirms nopratinādams precēto, izmeklētājs vaicāja pēc viņas vecuma. Kaut gan dzimšanas apliecība bija skaidri rakstīta šai sievietei uz pieres, viņa droši atbildēja, ka ir tikai četrdesmit gadus veca. Nopratinājis precēto, izmeklētājs pievērsās neprecētajai:

«Un jums, jaunkundz,» viņš teica, «cik jums ir gadu?»

«Pāriesim pie citiem jautājumiem, komisāra kungs,» viņa atbildēja, «sievietēm gadus neprasa.»

«Ko niekus!» izmeklētājs iebilda. «Vai nezināt, ka tiesā…»

«Ak, uz tiesu tas pavisam neattiecas,» vecmeita viņu spēji pārtrauca. «Kādēļ jums jāzina, cik man gadu? Tā nav tiesas darīšana.»

«Es taču nevaru pierakstīt liecību,» izmeklētājs neatlaidās, «iekams nav atzīmēti jūsu gadi. To prasa likums.»

«Ja tas visādā ziņā nepieciešams,» sieviete atbildēja, «apskatiet mani uzmanīgi un nosakiet vecumu aptuveni.»

Palūkojies viņā, izmeklētājs bija tik pieklājīgs, ka protokolā ierakstīja — vairāk nekā divdesmit astoņus gadus veca. Pēc tam viņš jautāja, vai minēto atraitni viņa pazīstot sen.

«Jau pirms viņas precībām,» sieviete atbildēja.

«Tātad jūsu gadus neesmu pareizi noteicis,» izmeklētājs sacīja, «ierakstīju divdesmit astoņus, bet atraitne izgāja pie vīra pirms divdesmit deviņiem gadiem.»

«Nu un tad?» iesaucās vecmeita. «Rakstiet, ka man ir trīsdesmit. Viena gada vecumā es taču varēju atraitni pazīt.»

«Tas neliktos pārliecinoši,» izmeklētājs iebilda, «pieskaitīsim klāt vismaz divpadsmit gadus.»

«Nekādā ziņā, es jūs lūdzu!» sieviete iesaucās. «Augstākais, ko drīkstu pieļaut, lai apmierinātu tiesu, — piemest klāt vēl gadiņu, ne mēnesi vairāk, jo tas skar manu godu.»

Kad abas liecinieces atstāja izmeklētāja kabinetu, precētā neprecētajai sacīja:

«Ko jūs neteiksiet, šis stulbenis domā, ka mēs esam tādas muļķes, ka atklāsim savus īstos gadus. Vai nepietiek, ka tie atzīmēti draudzes reģistros, kamdēļ tos ierakstīt kaut kādos tiesas papīros, lai pēc tam uzzina visi. Cik gan nepatīkami būtu dzirdēt, ka tiesā skaļi nolasa: vairāk nekā sešdesmit gadus vecā Rišāra kundze un četrdesmit piecus gadus vecā Perinelas jaunkundze liecina to un to. Uzspļaut viņiem! Es sev atskaitīju veselus divdesmit gadus. Jūs ļoti pareizi darījāt, rīkodamās tāpat.»

«Ko jūs gribat teikt ar šo «tāpat»?» vecmeita viņu spēji pārtrauca. «Pazemīgi pateicos! Man vispār nav vairāk kā trīsdesmit pieci.»

«Ej nu ej, mazulīt!» otra šķelmīgi iesaucās. «Kam jūs gribat to iestāstīt? Es taču redzēju jūs piedzimstam — runāju par seniem laikiem. Atceros jūsu tēvu, viņš vairs nebija jauns, kad nomira, bet kopš viņa nāves jau pagājuši četrdesmit gadi.»

«Mans tēvs, mans tēvs!» vecmeita, kuru šāda atklātība kaitināja, viņu pārtrauca. «Kad tēvs apprecēja manu māti, viņš jau bija krietni gados, un bērnu viņam vairs nevarēja būt.»

—      Kādā mājā, — velns turpināja, — redzu divus neprāšus. Pirmais — jauneklis no ievērojamas ģimenes, kurš neprot taupīt naudu, nedz iztikt bez tās. Viņš atradis lielisku iespēju, kā vienmēr to iegūt. Kad naudas viņam netrūkst, viņš sapērkas grāmatas, bet, kad nauda izsīkst, tās pārdod par puscenu. Otrs — ārzemnieks, sieviešu portretu gleznotājs, īsts lietpratējs, viņa zīmējums nevainojams, viņš apbrīnojami glezno un lieliski uztver līdzību, nevienam ne- pieglaimojas, taču tic, ka gūs panākumus. Inter stul- tos referatur

—■ Kā, un jūs protat latīņu valodu? — students brīnījās.

—     Kas tur sevišķs? — velns atbildēja. — Pārvaldu visas valodas: protu arī ebreju, turku, arābu un grieķu mēles. Taču neesmu iedomīgs, nedz pedantisks. Šai ziņā pārspēju jūsu «erudītus».

Paraugieties lielajā namā pa kreisi, kur vairākas sievietes pie gultas uzrauga slimu dāmu. Tā ir ievērojama arhitekta bagātā atraitne, kurai galvu sagrozījusi dižciltība. Nupat viņa sastādīja testamentu: savas milzīgās muižas viņa novēlējusi tikai augstdzimušām

personām, kuras pat nepazīst. Bagātniece atstāj tām savu mantu tikai viņu slaveno vārdu dēļ. Kāds šai dāmai pavaicāja, vai viņa kaut ko nedāvās cilvēkam, kurš viņai daudz pakalpojis.

«Diemžēl ne!» dāma skumji atbildēja. «Neesmu tik nepateicīga, lai neatzītu, ka patiesi esmu viņam daudz pateicības parādā, bet viņš taču cēlies no vienkāršas dzimtas — viņa vārds apkaunos manu testamentu.»

—      Seņjor Asmodej, — Leandro velnu pārtrauca,

—    sakiet, lūdzu, — vai vecajam vīram, kurš kaut ko lasa savā kabinetā, arī nebūtu vieta trako namā?

—      Bez šaubām, viņš to pelnījis, — velns atbildēja,

—      šis licenciāts lasa savas iespiešanai nodotās grāmatas korektūru.

— Droši vien kādu ētikas vai teoloģijas traktātu? — dons Kleofass vaicāja.

—    Nē, — velns atteica, —> savus jaunībā sacerētos divdomīgos dzejoļus. Viņam tos vajadzēja sadedzināt vai ļaut iznīcībai līdz ar sevi, turpretī viņš liek dzejoļus iespiest, lai pēcteči pēc viņa nāves nevarētu tos

«izdot, aiz cieņas pret viņu izmetot visu pikanto un amizanto.

Nedrīkstam neievērot arī mazo sievieti, kura dzīvo pie šā licenciāta. Viņa ir tik pārliecināta par saviem panākumiem pie vīriešiem, ka ikvienu, kas viņu uzrunā, uzskata par savu pielūdzēju.

Bet nu pievērsīsimies bagātajam kanoniķim, kurš redzams pāris soļu attālumā no šejienes. Viņam piemīt visai neparasta dīvainība. Kanoniķa pieticīgās dzīves cēlonis nav atturība vai gavēšana. Un,ne jau skopuma dēļ šis vīrs iztiek bez karietes.

—      Kāpēc tad viņš taupa savus ienākumus?

—      Krāj naudu.

—     Kādam nolūkam? Žēlastības dāvanām?

—    Nē, viņš pērk gleznas, greznas mēbeles, dārgakmeņus. Un vai jūs domājat, ka tādēļ, lai par to

visu priecātos, dzīvam esot? Maldāties. Tikai lai kuplinātu sava inventāra sarakstu.

—      Jūs pārspīlējat, — Sambuļjo viņu pārtrauca, — vai pasaulē maz iespējams šāds cilvēks?

—      Jā, ticiet man, — velns turpināja, — viņam patiesi piemīt dīvaina mānija. Iedoma, ka pēc viņa nāves visi apbrīnos dārgās mantas, sagādā viņam baudu. Tā, piemēram, iegādājies lielisku rakstāmgaldu, šis vīrs lika to rūpīgi iesaiņot un ieslēgt noliktavā, lai vecu mantu uzpircējiem, kuri pēc viņa nāves te ieradīsies, tas liktos gluži jauns.

Tagad pāriesim pie viņa kaimiņa, kurš šķiet tikpat liels neprātis. Šis vecpuisis nesen atgriezies Madridē no Filipīnu salām pēc bagātā mantojuma, ko viņam atstājis tēvs, bijušais Madrides tiesas auditors. Vecpuiša dzīves veids ļoti neparasts. Augas dienas viņš nīkst karaļa un premjerministra uzgaidāmajās telpās. Nedomājiet, ka viņš ir godkāris, kas cenšas pēc augsta posteņa: neko tamlīdzīgu viņš nekāro un nelūdz. Jūs vaicāsiet: «Vai tiešām šis cilvēks turp dodas, tikai lai pierādītu kādam savu uzmanību?» Jo mazāk: ar ministru viņš nekad nerunā, to pat nepazīst un nemaz necenšas iepazīties.

—     Kāds tad ir viņa īstenais nolūks? ,

—     Lūk, kāds: vecpuisis grib visus pārliecināt, ka viņš ir iespaidīga persona.

—      Nudien, ērmots subjekts! —j Kleofass smiedamies iesaucās. — Tik daudz pūļu tādu blēņu dēļ! Jums taisnība — arī viņš ierindojams starp ārprātīgajiem.

—      Gan redzēsiet vēl citus, kurus būtu aplam uzskatīt par prātīgākiem, — Asmodejs teica. — Pavērojiet trīs vīrus un divas sievietes pie galda lielajā namā, kur iedegtas daudzas sveces! Paēduši vakariņas, viņi tagad spēlē kārtis, lai ātrāk paietu nakts, pēc tam katrs dosiēs uz savu pusi. Tāds ir šo dāmu un viņu kavalieru dzīves veids: ik vakarus viņi sanāk kopā, bet, rītam austot, šķiras, lai nogulētu līdz tam brīdim, kad dienu atkal nomainīs nakts. No saules un dabas skaistuma viņi atteikušies. Vai, raugoties šajās sejās sveču gaismā, neliekas, ka tie ir miroņi, kas gaida mūs atdodam pēdējo godu?

—      Šos negudros nav vērts likt trako namā, — dons Kleofass piezīmēja, — viņi tāpat dzīvo kā ieslodzīti.

—      Vēroju saldā miegā guļam kādu cilvēku, — Klibais turpināja, — kurš ļoti man pa prātam, un arī es viņam patīku, mēs abi esam vienā mālā mīcīti. Tas ir vecs bakalaurs, kurš dievina skaisto dzimumu. Ja stāstīsiet viņam par kādu daiļu sievieti, noteikti manīsiet, ka viņš uzklausa jūs ar neizsakāmu baudu. Ja teiksiet, ka viņai ir maza mutīte, sārtas lūpiņas, ziloņkaula zobiņi un balta ādas krāsa, vārdu sakot, ja attēlosiet šo sievieti visos sīkumos, viņš nopūtīsies pēc katra jūsu vārda, pārgriezīs acis un iekārē trīcēs. Pirms pāris dienām, ejot pa Alkalas ielu garām dāmu apavu veikalam, bakalaurs apstājās pie skatloga, lai papriecātos par vitrīnā izlikto dāmu kurpīti. Ļoti uzmanīgi to aplūkojis, kaut patiesībā tā nemaz nebija ievērības vērta, viņš, sajūsmā vai ģībdams, savam pavadonim teica:

«Ak, mans draugs, šī kurpīte rosina manu iztēlil Cik jaukai jābūt kājiņai, kurai tā darināta! Lūkojoties uz to, es pārāk uzbudinos: dosimies ātrāk prom. Jūtu, ka šeit garām iet man bīstami.»

—     Šim bakalauram uzspiežams melnais zīmogs, — Leandro Peress teica.

—     Veselīgs spriedums, —■ velns piezīmēja, — bet tādu pašu zīmogu pelna viņa tuvākais kaimiņš, kāds īpatnējs auditors, kurš sarkst un bālē, ja spiests braukt īrētā karietē, tāpēc vien, ka pašam pieder sava. Pilnīgs pretstats ir viņa radinieks licenciāts, kas ieņem visai ienesīgu vietu kādā Madrides baznīcā un braukā gandrīz vienmēr tikai īrētā karietē, taupīdams divas varen jaukas savējās un žēlodams četrus lieliskus mūļus, kuri stāv dīkā viņa stallī.

Abu šo savādnieku kaimiņos redzams cilvēks, kuram sen jau būtu vieta starp ārprātīgajiem. Tas ir sešdesmit gadus vecs vīrs, kurš aplido jaunu meiteni. Ik dienas apciemojot iecerēto, viņš lūko viņai iepatikties ar stāstiem par savām mīlas dēkām jaunībā. Vecais tic, ka skaistule pratīs novērtēt viņa bijušos panākumus.

Līdzīgs ir kāds cits sirmgalvis, kurš atpūšas desmit soļu attālumā no mums. Šis franču grāfs ieradies Madridē, lai pavērotu spāņu galmu. Vecajam augstmanim jau pāri septiņdesmitiem. Jaunības dienās viņš bija slavenība karaļa galmā; kas gan neapbrīnoja stalto augumu, iznesību, bet it īpaši visus apbūra viņa prasme gaumīgi ģērbties. Savas drēbes grāfs saglabājis un, par spīti mūžam mainīgajai franču modei, valkā tās jau piecdesmit gadu. Taču pats komiskākais — vecais domā, ka vēl šodien ir tikpat pievilcīgs kā jaunībā.

—      Vilcināšanās te lieka, — dons Kleofass piemetināja, — šis augstmanis pieskaitāms personām, kuras cienīgas atrasties trako namā.

—      Esmu pataupījis tur vietiņu arī dāmai, kura dzīvo grāfa kaimiņmājas mansardā, — velns turpināja, — Tā ir paveca atraitne, kas maiguma uzplūdā visu mantu norakstījusi bērniem, samierinādamās ar nelielu uzturnaudu, ko bērni solījušies maksāt un aiz pateicības, protams, nemaksā.

Uz to pašu namu jānosūta arī kāds vecpuisis no aristokrātiskas ģimenes, kurš nepagūst saņemt dukātu, kad jau to iztērē, un, nespēdams bez līdzekļiem iztikt, gatavs uz visu, lai iegūtu naudu. Pirms pāris nedēļām pie viņa ieradās veļas mazgātāja atprasīt aizdotās trīsdesmit pistoles, kuras bija viņai nepieciešamas precībām ar sulaini, kas lūdzis viņas roku.

«Tātad naudas tev netrūkst,» vecais teica, «kāds velns tevi precētu ar tavām trīsdesmit pistolēm!»

«Jā, man bez tām vēl ir divsimt dukātu,» viņa attrauca.

«Divsimt dukātu!» vecais sajūsmā iesaucās. «Nolāpīts! Dod šurp tos, es tevi precēšu, un mēs būsim norēķinājušies.»

Vešeniere turēja veco pie vārda un kļuva viņa sieva.

Trīs vietas jāatvēl cilvēkiem, kuri, nule ciemos paēduši vakariņas, atgriežas mājās namā pa labi. Viens no tiem — grāfs, kurš uzskata sevi par labu literatūras pazinēju, otrs — viņa brālis, licenciāts, bet trešais — abu draugs, kāds asprātīgs zobgalis. Visi trīs gandrīz nekad nešķiras. Viņi kopā dodas ciemos. Grāfs to vien dara kā slavē savu brāli; brālis, lielīdamies pats, savukārt slavē viņu; bet zobgalim ir trīs pienākumi — slavēt abus brāļus, turklāt neaizmirst arī sevi.

Vēl esmu pataupījis divas vietiņas: vienu — kādam vecam pilsonim, lielam ziedu cienītājam, kurš vēlas pieņemt dārznieku un dārznieci, lai tie koptu duci puķu viņa dārzā, kaut gan vecim pašam trūkst līdzekļu uzturam; otru vietu — komediantam, kurš, sūdzēdamies par nepatikšanām, kas saistītas ar aktiera dzīvi, reiz saviem draugiem teicis:

«Goda vārds, draugi, mans amats man apriebies. Daudz labāk es vēlētos būt sīks lauku muižnieks ar tūkstoš dukātu renti.»

Kur vien skaties, — velns turpināja, — visur cilvēki ar slimām smadzenēm. Redzu Kalatravas ordeņa kavalieri, kas, būdams slepenos sakaros ar kāda granda meitu, lepojas ar to un plātās, iztēlodamies sevi par līdzīgu galma augstākajām personām. Viņš atgādina Villiju, kurš uzskatīja sevi par Sullas znotu, būdams tikai diktatora meitas mīļākais. Salīdzinājums jo vairāk vietā tālab, ka šim bruņiniekam, tāpat kā romietim, netrūkst sava Longazena, citiem vārdiem, nenozīmīga sāncenša, kurš izredzētajai mīļāks nekā viņš.

Var likties, ka pasaulē dzimst vieni un tie paši cilvēki, tikai citādā izskatā. Lūk, šajā pārdevējā pazīstu ministru Bollanu, kurš, ar citiem nerēķinādamies, bija rupjš pret katru, kas viņam nepatika. Vecajā priekšsēdētājā redzu iemiesotu Fufīdiju, kas aizdeva naudu par pieciem procentiem mēnesī, bet jauneklī no labas ģimenes, kurš kopā ar kādu aktrisi izputina savas lauku mājas Eskoriala tuvumā, saskatu Maršēju, kas tēva muižu uzdāvināja komēdiju aktrisei Orīgo.

Asmodejs grasījās turpināt, taču, pēkšņi izdzirdis skaņojam mūzikas instrumentus, stāstu pārtrauca un donam Kleofasam teica:

—- Ielas galā muzikanti gatavojas serenādei par godu kāda alkalda meitai, ja vēlaties šos svētkus redzēt tuvāk, tad tikai pasakiet.

— Šādi koncerti man tīk, — Sambuļjo atbildēja. — Dosimies tuvāk spēlmaņiem, varbūt starp tiem būs arī kāds dziedātājs.

Students nepaguva izrunāt šos vārdus, kad viņi jau atradās uz alkalda kaimiņmājas jumta.

Vispirms muzikanti nospēlēja dažas itāliešu dziesmiņas, pēc tam divi dziedātāji pa kārtai nodziedāja šādas spāņu kuplejas:

1. kupleja

Si de tu hermosura quieres Una copia con mii gracias, Escucha, porque pretendo El pintarla.

(Ja vēlies savas piemīlības un daiļuma attēlu, saki tikai vārdiņu, un es kļūšu gleznotājs.)

2.          kupleja

Es tu frente toda nieve

Y   el alabastro batallas Ofrecio al Amor, haciendo

En ella vaya.

(Tava sniegbaltā, kā marmorā cirstā seja Izaicinājusi Amoru, kas smejas par to.)

3. kupleja

Amor labrd de tus cejas Dos arCos para su aljava

Y   debajo ha descubierto

Quien le mata.

(No tavām uzacīm Amors izveidoja divus lokus, bet tavu acu bultas viņu ievainoja.)

4. kupleja

Eres duena de el lugar, Vandolera de 1as almas, Imān de 1os alvedrios, Linda alhaja.

(Tu esi šejienes valdniece, siržu laupītāja, pievilcīga kā magnēts, skaista kā iekārojama dārglieta,)

5. kupleja

Un rasgo de tu hermosura Quisiera yo retratarla, Que es estrella, es cielo, es sol; No, es sino el alba.

(Ar vienu otas vilcienu vēlētos uzgleznot tavu daili. Tā līdzinās zvaigznei, debesīm, saulei, nē, tikai rītausmai.)

—     Smalki un maigi panti, — iesaucās students.

—     Jums tā šķiet, — teica velns, — tāpēc ka esat spānis. Pārtulkojot tos, piemēram, franču valodā, tie daudz zaudētu. Franču lasītāji nesaprastu izteicienu pārnesto nozīmi un tikai pasmietos par fantāzijas

dīvainībām. Katra tauta lepojas ar savu gaumi un talantu. Bet lai paliek šīs vārsmas, — velns turpināja, — tūlīt jūs dzirdēsiet citu mūziku.

Pasekosim četriem vīriem, kuri pēkšņi parādās uz ielas. Vai redzat, tie brūk virsū spēlmaņiem. Muzikanti slēpjas aiz saviem instrumentiem kā aiz vairogiem, taču, nespēdami izturēt spēcīgos sitienus, instrumenti sašķīst drumslu drumslās. Skat, palīgā steidz divi kabaļjēro, viens no tiem — serenādes rīkotājs. Cik nikni viņi metas virsū uzbrucējieml Bet tie, būdami tikpat veikli un drosmīgi, sagaida viņus, kā nākas. Šķēpi šķeļ dzirkstis! Vai ievērojāt, ka viens no muzikantu aizstāvjiem krīt? Tas ir serenādes rīkotājs. Viņš nāvīgi ievainots; redzot to, biedrs aizbēg; izklīst arī uzbrucēji, nozūd muzikanti. Laukumā paliek vienīgi nelaimīgais kabaļjēro, ar savu dzīvību samaksājis par serenādi. Vienlaik pavērojiet tiesneša meitu! Viņa stāv, paslēpusies aiz žalūzijām, no kurienes redzēja visu notiekošo. Lepna un iedomīga uz savu skaistumu, kas būtībā nemaz nav tik izcils, viņa neskumst par bēdīgo gala iznākumu, gluži otrādi, cietsirdīgā meiča par to tikai priecājas un turpmāk kļūs vēl iedomīgāka.

Tas vēl nav viss, — velns piebilda, — palūkojieties uz svešo kabaļjēro, kurš apstājies pie cietušā, kas guļ savu asiņu paltī uz ielas, un grasās, ja vien nav par vēlu, sniegt palīdzību. Bet, kamēr svešais noņemas ar šo labdarību, viņu pārsteidz patruļa un aizved uz cietumu. Tur viņam būs jāpaliek ilgi un izturēsies pret viņu tā, it kā viņš būtu īstais slepkava.

— Cik daudz nelaimes vienā naktī! — Sambuļjo piezīmēja.

— Šī vēl nav pēdējā, — velns teica. — Ja šobrīd mēs atrastos pie Puerto del Sol, jūs būtu sašutis par skatu, kas tur atklātos. Sulaiņa nevērības dēļ kādā namā izcēlies ugunsgrēks un sadeg daudz dārgu mēbeļu. Bet nieks par visām dārgajām mantām, nelaimīgais pils īpašnieks dons Pedro de Eskolāno zaudējumus nenožēlotu, ja vien spētu glābt savu meitu Sera- fīnu, kurai draud bojā eja liesmās.

Dons Kleofass vēlējās redzēt ugunsgrēku, un Klibais viņu vienā acumirklī aiznesa uz Puerto del Sol, apmezdamies iepretī degošajai pilij uz liela nama jumta.

XI NODAĻA

Par ugunsgrēku un kā Asmodejs draudzības vārdā pakalpoja donam Kleofasam

Vispirms viņi izdzirdēja vairākas neskaidras balsis, vieni kliedza, ka deg, citi sauca pēc ūdens. Brītiņu vēlāk viņi pamanīja viscaur liesmās lielās kāpnes, kas veda uz dona Pedro galvenajiem apartamentiem. Pa* logiem plūda ugunīgi dūmu mutuļi.

—          Ugunsgrēks pilnā sparā, — velns teica,

—                                                                                                 liesmas, jau sasniegušas jumtu, dzirkstīm šķīstot uz visām pusēm, laužas laukā. Deg tik stipri, ka cilvēkiem, kuri saskrējuši ugunsgrēku dzēst, atliek tikai noskatīties. Papūlieties ļaužu barā sameklēt sirmgalvi rīta svārkos: tas ir seņjors de Eskolāno. Vai dzirdat viņa kliedzienus un vaimanas? Pievērsies apkārtstāvošajiem, viņš lūdz glābt meitu, bet lielo atlīdzību tēvs sola velti, neviens neiedrošinās riskēt ar dzīvību šīs sešpadsmitgadīgās nesalīdzināmi skaistās jaunavas dēļ. Redzot, ka uz viņa aicinājumiem neviens neatsaucas, seņjors.de Eskolāno neprātīgā izmisumā plēš matus un bārdu un sit sev pa krūtīm; līdz šādai rīcībai viņu novedušas pārmērīgās ciešanas. Bet Serafīna, kuru kalpones pametušas vienu, aiz bailēm savā istabā paģībusi un drīz dūmos noslāps. Neviens mirstīgais nespēj viņu glābt.

—      Ak, seņjor Asmodej, — Leandro Peress cēlas līdzjūtības uzplūdā iesaucās, — saprotiet, kāds žēlums mani pārņem, un izpildiet manu lūgumu — glābiet jauno meiteni no draudošās nāves. Es to lūdzu kā atlīdzību par jūsu labā izdarīto pakalpojumu. Nenoraidiet šoreiz lūgumu kā pirmīt! Jūs mani dziļi apbēdināsiet.

Dzirdot studenta vārdus, velns pasmīnēja.

—      Seņjor Sambuļjo, — viņš teica, — jums netrūkst ceļojoša bruņinieka cēlo īpašību: jūs esat drosmīgs, jūtat līdzi citu bēdām un ļoti labprāt pakalpojat jaunām dāmām. Varbūt metīsities liesmās kā jaunais Amadiss, lai glābtu Serafīnu un atgrieztu to sveiku un veselu tēvam.

—     Lai dievs dod, ka tas būtu iespējams! — dons Kleofass iesaucās. — Es nevilcinātos ne mirkli.

—     Jūsu nāve, — atsāka Klibais, —' būtu vienīgā balva par šādu cildenu varoņdarbu. Es jau teicu — cilvēks šajā gadījumā ir bezspēcīgs; jums par prieku vajadzēs iejaukties man pašam. Skatiet, ko darīšu: no šejienes uzmanīgi sekojiet manai rīcībai.

Neizteicis visu līdz galam, velns pieņēma dona Kleofasa izskatu un, viņam par lielu pārsteigumu, iejaucies pūlī, izlauzās tam cauri un skatītāju acu priekšā metās liesmās kā jau savā dzimtajā stihijā; ļaudis pārņēma šausmas, par ko liecināja vienbalsīgs kliedziens.

—           Kāds neprāts! — viens sauca. — Kā mantkāre viņu tā var apstulbināti Nevienu normālu cilvēku solītā atlīdzība nespētu iekārdināt.

—     Viņš droši vien iemīlējies dona Pedro meitā un izmisumā nolēmis glābt viņu vai arī kopā iet bojā, — piezīmēja kāds cits.

Beidzot nosprieda, ka svešo gaida Empedokla1 liktenis, taču pēc mirkļa redzēja viņu iznākam no liesmām ar Serafīnu rokās. Gaisā nošalca prieka saucieni, ļaudis apsveica drosmīgo jaunekli par cēlo varoņdarbu. Kad pārgalvība vainagojas ar panākumiem, neviens to vairs nenosoda, un tāpēc tautai šis brīnums likās gluži dabisks spāņu drošsirdības apliecinājums.

Meitene vēl nebija atguvusi samaņu, tāpēc tēvs neuzdrīkstējās ļauties priekam. Viņš bažījās, ka meita, beidzot laimīgi izglābta no liesmām, var nomirt pēc briesmīgajiem pārdzīvojumiem. Taču drīz vien tēvs nomierinājās: meiteni izdevās dabūt pie samaņas, un, paskatījusies tēvā, viņa maigi teica:

—     Seņjor, ja jūs nebūtu dzīvs, es izglābta vairāk skumtu nekā priecātos.

—      Ak, meitiņl — viņu skūpstīdams, tēvs atbildēja. — Ja tevi neesmu zaudējis, tad visa pārējā man nav žēl. Pateiksimies jaunajam kabaļjēro, — norādot uz neīsto donu Kleofasu, viņš meitai teica. Viņš tevi izglāba, viņam esi parādā par savu dzīvību. Solītā atlīdzība ir par mazu, lai šo varonību gandarītu.

Tad sarunā iejaucās velns un pieklājīgi donam Pedro teica:

—      Seņjor, pakalpojumā, ko man laimējās izdarīt, jūsu solītajai maksai nav nekādas nozīmes. Esmu dižciltīgs kastīlietis: prieks, ka varēju nožāvēt jūsu asaras, izraujot šo pievilcīgo būtni no liesmām, kas gribēja viņu aprīt, ir man pietiekams atlīdzinājums.

Seņjoram de Eskolāno tāda nesavtība un cēlums iedvesa bezgalīgu cieņu pret glābēju, viņš lūdza jaunekli apciemot viņa namu, piedāvādams savu draudzību. Viņi apmainījās neskaitāmiem komplimentiem," pēc tam tēvs ar meitu devās uz flīģeli dārza galā. Velns savukārt atgriezās pie studenta, kurš, ieraudzījis viņu iepriekšējā izskatā, teica:

— Seņjor Asmodej, vai acis mani neviļ? Jūs taču nupat bijāt pieņēmis manu izskatu?

—■ Piedodiet, — Klibais atbildēja, — tūlīt paskaidrošu šīs pārvērtībās cēloni. Man ir lieliska iecere: vēlos jūs apprecināt ar Serafinu. Nostājies viņas priekšā kā dons Kleofass, izraisīju meitenē spēcīgu mīlestību pret jūsu augstību. Arī dons Pedro ar jums ir ļoti apmierināts, jo es viņam pieklājīgi paskaidroju, ka, glābjot viņa meitu, mans vienīgais nolūks bija sagādāt abiem prieku un labākā atlīdzība par laimīgi paveikto bīstamo varoņdarbu spāņu muižniekam ir pelnītais gods. Vecītis ir cēlsirdīgs un negribēs 'palikt jums parādā; ticiet man, ka šobrīd viņš jau prāto, vai nedot jums par sievu savu meitu, lai alga būtu atbilstoša pakalpojumam, kuru, pēc viņa domām, esat izdarījis jūs.

Kamēr viņš izlems, ko darīt, — Klibais piebilda, — dosimies uz kādu ērtāku vietiņu turpināt vērojumus.

To pateicis, velns studentu aiznesa uz staltu baznīcu, kurā bija daudz kapeņu.

XII NODAĻA

Par kapenēm, ēnām un Nāvi

Pirms turpināsim pētīt dzīvos, — velns teica, — mazliet patraucēsim šajā baznīcā apbedīto miroņu mieru. Pavērosim kapenes, atklāsim, kas tajās dus, un palūkosimies, kas tās likuši taisīt.

Pirmās pa labi glabā kāda ģenerāļa nožēlojamos pīšļus; pārnācis no kara, ģenerālis, līdzīgi Agamemnonam, atrada mājās Egistu. Otrajās kapenēs guļ jauns dižciltīgs kabaļjēro, kurš, gribēdams sirdsdāmai pierādīt savu veiklību un spēku vēršu cīņās, tika nežēlīgi saplosīts. Bet trešajās atdusas vecs prelāts, pavisam negaidīti šķīries no šīs pasaules, būdams gluži vesels; labsirdīgais večuks, zināmu daļu mantas novēlēja saviem kalpotājiem un, sastādījis testamentu, nekavējoties to viņiem nolasīja. Nepacietīgais pavārs pasteidzās saņemt savu tiesu.

Ceturtajās kapenēs atdusas galminieks, kas nenoguris izdabāja šīs pasaules varenajiem. Sešdesmit gadus pēc kārtas, neizlaižot ne dienas, viņš bija klāt, karalim pieceļoties, pusdienojot, vakariņojot un gulēt ejot; par šādu centību karalis bagātīgi apveltīja viņu ar savas labvēlības pierādījumiem.

—      Starp citu, — dons Kleofass ieminējās, — vai šis galminieks pret visiem bija tikpat pakalpīgs?

—      Nē, — velns atbildēja, — viņš labprāt deva solījumus, taču vārdu neturēja.

—     Nelietis! — Leandro iesaucās. — Ja no sabiedrības vajadzētu izmest liekos cilvēkus, tad būtu jāsāk tieši ar šādiem.

—- Piektās kapenes, — Asmodejs turpināja, — slēpj kāda augstmaņa — dedzīga spāņu patriota un skaudīga troņa tīkotāja mirstīgās atliekas. Visu mūžu viņš bija vēstnieks gan Itālijā, gan Francijā, Anglijā vai Portugālē; ieņemdams šos augstos posteņus, viņš sevi tā izputināja, ka pēc nāves trūka līdzekju, ar ko viņu apbedīt. Tad, atzīmējot sūtņa nopelnus, bēru izdevumus sedza pats karalis,

Pāriesim pie pieminekļiem, kas atrodas pa kreisi. Pirmais no tiem pieder lieltirgotājam, kurš bērniem atstājis milzu bagātības, bet, lai viņi neaizmirstu savu izcelšanos, licis kapakmenī iecirst savu vārdu, uzvārdu un nodarbošanos, kas šodien viņa pēcnācējiem nav visai patīkami.

Nākamais mauzolejs ar savu monumentalitāti pārspēj visus pārējos, tas allaž saista ceļotāju uzmanību.

—      Patiesi, — teica Sambuļjo, — arī man šis mauzolejs šķiet apbrīnojams. It īpaši pievilcīgi ir abi ceļos nometušies skulpturālie tēli. Cik meistariski tie darināti! Monumenta autors bijis īsts mākslinieks. Bet sakiet — kas savas dzīves laikā bija šeit atveidotie cilvēki?

—     Jūsu priekšā hercogs un viņa sieva, — velns atbildēja. — Sis seņjors bijis ievērojams galma ekonoms. Savus pienākumus viņš veicis godam, bet viņa sieva bijusi ļoti dievbijīga. Attēlošu kādu šai hercogienei raksturīgu epizodi. Tā jums varbūt liksies mazliet divdomīga un tik dievbijīgai būtnei neparasta. Tad paklausieties.

Hercogienes biktstēvs ilgu laiku bija Žēlsirdības ordeņa mūks Zeroms de Agilārs, cienījams cilvēks un slavens sprediķotājs. Hercogiene bija ļoti apmierināta ar viņu, bet tad pēkšņi Madridē ieradās kāds dominikānis, kura daiļrunība apbūra visus. Jauno oratoru sauca par brāli Plasidu. Viņa sprediķi kļuva tautā tikpat populāri kā kardināla Himēnesa runas, un, kad beidzot viņa slava sasniedza galmu, arī tur vēlējās viņu dzirdēt un jūsmoja vēl vairāk nekā pilsētā.

Sākumā mūsu hercogiene uzskatīja par goda pienākumu nepadoties cildinošām atsauksmēm un pretoties ziņkārei, kas mudināt mudināja pārliecināties par brāļa Plasida daiļrunību. Tādā veidā, kā smalkjūtīga un padevīga grēku nožēlotāja, viņa gribēja apliecināt savam biktstēvam, ka saprot nepatiku un skaudību, kādu jaunatnācējs varētu viņā izraisīt. Tomēr bija pārāk grūti ilgāk apspiest ziņkāri: dominikāņa slava kļuva tik skaļa, ka hercogiene galu galā ļāvās kārdinājumam viņā paskatīties. Redzējusi un noklausījusies oratoru, hercogiene sajūsminājās, sākdama aizvien biežāk apmeklēt šos sprediķus, un beidzot mazā, nepastāvīgā būtne izgudroja plānu, kā dabūt viņu sev par biktstēvu.

Vispirms vajadzēja atbrīvoties no Žēlsirdības ordeņa mūka. Bet tas nebija viegli izdarāms. Garīgo tēvu nevar pamest tik vienkārši kā mīļāko. Dievbijīga sieviete nevēlas iemantot vieglprātes slavu un zaudēt nomainītā biktstēva cieņu. Ko hercogiene darīja? Viņa devās pie mūka Zeroma un, rādot bēdīgu seju, it kā patiesi sarūgtināta, teica:

«Mans tēvs, esmu bezgala izmisusi; jūs redzat manu briesmīgo satraukumu, bažas un neizprotamo mulsu.»

«Kas kait jums, kundze?» de Agilārs vaicāja.

«Varat iedomāties?» viņa turpināja. «Mans vīrs, kas nekad nav apšaubījis manu tikumību, nav iebildis pret to, ka esmu jūsu uzraudzībā un nekad nav pārmetis man uzvedību, viņš pēkšņi kļuvis greizsirdīgs un vairs nevēlas, ka jūs apmeklēju. Vai par tamlīdzīgiem untumiem vispār esat dzirdējuši? Velti viņam aizrādīju, ka līdz ar mani viņš apvaino dziļi reliģiozu cilvēku, pār kuru nav varas kaislībām, bet, aizstāvot jūs, es tikai palielināju viņa aizdomas.»

Par spīti savai gudrībai, dons Zeroms iekrita šajās lamatās. Tiesa gan, hercogienes pārliecinošais tonis spētu pievilt jebkuru cilvēku. Kaut mūkam bija žēl zaudēt tik cienījamu grēksūdzētāju, viņš tomēr pats ieteica pakļauties vīra gribai; tikai vēlāk, uzzinot, ka šī dāma izvēlējusies par biktstēvu brāli Plasidu, viņa gaišībai atvērās acis, un viss kļuva skaidrs.

Pēc ievērojamā hercoga un viņa veiklās sievas kapenēm, — velns turpināja, — apskatīsim daudz vienkāršākā, nesen uzceltā mauzolejā visai dīvainu pāri — Rietumindijas padomes vecāko un viņa jauno sieviņu. Kad šis vīrs apprecēja divdesmitgadīgo meiteni, viņam bija sešdesmit trešais gads. Savus divus bērnus no pirmās laulības viņš gatavojās atstāt bez mantojuma, taču nepaguva to izdarīt, jo viņu pēkšņi ķēra sirdstrieka. Pēc divdesmit četrām stundām aiz žēlabām, ka vīrs nav miris trīs dienas vēlāk, viņam sekoja sieva.

Un nu esam nonākuši pie baznīcas ievērojamākā pieminekļa. Spāņi šīs kapenes godina tāpat kā romieši Romula atdusas vietu.

—     Vai te apglabāta kāda liela personība? — vaicāja Leandro Peress.

—           Spāņu karaļvalsts premjerministrs, — Asmodejs atbildēja. — Iespējams, ka mūsu karalim līdzīga ministra nekad vairs nebūs. Karalis šim cilvēkam uzticēja valsts pārvaldi, savu uzdevumu ministrs veica lieliski, un tiklab karalis, kā viņa padotie bija neizsakāmi apmierināti. Premjerministra vadībā valsts uzplauka un tauta bija laimīga. Turklāt šis izveicīgais vīrs bija ļoti dievbijīgs un cilvēcisks; kaut gan mirstot viņš neko sliktu sev nevarēja pārmest, taču atbildīgais postenis viņam allaž bija licis dzīvot vienās bailēs.

Kādā stūrī pie kolonnas, pa gabaliņu no premjerministra, kurš pelna dziļu nožēlu, redzama melna marmora plāksne. Ja vēlaties, pavēršu mazliet zārka vāku zem tās un parādīšu, kas palicis pāri no kādas pilsoņmeitenes, kura mirusi pašā jaunības plaukumā, kad viņas skaistums priecēja ļaužu acis. No viņas atlikuši tikai pīšļi. Bet dzīvē tā bija tik jauka meitene, ka tēvs nemitīgi bažījās, kaut meitu nenolaupītu kāds mīļākais, tas patiesi arī notiktu, ja viņa būtu dzīvojusi ilgāk. Daiļās meitenes pielūdzēji, trīs kabaļjēro, nespēdami samierināties ar viņas zaudējumu, apliecināja savu izmisumu, dodoties nāvē. Uz šīs marmora plāksnes zelta burtiem iegravēts viņu traģiskais dzīves stāsts un trīs nelielas figūriņas, kas attēlo izmisušos pielūdzējus. Mīlētāji gatavojas iet nāvē. Viens iedzer indi, otrs noduras uz zobena, trešais apliek kaklam cilpu.

Redzot, ka students pēkšņi sāk sirsnīgi smieties, atzīdams meitenes epitāfijas rotājumu par gaužām komisku, velns teica:

— Ja šāda izdoma uzjautrina, nebūtu grūti jūs acumirklī aiznest uz lauku baznīciņu pie Almarasas Tāho krastā, lai parādītu pieminekli, ko sev uzcēlis kāds dramaturgs, vecumdienās tur apmeties pēc izpriecu pilnās dzīves Madridē. Teātrim šis autors devis milzum daudz komēdiju, kurās netrūkst asprātību un rupju joku; taču pirms nāves viņš nožēloja grēkus un, lai likvidētu skandālu, ko izraisīja sarakstītās lugas, lika atveidot uz sava kapa pieminekļa kaut ko līdzīgu^no grāmatām sakrautam sārtam, kas simbolizēja cBažus viņa darbus, un tiklību ar aizdegtu lāpu rokās pielaižam grāmatu kaudzei uguni.

Bez tiem, kas guļ nupat aplūkotajās kapenēs, šeit ir bezgala daudz citu — vienkāršāk apbedītu. Saskatu viņu klejojošās ēnas: netraucējot dziļo mieru, kas valda šajā svētajā vietā, tās pastaigājas cita citai blakus šurp un turp. Ēnas nesarunājas, bet klusumā skaidri lasu viņu domas.

—     Zēl gan, ka tās nesaredzu un nevaru papriecāties līdz ar jums, — sacīja dons Kleofass.

—     So prieku varu jums sagādāt, — Asmodejs teica,

—    tas izdarāms pavisam vienkārši.

To sacīdams, velns pieskārās dona Kleofasa acīm, un, kā par brīnumu, students ap sevi ieraudzīja daudz baltu parādību.

Redzot šos rēgus, Sambuļjo neviļus notrīcēja.

—      Kas tad nu? Jūs taču drebat! — velns iesaucās.

—     Vai tiešām ēnas jums iedveš bailes? No viņu drānām nevajag bīties, pierodiet pie tām jau laikus, arī jums reiz nāksies tādas valkāt; tās ir mirušo dvēseļu uniformas. Tāpēc nomierinieties un nebīstieties nekā. Vai tiešām šobrīd esat zaudējis drosmi, kaut gan no mana izskata gļēvi nenobijāties? Šīs cilvēka ēnas nav ļaunākas par mani.

Pēc šiem vārdiem students sadūšojās un diezgan droši sāka raudzīties spokainajās parādībās.

—     Vērīgi ieskatieties ēnās, — Klibais pamācīja.

—     Tās, kuras atdusas mauzolejos, šeit mijas ar tām, kurām kapeņu vietā vienkāršs zārks. Nevienlīdzība, kas šos cilvēkus šķīra dzīves laikā, te vairs nepastāv: kambarkungs un premjerministrs tagad līdzinās pašiem vienkāršākajiem cilvēkiem, kuri apbedīti šajā baznīcā. Dižciltīgo varenība izbeidzas līdz ar viņu nāvi, gluži kā teātra varoņa cēlums, aizveroties priekškaram.

—      Gribu piebilst, —1 Leandro ieminējā^ — redzu kādu ēnu, kas klejo viena pati, it kā vairīdamās no pārējo sabiedrības.

—      Sakiet labāk, ka pārējās vairās no tās, — velns atteica, — tā būs pareizāk; vai zināt, kas ir šī ēna? Tā pieder vecam notāram, kurš aiz godkāres licis sevi guldīt cinka zārkā, kas citiem miroņiem, kuru miesas apbedītas daudz vienkāršāk, ļoti nepatīk. Šo ēnu neviens nevēlas uzņemt savā vidū, lai pazemotu tās iedomību.

—      Nupat vēl kaut ko ievēroju, — dons Kleofass turpināja. Divas ēnas, ejot viena otrai garām, apstājās un saskatījās, pēc tam atkal devās katra uz savu pusi.

—      Tie reiz bija divi sirsnīgi draugi, — velns paskaidroja. — Viens no viņiem mākslinieks, otrs — mūziķis. Abi labprāt iedzēra, bet visumā bija kārtīgi cilvēki, Viņu mūžs izbeidzās vienā gadā, sastopoties šīs ēnas atceras bijušos priekus un viņu skumjā klusēšana šķiet sakām: «Ak, mans draugs, nekad mums vairs kopā neiemesti»

—     Žēlīgais dievs! — students iesaucās. — Ko redzu! Baznīcas galā divas ēnas pastaigājas blakus, bet cik tās nepiemērotas viena otrai! Augums un izskats tām ļoti dažāds: viena, nesamērīgi liela, soļo ļoti cienīgā gaitā, turpretī otra, pārāk maziņa, izskatās vieglprātīga.

—      Lielā ēna, •—1 velns paskaidroja, — pieder vācietim, kurš nomira rautā, uzdzēris uz kāda veselību trīs glāzes vīna, kam piejaukta tabaka, bet mazā ēna — francūzim, kas, ieejot baznīcā, sekodams savas tautas smalkajām paražām, piedāvāja svētīto ūdeni jaunavai, kura tobrīd devās laukā, par šo pieklājības izpausmi francūzis tajā pašā dienā saņēma maksu — viņu nogāza lode.

Es savukārt atšķiru barā trīs lieliskas ēnas, — Asmodejs turpināja. — Pastāstīšu jums, kādā veidā tās atbrīvojās no savām mirstīgajām miesām. Dzīvē tās bija aktrises, izdaudzinātas Madridē ne mazāk kā savā laikā Origina, Kiteriona un Arbuskula Romā, un arī viņām piemita līdzīgas spējas uzjautrināt pūli, bet atsevišķus cilvēkus pazudināt. Šo slaveno spāņu aktrišu gals bija šāds: pirmo ķēra trieka aiz skaudības, kad skaļi aplausi sveica jaunu debitanti, otra mira no pārēšanās, un trešā uz skatuves tik aizrautīgi tēloja vestālieni, ka nomira aizkulisēs no priekšlaicīgām dzemdībām.

Bet liksim nu mieru miroņiem, — velns piebilda, — esam pietiekami tos pētījuši. Gribu parādīt ko jaunu, kas atstās uz jums vēl lielāku iespaidu. Mana velnišķā vara, kas ļāva iepazīt mirušo ēnas, stādīs jums priekšā Nāvi. Jūs redzēsiet šo nepielūdzamo cilvēces ienaidnieci, kura neredzama nemitīgi klīst starp cilvēkiem, acumirklī apskriedama visas pasaules daļas un vienā un tajā pašā brīdī likdama jaust savu spēku dažādām tautām.

Palūkojies uz austrumiem! Tur iznirst Nāve. Vispirms kopā ar šausmām laižas milzīgs plēsīgu putnu bars, kura drūmās klaigas vēstī Nāves tuvošanos. Tās nenogurstošā roka bruņota ar briesmīgu izkapti, kas nopļauj paaudzi pēc paaudzes. Nāvei uz viena spārna attēlots karš, mēris, bads, kuģu bojā eja, ugunsgrēki — dažādas liktenīgas nelaimes, kuras ik mirkli sniedz tai laupījumu. Bet uz otra spārna redzam, ka Nāve pati piešķir jauniem ārstiem diplomus un viņi zvēr uzticīgi turēties pie tagadējām ārstniecības metodēm.

Dons Kleofass bija pārliecināts, ka redzētajā nav nekā reāla un velns rāda Nāvi šādā izskatā tikai pa jokam, taču viņš nespēja raudzīties visā bez bailēm. Mazliet savaldījies, students vaicāja:

—      Nez vai šī ļaunā būtne pārlidos Madridi bez sekām, tās apciemojumam droši vien būs upuri?

—      Protams, — Klibais atteica, — velti tā šeit neieradās. Vai būsiet Nāves darbu aculiecinieks — tas atkarīgs no jūsu gribas.

—     Turu jūs pie vārda, — students sacīja. —1 Lidosim Nāvei līdzi, pavērosim, pār kādām nelaimīgām ģimenēm tā izgāzīs savu ļaunumu. Cik daudz būs asaru!

—      Nav šaubu, — Asmodejs piekrita, — bet netrūks arī liekulības. Nāve, par spīti šausmām, kas to pavada, atnes ne vien bēdas, bet arī prieku.

Pacēlušies gaisā, abi mūsu vērotāji sekoja Nāvei, neizlaizdami to no acīm. Vispirms tā ielaidās kāda pilsoņa mājā, kuras saimnieks bija neglābjami slims. Nāve pieskārās viņam ar savu izkapti, un slimnieks savas ģimenes acu priekšā izlaida garu; tūdaļ pat atskanēja aizkustinošas tuvinieku elsas un žēlabas.

—      Šeit neviens neliekuļo, — velns teica. Sieva un bērni nelaiķi sirsnīgi mīlēja, turklāt viņš tos visus uzturēja; viņu bēdas ir patiesas.

Ko citu redzēsim, lūk, tajā namā, kur Nāve nobeidz gultā guļošu večuku. Tas ir kāds padomnieks, kurš visu mūžu bijis vecpuisis un, ļoti taupīgi dzīvodams, sakrājis bagātību, kuru mantos trīs brāļadēli; padzir- duši, ka tēvocis tuvu nāvei, viņi nekavējoties steidzās šurp. Izlikdamies dziļi satriekti, brāļadēli teicami tēloja savas lomas. Pietiekami ilgi rādījuši satriektu radinieku sejas, viņi tagad nometuši maskas un gatavojas rīkoties "kā īsti mantinieki. Tūlīt šie brāļadēli sāks visu pārmeklēt. Cik daudz zelta un sudraba viņi atradīs! «Kāds prieks!» viens no mantiniekiem nupat iesaucās. «Laimīgi tie brāļabērni, kuru vecais, skopais tēvocis atteicies no dzīves priekiem, taupīdams tos mantiniekiem!»

—     Lieliska kapa runa! — piezīmēja Leandro Peress.

—      Ak, manuprāt, — velns piebilda, — gandrīz visi bagātie tēvi, kuri ilgi dzīvo virs zemes, neko labāku no saviem bērniem sagaidīt nevar.

Kamēr šie mantinieki priecīgi meklē nelaiķa bagātības, Nāve jau aizlaidusies uz lielu pili, kur dzīvo jauns seņjors, kas saslimis ar bakām. Sim augstmanim, vienam no visiemīļotākajiem galmā, lemts nomirt dzīves rītausmā, kaut gan par viņu rūpējas slavens ārsts, bet, kas zina, varbūt tieši tāpēc.

Ievērojiet, ar kādu apbrīnojamu ātrumu Nāve veic savus pienākumus. Jaunā augstmaņa dzīvību tā jau nopļāvusi, un redzu to gatavu nākamajam darbam. Apstājusies uz klolstera jumta, Nāve nokāpj cellē, metas virsū godīgam mūkam un ar vienu cirtienu pārcērt viņa četrdesmit gadus ilgās, grēku nožēlās un gavēšanā pavadītās dzīves pavedienu. Bet, lai cik briesmīga būdama, Nāve mūku nenobiedēja; toties gandarījumu tā gūs kādā greznā savrupnamā, ko patiešām piepildīs ar šausmām. Nāve tuvojas licen- ciātam, kurš nesen iecelts par Albarasinas arhibīskapu. Šā prelāta domas nodarbina vienīgi brauciens uz savu eparhiju visā greznībā, kāda šodien mēdz pavadīt baznīcas pavēlniekus. Nāve prelātam prātā vismazāk. Un tomēr tūlīt pat viņš cejos uz viņpasauli bez jebkādas svītas, līdzīgi nule mirušajam mūkam; patiesi nezinu, vai viņu tur uzņems tikpat laipni kā mūku.

—      Augstā debess! — Sambuļjo iesaucās. — Nāve laižas pār karaļa pili! Kaut šī nežēlīgā ar vienu izkapts cirtienu nesagādātu bēdas visai Spānijai!

—i Jūsu bažas pamatotas, — Klibais teica, — jo Nāve karaļus un kalpus nešķiro. Taču neuztraucieties, — pēc brītiņa velns piebilda, — valdnieku Nāve

Vel nekāro, tā grib uzbrukt valstsvīram, kura vienīgā nodarbošanās — pavadīt karali un viņam pakalpot. Šādi galminieki nav neaizstājami.

—     Bet man šķiet, — students sacīja, — ka ar šo vīru Nāve neapmierināsies, tā apstājusies virs pils tieši tajā vietā, kur atrodas karalienes istabas.

—     Jums taisnība, — velns piekrita, — bet šeit Nāve vēlas paveikt ko labu: tūlīt tā aizspiedīs muti ļaunai sievietei, kura labprāt veicina nesaskaņas karalienes galmā; kad divas viņas vainas dēļ saķildojušās galma dāmas izlīga, šī tenkotā ja, nespēdama to pārdzīvot, saslima.

Drīz jūs dzirdēsiet aizkustinošas vaimanas, — velns turpināja, — Nāve iegāja, lūk, tajā skaistajā namā pa kreisi. Tūlīt tur norisināsies visskumjākā drāma pasaulē. Nepalaidiet garām satriecošo skatu!

—     Nudien, — dons Kleofass teica, — redzu kādu dāmu plēšam sev matus un raujaiiies laukā no kalpoņu rokām. Kāpēc viņa ir tik satriekta?

—      Ielūkojieties pretējā istabā, —< velns sacīja,

—     un cēlonis kļūs skaidrs. Vai redzat vīrieti greznā gultā: tur mirst viņas vīrs. Jaunā sieva nav nomierināma. Abu dzīves stāsts ir visai saistošs, un to būtu vērts aprakstīt, labprāt jums to pastāstīšu.

—     Sagādājiet man šo prieku, — Leandro lūdza,

—      skumjais mani aizrauj ne mazāk kā smieklīgais.

—      Stāsts būs pagarš, — Asmodejs piebilda, — taču pārāk interesants, lai jūs garlaikotos. Starp citu, kaut gan esmu velns, jāatzīstas, ka sekot Nāvei man ātri apnīk. Ļausim, lai tā viena pati meklē sev jaunus upurus.

—     Gluži manas domas, — piekrita Sambuļjo. — Es labāk klausos stāstu, ar kuru jūs mani gribat iepriecināt, nekā raugos, kā cits pēc cita mirst cilvēki.

Tad Klibais velns uznesa studentu vienā no Alkalas ielas augstākajiem namiem un sāka stāstīt.

XIII NODAĻA

Stāsts par draudzības spēku

Vairīdamies no kāda traģiska notikuma sekām, jauns Tolēdo muižnieks sulaiņa pavadībā devās prom no dzimtā apgabala. Nonācis divu jūdžu attālumā no Valen- sijas, viņš kādā mežmalā pamanīja steidzīgi izkāpjam no karietes svešu dāmu. Viņas neaiz- plīvurotā seja bija brī- numdaiļa, un šī pievilcīgā būtne likās tik satraukta, ka jaunais kabaļjēro, pārliecināts, ka dāmai nepieciešama palīdzība, piedāvājās pakalpot.

«Cēlais svešiniek,» dāma viņam atteica, «jūsu piedāvājumu nenoraidu. Šķiet, pats dievs jūs sūtījis, lai novērstu lielu nelaimi. Šajā mežā divkauju norunājuši divi kabaļjēro, nupat redzēju abus šeit ieejam. Viņi tūlīt cīnīsies. Lūdzu, nāciet man līdzi, palīdziet tos izšķirt!»

Izteikusi šos vārdus, dāma nozuda mežā un tolē- dietis, pametis zirgu sulaiņa uzraudzībā, ātri viņai sekoja.

Viņi vēl nebija nogājuši ne simt soļu, kad izdzirda ) ieroču šķindas, un drīz vien starp kokiem ieraudzīja divus vīrus nikni cīnāmies ar zobeniem. Tolēdietis metās viņiem klāt, lai divkauju pārtrauktu, un, kad pēc ilgas pierunāšanas un lūgumiem tas izdevās, viņš jautāja, kāds ir svešo kabaļjēro ķildas cēlonis.

«Drosmīgais svešiniek,» viens no viņiem atbildēja, «esmu dons Fadrike de Mendosa, bet mans pretinieks — Alvāro Ponsa. Mēs abi mīlam doņju Teodoru, dāmu, kuru jūs pavadījāt. Viņa allaž izturējusies diezgan vēsi pret mūsu uzmanības pierādījumiem, un, lai kā mēs viņu aplidojam, cenzdamies iegūt labvēlību, šī cietsirdīgā.doņja tomēr neatmaigst. Par spīti šai vienaldzībai, biju nolēmis ari turpmāk padevīgi viņai kalpot, taču sāncensis, negribēdams ar to samierināties, izaicināja mani uz divkauju.»

«Taisnība gan,» dons Alvēro pārtrauca, «uzskatīju to par nepieciešamu. Manuprāt, ja nebūtu sāncenša, doņja Teodora mani nenoraidītu. Tāpēc vēlos nogalināt donu Fadriki, lai atbrīvotos no cilvēka, kas liek šķēršļus manai laimei.»

«Seņjori kabaļjēro,» tolēdietis teica, «šādu divkauju neatbalstu. Tā aizskar jūsu dāmu — doņju Teodoru. Vēsts, ka esat kāvušies viņas dēļ, drīz vien izplatīsies visā Valensijā. Dāmas godu jums vajadzēja vērtēt augstāk par personisko laimi un dzīvību. Turklāt — ko labu gan uzvarētājs var sagaidīt? Vai domājat, ka, aptraipījuši savas izredzētās godu, iekarosiet viņas labvēlību? Neesiet aklil Paklausiet man un pierādiet, ka jūsu gribas spēks ir jūsu vārda cienīgs. Savaldiet neganto naida uzliesmojumu un dodiet nelaužamu zvērestu, ka piekritīsiet norunai, kuru ieteikšu. Jūsu strīdu var izbeigt , arī bez asins izliešanas.»

«Kādā veidā?» dons Alvāro vaicāja.

«Lai dāma pati izšķir jautājumu, izvēloties vienu no jums,» tolēdietis atbildēja, «bet atraidītais lai samierinās un neliek sāncensim šķēršļus.»

«Es piekrītu,» dons Alvāro teica, «un zvēru pie visa, kas svēts, ka pakļaušos doņjas Teodoras lēmumam; pat ja viņa dotu priekšroku sāncensim, tāda izvēle būs vieglāk panesama nekā pašreizējā briesmīgi nomācošā neziņa.»

«Esmu ar mieru,» Fadrike savukārt neiebilda, «ja šī daiļā būtne, kuru pielūdzu, nerunās man par labu, dievs ir mans liecinieks, ka atteikšos no viņas dailes un, kaut arī nespēšu viņu aizmirst, mēs nekad vairs neredzēsimies.»

Tad tolēdietis pievērsās dāmai:

«Kundze,» viņš teica, «tagad lemiet jūs! Viens jūsu vārds spēj atbruņot šos sāncenšus. Atliek nosaukt to, kuru vēlaties apbalvot par neatlaidību.»

«Seņjor kabaļjēro,» dāma atbildēja, «meklējiet citu ceļu, kā abus samierināt! Kāpēc lai šim nolūkam upurēju sevi? Es patiesi cienu kā donu Fadriki, tā donu Alvāro, bet nemīlu ne vienu, ne otru. Vai tikai tālab, ka šī divkauja aptraipa manu godu, esmu spiesta dot cerības, kuras mana sirds nespēs pildīt?»

«Nav īstais laiks izlikties, kundze,» tolēdietis teica, «lūdzu, izvēlieties! Tas nepieciešams. Abi šie kabaļjēro ir vienlīdz glīti, taču esmu pārliecināts, ka viens no viņiem jums patīk labāk. Par to liecina nāves bailes, kādās jūs sastapu.»

«Jūs tās izskaidrojat nepareizi,» doņja Teodora nepiekāpās. «Protams, kā viena, tā otra kabaļjēro nāve mani sarūgtinātu, un es to sev visu mūžu pārmestu, kaut arī pret savu gribu būtu kļuvusi par tās cēloni; bet, ja es šķitu nobijusies, tad zināt — šīs bailes izraisīja vienīgi manam godam draudošās briesmas.»

Dons Alvāro Ponsa, pēc dabas būdams rupjš, beidzot zaudēja pacietību.

«Tas ir par daudz,» viņš asi teica, «ja doņja Teodora nevēlas strīdu izšķirt miera ceļā, tad lai to izbeidz ieroči.»

To sacījis, viņš atkal uzbruka donam Fadrikem, kurš arī bija gatavs atsākt cīņu.

Tad doņja Teodora, drīzāk bailēs nekā sirdsbalss mudināta, lielā apjukumā iesaucās:

«Rimstieties, seņjori kabaļjēro, es izpildīšu jūsu vēlēšanos. Ja nav citas iespējas, kā pārtraukt šo apkaunojošo divkauju, tad paziņoju, ka priekšroku dodu donam Fadrikem de Mendosam.»

Viņa nepaguva izteikt visu līdz galam, kad noraidītais Ponsa, ne vārda neteicis, uzlēca zirgā, kas bija atstāts pie koka, un, uzmetis naidīgu skatienu sāncensim un savai iecerētajai, aizauļoja. Laimīgais Men- dosa turpretī bija svētlaimes kalngalos. Viņš gan metās doņjas Teodoras priekšā ceļos, gan apskāva tolē- dieti, nespēdams vien pietiekami daiļrunīgi paust savu neizmērojamo pateicību.

Tikmēr doņja Teodora, pēc dona Alvāro aizjāša- nas mazliet nomierinājusies, ar sašutumu domāja, ka būs spiesta paciest pielūdzēju, kuru krietnā rakstura dēļ gan ciena, bet kas patiesībā viņas sirdi nesaista.

«Seņjor Fadrike,» viņa teica, «ceru, ka jums dāvāto priekšrocību neizmantosiet ļauni. Par to varat pateikties tikai nepieciešamībai, kas lika man izvēlēties starp jums un donu Alttāro. Tas nenozīmē, ka es jūs nebūtu vairāk cienījusi. Zinu, ka donam Alvāro trūkst daudz jūsu labo īpašību. Jūs esat krietnākais kabaļjēro visā Valensijā, tas godīgi jāatzīst. Varu pat apgalvot, ka tāda cilvēka bildinājums aplaimotu jebkuru sievieti. Bet, kaut arī tas šķiet glaimojošs, neslēpšu, ka esat man gluži vienaldzīgs, kas, nudien, jānožēlo, ja mīlat mani tik stipri, kā izrādāt. Taču nevēlos pilnīgi laupīt jums cerības — mana sirds var vēl iekvēloties, iespējams, ka mans vēsums izskaidrojams ar to, ka vēl sēroju pēc vīra dona Andrē de Sifuentesa, kuru zaudēju pirms gada. Mēs ilgi nenodzīvojām kopā, turklāt viņš bija diezgan vecs, kad tēvs un māte, bagātības vilināti, mani izprecināja, un tomēr es biju ļoti satriekta par vīra nāvi. Vēl arvien ik dienas ar nožēlu atceros viņu. Ak, vai viņš nav tā vērts?» doņja Teodora piebilda. «Viņu nevar salīdzināt ar vecajiem, īgnajiem greizsiržiem, kuri, neuzticēdamies jaunai saprātīgai sievai, kas spējīga piedot veca vīra nevarību, nemitīgi seko katram viņas solim un liek viņu uzraudzīt dueņjai, kura padevīgi atbalsta šo tirāniju. Ak vai! Viņš ticēja manai tikumībai tā, kā to nevarētu sagaidīt pat no jauna dievināta vīra. Turklāt viņa pakalpība un laipnība bija neizmērojama; iedrošinos pat teikt, ka viņa vienīgās rūpes bija izpildīt manas vēlēšanās. Tāds bija dons Andrē de Sifuentess. Saprotiet, Mendosa, — tik lielisku cilvēku grūti aizmirst. Viņš allaž dzīvo manās domās un novērš manu uzmanību no tā,ko dara pielūdzēji, cenzdamies man izpatikt.»

Te dons Fadrike nenocieties pārtrauca doņju Teodoru:

«Ak, kundze!» viņš iesaucās. «Esmu laimīgs, dzirdot no jūsu lūpām, ka manas uzmanības pierādījumus nenoraidījāt aiz riebuma. Ceru, ka pienāks laiks, kad manu jūtu pastāvība liks jums atmaigt.»

«Tas nav no manis atkarīgi») dāma atbildēja, «taču neliedzu jums sevi apciemot un dažreiz pat runāt par jūtām. Papūlieties iekarot mani ar laipnību; iedvesiet man mīlestību, un es dāvāšu jums savu maigumu, bet, ja, par spīti visām pūlēm, neko nespēsiet panākt, tad iegaumējiet, Mendosa, — jums nebūs tiesību man kaut ko pārmest.»

Dons Fadrike grasījās atbildēt, taču nepaguva, jo doņja Teodora, spēji pagriezusies, pieķērās tolēdietim pie elkoņa un ātri devas uz karieti. Dons Fadrike, atraisījis pie koka piesieto zirgu, saņēma to aiz pavadām un sekoja doņjai Teodorai, kura iekāpa karietē tikpat satraukta, kā bija no tās izkāpusi. Tikai cēlonis šoreiz bija cits. Tolēdietis un dons Fadrike jāšus pavadīja dāmu līdz Valensijai, kur viņi šķīrās. Doņja Teodora aizbrauca uz mājām, bet dons Fadrike ielūdza tolēdieti pie sevis.

Ļāvis viesim atpūsties un viņu pacienājis, dons Fadrike, starp citu, pavaicāja, kādēļ viņš ieradies Valen- sijā un vai ilgi domā šeit uzturēties.

«Došos tālāk pēc iespējas drīz,» tolēdietis atbildēja. «Esmu šeit tikai caurbraucot, gribu sasniegt jūru un ar pirmo kuģi, kas pagadīsies, atstāt Spānijas krastus; man gluži vienalga, kurā pasaules malā beigšu savu nelaimīgo dzīvi, galvenais — tikt tālāk prom no šīs nolādētās zemes.»

«Kā jūs runājat!» dons Fadrike pārsteigts iesaucās. «Kas jūs sadumpojis pret dzimteni, kura, gluži dabiski, šķiet dārga katram cilvēkam, un kāpēc jūs to tā ienīstat?»

«Pēc visa notikušā,» tolēdietis turpināja, «dzimtene man kļuvusi pretīga, un es ilgojos to pamest uz mūžu.»

«Ak, seņjor kabaļjēro,» Mendosa līdzjūtīgi teica, «ļoti vēlos uzzināt, kāda nelaime jūs piemeklējusi. Ja nespēšu mazināt jūsu bēdas, gribu vismaz tajās ar jums dalīties. Jūsu seja man iepatikās no pirmā acumirkļa, tāpat kā pievilcīgās manieres, un jaušu, ka jūsu liktenis vairs nav man vienaldzīgs.»

«Seņjor don Fadrike, man tas ir liels mierinājums,» tolēdietis atbildēja, «un, zināmā mērā atmaksājot par laipnību, ko izrādāt, atzīšos, ka, ieraudzījis jūs abus ar donu Alvāro Ponsu, es acumirklī nostājos jūsu pusē.

Redzot cilvēku pirmo reizi, nekad vēl nebiju izjutis šādas simpātijas, un tas mani pārliecināja, ka doņja Teodora jūsu sāncensi neizvēlēsies, tāpēc biju ļoti priecīgs, kad viņa patiesi izšķīrās par jums. Vēlāk mans pirmais iespaids apstiprinājās, un tagad esmu ne vien gatavs uzticēt jums savas likstas, bet pat karsti ilgojos, neko neslēpjot, izkratīt sirdi un tādējādi gūt zināmu iekšēju mierinājumu. Tātad uzklausiet manu bēdu stāstu.

Esmu dzimis Tolēdo, un mani sauc par donu Huanu de Sarati. Biju gandrīz vēl bērns, kad zaudēju vecākus, kuriem varu pateikties par nākšanu pasaulē, un, izmantodams vecāku atstāto četri tūkstoši dukātu lielo renti, visai agri uzsāku patstāvīgu dzīvi. ■ Paļaudamies uz savu patstāvību un uzskatīdams, ka esmu pietiekami bagāts, lai, izvēloties sievu, vaicātu padomu vienīgi savai sirdij, apprecēju kādu neparasti skaistu meiteni bez pūra un zemākas kārtas. Biju laimes kalngalos un, lai labāk baudītu laulības priekus, dažas dienas pēc kāzām aizvedu sievu uz savu lauku muižu netālu no Tolēdo.

Dzīvojām tur apbrīnojamā saticībā, līdz kādudien kaimiņu pils īpašnieks* hercogs Naksēra pēc medībām iegriezās pie mums atpūsties. Ieraudzījis manu sievu, viņš iemīlējās. Tā vismaz man šķita, bet galīgi par to pārliecinājos, kad Naksēra sāka neatlaidīgi censties pēc manas draudzības, kaut gan līdz šim pret to bija izturējies nevērīgi. Viņš sāka mani aicināt medībās, apbērt dāvanām un piedāvāt dažādus citus pakalpojumus.

Sākumā viņa kaislība mani satrauca. Nolēmu kopā ar sievu atgriezties Tolēdo, un droši vien pati debess man iedvesa šo domu. Patiesi, būtu novērstas visas nelaimes, ja es atņemtu hercogam iespēju tikties ar manu sievu, bet, pilnīgi uzticēdamies viņai, es nomierinājos. Šķita neiespējami, ka sieviete bez pūra, kuru apprecēdams esmu izvilcis no nabadzības un zemā stāvokļa, būs tik nepateicīga, ka aizmirsīs manu labsirdību. Bet ak vai! Es pārāk maz pazinu viņu. Godkāre un iedomība, šīs divas sievietēm raksturīgās īpašības, bija manas sievas lielākais trūkums.

Tiklīdz hercogam izdevās atklāt savas jūtas, viņa sāka dižoties ar šo ievērības cienīgo uzvaru. Mīlestība, ko apliecināja cilvēks, kuru ļaudis godāja par «jūsu labdzimtību», glaimoja viņas patmīlībai un iedvesa godkārus sapņus. Sieva kļuva aizvien iedomīgāka un mani vairs tik karsti nemīlēja. Pateicības vietā par visu, ko biju darījis viņas labā, viņa sāka mani nicināt, it kā es nebūtu cienīgs mīlēt tādu skaistuli, kuru, pēc viņas ieskata, labprāt apprecētu hercogs, ja vien būtu saticis pirms mūsu kāzām. Apskurbusi no neprātīgajām iedomām un iekārdināta ar dažām dāvanām, kas viņai glaimoja, mana sieva beidzot padevās hercoga slepenajiem lūgumiem.

Abi diezgan bieži sarakstījās, taču es par šo sakaru joprojām neko nenojautu. Beidzot, kā par nelaimi, man atvērās acis. Kādudien atgriezos no medībām' agrāk, nekā parasts. Iegāju sievas guļamistabā; tik ātri mani atpakaļ viņa negaidīja. Sieva nupat bija saņēmusi hercoga vēstuli un gatavojās rakstīt atbildi. Ieraudzījusi mani, viņa nespēja slēpt apjukumu. Es nodrebēju un, ievērojis uz galda papīru un tinti, nopratu, ka tieku krāpts. Liku, lai sieva parāda, ko raksta; viņa liedzās; gandrīz ar varu man izdevās apmierināt savu greizsirdīgo ziņkāri. Kaut arī sieva pretojās, atņēmu viņai uz krūtīm noslēpto vēstuli, kurā bija rakstīts:

«Cik ilgi mani vēl spīdzināsiet, liekot gaidīt otru tikšanos? Kāpēc esat tik ļauna un, iedvesusi vismaigākās cerības, nežēlīgi kavējaties tās piepildīt? Dons Huans ik dienas dodas vai nu medībās, vai uz Tolēdo: vai nevajadzētu šo apstākli izmantot? Ņemiet vērā kvēlo kaisli, kas mani dedzina. Apžēlojieties, kundze! Neaizmirstiet, ka liels prieks ir kāroto iegūt, bet neciešamas mokas — laimes brīdi sagaidīt.»

Vēl neizlasījis vēstuli līdz galam, jutu, ka mani pārņem briesmīgas dusmas. Pirmajā mirklī, gribēdams nogalināt neuzticīgo sievu, kas mani tā pazemojusi, satvēru dunci. Taču, apdomājies, ka tāda atriebe nebūs pilnīga un ka mans naids prasa divus upurus, savaldījos. Nolēmu izlikties. Sakopojis visus spēkus, mierīgi sacīju sievai:

«Kundze, jūs darījāt aplam, paklausīdama hercogam; viņa spožais stāvoklis nedrīkstēja jūs apžilbināt; bet jaunām sievietēm patīk greznība. Gribu ticēt, ka jūsu pārkāpumam nav cita cēloņa un ka neesat mani galīgi apkaunojusi. Tāpēc piedodu jūsu netaktiskumu ar vienu noteikumu, ka turpmāk nekad vairs neaizmirsīsiet savus pienākumus un, atbildot manām jūtām, domāsiet vienīgi par to, vai esat cienīga tās saņemt.»

Pateicis to, atstāju viņu vienatnē, ļaudams atjēgties no apjukuma, turklāt arī man bija nepieciešama vientulība, lai apspiestu verdošās dusmas. Kaut gan nespēju atgūt dvēseles līdzsvaru, pāris dienu tomēr izlikos gluži rāms, bet trešajā dienā, aizbildinādamies ar neatliekamām darīšanām Tolēdo, teicu sievai, ka esmu spiests uz laiciņu viņu pamest, un lūdzu manā prombūtnē sargāt savu godu.

Es aizbraucu, bet, nesasniedzis Tolēdo, līdz ar tumsu atgriezos mājās un noslēpos uzticama sulaiņa istabā, no kurienes varēja lieliski pārredzēt, kas mājā ienāk. Nemaz nešaubījos, ka hercogam mana aizbraukšana jau pavēstīta, un biju pārliecināts, ka viņš to' nekavēsies izmantot. Cerēju pārsteigt viņu kopā ar manu sievu un biju pilnīgi sagatavojies atriebei.

Taču cerības mani pievīla. Nekas neliecināja, ka sieva gaidītu pielūdzēju, gluži otrādi, ievēroju, ka mājā tiek rūpīgi noslēgtas visas durvis, un, kad bija aizritējušas trīs dienas, kurās nemanīju ne hercoga, ne kāda no viņa kalpiem, sāku ticēt, ka sieva pārkāpumu nožēlojusi un sakarus ar mīļāko pārtraukusi.

Nākot pie šāda slēdziena, atriebības kāre man zuda, un dusmās apspiestās mīlestības uzliesmojumā es steidzos uz sievas istabu. Dedzīgi viņu apskāvis, teicu:

«Kundze, pieņemiet manus cieņas un draudzības apliecinājumus. Atzīstos, ka nemaz nebiju Tolēdo — šo ceļojumu izdomāju, lai jūs pārbaudītu. Piedodiet šīs lamatas vīram, kura greizsirdībai bija savs pamats. Bažījos, ka jūs augstprātīgo sapņu apmātībā spersiet aplamu soli, bet, lai slavētas debesis, jūs savus maldus esat atzinusi, un ceru, ka turpmāk nekas vairs mūsu saskaņu netraucēs.»

Šķita, ka šie vārdi sievu aizkustina, un, nobirdinājusi dažas asaras, viņa iesaucās:

«Cik nelaimīga jūtos, ka devu iemeslu apšaubīt manu uzticību! Bet velti nicinu to, kas, gluži dabiski, izraisījis jūsu dusmas pret mani, velti manas acis jau divas dienas lej asaras, visas manas sāpes un sirdsapziņas pārmetumi ir lieki: jūsu uzticību man nekad vairs neatgūt.»

«Tagad es uzticos jums, kundze,» gluži atmaidzis šo liekuļoto sāpju ietekmē, es sievu pārtraucu, «bijušo vairs nepieminēšu, ja esat to nožēlojusi.»

Patiesi, kopš tās dienas izturējos pret sievu tikpat uzmanīgi kā senāk un atkal baudīju laimi, kas tik nežēlīgi bija iztraucēta. Manas izjūtas kļuva pat daudz asākas, jo sieva, it kā lūkodama dzēst man nodarīto pārestību, bija gatava uz visu, lai izpatiktu. Viņas glāsti kļuva daudz kvēlāki, un es gandrīz vai priecājos par nepatikšanām, kuras viņa man bija sagādājusi.

Drīz pēc tam es saslimu. Kaut arī slimība dzīvību neapdraudēja, grūti attēlot, cik bezgala nobažījusies likās mana sieva. Augām dienām viņa sēdēja pie manas gultas, pat nakti — es gulēju atsevišķā istabā — viņa divas trīs reizes ienāca mani apraudzīt un uzzināt, kā jūtos. Beidzot viņa pati ar vislielāko rūpību sāka mani kopt. Šķita, ka viņas dzīvība atkarīga no manējās. Taču šī mīlestība, seņjor Mendosa, nemaz nebija tik tīra, kā iedomājos.

Kādu nakti — tad es jau sāku atspirgt — mani pamodināja sulainis.

«Seņjor,» pagalam samulsis viņš teica, «ļoti žēl, ka esmu spiests jūs traucēt, bet pārāk jūs cienu, lai slēptu, kas pašreiz notiek mājās. Pie jūsu kundzes atrodas hercogs Naksēra.»

Vēsts bija tik satriecoša, ka labu brīdi skatījos sulainī, nespēdams izteikt ne vārda. Jo vairāk domāju par sacīto, jo mazāk spēju tam ticēt.

«Nē, Fābio,» es iesaucos, «tas nav iespējams, ka mana sieva būtu tik briesmīga krāpniece. Vai pats saproti, ko runā?»

«Seņjor,» Fābio atteica, «lai dievs dod, ka varētu par to šaubīties, bet liekulība mani nepievils. Kopš jūs saslimāt, man radās aizdomas, ka hercogs katru nakti tiek ielaists kundzes guļamistabā. Es noslēpos, lai pārliecinātos, un tagad zinu, ka neesmu maldījies.»

Dzirdot to, lielās dusmās pielēcu kājās, uzmetu mugurā rīta svārkus, paņēmu zobenu un steidzos uz sievas istabu; Fābio ar sveci rokā mani pavadīja. Izdzirdis mūs ienākam istabā, hercogs, kurš sēdēja uz manas sievas gultas, pietrūcies kājās, izvilka pistoli, kas viņam karājās pie jostas, tuvojās man un izšāva, taču satraukumā un steigā netrāpīja. Tad es spēji metos viņam virsū un iedūru krūtīs zobenu.

Pēc tam pievērsos sievai, kas aiz bailēm likās ne dzīva, ne mirusi.

«Un tu, neliete,» es saucu, «saņem atmaksu par nodevību!»

To pateicis, nodūru viņu ar to pašu zobenu, uz kura kūpēja viņas mīļākā asinis.

Es nosodu savu pārsteidzību, seņjor Fadrike, un atzīstu, ka varēju neuzticīgo sievu pārmācīt citādi, nelaupot viņai dzīvību. Bet kurš gan saglabātu aukstasinību līdzīgos apstākļos? Iedomājieties šo viltnieci, kas tik veikli mani krāpa slimības laikā, iztēlojieties minētos apstākļus, šo nepiedodamo nodevību un spriediet pats, vai vīru, kuram saprātu laupījušas svētas dusmas, var vai nevar attaisnot par sievas slepkavību?

Sava traģiskā stāsta beigās pāris vārdos piebildīšu, ka, pilnīgi apmierinājis atriebības kāri, veicīgi saģērbos. Es sapratu, ka nedrīkstu vilcināties ne mirkli, jo hercoga tuvinieki mani meklēs visā Spānijā, bet manas ievērojamās dzimtas sakari nespēs atsvērt hercoga iespaidīgās ģimenes autoritāti, un drošībā būšu tikai svešās zemēs. Tāpēc, izvēlējies pāris labāko zirgu, paņēmis līdzi naudu un visas dārglietas, pirms atausa rīts, devos projām kopā ar sulaini, kurš man tik padevīgi bija apliecinājis savu uzticību. Steidzāmies uz Valensiju, lai sēstos pirmajā kuģī, kas brauks uz Itāliju. Un tā šodien, jādams garām mežmalai, kur jūs abi cīnījāties, sastapu doņju Teodoru, kas lūdza mani sekot un palīdzēt jūs izšķirt.»

Kad tolēdietis beidza, dons Fadrike teica:

«Seņjor don Huan, atriebdamies hercogam, jūs rīkojāties pareizi. Ja viņa radinieki jūs meklēs, neuztraucieties; ja vēlaties, palieciet pie manis, kamēr radīsies izdevība bēgt uz Itāliju. Mans tēvocis ir Va- lensijas gubernators. Seit jūs būsiet lielākā drošībā nekā citur un dzīvosiet kopā ar cilvēku, kurš vēlas kļūt jums sirsnīgs draugs uz mūžu.»

Sarate no sirds pateicās Mendosam un piedāvājumu pieņēma.

— Ievērojiet, seņjor don Kleofas, — Asmodejs turpināja, — cik stipras var būt savstarpējas simpātijas: abi šie jaunekļi viens otram iepatikās tā, ka dažu dienu laikā starp viņiem nodibinājās cieša draudzība, kuru var salīdzināt vienīgi ar Oresta un Pilāda draudzību. Abiem bija vienādas rakstura īpašības un tāda interešu kopība, ka viss, kas patika vienam, patika arī otram. Viņiem bija līdzīgi raksturi. Vārdu sakot, abi bija kā radīti ciešai draudzībai. Dons Fadrike it īpaši jūsmoja par drauga manierēm. Pie mazākās izdevības viņš nebeidza tās slavēt doņjai Teodorai.

Abi draugi nereti kopā apciemoja šo dāmu, kura joprojām Mendosas uzmanību un pakalpojumus uzņēma vēsi. Tas jaunekli dziļi sāpināja, un viņš dažkārt sūdzējās par to draugam, kurš mierinot apgalvoja, ka sievietes, pat nejūtīgākās, beidzot tomēr padodas, pielūdzējiem tikai trūkstot pacietības sagaidīt šo laimīgo brīdi, tāpēc nevajagot zaudēt uzņēmību — agri vai vēlu dāma viņam atlīdzināšot par pūlēm. Biklo Mendosu, kurš šaubījās, vai vispār kādreiz iepatiksies Sifuentesa atraitnei, drauga vārdi, kaut arī pamatoti, nespēja mierināt. Bažas padarīja viņu tik apātisku, ka dons Huans noraudzījās viņā ar sirdssāpēm. Bet drīz vien pats kļuva vēl nožēlojamāks.

Pēc nekrietnā^ sievas neuzticības tolēdietim netrūka iemesla nicināt sievietes, tomēr, par spīti tam, viņš.iemīlējās doņjā Teodorā; viņam ne prātā nenāca ļaut vaļu jūtām, kas apvainotu draugu, dons Huans domāja vienīgi par to, kā savu kvēli apspiest, un, pārliecinājies, ka, nepazūdot no acīm, kuras šo kaislību izraisījušas, viņš netiks galā ar sevi, nolēma ar Sifu- entesa atraitni vairs netikties. Tāpēc, kad Mendosa aicināja draugu līdzi, dons Huans allaž atrada kādu aizbildinājumu.

Savukārt doņja Teodora, donam Fadrikem ierodoties, nekad neaizmirsa pavaicāt, kāpēc viņu vairs neapciemo dons Huans. Reiz viņa atkal uzdeva šo jautājumu, un Mendosa pasmaidījis atbildēja, ka draugam esot īpašs iegansts.

«Kāpēc viņam būtu jāvairās manis?» doņja Teodora nesaprata.

«Kundze,» Mendosa turpināja, «šodien, gribēdams ņemt viņu līdzi, izteicu zināmu izbrīnu par to, ka viņš atsakās mani pavadīt, un dons Huans man uzticēja noslēpumu, kuru esmu spiests jums atklāt, lai viņu attaisnotu: draugs atzinās, ka atradis mīļāko, bet, tā kā viņš ilgi šajā pilsētā nepaliks, jātver katrs dārgais mirklis.»

«Šāds aizbildinājums mani neapmierina,» Sifuen- tesa atraitne nosarkdama sacīja. «Mīlētājiem nav tiesību pamest draugus.»

Dons Fadrike ievēroja sārtumu doņjas Teodoras vaigos. Taču nosprieda, ka to izraisa pašlepnums un ka vienīgi dona Huana nevērība liek viņai nepatikā nosarkt. Sis pieņēmums bija aplams. Doņjas Teodoras mulsu radīja spēcīgākas jūtas, nevis aizskarta patmī- , lība, bet, bīdamās, ka dons Fadrike varētu uzminēt patieso cēloni, viņa mainīja sarunas tematu, visu turpmāko laiku tēlodama prieku, kas Mendosam liktos aizdomīgs, ja viņš jau pašā sākumā būtu visu sapratis.

Tiklīdz Sifuentesa atraitne palika viena, viņa iegrima pārdomās. Pēkšņi viņa apjauta, cik stipri mīl donu Huanu, un, pārliecināta, ka viņš ir daudz vienaldzīgāks, nekā tas bija patiesībā, nopūtusies teica:

«Kāpēc kāda netaisna, nežēlīga vara iekvēlina sirdis, kuras nesader kopā? Es nemīlu donu Fadriki, kaut gan viņš mani dievina, bet kvēloju mīlā pret donu

Huanu, kurš domā par citu. Ak, Mendosa, piedodi manu vienaldzību, tavs draugs tavā vietā par to pietiekami atriebjas.»

Izrunājot šos vārdus, viņai sāpēs un greizsirdībā noritēja asaras, taču cerība, kas lieliski remdē mīlētāju ciešanas, drīz vien lika iztēloties kārdinošas ainas. Doņja Teodora iedomājās, ka sāncense varbūt nemaz nav bīstama: varbūt svešās skaistums donu Huanu saista mazāk nekā iespēja baudīt tās labvēlību, bet tik nestipras saites nav grūti saraujamas. Lai visu noskaidrotu, doņja Teodora nolēma parunāt ar tolēdieti vienu pašu. Viņa pavēstīja donam Huanam, ka gaida viņu pie sevis. Kad viņš ieradās un abi palika divatā, doņja Teodora uzsāka:

«Nekad nebūtu ticējusi, ka labi audzināts cilvēks mīlestības dēļ spēj aizmirst pienākumu pret dāmām. Kopš esat iemīlējies, don Huan, jūs mani vairs neapciemojat. Sakiet — vai man nav pamata sūdzībām? Tomēr labprāt pieņemu, ka ne jau pats no sava prāta manis vairāties: droši vien jūsu izredzētā aizliegusi mums tikties; atzīstieties, don Huan, un es piedošu. Zinu, ka mīlētāji nedrīkst brīvi rīkoties un neiedrošinās nepaklausīt sirdsdāmām.»

«Kundze,» tolēdietis atbildēja, «saprotu, mana rīcība jūs pārsteidz, bet, lūdzu, neprasiet attaisnojuma. Lai jūs nomierina tas, ka man ir iemesls no jums vairīties.»

«Lai tas būtu kāds būdams,» doņja Teodora pagalam satraukta neatlaidās, «vēlos to zināt.»

«Labi, kundze,» dons Huans teica, «padodos jūsu gribai, tikai nepārmetiet, ja dzirdēsiet vairāk, nekā vēlētos. Dons Fadrike,» viņš turpināja, «jums stāstīja, kāds notikums mani spieda pamest Kastīliju. Ar naida pilnu sirdi bēgdams no Tolēdo, zvērēju, ka nekad neviena sieviete mani vairs neiekaros. Šādā lepnā pārliecībā tuvojos Valensijai; saticis jūs, es mierīgi iztu

rēju jūsu pirmo skatienu, kas varbūt nevienam citam nav bijis pa spēkam. Arī vēlāk, ar jums tiekoties, saglabāju vēsumu. Bet, ak, cik dārgi man maksāja lepnā pašapziņa šajās nedaudzajās dienās! Jūs esat salauzusi manu pretestību, jūsu skaistums, prāts, pievilcība uzveica nepadevīgo dumpinieku, īsāk izsakoties, mana mīlestība ir tāda, kādu spējat iedvest tikai jūs.

Lūk, kāpēc vairos no jums, kundze. Mana mīļākā, par kuru jums stāstīts, ir izdomāta. Šo neesošo noslēpumu es uzticēju Mendosam, lai novērstu aizdomas, kas varētu rasties, kad nemitīgi atteicos apciemot jūs.»

Negaidītais paskaidrojums izraisīja doņjā Teodorā tik lielu prieku, ka viņa nespēja to noslēpt. Tiesa gan, viņa arī nemaz nepūlējās to apspiest un, lieki netēlodama bardzību, veltījusi tolēdietim maigu skatienu, teica:

«Jūs nu esat atklājis savu noslēpumu, don Huan, tagad vēlos atklāt savējo. Uzklausiet mani!

177

Vienaldzīga pret dona Alvāro Ponsas nopūtām, neatsaucīga pret dona Mendosas jūtām, es mierīgi dzīvoju, līdz notikums mežmalā, kurai jūs jājāt garām, mūs saveda kopā. Lai gan toreiz biju ļoti satraukta, nevarēju neievērot, cik laipni man piedāvājāt savus pakalpojumus, vēl labvēlīgāk mani noskaņoja jūsu veiklība un vīrišķība, kad izšķīrāt niknos sāncenšus. Veids, kādā ieteicāt viņus salabināt, man nepatika. Pārāk grūti bija izvēlēties vienu vai otru. Bet, pavisam atklāti runājot, manu iebildumu cēlonis daļēji bijāt jūs, jo brīdī, kad biju spiesta nosaukt dona Fadrikes vārdu, mana sirds runāja par labu jums. Kopš tās dienas, kuru jānosauc par laimīgo, un pēc nule dzirdētās atzīšanās jūsu cēlais raksturs liek man izjust vēl lielāku cieņu pret jums. Neslēpšu savas jūtas, būšu tikpat atklāta kā pret Mendosu, atraidīdama viņa mīlestību.

12 — 515

Sievietei, kas nelaimīgi iemīlējusi cilvēku, kurš nedrīkst viņai piederēt, jāprot savaldīties un nosodīt savu vājību ar mūžīgu klusēšanu, bet, ja vīrieša nolūki ir godīgi, tad, manuprāt, viņa bez sirdsapziņas pārmetumiem drīkst atzīties savās nevainīgajās jūtās. Patiesi, esmu bezgala laimīga, ka jūs mani mīlat, un pateicos debesīm, kuras, šķiet, lēmušas mums būt kopā.»

Apklususi doņja Teodora gaidīja dona Huana atbildi, ļaudama viņam paust prieku un pateicību, ko likās iedvesusi. Taču dzirdētais donu Huanu nemaz neiepriecināja, viņš sēdēja skumjš un domīgs.

«Ko tas nozīmē, don Huan?» viņa vaicāja. «Piedāvāju jums laimi, kuru katrs uzskatītu par apskaužamu, aizmirsusi sievišķīgo pašlepnumu, atklāju jums, ka esat savaldzinājis manu sirdi, bet jūs neizrādāt ne mazākā prieka par manu atzīšanos. Joprojām vēsi klusējat. Lasu pat sāpes jūsu acīs. Ak, don Huan, mana laipnība jūs dīvaini ietekmē!»

«Kundze,» tolēdietis skumji atbildēja, «kā gan citādi tā lai ietekmē tādu sirdi kā manējā? Jo vairāk stāstāt par savām jūtām, jo nelaimīgāku mani padarāt. Jūs taču zināt, cik daudz man palīdzējis Mendosa. Zināt arī to, cik cieša draudzība mūs vieno. Vai drīkstu dibināt savu laimi uz viņa saldāko cerību drupām?»

«Jūs esat pārāk smalkjūtīgs,» doņja Teodora piezīmēja, «donam Fadrikem neko neesmu solījusi. Tāpēc, dāvājot jums savu sirdi, nepelnu pārmetumus, un jūs drīkstat to pieņemt, neko draugam nelaupot. Saprotu, ka doma par drauga neveiksmi jūs zināmā mērā satriec, bet, don Huan, vai tas var aptumšot laimi, kas sagaida jūs?»

«Jā, kundze,» viņš atteica, «tādam draugam kā Mendosam ir lielāka vara pār mani, nekā spējat iedomāties. Saprazdama mūsu sirsnīgās draudzības spēku,

jūs justu man līdzi. Dons Fadrike neko no manis neslēpj, mans liktenis viņam nav vienaldzīgs, neviens sīkums, kas attiecas uz mani, nepaiet viņam secen, vai, skaidrāk izsakoties, viņa sirds pieder gan jums, gan man.

Ak, ja vēlējāties dāvāt man labvēlību, kāpēc nelikāt to jaust, pirms saistījos tik stiprām draudzības saitēm? Tad, izpelnījies jūsu ievērību, es būtu laimīgs un donu Mendosu uzskatītu tikai par sāncensi. Sargādamies atbildēt draudzībai, ar kuru viņš mani pagodina, es nebūtu pateicību parādā par visu, ko Mendosa manā labā darījis. Bet tagad, kundze, par vēlu. Esmu pieņēmis drauga laipno izpalīdzību, esmu ļāvies simpātijai, kuru viņš manī izraisīja. Mani saista pateicība un draudzība, kas nežēlīgi liek atteikties no laimes, kuru solāt.»

Te doņja Teodora pielika mutautiņu asaru pilnajām acīm. Tas donu Huanu aizkustināja, viņš jauta, ka stingrā apņēmība sāk zust un ka drīz viņš vairs nebūs spējīgs atbildēt par sevi.

«Ardievu, kundze,» ik pa brītiņam nopūzdamies, viņš turpināja, «ardievu; es bēgu no jums, lai glābtu savu godu, jūsu asaras ir nepanesamas, tās dara jūs pārāk bīstamu. Šķiros no jums uz visiem laikiem, lai apraudātu zaudēto laimi, ko nepielūdzamā draudzība liek upurēt.»

Pateicis to, viņš aizgāja, ar mokām saglabādams iedragāto apņēmību.

12*

179

Kad dons Huans bija prom, Sifuentesa atraitni pārņēma liels apjukums. Viņai bija kauns, ka atklājusi savu sirdi cilvēkam, kuru nebija pratusi paturēt. Taču, būdama pietiekami prātīga un nešaubīdamās, ka dons Huans, kaislīgi iemīlējies, tikai drauga dēl spiests atraidīt viņas roku, doņja Teodora neapvainojusies pareizi novērtēja šo reto draudzības spēku. Un tomēr, ja ieceres neizdodas, nav iespējams nebē-

dēties, tāpēc doņja Teodora nolēma jau nākamajā dienā doties uz savu lauku muižu remdēt sāpes vai, pareizāk sakot, tās padziļināt, jo vientulība mīlu drīzāk stiprina nekā vājina.

Nesastapis Mendosu mājās, dons Huans ieslēdzās savā istabā, lai ļautos izmisumam. Pēc tā, ko bija upurējis drauga labā, viņš uzskatīja, ka drīkst vismaz skumt par notikušo. Bet drīz vien, pārtraukdams viņa skumjās pārdomas, atgriezās dons Fadrike un, redzot draugu sliktā omā, sašuta, taču dons Huans, viņu mierinādams, apgalvoja, ka ilgojas tikai pēc atpūtas. Mendosa,acumirklī atstāja draugu vienatnē, bet aizejot viņš izskatījās tik satriekts, ka donam Huanam, to redzot, paša nelaime šķita vēl nepanesamāka.

«Ak, debess, kāpēc tā jānotiek,» viņš domāja, «kāpēc sirsnīgākā draudzība pasaulē izposta manu dzīves laimi?»

Nākamajā dienā dons Fadrike vēl nebija piecēlies, kad saņēma ziņu par doņjas Teodoras aizceļošanu kopā ar kalpotājiem uz savu Viļjareālas pili, no kurienes viņa, šķiet, tik drīz vis neatgriezīsies. Vēsts donu Fadriki sāpināja — grūti bija šķirties no mīļotās, it īpaši tāpēc, ka viņa šo aizbraukšanu bija noslēpusi. Nezinādams, kā izskaidrot viņas rīcību, dons Fadrike tomēr noģida ko ļaunu.

Piecēlies viņš gatavojās iet draugam pastāstīt notikušo un uzzināt, kā viņš jūtas. Bet, tiklīdz Mendosa saģērbās, pie viņa ienāca dons Huans un sacīja:

«Nāku kliedēt jūsu nemieru, šodien jūtos samērā labi.»

«Pēc nepatīkamās vēsts, kuru nupat saņēmu,» Mendosa atteica, «šie vārdi mani mazliet iepriecē.»

Tolēdietis pavaicāja, ko draugs uzzinājis, tad, licis sulaiņiem iziet, dons Fadrike atbildēja:

«Šorīt doņja Teodora aizbraukusi uz laukiem un, rādās, paliks tur ilgi. Viņas aizbraukšana mani pārsteidz. Kāpēc viņa to noslēpa? Kā jums šķiet, don Huan? Vai te nav pamats aizdomām?»

Dons Huans, savas domas paturēdams pie sevis, lūkoja draugu pārliecināt, ka doņja Teodora varējusi aizbraukt bez īpaša iemesla, par ko nebūtu vērts uztraukties. Bet Mendosu drauga secinājumi neno- mierināja.

«Manā sirdī iezagušās bažas,» viņš teica, «jūs tās nespējat gaisināt. Savā neuzmanībā droši vien esmu nodarījis doņjai Teodorai pāri; lai mani pārmācītu, viņa aizbrauca, pat neuzskatīdama par vajadzīgu pavēstīt cēloni. Šā vai tā, ilgāk nespēju dzīvot neziņā. Posīsimies cejā, don Huan, un steigsimies pie viņas; es likšu seglot zirgus.»

«Iesaku jāt jums vienam pašam,» iebilda tolēdietis, «Izskaidrojieties bez lieciniekiem.»

«Jūs, don Huan, nekādā ziņā mūs netraucēsiet,» draugs atteica, «doņjai Teodorai nav noslēpums, ka zināt visu, kas notiek manā sirdī. Viņa jūs ciena, un jūs nebūsiet lieks, tikai palīdzēsiet viņu mierināt.»

«Nē, don Fadrike, mana klātbūtne tur jums nenāks par labu,» dons Huans sacīja. «Brauciet viens pats, es lūdzu!»

«Dārgais don Huan,» Mendosa neatlaidās, «brauksim kopā! Gaidu no jums šo draudzīgo pakalpojumu.»

«Saudzējiet mani!» dons Huans izmisis iesaucās. «Neprasiet, lai draudzības vārdā daru neiespējamo!»

Šos vārdus dons Fadrike neizprata, un asais tonis, kādā tie tika izteikti, viņu loti pārsteidza. Viņš vērīgi paskatījās draugā.

«Don Huan, ko tas nozīmē?» viņš vaicāja. «Jūsu vārdi manī modina briesmīgas aizdomas. Diezgan klusēt un mocīt mani! Runājiet! Kāpēc atsakāties braukt līdzi?»

«Gribēju to noslēpt,» tolēdietis atbildēja, «bet jūs pats spiežat atzīties, tāpēc ilgāk vairs neizlikšos. Beigsim jūsmot, dārgais Fadrike, par mūsu vienādajām gaumēm, tās ir pārāk līdzīgas. Sieviete, kas ievainojusi jūsu sirdi, nav saudzējusi arī manējo. Doņja Teodora…»

«Jūs — mans sāncensis?» Mendosa nebālis draugu pārtrauca.

«Tiklīdz apzinājos savas jūtas,» dons Huans turpināja, «centos tās pārvarēt. Nemitīgi vairījos no Si- fuentesa atraitnes. Jūs pats taču man to pārmetāt. Kaut gan es valdījos, kaisli pavisam apspiest nespēju. Bet vakar doņja Teodora pavēstīja, ka vēlas runāt ar mani divatā; devos pie viņas. Doņja Teodora vaicāja, kāpēc vairs nenāku. Sadomāju dažādus attaisnojumus, viņa tiem nenoticēja. Beidzot biju spiests atklāt īsto cēloni. Cerēju, ka pēc tādas atzīšanās viņa mani sapratīs, bet liktenis izspēlējis ļaunu joku, — vai teikt man visu jums, Mendosa? Un tomēr jāsaka. Izrādījās, ka doņja Teodora mani mīl.»

Dons Fadrike bija viens no mierīgākajiem un saprātīgākajiem cilvēkiem pasaulē, taču drauga vārdi viņā iesvēla nevaldāmas dusmas, un, vēlreiz pārtraucis donu Huanu, viņš teica:

«Beidziet, don Huan, labāk noduriet mani, taču neturpiniet savu briesmīgo stāstu! Jūs nemaz neslēpjat, ka esat mans sāncensis, turklāt apgalvojat, ka viņa jūs mīl. Žēlīgā debess! Kā jūs iedrošinājāties tā sacīt? Mūsu draudzībai tas ir pārāk smags pārbaudījums. Bet ko vairs runāt par draudzību! Jūs to esat nodevis, slepeni glabājot jūtas, kurās nupat atzināties, Kā esmu maldījies! Ticēju jūsu cēlumam, augstsirdībai, bet jūs, izrādījās, esat divkosis, spējīgs uz mīlestību, kas mani pazemo. Tas tik ir negaidīts trieciens! Jo smagāk to pārdzīvoju, tāpēc ka vainīgais …»

«Jel esiet taisnīgāks pret mani,» tolēdietis savukārt viņu pārtrauca, «mirklīti pacietieties! Lai kas es būtu, tikai ne divkosis. Uzklausiet, ko teikšu, un jūs nožēlosiet, ka mani tā apvainojāt.»

Tad dons Huans izstāstīja visu, kas noticis starp viņu un Sifuentesa atraitni, par doņjas Teodoras sirsnīgo atzīšanos mīlestībā un viņas ieteikumu bez sirdsapziņas pārmetumiem ļauties jūtām. Dons Huans neslēpa arī, ko atbildējis, un dons Fadrike, aizvien vairāk pārliecinādamies par drauga nelokāmo raksturu, jauta savas dusmas pamazām gaistam.

«Vārdu sakot,» dons Huans turpināja, «mīlestību uzveica draudzība; es atsacījos no doņjas Teodoras. Viņa sāka raudāt. Augstais dievs, kādu apjukumu tas manī izraisīja! Vēl šobrīd nespēju mierīgi atcerēties, kādām briesmām biju pakļauts. Man šķita, Mendosa, ka esmu pārāk ļauns un domās uz īsu brīdi kļuvu jums neuzticīgs. Taču, pārvarējis vājumu, ātri devos prom, lai neredzētu šīs bīstamās asaras. Pagaidām esmu izvairījies no briesmām, bet ar to nepietiek. Jādomā arī par nākotni… Man steidzīgi jāaizbrauc. Vairs negribu tikties ar doņju Teodoru. Vai tiešām pēc visa, ko izstāstīju, jūs, don Fadrike, mani vēl apvainosiet nepateicībā un nodevībā?»

«Nē,» viņu apskaudams, Mendosa atbildēja, «atzīstu, ka neesat vainīgs. Man atvērās acis. Neņemiet ļaunā nepelnītos pārmetumus, kurus izteicu pirmajā dusmu kaismē, piedodiet mīlētājam, kurš jauš sabrūkam visas cerības. Ak vai! Man pašam vajadzēja iedomāties, ka doņja Teodora, redzot jūs tik bieži, var iemīlēties, ka viņu var aizraut jūsu pievilcība, kuras spēku pats esmu izjutis! Jūs esat īsts draugs. Manā nelaimē vainojams vienīgi liktenis, es jūs neienīstu, gluži otrādi — jūtu, ka mūsu draudzība kļūst vēl stiprāka. Kā gan ne? Jūs manis dēļ atsakāties no doņjas Teodoras, upurējat mūsu draudzībai tik daudz, un es lai nebūtu aizkustināts? … Ja spējat uzveikt savas jūtas, tad kāpēc lai es to nevarētu? Jūsu cēlums, don

Huan, prasa pienācīgu atbildi; ļaujieties mīlestībai, appreciet Sifuentesa atraitni. Lai mana sirds cieš, ja tas tā nolemtsl Mendosa jums to lūdz.»

«Jūsu lūgums veltīgs,» Sarate sacīja. «Atzīstos, es kaisli mīlu viņu, bet jūsu miers man dārgāks par paša laimi.»

«Bet doņjas Teodoras miers,» Fadrike iebilda, «vai tas jums vienaldzīgs? Neiztapsim viens otram! Viņas jūtas pret jums izšķir manu likteni. Man nekļūs labāk, ja, negribēdams viņu man atņemt, jūs aizbrauksiet tālu prom un dzīvosiet nožēlojamu dzīvi. Ja līdz šim neesmu pratis viņai iepatikties, tad tas nekad arī nenotiks. Debesis šo laimi taupījušas jums. Viņa jūs iemīlējusi no pirmā skata, viņu pie jums saista dabiska pieķeršanās, proti, viņa būs laimīga vienīgi ar jums. Tāpēc nenoraidiet mīlestību un lai jūsu abu sapņi piepildās! Atstājiet mani ar manām bēdām un nepadariet nelaimīgus trīs cilvēkus, ja viens pats varu izdzert rūgto likteņa kausu.»

Te Asmodejs bija spiests apklust un uzklausīt studentu, kas teica:

—      Jūsu stāsts ir apbrīnojams. Vai patiesi sastopami cilvēki ar tik cēlu raksturu? Esmu pasaulē redzējis tikai ķildīgus draugus, kuri plēšas ne jau tādu sieviešu kā doņja Teodora, bet nelabojamu koķešu dēļ. Vai tiešām mīlētājiem jāatsakās no dievinātās sievietes, kas viņu mīl, tikai tāpēc, lai neciestu draugs? Manuprāt, tas iespējams tikai romānos, kur cilvēkus tēlo tādus, kādiem tiem jābūt, nevis tādus, kādi tie ir patiesībā.

—      Piekrītu, — velns atbildēja, — gadījums neparasts, taču šādas īpašības nav atrodamas romānos vien, tās piemīt arī cilvēkiem ar cēlu raksturu. Šo patiesību apliecina kaut vai tas, ka esmu redzējis kopš grēku plūdiem divus tādus piemērus, ieskaitot nule stāstīto. Bet nu klausieties tālāk!

Apliecinādami lielu cēlsirdlbu, draugi nebeidza upurēt savas jūtas viens otra labā un abi savu kvēli uz laiku apspieda. Viņi pārstāja runāt par doņju Teodoru, vairs neiedrošinādamies pat pieminēt viņas vārdu. Bet, kamēr Valensijā mīlestību uzveica draudzība, kaut kur citur, kā par spīti, valdīja mīlestība, nomākdama visas pārējās jūtas.

Viļjareālas pilī, jūras krastā, doņja Teodora dzīvoja pilnīgi savu kvēlo jūtu varā. Viņai neizgāja no prāta dons Huans, un viņa joprojām loloja cerības viņu apprecēt, kaut arī, uzzinot par ciešo draudzību ar donu Fadriki, tas likās neiespējami.

Reiz pēc saulrieta, kalpones pavadībā mierīgi pastaigājoties liedagā, doņja Teodora pamanīja tuvojamies laivu. Sākumā šķita, ka tajā sēž septiņi vai astoņi aizdomīga izskata cilvēki, bet, laivai piebraucot tuvāk, viņa, vērīgāk palūkojusies, pamanīja tiem uz sejām maskas. Tie patiesi bija maskējušies vīri, visi kā viens bruņojušies zobeniem un dunčiem.

To redzot, doņjai Teodorai nodrebēja sirds, un, kad vīri grasījās izkāpt, nojauzdama ko ļaunu, viņa griezās atpakaļ uz pili. Pa brītiņam atskatīdamās uz svešajiem un manīdama, ka, izcēlušies krastā, tie seko viņai pa pēdām, doņja Teodora sāka skriet, cik jaudas; taču viņa nebija tik ātra skrējēja kā Atlanta[3], kamēr cilvēki maskās bija veikli un izveicīgi, tie panāca doņju Teodoru un apturēja pie pils durvīm.

Kundze un kalpone sāka skaļi saukt palīgā, ko acumirklī saklausīja daži sulaiņi pilī; viņi sacēla trauksmi un pēc brītiņa, bruņojušies ar dakšām un rungām, atsteidzās visi pils kalpotāji. Pa to laiku divi stiprākie no maskētās bandas, satvēruši kundzi un kalponi, nesa prom uz laivu, kaut gan abas izmisīgi pretojās. Pārējie laupītāji cīnījās ar pils ļaudīm, kuri ielenca

Viņus ciešā lokā. Beidzot svešajiem tomēr izdevās izrauties un, atsizdami aizstāvjus, viņi sasniedza laivu. Bija pats pēdējais laiks doties prom, jo, vēl nepagu- vuši sakāpt laivā, svešie Valensijas pusē ieraudzīja aulekšojam šurp četrus piecus jātniekus, it kā steidzoties doņjai Teodorai palīgā. Ievērojuši tos, laupītāji ātri attālinājās no krasta, un jātnieku lielā steiga izrādījās velta.

Jājēji bija dons Fadrike un dons Huans. Pirmais, šorīt saņēmis vēstuli, no drošiem avotiem uzzināja, ka dons Alvāro Ponsa apmeties Maijorkas salā un gatavo ceļam vienmasta burinieku, lai kopā ar divdesmit bandītiem, kuriem dzīvē nav ko zaudēt, nolaupītu doņju Teodoru, tiklīdz viņa ieradīsies pilī. To noskaidrojuši, dons Fadrike un dons Huans sulaiņu pavadībā aulekšoja pie doņjas Teodoras pavēstīt par gaidāmo uzbrukumu. Pa gabalu saskatījuši jūras krastā ļaudis, kuri, šķiet, savā starpā cīnījās, abi, paredzēdami, ka tur notiek tieši tas, no kā viņi bīstas, un gribēdami aizkavēt dona Alvāro nolūkus, dzina zirgus, cik spēja. Taču, par spīti steigai, nonākot krastā, viņi kļuva tikai par-aculieciniekiem doņjas Teodoras nolaupīšanai, ko bija cerējuši aizkavēt.

Tikmēr Alvāro Ponsa, lepodamies par sava nekaunīgā nodoma izdošanos, kopā ar laupījumu attālinājās no krasta, viņa laiva tuvojās nelielam bruņotam buriniekam, kas gaidīja atklātā jūrā. Grūti attēlot, cik dziļas sāpes pārdzīvoja abi kabaļjēro. Viņi apveltīja donu Alvāro neskaitāmiem lāstiem, bet viņu rūgtās vaimanas skanēja velti. Abu piemēram sekoja doņjas Teodoras kalpotāji, un drīz visā piekrastē atbalsojās skaļas elsas: dusmas, izmisums un bēdas valdīja šajā nelaimīgajā krastmalā. Tik briesmīgu sašutumu nebija izraisījusi pat skaistās Helēnas nolau- „ pīšana Spartas galmā.

XIV NODAĻA

Par traģēdiju rakstnieka un komēdiju autora domstarpībām

Te students pēkšņi velnu pārtrauca:

— Seņjor Asmodej, — viņš teica, — ar prieku klausos jūsu stāstā, taču nespēju pretoties ziņkārei un gribu lūgt no jums paskaidrojumu par nule redzēto. Kādā istabā manu uzmanību saista divi kreklos izmetušies vīrieši, kuri klūp viens otram pie rīkles un matos, bet vairāki citi rīta svārkos pūlas abus izšķirt. Lūdzu, pastāstiet, ko tas nozīmē!

Nezinādams vien, kā studentam izpatikt, velns acumirklī viņa ziņkāri apmierināja:

— Tur, kreklos izmetušies, plūcas, — viņš teica, — divi franču rakstnieki, bet viņus izšķirt lūko pāris vāciešu, kāds flāms un itālietis. Viņi visi dzīvo zem viena jumta mēbelētās istabās, kur mēdz apmesties ārzemnieki. Viens no franču rakstniekiem raksta tikai

traģēdijas, otrs — komēdijas. Pirmais apmeties Spānijā, bēgot no Francijā piedzīvotām nepatikšanām, otrs, neapmierināts ar savu stāvokli dzimtenē, pārcēlies uz dzīvi Madridē cerībā, ka šeit uzsmaidīs laime.

Traģēdiju rakstnieks ir tukšs godkārs cilvēks, kas, par spīti veselīgi domājošajai publikas daļai, kļuvis savā zemē diezgan plaši pazīstams. Nejaudams izsīkt talantam, viņš raksta katru dienu. Šonakt, kaudamies ar bezmiegu, rakstnieks uzsāka jaunu traģēdiju,, kuras sižetu aizņēmies no «īliadas». Pirmo ainu viņš jau pabeidzis, taču šim rakstniekam,, tāpat kā citiem viņa spalvas brājiem, piemīt neliela vājība — neatvairāma tieksme spīdzināt cilvēkus ar savu darbu priekšā lasīšanu, un tāpēc, piecēlies un paņēmis sveci, viņš vienā kreklā devās uz komēdiju rakstnieka istabu, sākdams stipri klauvēt pie durvīm, neņemot vērā, ka šis kolēģis, lietderīgāk izmantodams laiku, jau sen guļ saldā miegā.

No trokšņa pamodies, komēdiju rakstnieks ielaida negaidīto viesi, kurš ienākot kā neprātīgs sauca:

«Krītiet ceļos, draugs, krītiet ceļos manā priekšā! Godiniet ģeniālo Melpomēnas mīluli! Nupat dzima vārsmas … Ak nē, ko niekus — vai tad es tās radīju? Pats Apollons tās man iedvesa. Ja šeit būtu Parīze, es tagad dotos no mājas uz māju, lasīdams uzrakstīto. Nespēju sagaidīt rītu, kad ar savu dzeju varēšu aplaimot mūsu vēstnieku un visus pārējos Madridē dzīvojošos tautiešus. Bet, pirms šo darbu kādam rādu, vēlos to nolasīt jums.»

«Pateicos par pagodinājumu,» gari nožāvādamies, komēdiju autors atteica. «Zēl tikai, ka neesat izvēlējies izdevīgāku laiku; es pārāk vēlu likos gulēt, man tagad nāk miegs un nevaru galvot, vai, klausoties jūsu vārsmās, neaizmigšu.»

«Toties es par to galvoju,» nopietnā žanra rakstnieks neatlaidās. «Nupat sacerētā traģēdijas aina spēj atsaukt dzīvē pat miroņus. Šīs vārsmas nav tikai ikdienišķu jūtu un nodrāztu teicienu sakopojums, ko satur kopā ritms; mana dzeja ir vīrišķīga, tā saviļņo sirdis un pārsteidz prātus. Es nepiederu rīmju kalējiem, kuru nožēlojamie darbi pārslīd skatuvei kā ēnas un dodas uz Utiku[4] izklaidēt afrikāņus: mani darbi, kuri reizē ar manu statuju cienīgi rotāt galma bibliotēku, gūst panākumus vēl pēc trīsdesmitās izrādes. Bet pievērsīsimies vārsmām, kuras jums lemts dzirdēt pirmajam.

Lūk, mana traģēdija «Patrokla nāve». Pirmā aina. Parādās Brīsēida un citas Ahilleja gūsteknes; nelaimīgās plēš matus un sit sev pa krūtīm, apraudot mirušo Patroklu. Viņas nav spējīgas noturēties kājās; izmisumā kā salauztas visas nokrīt zemē. Jūs teiksiet — mazliet pārdroši: bet tieši tas man vajadzīgs. Lai šaurajās atdarinājuma robežās turas sīkie gariņi, neiedrošinādamies tās pārkāpt — dievs ar viņiem! Aiz viņu bikluma slēpjas piesardzība. Bet es cienu visu jauno, un, manuprāt, lai saviļņotu un aizrautu skatītāju, jārada tādi tēli, kādus neviens negaida.

Tātad gūsteknes guļ zemē. Viņām tuvojas Fēnikss, Ahilleja audzinātājs. Viņš paceļ tās citu pēc citas. Seko monologs, ar kuru sākas traģēdijas ievads:

Drīz Priams zaudēs Hektoru un pilsētu tik košo;

Jau Ahilleja krietno biedru atriebt grieķi pošas:

Tur lepnais Agamemnons, Kamiēls dusmās baiss,

Un drošais Eimēls Nestors, dieviem līdzīgais,

Tur Leontejs, kas vienmēr veikls šķēpu kaujās,

Un Diomēds, un Odisejs tiem līdzi aujas;

Pats varonīgais Ahillejs jau gatavs cīņā iet,

Uz Iliju viņš savus nemirstīgos zirgus triec.

Lai būtu tur, pirms spars un niknums vēl nav placis, —

Kaut auļiem straujajiem pat nespēj sekot acis, —

Viņš paskubina tos; «Uz priekšu, Balij, Ksant!

Kad mums par labu beigsies slaktiņš pārnegant»

Un trojieši uz savu pilsētu bēgs joņiem,

Uz mūsu nometni ar mani iesiet lēniem soļiem,»

Ksants skumji noliec galvu, šādus vārdus teic:

«Ar saviem zirgiem būsi mierā, Ahillejl

No tavas skubas neatpaliks tie ne sprīdi.

Bet zini: tuvu tava gala liktenīgais brīdisl»

Vēršace Junona tā viņam runāt liek.

Un aizzib Ahilleja rati, ka pēdu nepaliek.

To redzēdami, grieķi ceļas gavilējot,

Un prieka saucienus līdz Trojai aiznes vēji.

Tērpts vulkānkaltās bruņās valdinieka stāvs:

Pret tādu spozmi šķiet pat rīta zvaigznes spīdums blāvs.

Viņš mirdz iā saule, kad tā uzaust debess malā,

Un pāri pasaulei sāk gaismas straumes palot.

Viņš liesmojošs kā ugunskurs, ko ciema ļaudis dedz

Visaugstākajā virsotnē kad tumsa zemi sedz.[5]

«Šeit apstāšos,» «Patrokla nāves» autors teica, «jums jāatvelk elpa, jo, nolasot visu ainu uzreiz, manu skaisto vārsmu spilgtās asprātības un vērtīgās domas jūs nogurdinās. Vai ievērojāt, cik spilgts salīdzinājums: «Viņš liesmojošs kā ugunskurs, ko ciema ļaudis dedz…» Katrs to nepratīs novērtēt, bet jūs, cilvēks ar gaišu galvu, ar īstu mākslas izpratni, jūs par to būsiet sajūsmā.»

«Bez šaubām,» viltīgi smīnēdams, komēdiju rakstnieks atbildēja, «tas ir nepārspējams, un ceru, ka jūs savā traģēdijā neaizmirsīsiet pieminēt arī to, cik cītīgi Fetīda atgaiņāja Trojas mušas, kas metās virsū Patrokla līķim.»

«Nemaz nezobojieties!» traģēdijas autors atcirta. «Labs dzejnieks drīkst riskēt ar visu. Varbūt tieši šī vieta izraisīs manī skanīgākās vārsmas. Goda vārds, to es izmantošu. Maniem darbiem,» viņš turpināja, «ir lieli panākumi. Vajag tikai redzēt, kā tiem aplaudē, kad lasu tos priekšā! Gandrīz pēc katras vārsmas esmu spiests apstāties un noklausīties uzslavās. Atceros, reiz Parīzē uzstājos kādā namā, kur pusdienās mēdz pulcēties rakstnieki, un teikšu bez tukšas lielības — tur mani par Pradonu[6] neuzskata. Starp viesiem bija ari grāfiene Vjeibruna. Viņai piemīt lieliska, izsmalcināta gaume: esmu viņas iecienītākais dzejnieks; jau sākot ar pirmo ainu, grāfiene lēja gaužas asaras. Otrajā cēlienā viņa bija spiesta apmainīt kabatas lakatiņu; trešajā — nemitīgi elsoja, bet ceturtajā viņai kļuva nelabi, un es baidījos, ka traģēdijas beigās grāfiene nenomirst kopā ar manu varoni.»

Pēc šiem vārdiem komēdiju rakstniekam, kas velti pūlējās saglabāt nopietnību, paspruka smiekli.

«Ak, cik labi man pazīstama jūsu laipnā grāfiene!» viņš teica. «Šī dāma necieš komēdijas. Viss komiskais viņai tik pretīgs, ka viņa vienmēr tūlīt pēc galvenās izrādes aiziet no teātra, lai nezaudētu skumjo noskaņojumu. Traģēdijas viņa dievina. Luga var būt laba vai slikta — ja vien tajā ir runa par nelaimīgiem mīlētājiem, tad nav šaubu, ka grāfiene būs aizkustināta. Atklāti sakot, rakstīdams nopietna satura lugas, es gan pameklētu prātīgākus vērtētājus.»

«Ak, netrūkst jau arī citu,» traģēdiju autors sacīja, «manus darbus atzīst bezgala daudz ievērojamu cilvēku un ne tikai sievietes …»

«Neieteiktu šādai atzinībai uzticēties,» komēdiju rakstnieks viņu pārtrauca. «Es sargātos no šo kritiķu sprieduma. Vai zināt, kāpēc? Šie cilvēki pa lielākajai daļai klausās lugas ļoti izklaidīgi, viņus aizrauj tikai kāda skanīga vārsma vai maiga izjūta. Ar to pietiek, lai cildinātu visu darbu, kaut arī tas patiesībā būtu vājš. Un otrādi — uztverot kādu neveiklāku vārsmu, kas nepatīkami skar ausis, viņiem vairāk neko. nevajag, lai nopeltu labu lugu.»

«Lūk, kāi» traģēdiju rakstnieks atsāka. «Jums šķiet, ka šādi kritiķi apšaubāmi, nu tad paļausimies uz partera aplausiem.»

«Lūdzu, neplātieties šeit ar savu parteri,» otrs atcirta. «Publika ir pārāk untumaina, Dažreiz tā lugas novērtējumā rupji kļūdās un mēnešiem ilgi jūsmo par vāju darbu. Tiesa gan, vēlāk visiem atdarās acis un autors pēc spožajiem panākumiem tiek gāzts no pjedestāla.»

«Man šāda neveiksme nedraud,» traģēdiju rakstnieks piezīmēja. «Manus darbus iespiež tikpat bieži, cik izrāda. Ar komēdijām ir citādi: lasot tās grāmatā, uzreiz atklājas vājās puses. Komēdijas taču ir tikai tādi sīki, nenozīmīgi gara darbi…»

«Lēnāk, lēnāk, traģēdiju rakstnieka kungs,» kolēģis viņu pārtrauca. «Šķiet, jūs aizmirstaties. Lūdzu, manā klātbūtnē izsacīties cienīgāk par komēdijām! Vai domājat, ka tās vieglāk rakstīt nekā traģēdijas? Atmetiet šo maldīgo spriedumu! Likt godīgiem ļaudīm smieties nemaz nav vieglāk kā tos saraudināt. Ņemiet vērā, ka asprātīgs sižets no ikdienas dzīves tikpat grūti izstrādājams kā viscēlākā varonības tēma.»

«Sasodīts!» ironiski iesaucās nopietnā žanra aizstāvis. «Dzirdot jūsu uzskatus, esmu sajūsmināts. Lai notiek, Kalidasa kungs, neķildosimies, turpmāk solos cienīt jūsu komēdijas, tāpat kā līdz šim tās nonievāju.»

«Jūsu nievas mani nemaz neietekmē, 2iblē kungs,» komēdiju rakstnieks dedzīgi turpināja, «un, atbildot jūsu nekaunībai, neslēpšu, ko domāju par nupat dzirdētajām vārsmām: tās ir smieklīgas, un doma, kaut arī patapināta no Homēra, tukša. Ahillejs sarunājas ar zirgiem-; tie viņam atbild. Tā taču ir nejēdzība, tāpat kā salīdzinājums ar ugunskuru, ko ciemata ļaudis dedz kalna galā. Tāda antīko dzejnieku apzag

šana godu nedara. Viņu darbi patiesībā ir apbrīnojami, bet, aizgūstot materiālu, nepieciešama smalkāka gaume par jūsējo.»

«Jūs neesat pietiekami garīgi attīstīts,» iebilda 2iblē, «lai saprastu manas dzejas skaistumu, un par sodu tam, ka atļāvāties nopelt šo ainu, tālāk vairs nelasīšu.»

«Esmu pietiekami sodīts jau ar to, ka noklausījos sākumu,» teica Kalidass. «Bet ne jau jums tiesāt manas komēdijas! Iegaumējiet, ka vissliktākais no maniem darbiem vienmēr būs daudz pārāks par katru jūsu traģēdiju un ka daudz vieglāk ir lidināties augstās sfērās un skandēt pantus par cēlām jūtām nekā izdomāt smalku, trāpīgu asprātību.»

«Ja man nav laimējies izpelnīties jūsu atzinību,» traģēdiju rakstnieks nicīgi sacīja, «tad, paldies dievam, vēl ir cits mierinājums. Galms mani vērtē daudz labvēlīgāk, un pensija, kuru man piešķīra …»

«Nepūlieties mani apžilbināt ar savām galma pensijām,» pārtrauca Kalidass. «Labi zinu, kādā veidā tās tiek piešķirtas, lai celtu lugu vērtību ļaužu acīs. Atkārtoju, neiedomājieties, ka esat gudrāks par komēdiju rakstniekiem. Un, pierādot, ka nopietnas lugas daudz vieglāk uzrakstīt, es pazemošos tiktāl, ka, atgriezies Francijā un neguvis panākumus ar komēdijām, katrā ziņā sākšu rakstīt traģēdijas.»

«Kā jau farsu sacerētājam jums netrūkst tukšas plā- tības,» traģēdiju rakstnieks piezīmēja.

«Kā rīmju kalējs, kurš par savu slavu var pateikties vienīgi viltotiem dārgakmeņiem,» komēdiju rakstnieks atcirta, «jūs esat pārāk augstās domās par sevi.»

193

«Toties jūs esat bezkauņa,» otrs cirta pretī. «Ja es pašlaik nebūtu jūsu viesis, mans mīļais Kalidasa kungs, apstākļi sarežģītos tā, ka es jums iemācītu cienīt koturnus.»

13 — 515

«Ja jums ir neatvairāma vēlēšanās izkauties, mans cēlais 2iblē kungs,» Kalidass nepadevās, «lai šis motivējums jūs nekavē, varam to izdarīt tiklab manā istabā, kā jebkurā citā vietā.»

Nākamajā mirklī rakstnieki, satvēruši viens otru pie rīkles, saklupa matos, netaupīdami ne dūres, ne spērienus. Blakus istabā gulošais itālietis, noklausījies dialogā un izdzirdis kautiņa troksni, nosprieda, ka tautieši sanākuši ragos. Piecēlies un juzdams līdzi frančiem, kaut gan pats bija tikai itālietis, viņš saaicināja ļaudis. Flāms un abi vācieši rīta svārkos steidzās itālietim talkā pretiniekus izšķirt.

—      Amizanta sadursme, — atzina dons Kleofass.

—     Acīm redzot, Francijā traģēdiju autori iedomājas esam daudz augstākā godā nekā tie, kuri raksta tikai komēdijas.

—- Bez šaubām, — Asmodejs piekrita, — pirmie jūtas pārāki par citiem tieši tikpat daudz, cik traģēdiju varoņus viņi uzskata pārākus par sulaiņiem komēdijās.

—      Bet ar ko īsti viņi pamato šo iedomību? — students vaicāja. — Vai patiesi traģēdiju grūtāk sarakstīt nekā komēdiju?

—     Jautājums, kuru uzdodat, — velns atbildēja,

—     jau simtkārt pārcilāts un joprojām tiek apspriests ik dienas. Manas domas ir šādas, un lai tās piedod tie, kas tām nepiekrīt: esmu pārliecināts, ka uzrakstīt komēdiju nav vieglāk nekā traģēdiju, jo, ja traģēdija būtu grūtāk sarakstāma, vajadzētu secināt, ka ikviens nopietnā žanra pārstāvis spēj uzrakstīt daudz labāku komēdiju nekā vistalantīgākais komēdiju rakstnieks; taču pieredze to neapstiprina. Tātad šie divi dažādie lugu veidi prasa divus atšķirīgus talantus ar līdzīgu meistarības pakāpi.

Ir laiks izbeigt šo novirzi no temata, — velns piebilda. — Gribu turpināt stāstu, kuru jūs pārtraucāt.

XV NODAĻA

Turpinājums un nobeigums stāstam par draudzības spēku

Kaut gan doņjas Teodoras kalpotāji nespēja aizkavēt kundzes nolaupīšanu, viņi vismaz bija drosmīgi cīnījušies, un šī cīņa kļuva liktenīga dažiem Alvāro Ponsas ļaudīm. Turklāt starp ievainotajiem viens bija tik smagi cietis, ka, nespēdams sekot biedriem, pusdzīvs palika guļam smiltīs.

Nelaimīgais izrādījās dona Alvāro sulainis; redzot, ka ievainotais vēl elpo, ļaudis viņu ienesa pilī, netaupīdami pūles, lai atgrieztu pie samaņas. Beidzot viņš atvēra acis, taču, zaudējis daudz asiņu, likās ļoti vārgs. Lai sulaini piespiestu runāt, pils ļaudis solīja rūpēties par viņu un nenodot bargās tiesas rokās, ja tikai viņš neslēps, uz kurieni kungs aizvedis doņju Teodoru.

Solījums ievainoto nomierināja, kaut gan viņa stāvoklī velti bija cerēt, ka būs iespējams kādreiz to

13' 195

izmantot. Saņēmis pēdējos spēkus, ievainotais vārgā balsī apstiprināja faktus, kas bija jau zināmi donam Fadrikem. Vēl sulainis pateica, ka dons Alvāro nolēmis aizvest Sifuentesa atraitni uz Sasāri Sardīnijās salā pie sava radinieka, kura autoritāte un aizbildniecība nodrošinās viņiem patvērumu.

Šis norādījums mazliet kliedēja Mendosas un tolē- dieša bezcerību. Pametuši ievainoto pilī, kur viņš pēc dažām stundām nomira, abi atgriezās Valensijā, prātojot, kā tālāk rīkoties. Viņi nolēma kopīgi uzmeklēt naidnieku viņa slēptuvē. Drīz vien divatā bez pavadoņiem iesēdušies kuģī, kas gāja uz Deniju, viņi devās uz Puerto de Maonu, no kurienes cerēja laimīgi sasniegt Sardīniju. Un patiesi, vēl nepaguvuši iebraukt ostā, abi uzzināja, ka tūlīt pat kāds kravas kuģis aties uz Kaljāri. Šo gadījumu tad viņi arī izmantoja.

Kuģis izbrauca lieliskā ceļa vējā — labāku nevarēja vēlēties; taču piecas sešas stundas vēlāk vējš aprima; un nakti, vējam grozoties, viņi bija spiesti lavierēt, gaidot, kad tas atkal mainīsies. Tāda veida brauciens ilga trīs dienas. Ceturtajā ap pulksten diviem pēcpusdienā ceļotāji pamanīja ar pilnu jaudu tuvojamies svešu burinieku. Vispirms viņi to noturēja par tirdzniecības kuģi, bet, kad tas bez jebkāda karoga piebrauca klāt gandrīz šāviena attālumā, neviens vairs nešaubījās, ka šis burinieks pieder pirātiem.

Viņi nemaldījās: kuģi vadīja Tunisijas korsārs, pārliecināts, ka kristieši padosies bez cīņas; bet, redzēdams to nomainām buras un pielādējam lielgabalu, viņš sprieda, ka sadursme būs nopietnāka, nekā cerēts. Tāpēc pirāti apstājušies arī nomainīja buras un gatavojās cīņai.

Sākās savstarpēja apšaude, taču kristiešiem, šķiet, vairāk laimējās; cīņas vidū Tunisijas korsāram palīgā negaidot piesteidzās kāds lielāks, labāk bruņots Alžī- rijas korsāra kuģis. Tas tuvojās spāņiem ar pilnu jaudu, nostādot tos starp divām ugunīm.

Tad kristiešiem saplaka dūša un, negribēdami turpināt cīņu, kas kļuva pārāk nevienlīdzīga, viņi pārstāja šaut. Alžīrijas kuģa pakaļgalā iznāca kāds vergs un spāniski sauca, lai kristieši, ja vēlas tikt apžēloti, uzņem kursu uz Alžīriju. Pēc tam kāds turks sāka vicināt gaisā zeltītiem pusmēnešiem cauraustu zaļa tafta vimpeli. Nopratuši, ka pretoties nav nozīmes, kristieši vairs neaizstāvējās. Viņus pārņēma šausmīga grūtsirdība, jo viņiem, brīviem cilvēkiem, draudēja verdzība; kapteinis, bīdamies ar ilgāku vilcināšanos uzbrucējus sakaitināt, nolaida sava burinieka karogu un, ielēcis laivā kopā ar dažiem matrožiem, padevās alžīriešu korsāram.

Pirāts daļu savas komandas nosūtīja uz spāņu kuģi, proti, pievākt visu, kas tur atrodams. Līdzīgu pavēli saviem padotajiem deva Tunisijas pirāts, un tā visi nelaimīgā spāņu kuģa pasažieri tika acumirklī atbruņoti un aplaupīti; pēc tam kristiešus pārcēla uz alžīriešu kuģi, kur pirātu vadoņi lozējot tos sadalīja sava starpā.

Mendosa un viņa draugs vēl samierinātos, ja abi vismaz būtu krituši vienam pirātam. Vergu važas neliktos tik smagas, ja varētu tās nest divatā. Taču ļaunais liktenis, izgāzdams pār viņiem savu bardzību, donu Fadriki piešķīra Tunisijas korsāram, bet donu Huanu alžīrietim. Varat iedomāties draugu izmisumu, kad pienāca šķiršanās brīdis. Abi metās ceļos pirātu priekšā, lūgdami, lai atstāj viņus kopā. Bet nežēlīgie korsāri, kuru sirdis nemīkstināja pat aizkustinošākās scēnas, bija un palika nepielūdzami. Tieši otrādi — uzskatīdami, ka abi gūstekņi ir ievērojamas personas, par kurām var pieprasīt krietnu izpirkšanas maksu, viņi nolēma tos savstarpēji sadalīt.

Nopratuši, ka cietsirdīgie pirāti neatmaigs, Men- dosa un Sarate saskatījās, un viņu acis pauda bezgalīgu izmisumu. Kad laupījuma sadale beidzās un Tunisijas pirāts ar laimētajiem vffgiem gatavojās braukt mājās, abi draugi gandrīz vai mira aiz bēdām. Piegājis klāt tolēdietim, Mendosa, cieši viņu apskaudams, teica:

«Vai tiešām mums lemts šķirties? Cik tas ir briesmīgi! Nepietiek, ka nekaunīgais doņjas Teodoras laupītājs paliek nesodīts, liktenis mums vēl liedz būt kopā un dalīties sāpēs un nožēlā. Ak, don Huan, ar ko tā esam nokaitinājuši debesis, ka tās izgāž savas dusmas pār mums?»

«Nelaimes cēlonis nav tālu jāmeklē,» dons Huans atbildēja, «vainīgs esmu vienīgi es. Divu manis pazudināto cilvēku nāve ļaužu acīs varbūt ir attaisnojama, taču laikam debesis to man nepiedod, reizē sodot arī jūs, tāpēc ka draudzējaties ar mani, ko pelnīti vajā liktenis.»

Tā spriežot, draugi lēja asaras un elsoja tik smagi, ka pārējos gūstekņus tas aizkustināja ne mazāk kā viņu pašu bēdas. Bet Tunisijas kuģa matroži, vēl mežonīgāki par savu kapteini, redzēdami Mendosu kavējamies izkāpt, rupji atrāva viņu no drauga un, apbērdami sitieniem, aizvilka līdzi,

«Dzīvo sveiks, dārgais draugs,» Mendosa uzsauca, «mēs vairs neredzēsimies! Doņja Teodora nav atriebta. Pat visnežēlīgākās mocības, kuras mums gatavo barbari, man liksies vieglāk panesamas par šo apziņu.»

. Dons Huans nespēja atbildēt: redzot, kā apgājās ar viņa draugu, viņš sašutumā zaudēja valodu. Stāsta turpmākā norise liek pasekot tolēdietim, tāpēc pagaidām pametīsim donu Fadriki uz Tunisijas kuģa.

Alžīriešu korsārs uzņēmā kursu uz savu ostu; kad kuģis piestāja krastā, gūstekņi tika aizvesti pie sul- tana, bet no turienes uz tirgu, kur tos mēdz pārdot. Kāds Mesomorto virsnftks nopirka donu Huanu savam kungam, kas jaunajam vergam lika strādāt harēma dārzā. Darbs, kaut ari smags, nepieradušajam muižniekam tomēr bija patīkams, jo ļāva palikt vienatnē; dons Huans savā stāvoklī neko vairāk nevēlējās kā brīvi ļauties pārdomām par notikušo nelaimi. Nemitīgi gremdēdamies skumjajās atmiņās, viņš nepūlējās atgaiņāt drūmās pagātnes ainas, it kā smeldamies tajās veldzi.

Reiz dons Huans, strādājot dārzā, dziedāja sērīgu dziesmiņu, nemaz nemanīdams beju, kurš pastaigājās dārzā. Mesomorto apstājās paklausīties. Verga balss likās diezgan patīkama, un, pienācis tuvāk, bejs ziņkārīgi apvaicājās, kā vergu sauc. Tolēdietis atbildēja, ka viņa vārds ir Alvāro. Ieradies šeit, viņš pēc vergu paraduma uzskatīja par vajadzīgu pārmainīt vārdu un pieņēma pirmo, kas, pastāvīgi domājot par doņju Teodoru un viņas nolaupītāju, viņam iešāvās prātā. Mesomorto, pietiekami labi runādams spāniski, iztaujāja jaunekli par Spānijas paražām, it īpaši par to, ko tur mēdz darīt vīrieši, lai patiktu sievietēm, un dona Huana atbilde beju ļoti apmierināja.

«Alvāro,» viņš teica, «tu liecies man pārāk gudrs, neticu, ka esi cēlies no vienkāršiem ļaudīm, bet, lai būtu kā būdams, tava laime, ka esi man iepaticies un ka vēlos tevi pagodināt ar savu uzticību.»

Dons Huans, nometies beja priekšā ceļos, pielika viņa mantijas malu pie lūpām, acīm un pieres, tad atkal piecēlās.

«Pierādot savu uzticību,» Mesomorto turpināja, «vispirms daru tev zināmu, ka manā harēmā mīt Eiropas skaistākās sievietes. Starp tām kāda skaistule, kurai nav līdzīgas. Manuprāt, tādas pat sultānam nav, lai gan kuģi viņam ik dienas atved daiļavas no dažādām pasaules malām. Manai verdzenei seja tik skaista kā saule, stāvs vijīgs kā Ēdenes rožu krūma zariņš; saproti jel, viņa manf^pagalam apbūrusi.

Taču ar tik retu daili apveltītais dabas brīnums grimst dziļās skumjās, kuras nespēj gaisināt ne laiks, ne mana mīlestība. Liktenis gan pakļāvis šo sievieti man, tomēr ne reizi vēl neesmu apmierinājis savu iekāri. Nemitīgi to apslāpēdams, gluži pretēji citiem man līdzīgajiem, kuri tiektos vienīgi pēc jutekliskas baudas, esmu nolēmis ar uzmanības pierādījumiem un cieņu, kādu kristiešu verdzenei kaunētos apliecināt pat nekrietnākais musulmanis, iekarot viņas sirdi.

Tomēr visas manas pūles skaistules grūtsirdību tikai padziļina, un viņas spītība kļūst apnīkstoša. Neviena no verdzenēm tik dziļi nav pārdzīvojusi savu nebrīvi: mani laipnie skatieni arvien ātri uzveikusi viņu skumjas. Bet šīs skaistules mūžīgā grūtsirdība laupa man pacietību. Pirms ļaujos savai kaislei, katrā ziņā mēģināšu vēl kaut ko darīt: gribu izmantot tavu starpniecību. Būdama kristiete, turklāt tava tautiete, daiļā verdzene tev uzticēsies, un tu labāk nekā jebkurš spēsi viņu pārliecināt. Cildini manu augsto kārtu un bagātību, iestāsti, ka viņa man būs dārgāka par visām pārējām verdzenēm, ja vajadzīgs, liec manīt, ka viņa drīkst cerēt uz Mesomorto sievas godu, un saki, ka cienīšu viņu pat vairāk nekā vienu no sultāna sievām, kuras roku viņa augstībai labpatiktos man piedāvāt.»

Vēlreiz nometies beja priekšā ceļos, dons Huans, ne visai apmierināts par uzdevumu, tomēr solījās, ka centīsies to izpildīt.

«Gana strādāts,» Mesomorto teica, «met mieru un seko man! Pārkāpjot paradumu, ļaušu tev parunāt ar skaistuli divatā. Tikai sargies ļaunprātīgi izmantot manu uzticību! Nodevība tiks sodīta ar tādām mocībām, kādas svešas pat turkiem, Lūko pārvarēt savas bēdas un tici, ka tava brīvība atkarīga no manu ciešanu gala.

Pametis darbu, dons Huans sekoja bejam, kurš vispirms devās brīdināt skumstošo verdzeni par gaidāmo tikšanos ar viņa sūtni.

Jaunā sieviete sēdēja kopā ar divām vecākām biedrenēm, kuras, ieraugot Mesomorto, aizgāja. Skaistā verdzene pazemīgi sveicināja atnācēju, taču nespēja noslēpt bailes, kas viņu allaž pārņēma, sastopot beju. To manījis, bejs mierinot teica:

«Dailā gūstekne, traucēju tikai tāpēc, lai pavēstītu, ka starp maniem vergiem atrodas kāds spānis, ar kuru jūs varbūt labprāt patērzētu. Ja vēlaties viņu redzēt, ļaušu jums tikties bez lieciniekiem.»

Skaistā verdzene atbildēja, ka labprāt parunātos ar savu tautieti.

«Tūlīt viņu atsūtīšu,» bejs turpināja. «Varbūt viņam izdosies kliedēt jūsu skumjas.»

Teicis šos vārdus, Mesomorto devās prom un, uzmeklējis tolēdieti, gandrīz čukstus pavēstīja:

«Tu drīksti iet pie viņas, bet tūlīt pēc sarunas ierodies pie manis un visu izstāsti.»

Dons Huans nekavējoties iegāja verdzenes istabā, aizvēra durvis un, acu nepaceldams, sveicināja; arī viņa, lāgā nepaskatījusies uz ienācēju, atņēma sveicienu; taču, pēkšņi vērīgāk viens otrā palūkojušies, abi priecīgā pārsteigumā iekliedzās.

«Augstā debess!» viņai tuvodamies, teica tolēdietis. «Vai kāds rēgs viļ manas acis, vai arī es tiešām redzu jūs, doņja Teodora?»

«Ak, don Huan!» daiļā verdzene iesaucās. «Vai tiešām tas esat jūs?»

«Jā gan, kundze,» maigi noskūpstīdams viņas roku, dons Huans atteica, «es pats — dons Huans. Lai jums to apliecina prieka asaras, kuras atkalredzoties nespēju valdīt, un sajūsma, ko var izraisīt vienīgi jūsu klātbūtne. Es vairs nenosodu likteni, ja tas man jūs atkal atdevis… Bet kur gan šis neizmērojamais prieks mani novedis? Pavisam piemirsu, ka neesat brīva. Kā jūs šeit nokļuvāt? Kā paglābāties no dona Alvāro pārdrošās nekaunības? Ak, cik daudz uztraukumu tā man sagādāja, un baismi kļūst, iedomājoties, ka debesis neatbalstīja tikumību!»

«Donu Alvāro Ponsu dievs manis dēļ sodījis,» doņja Teodora atbildēja. «Ak, ja pietiktu laika jums visu izstāstīt…»

«Laika netrūks,» dons Huans viņu pārtrauca. «Bejs atļāva mums izrunāties un, kas it īpaši pārsteidzoši, — bez lieciniekiem. Izmantosim šos laimīgos mirkļusl Stāstiet visu, kas noticis, kopš esat nolaupīta.»

«Bet kas jums teica, ka mani nolaupījis dons Alvāro?»

«Tas man zināms pārāk labi,» dons Huans atbildēja.

Tad viņš īsi paskaidroja, kādā veidā visu atklājis, kā viņi kopā ar Mendosu kuģī braukuši meklēt vainīgo un kā viņus sagūstījuši korsāri. Kad viņš beidza, doņja Teodora uzsāka savu stāstu:

«Lieki teikt, cik ļoti izbijos, kad mani sagūstīja maskējušies vīri. Laupītāju rokās es paģību un, kad beidzot atjēdzos no ģīboņa, kas droši vien bija ieildzis, redzēju, ka abas ar istabeni Inesi atrodamies kajītē uz kuģa un kuģis brauc pilnās burās atklātā jūrā.

Nodevīga Inese sāka mani pierunāt, lai samierinos ar notikušo, un es secināju, ka viņa sabiedrojusies ar laupītājiem. Alvāro Ponsa iedrošinājās ienākt manā kajītē un, nometies ceļos man pie kājām, teica: «Kundze, piedodiet, ka biju spiests izvēlēties šo līdzekli, lai jūs iegūtu. Pati zināt, kā es jūs cienīju un kāda nepārvarama kaisle lika man cīnīties par jūsu labvēlību līdz tai dienai, kad devāt priekšroku dcnam Fadrikem. Ja manas jūtas pret jums būtu parastas, es sen jau tās apspiestu un samierinātos ar savu nelaimīgo likteni, bet man lemts dievināt jūsu skaistumu. Par spīti tam, ka mani nicināt, es nespēju atbrīvoties no jūsu pievilcības varas. Taču nebīstieties manas negantās kaisles. Ne jau tāpēc jūs nolaupīju, lai varmācīgi aizskartu jūsu godu; vēlos jūs aizvest tur, kur varēsim savienot mūsu sirdis svētām, nesaraujamām saitēm.»

Viņš sacīja vēl daudz ko citu, kas nav palicis atmiņā; taču, klausoties viņā, radās iespaids, ka, gribēdams ar varu mani apprecēt, viņš rīkojas nevis kā varmāka, kas uzskatāms par laupītāju, bet gan kā kaislīgs mīlētājs. Kamēr dons Alvāro runāja, es izmisusi raudāju. Tāpēc viņš aizgāja, nolēmis ar liekiem vārdiem nešķiest laiku. Kad, ejot prom, Alvāro Ponsa slepeni pamāja Inesei, es nopratu, ka istabenei uzdots atbalstīt argumentus, ar kuriem viņš centās mani apžilbināt, lai vieglāk mani iegūtu.

Inese nekavējās paklausīt: viņa pat lūkoja iestāstīt, ka pēc tik atklātas nolaupīšanas es nedrīkstu noraidīt dona Alvāro roku, kaut arī tas man nepatiktu, un ka manas labās slavas dēļ sirdij jānesot upuris. Bet šīs briesmīgās laulības nepieciešamības pierādījums nebija īstais veids, kā izbeigt manas bēdas. Es nebiju nomierināma. Inese palika pusvārdā, kad pēkšņi mūsu uzmanību saistīja milzīgs troksnis uz klāja. To sacēla dona Alvāro ļaudis, ievērojuši lielu kuģi ar pilnu jaudu nākam tieši uz mums. Mūsu burinieks nebija tik veikls, lai spētu izbēgt svešajam. Tas tuvojās, un drīz vien saklausījām saucienus: «Padodieties! Padodieties!» Taču Alvāro Ponsam un viņa vīriem, kuri labāk mirtu nekā padotos, netrūka drosmes cīnīties. Sākās nikna kauja; sīkāk pie tās nekavēšos; teikšu tikai, ka dons Alvāro kopā ar savu ekipāžu šajā izmisīgajā cīniņā krita. Mums abām pavēlēja iekāpt svešajā kuģī, kurš piederēja Mesomorto un kura komandieris bija viņa virsnieks Abi Ali Osmans.

Ar zināmu pārsteigumu Abi Ali mani ilgi noraudzījās un, pēc tērpa nopratis, ka esmu spāniete, kastī- liešu valodā mani uzrunāja: «Apvaldiet savas sāpes, neuztraucieties par to, ka esat nokļuvusi verdzībā; šī nelaime bija neizbēgama. Bet ko es saku — nelaime? Tā ir laime, par kuru jums jāpriecājas; jūs esat pārāk skaista, lai iztiktu ar kristīgiem pielūdzējiem. Dievs jūs nav radījis, domādams par nožēlojamiem mirstīgajiem; jūs pelnāt pasaules ievērojamāko vīru mīlu; vienīgi musulmaņi ir cienīgi jūs iegūt. Tagad mēs atkal dosimies uz Alžīriju,» viņš piebilda. «Kaut arī cita laupījuma nav, nešaubos, ka mans pavēlnieks ar šo braucienu būs apmierināts. Ticu, ka bejs nenosodīs vēlēšanos pēc iespējas drīzāk nodot viņam skaistuli, kura kļūs viņa iepriecinājums un visa harēma krāšņākā rota.»

Dzirdot šos vārdus, sapratu, kas mani sagaida, un sāku raudāt vēl nevaldāmāk. Bet Abi Ali, iztulkodams manas bailes citādi, tikai smējās un brauca uz Alžīriju, kamēr es mirku vienās asarās. Gan raidīju pret debesīm nopūtas, lūdzot dieva palīdzību, gan ilgojos, lai mums uzbruktu kristiešu kuģi vai lai viļņi mūs aprītu. Cerēju, ka sāpes un asaras padarīs mani atbaidošu un es bejam nepatikšu. Veltīgas cerības, kuras man iedvesa draudošās briesmas. Mēs sasniedzām ostu; mani atveda uz šo pili; es nostājos Mesomorto priekšā.

Vairs neatminu, ko Abi Ali teica, rādot mani savam pavēlniekam, nezinu arī, ko bejs viņam atbildēja, jo viņi sarunājās turciski; tikai pēc žestiem un skatieniem nojautu, ka esmu, kā par nelaimi, viņam iepatikusies; un apliecinājums, ko viņš man vēlāk spāniski teica, iedzina mani galīgā izmisumā.

Nelīdzēja, ka metos bejam pie kājām, solīdama visu, ko vien viņš vēlētos, kā savu izpirkšanas maksu, nelīdzēja, ka, paļaudamās uz viņa alkatību, biju ar mieru ziedot savu mantu; viņš atbildēja, ka augstāk par visas pasaules bagātībām vērtējot mani. Bejs lika man ierādīt šo istabu, greznāko visā pilī, un kopš tā laika viņam nekā nav žēl, lai izkliedētu manas dziļās skumjas. Viņš ved šurp vergus un verdzenes, kas prot dziedāt un spēlēt. Viņš atņēma man Inesi, domādams, ka viņa tikai padziļina manas bēdas, un tagad mani apkalpo divas vecākas verdzenes, kuras stāsta bez gala par sava pavēlnieka kvēlo mīlestību un dažādiem priekiem, kas mani sagaida.

Bet šie mēģinājumi mani iepriecināt panāk gluži pretējo. Mani nekas nespēj nomierināt. Ieslēgta šajā baismīgajā pilī, kur ik dienas skan nevainīgu cilvēku vaimanas, es ciešu ne vien savas nebrīves dēļ, bet vairāk aiz šausmām, ko izraisa beja pretīgā mīlestība. Kaut arī pagaidām viņš izturas kā laipns, cienījams pielūdzējs, no manis neatkāpjas bailes, jo bīstos, ka viņam šī pieklājība, kas varbūt jau tagad nav patīkama, drīz apniks un viņš ļaunprātīgi izmantos savu varu. Dzīvoju vienās bažās, un katrs mirklis man sagādā jaunas mokas.»

Doņja Teodora nespēja izteikt šos vārdus bez asarām. Dons Huans bija līdz sirds dziļumiem aizkustināts.

«Kundze, ne velti jums nākotne tēlojas tik drūmās krāsās,» viņš sacīja, «esmu nobažījies tāpat kā jūs. Beja cieņa pret jums var izbeigties ātrāk nekā domājat. Pazemīgais mīlētājs nekavēsies nomest laipnības masku. Par to nemaz nešaubos un paredzu jums draudošās briesmas.»

«Bet es nepalikšu vienkārša vērotāja lomā,» dons Huans apņēmīgi turpināja. «Arī es neesmu brīvs, taču izmisums man dod spēku, un, pirms Mesomorto jūs aizskars, es viņu nogalināšu …»

«Ak, don Huan,» Sifuentesa atraitne pārtrauca, «kā jūs iedrošināties kalt šādus plānus? Sargieties tos īstenoti Beja nāvei var būt briesmīgas sekas. Vai turki to neatriebs visnežēlīgākā veidā?… Nē, nespēju bez šausmām to iedomāties! Turklāt vai vērts veltīgi riskēt? Vai, nogalinot beju, jūs atdosiet man brīvību? Ak nē! Tikšu pārdota citam neģēlim, kurš varbūt ciehīs mani vēl mazāk nekā Mesomorto. Augstā debess, pierādi savu taisnīgumu: tu pazīsti beja rupjās tieksmes; spried taisnu tiesu, neliec man izmantot dunci vai indi un novērs neizpērkamu grēku!»

«Nudien, kundze, debesis to nepieļaus,» dons Huans teica. «Es jaušu, ka tās mani spēcina. Nupat man kaut kas iešāvās prātā: tas droši vien ir dieva slepens padoms. Bejs ļāva mums tikties tāpēc vien, lai es jūs pierunātu atbildēt viņa jūtām. Tūlīt būšu spiests pavēstīt viņam mūsu sarunas iznākumu. Beju vajag piemānīt. Teikšu, ka esat sākusi samierināties ar dzīvi, ka viņa laipnā izturēšanās remdē jūsu sāpes un ka, līdzīgā garā turpinot, viņš drīkst cerēt uz visu. Jums no savas puses tas jāatbalsta. Kad satiksiet beju, nerādieties tik noskumusi kā parasti. Izliecieties, ka viņa vārdi jums būtu zināmā mērā patīkami.»

«Kāda liekulība!» doņja Teodora uztraucās. «Vai tikla, godīga dvēsele drīkst tā pazemoties? Un kāda būs alga par šo pretīgo izlikšanos?»

«Beju šāda pārmaiņa aplaimo,» dons Huans turpināja, «viņš ar savu laipnību centīsies jūs galīgi iekarot. Es pa to laiku gādāšu, ka tiekat brīvībā. Nenoliedzami — uzdevums nebūs viegls, bet man pazīstams kāds gūsteknis, kura māksla, ceru, mums noderēs.

Tagad jūs pametīšu,» viņš turpināja, «jāsāk steidzīgi rīkoties. Mēs vēl redzēsimies. Vispirms došos pie beja un lūkošu apslāpēt viņa kvēli ar iepriecinošiem stāstiem. Esiet gatava viņu uzņemt, kundze! Patēlojiet, pacentieties! Lai jūsu acis, kurām netīk beja klātbūtne, neraugās pārāk naidīgi un bargi. Lai jūsu lūpas, kuras atveras, tikai sūdzoties par likteni, runā vārdus, kas viņam glaimotu. Nebīstieties izrādīt lieku labvēlību. Soliet visu un nedodiet neko.»

«Lai notiek,» doņja Teodora piekrita. «Izpildīšu, ko vien jūs liksiet, jo draudošā nelaime spiež tā rīkoties. Ejiet, don Huan, un dariet visu iespējamo, lai izbeigtu manu verdzību. Būšu divkārt laimīga, savu brīvību saņemot no jums.»

Paklausīdams Mesomorto pavēlei, tolēdietis tūlīt pat devās pie viņa.

«Nu, Alvāro, kādas vēstis tu nes no daiļās gūsteknes?» bejs satraukts vaicāja. «Vai noskaņoji viņu manis labā? Ja teiksi, ka nav cerību uzveikt viņas neciešamās skumjas, tad, zvēru pie sultāna galvas, šodien pat ar varu panākšu to, kas liegts manai mīlestībai.»

«Pavēlniek,» dons Huans atbildēja, «nav nekādas vajadzības pēc tik drausmīga zvēresta. Vara jums nebūs jāizmanto, lai apmierinātu savu iekāri. Šī jaunā verdzene nevienu vēl nav mīlējusi. Viņa lepni noraidījusi visus Spānijas ievērojamāko augstmaņu piedāvājumus. Dzimtenē viņa dzīvoja kā karaliene; šeit viņa kļuvusi verdzene; lepnā dvēsele nespēj aizmirst bijušā un tagadējā stāvokļa atšķirību. Tomēr, kā visas sievietes, šī augstprātīgā spāniete saradīs ar nebrīvi. Iedrošinos teikt, ka jau tagad verdzības važas viņu tik ļoti vairs nenospiež. Jūsu uzmanība un laipnība, negaidītā cieņa un gādība remdē viņas bēdas un pamazām uzveic lepnumu. Pacentieties saglabāt viņas labvēlību, mans pavēlniek! Izturieties pret viņu joprojām ar cieņu, apburiet šo skaistuli ar jauniem uzmanības pierādījumiem, un jūs gūsiet uzvaru, viņa ātri vien pakļausies un jūsu skavās aizmirsīs ilgas pēc brīvības,»

«Tavi vārdi mani sajūsmina!» bejs iesaucās. «Paļaujos uz cerībām, kuras tu man iedves. Jā, es pacietīgi savaldīšu savu kvēli, lai jo tīkamāk to apmierinātu. Bet vai tik tu mani nekrāp, varbūt esi maldījies? Gribu tūlīt pat ar verdzeni parunāt. Gribu redzēt, vai tiešām viņas acīs lasāmas tik vilinošas cerības, kuras sakies ievērojis.»

To pateicis, bejs aizsteidzās pie doņjas Teodoras, bet tolēdietis atgriezās dārzā un uzmeklēja dārznieku, vergu, kura veiklo mākslu bija nolēmis izmantot, atbrīvojot Sifuentesa atraitni.

Šis dārznieks, vārdā Fransisko, bija dzimis Navarrā. Kalpodams vairākiem saimniekiem, pirms nokļuva pie beja, viņš bija lieliski iepazinis Alžīriju.

«Fransisko, mans draugs,» dons Huans viņu uzrunāja, «vai zināt, esmu ļoti nobēdājies. Šajā pilī atrodas kāda ievērojama dāma no Valensijas. Viņa lūgusi, lai Mesomorto nosaka viņas izpirkšanas maksu, taču bejs, viņā iemīlējies, nevēlas to darīt.»

«Un kādēļ tas jums tik ļoti rūp?» Fransisko vaicāja.

«Arī es esmu valensietis. Mūsu vecāki ir tuvi draugi,» tolēdietis atbildēja, «gribu darīt visu, lai šo dāmu atbrīvotu.»

«Tas tik viegli neizdosies,» Fransisko atteica, «bet, ja dāmas vecāki būtu ar mieru labi samaksāt, ticiet droši, ka es to izkārtotu.»

«Par atlīdzību nešaubieties,» dons Huans apgalvoja, «zvēru, ka jums samaksās, it īpaši viņa pati. Dāmu sauc doņja Teodora. Viņa ir atraitne, mantojusi no vīra lielu bagātību, un tikpat devīga, cik bagāta. Vārdu sakot, esmu spānis, turklāt dižciltīgs, uz maniem vārdiem varat paļauties.»

«Labi,» teica dārznieks, «ticēdams jūsu solījumam, uzmeklēšu savu paziņu katalonieti, kas atteicies no kristīgās ticības, un piedāvāšu …»

«Vai jums prāts!» tolēdietis sašutis viņu pārtrauca, «Vai drīkst uzticēties nelietim, kurš nekaunīgi atteicies no savas ticības…»

«Kaut arī viņš ir mūsu ticības noliedzējs,» Fransisko savukārt pārtrauca, «tomēr godīgs. Manuprāt, tāds cilvēks nožēlu pelna vairāk nekā naidu, un, ja viņa grēku varētu piedot, es to katrā ziņā darītu. Pastāstīšu jums īsumā šā atkritēja dzīves stāstu.

Viņš ir ārsts, dzimis Barselonā. Kad dzimtenē ar darbu lāgā neveicās, ārsts nolēma apmesties Karta- hēnā, cerēdams, ka līdz ar dzīves vietas maiņu mainīsies arī viņa liktenis. Kopā ar māti viņš iekāpa kuģī, lai dotos prom, bet ceļā viņus ielenca Alžīrijas pirāti un sagūstījuši atveda uz šo pilsētu. Abus pārdeva — māti kādam mauram, bet ārstu turkam, kas izturējās pret viņu tik ļauni, ka viņš pieņēma muhamedāņu ticību, lai izbeigtu briesmīgās verdzības mokas un atbrīvotu māti, kuras saimnieks, maurs, arī bija īsts neģēlis. Un tā, salīdzis pie kāda pašā, katalonietis piedalījās dažos pirātiskos sirojumos, kur nopelnīja četrsimt patagonu. Daļu viņš izlietoja, izpērkot māti, bet par atlikumu nolēma sirot jūrās uz savu roku.

209

Viņš kļuva kapteinis. Nopircis nelielu bezklāja burinieku, ticības atkritējs kopā ar dažiem turku zaldātiem, kuri viņam piebiedrojās, uzsāka klejojumus jūrā starp Alikanti un Kartahēnu. Viņš atgriezās ar vērtīgu laupījumu, devās otrreizējā sirojumā, un šie braucieni bija tik veiksmīgi, ka viņš jau varēja iegādāties lielāku kuģi, ar kura palīdzību sagrāba milzu bagātības; taču drīz laime no viņa novērsās. Kādudien katalonietis uzbruka franču fregatei, kas tā sapostīja viņa kuģi, ka tas tik tikko sasniedza Alžīrijas ostu. Tā kā šajā zemē pirātus vērtē pēc sirojumu panākumiem, ticības noliedzēja neveiksmes iemantoja turku nicināšanu. Tas viņu kaitināja un satrauca. Viņš pārdeva kuģi un apmetās priekšpilsētas

14 - 515

mājiņā, kur par atlikušo naudu dzīvo kopā ar māti un dažiem vergiem.

Es bieži viņu apciemoju. Mēs abi reiz vergojām pie viena saimnieka. Esam kļuvuši lieli draugi; viņš man uztic savas visslepenākās domas un vēl pirms trim dienām ar asarām acīs atzinās, ka nespēj rast mieru, kopš nelaimīgi atteicies no savas ticības: lai remdētu sirdsapziņas pārmetumus, kas viņu nemitīgi plosa, viņš reizēm ir gatavs nomest turbānu un tādējādi izpirkt savu grēku, kaut gan par to draud sods tikt publiski sadedzinātam uz sārta.

Tāds ir mans paziņa, pie kura esmu nolēmis griezties,» Fransisko turpināja, «uz šo vīru var paļauties. Aizbildināšos, ka eju uz tirgu, bet patiesībā došos pie viņa. Ieteikšu mest pie malas veltīgās nožēlas par to, ka novērsies no baznīcas, un labāk padomāt, kā pie tās atgriezties: šim nolūkam vajadzētu tikai iegādāties kuģi, izlaist baumas, ka dīkdienība viņam apnikusi un viņš vēlas atsākt sirojumus uz jūras, un mēs visi ar šo kuģi sasniegtu Valensijas krastus, kur doņja Teodora viņam nodrošinātu Barselonā bezrūpīgu dzīvi līdz mūža beigām.»

«Jā, dārgais Fransisko,» sajūsmināts par cerībām, ko navarrietis viņam iedvesa, dons Huans iesaucās, «jūs drīkstat šim vīram solīt visu. Esiet drošs, jums abiem tiks bagātīgi atlīdzināts. Bet vai ticat, ka plānu izdosies īstenot, kā esat iecerējis?»

«Iespējami arī sarežģījumi, kurus šobrīd grūti paredzēt,» Fransisko atteica, «bet gan jau tiksim ar tiem galā. Alvāro, ceru, ka nodoms izdosies,» viņš aizejot piebilda, «un es atgriežoties pārnesīšu labas vēstis.»

Tolēdietis nepacietīgi gaidīja Fransisko, kurš, pārnācis pēc trim četrām stundām, teica:

«Runāju ar katalonieti, izklāstīju mūsu plānus, un mēs ilgi spriedām, līdz beidzot vienojāmies, ka viņš nopirks nelielu labi apgādātu kuģi; izmantojot ap-

stakli, ka par matrožiem nav liegts ņemt vergus, komandu savervēsim tikai no savējiem, bet, lai nevienam nerastos aizdomas, salīgsim vēl divpadsmit turku zaldātus, it kā patiesi gatavotos pirātiskam ceļojumam; nakti divas dienas pirms paredzētās aizbraukšanas viņš kopā ar saviem vergiem iekāps kuģī, klusītiņām pacels enkuru un, nelielā laiviņā piebraucis krastā pie šā dārza vārtiņiem, kas iziet uz jūru, paņems mūs līdzi. Tāds ir mūsu nodoms. Varat to pavēstīt savai paziņai — sagūstītajai dāmai, un galvoju, ka pēc pāris nedēļām, ne vēlāk, viņa būs brīva.»

Dons Huans bija bezgala laimīgs, ka varēs iepriecināt doņju Teodoru ar tik patīkamu ziņu. Lai dabūtu atļauju tikties, viņš nākamajā dienā uzmeklēja Mesomorto un vaicāja:

«Piedodiet, seņjor, ka iedrošinos jautāt, kāda īsti jums šķita daiļā verdzene. Vai tagad esat mierā ar viņu?»

«Esmu sajūsmināts,» bejs atbildēja, «vakardien viņas acis vairs nevairījās mana vismaigākā skatiena. Viņas vārdos, kuros līdz šim skanēja viena vienīga gaušanās par likteni, nejautu ne mazāko sūdzību, un likās pat, ka viņa uzmanīgi un laipni uzklausa mani. Par šo pārmaiņu jāpateicas tikai tev un tavām pūlēm, Alvāro. Redzu, tu labi pazīsti savas zemes sievietes. Parunā ar viņu vēlreiz, vēlos, lai tu novestu līdz galam to, ko tik veiksmīgi iesāki. Nežēlo pūles un pacenties pasteidzināt manu laimi! Tad nekavēšos noņemt tev važas un, zvēru pie mūsu varenā pravieša dvēseles, aizsūtīšu atpakaļ uz dzimteni ar tādu bagātību, kuru ieraugot kristieši nemaz neticēs, ka esi bijis verdzībā.»

14*

211

Tolēdietis visādi atbalstīja Mesomorto maldus: izlikdamies dziļi aizkustināts par vilinošajiem solījumiem, viņš apgalvoja, ka vēlas, kaut tie drīzāk piepildītos, un steidzās pie skaistās gūsteknes. Doņja

Teodora sēdēja viena pati savā istabā. Vecās verdzenes, kuras viņu apkalpoja, bija nodarbinātas citur. Dons Huans pastāstīja, kādu plānu izdomājis navar- rietis kopā ar ticības noliedzēju, cerēdams saņemt bagātīgu atlīdzību.

Uzzinājusi, ka viss tik lieliski tiek gatavots viņas atbrīvošanai, doņja Teodora jutās laimīga.

«Vai iespējams,» viņa prieka uzplūdā iesaucās, «ka cerības redzēt Valensiju, manu dārgo dzimteni, piepildīsies? Kāda laime, ka pēc tik daudz briesmām un uztraukumiem varēsim tur dzīvot abi kopā! Ak, don Huan, kā šī doma mani ielīksmo! Vai arī jūs priecājaties man līdzi? Vai saprotat, ka, laupot mani bejam, jūs nozogat sev sievu?»

«Ak jā!» Sarate smagi nopūtās. «Cik tīkami gan būtu šie glaimojošie vārdi, ja atmiņas par nelaimīgo draugu tiem nepiejauktu klāt rūgtumu, kas noņem visu saldmi! Neļaunojieties par šo jūtīgumu, kundze, un atzīstiet, ka Mendosa ir pelnījis līdzjūtību. Jūsu dēļ viņš aizbrauca no Valensijas, zaudēja brīvību, un, bez šaubām, Tunisijā viņu vairāk par smagajām važām nospiež izmisums, ka jūs palikāt neatriebta.»

«Viņš nenoliedzami pelnījis laimīgāku likteni,» doņja Teodora piebilda. «Dievs lai ir mans liecinieks, ka viss, ko viņš manis labā darījis, dziļi aizkustina. Ļoti žēl, ka viņam tādēļ jācieš, taču pēc nežēlīga ļaunu zvaigznāju lēmuma mana sirds nevar būt alga par viņa pakalpojumiem.»

Ienākot abām Sifuentesa atraitnes kalponēm, saruna pārtrūka. Uzsākdams citu valodu, dons Huans tēloja beja uzticības personu un doņjai Teodorai teica:

«Patiesi, daiļā verdzene, jūs esat uzlikusi važas tam, kas jūs tajās ieslēdzis. Mesomorto, mūsu kopīgais pavēlnieks, viskaislīgākais un pievilcīgākais pielūdzējs starp tulkiem, ir ļoti apmierināts ar jums. Izturieties arī turpmāk tikpat laipni pret viņu, un jūsu nedienas drīz beigsies.»

Pateicis šos vārdus, kuru īsto jēgu saprata vienīgi pati doņja Teodora, dons Huans aizgāja.

Veselu nedēļu pilī nekas nemainījās. Tikmēr katalonietis, ticības atkritējs, nopircis nelielu, gandrīz pilnīgi apgādātu kuģi, gatavojās ceļam; bet, kad līdz aizbraukšanas brīdim atlika tikai sešas dienas un viss jau bija kārtībā, dons Huans atkal pārdzīvoja satraucošus mirkļus.

Mesomorto, licis viņu paaicināt savā kabinetā, sacīja:

«Alvāro, tu esi brīvs un vari braukt uz Spāniju, kad vēlies: solītās dāvanas sagatavotas. Es šodien tikos ar daiļo verdzeni. Viņa šķita gluži cita, ne vairs tā, kuras skumjas man sagādāja tik daudz bažu. Rūgtā nebrīves apziņa zūd ar katru dienu vairāk. Viņa ir tik apburoša, ka esmu nolēmis precēties — pēc pāris dienām skaistule būs mana sieva.»

Dzirdot šo vēsti, dons Huans nobāla un, lūkodams savaldīties, velti pūlējās slēpt savu lielo apjukumu un pārsteigumu, tā ka bejs pat jautāja, kas viņam kait.

«Kungs,» samulsušais tolēdietis atbildēja, «atklāti sakot, es brīnos, ka viens no otomaņu impērijas ievērojamākajiem vīriem vēlas pazemoties un precēt verdzeni. Zinu, ka jūsu zemē tas nebūs pirmais gadījums, un tomēr, slavenais Mesomorto, kas drīkst cerēt uz Portas augstāko virsnieku meitām …»

«Piekrītu,» bejs viņu pārtrauca, «es varētu lūgt pat vezīra meitas roku un galu galā mantot arī sievastēva augsto posteni. Bet man pašam pieder milzīgas bagātības un trūkst godkāres. Man labāk tīk atpūta un prieki, kurus baudu šeit, nekā lielvezīra postenis, kas nav visai drošs: vēl nepagūsti to ieņemt, kad sultāna aizdomas vai skauģu naids tevi jau gāž. Turklāt esmu iemīlējies šajā verdzenē, kuras skaistums piešķir viņai tiesības uz augsto stāvokli, ar kādu mana mīlestība nolēmusi viņu pagodināt. Bet, lai cienīgi saņemtu godu, kuru vēlos piedāvāt savai daiļajai verdzenei, viņai jau šodien pat jāmaina ticība. Kā tev šķiet, vai muļķīgu aizspriedumu dēj viņa priekšlikumu nenoraidīs?»

«Nē, kungs,» dons Huans atteica, «esmu pārliecināts, ka gaidāmais augstais stāvoklis liks viņai upurēt visu. Tikai atļaujiet piebilst, ka ar precībām nevajadzētu pārāk steigties. Esiet pacietīgs! Uzzinot, ka jāatmet ticība, kas asinīs kopš mazotnes, verdzene sākumā, bez šaubām, būs sašutusi. Dodiet laiku pārdomām! Lai viņa skaidri izprot, ka negribat viņu pavest un pēc tam atstāt, skumji velkot atlikušās dienas kopā ar citām gūsteknēm, bet ka vēlaties viņu aplaimot ar necerētu godu — ciešām laulības saitēm, tad aizspriedumus pamazām uzveiks pateicība un godkāre. Atlieciet savu lēmumu vismaz uz nedēļu!»

Bejs brīdi padomāja. Termiņš, ko nosauca dons Huans, viņam īsti nepatika. Un tomēr ieteikums šķita ļoti prātīgs.

«Es piekrītu, Alvāro,» bejs beidzot teica, «kaut degu nepacietībā verdzeni drīzāk iegūt. Tātad nogaidīsim vēl nedēļu. Tagad dodies pie viņas un iesaki izpildīt manu vēlēšanos. Tev, Alvāro, kas man tik lieliski palīdzēja, vēlos dāvāt godu — lūgt manā vārdā viņas roku.»

Dons Huans steidzās pie doņjas Teodoras un atstāstīja sarunu ar Mesomorto, lai viņa zinātu, kā turpmāk rīkoties. Viņš pavēstīja arī to, ka pēc sešām dienām kuģis būs gatavs braucienam; bet, kad doņja Teodora viņam uzticēja, ka viņai lielas bažas sagādā neziņa, kā izkļūt no šīs istabas, jo visas durvis uz kāpņu telpu tiek cieši aizslēgtas, dons Huans sacīja:

«Nav vērts uztraukties, kundze; viens no jūsu istabas logiem atrodas dārza pusē; caur to jūs nokāpsiet lejā pa kāpnēm, kuras es pagādāšu.»

Patiesi, pēc sešām dienām Fransisko tolēdietim paziņoja, ka kuģis dosies ceļā nākamajā naktī. Nav grūti iztēloties, ar kādu nepacietību šī nakts tika gaidīta. Beidzot tā pienāca un, kā par laimi, bija ļoti tumša. Tiklīdz īstais brīdis bija klāt, dons Huans pieslēja kāpnes zem loga, aiz kura viņu jau gaidīja daiļā verdzene; un lielā satraukumā viņa veicīgi nokāpa lejā. Tad, pieķērusies tolēdieša elkonim, sasniedza vārtiņus, kas veda uz jūru.

Abi ātri soļoja uz priekšu, priecādamies, ka reiz atbrīvosies no verdzības, taču liktenis, kas joprojām mīlētājiem nebija labvēlīgs, uzsūtīja jaunu, daudz briesmīgāku nelaimi, ko viņi nekādā ziņā nebija paredzējuši.

Kad bēgļi, tikuši laukā no dārza, jau steidzās uz krastmalu, kur gaidīja laiviņa, viņiem tuvojās kāds vīrs, nemaz nelikdamies aizdomīgs, kuru viņi bija noturējuši par sabiedroto; pēkšņi svešais ar kailu zobenu rokās metās donam Huanam virsū, uzsaukdams:

«Nodevēj, Alvāro Ponsa, lūk, kā dons Fadrike de Mendosa soda nelietīgus laupītājus! Pat godīgas divkaujas tu neesi vērts!»

Nepaguvis izvairīties no spēcīgā cirtiena, tolēdietis nogāzās zemē; tajā pašā brīdī pārsteigtā doņja Teodora, kuru viņš balstīja, izbailēs un šausmās paģībusi nokrita viņam blakus.

«Ak, Mendosa,» dons Huans sacīja, «ko esat izdarījis! Jūs nodūrāt draugu.»

«Augstā debess!» dons Fadrike iesaucās. «Vai patiesi esmu nogalinājis…»

«Savu nāvi es jums piedodu,» dons Huans pārtrauca. Pie tās vainīgs ļaunais liktenis, kas tādā veidā, šķiet, nolēmis izbeigt mūsu neveiksmes. Jā gan, dārgais Mendosa, es mirstu ar prieku, jo varu nodot jūsu rokās doņju Teodoru, kura apliecinās, ka mūsu draudzību neesmu pārkāpis.»

«Cēlais, nesalīdzināmais draugs,» dons Fadrike izmisumā teica, «jūs nemirsiet viens. Asmens, kas nogalināja jūs, sodīs arī slepkavu. Kaut arī mans noziegums ir bijusi kļūdīšanās, tas tomēr nekad neliks man miera.»

Ar šiem vārdiem viņš vērsa zobenu pret sevi un, iedūris to krūtīs līdz spalam, nokrita līdzās donam Huanam, kurš, zaudējis daudz asiņu un jo vairāk no lielā uztraukuma par drauga neprātīgo rīcību, jau gulēja nesamaņā.

Fransisko un katalonietis, kuri, bezgala pārsteigti par dona Fadrikes pēdējiem vārdiem un rīcību, stāvēja desmit soļus atstatu, aiz īpaša iemesla nebija devušies palīgā vergam Alvāro. Nu viņi atskārta, ka svešais pārskatījies un ka ievainotie bijuši labi draugi, nevis nāvīgi ienaidnieki, kā iesākumā licies. Vīri steidzās draugiem palīgā, bet, atraduši abus nemaņā blakus doņjai Teodorai, kura arvien vēl bija paģībusi, vīri apjuka. Fransisko šķita, ka viņam jāglābj vienīgi dāma, bet abi kabaļjēro jāatstāj krastmalā, kur tie droši vien drīz nomirs, ja tas nav jau noticis. Katalonietis domāja citādi: viņš neieteica pamest ievainotos, kuru brūces varbūt nemaz nav bīstamas, un solījās kuģī tās pārsiet, jo tur viņam netrūka ārsta piederumu — savu agrāko profesiju viņš nebija aizmirsis. Fransisko neiebilda.

Saprazdami, cik svarīgi ir nezaudēt laiku, ticības noliedzējs un navarrietis kopā ar pāris vergiem aiznesa nelaimīgo Sifuentesa atraitni un abus viņas vēl nelaimīgākos pielūdzējus uz laivu. Laiva ātri sasniedza kuģi, un, kad visi tajā sakāpa, daži matroži nekavējoties uzvilka buras, kamēr pārējie, nometušies ceļos uz klāja, raidīja debesīm karstas lūgšanas bailēs, ka Mesomorto ar saviem kuģiem nesāk dzīt viņiem pēdas.

Nodevis kuģa vadību kādam franču vergam, nevainojamam stūrmanim, katalonietis vispirms parūpējās par doņju Teodoru. Palīdzējis viņai atjēgties, viņš, prasmīgi rīkodamies ar dažādām zālēm, atgrieza samaņu arī donam Fadrikem un tolēdietim. Paģībusi pēc tam, kad dons Huans tika ievainots, Sifuentesa atraitne tagad bija ļoti pārsteigta, ieraugot Mendosu; viņa sprieda, ka Mendosa, sadūris draugu, aiz bēdām lūkojis nogalināties, taču nespēja Mendosu uzskatīt citādi kā par sava mīļotā slepkavu.

Atguvuši samaņu, visi trīs)izskatījās neizsakāmi nožēlojami. Stāvoklis, kādā viņi nupat bija atradušies, robežojās ar nāvi un tomēr nelikās tik draudīgs. Raugoties donā Huanā, doņjas Teodoras acīs izpaudās viss, kas spēj norisināties sāpju un izmisuma pilnā dvēselē, bet abi draugi, smagi elpojot, lūkojās viņā dziestošiem skatieniem.

Satriecošo nāves klusumu, kas brīdi iestājās, pārtrauca dons Fadrike; viņš uzrunāja Sifuentesa atraitni:

«Kundze,» viņš teica, «pirms nāves man laimējies redzēt jūs brīvu. Es slavētu dievu, ja par brīvību jūs varētu pateikties man! Bet debesīm labpaticis šo pateicību piešķirt tam, kurš dārgāks jūsu sirdij. Es pārāk cienu savu sāncensi, lai tādēļ gaustos, un novēlu, kaut nelaimīgais cirtiens, pie kura esmu vainīgs, netraucētu viņu baudīt šo laimi.»

Doņja Teodora neatbildēja. Mendosas traģiskais stāvoklis tobrīd viņu ne mazākā mērā nesatrieca, gluži otrādi, donam Huanam draudošās briesmas izraisīja viņā nicināšanu pret Mendosu.

Pa to laiku ārsts gatavojās aplūkot un iztīrīt brūces. Viņš sāka ar Sarati. Viņa stāvokli ārsts neatzina par bīstamu — cirtiens tikai viegli bija skāris krūšu augšdaļu kreisajā pusē un iekšējos orgānus neapdraudēja. Tāds slēdziens mazliet nomierināja doņju Teodoru un ļoti priecēja donu Fadriki, kurš, pievērsies doņjai Teodorai, teica:

«Esmu laimīgs, ja draugam briesmas nedraud, bez nožēlas šķiršos no dzīves. Mirstot mani nepavadīs jūsu naids.»

Viņš izteica šos vārdus ar tādu saviļņojumu, ka Sifuentesa atraitne jutās aizkustināta. Izgaistot bažām par dona Huana dzīvību, zuda arī ļaunums pret donu Fadriki; un, uzskatīdama tagad, ka viņš pelna visdziļāko līdzjūtību, viņa cēlu jūtu uzplūdā sacīja:

«Ak, Mendosa, ļaujiet pārsiet savu brūci! Varbūt tā nav daudz bīstamāka par jūsu drauga ievainojumu. Nenoraidiet rūpes par jūsu dzīvību! Jūs nedrīkstiet mirt! Ja nespēju jūs padarīt laimīgu, tad neaplaimošu arī donu Huanu. Līdzjūtība un draudzība liedz man dāvāt donam Huanam savu sirdi, kā biju nolēmusi. Upurēšu jūsu dēļ to pašu, ko viņš.»

Dons Fadrike grasījās atbildēt, taču ārsts, bīdamies, ka runājot stāvoklis var pasliktināties, noliedza viņam to darīt un sāka aplūkot ievainojumu. Tas šķita nāvīgs — zobens bija caururbis plaušu augšējo daļu, par ko liecināja hemoraģija jeb asins izplūdums, kam varēja būt ļoti bīstamas sekas. Sniedzis pirmo palīdzību, ārsts atstāja slimniekus kuģa pakaļgalā kajītē divās šaurās blakus kojās, bet doņju Teodoru aizveda, uzskatot, ka viņas klātiene slimniekiem varētu kaitēt.

Kaut gan tika darīts viss iespējamais, Mendosam sākās drudzis un pievakarē pastiprinājās asiņošana. Ārsts atzina, ka slimnieks nav glābjams, un ieteica viņam nezaudēt laiku, ja būtu vēl kas sakāms draugam vai doņjai Teodorai. Šī vēsts pagalam satrieca donu Huanu, taču Mendosa to uzņēma vienaldzīgi. Viņš lūdza paaicināt doņju Teodoru, un viņa ieradās tādā noskaņojumā, ko aprakstīt grūtāk nekā iedomāties.

Doņjai Teodorai pār vaigiem ritēja asaras, viņa elsoja tik stipri, ka pat Mendosa bija saviļņots.

«Kundze,» viņš teica, «neesmu jūsu dārgo asaru vērts. Esiet tik laipna, aizturiet tās uz brītiņu un uzklausiet mani. To pašu lūdzu arī jums, mīļais Sarate,» ievērojis, ka arī draugs nespēj apspiest skaudrās sāpes, Mendosa piebilda. «Zinu, šķiršanās būs smaga; par to nešaubos, labi pazīdams jūsu draudzību. Taču nogaidiet, līdz būšu miris, lai mani pagodinātu ar šiem mīlestības un draudzības apliecinājumiem. Pagaidām apvaldiet savas sāpes: tās man šķiet rūgtākas par nāvi. Gribu paskaidrot, kā nežēlīgais liktenis mani šonakt noveda nolādētajā piekrastē, kur izlēju sava drauga un savas asinis. Jums, bez šaubām, grūti saprotams, kā varēju donu Huanu noturēt par donu Alvāro. Lūkošu pastāstīt, ja vien īsais brīdis, ko man atlicis dzīvot, ļaus sniegt šo skumjo paskaidrojumu.

Dažas stundas pēc tam, kad mani aizveda prom no kuģa, uz kura palika dons Huans, manu pirātu burinieka ceļu krustoja franču korsārs, kas uzbruka mūsējam. Uzbrucējs Tunisijas kuģi sagrāba savā varā un mūs visus izsēdināja Alikantes krastā. Ticis brī- vibā, es nekavējoties nolēmu izpirkt draugu. Šai nolūkā devos atpakaļ uz Valensiju, kur aizņēmos naudu, un, uzzinājis, ka Barselonā Pestīšanas ordeņa misionāru kuģis gatavojas ceļam uz Alžīru, steidzos pie viņiem. Bet, pirms atstāju Valensiju, lūdzu tēvocim, gubernatoram Fransisko de Mendosam, izmantot savu lielo ietekmi Spānijas galmā un panākt Sarates attaisnošanu, lai, pārvedot draugu dzimtenē, palīdzētu viņam atgūt pēc hercoga Naksēras nāves konfiscētos īpašumus.

Tiklīdz ierados Alžīrā, apstaigāju vietas, kuras parasti apmeklē vergi, taču manas pūles bija veltas, meklēto nekur neatradu. Tad sastapu šā kuģa īpašnieku, katalonieti, kas atteicies no mūsu ticības. Pazinu viņā tēvoča kādreizējo sulaini. Izstāstījis sava ceļojuma mērķi, lūdzu viņu nākt talkā uzmeklēt draugu. «Man ļoti žēl,» katalonietis atbildēja, «bet nevarēšu jums pakalpot. Šonakt braucu prom no Alžī- ras kopā ar kādu dāmu no Valensijas, beja verdzeni.» — «Un kā šo dāmu sauc?» es vaicāju. Viņš nosauca doņjas Teodoras vārdu.

Mans lielais pārsteigums, to dzirdot, ticības atkritējam lika jaust, ka šī sieviete nav man vienaldzīga. Viņš atklāja, kādā veidā iecerējis izraut doņju Teodoru no verdzības. Runājot katalonietis pieminēja arī vergu Alvāro, un es vairs nešaubījos, ka šis vergs ir Alvāro Ponsa. «Palīdziet man!» es sāku viņu dedzīgi lūgt. «Dodiet iespēju atriebties naidniekam!»

«Esmu gatavs pakalpot,» katalonietis atbildēja, «tikai iepriekš pastāstiet, kāpēc turat ļaunu prātu uz Alvāro.» Izstāstīju visu, un, noklausījies manī, katalonietis sacīja: «Labi, nāciet šonakt mums līdzi: parādīšu jūsu sāncensi, un, kad būsiet viņu pārmācījis, varēsiet viņa vietā kopā ar mums pavadīt doņju Teodoru uz Valensiju.»

Par spīti nepacietībai, es tomēr neaizmiršu arī donu Huanu. Uzticēju izpirkšanas naudu kādam itāliešu tirgotājam Fransisko Kapati, kurš apmeties Alžīrā, un viņš solījās izpirkt manu draugu, ja vien izdosies sameklēt. Beidzot pienāca nakts. Devos pie katalo- nieša, kas mani aizveda jūras krastā. Apstājāmies nelielu vārtiņu tuvumā; pa tiem iznācis, mums tuvojās kāds vīrs un, norādīdams ar roku uz diviem cilvēkiem, kas sekoja, teica: «Tur viņi nāk — Alvāro un doņja Teodora.»

To ieraugot, mani pārņēma briesmīgas dusmas. Satvēru zobenu, pieskrēju klāt nelaimīgajam Alvāro un, pārliecināts, ka tūlīt pārmācīšu nelietīgo sāncensi, sadūru savu uzticamo draugu, kuru biju braucis meklēt. Bet, paldies dievam,» dons Fadrike maigākā balsi nobeidza, «mana kļūme nemaksās viņam dzīvību un doņjai Teodorai mūžīgas asaras.»

«Ak, Mendosa,» doņja Teodora viņu pārtrauca, «jūs neizprotat manas dziļās sāpes. Nekad nesamierināšos ar jūsu zaudējumu. Pat ja apprecēšu donu Huanu, tad tikai tādēļ, lai kopīgi ciestu šīs bēdas. Mēs nekad neaizmirsīsim jūsu mīlestību, draudzību un nelaimīgo likteni.»

«Tas ir par daudz, kundze,» Fadrike iebilda. «Tik ilgu nožēlu nepelnu. Es ļoti lūdzu — kļūstiet Sarates sieva, kad viņš būs atriebies Alvāro Ponsam.»

«Dona Alvāro vairs nav,» Sifuentes atraitne teica. «Viņu nogalināja korsārs, kura gūstā es kritu tajā pašā dienā, kad Alvāro mani nolaupīja.»

«Kundze,» Mendosa atsāka, «tā ir patīkama vēsts. Manu draugu tā ielīksmos vēl vairāk. Nepretojieties jūtām, kas jūs abus saista. Ar prieku jaušu tuvojamies bridi, kad sabruks šķēršļi, ko jūsu līdzcietība un dona Huana cēlums jūsu abu laimei rada. Novēlu jums dzīvot allaž mierīgā, draudzīgā saskaņā, kuru skaudīgais liktenis neiedrošinātos traucēt! Ardievu, kundze! Ardievu, don Huan! Atcerieties dažreiz cilvēku, kurš jūs abus mīlēja vairāk par visiem.»

Kad doņja Teodora un tolēdietis, nespēdami atbildēt, aizvien rūgtāk raudāja, dons Fadrike vēl vārgākā balsī turpināja:

«Es pārāk aizrunājos. Nāve jau tuvojas, bet es pat nedomāju lūgt žēlīgajām debesīm, lai piedod, ka pats esmu pārrāvis savu dzīves pavedienu, ko bez visaugstākā ziņas nedrīkstēju darīt.»

To pateicis, dons Fadrike, it kā patiesi nožēlodams grēkus, pievērsa acis debesīm, bet drīz vien jauns asins izplūdums viņu nosmacēja.

Tad dons Huans izmisumā noplēš apsēju no savas brūces; viņš nevēlas, ka tā sadzīst; Fransisko un ārsts metas viņam klāt, pūlēdamies nomierināt. Viņa pēkšņais neprāts pārbiedē doņju Teodoru; viņa steidzas ārstam un navarrietim talkā, gribēdama aizkavēt dona Huana nolūku. Viņas sirsnīgie vārdi donu Huanu nomierina. Viņš lūdz, lai ievainojumu atkal pārsien, un izmisumu par drauga nāvi pamazām uzveic mīlestība. Bet viņš aprimst tikai tāpēc, lai novērstu savu neciešamo sāpju sekas, nevis lai sāpes aizmirstu.

Starp daudz citām mantām katalonietis veda līdzi uz Spāniju lielisku arābu balzamu un vērtīgas smaržvielas; pēc doņjas Teodoras un dona Huana lūguma viņš iebalzamēja Mendosas līķi, lai draugi to Valen- sijā varētu cienīgi apbedīt. Visu brauciena laiku kā dons Huans, tā doņja Teodora nemitējās raudāt un bēdāties. To gan nevarēja teikt par pārējiem kuģa ļaudīm. Ceļa vējš bija labvēlīgs, un drīz vien parādījās Spānijas krasti.

Ieraugot tos, bijušos vergus pārņēma prieks, un, kad kuģis laimīgi iebrauca Denijas ostā, visi izklīda kur nu kurais. Sifuentesa atraitne un tolēdietis aizsūtīja ziņnesi uz Valensiju ar vēstulēm gubernatoram un doņjas Teodoras vecākiem. Vēsti par abu atgriešanos radinieki uzņēma ar lielu sajūsmu. Bet dons Fransisko de Mendosa bija dziļi satriekts par brāļadēla nāvi.

Viņš nespēja apslēpt savas lielās bēdas, kad kopā ar doņjas Teodoras vecākiem ieradās Denijā, gribēdams redzēt nelaimīgā dona Fadrikes mirstīgās atliekas. Lāga vecītis slacīja tās asarām, un viņa vaimanas bija tik aizkustinošas, ka visi klātesošie bija saviļņoti. Viņš vaicāja, kas novedis brāļadēlu nāvē.

«Tūlīt visu paskaidrošu, seņjor,» tolēdietis atbildēja. «Nevēlos, lai manī izdziest atmiņas par donu Fadriki, tieši otrādi, nemitīgi viņu pieminot un neļaujot sadzīt sirdsrētām, es rodu rūgtu gandarījumu.»

Tad viņš pastāstīja, kā notikusi nelaimē, un stāsts no jauna izraisīja viņam asaras, kas jo rūgtāk lika raudāt donam Fransisko. Bet doņjas Teodoras vecāki, beidzot sagaidījuši meitu, apliecināja savu prieku un apsveica viņu ar apbrīnojamo izglābšanos no tirāna Mesomorto gūsta.

Kad visi apstākļi bija noskaidroti, dona Fadrikes mirstīgās atliekas aizveda karietē uz Valensiju. Taču tur tās neapbedīja, jo donam Fransisko bija laiks atstāt gubernatora posteni, un viņš vēlējās atgriezties Madridē, uz kurieni tad arī nolēma pārvest brāļadēlu.

Kamēr gatavojās bērēm, Sifuentesa atraitne bagātīgi apdāvināja ticības noliedzēju un navarrieti. Na- varrietis apmetās savā dzimtenē, bet katalonietis kopā ar māti atgriezās Barselonā, kur, atkal pieņēmis kristīgo ticību, dzīvo bez bēdām vēl šodien.

Sajā laikā Fransisko Mendosa saņēma no karaļa ziņu, ka dons Huans attaisnots — par spīti cieņai pret hercoga Naksēras dzimtu, karalis nebija spējis noraidīt Mendosu kopīgu lūgumu. Jaunā vēsts visvairāk iepriecināja pašu tolēdieti, jo nu viņš drīkstēja draugu pavadīt pēdējā gaitā, ko citādi neiedrošinātos.

Bēru gājiens, kurā piedalījās daudz augstu kungu, beidzot devās ceļā; tas nonāca Madridē, kur donu Fadriki apbedīja kādā baznīcā, bet Sarate un doņja Teodora ar Mendosu dzimtas atļauju lika viņam tur uzcelt lielisku pieminekli. Taču ar to nebija gana: veselu gadu viņi nenovilka sēru drēbes, tā paužot savas patiesās sāpes un mīlestību pret draugu.

Tādā sirsnīgā veidā godinājuši Mendosas piemiņu, abi galu galā apprecējās. Taču dons Huans vēl ilgi nespēja remdēt skumjas, tik neaptverami stiprs bija viņa draudzības spēks. Ar viņu allaž bija kopā neaizmirstamais draugs dons Fadrike. Katru nakti viņš sapnī redzēja draugu, visbiežāk tādu, kāds viņš bija pēdējos dzīves mirkļos. Bet rūgtās atceres lēnām dzisa; doņja Teodora, kuru dons Huans joprojām karsti mīlēja, ar savu pievilcību pamazām izkliedēja drūmo sajūtu. Donam Huanam netrūka nekā, lai dzīvotu priecīgi un laimīgi. Taču šajās dienās viņš nokrita no zirga un pārsita galvu, izveidojās abscess. Ārsts nespēja viņu glābt; nupat viņš nomira, un doņja Teodora, dāma, kuru redzat izmisumā plosāmies divu kalpoņu rokās, šķiet, visai drīz sekos savam vīram.

XVI NODAĻA

Par sapņiem

Kad Asmodejs beidza stāstīt, dons Kleofass teica:

—        Lielisks draudzības paraugs. Taču reti gadās sastapt tik pašaizliedzīgus draugus kā dons Huans vai dons Fadrike, un, manuprāt, vēl retāk būtu sastopamas divas sāncenses, kuras cēlas draudzības vārdā spētu upurēt mīlestību.

—                                                                                                  Bez šaubām, — velns piebilda, — tas nekad nav noticis un droši vien arī nenotiks. Sievietes cita citu neieredz. Iedomāsimies divas sāncenses, kuras vieno cieša draudzība. Pieņemsim pat, ka draudzenes aizmuguriski viena otru neaprunā, tik labi abas satiek. Jūs viņas aplidojat: tiklīdz vienai izrādāt vairāk uzmanības, otru pārņem greizsirdība. Ne jau tāpēc, ka viņa jūs mīl, viņa vienkārši vēlas paturēt virsroku. Tādas reiz ir sievietes. Pārāk skaudīgas, lai būtu spējīgas uz īstu draudzību,.

—     Jūsu stāsts par pašaizliedzīgajiem draugiem krietni ieilga, — Leandro Peress sacīja, — un mazliet atgādina romānu. Nakts tuvojas beigām. Drīz svīdīs gaisma. Gaidu no jums vēl kādu uzjautrinājumu. Visapkārt daudz guļošu cilvēku. Vai nevarat pastāstīt, cik dažādus sapņus tie miegā redz?

—      Labprāt apmierināšu jūsu ziņkāri, — velns atbildēja. — Tā allaž prasa ko jaunu. Lai notiek, sagādāšu jums šo prieku.

—     Šķiet, dzirdēšu daudz smieklīgu nejēdzību, — Sambuļjo piezīmēja.

—      Kāpēc? — Klibais vaicāja. — Ja esat lasījis Ovīdiju, tad taču zināt — viņš apgalvo — vispatiesākie sapņi rādoties rītausmā, kad garu vairs nenospiež barības smagums.

—     Lai Ovīdijs saka, ko grib, —< dons Kleofass piebilda, — es tomēr sapņiem neticu.

—      Velti, — Asmodejs teica. — Visus sapņus nevajag uzskatīt tikai par fantāziju, tāpat kā nedrīkst visiem bez izņēmuma ticēt. Sapņi atgādina meļus, kas reizēm runā arī patiesību. Imperators Augusts, kura gudrība sniedzās pāri jebkura studenta zināšanām, nenoniecināja sapņus, kas attiecās uz viņu, un, noticējis vienam šādam sapnim, viņš pareizi darīja, kaujas laikā pie Filipām aiziedams no telts. Varētu minēt vēl'neskaitāmus līdzīgus piemērus, kuri apgāztu jūsu vieglprātīgo spriedumu, bet labāk klusēšu un remdēšu ziņkāri, kas jums neliek miera.

Sāksim ar skaisto savrupmāju pa labi no mums. Šis mājas saimnieks, kuru redzat greznajā guļamistabā, ir iznesīgs grāfs. Viņš sapņo, ka sēž teātrī un klausās jaunas aktrises dziedāšanā, šī balss viņu vilina kā sirēna.

Blakus istabā atpūšas grāfiene, viņa sieva, kas neprātīgi mīl kāršu spēli, Sapnī grāfienei aptrūcis nau

das un viņa ieķīlā savas dārglietas juvelierim, kas viņai aizdod trīssimt pistoļu par visai mēreniem procentiem.

Turpat blakusnamā dzīvo pēc dabas grāfam ļoti līdzīgs marķīzs, samīlējies populārā grizetē. Sapnī viņš aizņemas prāvu summu, lai viņai to uzdāvinātu, bet marķīza pārvaldnieks, kas guļ augšstāvā, sapnī kļūst aizvien bagātāks, kamēr kungs sevi izputina. Nu, ko jūs teiksiet par šiem sapņiem? Vai tie neliekas dīvaini?

—      Nē, nudien, — dons Kleofass atbildēja. — Ticu, ka Ovīdijam taisnība. Bet ļoti kāroju zināt kaut ko par cilvēku, kurš šobrīd saista manu uzmanību. Uz- skrullētās ūsas viņam miegā piešķir tik nopietnu izskatu, ka jādomā — tas nav parasts kabaļjēro.

—      Tas ir provinces muižnieks, — velns paskaidro, — Aragonas vikonts, lepns, godkārs cilvēks. Viņa dvēsele pašreiz slīkst laimē. Sapni viņš ir kopā ar kādu grandu, kurš publiskā ceremonijā dod viņam ceļu.

Bet tajā pašā namā dzīvo divi brāļi — ārsti, kuriem rādās visai nepatīkami sapņi. Viens no brāļiem sapņo, ka izdots likums, kas ārstiem liedz ņemt maksu, pirms slimnieks nav izdziedināts; otrs redz sapnī, ka ārstiem pavēlēts mirušo klientu bērēs tērpties sēru drānās.

—      Nebūtu slikti, ja pēdējā pavēle īstenotos, — Sambuļjo piemetināja, — tad ārsti ierastos savu slimnieku bērēs tāpat kā Francijas tiesneši savu notiesāto sodīšanā.

—     Lielisks salīdzinājums, — velns atzina. — Šajā gadījumā varētu teikt, kamēr vieni gatavojas izpildīt spriedumu, otri to jau izpildījuši.

15*

227

—     Ak vai, ak vai! — iesaucās students. — Kas ir šis cilvēks, kurš, steidzīgi pietrūcies kājās, izberž miegu no acīm?

—      Augstmanis, kurš tīko pēc gubernatora posteņa Jaunajā Spānijā. Viņš nupat uztrūcies no briesmīga sapņa. Viņā šķībi paskatījās premjerministrs. Redzu arī pamodušos jaunu dāmu, kas nav mierā ar savu sapni. Tā ir tikpat gudra, cik skaista augstas kārtas būtne, kuru aplido divi pielūdzēji. Vienu viņa maigi mīl, pret otru jūt nepatiku, kas robežojas ar riebumu. Nupat sapnī viņa pie savām kājām redzēja nicināto. Pielūdzēja kaisle bija tik neatlaidīga, ka, nepamodusies īstajā brīdī, dāma būtu izrādījusi viņam tādu labvēlību, kādu nekad nebija veltījusi pat tam, kuru mīl. Daba miegā nomet saprāta un tikumības slogu.

Pievērsiet skatienu stūra namam šajā ielā. Tas ir prokurora mājoklis. Rau, viņš gul laulības gultā blakus sievai istabā, kas tapsēta ar vecmodīgu, cilvēku figūriņām izraibinātu audumu. Viņš sapnī dodas uz slimnīcu apraudzīt kādu klientu nolūkā sniegt tam materiālu pabalstu no savas kabatas, bet prokurora sieva sapņo, ka vīrs kļuvis greizsirdīgs un padzen sekretāru.

—      Dzirdu kādu krācam, — Leandro Peress piezīmēja, — un šķiet, ka vainīgs ir resnītis prokurora mājas nelielajā flīģelī.

—      Pareizi gan, — Asmodejs atbildēja. — Tas ir kanoniķis, kurš sapnī skaita benediciteK

Viņa kaimiņš, zīda audumu tirgotājs, pārdod savu preci par ļoti augstām cenām, bet uz kredīta tikai dižciltīgām personām. Dažs labs viņam parādā vairāk nekā simttūkstoš dukātu. Sapnī viņš redz, ka visi kreditori naudu atdevuši; bet konkurenti savukārt sapņo, ka tirgotājam draud tūlītējs bankrots.

—      Šie abi sapņi no Sapņu tempļa nav nākuši pa vienām durvīm, — students piemetināja.

— Galvoju, ka ne, — velns piebilda, — pirmais noteikti izlidojis pa ziloņkaula, otrs pa raga durvīm.[7]

Blakus mājā dzīvo slavens grāmatizdevējs. Nesan viņš laida klajā grāmatu, kas guva lielus panākumus. Autoram viņš solījis piecdesmit pistoļu, ja darbu iespiedīs atkārtoti: acumirklī izdevējs sapņo, ka laiž klajā otro izdevumu, autoram nezinot.

—      Ek, runājot par šo sapni, lieki vaicāt, pa kurām "» durvīm tas izlidojis. Nešaubos, ka tas piepildīsies visā īstenībā. Šos izdevēju kungus es labi pazīstu: viņi autorus krāpj bez mazākā sirdsapziņas pārmetuma.

—      Vairāk nekā skaidrs, — velns piekrita, — bet mācieties pazīt arī autoru kungus: tiem nav vairāk sirdsapziņas kā izdevējiem. To pierāda nenozīmīgs gadījums pirms simts gadiem Madridē.

Reiz kādā krodziņā trīs grāmatizdevēji kopā ēda vakariņas: saruna novirzījās uz to, cik reti tiek izdotas jaunas, labas grāmatas.

«Mani draugi,» viens no viņiem teica, «varu uzticēt jums noslēpumu — šajās dienās man varen laimējās. Nopirku manuskriptu, kas, tiesa gan, izmaksāja padārgi, toties autors! … Tīrais zelts!»

Tad vārdu ņēma otrs izdevējs un palielījās, ka va- kardien arī nopircis kaut ko lielisku.

«Bet es, kungi,» trešais iesaucās, «savukārt jums uzticēšos un parādīšu manuskriptu, retu pērli, ko šodien man izdevās dabūt.»

Un viņš izvelk no kabatas nule iegādāto vērtīgo manuskriptu; izrādās, ka tā ir jauna luga «Klejojošais žīds»; pārliecinājušies, ka viens un tas pats darbs pārdots katram atsevišķi, izdevēji nespēj atjēgties no brīnumiem.

Citā namā, — velns stāstīja tālāk, — redzu biklu, cienījamu mīlētāju, kas nule pamodies. Viņš iemīlējies ļoti kaislīgā atraitnē. Sapnī abi bija kopā dziļā mežā, kur viņš mīļākai teica maigus vārdus, bet viņa sacīja:

«Cik jūs esat pievilcīgs! Ja es nevairītos no vīriešiem, jūs mani varētu pavisam savaldzināt. Bet vīrieši ir blēži. Es viņu vārdiem neuzticos: man vajadzīgi darbi.»

«Kādus darbus jūs no manis gaidāt, kundze?» pielūdzējs vaicāja. «Vai, pierādot savu kvēlo mīlestību, man būtu jāveic Herkulesa divpadsmit varoņdarbi?»

«Nē, taču, don Nikēze, nē,» dāma turpināja, «tik daudz nemaz neprasu.»

Šajā vietā mīlētājs pamodās.

—       Paskaidrojiet, lūdzu, — students teica, — kāpēc vīrs, kurš guļ brūnajā gultā, miegā strīdas kā neprātīgs?

—      Tas ir kāds veikls licenciāts, — Klibais velns atbildēja, — viņam rādās briesmīgi satraucošs sapnis. Aizstāvot dvēseles nemirstību, viņš disputē ar neievērojamu medicīnas doktoru, kurš ir tikpat krietns katolis, cik licenciāts labs ārsts. Trešajā stāvā viņa mājā dzīvo kāds Estramadūras muižnieks dons Baltazārs Fanfarroniko, kas pasta ratos atbraucis šurp, lai galmam pieprasītu atlīdzību par to, ka nošāvis kādu portugāli. Vai zināt, par ko viņš sapņo? Viņš redz, ka ir iecelts par Antekēras gubernatoru, bet vēl nav apmierināts; viņam šķiet, ka ir pelnījis vicekaraļa posteni.

Mēbelētās istabās saskatu divas cienījamas personas, kurām rādās ne visai tīkami sapņi. Pirmais — kāds cietokšņa komandants — redz ielenktu savu cietoksni; pēc neilgas pretošanās viņam jākrīt gūstā kopā ar visu garnizonu. Otrs ir Mursijas bīskaps. Galms daiļrunīgajam prelātam uzdevis teikt atvadvār- dus kādas princeses bērēs, bet līdz bērēm atlikušas pāris dienas. Sapnī viņš jau stāv kancelē un pēc īsa ievada pēkšņi zaudē runas pavedienu.

—- Nebūtu brīnums, — teica Kleofass, — ja šāda nelaime viņu patiesi piemeklētu.

—     Protams, — velns piekrita, — un nesen līdzīgā gadījumā viņa gaišībai tas jau gadījās.

Ja vēlaties, varu jums parādīt kādu mēnessērdzīgo. Atliek ielūkoties šās mājas zirgu stallī. Ko jūs tur saskatāt?

—' Kādu cilvēku, — Leandro Kleofass atbildēja, — kas staigā vienā kreklā un, ja nemaldos, tur rokā zirgu skrāpi.

—      Tas ir zirgkopis, — velns paskaidroja, — kurš patlaban ir aizmidzis. Katru nakti, miegā piecēlies, viņš dodas tīrīt zirgus; pēc tam atkal liekas gulēt. Visi tic, ka te vainojams mājas gars, un arī zirgkopis pats par to nešaubās.

Lielajā namā iepretī mēbelētajām istabām dzīvo kāds Zelta aunādas ordeņa kavalieris, kādreizējais Meksikas vicekaralis. Viņš saslimis un, bīdamies nomirt, sāk ļoti bažīties par savu bijušo karalisti. Tiesa gan, viņš to pārvaldīja tā, ka bažas ir pamatotas. Jaunās Spānijas vēstnieku atsauksmes par šo vice- karali nav sevišķi cildinošas. Viņš nule redzēja sapni, kura briesmīgais iespaids vēl nav izgaisis, un tas viņu droši vien novedīs kapā.

—      Šis sapnis laikam bija diezgan neparasts? — Sambuļjo vaicāja.

-r- Tūlīt uzzināsiet, — Asmodejs turpināja, — tajā patiesi ir kaut kas dīvains. Augstmanis nupat sapņoja, ka atrodas nāves ielejā, kur visi meksikāņi, viņa nežēlastības un netaisnības upuri, metas vicekaralim virsū ar pārmetumiem un lāstiem. Ļaudis bija gatavi viņu saplosīt gabalos, bet viņš laidās bēgt, tā paglābdamies no uzbrucēju dusmām. Pēc tam, nonācis lielā zālē ar melni drapētām sienām, viņš redzēja savu tēvu un vectēvu pie trim personām klāta galda. Abi drūmie galda biedri māja nākt tuvāk, un tēvs lielā nopietnībā, kāda piemīt miroņiem, teica: «Mēs jau sen tevi gaidām, nāc sēdies savā vietā mums blakus.»

—     Nelāgs sapnis! — students iesaucās. —■ Saprotu, cik smagi tas ietekmējis slimā fantāziju.

—     Toties viņa brāļameitai, — Klibais turpināja,

—     kura guļ stāvu augstāk, nakts paiet lieliski. Miegā viņa redz vispatīkamākās ainas. Tā ir gadus divdesmit piecus vai trīsdesmit veca meiča, neglīta un neveikla.

Viņa sapņo, kā tēvocis, kuram citu tuvinieku nav, jau miris un tagad ap vienīgo mantinieci lakstojas pulks glītu seņjoru, kuri sacenšas savā starpā, lūkodami iekarot viņas simpātijas.

—     Ja nemaldos, — dons Kleofass teica, — mums aizmugurē kāds smejas.

—     Jūs patiešām nemaldāties, — velns apstiprināja,

—     tur miegā smejas sieviete, kas dzīvo netālu no šejienes; šī atraitne izliekas tikumīga un par visu vairāk mīl tenkas. Sapnī viņa sarunājas ar veco aukli, un saruna viņai ļoti pa prātam. Man savukārt jāsmejas, vērojot apakšstāvā kādu pilsoni, kuram pagrūti iztikt ar saviem nelielajiem līdzekļiem. Sapnī viņš uzlasa sudraba un zelta monētas, un, jo vairāk tās savāc, jo vairāk to rodas. Viņš ar tām jau piepildījis lielu lādi.

—     Nabaga zēns, — Leandro noteica, — ilgi viņš nepriecāsies par savu bagātību!

—      Pamostoties, — velns turpināja, — viņš jutīsies kā bagātnieks, kuram, guļot uz nāves gultas, bagātība izslīd no rokām.

Ja vēlaties, varu jums pastāstīt, par ko sapņo abas aktrises, kas dzīvo kaimiņos. Viena sapnī ķer putniņus aiz knābīšiem un izplūc tiem pa vienai spalviņai, pēc tam viņa tos atdod skaistajam runcim, ko bezprātīgi mīl, un runcim tas visai izdevīgi. Otra sapņo, ka padzen no mājām kurtus un dāņu dogus, par kuriem ilgu laiku tīksminājusies, bet tagad vēlas paturēt vienīgi mazo, jauko špicu, kas viņai ļoti mīļš.

—     Cik nejēdzīgi šie abi sapņi! — iesaucās Kleofass.

—     Manuprāt, ja Madridē būtu sapņu tulki, kā senos laikos Romā, pat tad šos sapņus grūti būtu izskaidrot.

—     Ne pārāk, — velns atteica. — Ja tulki mazliet pazītu mūsdienu aktieru vidi, tad atbilde, gaiša un skaidra, atrastos drīz.

—      Es gan neko nesaprotu, — dons Kleofass atzinās,

—      bet tādēļ nebūt neskumstu. Mani vairāk interesē dāma greznajā gultā, kas pārklāta ar sudrabotām bārkstīm rotātu, dzeltenu samtu un kurai blakus uz naktsgaldiņa nolikta svece un grāmata.

—      Tā ir dižciltīga dāma, — velns paskaidroja,

—      viņai pieder grezna kariete, bet sulaiņu svītā netrūkst glītu jaunekļu. Pirms gulētiešanas viņa radusi lasīt, citādi nespēdama aizvērt acis augu nakti. Vakar vakarā viņa lasīja Ovīdija «Metamorfozas» un tāpēc tagad redz ļoti dīvainu sapni. Viņā iemīlējies Jupiters, kas slaida, plecīga pāža izskatā salīgst pie viņas par sulaini.

Runājot par metamorfozām, te būs vēl otra, kas šķiet daudz smieklīgāka. Kāds komediants dziļā miegā bauda sapņa lieglaimi, kas viņam ļoti tīkama. Šis aktieris ir tik vecs, ka Madridē neviens vairs neatceras viņa debiju. Viņš spēlē jau sen, var teikt, saaudzis ar skatuves dēļiem. Talanta' viņam netrūkst, ar to viņš lepojas, ir augstprātīgs un iedomājas, ka tāda personība kā viņš ir pārcilvēks. Vai zināt, par ko šis iedomīgais aizkulišu varonis sapņo? Viņš redz sevi mirušu, un visi Olimpa dievi sanākuši uz apspriedi, lai izlemtu, ko darīt ar tik ievērojamu mirstīgo. Viņš dzird, ka Merkurs dievu padomei ieteic slaveno aktieri, kurš bieži tēlojis Jupiteru un citus slavenus debess iemītniekus, nepielīdzināt pārējiem mirstīgajiem, bet pieskaitīt svētajiem. Moms apsveic Merkūra priekšlikumu, bet citi dievi un dieves ir sašutuši, tad Jupiters, lai tos nomierinātu, pārvērš veco aktieri dekoratīvā skulptūrā.

Velns grasījās turpināt, bet Sambuļjo viņu pārtrauca:

—      Pietiek, seņjor Asmodej; vai neredzat, ka aust jau diena? Bīstos, ka mūs nepamana uz šīs mājas jumta. Ja ļaudis ieraudzīs jūsu labdzimtību, svilpieniem nebūs gala.

—      Neviens mūs neredzēs, — velns atteica. — Man piemīt tādas pašas spējas kā nule minētajiem mitoloģiskajiem dieviem, un kā iemīlējies Saturns ietina mākonī Idas kalnu, gribēdams pasaulei noslēpt Ju- nonai veltītos glāstus, tā arī es mūs abus ietīšu biezā miglas plīvurā, kam cauri nespēs izlauzties cilvēku skatieni, taču jūs tas nekavēs redzēt visu, ko rādīšu.

Pēkšņi viņus patiesi apņēma necaurredzama dūmaka, tomēr studentam viss bija labi saskatāms.

—      Atgriezīsimies pie sapņiem! — Klibais atsāka. — Bet es nemaz neiedomājos, ka manis dēļ esat pavadījis bezmiega nakti un droši vien būsiet pārguris. Šķiet, derētu jūs aiznest uz mājām un ļaut dažas stundiņas atpūsties. Tikmēr apskriešu visas četras pasaules daļas un paveikšu dažu labu sava amata stiķi. Kad atgriezīšos, mēs atkal dosimies izklaidēties.

—      Miegs man nenāk, nemaz nejūtu nogurumu, — dons Kleofass teica. — Nepametiet mani, labāk pastāstiet, kāpēc, lūk, tie ļaudis tik agri jau kājās un, kā rādās, gatavojas doties laukā! Ko viņi uzsāks tik agrā rīta stundā?

—      Tas, ko vēlaties zināt, — velns atbildēja, — patiesi pelna ievērību. Tūlīt jums atklāsies darbs, rūpes un bažas, viss, ar ko nabaga mirstīgais piepilda savu dzīvi, lai pēc iespējas patīkamāk aizvadītu īso laiku starp dzimšanu un nāvi.

XVII NODAĻA,

kas iepazīstina ai vairākiem īpatņiem, kuriem netrūkst atdarinātāju

Vispirms pievērsīsim uzmanību ielas diedelnieku bandai, kuru jau esat pamanījis. Šie bezdievji, vairums no labām ģimenēm, dzīvo kopā, līdzīgi mūkiem, un pavada naktis, dzīrojot savā mājā, kur nekad netrūkst maizes, gaļas un vīna. Drīz viņi izklīdīs pa baznīcām un tēlos nabagus, bet vakarā pulcēsies atkal, lai uzdzertu žēlīgajiem kristiešiem, kuri sedz viņu izdevumus. Parau- gieties, lūdzu, kā šie diedelnieki, mainot drēbes, pārvēršas nožēlojamos ubagos: tā maskēties neprot pat kurtizānes, gribēdamas sagrozīt kādam galvu.

Vērīgāk aplūkojiet trīs blēžus, kas turas kopā. Viens no tiem balstās uz kruķiem un, trīcot pie visām miesām, pārvietojas ar tādām grūtībām, ka, šķiet, tūlīt pat nokritīs uz deguna; par spīti garajai, sirmajai bārdai un sanīkušajam izskatam, tas īstenībā ir jau

neklis, tik veikls un žigls, ka noskries pat stirnu. Otrs — patiesībā glīts puisis — tēlo kraupaini, pārklājis galvu ar mākslīgu ādu, zem kuras slēpjas kupli mati, kādus apskaustu katrs galma pāžs. Beidzot, trešais blēdis, kas izliekas par kropli, prot tik žēli vaimanāt, ka neviena vecene nespēj viņā vienaldzīgi noklausīties, nenokāpjot lejā pat no ceturtā stāva, lai pasniegtu žēlastības dāvanu.

Bez šiem trim slaistiem, kuri zem nabadzības maskas dodas izkrāpt ļaudīm naudu, redzu arī čaklus amatniekus, kas, būdami spāņi, tomēr gatavojas sviedriem vaigā pelnīt iztiku. Visapkārt redzu ceļamies augšā un ģērbjamies ļaudis, kuri dosies veikt dažnedažādus pienākumus. Cik daudz šajā naktī radušos ieceru šodien piepildīsies vai izputēs! Cik daudz tiks darīts aiz mantkāres, aprēķina, slavas kāres 1

—- Ak, ko redzu uz ielas! — dons Kleofass velnu pārtrauca. — Uz kurieni sulaiņa pavadībā steidzas šī svētbildītēm apkārusies sieva? Viņai droši vien kādas neatliekamas darīšanas?

— Bez šaubām, — velns atbildēja. — Cienījamā dāma dodas tur, kur nepieciešama viņas palīdzība. Viņu, skaļi vaimanājot, gaida aktrise, kurai blakus rosās divi satraukti vīrieši. Viens no tiem — aktrises vīrs, otrs — par notiekošo pagalam nobažījies aristokrāts; visas aktrises taču dzemdībās atgādina Alkmēnu — te allaž iejaukti kā Jupiters, tā Amfit- rions.

Vai, noskatoties jātniekā ar bisi pār plecu, nebūtu jādomā, ka viņš dodas zaķu vai irbju medībās Madri- des apkaimē? Viņam tomēr nav ne mazākās vēlēšanās pēc šādām izpriecām. Viņa nolūks ir cits. Viņš taisās jāt uz kādu ciematu, kur, pārģērbies par zemnieku, lūkos ielavīties lauku mājās, kur dzīvo viņa nīļotā stingrās, modrās mātes uzraudzībā.

Skat; jauns bakalaurs, kā parasts, ik rītu, dodas ap

liecināt savu cieņu tēvocim, vecam kanoniķim, tīkodams pēc viņa mantas.

Pretējā namā, uzmetis mugurā mēteli, kāds virs grasās iet laukā. Sis bagātais, godīgais pilsonis ir pagalam norūpējies. Viņam jāizdod pie vīra vienīgā meita. Pilsonis nespēj izšķirties, vai meitu izprecināt jaunajam prokuroram, kurš viņu bildinājis, vai kādam idalgo, kurš ari lūdz viņas roku. Tēvs nolēmis griezties pēc padoma pie draugiem. Un jautājums patiesi sarežģīts. Izvēloties idalgo, viņš bīstas iemantot znotu, kurš viņu nicinās, bet, dodot priekšroku prokuroram, var ielaist mājās tādu ķirmi, kas visu sagrauzīs.

Ieskatīsimies šā nelaimīgā tēva greznajā kaimiņu dzīvoklī un sameklēsim tur cilvēku sarkanā, zeltītām puķēm cauraustā brokāta tērpā. Te dzīvo rakstnieks, kas cēlies no vienkāršiem ļaudīm, bet tēlo augstmani. Pirms desmit gadiem viņam nebija ne divdesmit ma- ravfedī, taču šodien viņš saņem desmittūkstoš dukātu rentes gadā. Viņam pieder ļoti skaista ekipāža, kuras dēļ jāskopojas ar uzturu, kas ir tik pieticīgs, ka parasti sastāv tikai no viena cālēna. Dažreiz tomēr godkāre liek viņam pacienāt ievērojamas personas. Šodien, piemēram, pie viņa pusdienās ieradīsies valsts padomes locekļi, un tāpēc viņš,aizsūtījis pēc pavāra un konditora. Rakstnieks kaulēsies ar viņiem par katru sū, beidzot vienosies un sastādīs ēdienu sarakstu.

—      Kāds sīkstulis! — piezīmēja Sambuļjo.

—     Neko darīt, — velns atteica, — nabagi, kuri ātri tiek pie bagātības, kļūst vai nu skopi, vai pārāk izšķērdīgi. Tāds ir likums.

—     Sakiet, —1 teica students, — kas ir šī daiļā dāma, kura, sēžot pie tualetes galdiņa, sarunājas ar iznesīgu kungu? jji

—     Ja, nudien, — velns iesaucās, — tā paes

pelna ievērību. Sī sieviete, vācu atraitne, pārtiekot no §avas mantojuma daļas, dzīvo Madridē, kur apgrozās labākajā sabiedrībā. Jaunais vīrietis viņai blakus ir seņjors dons Antonio de Monsalva. Piederēdams vienai no ievērojamākajām spāņu dzimtām, šis kabaļ- jēro tomēr solījies atraitni precēt: abi noslēguši līgumu, ka vārda laušanas gadījumā dons Antonio samaksās atraitnei trīstūkstoš pistoļu. Bet jaunekļa tuvinieki liek šķēršļus šai mīlestībai un draud viņu turēt ieslodzītu, ja viņš nepārtrauks sakarus ar vācieti, kas ģimenei šķiet īsta dēku meklētāja. Dziļi sašutis, redzot, ka neviens viņa nolūku neatbalsta, dons Antonio vakar vakarā ieradās pie savas mīļākās, kura, manīdama, ka jaunekli kaut kas nomāc, vaicāja pēc cēloņa. Visu izstāstījis, kabaļjēro zvērēja, ka, par spīti ģimenes iebildumiem, savu lēmumu nemūžam negrozīs. Tik cieša apņēmība atraitni aizgrāba, un, pusnaktī šķiroties, mīlētāji bija viens ar otru ļoti apmierināti.

Šorīt Monsalva atkal ieradās pie vācietes. Viņa sēdēja pie tualetes galdiņa, un jauneklis atkal izplūda mīlestības apliecinājumos. Sarunas laikā vāciete izvilka no matiem papīra tīstoklīšus. Paņēmis vienu no tiem rokā un, neko nedomājot, attinis vaļā un pazinis savu rokrakstu, Monsalva smejoties iesaucās:

«Tā gan, kundzei Lūk, kādam nolūkam jūs izmantojat saņemtās mīlestības vēstules!»

«Jā, Monsalva,» viņa atbildēja. «Redzat nu, cik labi man noder pielūdzēju solījumi mani precēt, par spīti vecāku iebildumiem: es uz tiem uztinu matus.»

Uzzinot, ka atraitne patiesi saplēsusi līgumu par samaksu vārda laušanas gadījumā, jaunekli sajūsmina draudzenes nesavtība, un viņš atkal zvēr viņai mūžīgu uzticību.

Bet tagad pametiet acis lejup, — velns turpināja, — mums garām iet slaids, kalsns vīrs. Viņam padusē liela kantorgrāmata, pie jostas piekārta tintnīca, bet uz muguras — ģitāra.

—     Skats ir komisks, — students piezīmēja, — saderam, ka viņš ir savādnieks!

—      Nav šaubu, tas ir ļoti parasts mirstīgais, — velns atteica. — Spānijā filozofi — ciniķi —1 nav nekāds retums, lūk, viens no tiem. Viņš dosies uz Buen- retīro parku atpūsties kādā pļaviņā, kur starp puķēm aizvijas no strūklakas izveidojies strautiņš. Te viņš pavadīs visu dienu, vērojot krāšņo dabu, spēlējot ģitāru un prātojot, lai vēlāk savas atziņas pierakstītu. Kabatās viņš sabāzis parasto azaidu — proti, dažus sīpolus un gabalu maizes, Tik pieticīgi šis vīrs dzīvo jau desmit gadus. Un, ja viņam, tāpat kā Dioģenam, kāds Aristips teiktu: «Kaut tu mācētu iztapt šīs pasaules varenajiem, tad sīpolus neēstu,» — mūsdienu prātnieks atbildētu: «Es iztaptu pasaules varenajiem tāpat kā tu, ja vien būtu ar mieru pazemoties un otra priekšā līst uz vēdera.»

Patiesi, senāk šim prātniekam bija lieli sakari ar augstmaņiem. Tie līdzēja viņam tikt pie bagātības, taču, pārliecinājies, ka draudzība ar pasaules varenajiem ir tikai godpilna verdzība, viņš ar tiem sakarus pārtrauca. No savas karietes šis filozofs atteicies tāpēc vien, ka tā apšļāc ar dubļiem cilvēkus, kuri vērtīgāki par viņu pašu. Gandrīz visu mantu viņš atdāvinājis trūcīgajiem draugiem. Sev viņš paturēja tikai tik daudz, lai varētu dzīvot pieticīgi kā pašreiz, jo ubagot maizi no vienkāršiem ļaudīm viņam šķiet tikpat apkaunojoši, kā lūgt to bagātiem augstmaņiem.

Līdzjūtību pelna cilvēks, kas suņa pavadībā seko prātniekam. Viņš var lepoties ar savu izcelšanos no ievērojamas kastīliešu dzimtas. Reiz bijis bagāts, šis cilvēks izputināja sevi kā Timons de Lukiāns, ik dienas cienājot draugus un galvenais — rīkojot lepnas dzīres par godu visām prinču un princešu dzimšanas un kāzu dienām, citiem vārdiem — katru reizi, kad vien Spānijā notika kādi svētki. Tiklīdz lišķīgie draugi manīja, ka bagātnieka krējumpods iztukšots, — tie nozuda; viņu pameta visi. Pie viņa palika vienīgi uzticīgais suns.

—     Sakiet, seņjor Asmodej, — Leandro Peress vaicāja, — kam pieder kariete, kas nupat piestāj pie kāda nama durvīm?

—     Bagātam mantzinim, — velns atbildēja, — šis vecais mauru grēkāzis ik rītus šajā namā apciemo galiciešu skaistuli, kurā neprātīgi iemīlējies. Vakar vakarā maurs uzzināja, ka skaistule viņu krāpj. Dusmās, ko šī vēsts izraisīja, viņš uzrakstīja galicietei pārmetumu un draudu pilnu vēstuli. Jūs nespējat iedomāties, kā šī koķete rīkojās. Varēja gaidīt, ka ga- līciete nekaunīgi visu noliegs, taču viņa vecajam atbildēja, ka viņš ar pilnām tiesībām drīkst uztraukties; viņa patiesi esot pelnījusi nicināšanu, iedrošinādamās kļūt neuzticīga tik cēlam cilvēkam; atzīdama un dziļi nožēlodama savu vainu, viņa sevi jau sodījusi, nogriežot savus krāšņos matus, kurus, kā zināms, pati dievinājusi; galu galā viņa nolēmusi iestāties klosterī, lai ziedotu savas atlikušās dienas grēku nožēlai.

Vecais nelga nespēja panest savas mīļākās liekuļotos sirdsapziņas pārmetumus. Šorīt piecēlies, maurs nekavējoties devās pie viņas. Viņš atrada skaistuli vienās asarās, un šī veiklā komediante tik lieliski spēlēja savu lomu, ka vecais visu piedeva. Vēl vairāk —' kā gandarījumu par zaudētajiem matiem viņš solījās padarīt mīļāko par muižnieci, nopērkot viņai lepnu lauku muižu, kas pašreiz pārdodama Eskoriāla tuvumā.

—     Veikali jau atvērti, — students ieminējās, — mani saista kāds kabaļjēro, kas ieiet krodziņā.

—          Šis jauneklis pieder ģimenei, kurā visi aizrau

jas ar rakstniecību, — Asmodejs paskaidroja, — un katrā ziņā vēlas kļūt slavenības. Puisim netrūkst asprātības, tās viņam pietiek, lai kritizētu lugas, kuras parādās uz teātru skatuvēm, taču ir par maz, lai pats kaut ko prātīgu uzrakstītu. Iegājis krodziņā, kabaļjēro pasūta lepnas pusdienas; šodien viņa viesi būs četri aktieri, kuru atbalstu viņš cer izlūgties savas vājās lugas uzvedumam viņu trupā.

Pie reizes, runājot par rakstniekiem, — velns turpināja, — lūk, divi satikušies uz ielas. Ievērojiet, ar kādu ironisku smīnu abi sasveicinās. Viņu savstarpējā nicināšana ir pamatota. Viens no viņiem raksta tik veikli kā Krispīns, kuru Horācijs salīdzinājis ar smēdes plēšām; otram jāziedo daudz laika, lai uzrakstītu kaut ko nejēdzīgi bālu.

—     Kas pašlaik izkāpj no karietes pie baznīcas durvīm? —vaicāja Sambuļjo.

—      Ievērības cienīga persona, — Klibais atbildēja. — Nav pagājuši ne desmit gadu, kopš, pametis notariātu, kur strādāja par vecāko rakstvedi, šis cilvēks iestājās kartēziešu klosterī Saragosā. Pusgadu nodzīvojis tur kā māceklis, viņš klosteri atstāja un devās uz Madridi, ļaudis, kas viņu pazina, varen brīnījās, kad pēkšņi viņš kļuva par vienu no galvenajiem Rietumindijas padomes locekļiem. Tik negaidītu karjeru visi pārrunā vēl šodien. Daži apgalvo, ka šis vīrs pārdevis dvēseli velnam, citi — ka viņš ir bagātas atraitnes mīļākais, beidzot, gadās arī tādi, kuri domā, ka viņš uzgājis apraktu mantu.

—- Bet jums taču zināma patiesība? — dons Kleofass velnu pārtrauca.

241

—      Protams, — velns apstiprināja, — tūlīt atklāšu šo noslēpumu. Dzīvodams klosterī par mācekli, viņš raka reiz dārzā bedri, lai iedēstītu kociņu, kad pēkšņi uzdūrās vara lādītei un to atvēra. Lādītē atradās zel-

16 — 515

tīta kārbiņa ar trīsdesmit krāšņiem briljantiem. Nebūdams lietpratējs dārgakmeņu novērtēšanā, mūks tomēr saprata, ka gadījies varens ķēriens, viņš nekavējoties nolēma rīkoties līdzīgi Gripam Pļauta komēdijā, kurš, atradis mantu, pamet zveju; novilcis mūka tērpu, šis cilvēks ieradās Madridē, kur ar drauga juveliera palīdzību apmainīja dārgakmeņus pret zelta naudu, bet to savukārt pret ievērojamu posteni, kas nodrošināja viņam cienījamu stāvokli sabiedrībā.

XVIII NODAĻA

Ko Asmodejs vēl donam Kleofasam parādīja

Vajadzēs jūs pasmīdināt, mazliet raksturojot cilvēku, kurš nule iegāja pie dzērienu tirgotāja, — Asmodejs turpināja. — Tas ir Biskajas ārsts. Viņš izdzers tasi šokolādes, pēc tam augu dienu spēlēs šahu. Par viņa klientiem šai laikā neraizējieties; to viņam nav, un, ja arī rastos, brīži, kurus ārsts pavada spēlējot, slimniekiem nebūtu tie ļaunākie. Katru vakaru viņš apciemo skaistu, bagātu atraitni, kuru labprāt apprecētu, un izliekas atraitnē neprātīgi iemīlējies. Ikreiz, kad abi ir kopā, ārsta vienīgais sulainis, slīpēts zellis, ar kuru kungs lieliski saprotas, atnes viņam sagudrotu ievērojamu klientu sarakstu, it kā šie augstmaņi būtu sūtījuši pēc viņa. Atraitne tam pilnīgi notic, un mūsu šahists ir uz pareizā ceļa, lai partiju laimētu.

Pakavēsimies pie nama, kur esam apstājušies. Negribas pāriet pie cita, iekams neesmu parādījis, kas šajā mīt. Iemetiet skatienu istabās — ko jūs tur redzat?

—      Žilbinoši daiļas dāmas, — students atbildēja. — Dažas no tām tikko ceļas augšā, pārējās jau piecēlušās. Kādu baudu viņas sagādā acīm! Tās šķiet īstas Diānas nimfas, tieši tādas, kā dzejā attēlotās.

—      Kaut arī jūsu apbrīnojamās daiļavas patiesi ir pievilcīgas kā Diānas nimfas, tās tomēr nekādā ziņā nav tikpat nevainīgas, — Klibais piezīmēja. — Šīs četras vai piecas dēkaines dzīvo zem viena jumta, pārtiekot no kopīgiem ienākumiem. Tikpat bīstamas kā bruņinieku laiku valdzinošās dāmas, kuras saistīja savās pilīs garāmbraucošos ceļotājus, viņas ievilina savā mājā jaunekļus. Posts tam, kurš ļaujas šim valdzinājumam! Lai brīdinātu garāmgājējus no draudošajām briesmām, viņu mājas priekšā derētu bojas, kādas mēdz izlikt upēs, apzīmējot vietas, kurām nav ieteicams tuvoties.

—     Lieki vaicāt, kurp dosies augstie kungi karietēs, —1 Leandro Peress teica. — Viņi, bez šaubām, steidzas uz rīta audienci pie karaļa.

—     Uzminējāt, — velns sacīja, — un, ja vēlaties, varu aizvest tur arī jūs. Mēs pavērosim kaut ko smieklīgu.

—     Nekas nebūtu vēlamāks par šo piedāvājumu,— Sambuļjo iesaucās, — jau.iepriekš ļoti priecājos.

Gatavs Kleofasam pakalpot, velns aiznesa viņu uz karaļa pili. Bet, laižoties turp, pamanījis strādniekus pie kādiem varen augstiem vārtiem, students vaicāja, vai tie neceļ kādu baznīcas portālu.

—     Nē, — velns atbildēja. — Te top jaunā tirgus vārti. Kā redzat, tie būs apbrīnojami. Un tomēr, kaut šie vārti slietos līdz debesīm, latīņu divrindenis, kuru tajos iekals, pārspēs visu.

—     Ko jūs sakāt? — Leandro brīnījās. — Jūs manī izraisāt lielu interesi par šīm vārsmām. Mirstu vai nost no ziņkāres tās dzirdēt!

—     Divrindenis būs šāds, — velns turpināja. —'Klausieties un brīnieties:

«Quam bene Mercurius nunc merces vend.it opimas

—1 Šo smalkumu vēl nespēju pilnīgi aptvert, — students atzinās, — īsti nesaprotu, ko nozīmē «iatuos saies».

* — Vai nezināt, ka senāk jaunā tirgus vietā atradās mūku kolēģija, kur jaunatnei mācīja humanitārās zinātnes? Kolēģijas rektori rīkoja izrādes, un skolnieki spēlēja drāmas — bezgaumīgas lugas, kas mijās ar nejēdzīgiem baletiem, kuros dejoja pat pagātne un supīni.

—     Ak, nestāstiet vairāk, — Sambuļjo viņu pārtrauca. — Labi zinu, kādi draņķi ir skolu lugas. Vārtu uzraksts gan, manuprāt, būs lielisks.

Sasnieguši karaļa pils kāpnes, Asmodejs un dons Kleofass ieraudzīja ejam augšā vairākus galminiekus. Kad šie augstmaņi gāja viņiem garām, velns pa kārtai nosauca uzvārdus.

—      Rau, kur nāk grāfs de Viļjalonso no Puebla d'EJjerena dzimtas, — norādīdams ar pirkstu, viņš studentam teica, — lūk, marķīzs de Kastro Fuerte; bet nākamais ir dons Lopess de 1os Rioss, finansu padomes priekšsēdētājs; seko grāfs de Viļ ja Om- brosa.

Uzskaitīdams šos kungus, velns neaizmirsa arī katru no viņiem cildināt, taču viltnieks savam slavinājumam allaž pievienoja kādu dzēlibu — visi saņēma pēc nopelniem.

—     Šis augstmanis vienmēr laipns un pakalpīgs, — velns par kādu no kungiem teica. — Viņš arvien jūs žēlīgi uzklausīs. Ja lūgsiet viņa aizbildniecību — cēli I to apsolīs un pat piedāvāsies izmantot jūsu labā savu ietekmi galmā. 2ēl tikai, ka šim cilvēkam, kurš labprāt iepriecina citus, atmiņa tik vāja, ka stundas ceturksni pēc sarunas viņš solīto aizmirst.

—      Lūk, hercogs, — velns norādīja uz kādu citu, — viscēlākais no galma kungiem. Viņš nelīdzinās gandrīz nevienam galminiekam, uz kuriem nekad nevar īsti pajauties. Viņš nav untumains pēc dabas, un viņam sveša nenosvērtība. Turklāt par draudzību un saņemtajiem pakalpojumiem šis kungs nekad nepaliek pateicību parādā, bet diemžēl viņš ļoti vilcinās ar savas atzinības apliecinājumiem. Uz viņa solījumu izpildi jāgaida tik ilgi, līdz beidzot, kad tā sagaidīta, jādomā, ka maksa par to bijusi pārāk augsta.

Izklāstījis turpat vai visu galminieku labās un sliktās īpašības, velns ieveda studentu zālē, kur bija pulcējušies dažādu sabiedrības kārtu pārstāvji un tik kupls skaits visvisādu ordeņu brāļu, ka dons Kleofass iesaucās:

—      Cik te daudz šo kavalieru! Sasodīts! Laikam gan Spānijā to netrūksti

—      Galvoju! — Klibais atteica. — Un nav nekāds brīnums, jo, lai kļūtu par Santjāgo vai Kalatravas ordeņa kavalieri, nebūt nav nepieciešama dzimtmuiža divdesmit pieci tūkstoši ekiju vērtībā, kā senos laikos tika prasīts romiešiem. Šā iemesla dēļ šeit redzama visai raiba sabiedrība.

—     Pavērojiet trulo seju aizmugurē! — velns turpināja.

—     Runājiet klusāk, — Sambuļjo aizrādīja, — šis vīrs var sadzirdēt.

—      Nevar vis, —• velns atbildēja, — burvestība, kas padara mūs neredzamus, neļauj mūs arī sadzirdēt. Ieskatieties nākamā cilvēka sejā: šis kataloniešu pirāts atgriezies no sirojuma Filipīnu salās. Vai, raugoties viņā, varētu domāt, ka tas ir gatavais karstgalvis? Starp citu, viņš pierādījis apbrīnojamu drosmi. Šorīt pirāts vēlas iesniegt lūgumu, lai karalis viņam atlīdzina par pakalpojumiem, ieceļot augstā amatā. Tomēr ļoti šaubos, vai tas notiks, tāpēc ka viņš atlīdzību iepriekš nav lūdzis premjerministram.

—      Pa labi no pirāta, — sacīja Leandro Peress, — redzu lielu resnvēderi, kurš laikam ir diezgan svarīga persona. Spriežot pēc augstprātīgās izturēšanās, tam jābūt bagātam augstmanim.

—      Nekā tamlīdzīga, — Asmodejs atteica, — tas ir viens no visnabadzīgākajiem idalgo: lai sagādātu līdzekļus eksistencei, viņš ar kāda granda atbalstu nodibinājis spēļu namu.

—      Bet nu esmu pamanījis licenciātu, kurš pelna ievērību, — velns turpināja, — lūk, pie pirmā loga viņš sarunājas ar kabaļjēro pelēki baltajā uzvalkā. Abi spriež par lietu, kuru vakar izskatīja karalis; pakavēšos pie tās sīkāk.

Pirms pāris mēnešiem šis licenciāts, akadēmiķis no Tolēdo, laida klajā grāmatu par morāles jautājumiem, kura visos vecajos kastīliešu rakstniekos izraisīja sašutumu. Pēc viņu domām, grāmata bija pilna pārdrošiem izteicieniem un neparastiem vārdiem; tāpēc, savā starpā vienojušies, viņi uzrakstīja karalim lūgumu aizliegt grāmatu, kas piesārņo spāņu valodu un sakropļo tās daiļskanību. Viņa augstībai lūgums šķita vērā liekams, viņš pavēlēja trīs vīru komisijai darbu pārbaudīt. Atzina — grāmatas stils patiesi pelnot pārmetumus, it īpaši tāpēc, ka izceļoties ar savu spilgtumu. Izskatījis komisijas vēstījumu, karalis nolēma tā: visiem Tolēdo akadēmiķiem, kuri raksta tamlīdzīgā garā, jāizbeidz literārā darbība, vēl vairāk — lai saglabātu kastīliešu valodas tīrību, šos akadēmiķus pēc nāves turpmāk drīkstēs aizstāt tikai augstākās sabiedrības cilvēki.

—1 Brīnišķīgs lēmums! — Sambuļjo smiedamies iesaucās. — Tagad vienkāršās valodas piekritējiem vairs nav ko bažīties!

—      Piedodiet, — velns iebilda, — bet ne jau visi, kas ienīst katram prātīgam lasītājam tīkamo valodas vienkāršību, ir Tolēdo akadēmijas locekļi.

Dons Kleofass ļoti kāroja zināt, kas ir licenciāta sarunu biedrs pelēki baltajā samta uzvalkā.

—      Šis spāņu gvardes virsnieks ir katalonietis, jaunākais savā ģimenē, — Klibais paskaidroja. — Ticiet man, varen asprātīgs puisis. Gribēdams pierādīt viņa prāta spējas, pastāstīšu, kādu atbildi viņš vakar devis vienai no augstākās sabiedrības dāmām. Bet, lai saprastu, uz ko bulta tēmēta, jāzina, ka virsniekam ir brālis —,dons Andress de Prada, kurš pirms dažiem gadiem dienēja tajā pašā pulkā.

Reiz bagāts karaļa muižu rentnieks pienācis klāt donam Andresam un teicis:

«Seņjor de Prada, mani sauc tieši tāpat kā jūs; taču mūsu izcelšanās ir dažāda. Zinu, ka piederat vienai no ievērojamākajām kataloniešu dzimtām un tomēr jūs neesat bagāts. Toties man bagātības netrūkst, kaut arī neesmu dižciltīgs. Vai mēs ar saviem labumiem nevarētu kaut kā dalīties? Vai jums ir ciltsgrāmatas?»

Dons Andress atbildēja apstiprinoši.

«Tādā gadījumā,» rentnieks turpināja, «esiet tik laipns, aizdodiet man tās; aiznesīšu ciltsgrāmatas veiklam ģeneologam, kurš mazliet tās pārstrādās, un, nevērojot mūsu dažādos senčus, mēs kļūsim radinieki. No savas puses atlīdzināšu jums ar trīstūkstoš pistolēm. Esam vienojušies?»

Minētā summa donu Andresu apžilbināja. Viņš priekšlikumu nenoraidīja un uzticēja bagātajam rentniekam savas ciltsgrāmatas, bet par saņemto atlīdzību nopirka Katalonijā lielu muižu, kurā dzīvo vēl šodien.

Viņa jaunākais brālis, kurš šajā darījumā palika tukšā, vakar, piedaloties kādā dinejā, nejauši dzirdēja pieminam karalisko muižu rentnieku seņjoru de Pradu; pievērsusies jaunajam virsniekam, kāda no klātesošajām dāmām vaicāja, vai viņš šim cilvēkam neesot rada.

«Neesmu vis, kundze,» virsnieks atbildēja, «šo godu es nepelnu, tas pienākas manam brālim.»

Dzirdot jocīgo atbildi, Sambuļjo iesmējās. Tad, pēkšņi pamanījis mazu cilvēciņu, kas sekoja kādam galminiekam, students iesaucās:

—      Vai man! Kā šis pundurītis klanās, skrienot pakal augstajam kungam! Droši vien vēlas izlūgties zināmu labvēlību.

—      Daudzie reveransi, kurus redzat, — velns atbildēja, — prasa paskaidrojumu. Šim pundurītim, godīgam pilsonim, pieder diezgan laba lauku māja netālu no Madrides pie iecienītajiem dziedniecības avotiem. Viņš bez maksas iznomājis savu māju augstmanim, kurš ārstējas ar minerālūdeņiem. Šobrīd pundurītis neatlaidīgi lūdz rentnieku aizdot viņam loti nepieciešamu summu, bet seņjors pieklājīgā veidā atsakās palīdzēt.

Nepalaidīsim garām arī kabaļjēro, kurš laužas cauri pūlim; cēlies no vienkāršiem ļaudīm, viņš tēlo aristokrātu, Ar mistiskās kabalistikas palīdzību šis cilvēks īsā laikā ticis pie bagātības. Viņa mājās netrūkst kalpotāju tāpat kā grandu pilīs, un viņa galds ēdienu daudzuma un dažādības ziņā pārspēj jebkura ministra galdu. Viņam pieder viena ekipāža, sievai otra, bērniem — trešā. Staļļos stāv vislabākie mūļi un skaistākie zirgi. Nesen šis vīrs iegādājās lielisku pajūgu, turklāt par skaidru naudu, to pašu bija gribējis pirkt ari Spānijas princis, taču atzinis par pārāk dārgu.

—     Kāda nekaunība! — Leandro atbildēja. — Redzot šā blēža spožos dzīves apstākļus, katrs turks viņam pareģotu ļaunu likteņa pagriezienu.

—      Nākotne man nav zināma, — Asmodejs piebilda, — tomēr šajā gadījumā pievienojos turka domām.

Bet kas tad tas? — velns pārsteigts turpināja. — Gandrīz neticu savām acīm! Redzu zālē dzejnieku, kuram nemaz nepieklātos tur būt. Kā viņš iedrošinās te rādīties pēc tam, kad savās dzejās aizskāris spāņu grandus? Laikam cer, ka tie nicinoši klusēs.

Uzmanīgi papētiet cienījamo kungu, kas nāk, balstīdamies uz sekretāra rokas. Ievērojiet, ar kādu godbijību visi viņa priekšā atkāpjas. Tas ir seņjors dons Hosē de Reinaste i Aijala — augstākais tiesnesis: Aijala ieradies pavēstīt karalim visu, kas šonakt norisinājies Madridē. Aplūkojiet labi lāga vecīti!

—     Patiesi, — teica Sambuļjo, — viņš izskatās ļoti sirsnīgs.

—      Varētu vēlēties, — Klibais turpināja, —■ kaut visi korrehidori ņemtu no viņa piemēru. Aijala nepieder pie karstgalvjiem, kuru rīcību ietekmē garastāvoklis vai ātras dusmas. Viņš nekad neliek apcietināt cilvēku, pamatojoties tikai uz kāda policista, sekretāra vai cita ierēdņa liecību. Viņš zina, ka vairums šās sugas cilvēku ir pērkamas dvēseles un ka tie spēj negodīgi tirgoties ar savu varu. Tāpēc, kad apsūdzētajam draud cietums, tiesnesis lietu izmeklē tik pamatīgi, līdz atklājas visa patiesība. Aijala nevainīgus - cilvēkus nekad neiesloga; viņš liek apcietināt vienīgi vainīgos un arī tos nepakļauj nežēlīgam cietuma režīmam, pats personiski apmeklēdams nelaimīgos, viņš rūpējas, lai taisnā likuma bardzība netiktu necilvēciski pastiprināta.

—      Cienījams cilvēks ar lielisku raksturu! — Leandro piezīmēja. — Labprāt noklausītos viņa sarunā ar karali.

—     Diemžēl, — velns atbildēja, — esmu spiests atzīties, ka bez briesmām šo vēlēšanos nespēšu apmierināt. Tuvoties valdniekiem man nav tiesību. To darīt drīkst tikai Leviatans, Belfegors un Astarots. Kā jau minēju, šie trīs gari spējīgi iemiesoties karaļos. Pārējiem velniem galmos rādīties aizliegts, pat nezinu, kā man ienāca prātā vest jūs šurp. Atklāti sakot, tas ir visai pārdrošs solis. Ja mani šie trīs velni te ieraudzītu, tie negantās dusmās mestos man virsū, un, starp mums runājot, man gan tos neizdotos uzveikt.

—     Steigsimies drīzāk prom no šīs pils, — students teica. — Zēl būtu, ja jums uzbruktu ciltsbrāli un es nespētu jūs glābt; mana iejaukšanās kautiņā, šķiet, neko nelīdzētu.

—      Protams, ne, — Asmodejs piekrita, — velni jūsu sitienus nemaz nesajustu, toties jūs pats ietu bojā. Bet, — velns piebilda, —1 lai jūs nebēdātos, ka neiegājām viņa majestātes kabinetā, sagādāšu jums prieku, kas atsvērs zaudēto.

To sacījis, velns paņēma donu Kleofasu pie rokas un uzsāka lidojumu Žēlsirdības klostera virzienā.

XIX NODAĻA

Par gūstekņiem

Viņi apmetās uz kāda jumta blakus klosterim, kur pie vārtiem drūzmējās viri un sievas.

—           Cik daudz ļaužu! — brīnījās Leandro Peress.

— Kādai ceremonijai pulcējas šī tauta?

—  To jūs vēl nebūsiet redzējis, — atteica velns, — kaut gan palaikam tādas Madridē mēdz notikt. Tūlīt ieradīsies trīssimt gūstekņu,

tie visi būs Spānijas pavalstnieki. Viņi atgriežas no Alžīrijas, kur viņus izpirkuši ordeņa misionāri. Ielas, pa kurām nāks vergi, drīz būs ļaužu pilnas.

—      Jāatzīstas, ka tamlīdzīgi skati mani līdz šim nav saistījuši, — iebilda Sambuļjo, — un, ja jūsu labdzimtība cer mani tādā veidā iepriecināt, neslēpšu, ka sevišķi sajūsmināts neesmu.

—      Pārāk labi jūs pazīstot, nemaz nešaubos, ka jums nav lielas patikas apbrīnot nelaimīgus cietē

jus, — velns sacīja. — Bet ņemiet vērā, ka, rādot tos, mans nolūks ir atklāt zināmus apstākļus, kādos daži no vergiem nokļuvuši gūstā, kā arī nepatikšanas, kas dažu labu sagaidīs, pārnākot mājās; esmu pārliecināts, ka neņemsiet ļaunā šādu izklaidēšanos.

—      Tādā gadījumā, — students atteica, —1 jūsu paskaidrojums visu izmaina, un priecāšos, ja izpildīsiet solījumu.

Abiem tā sarunājoties, lejā pēkšņi atskanēja skaļas balsis: pūlis bija pamanījis tuvojošos gūstekņus. Tie nāca kājām, turēdamies pāros, vergu drēbēs, ar ķēdēm pār pleciem. Gājiena priekšgalā uz melnu eta- mīnu pārklātiem mūļiem it kā sērās jāja krietns skaits Žēlsirdības ordeņa mūku, kuri bija devušies vergus sagaidīt, un kāds no šiem cienījamiem tēviem nesa ordeņa karogu. Vispirms soļoja jaunākie gūstekņi, tiem sekoja vecākie, bet gājienu noslēdza pravietim līdzīgs mūks uz neliela zirdziņa. Tas, acīm redzot, bija misionāru vadonis. Ļaudis saistīja viņa nopietnība un garā sirmā bārda, kas viņam piešķīra ļoti cienīgu izskatu; šā spāņu Mozus seja pauda neizsakāmu prieku par to, ka viņš pārvedis dzimtenē daudz kristiešu.

—      Šie brīvību atguvušie vergi, — Klibais teica, — tomēr nav vienlīdz laimīgi. Starp tiem daudzi priecājas, ka tūlīt atkal tiksies ar tuviniekiem, bet netrūkst arī tādu, kuri bīstas, vai viņu prombūtnē mājās nav noticis kaut kas daudz ļaunāks par verdzību. Tādiem var pieskaitīt abus, kas soļo priekšgalā. Viens no tiem dzimis nelielā Aragonas pilsētiņā Veliļjā un desmit turku verdzībā pavadītajos gados nav saņēmis nekādu ziņu no sievas; tagad viņš uzzinās, ka sievai, kas sen jau otrreiz apprecējusies, ir pieci bērni, kuri par savu nākšanu pasaulē nav viņam pateicību parādā. Otrs — vilnas tirgotāja dēls no Segovijas, — kuru pirms divdesmit gadiem nolaupījis korsārs. Viņa bažām, ka ģimenē pa šo laiku būs notikušas lielas pārmaiņas, ir pamats: vecāki jau miruši, bet brāļi sadalījuši mantojumu un ar savu vieglprātīgo dzīves veidu to izputinājuši.

—     Saskatu vergu, kas šķiet ļoti laimīgs, jo beidzot vairs nebūs jāsaņem sitieni, — students piezīmēja.

—      Gūsteknim, kuru minējāt, ir nopietns iemesls priecāties par atgūto brīvību. Viņš uzzinājis, ka nupat mirusi krustmāte, kurai bez viņa nav citu mantinieku, un viņu gaida lielas bagātības. Tas puisi ļoti iepriecina un piešķir līksmo izskatu, ko esat ievērojis.

To pašu nevar teikt par nelaimīgo kabaļjēro vi- - ņam blakus. Šo vergu nežēlīgi māc bažas, un, lūk, kāpēc: ceļojot no Itālijas uz Spāniju, kabaļjēro krita Alžīrijas pirātu rokās, viņš bija iemīlējies dāmā, kura ari pret viņu nebija vienaldzīga. Tagad viņš nav drošs, vai verdzības laikā skaistule viņam saglabājusi uzticību.

—     Cik ilgi viņš sabija verdzībā? — vaicāja Sambuļjo.

—      Pusotra gada, — Asmodejs atbildēja.

—     Sasodīts! — Leandro Peress iesaucās. —' Manuprāt, puisis veltīgi uztraucas. Viņa dāmas uzticībai tas nav bijis pārāk liels pārbaudījums, lai par to bažītos.

—      Te nu jūs maldāties, — Klibais iebilda, — tiklīdz šī princese uzzināja, ka mīļotais atrodas Berberijas gūstā, viņa nodrošinājās ar citu mīļāko.

Vai varat iedomāties, — velns turpināja, — ka cilvēks, kas seko tūlīt aiz abiem nupat novērotajiem un ar savu biezo rūsgano bārdu izskatās atbaidošs, reiz bijis ļoti skaists? Tā ir patiesība, un, starp citu, zem tagadējās pretīgās ārienes jūs redzat visai dīvaina notikuma varoni, par ko tūlīt dzirdēsiet.

Šo slaido puisi sauc Fabrīsio. Zēnam bija tikko pilni piecpadsmit gadi, kad nomira viņa tēvs, bagāts zemkopis Leonas karalistes lielajā Sinkeļjo ciematā, un drīz pēc tam viņš zaudēja arī māti; kā vienīgais dēls Fabrīsio mantoja diezgan prāvu īpašumu, kura pārvaldīšana tika uzticēta viņa tēvocim, godīgam cilvēkam. Fabrīsio pabeidza iesāktās studijas Salamankā. Tad mācījās jāt un rīkoties ar ieročiem, proti, darīja visu, lai iekarotu doņjas Ipolitas labvēlību, — šī doņja bija kāda sīka lauku muižnieka māsa, kas dzīvoja nelielā savrupmājā divu šāvienu attālumā no Sinkejjo.

Dāma bija ļoti skaista un gandrīz vienā vecumā ar Fabrīsio; pazīdams viņu kopš bērnu dienām, Fabrīsio, tā sakot, līdz ar mātes pienu bija uzsūcis mīlestību pret viņu. Ipolita savukārt sen bija ievērojusi, ka jauneklis nav neglīts, bet, zinādama, ka viņš ir zemnieka dēls, neuzskatīja par vajadzīgu veltīt Fabrīsio īpašu uzmanību. Viņa bija neciešami iedomīga, tāpat kā viņas brālis dons Tomass de Ksarals, kuram nabadzības un augstprātības ziņā neatrast līdzīga visā Spānijā.

Iedomīgais lauku muižnieks dzīvoja savā mājā, kuru dēvēja par pili, kaut gan patiesībā tā bija īsts grausts, kas visās malās bruka kopā. Un tomēr, nevērojot materiālo stāvokli, kas liedza māju salabot, un to, ka viņi ar mokām vilka dzīvību, dons Tomass atļāvās algot sev sulaini, bet māsai mauritānieti par istabeni.

Skats bija uzjautrinošs, kad svētkos un svētdienās viņš parādījās ciematā gaužām nodilušā sarkana samta uzvalkā un mazu, ar dzeltenu, noplukušu spalvu pušķi rotātu cepurīti galvā — pārējās dienās dons Tomass šo apģērbu glabāja kā dārgu relikviju. Saposies savās nožēlojamās drānās, kuras, šķiet, pierādīja viņa dižciltīgo izcelšanos, Ksarals tēloja augstmani, uzskatīdams, ka ļaužu pazemīgajiem sveicieniem drīkst atbildēt tikai ar skatienu. Līdzīgi dižojās arī māsa ar saviem senčiem, taču šai viņas muļķībai pievienojās vēl otra — iedomīga uz savu skaistumu, Ipolita dzīvoja svētlaimīgās cerībās, ka reiz viņas roku lūgs kāds grands.

Tādi bija dons Tomass un viņa māsa. Fabrīsio to skaidri zināja, bet, lai piekļūtu abiem iedomīgajiem, jauneklis nolēma ar mākslotu godbijību pieglaimoties viņu tukšajai lepnībai; to viņš darīja tik veikli, ka beidzot brālis un māsa atļāvās pieņemt viņa apciemojumus un biežos uzmanības apliecinājumus. Pazīdams viņu nabadzību tikpat labi kā viņu augstprātību, Fabrīsio vienmēr grasījās viņiem piedāvāt naudu, taču bailes aizskart muižnieku pašlepnumu viņu kavēja. Beidzot Fabrīsio attapīgā cēlsirdībā tomēr atrada iespēju, kā viņiem palīdzēt, neliekot sarkt.

«Seņjor,» palicis divatā ar muižnieku, viņš reiz teica, «man vajadzētu kādam nodot glabāšanā divi tūkstoši dukātu. Esiet tik laipns, nolieciet tos pie sevis; būšu jums pateicīgs par šo pakalpojumu.»

Lieki vaicāt, vai Ksarals tam piekrita. Nerunājot par to, ka viņam trūka naudas, bija patīkami apzināties sevi par lielas summas glabātāju. Viņš naudu labprāt pieņēma un bez kautrēšanās krietnu daļu tūlīt pat izlietoja mājas salabošanai, kā arī šādiem tādiem nevainīgiem prieciņiem. Muižnieks pasūtīja Salamankā jaunu gaišzilu uzvalku un, nopircis zaļu spalvu, nomainīja dzelteno pušķi, kas kopš neatminamiem laikiem bija rotājis dona Tomasa dižciltīgo galvu. Šis tas atkrita arī daiļajai Ipolitai — viņa grezni ietērpās. Tādā veidā Ksarals šķieda uzticētos dukātus, nemaz nedomājot, ka tie nepieder viņam un ka nekad tos nespēs atdot. Viņš rīkojās bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem. Viņa pārliecība bija — vienkāršam cilvēkam gluži dabiski jāmaksā par to, ka muižnieks viņu pagodina ar savu draudzību.

Fabrīsio, bez šaubām, visu bija paredzējis; vienlaikus viņš cerēja, ka dons Tomass aiz pateicības izturēsies pret viņu draudzīgi, ka Ipolita pamazām pieradīs pie viņa uzmanības apliecinājumiem un galu galā neņems ļaunā viņa pārdrošos sapņus. Abi patiesi kļuva pieejamāki un sāka izturēties pret Fabrīsio daudz sirsnīgāk. Bagātam cilvēkam pasaules varenie allaž mēdz dāvāt savu laipnību, j a vien tas viņiem var labi noderēt.

Līdz šim pazinuši bagātību vienīgi pēc nostāstiem un tikai tagad sapratuši tās nozīmi, Ksarals un viņa māsa nolēma iztapīgā Fabrīsio draudzību nenoraidīt: viņi bija pret jaunekli tik laipni un uzmanīgi, ka tas jutās pagalam aizgrābts. Fabrīsio pat noticēja, ka ir muižniekiem iepaticies un ka viņi droši vien būs atzinuši laulības, kādas dažkārt dižciltīgie spiesti slēgt ar vienkāršiem cilvēkiem savas dzimtas uzturēšanai. Šādā pārliecībā, kas stiprināja viņa mīlestību, Fabrīsio nolēma Ipolitu bildināt.

Pie pirmās izdevības viņš donam Tomasam atklāja savu karstāko vēlēšanos — kļūt par viņa svaini un to, ka šā goda dēļ ne tikvien gatavs uzdāvināt viņam uzticēto naudu, bet pievienos tai vēl tūkstoš pistoles. Izdzirdis šo piedāvājumu, kas skāra viņa pašlepnumu, iedomīgais Ksarals nosarka; pirmajā dusmu brīdī daudz netrūka, lai viņš izgāztu pār zemnieka dēlu savu nicinājumu. Taču, nevērojot lielo sašutumu par Fabrīsio nekaunību, viņš savaldījās un, neizrādīdams ne mazāko nepatiku, atteica, ka acumirklī jautājumu nav iespējams izšķirt; vispirms viņam jāapspriežo- ties ar Ipolitu un jāsasaucot radinieku padome. • Ar šādu atbildi Ksarals precinieku aizvadīja un pa- |tieši ataicināja uz apspriedi vairākus kaimiņu idalgo, Istarp kuriem daži bija viņam rada un tāpat piederēja ; nepielūdzamajiem muižnieku augstās kārtas aizstāv- 1 jiem. Ksarals kaimiņiem nebūt neprasīja, vai māsu dot par sievu zemniekam, viņš apspriedās, kā labāk pārmācīt nekauņu, kurš, būdams zemas kārtas, iedro-

17 - 515 257 šinājies sapņot par tik augstdzimušu meiteni kā Ipolitu.

Kad dons Tomass atstāstīja šo nekaunību sanākušajiem idalgo, vajadzēja redzēt, cik ļauni iezvērojās - dižciltīgo acis, dzirdot zemnieka dēla Fabrīsio vārdu. Katrs centās izgāzt savu žulti pār pārdrošnieku, visi bija vienis prātis, ka viņš jānosit ar nūjām, lai nomazgātu kaunu, kas ar pazemojošo laulību piedāvājumu nodarīts viņa dzimtai. Taču, nopietnāk apsvēruši jautājumu, viņi nāca pie slēdziena, ka vainīgajam jādāvā dzīvība; bet, lai viņu iemācītu turpmāk neaiz- mirsties, muižnieki nolēma zemnieka dēlu izjokot tā, ka viņš to ilgi atcerētos.

Tika ieteikti dažādi ļauni stiķi, bet labākais no tiem rādījās tāds: Ipolita izliksies, ka Fabrīsio mīlestība viņu aizkustinājusi, un, it kā vēlēdamās mierināt nelaimīgo, kuram dons Tomass liedzis māsas roku, norunās kādu nakti tikšanos pilī, taču brīdī, kad mauritāniete, viņas istabene, Fabrīsio ielaidīs iekšā, uzpirkti cilvēki, pārsteiguši viņu divatā ar kalponi, piespiedīs to apprecēt…

Sākumā Ksarala māsa blēdībai piekrita. Šķita, ka tik zemas kārtas cilvēka bildinājums aizskar viņas godu. Bet drīz vien līdzjūtība vai, pareizāk sakot, pēkšņi iekvēlojusies mīlestība iedomīgās Ipolitas sirdī lepnumu pārvarēja.

Kopš tā brīža viņa uz visu sāka raudzīties citādi. Tagad lepnā muižniece atzina, ka Fabrīsio krietnās īpašības pilnīgi aizstāj viņa zemo izcelšanos, un viņai sāka likties, ka šis cilvēks pelna labvēlību. Iegaumējiet, seņjor student, iegaumējiet, cik dziļu pārmaiņu var radīt mīlestība. Tā pati meiča, kura iedomājās, ka pat īsts princis nav viņas cienīgs, pēkšņi, iemīlējusies zemnieka dēlā, jūsmo par to, ko nupat vēl uzskatīja par apkaunojumu.

Ļaudamās kaislīgajām jūtām un nemaz neatbalstīdama brāļa atriebības plānu, Ipolita nodibināja slepenu sakaru ar Fabrīsio un, izmantojot istabenes starpniecību, ielaida viņu dažreiz naktī savā istabā. Taču dons Tomass, nojautis kaut ko aizdomīgu, māsai vairs neuzticējās. Sācis Ipolitu novērot, viņš drīz vien pārliecinājās savām acīm, ka māsa nevis atbalsta ģimenes nolūkus, bet liek tiem šķēršļus. Dons Tomass to nekavējoties pavēstīja diviem brālēniem, kuri, dusmās iekaisuši, kliedza: «Tas jāatriebj I Tas jāatriebj!» Ksarals, kuram šajā jautājumā mudinātāji nebija nepieciešami, ar tīri spānisku mieru pavēstīja, ka pierādīs viņiem, cik labi prot rīkoties ar zobenu, atriebjot laupīto godu; pēc tam viņš lūdza brālēnus norunātajā naktī līdz ar tumsas iestāšanos ierasties pilī.

Noruna tika precīzi izpildīta. Brālēnus ielaidis, Ksarals viņus noslēpa nelielā istabiņā, iekams kāds no mājniekiem to pamanīja; tad aiziedams solījās atgriezties, tiklīdz pielūdzējs ieradīsies pilī, ja vien tas vispār iedrošināsies nākt; uz to nebija ilgi jāgaida, jo ļaunais liktenis mūsu mīlētājiem lika izvēlēties tieši šo nakti.

Dons Fabrīsio tikās ar savu dārgo Ipolitu. Jau simtkārt mīlētāji teica viens otram vienus un tos pašus vārdus, kuri allaž saglabā pirmreizības burvību, kad pēkšņi viņu sarunu pārtrauca muižnieki, kuri abus uzmanīja, gribēdami pārsteigt. Dons Tomass kopā ar brālēniem uzklupa Fabrīsio, kas tik tikko paguva uzbrukumu atsist, un, nopratis, ka svešie tīko pēc viņa dzīvības, izmisīgi cīnījās. Ievainojis visus trīs uzbrucējus, viņš, nemitīgi pretodamies, laimīgi sasniedza durvis un aizbēga.

17*

259

Redzot nesodīti aizmūkam naidnieku, kas apkaunojis viņu namu, dons Tomass izgāza savas dusmas pār nabaga Ipolitu, nodurot viņu ar zobenu; bet abi ievai

notie radinieki, dziļi sarūgtināti par sazvērestības negaidīto iznākumu, atgriezās savās mājās.

Brīdi jāatvelk elpa, — Asmodejs sacīja. — Kad būs pagājuši garām visi gūstekņi, stāstu nobeigšu. Jūs uzzināsiet, ka tiesa atsavināja Fabrīsio īpašumus, atzīdama viņu par vainīgu liktenīgajā notikumā, un ka, ceļojot pa jūrām, viņš nelaimīgā kārtā nokļuva verdzībā.

—      Kamēr jūs stāstījāt, — dons Kleofass teica, — ievēroju starp nelaimīgajiem jaunu gūstekni, kura gurdais, noskumušais vaigs gandrīz lika jūs pārtraukt un pavaicāt cēloni.

—      To nedarīdams, neko neesat zaudējis, — velns atbildēja. — Jūsu ziņkāri apmierināšu. Gūsteknis, kura bēdīgais izskats jūs pārsteidz, cēlies no labas ģimenes Vaļjadolidā. Divus gadus viņš pavadījis verdzībā pie saimnieka, kuram bija ļoti skaista sieva. Viņa kaislīgi iemīlējās vergā, kurš viņai dāvāja savas viskvēlākās jūtas. Jauzdams to, saimnieks pasteidzās kristīgo gūstekni pārdot, bīdamies, ka viņš nesāk pavairot turkus. Jūtīgais kastīlietis kopš tā laika nemitīgi apraud šķiršanos no mīļotās kundzes. Brīvība viņu nebūt neaplaimo.

—     Manus skatienus saista izskatīgs večuks, — Leandro Peress ieminējās. — Kas ir šis vīrs?

Velna atbilde bija šāda: -

—      Šis bārddzinis, dzimis Gipuskoā, pēc četrdesmit verdzības gadiem atgriežas Biskajā. Kad viņš krita korsāra gūstā, braucot no Valensijas uz Sardīniju, mājās palika sieva, divi dēli un meita; tagad dzīvs ir tikai viens no dēliem, kura liktenis bijis labvēlīgāks nekā tēvam, — aizceļojis uz Peru, viņš atgriezās dzimtenē ar milzu bagātībām un nopirka divas skaistas muižas.

—     Kāda laime! —> students iesaucās. — Cik liels prieks sagaida dēlu, atkal tiekoties ar tēvu un sagādājot viņam iespēju bezrūpīgi nodzīvot mūža pēdējās dienas.

—      Jūs spriežat kā maigs un sirsnīgs bērns, — Klibais iebilda, — Biskajas bārddziņa dēlam ir cietāka sirds. Tēva negaidītā ierašanās viņam sagādās vairāk nepatikšanu nekā prieka. Šī atbrīvošanās dēlu nesajūsminās, un viņš nepieņems tēvu savās mājās, neko viņa dēļ netaupot un tā apliecinot savu prieku, drīzāk viņš to aizsūtīs par sargu kādā no saviem lauku īpašumiem.

Gūsteknim, kurš jums iepaticies, seko cits, uz mata līdzīgs vecam mērkaķim. Tas ir neievērojams dakte- rītis no Aragonas. Uzzinājuši viņa profesiju, turki nekādā ziņā negribēja dakteri paturēt. Viņi labprāt bez izpirkšanas maksas atdeva gūstekni Žēlsirdības ordeņa misionāriem, kuri pat nebija domājuši viņu izpirkt un gribot negribot bija spiesti ņemt līdzi uz Spāniju.

Būdams visai iežēlīgs pret katru cietēju, jūs sajutīsiet dziļu līdzjūtību arī pret vergu, kura pliko pakausi sedz maza tumšbrūna cepurīte, kad uzzināsiet, cik briesmīgi viņu spīdzinājis saimnieks, kāds anglis — ticības atkritējs divpadsmit Alžīrijā pavadītajos gados.

—      Un kas ir šis nabaga gūsteknis? — Sambuļjo vaicāja.

—      Franciskāņu mūks no Navarras, — velns atbildēja. — Jāatzīstas, es priecājos par viņa nežēlīgajām ciešanām, jo ar saviem morāles sprediķiem šis mūks vairāk nekā simts kristiešus aizkavējis pāriet muhamedāņu ticībā.

—      Tikpat atklāti teikšu, — dons Kleofass atcirta, —< es savukārt dziļi nožēloju, ka šim krietnajam mūkam tik ilgi bija jādzīvo barbaru jūgā.

—      Jūsu nožēla ir velta tāpat kā mans prieks, — Asmodejs piebilda. — Savus divpadsmit ciešanu gadus šis krietnais kristietis prata lieliski izmantot un, dzīvodams mokās, jutās daudz laimīgāks, nekā būtu pavadījis šo laiku savā cellē un cīnījies pret kārdinājumiem, kurus ne vienmēr spētu uzveikt.

—      Vergs, kas seko franciskāņu mūkam, — Leandro Peress atsāka, — šķiet pārāk mierīgs un nemaz neatgādina cilvēku, kurš atgriežas no nebrīves. Manī viņš izraisa ziņkāri, gribētos zināt, kas viņš ir par putnu.

—      Jūs aizsteidzāties man priekšā, — Klibais atbildēja, — nupat grasījos viņu raksturot. Mēs redzam Salamankas pilsoni, nelaimīgu tēvu, kas izcietis pārāk daudz un tāpēc kļuvis nejūtīgs pret visu. Gribu iepazīstināt jūs ar viņa bēdīgo dzīves stāstu, bet pārējos vergus tikmēr pametīsim, turklāt bez viņa te vairs nepaliek daudz tādu, kuru piedzīvojumus būtu vērts izklāstīt.

Studentam sāka apnikt skumjo seju virkne, un viņš atbildēja, ka neko labāku nevar vēlēties. Tad velns pastāstīja notikumu, kas attēlots nākamajā nodaļā.

XX NODAĻA

Pēdējais Asmodeļa stāsts. Kā beigās tas pēkšņi tika pārtraukts, un cik nepatīkamā veidā velnam no dona Kieoiasa bija jāšķiras

Kāda Veckastīlijas ciemata alkalda dēls Pablo de Baabons, sadalījis ar māsu un brāli tēva atstāto nelielo mantojumu, — jāpiezīmē, ka tēvs bija īsts skopulis, — aizbrauca uz Sa- lamanku, lai iestātos universitātē. Skaistajam gudrajam jauneklim jau bija pilni divdesmit divi gadi.

Tūkstotis dukātu, kas

viņam piederēja, un kāre tuvākā nākotnē tos notriekt drīz vien lika par viņu runāt visai pilsētai. Jaunieši cits par citu centās iegūt Baabona draudzību: katrs alka piedalīties uzdzīvēs, kuras dons Pablo rīkoja ik dienas. Es saku «dons Pablo» tāpēc, ka šo «donu» viņš bija pieņēmis, lai brīvāk justos starp studentiem, kuru dižciltīgā izcelšanās viņam varētu sagādāt zināmas neērtības. Cienīdams izpriecas un gardus ēdienus, dons Pablo tik izšķērdīgi mētājās ar

naudu, ka pēc piecpadsmit mēnešiem tā viņam apsīka. Tomēr viņš joprojām uzdzīvoja gan uz kredīta, gan nedaudz aizņemdamies. Taču ilgi tas nevarēja vilkties, un drīz viņš palika bez jebkādiem līdzekļiem.

Draugi, redzēdami, ka naudas Baabonam vairs nav, beidza viņu apmeklēt, toties kreditori sāka lenkt. Kaut gan viņš apgalvoja, ka drīzumā no dzimtenes saņems naudas sūtījumu, daži, zaudējuši pacietību, dedzīgi vajāja viņu caur tiesu, un donam Pablo jau draudēja cietums, kad pēkšņi, pastaigājoties Torme- sas krastmalā, viņš sastapa kādu paziņu, kas teica:

«Seņjor don Pablo, piešargieties! Brīdinu, ka jums uzglūn policists ar sardzes vīriem. Tiklīdz atgriezī- sieties pilsētā, jūs apcietinās.»

Brīdinājums, kas bija pilnīgi vietā, Baabonu tā nobiedēja, ka, nolēmis nekavējoties laisties lapās, viņš devās uz priekšu pa ceļu Koritas virzienā. Tad, pēc brītiņa no tā nogriezies, steidzās uz mežu, kas vīdēja tālumā, un, iegājis biezoknī, nolēma tur sagaidīt nakti, lai tumsas aizsegā droši soļotu tālāk. Šajā gadalaikā kokus klāja kuplas lapotnes. Baabons izvēlējās pašu biezāko, uzkāpa kokā un apsēdās uz zariem, kas viņu nosedza.

Juzdamies drošībā, jauneklis pamazām pārvarēja bailes no policijas, un, tā kā cilvēki mēdz prātīgi spriest tikai pēc tam, kad pielaista kļūda, arī Baabons, skaidri apzinoties savu aplamo rīcību, cieši nolēma daudz lietderīgāk izmantot bagātību, ja kādreiz atkal pie tās,tiks. It īpaši viņš nozvērējās nekad vairs neļaut muļķot sevi neīstiem draugiem, kuri ievelk uzdzīvē un dīkdienībā, bet kuru draudzība gaist līdz ar vīna tvaikiem.

Kamēr Baabons nodevās dažādiem juceklīgiem prātojumiem, uznāca nakts. Pašķīris zarus un lapas, kas viņu slēpa, viņš jau grasījās kāpt lejā, kad pēkšņi jauna mēness blāvajā gaismā pamanīja cilvēka stāvu.

Baabonu atkal pārņēma bailes, likās, ka 'policists viņam izsekojis līdz pat mežam un nu viņu šeit meklē; bailes pieauga vēl vairāk, redzot, ka, apgājis divas trīs reizes kokam, kurā bēglis bija patvēries, svešais apsēdās tā pakājē.

Seit Klibais velns stāstu pārtrauca.

— Seņjor Sambuļjo, —< viņš donam Kleofasam teica, — ļaujiet mazliet papriecāties par jūsu pašreizējo neizpratni. Jūs, bez šaubām, ļoti kārojat zināt, kas bija šis mirstīgais, kā viņš šai vietā gluži nelaikā radās un kāds mērķis viņu tur noveda, Tūlīt to dzirdēsiet; jūsu nepacietību ļaunprātīgi neizmantošu.

Apmeties zem koka, kura lapotnē slēpās dons Pablo, svešais brītiņu atpūtās. Tad, ar dunci uzrakņā- jis zemi, viņš izkasīja dziļu bedri, kurā ielika bifeļ- ādas maisu. Pēc tam, bedri aizbēris un rūpīgi pārklājis velēnām, devās prom.

Uzmanīgi vērodams notiekošo, Baabons, kura sirdī baiļu vietā jau iezagās prieks, pagaidīja, līdz svešinieks bija aizgājis, un kāpa zemē, lai maisu, kurā, bez šaubām, cerēja atrast zelta vai sudraba naudu, dabūtu rokā. Šim nolūkam viņš izmantoja nazi, taču arī bez tā viņam pietiktu enerģijas, lai kailām rokām raktos kaut vai līdz pašām zemes dzīlēm.

Kad maiss ar visu bagātību bija dabūts, Baabons sāka to aptaustīt un, vēlreiz pārliecinājies, ka tajā ir nauda, steidzās ar laupījumu prom no meža, tagad vairāk bīdamies uzdurties maisa īpašniekam nekā policijai. Sajūsmināts par vareno ķērienu, students augu nakti raitā solī bez noteikta ceļa gāja uz priekšu, nemanīdams ne nogurumu, ne nesamā smagumu, Dienai austot, viņš apstājās koku pavēnī Molorīdo ciemata tuvumā nevis lai atpūstos, bet gribēdams galu galā apmierināt ziņkāri un paraudzīties maisā. Atraisot to, Baabonu pārņēma reibinošas trīsas, kā jau liela prieka gaidās. Maisā atradās spožas monētas, un, juzdamies laimes kalngalos, viņš tur saskaitīja divsimt piecdesmit dublonu.

Tīksmi tos aplūkojis, Baabons nopietni pārdomāja, ko iesākt; beidzot izlēmis, viņš naudu sabāza kabatās, aizmeta prom bifeļādas maisu un devās uz Molorīdo. Tur, sameklējis kādu iebraucamo vietu, viņš, gaidīdams pasūtītās brokastis, salīga mūli, ar kuru todien pat atgriezās Salamankā.

Izbrīna, kas izpaudās ļaužu sejās, satiekot Baabonu, liecināja, ka viņa nozušanas cēlonis pilsētā jau zināms, taču viņš bija sacerējis pasaciņu, ko visiem klāstīt. Palicis bez līdzekļiem un nesagaidījis neko no dzimtajām mājām, viņš reižu divdesmit velti rakstījis rentniekam, lai sūta naudu, līdz beidzot nolēmis pats doties turp; tā pagājušajā naktī viņš apmeties Molorīdo, kur saticis savu rentnieku, dabūjis viņam vesto naudu, un nu ļaudis paši varot pārliecināties, cik nepamatots bijis spriedums, ka dons Pablo izputējis. Turklāt saviem kreditoriem viņš vēloties pārmest, ka tie nepareizi rīkojušies, vajādami godīgu cilvēku, kurš sen būtu atdevis parādus, ja vien rentnieki laikā kārtotu nomaksas.

Patiesi, jau nākamajā dienā Baabons pasteidzās saaicināt savus kreditorus un atdot aizņēmumus līdz pēdējam sū. Draugi, kuri Baabonu nelaimē bija pametuši, uzzinot, ka viņam atkal ir nauda, nekavējoties atgriezās. Cerēdami uz viņa rēķina atsākt uzdzīvi, viņi netaupīja glaimus, taču Baabons par tiem tikai pasmējās. Uzticīgs savam mežā dotajam zvērestam, viņš draugiem atklāti pateica: agrāko dzīves veidu viņš vairs neuzsākšot, domāšot vienīgi par panākumiem tieslietu zinībās un nenodošoties nekam citam kā studijām.

Viņš taču izlietoja naudu, kas nepiederēja pašam, jūs teiksiet. Piekrītu. Baabons rīkojās tā, kā šodien viņa vietā rīkotos lielākā daļa cilvēku. Turklāt viņš bija nolēmis naudu katrā ziņā atdot, tiklīdz atradīsies tās īpašnieks. Šī krietnā apņēmība Baabonu mierināja, un, pacietīgi gaidot savu labdari, kurš pēc gada arī atradās, viņš šķieda naudu bez sirdsapziņas pārmetumiem.

Salamankā izplatījās valodas, ka meklēt savu aprakto naudas maisu uz mežu devies kāds pilsonis, vārdā Ambrosio Pikiļjo, taču vietā, kur nauda bija noslēpta, atradis tukšu bedri, un šī nelaime lāga vīru novedusi galīgā nabadzībā.

Par godu Baabonam jāsaka, ka, dzirdot šo vēsti, viņa slepenie sirdsapziņas pārmetumi kaut ko panāca, uzzinājis, kur Ambrosio dzīvo, Baabons apciemoja veco vīru viņa trūcīgajā mājoklī, kur vienīgās mēbeles bija krēsls un nožēlojama guļamlāva.

«Mans draugs,» Baabons liekulīgi teica, «līdz ma- nim atklīdušas baumas par jūsu nelaimi, bet katra cilvēka žēlsirdības pienākums ir pēc iespējas palīdzēt tuvākajiem; tāpēc esmu ieradies piedāvāt jums nelielu pabalstu. Tomēr gribētu dzirdēt no jūsu lūpām šā bēdīgā piedzīvojuma stāstu.»

«Seņjor kabaļjēro,» Pikiļjo atbildēja, «pastāstīšu to dažos vārdos. «Man bija dēls, kurš nereti mēdza mani apzagt. Manījis to, baidījos, ka viņš var pievākt arī bifeļādas maisu, kurā glabājās divsimt piecdesmit dublonu, tāpēc nolēmu to labāk aprakt mežā, ko arī pārāk nepiesardzīgi izdarīju. Kopš tās nolādētās dienas dēls sāka mani apzagt vēl vairāk un beidzot, paņēmis visu, kas man bija, aizbēga kopā ar kādu nolaupītu sievieti. Kad nelietīgais dēls vai, pareizāk sakot, mana neprātīgā labsirdība pret viņu bija novedusi mani līdz šādam nožēlojamam stāvoklim, nolēmu meklēt glābiņu pie sava bifeļādas maisa. Bet ak vai! Arī šī vienīgā eksistences iespēja bija nežēlīgi nolaupīta!»

Nabaga vīrs nespēja izrunāt visu līdz galam, sāpes aizžņaudza rīkli, un viņš sāka rūgti raudāt. Dons Pablo aizkustināts sacīja:

«Dārgais Ambrosio, dzīves likstas jāuzņem mierīgi. Jūs velti raudat; asaras zaudēto naudu nelīdzēs atgūt, nonākusi kāda blēža nagos, tā patiesi būs pagalam. Bet kas zin? Varbūt to atradis kāds krietns cilvēks, kurš, noskaidrojis, ka tā pieder jums, nekavējoties to atdos. Tātad jūs drīkstat vēl cerēt, ka savu naudu atgūsiet. Dzīvojiet ar šīm cerībām un, gaidot taisnīgo atlīdzību, pieņemiet no manis šos,» Baabons sniedza vecajam desmit no bifeļādas maisā atrastajiem dublo- niem, «bet pēc nedēļas atkal atnāciet.»

Tad dons Pablo nosauca savu vārdu, adresi un, bezgala apjucis no pateicības un svētīšanas vārdiem, kādus vecais Ambrosio viņam veltīja, devās prom. Ar cēlajiem darbiem tā mēdz būt gandrīz vienmēr; neviens par tiem nejūsmotu, zinot, kas tiem pamatā.

Iegaumējis dona Pablo norādījumu, Pikiļjo pēc nedēļas devās pie viņa. Ļoti laipni veco uzņēmis, Baabons sirsnīgi sacīja:

«Draugs, esmu par jums dzirdējis daudz laba, tāpēc nolēmu darīt visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu jums tikt uz kājām. Gribu likt lietā savu autoritāti un naudu. Vai zināt, ko iesākumam esmu paguvis izdarīt?» viņš turpināja. «Pazīstu dažus ievērojamus, ļoti labsirdīgus cilvēkus. Biju aizgājis pie tiem, un man izdevās viņus tā iežēlināt par jūsu likteni, ka viņi ziedoja divsimt ekiju, kurus tūlīt saņemsiet.»

To pateicis, Baabons iegāja savā kabinetā un pēc mirkļa iznesa linu audekla maišeli, kurā bija sabērta minētā summa, taču nevis zelta dublonos, bet sudraba monētās, lai Ambrosio nemostos aizdomas; tādā viltīgā ceļā Baabons drošāk cerēja sasniegt mērķi — atdot piesavināto naudu, neaptraipot labo slavu, un vienlaikus nomierināt sirdsapziņu.

Ambrosio ne prātā nenāca, ka šie ekiji varētu būt viņa paša. Viņš noticēja, ka nauda viņam savākta, un, vēlreiz pateicies donam Pablo, atgriezās savā mazajā istabelē, slavējot debesis, ka tās sūtījušas cilvēku, kas tik Joti jūt viņam līdzi.

Nākamajā dienā Pikiļjo uz ielas sastapa draugu, kuram tāpat klājās ļauni, un tas viņam teica:

«Pēc divām dienām dodos prom uz Kadiksu, no turienes drīz aties kuģis uz Jauno Spāniju. Neesmu apmierināts ar dzīvi šajā zemē, sirds jauš, ka Meksikā man uzsmaidīs laime. Ieteicu braukt līdzi, ja vien jums būtu kādi simt ekiji.»

«Netrūkst pat divu simtu,» Pikiļjo atbildēja. «Es aizceļotu labprāt, ja droši zinātu, ka Rietumindijā varēšu labāk iekārtoties,»

Tad draugs sāka tā cildināt Jaunās Spānijas auglīgo zemi un iztēlot neskaitāmas iespējas tikt pie bagātības, ka Ambrosio pierunāts sāka posties ceļam uz Kadiksu, Bet pirms aizbraukšanas no Salamankas viņš uzrakstīja Baabonam vēstuli, kurā paziņoja, ka radusies lieliska izdevība doties uz Rietumindiju un ka viņš vēlas to izmantot, lai pārliecinātos, vai svešatnē liktenis nebūs labvēlīgāks kā dzimtenē; to viņš iedrošinoties Baabonam pavēstīt un soloties Baabona labo sirdi mūžam neaizmirst.

Ambrosio aizbraukšana donu Pablo mazliet sarūgtināja, jo līdz ar to izjuka labā iecere norēķināties. Taču, apdomājot, ka pēc dažiem gadiem šis pilsonis atkal var atgriezties Salamankā, viņa bažas pamazām norima, un viņš dedzīgāk nekā jebkad nodevās pilsonisko un kanonisko tiesību studijām. Centība un prāta asums sagādāja Baabonam tādus panākumus, ka viņš kļuva par universitātes izcilāko zinātnieku un beidzot tika iecelts par rektoru. Dons Pablo ar šo godu un savām dziļajām zināšanām nesamierinājās: viņš joprojām daudz strādāja, sevi pilnveidojot, un pēdīgi viņu varēja uzskatīt par vienu no krietnākajiem cilvēkiem.

Būdams universitātes rektors, Baabons reiz padzirdēja, ka Salamankas cietumā smok kādas sievietes pavešanā apvainots jauneklis, kas notiesāts uz nāvi. Atcerējies, ka Pikiļjo dēls arī nolaupījis kādu sievieti, Baabons uzzināja šā noziedznieka vārdu un, atklājis, ka tas patiesi ir Ambrosio dēls, uzņēmās viņa aizstāv- niecību. Jurisprudencei piemīt apbrīnojama īpatnība — tā vienmēr sniedz ieročus cīņai gan «par», gan «pret»; pazīdams šo zinātni visos sīkumos, mūsu rektors to lietderīgi izmantoja apsūdzētā labā. Nenoliedzami viņš tai pievienoja arī savus iespaidīgos sakarus un neatlaidīgās pūles, kam bija visizšķirīgākā nozīme.

Vainīgais izkūlās no nepatikšanām tīrs un balts. Viņš devās pateikties atbrīvotājam, kas viņam teica:

«Pakalpoju jums aiz cieņas pret jūsu tēvu. Man viņš ļoti dārgs, un, lai to vēlreiz pierādītu, solos uzņemties gādību par jums, ja vien paliekat mūsu pilsētā un dzīvojat, kā godīgam cilvēkam pienākas. Bet, ja, sekojot tēva paraugam, vēlaties aizceļot, tad varat cerēt uz piecdesmit pistolēm. Tās es jums dāvāšu.»

Jaunais Pikiļjo atbildēja:

«Ja solāt man savu aizbildniecību, nav vērts braukt prom no pilsētas, kur mani gaida tādas priekšrocības. Es Salamanku neatstāšu un dzīvošu tik godīgi, ka būsiet apmierināts.»

Pēc tam, iedevis viņam desmit pistoļu, rektors sacīja:

«Ņemiet tās, draugs, un uzsāciet kārtīgu darbu; izmantojiet laiku lietderīgi un ticiet droši, ka es jūs nepametīšu.»

Pāris mēnešu vēlāk jaunais Pikiļjo, kurš dažkārt mēdza apraudzīt donu Pablo, ieradās pie viņa, rūgti raudot.

«Kas jums kait?» Baabons vaicāja.

«Seņjor,» Ambrosio dēls atbildēja, «nupat saņēmu satriecošu vēsti. Manu tēvu sagūstījuši jūras laupītāji, un viņš patlaban atrodas gūstā. No Alžīrijas, verdzībā pavadījis desmit gadus, atgriezies kāds vecs Salamankas pilsonis, kuru nesen izpirkuši Žēlsirdības ordeņa misionāri, nupat viņš pastāstīja, ka mans tēvs nokļuvis verdzībā. Ak vai!» sitot sev pa krūtīm un plēšot matus, puisis iesaucās. «Cik esmu nelaimīgs! Tikai manas izlaidības dēļ tēvam vajadzēja slēpt naudu un bēgt no dzimtenes! Tikai manis dēļ viņš kritis barbaru rokās un iekalts važās! Ak, seņjor Pablo, kāpēc mani izglābāt no soda? Ja cienījāt manu tēvu, jums vajadzēja viņu atriebt un likt man ar nāvi izpirkt noziegumu, kas ir mana tēva nelaimes cēlonis.»

Šie vārdi liecināja, ka nekrietnais dēls labojies, un jaunā Pikiļjo sāpes rektoru aizkustināja.

«Mans bērns,» viņš teica, «ar prieku vēroju, ka nožēlojat pagātnes kļūdas; notrauciet asaras; pietiek, ja zinu, kas noticis ar Ambrosio, un galvoju jums, ka drīz viņu atkal redzēsiet; viņa atbrīvošana atkarīga tikai no izpirkšanas maksas, par kuru parūpēšos. Lai cik smagi jūsu tēvam klātos, esmu pārliecināts, ka, atgriežoties un redzot savu dēlu prātīgu un mīļu, viņš par netaisno likteni vairs nesūdzēsies.»

Pēc šā solījuma dons Pablo atvadījās no Ambrosio dēla, kurš nomierinājies trīs četras dienas vēlāk devās uz Madridi, aizvezdams Žēlsirdības ordeņa mūkiem simt pistoles un vēstulīti, kurā bija rakstīts: «Šī summa tiek ziedota Pestīšanas ordeņa misionāriem kā izpirkšanas maksa par Salamankas pilsoni, nelaimīgo Ambrosio Pikiļjo, kas Alžīrijā nokļuvis verdzībā.» Krietnie mūki savā nākamajā ceļojumā uz Alžīriju nekavējās izpildīt rektora norādījumus. Viņi izpirka Ambrosio, vergu, kura mierīgo izskatu jūs nule apbrīnojāt.

—      Bet šķiet, ka Baabons šim pilsonim vairs nav parādā, — bilda dons Kleofass.

—      Dons Pablo domā citādi, — Asmodejs atteica. — Viņš vēlas atdot visu — gan kapitālu, gan procentus; viņa smalkjūtība un sirdsapziņa sniedzas tiktāl, ka pat īpašums, kas iegādāts rektora laikā, sagādā viņam kaunu. Tāpēc, tiekoties ar Pikiļjo, viņš nolēmis teikt:

«Ambrosio, mans draugs, neuzskatiet mani par labdari, jūsu priekšā stāv nelietis, kas izraka mežā noglabāto naudu. Ar divi simti piecdesmit dubloniem, kurus esmu jums atdevis, nepietiek — tieši šī summa palīdzēja man ieņemt tagadējo stāvokli sabiedrībā, tāpēc jums pieder visa mana manta; paturēšu tikai to, ko jums labpatiks man…» — Sajā vietā Klibais velns spēji apklusa; sācis trīcēt, viņš pārvērtās sejā.

—     Kas ar jums notiek? — students vaicāja. — Kāpēc jūs pēkšņi drebat un nevarat vairs parunāt?

—< Ak, kāds posts, seņjor Leandro! — velns drebošā balsī iesaucās. — Burvis, kas mani turēja ieslodzītu pudelē, nupat ievēroja, ka laboratorijā manis vairs nav: tūlīt viņš mani izsauks ar tik spēcīgiem burvju vārdiem, ka nespēšu pretoties.

—      Cik satriecoši! — dons Kleofass dziļi aizkustināts teica. — Tas būs liels zaudējums! Ak vai! Mums jāšķiras uz mūžīgiem laikiem.

—      Nedomāju vis, — Asmodejs atteica. — Iespējams, ka burvim būs nepieciešama mana starpniecība un, ja laimēsies viņam pakalpot, viņš aiz pateicības mani atlaidīs brīvībā. Ja šīs cerības piepildīsies, ticiet man, es jūs nekavējoties sameklēšu, tikai ar noteikumu, ka nevienam neatklāsiet, kas šonakt starp mums noticis; ja tomēr būsiet tik negodīgs un kādam izpaudīsiet šo noslēpumu, brīdinu, ka mēs nekad vairs neredzēsimies.

Kaut esām spiesti šķirties, — velns turpināja, — mani mierina tas, ka esmu vismaz nokārtojis jūsu likteni: jūs apprecēsiet daiļo Serafīnu, kurai pret jums esmu iedvesis neprātīgu mīlestību. Seņjors dons Pedro de Eskolāno, viņas tēvs, nolēmis dot jums viņas roku; nelaidiet garām šo izdevību. Bet apžēlojieties! — velns iesaucās. — Jau dzirdu burvja lāstus. Visa elle trīc aiz bailēm no briesmīgā zintnieka bargajiem vārdiem. Nedrīkstu ilgāk kavēties pie jūsu gaišības. Uz redzēšanos, dārgais Sambuļjo!

To pateicis, velns apskāva donu Kleofasu un, aiznesis viņu mājās, nozuda.

XXI UN PĒDĒJA NODAĻA

Ko dons Kleofass darīja, kad velns viņu pameta, un kā autors uzskatīja par vajadzīgu nobeigt šo stāstu

Tiklīdz Asmodejs nozuda, students, noguris pēc bezmiegā un lielos ceļojumos pavadītās nakts, izģērbās un likās gultā atpūsties. Satrauktais prāts ilgi liedza aizmigt; taču beidzot, ar uzviju maksājot meslus Morfejam, ko spiesti darīt visi mirstīgie, viņš, iekritis dziļā nāves miegā, nogulēja augu dienu un vēl nākamo nakti. Sādā stāvoklī dons Kleofass bija pavadījis divdesmit četras stundas, kad viens no viņa draugiem, jauns kabaļjēro dons Luiss de Luhāns, ienāca viņa istabā un skaļi iesaucās:

—      Ei, sveiks! Celieties augšā, seņjor.don Kleofas! No trokšņa Sambuļjo pamodās.

—       Vai zināt, ka guļat kopš vakarrīta? — dons Luiss viņam vaicāja.

—     Nevar būt! —< Leandro atteica.

—     Tīrā patiesība! — draugs attrauca. — Pulksteņrādītājs jau divas reizes apceļojis ap savu asi. To var apliecināt visi šīs mājas iemītnieki.

Pārsteigts par tik ilgu miegu, students vispirms nodomāja, ka piedzīvojums ar Klibo velnu bijusi tikai ilūzija. Taču, negribēdams tam ticēt, viņš, atcerējies dažus apstākļus, vairs neapšaubīja pieredzētā patiesīgumu. Lai drošāk par to pārliecinātos, students piecēlās, ātri saģērbās un, izgājis kopā ar donu Luisu laukā, veda viņu uz Puerto del Sol, neteikdams iemesla. Nonākot tur un ieraugot gandrīz pilnīgi pelnos pārvērtušos dona Pedro namu, Kleofass izlikās ļoti pārsteigts.

—      Ko redzul — viņš iesaucās. — Kādu postu šeit nodarījusi uguns! Kam pieder šis nelaimīgais nams? Vai sen jau tas nodedzis?

Atbildējis uz šiem jautājumiem, dons Luiss piemetināja:

—      Nelaime, kurā vainīgs ugunsgrēks, pilsētā sacēlusi mazāk trokšņa nekā cits apstāklis, kuru tūlīt dzirdēsiet. Seņjora dona Pedro de Eskolāno vienīgā meita ir īsta skaistule. Runā, ka viņai draudējusi droša nāve liesmu un dūmu pilnā istabā, bet jauns kabaļjēro, kura vārdu vēl nezinu, viņu izglābis. Madridieši tagad par to vien runā. Jaunekļa drosme tiek celta vai debesīs, un, šķiet, kā atlīdzība par varonīgo rīcību būs seņjora dona Pedro meitas roka, kaut arī glābējs esot nenozīmīgs muižnieks.

Leandro Peress klausījās, izlikdamies, ka dona Luisa stāsts viņu nemaz neinteresē. Tad, aizbildinājies ar ticamu ieganstu, viņš veikli atbrīvojās no drauga un devās uz Prādo; tur, apsēdies koka pavēnī, students iegrima dziļās pārdomās. Vispirms viņš atcerējās Klibo velnu.

—      Kā trūkst man dārgā Asmodeja! — Leandro Peress sprieda. — Ar viņu kopā mēs vienā mirklī

aplidotu pasauli, un es nejustu ne mazāko ceļojuma grūtību. Zaudējums, bez šaubām, liels. Bet varbūt vēl labojams, — pēc brītiņa viņš piebilda. — Nav vērts krist izmisumā, domājot, ka mēs nekad vairs neredzēsimies. Var taču gadīties, kā Asmodejs pats teica, ka burvis viņam nekavējoties dāvā brīvību.

Pēc tam, iedomājies donu Pedro un viņa meitu, Sambuļjo nolēma viņus apmeklēt gluži vienkārši aiz ziņkāres, lai redzētu daiļo Serafīnu.

Tiklīdz Leandro Peress nostāj ās dona Pedro priekšā, vecais seņjors atplestām rokām steidzās jauneklim klāt, sacīdams:

—     Laipni lūdzam, cēlais kabaļjēro! Biju jau sācis dusmoties. «Kā tad tā?» es teicu. «Par spīti maniem neatlaidīgajiem lūgumiem, dons Kleofass joprojām nerādās? Viņam gluži vienalga, ka nepacietīgi vēlos apliecināt savu cieņu un draudzību!»

Dzirdot šo laipno pārmetumu, Sambuļjo, pazemīgi noliecis galvu, vecajam taisnojās, ka baidījies viņu vakardien traucēt pēc lielajiem pārdzīvojumiem.

—      Tāds atvainošanās veids man patīk, —< dons Pedro atteica. — Namā, kur bez jūsu palīdzības valdītu visdziļākās sēras, jūs nevienu nevarat apgrūtināt. Bet, ko tur daudz runāt, lūdzu, sekojiet man, — viņš piebilda, — bez manis jums vēl kāds pateicību parādā.

Tā runājot, dons Pedro paņēma jaunekli pie rokas un aizveda uz Serafīnas istabu.

Meitene bija nule kā piecēlusies pēc diendusas.

—      Manu meitiņ, — tēvs sacīja, — vēlos stādīt priekšā jaunekli, kurš tik pašaizliedzīgi izglābis tev dzīvību. Izsaki nu savu neizmērojamo pateicību par viņa varoņdarbu, jo aizvakar tavs stāvoklis liedza to darīt.

Tad, pavērusi savas rožu lūpiņas, seņjorita Sera- fīna pievērsās donam Kleofasam ar tik sirsnīgiem vārdiem, kādi savaldzinātu visus manus lasītājus, ja vien es spētu tos vārdu pa vārdam atkārtot, bet viņas izteicieni man pašam nav visai pilnīgi atstāstīti, tāpēc labāk klusēt nekā tos sakropļot.

Piebildīšu tikai, ka dons Kleofass šķita redzam un dzirdam eņģeli; Serafīna viņu apbūra ar savu skaistumu un balsi. Vienā acumirklī jaunekļa sirdī uzliesmoja kvēla mīlestība, taču dons Kleofass neiedrošinājās uzskatīt šo būtni kā sev nolemtu; nevērojot visu, ko bija teicis Asmodejs, students nespēja ticēt, ka par pakalpojumu, kurš viņam tiek nepelnīti piedēvēts, var saņemt tik jauku algu. Jo vairāk Serafīna viņu apbūra, jo mazāk viņš cerēja šo meiteni apprecēt.

Dona Kleofasa šaubas par tik lielas priekšrocības iespējamību pieauga, it īpaši tādēļ, ka garās sarunas laikā dons Pedro šim jautājumam nemaz nepieskārās, tikai bija bezgala laipns pret viņu, taču nebilda ne vārdiņa, ka vēlas viņu par znotu. Arī Serafīna, tikpat atturīga kā tēvs, savā pateicībā nepauda neko tādu, kas liktu noprast, ka viņa savu glābēju iemīlējusi. Un tā Sambuļjo aizgāja no seņjora de Eskolāno ar mīlas pilnu sirdi un ļoti vājām cerībām,

— Asmodej, mans draugs, — atgriezies mājās, viņš teica, it kā velns joprojām būtu kopā ar viņu, — jūs droši vien tikai zobojāties, sacīdami, ka dons Pedro vēlas mani par savu znotu un ka Serafīna iekvēlojusies mīlestībā, ko viņai pret mani iedvesāt, vai arī atzīstieties — jūs zināt par tagadni tikpat maz kā par nākotni.

Mūsu students nožēloja, ka bija gājis pie šīs jaunās dāmas; un, uzskatīdams savas jūtas par nelaimīgu mīlestību, nolēma darīt visu, lai to noslāpētu. Vēl vairāk — nespēdams sev piedot vēlēšanos pasākumu turpināt un pat pieņemdams, ka tēvs labprāt dotu viņam meitas roku, uzskatīja par kaunu ar viltu censties pēc laimes.

Sambuļjo arvien vēl bija šo pārdomu varā,"kad nākamajā dienā dons Pedro, ataicinājis viņu pie sevis, teica:

—      Seņjor Leandro Peres, nu laiks pateicību apliecināt ar darbiem, jo neesmu nekāds galminieks, kas samierinātos, atmaksājis jums ar mākslotiem glaimiem. Vēlos, lai Serafīna pati kļūst atlīdzība par briesmām, kurās viņas dēļ devāties. Mēs abi pārrunājām šo jautājumu, un viņa manai gribai neiebilda. Jāsaka pat, ka, piedāvājot Serafinai par vīru viņas glābēju, izjutu mūsu asinsradniecību. Prieks un sajūsma, ko Serafīna apliecināja, pierāda, ka viņas cēl- sirdība līdzīga manējai. Tātad nolemts — jūs precēsiet manu meitu.

Krietnais seņjors de Eskolāno, pamatoti gaidīdams, ka dons Kleofass ar pateicību pieņems parādīto godu, bija ļoti pārsteigts, kad students apjucis klusēja.

—      Runājiet, Sambuļjo, —1 viņš mudināja. — Ar ko izskaidrojams jūsu apjukums? Kas manā priekšlikumā šķiet savāds? Kādi jums iebildumi? Vai tiešām vienkāršs muižnieks vēlas noraidīt to, kas pagodināta pat grandu? Varbūt mūsu dižciltīgajai dzimtai ir kāds man nezināms traips?

—     Seņjor, — Leandro atbildēja, — es pārāk skaidri apzinos, kāds attālums mūs šķir.

—      Kāpēc tad esat tik nelaimīgs par laulībām, kas jūs pagodina? Atzīstieties, don Kleofas, jūs droši vien mīlat citu, kurai esat zvērējis uzticību, un pienākums ir šķērslis jūsu laimei?

—     Ja mani ar kādu sievieti saistītu zvērests, es, protams, nekādā ziņā to nelauztu. Bet tas nav īstais iemesls, kādēļ vilcinos pieņemt jūsu labvēlību. No augstā stāvokļa, kuru piedāvājat, man liek atteikties smalkjūtība, un, nevēlēdamies izmantot jūsu maldus, tūlīt pat jums atvēršu acis: es nemaz neesmu Sera- fīnas glābējs.

—      Ko dzirdu! — vecais lielā pārsteigumā Iesaucās. — Vai tad jūs Seraflnu neiznesāt no liesmām, kurās viņa gandrīz aizgāja bojā? Jūs neesat tas, kurš spēra šo pārdrošo soli?

—      Nē, seņjor, — Sambuļjo atbildēja, — nevienam mirstīgajam tas neizdotos; jūsu meitu izglāba pats nelabais.

Šie vārdi donu Pablo vēl vairāk pārsteidza, un, nodomājis, ka tie nav jāuztver burtiski, viņš lūdza tuvākus paskaidrojumus. Nebīdamies zaudēt Asmo- deja draudzību, Leandro izstāstīja visu, kas noticis starp viņu un šo garu. Tad atsāka runāt vecais:

—      Jūsu atzīšanās nostiprina manu lēmumu dot jums meitu par sievu. Jūs tomēr esat viņas īstais glābējs. Ja jūs nebūtu lūdzis Klibo velnu izraut viņu no draudošās nāves, neviens neko nedarītu, un viņa aizietu bojā. Tātad tieši jūs esat izglābis Serafīnas dzīvību. Vārdu sakot, jūs esat pelnījis, ka dodu jums meitu un pusi savas mantas.

Pēc šiem vārdiem, kas kliedēja visas šaubas, Leandro Peress noslīga ceļos pie dona Pedro kājām, pateikdamies par viņa laipnību. Pēc neilga laika tika nosvinētas greznas kāzas, kā pienākas dona de Esko- lāno mantiniecei, un tās sagādāja neizsakāmu prieku mūsu studenta vecākiem — par dažām Klibajam velnam sagādātajām brīvības stundām dons Kleofass bija saņēmis lielisku atlīdzību.

LESĀŽS UN VIŅA ROMĀNS «KLIBAIS VELNS»

Kad 1707. gadā Parīzē pirmoreiz nāca klajā Alēna Renē Le- sāža grāmata «Klibais velns», to izpirka dažās dienās, un, kā laikabiedri stāsta, veikalā atlikušā pēdējā eksemplāra dēļ starp diviem augstmaņiem izcēlusies divkauja.

Alēns Renē Lesāžs (1668—1747), viens no ievērojamākajiem franču rakstniekiem, dzimis Bretaņā turīga notāra ģimenē, taču jau četrpadsmit gadu vecumā kļūst bārenis. Aizgādnis nodod viņu jezuītu skolā. Beidzis to, Lesāžs studē jurisprudenci Parīzes universitātē. Tad kādu laiku strādā par advokātu, pēc tam pilnīgi nododas literārajam darbam, vispirms tulkojot spāņu autoru lugas. Divas no šīm lugām uzved Parīzē 1700. gadā. Drīz vien Lesāžs sāk rakstīt arī pats.

1707. gadā Lesāžu slavenu padara divi viņa darbi: komēdija «Krispēns, sava kunga sāncensis» un romāns «Klibais velns».

Pāris gadu vēlāk lielus panākumus gūst komēdija «Tirkarē». Te autors pieskaras aktuālām sociālām problēmām, asi nosoda naudas varu, atklāj aristokrātijas īsto seju.

Nesaudzīgu sabiedrības kritiku satur pats nozīmīgākais Lesāža darbs — romāns «Santiljanas Zila Blasa piedzīvojumi», kura divi pirmie sējumi iznāk 1715. gadā, trešais — 1724. gadā, bet ceturtais — 1735. gadā. Romānā reāli notēlota plaša, daudzpusīga laikmeta aina.

Jāpiezīmē, ka Lesāžam vienmēr bijusi tuva spāņu kultūra. Savos darbos viņš lasītāju labprāt aizved Spānijā. Dažiem spāņu literatūrkritiķiem tas deva iemeslu apgalvot, ka viss, ko uzrakstījis Lesāžs, aizgūts no spāņiem. Taču šāds spriedums bija maldīgs

un netaisns. Spāniskos elementus Lasāžs izmantojis tikai kā dekorāciju, kas viņa darbiem piešķīra lielāku spilgtumu, padarīja to» saistošākus un nereti līdzēja noslēpt uzbrukumus Francijas negatīvajām parādībām.

Lesāžs nemaz nenoliedz, ka romānā «Klibais velns» patiešām daudz kas patapināts no spāņu rakstnieka Luisa Velesa de Gevaras (1570—1644), savas grāmatas pirmizdevumā sen mirušajam spāņu «Klibā velna» autoram viņš velti šādus vārdus:

«Seņjor Gevara, atjaujiet man šo sacerējumu veltīt Jums. Tas ir tikpat daudz Jūsu, cik mans darbs. Visas tautas priekšā atzīstos — no Jūsu «Klibā velna» esmu aizņēmies romāna ieceri un nosaukumu. Vēlos atstāt Jums šīs grāmatas sižeta pirmizgudrotāja godu, nevaicājot, vai neatrastos kāds grieķu, latīņu jeb itāliešu rakstnieks, kuram būtu bijis pamats to apstrīdēt.»

Pēdējie vārdi liecina, ka, pēc Lesāža domām, zināmas analoģijas varētu sameklēt ari citu rakstnieku darbos, taču svarīgāks par fabulu ir katra darba idejiskais saturs.

Lesāžs nebīstas atkārtot Gevaras mazliet primitīvo sižetisko paņēmienu: viņš liek jautrajam mīlestības velnam Asmodejam nocelt namu jumtus, ļaujot studentam Kleofasam vienas nakts laikā daudzpusīgi iepazīt dzivi. Tādā veidā autoram rodas iespēja notēlot spilgtu laikmeta ainu, parādīt dažādu sabiedrības slāņu pārstāvjus, atklāt ļaužu slepenās domas, priekus un bēdas, tikumus un netikumus, cerības un maldus. Lesāža Klibais velns ieved lasītāju ne tikai Madrides pilsoņu namos, viņš parāda arī cietumu, kur blakus noziedzniekiem smok nevainīgie, parāda ārprātīgos, kas izolēti no sabiedrības, kamēr dažādi īpalņi, kuriem arī būtu vieta trako namā, mierīgi dzīvo brīvībā. Neprātīgi un mazvērtīgi cilvēki bijuši arī daudzi no tiem, kuru pīšļi atdusas kapsētā. Visus šos ļaudis saindējis netikums, intrigas, godkāre, dzīšanās pēc bagātības. Lesāžs ved lasītāju pa Klibā velna pēdām ne vien lai izklaidētu, bet lai liktu kritiski pārdomāt visu redzēto, izprast cilvēkā gan ļauno, gan labo. Garlaicīga moralizēšana viņam sveša. Līdzīgi Moljēram Lesāžs uzskatīja, ka rakstnieka galvenais uzdevums — atklāt un izsmiet netikumu, bet pareizos secinājumus lai izdara lasītājs pats.

Lesāža «Klibais velns» radies Luija XVI pēdējos valdīšanas gados, kad Francijas uzplaukumam jaušami tuvojās pagrimums: cīņa par Spāniju beidzās ar neveiksmi, valsts finansiālais stāvoklis pasliktinājās, vienkāršās tautas nabadzība pieauga. Līdz ar galma un augstākās aristokrātijas autoritātes mazināšanos nostiprinājās buržuāzija. Tās pārstāvji, neizslēdzot no viszemākajiem slāņiem nākušos, ielaužas galma augstākajā sabiedrībā. Cilvēka likteni sāk noteikt nevis izcelšanās, talants vai nopelni tēvijas labā, bet nauda. Visdažādāko šķiru pārstāvjus aizrauj dzīšanās pēc naudas. Lesāžs savā «Klibajā velnā» smalki attēlo, cik dīvainos veidos izpaužas šī iedzīvošanās kāre, kas galu galā noved pie nelāga sekām. Mantkāre ietekmē cilvēku rīcību, sakropļo ģimenes attiecības, laupa cilvēkam tikumības priekšstatus. No mantrausības nav brīva arī tiesa, kur velti meklēt taisnību, un inkvizīcija, kas iejaucas lietā, tiklīdz mana, ka varēs iedzīvoties. Autors pasvītro, ka pat aiz šķietami cēlas rīcības nereti slēpjas mantkāre.

Blakus negatīvām parādībām Lesāžs labprāt rāda ari nesav- tīguma, dziļas, pašaizliedzīgas mīlestības un draudzības paraugus. Viņa pozitīvais varonis nav neparasta personība, kas veic spožus varoņdarbus, bet gluži vienkāršs krietnām īpašībām apveltīts cilvēks — godīgs, pieticīgs, čakls, atsaucīgs un labsirdīgs. Lesāža tēli īpaši pārliecina, nebūdami tikai ļauni vai tikai labi cilvēki. Arī labie reizēm maldās, bet ļaunajiem nav sveša grēku nožēla un sirdsapziņas balss.

Personāžu attēlojumā Lesāžs ir apbrīnojami lakonisks: dažos teikumos viņš atklāj cilvēku raksturus, viņu rīcības īstos cēloņus. Šos personāžus lielākoties redzam kādā īsā viņu dzīves epizodē, taču tā liek noģist, kāda būs šo cilvēku turpmākā rīcība.

Lesāžs kritizē ari mākslu, kura kalpo valdošajām šķirām, peļ rakstniekus, dzejniekus, dramaturgus par verdziskumu, par sadomātajiem sižetiem un pārspīlēti svinīgo dzeju. Divu dramaturgu strīdā, nostājoties komēdiju rakstnieka pusē, Lesāžs atzīst, ka tikpat nozīmīgs žanrs kā traģēdija ir arī komēdija, kas vienkāršajai tautai daudz saprotamāka.

Saskatīdams cilvēku vājības un trūkumus, «Klibā velna» autors vienlaikus redz, ka ļaunuma cēlonis slēpjas laikmeta sabiedrības nelabvēlīgajā Ietekmē uz atsevišķu personību. Tomfir jāplēbllat, ka, reāli un spilgti attēlojot sava laika dzīvi un atklājot tta tumšās puses, Lesāžs vēl nenonāk pie noteiktiem vispārinijumlam. Ar asāku feodālās sabiedrības kritiku un zināmu programmu uzstājas tikai nākamo paaudžu rakstnieki — Voltērs, Didro, Ruso.

Viena no galvenajām Lesāža mākslinieciskās manieres īpatnībām — brīvais, nepiespiestais stāstījums. Viņš nepakļaujas nekādām likumībām vai shēmām. Vienīgais princips, no kura Lesāžs neatkāpjas, ir dzīves patiesība. Viņa valoda vienkārša, dabiska, bez liekiem izgreznojumiem.

Lesāža grāmatu nevar īsti nosaukt par romānu. Te īsākai vai garākai novelei seko mazu ainiņu skicējumi, kuros lasītājs iepazīst virkni spilgtu tēlu. Tā, piemēram, visgarākajam stāstam par draudzības spēku seko nodaļa par sapņiem, kur dažās lappusēs attēloti vairāk nekā trīsdesmit personāži.

Lesāža «Klibais velns» viņa laikabiedrus saistīja ne vien ar aizraujošu sižetu, bet ari ar aktuālo notikumu atskaņām un personāžiem, kuros viņi saskatīja savus paziņas.

Kaut gan šī romāna aktualitāte jau sen zudusi, grāmatu joprojām lasa aizvien jaunas paaudzes. Lesāža mākslinieciski pārliecinošie tēli, pārkāpjot sava laikmeta ietvarus, pievienojušies nemirstīgo literatūras tēlu pasaulei.

Pēc J. Gunsta priekšvārda Sls grāmatas Izdevumam krievu valoda (1969).

SATURS

I   nodaļa. Kas ir Klibais velns. Kur un kādā ceļā ar viņu iepazinās dons Kleofass Leandro Peress Sambuļjo 5

II   nodaļa. Turpinājums stāstam par Asmodeja atbrīvošanos 12

III   nodaļa. Uz kurieni Klibais velns studentu aiznesa un ko vispirms viņam parādīja . . 16

IV    nodaļa. Stāsts par grāfa de Belflora un Leonoras de Sespēdesas mīlestību …. 29

V     nodaļa. Grāfa de Belflora mīlas stāsta turpinājums un nobeigums 51

VI    nodaļa. Ko jaunu dons Kleofass redzēja un kādā veidā atriebās doņjai Tomasai . . 70

VII    nodaļa. Par cietumniekiem…………………… 78

VIII nodaļa. Asmodejs parāda donam Kleofasam vēl dažus cilvēkus un atklāj, ko tie darījuši dienā 97

/X nodaļa. Par vājprātīgo namā ieslodzītajiem 112

X nodaļa, kuras saturs nav izsmejams . . 134

XJ nodaļa. Par ugunsgrēku un kā Asmodejs draudzības vārdā pakalpoja donam Kleofasam 147

XJI nodaļa. Par kapenēm, ēnām un Nāvi . . 151

XIII    nodala. Stāsts par draudzības spēku . . 162

XIV nodaļa. Par traģēdiju rakstnieka un komēdiju autora domstarpībām 187

XV nodaļa. Turpinājums un nobeigums stāstam

par draudzības spēku………………………………… 195

XV/ nodaļa. Par sapņiem…………………………………….. 225

XVII nodaļa, kas iepazīstina ar vairākiem īpatņiem, kuriem netrūkst atdarinātāju. . . 235 XVIII nodaļa. Ko Asmodejs vēl donam Kleofasam

parādīja………………………………………………… 243

X7X nodaļa. Par gūstekņiem…………………………………. 252

XX    nodaļa. Pēdējais Asmodeja stāsts. Kā beigās tas pēkšņi tika pārtraukts, un cik nepatīkamā veidā velnam no dona Kleofasa bija jāšķiras 263

XXI    un pēdējā nodaļa. Ko dons Kleofass darīja, kad velns viņu pameta, un kā autors uzskatīja par vajadzīgu nobeigt šo stāstu . . 274

Lesāžs un viņa romāns «Klibais velns» . . . 280

Alēns Renē Lesāžs KLIBAIS VELNS

Redaktore G. Ramosa. Māksi, redaktors V. Granls. Tehn. redaktore I. Soide. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 1972. g. 21. februārī. Parakstīta Iespiešanai 1972. g. 21. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2., formāts 70X100.'32. 9 fiz. iespiedi.; 11,71 uzsk. iespiedi.; 12,47 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. 7. sēj. maksā 51 kap,, 5. sēj. maksā 46 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2513I/D-359. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā «Sovetskala Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 515.

1 Jāpieskaita neprātīgajiem (lat.).

1 Sicīliešu dzejnieks un filozofs, kas meties Etnas krāterī.

1 Pa pirmajam durvīm izlido mānīgi sapņi, pa otrajām — tie, kas īstenojas (pēc grieķu mitoloģijas).

[1] kitēra — afrodītes sala.

[2] sens meksikas nosaukums.

[3] atlanta — valdnieka Sheneja meita, slavena ātrskrējēja.

[4] utika — sena Āfrikas pilsēta.

[5] «iliada», xix grāmata.

[6] pradons — franču dzejnieks, Rasina sāncensis (1632—1698).

[7] katoļu lūgšana pirms pusdienām (lat.).

[8] cik labi tagad merkuram tirgoties ar precēm, Kur senos laikos Moms pārdeva muļķīgus jokus (lat.).

Content

Lesāžs Alēns Renē Klibais Velns

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA,

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI UN PĒDĒJA NODAĻA

LESĀŽS UN VIŅA ROMĀNS «KLIBAIS VELNS»

SATURS