Ganghofers Ludvigs

Klostera mednieks

Ludvigs Ganghofers

Klostera mednieks

.

LUDVIGS GANGHOFERS

I

Pavasaris kalnu mežā! Tas nepazīst puķu, kādām ziedonis rotā ieleju p]avas, nepazīst maigās vēsmiņas, kas rotaļādamās skar ziedu pilnos krūmājus, nepazīst bezdelīgu patīkamo čivināšanu, kas, atgriezušās mājās, mūrē zem viesmīlīgo namu jumtiem savas ligzdas. Pavasaris kalnu mežā! Tas ir šņākoņa un šalkoņa, rūkoņa un brāzma, negaiss un nāve. Kā drausmīgs milzis ziema klāj kalnu mežu, un pavasarim, kas to grib aizdzīt, jānāk kā spēcīgam varonim, jāiznīcina un jāsagrauj — tikai tad tas var radīt jaunu, var modināt dabu no ledainā miega.

No stāvajām klintīm bez apstājas gāžas lavīnas, pāri nogāzēm šņākdams joņo karstais dienvidu vējš, brāzdams savu svelmaino elpu pār zūdošo sniegu. Tas sagrābj vecās, varenās meža priedes un purina ar tādu sparu, ka tās nodreb pašā serdē. Tas nolauž nokaltušos zarus un aiznes kopējā virpulī. Visur burbuļo un čurkst; uz visām nogāzēm rodas strauti, pāri klintīm gāžas kūstošā sniega ūdeņi; tie apskalo visas saknes, straujie mutuļi aizrauj visus kalnu meža gružus, salauž visus vājos, nokaltušos kokus. Tie atstāj tikai to, kas veselīgs un dzīves spējīgs. Sniegam kūstot sakustas klinšu bluķi, ko ziemas sals atdalījis no stāvajām sienām. Dārdēdami tie drāžas lejup un uzrok zemi, lai pārziemojušās sēklas rastu augšanai izdevīgu vietu.

Šais šalkās un alkās, kad pavasaris cīnās ar ziemu,, iet kāds vientuļš cilvēks.

Vingrā gaitā, pusbalsī dziedot, viņš so]o pāri kalnu ganībām, kas pa daļai jau atbrīvotas no sniega: slaids, spēcīgs stāvs; jauna seja, ugunīgas acis un smaidīga mute, ap kuru sprogojas gaišas bārdas pūkas. Kailās kājas tērptas naglotās kurpēs; ikrus sedz neģērētas stirnas ādas zeķes ar spalvu uz iekšu; īsās, nonēsātās ādas bikses atstāja ceļus kailus, tie spīdēja kā bronzā lieti. Rupjš krekls un plūksnainas vadmalas kamzolis apņēma viņa stingro stāvu. Sprogainos gaišos matus sedza ādas kapuce ar ērgļa spalvu, pie jostas bija piestiprināts īss mednieka duncis un neliels bultu maks, uz muguras atradās rupji izstrādāts šaujams stops ar stiegru pirksta resnuma, rokās gara kalnu kūja ar asu smaili un dzelzs āķi galā. Tas ir Haimo, klostera mednieks, kas sargā prāvesta Indriķa fon Berhtesgadena briežus, kalnu kazas un kalnu āžus.

Jau pirms dažām nedēļām, kad sniegs vēl bija gandrīz neizbrienami dziļš, Haimo bija pārnācis uz mednieka būdiņu, augstu virs zaļā Ķēniņa ezera, plašā klinšu ielejā, kas sarkanā marmora sienu dēļ iesaukta par «Sarkano augstieni».

No agra rīta līdz vēlam vakaram, diendienā, Haimo uzraudzīja mežu; tas bija grūts laiks; viņš nedrīkstēja atpūsties nevienu stundu, viņam bija jātur acis vaļā vienmēr: bargā ziema bija padarījusi meža zvērus rāmus un uzticīgus, malumedniekiem bija pavisam viegli tiem piekļūt. Vēl gaišā dienas laikā brieži bariem devās uz kalnu ganībām un tikai vēlos rītos atgriezās mežā; kalnu kazas mājoja dziļi mežos, un pat bailīgos kalnāžus bargā ziema spieda atstāt nepieejamās klintis un uzturēties atstāto kalnu ganu būdiņu tuvumā. Tādēļ vajadzēja būt ļoti uzmanīgam, jo tieši šos retos un dižciltīgos dzīvniekus malumednieki apdraudēja visvairāk.

Kalnāzi ļaudis uzskatīja par īstu ceļojošu aptieku: rievainie ragi, kāju nagi, žāvētās asinis, ko tauta dēvēja par «sviedru asinīm», un sevišķi «sirdskrustiņš», mazais kauliem līdzīgais tēls, kāds atrodams nogalinātā dzīvnieka sirdi, tika uzskatīti par brīnišķīgām zālēm, par kurām kā kungi, tā arī zemnieki maksāja lielu naudu. Par šo meža zvēru nogalinašanu gan bija paredzēti smagi sodi: cietums un rīkstes, labās rokas nociršana, pat nāves sods — bet lielā peļņa bija tik vilinoša, ka Haimo jau pirmajā nedēļā konstatēja divu kalnāžu iztrūkumu. Nogalinātā zvēra asiņu pēdas un malumednieka kāju nospiedumi, kas pazuda dziļajā mežā, bija neapstrīdami notikušā nozieguma liecinieki. Kad nedēļas beigās klostera izsūtāmais zēns atnesa svaigas ēdamās vielas, Haimo ar viņu aizsūtīja klosterim ziņu par notikušo nedarbu. Viņu mocīja lielas bailes, kā šo ziņu uzņems prāvests Indriķis, kas bija ļoti pieķēries saviem meža zvēriem, it īpaši dižciltīgajiem kalnāžiem.

Nākamā nedēļā Haimo gandrīz nemaz negulēja sargādams mežu, un tāpēc viņu nemaz nevarēja ņemt ļauna, kad viņš, ieraudzīdams cilvēku pēdas, izgrūda dusmu pilnus vārdus. Tikai viņa nesalaužamā veselība varēja izturēt tādu bezmiega dzīvi. Kad viņš pēc sava dienas gājiena atgriezās būdiņā, viņa kājas bija kā svina pielietas, visi locekļi bija tā noguruši, ka viņam tikai vajadzēja nokrist savā guļasvietā, un tūlīt viņu pārņēma tik ciets miegs, ka tas jutās spēcināts jau pēc pavisam nedaudzām nogulētām stundām.

Lai neaizgulētos, Haimo bija izgudrojis savādu modinātāju. Viņš piesēja pie rokas smagu akmeni un uzlika to uz savas guļasvietas malas tā, ka tas pie pirmās viņa kustības nokrita zemē. Ja viņš pamodies redzēja, ka būdiņā vēl valda dziļa tumsa, viņš atkal norīkoja savu modinātāju un gulēja tālāk. Bet ja zvaigznes pie debesīm sāka jau bālēt, viņš tūlīt atstāja guļasvietu, nomazgājās avotā, kas tecēja būdiņai garām un, ieturējis vienkāršās brokastis, devās ceļā, kur viņu tūlīt apņēma karstā dienvidu vēja pilnais pavasara rīts.

Naktis vēl bija aukstas un pagāja labs laiciņš, kamēr Haimo pārvarēja drebuļus. Ātrais gājiens pa grūti pārvaramām takām lika riņķot viņa asinīm straujāk, un drīz vien viņa jaunajos vaigos parādījās svaigs sārtums, viņa acis kļuva dzidras kā saules apspīdēts avota ūdens.

Jo mežonīgāk ap viņu šalca pavasara vētras, jo brīvāk un labāk viņš jutās. Agrā rītā viņam bija jāizturas klusi, lai neizbaidītu zvērus, kas no kalnu ganībām devās mežā. Bet kad iestājās diena, mednieks vairs nevarēja apvaldīt savu dzīves sparu: viņa brašā dziesma jautri sveica pavasara vētru un uzlēcošo sauli, kas zeltīja sniega klātos kalngalus. Bet tad viņu atkal pārņēma raizes par nogalinātajiem kalnāžiem. Viņš apklusa un klusēdams apstaigāja augstienes, uzmanīgi vērodams apkārtni.

Viņš atkal bija pārlaidis grūtu dienu. Atgriezdamies būdiņā viņš sajuta lielu nogurumu. Tā nebija bijusi nekāda pastaiga, bet īsta cīņa ar vētru, sniegu un ūdeņiem. Metās jau tumšs, bet kamēr vēl kalnu nogāzes bija gaišas, viņš nedrīkstēja domāt par atgriešanos savā būdiņā. Nakti viņš nolēma sagaidīt augstu kalnos.

Uzgājis augstāk viņš ieraudzīja lielu krustu, kas stipri atdalījās sārti kvēlojošā vakara saulē. Tam pāri bija uzcelts jumtiņš, šķērskokā bija iedzītas naglas, bet paša krustā sistā attēla tur nebija: to dievbijīgie zemnieki rudenī bija nonesusi lejā, lai tam nebūtu jācieš no ziemas aukstuma, sniega vētrām un lavīnām.

Haimo noņēma cepuri un noskaitīja lūgsnu. Tad viņš apsēdās, atspiedās pie krusta un, aizlicis rokas aiz pakauša, gurdām acīm klusi raudzījās apkārt. Pāri viņa galvai plosījās karstā dienvidu vēja brāzieni.

Gar stāvo klinšu sienu stiepās simtiem gadu vecs egļu mežs. Vētras un lavīnas tam bija situšas lielus robus. Tā kā tas atradās krusta tuvumā, tad tas bija iesaukts par «Krusta mežu». Ne vienu rītu vien viņš bija kāpis šai kalnā klausīties pirmajā medņa riesta dziesmā. Bet lepnais, vientuļais putns pagaidām vēl klusēja. Spārnotajam mīlas dziedonim pavasara rīti laikam vēl bija par vēsiem, lai liktu atskanēt savai mīlas dziesmai. Krusta augstienei pa kreisi izplētās kalnu ieleja, kuras otrā pusē auga dažas atsevišķas priedes; tur atradās arī mednieka būdiņa. Tai blakus bija uzcelta lielāka blokmāja, kurā mēdza pārnakšņot Indriķa kungs un klostera pārvaldnieks, kad tie ieradās šeit medībās. Ielejas pakājē stiepās varenais kalnu mežs, kas pilnīgi ieslēdza no sniega jau atbrīvotās kalnu ganības. Tas izbeidzās dziļā ielejā, kurā gulēja ezers.

Haimo nevarēja saredzēt ne ezera, ne plašo klostera lauku, kas atradās ielejā. Tos aizsedza lejāk gulošo kalnu virsotnes. Bet tomēr viņa acu priekšā atklājās lieliska ainava. Rietošā saule zeltīja milzīgo sniega kalnu varenās virsotnes, kas pacēlās pāri tumšajai mežu jūrai: pa kreisi no viņa atradās mežonīgie Taueru kalni, divi milzīgie Vacmaņa žuburi un stāvās Vacmaņa bērnu kraujas, pa labi — lepnais, nepieejamais Gēls; tālumā, ietītas zilganā vnā, rēgojās neveiklās zemāko kalnu masas un to asās šķautnes. Kaut arī karstā dienvidu vēja grūdieni pildīja Kaisu, tomēr neviens mākonītis neaizēnoja skaidrās pavasara debesis, kalnu robainās galotnes nesedza nekādi miglas padelu-M, zemākās vietas nebija klātas izgarojumu plīvuriem,

Mainu» elpoja leni un dziļi; vērojot apkārtni viņu pārņēma gunleiiuiiiv Piepeši viņš satrūkās un viņu gandrīz sagraba pavisam māņticīgas bailes.

Viņa priekša slavēja kāda meitene, lielām, izbrīnās pilnām acīm.

Viņš nebija dzirdējis viņas soļus, nebija pamanījis kā viņa bija uznākusi augša. Ka no maisa nokritusi viņa tagad stāvēja viņa priekšā. Viņa bija slaida auguma, bālu, smalku seju un dziļām, noslēpumainam acīm; viņas seju ieslēdza melnas izspūrušu matu cirtas, viņas sarkanos svārkus purināja vējš, viņa tam atgādināja teiksmainās elfes, kas mitinoties kalnu bezdibeņos, lai brīžiem parādītos un kādu aplaimotu ar savām dāvanām.

Mazajā rokā viņa tiešām turēja nelielu kurvīti. Kas tur gan varēja atrasties? Mirdzošas rotaslietas, pērles, dārgakmeņi?

Haimo nodrebēja. Bet tad viņam bija jāsmejās. Jo meitenes rupjās kurpes un nožēlojamais tērps tiešām Joti maz līdzinājās iedomātajam elfu greznumam.

Haimo piecēlās.

«Ko tu meklē, meitēn?»

Viņa klusēja, raudzīdamās viņā pa daļai nedrošu, pa daļai uzticības pilnu skatu.

«Meitēn! No kurienes tu nāc?»

«No turienes!» viņa atbildēja klusā, maigā balsī un norādīja uz kādu stāvu kalna nogāzi.

«No turienes?» Haimo atkārtoja un neticīgi noraudzījās meitenes trauslajā stāvā. Tur bija bīstama pastaiga. Viens neuzmanīgs solis, un varēja nogāzties bezdibenī. Haimo iedomājās, kas gan tādā gadījumā būtu noticis ar meiču un atviegloti uzelpodams līdzjūtīgi sacīja: «Tas ir bīstams ceļš, meitēn! Tu vari būt laimīga, ka esi tikusi cauri veselu ādu.»

Viņa pakratīja galvu un iesmējās — tie bija gaiši, skanīgi bērna smiekli.

«Bet ko tu tur augšā meklēji?»

«Sniega rozes,» viņa atbildēja un nocēla kurvīša vāku. Kurvītis bija līdz pusei pilns ar tām maigajām, baltajām puķēm, kas ir tik skaistas, bet arī tikpat aukstas kā ziemas rīts.

Pēc tam meitene smaidīdama atkal pavērās medniekā.

«Tās bija īstas mokas! Jau no paša rīta es skraidu apkārt, un tomēr tikko varēju sameklēt tik daudz, lai pietiktu mazam vainagam. Tagad jau vēls pavasaris un lielākā daļa rožu noziedējušas.»

«Kam tad šis rozes domātas?»

«Mūsu mīļā kunga kapam. Parīt taču ir Lielā piektdiena.»

Kādu brīdi klusēja abi. Haimo paskatījās uz krustu; tad viņš atkal pavērās meitenē un jautāja:

«Kas tu tāda esi?»

«Es esmu Gitli! [1] un tu?»

«Klostera mednieks.»

«Jaunais?»

«Jā! Un kur tu dzīvo, meitēn?»

«Lejā, klostera sādžā.»

Haimo nobijās.

«Bet meitēn! Kā tu atradīsi ceļu uz mājām? Vel šodien? Šo ceļu tu nevari veikt piecās stundās. Un iestājas jau tumša nakts.»

«Es zinu kādu ganu būdiņu, tā atrodas pusstundas gājienā no šejienes, es pārnakšņošu tur.»

«Tev būs auksti. Nakts būs vēsa.»

«Auksti?» viņa iesmējās. «Siens silda!»

Un, taisīdamās doties projām, viņa izņēma no kurvīša dažas sniega rozes un iesprauda tās starp divām krustā iedzītām naglām. Viņa vēl mēmi palocīja galvu, pievāca plīvojošās matu cirtas, aptina tās ap kaklu un aizsteidzās. Pēc dažiem soļiem viņa jau bija nozudusi ielejā.

Haimo stāvēja un gaidīja; viņam bija ilgi jāgaida; tad viņš to atkal ieraudzīja ielejas krūmos; bija labi saredzami viņas sarkanie svārciņi. Viņa apstājās un atskatījās; vismaz Haimo tā likās. Bija jau pārāk satumsis, lai viņš būtu varējis labi saskatīt viņas kustības. Tagad viņa jau izskatījās pēc maza sarkana kukainīša; pēc tam viņa nozuda krūmos pavisam.

Haimo vēl arvien raudzījās viņai pakaļ. Tad viņš dziļi atvilka elpu un viņa skatiens krita uz baltajām puķēm.

Sniega roze! īstā kalnu puķe! Tu nebūt neesi mazāk skaista un mīļa nekā sārtā ieleju roze vasarā, tu esi vēl noslēpumaināka nekā sniegpuķītes samtainā zvaigznīte. Sniega roze! Kad ziema klāj savu balto segu pāri visiem kalniem, kad viss sastingst, tad tikai šā stādiņa saknēs sak kusat dzīvības sula un liekas, ka tieši tam ir lemts btīt I >11 dzīvības sargu, lai garajā laika sprīdī — starp rudeni un pavasari neiestātos pilnīgs painirums. Aukstā tuksiiesi alvnas viņas lapiņas, sniegā un ledū atplaukst viņas baltie ziedi Un ziemā, kad iesnigušās kalnu ieleju budinas apciemo nāve, kad tā izstiep savu roku pēc kāda nevainīga bērna, lad raudoša māte kāpj vizuļojošos kalnos un pin savam mīlulim baltu rožu vainagu — mūžīgās dzīvības simbolu.

Sniega roze! Tā ir reizē dzīvība un nāve! Jo šā stāda saknes glabā noslēpumainu sulu, kas dziedina slimas sirdis un krāso bālus vaigus. Bet ja kāds lieto šīs zāles pārmērīgā daudzumā, tās pārvēršās nāvīgā indē.

«Divas piles sārtu dar\ Desmit kapā iedzīt var!»

Tā runā tauta. Un kad tumsa sāka aizsegt balto rožu mirdzumu, Haimo neviļus nomurmināja šos vārdus. Likās it kā viņu būtu pārņēmusi priekšnojauta, ka nav vairs tālu laiks, kad arī viņam būs nepieciešamas šīs «divas piles».

Kalnus vairs neklāja sārtā blāzma; tumsa lika saplūst debesīm ar zemi. Haimo galvu klāja nakts; tikai tālos rietumos vēl bija saredzama zaļgandzeltena svītra, kurā izdalījās klinšu robainās virsotnes.

Mežs šalca un strauti burbuļoja, karstais dienvidu vējš dobji šņāca, un nemierīgi sāka mirdzēt pirmās zvaigznes.

II

Haimo bija jāiet vesela stunda, kamēr viņš naktī sasniedza savu būdiņu. Piegājis tuvāk blokmājai, viņš#izbrīnījies ieraudzīja cauri pusatvērtajām durvīm ugunskura iesarkano liesmu. Kas gan bija ieradies ciemos? Viņš paātrināja soļus un iegāja blokmājā.

Tā nebija liela telpa. Sienas bija no neaptēstiem baļķiem, kuru starpas bija pildītas ar sausu sūnu. Turpat pie durvīm atradās neliels lodziņš. Zemais, no klinšu šķembām rupji izmūrētais pavards apņēma gandrīz ceturto daļu no visas telpas. Pie sienas, blakus pavardam, stāvēja vienkārša, ar sienu pildīta gulta; tai bija pārsviesta vilkāda; galvgalā atradās stirnu ādas spilvens; bez tam vēl uz gultas bija uzklāta rupja plūksnaina vadmala. Gar kailajām sienām bija novietoti koka soli un stūrī, blakus logam, galds. Pie sienas vēl bija piestiprināts neliels skapis, kurā glabājās ēdamās vielas. Pāri pavardam bija sakrustotas divas kārtis — izmirkušo drēbju žāvēšanai; pie durvīm atradās divas koka tapas, kur uzkārt šaujamo stopu un citus ieročus, dēlis ar dažādiem traukiem, un kaktā, virs galda — krusts, kura novītušais puķu rotājums bija tikpat brūns, kā vecie sienu baļķi: pagāja ilgāks laiks, iekams pavarda dūmi cauri baļķu starpām un jumta šķirbām izkļuva ārā.

Pavardā sprakšķēja uguns. Pie tā stāvēja klostera izsūtāmais zēns un nodarbojās ar pannu. Tas bija apmēram piecpadsmit gadus vecs puisis, kalsnējs, viltīgu seju un strupu degunu, brūnie mati bija īsi apgriezti; ģērbies tas bija plūksnainā kamzolī, kas bija gandrīz tikpat garš un tā šūts, kā parastie mūku tērpi.

Kad Haimo parādījās durvīs, zēns_ pamāja_galvu_ un pamirkšķināja acīm. No gultas pieceļas savāds stāvs: kāds baltā augustīniešu tērpā ģērbies mūks, kura labi baroto vēderiņu apņēma plata ādas josta; naglotās kurpes jau žāvējās pie pavarda uguns, kājās viņš bija uzvilcis salmu tupeles. Iespiedis rokas sānos, viņš piegāja pie Haimo; mirkšķinādams mazās ačeles viņš it kā kaut ko gremodams kustināja muti; viņa īso degunu un apa|os vaigus klāja tik purpursarkana krāsa, kādu pavarda ugunis vien nevarēja radīt.

«Esiet sveicināti, cienījamais pater!» Haimo viņu sveicināja un noņēma cepuri.

Izdzirdis šo sveicienu, izsūtāmais zēns sāka ņirgāties, bet mūks iesmējās: «Tātad tu esi mūsu jaunais mednieks Haimo?»

«Jā!»

«Tam es neticu! Tu? Ko tu saki? Tu gribi būt mednieks? Ui jei! [2] tevī gan Indriķa kungs atradis īstu mantu. Medniekam jābūt ar acīm! Vai saproti? Bet tev jau ir tādas acis kā aklai pelei. Citādi jau tu nebūtu mani noturējis par pateru.»

Valts, vicinādams taukaino karoti, tā kliedza medniekam ausī, it kā viņa priekšā stāvētu kāds kurlais: «Tas taču ir tikai brālis Severins, mūsu dārznieks!»

Pilnīgs vārda izsmiekls! Severinus taču nozīmē «Stingrais», «Nopietnais» — kā tas gan piestāvēja šai sejai un šim vēderiņam, kas tā kratījās aiz smiekliem, ka brālim Severinam bija jānosēžas uz sola, lai mazliet atvilktu elpu.

«Tā? Tā? Jūs esat brālis?» jautāja Haimo, noņemdams savus medību piederumus. «Nu, tad esiet divkārt sveicināti!» Un viņš smaidīdams sniedza tam savu roku.

Severins to saņēma un draudēdams pacēla otro: «Klausies! Ja es tagad pateiktu dekānam, ka paters tev sagādā līkai pusi no tā prieka, kādu tev sagādā brālis, tad tu (lai mi tu kaut ko dzirdēt!»

Vlņ* gribēja rurn.t tālāk, bet no pannas šņākdami sāka celties garaiņi.

Vali, tu kraiikjiilcviu!» brālis nobaidījies izsaucās un pieskreja pie pavarda. «Tik tiešām! Sis puisis ļauj piedegt mūsu barībai, it kā tā būtu grēcinieka dvēsele, kuru cepi

nātu pats velns! Dod šurp karoti!» Viņš izrāva no zēna rokām cinka karoti un sāka tik dedzīgi maisīt cepeti, ka pār viņa treknajiem vaigiem ritēja lielas sviedru lāses.

Haimo noraudzījās kādu laiku viņā un pēc tam noņēma no pleciem šaujamo stopu. Pēc tam viņš ar kadu ādas lupatu tik ilgi rīvēja mitrajā gaisa atmiekšķēto stopa stiegru, kamēr tā kļuva silta un sausa. Kad viņš stopu kāra uz koka tapas, brālis Severins jau lika kūpošo pannu uz galda.

«Tā, jaunekli, nāciet pie siles!»

Kad viņi jau dažus kumosus bija norijuši, Severinsnolika karoti un satvēra abu galda biedru rokas. «Mierā! Pašu labāko mēs esam pavisam piemirsuši. Valt! AtnesDieva labsirdību!»

Zēns uzlēca augšā un steidzīgi izvilka no ādas maisa resnu māla pudeli. Brālis Severins uzmanīgi to atkorķēja un pasniedza medniekam. «Tev jādzer pirmais malks. Klostera alus!» Viņš noklakšķināja mēli.

Haimo iedzēra lielu malku. «Jā, brāli, te tiešām jūtama Dieva labsirdība!»

Valts sāka smieties. Smējās arī brālis Severins. «Vai tu dzirdēji, ko viņš teica? Dieva labsirdība!» Viņš iegrūda zēnam sānos dunku un ieņēma krietnu malku. Pēc tam, pievērsies Haimo, viņš atkal iesmējās: «Es tev to noskaidrošu! Tev jāzina, ka es neesmu ļauns cilvēks. Kad es nometos ceļos un lūdzu Dievu, es situ sev pa krūtīm un jūtu, ka es esmu tikai nabaga grēcinieks. Bet dārzā, pagalmā un virtuvē, tur es atkal labprāt runāju par laicīgām lietām. Dekāna tēvam tas nepatīk. Tāpēc tev jāzina, ka mēs esam izgudrojuši paši savu valodu: kārtīgu maizes klaipu mēs saucam par «labo dvēseli», tāda krūze saucas «Dieva labsirdība», un veca pudele ir «augstākā debesu žēlastība». Un vai tu zini, kas ir «patiesa lūgsna»? Cepta forele! Un «noskumušo atspirdzinājums»? Līdakas recējums! Ui jei! Tev būtu jāredz, cik apmierināti smaida mūsu paters dekāns, kad viņš dzird mūs runājam par tik dievbijīgām lietām. Kad es viņam, par piemēru, saku: «Šodien man tika piešķirta augstākā debesu žēlastība!» Vai arī: «Ak, es šodien esmu patiesas lūgsnas gara pilns!»

Tā viņi tērzēja tālāk, laida pudeli apkārt un apmierināti mielojas. Kad Valts nokravāja galdu, brālis Severins teica Haimo: «Ziņkārīgs nu gan tu neesi. Tu pat nejautā, kadeļ mes esam ieradušies šeit!»

«Es priecājos, ka jūs esat šeit!»

«Tev rīt jāiet uz klosteri izpildīt savus kristīgā cilvēka pienākumus.»

«To es darītu labprāt. Bet kas tad par manu prombūtnes laiku sargās manas stirnas un kalnāžus?»

«Es!»

«Jus?» Haimo smējās.

«Jā gan, es! Un ko tu uz to teiksi?» brālis Severins žēlojās. «Indriķa kungs domā, ka ziemas slinkumā es esot par daudz nobarojies. Tagad man esot dažas mārciņas jāizsvīstot. Tā būs gaužām neganta lieta!» Noraizējies viņš aptaustīja savas jostas apmērus. «Nu, bet tu arī vari priecāties par savu atgriešanos klosterī. Kad Valts pagājušo reizi atnesa tavu bēdu vēsti, kas tā bija par šķendēšanos, ui jei! Tev jāzina, ka Indriķa kungs ir dievbijīgs un labs vīrs, bet kad jautājums grozās ap pazudušām dvēselēm un kalnāžiem, tad viņš var lādēties kā īsts turks! Vai tu zini, ko viņš teica? Viņš teica: «Divi buki vienā nedēlā? Ja tas tā turpināsies, tad es šo puisi ierindošu klostera kalpos un sūtīšu viņa vietā kādu citu, kam ir uzmanīgākas acis un kas labāk prot sargāt zvērus.» Jā gan, tā viņš teica.»

Haimo nobālēja. Tas viņu trāpīja pašā sirdī. Viņš bija tā pieķēries mednieka amatam un skaistajiem, brīvajiem kalniem kā lapa kokam, kurai jānovīst un jāmirst, ja vējš to norauj no zara. Viņš nevarēja izrunāt neviena vārda; viņš tikai uzsita ar dūri uz galda un saknieba lūpas.

Kad brālis Severins ieraudzīja, ko viņš nodarījis, viņš npfflastija mednieka trīcošo roku un mierinādams teica; «Nu, liii, tik |auni jau tūlīt nebūs. No Indriķa kunga tev nav jabaidas. Noej tikai rīt lejā, skaties viņam droši acīs, un vI.hh atkal biis labi! Un ja tevi ņem priekšā klostera pārvaldnieks Slutcmaņa kungs, neņem to nopietni un laid par ^alviil Tev Ja/.lnn, ka viņš tikai tādēļ sp|auj uguni, ка cecīlijas kuudzc viņam kurina krietnu pirti. Viņa istaba karajas kada glezna. Vai tu to esi redzējis? Svētais Juris, kas nodur puķi! Pēc manam domām tur vajadzētu karāties pavisam citai gleznai: pūķim, kas nodur svēto Juri, tikai ne ar šķēpu, bet ar asins desu!»

Viņš gribēja runāt tālāk, bet no pavarda puses atskanēja zēna balss: «Brāli Severin!»

«Kas ir?»

«Vai jūs zināt, ko es šorīt agri redzēju?»

«Ko?»

«Melno! Viņš sēdēja lejā pie ezera zem kādas priedes un lapija tiklu. It kā viņš nebūtu nekāds paters un zvejas

pārzinis, bet gan vienkāršs dzimtcilvēks. Un kad es gāju viņam garām, viņš uz mani paskatījās tādām acīm kā uguns, mani sagrāba bailes! Tas tik ir savāds vīrs!»

«Jā gan, tas tiešām ir savāds vīrs!» brālis Severins atkārtoja. Un, lai atrautu mednieku viņa drūmajām domām, viņš tam jautāja: «Vai tu nekad viņu neesi redzējis? Lejā, pie ezera?»

Haimo pakratīja galvu.

«Ap Ziemassvētkiem mums viņu atsūtīja no Pasavas. Kāpēc? To es nezinu! Tādas lietas mūsējiem netiek stāstītas nekad. Esot no valdnieka cilts. Bet tur.':.» viņš piesita pie savām krūtīm, «tur viņam neizskatās gaiši! Dienām viņš staigāja kā spoks pa piesnigušo klostera dārzu. Bet tagad, pavasarī viņu iecēla par pateru zvejas pārzini un nosūtīja pie ezera. Tur, pie mežonīgā strauta, tuksnešainajā stūrī starp klinti un ezeru atrodas viņa vientuļā būdiņa. Un cik labi viņam varētu būt viņa klostera istabā! Bet viņš novietojies šai tuksnesī! Gluži viens! Protams, ne jau par velti viņu sauc par tēvu Dezertus, par «Vientuli»! Vai tu domā, ka viņš cieš pie sevis kādu kalpu? Tiem jādzīvo Ezera ciemā un tie drīkst ierasties pie viņa tikai tad, kad viņš tos sauc ar savu zvanu.»

Haimo gandrīz nedzirdēja viņa vārdus. Kad brālis Severins to pamanīja, viņš satvēra mednieka roku. «Runā taču kādu vārdu! Tas taču ir pārāk garlaicīgi, tu jau sēdi tik klusu kā kāpurs kāpostos. Nāc šurp! Iedzer kādu malku! Un tad sāc stāstīt! No kurienes tu īsti ieradies?»

«No svētā Benedikta Burenas.»

«Kur priekš dažām nedēļām ciemojās Indriķa kungs?»

«Jā. Es viņam iepatikos un viņš mani paņēma sev līdzi.»

«Tad viņš ir rīkojies pareizi. Es būtu darījis tāpat. Vai tavi vecāki ir klostera ļaudis?»

Haimo nodūra galvu.

«Mans tēvs bija brīvs cilvēks, vanagu mednieks; reiz negaisā viņu nospēra zibens, un mana māte nomira aiz bēdām.»

«Nabaga zēns!» brālis Severins nomurmināja un gribēja satvert mednieka roku.

Haimo piecēlās un atstāja istabu. Arā viņu sagaidīja nakts. Ilgi viņš stāvēja atslējies pie kādas priedes, kuras saknes drebēja vēja brāzienos. Viņš raudzījās zvaigznēs, bet neredzēja to mirdzumu. Viņa gara acu priekšā slīdēja raibas, gan bēdīgas, gan priecīgas ainavas; vētrainā nakts, kad pārnesa viņa nedzīvo tēvu; rīts, kad māti

atrada gultā mirušu; jaukais vakars, kad kāds klostera kalps aizveda desmit gadu veco zēnu uz Jahentālu pie patera, klostera medību pārziņa; pirmais ceļojums kalnos, pirmais šāviens mērķī un pēc tam brieža sirdī; un tad jaukie gadi brīvajos kalnos, mednieka prieki un bēdas — līdz pat pēdējam vakaram, kad piepeši viņa priekšā bija nostājusies meitene ar sniega rozēm; viņu pašu varēja pielīdzināt sniega rozei, viņa bija slaida kā elfe. «Gitli?»

Viņa skatiens urbās nakts melnumā. Bet lejā, kur kalnu mežs šalkdams ieslēdza nogāzi un būdiņu, kurā šonakt meklēja patvērumu meitene, valdīja necaurredzama tumsa.

Vai viņa jau gulēja? Vai viņa guļot nesala? Ganu būdiņas celtas tikai siltajai vasarai: nevērīgi salaisto baļķu starpās bija šķirbas, caur kurām brīvi nāca un gāja vēji un aukstums. Tādos apstākļos gulētājai ļoti noderētu silta ādas sega.

Haimo iesteidzās būdiņā. Uguns pavardā gandrīz jau bija izdzisusi, ogles kvēloja pavisam mazā liesmiņā. Valts bija nolicies uz siltajiem akmeņiem kaktā pie pavarda, bet brālis Severins krāca siena gultā uz vilka ādas, uzrāvis plūksnaino vadmalas segu līdz pašam degunam. Ko gan labais brālis teiktu, ja Haimo viņu uzmodinātu un sacītu: «Atdod ādu un segu, jo mazā Gitli salst!»

Negribēdams gulētājus modināt, Haimo klusi nosēdās uz pavarda malas. Viņš ievēroja, ka izsūtāmā zēna acis ir vaļā.

«Valt!» viņš čukstošā balsī to uzrunāja. «Tu laikam pazīsti visus klostera sādžas ļaudis?»

«Jā!» zēns nožāvājās.

«Vai tu pazīsti arī kādu jaunu meiteni, kuru sauc Gitli?»

«Jā gan. Tā ir dzirnavnieka meita, viņa dzīvo lejā pie ezera, dūšīga meitene, viņas blondās bizes ir manas rokas resnumā.»

«Par to es nerunāju. Es domāju pavisam citu.»

«Aha! Jā! Tu domā tirgotāja meitu? Oh, Haimo, tai ir nauda, un vēlāk viņa mantos māju. Bet viņa šķielē un kupris arī tai ir. Tfu, nelabais!»

«Par to arī es nerunāju. Es domāju citu.»

«Citu? Gitli? Es tiešām nezinu citas.»

«Padomā labi!»

«Kā tad viņa izskatās?»

Haimo pārliecās pār pavardu; viņa acis spīdēja un vaigus sārtoja ogļu kvēle: «Viņa ir slaida un smalka ka jauna priede, ātra kā stirna, viņas seja ir balta ka sniega rozes zieds, acis tik skaistas un dziļas ka ezers.»

Valts bolīja acis un pakratīja galvu.

«Nē, tādas es nepazīstu. Tādas mūsu sādžā nav. Tāda meklējama Zalcburgā vai arī bagātajā Halle, kungu namos.»

Viņš žāvādamies atslīga kaktā, bet pēc tam tūlīt atkal piecēlās.

«Pagaidi! Viena man tomēr iešāvās prātā. Jā, arī to sauc Gitli. Bet tā vēl nav nekāda meiča. Viņa kopa ar mani gāja klostera skolā. Pavisam neievērojams radījums. Acis viņai kā meža kaķei, un mati kā vclnamātei. Par to taču tu nerunā.»

Haimo pasmaidīja.

«Nē, par tādu es tiešām nerunāju! Bet kas tad ir viņas tēvs?»

«Tēva viņai nav. Viņa dzīvo pie sava brāļa. Nu, to tev vajadzētu redzēt! Ar to es nevēlētos tikties. Nupat, skrienot uz pusdienām, es nejauši nogāzu viņa bērnu. Viņš man gandrīz norāva ausis. Velns tāds! Tas nav šejienietis. Viņš šeit ieradās pirms kādiem desmit gadiem, bet <es nezinu no kurienes. Viņš strādā lejā, sāls mājā kā kausētājs, viņš dzīvo klostera lēņa mājā. Ja-ā!» Skaļi nožāvādamies, Valts apgriezās uz otriem sāniem.

Haimo sēdēja atspiedies pret sienu un apņēma ar rokām celi. Viņš sapņoja vaļējām acīm.

Uguns pavardā izdzisa; brālis Severins krāca un karstais dienvidu vējš tā plosījās ap mazo blokmāju, ka tā drebēja pašos pamatos.

III

Pēc grūtajiem^ dienas darbiem sēdēšana uz pavarda malas nebija nekāds ērtais atpūtas veids. Tomēr Haimo bija cieši aizmidzis. Pēc dažām klusākām stundām viņu uzmodināja kāds spēcīgs vēja grūdiens. Likās, ka tas gribētu aiznest būdu projām. Uzmodās arī Valts; pat brālis Severins pārtrauca savu krākoņu un pagriezās uz otriem sāniem.

Haimo atstāja būdiņu un aizgāja pie avota mazgāties; zvaigznes radīja otro rīta stundu. Kad viņš atgriezās,

Valts jau bija iekūris uguni. Brālis Severins šņāca atkal kā zāģis sausā ciedru klucī.

Šodien Haimo brokastis nebija vajadzīgas, jo pirms svētām vakariņām ēst nedrīkstēja. Viņš apjoza jostu ar medību piederumiem, uzsvieda uz muguras šaujamo stopu un uzmauca uz sprogainajiem matiem cepuri. No skapja viņš izņēma kādu vecāku šaujamo stopu un bultu maku un pasniedza to zēnam, kura acis, saņemot ieroci, iedzirkstījās.

«Vai tu proti šaut?»

«Un simts sojiem es varu trāpīt kokā!» Valts dedzīgi iesaucās.

«Labi! Lai brālis guļ. Bet tu gaismiņai svīstot uzņemies sarga amatu!»

«Pa kādu ceļu man jāiet?»

«Vispirms ej uz augstieni, kur atrodas krusts, tad tālāk mežā līdz pašai klinšu sienai; pēc tam turies arvien sienas tuvumā. Bet sargies no lavīnām! Kad tu dzirdēsi tās veļamies, neskrej uz ielejas pusi, bet piespiedies pie klinšu sienas! Un ja tu ieraugi kādu kalnāzi vai kalna kazu baru, tad neizbaidi tos! Vai dzirdēji? Un ja tu satiec kādu, kam šeit augšā nav ko meklēt, tad parādi, ka tu esi īsts zēns un apturi to! Tu taču sargāsi klostera mantu.»

Valts tikai pamāja galvu; viņa seja svila aiz uztraukuma, un viņš tikai ciešāk aptvēra stopu.

«Un tagad lai Dievs stāv tev klāt! Pasveicini brāli Severinu!»

Arā vēl bija nakts, zvaigznes un vētra. Vingriem soļiem Haimo gāja pāri akmeņainajam laukumam un steidzās uz mednieku taku, kas veda uz ieleju. Pēc stundas viņš jau bija sasniedzis šalcošo kalnu ganību rnežu. Meža tumsā viņš soļoja tikpat droši, kā gaišā dienas laikā. Brīžiem viņš dzirdēja kā nobrīkšķ koku zari — tur drāzās projām iztraucētie meža zvēri.

Pēkšņi ceļš sadalījās; viena stāva taka veda pār kokiem apaugušo klinti uz ezera pusi, otra, garām kalnu ganu būdiņām, nogriezās uz klostera ieleju, kur atradās Ezera sādža.

Tātad bija jāiet gar kalnu ganu būdiņām? Haimo sagrāba nevaldāma tieksme iet turp. Viņam tā gribējās zināt, kā Gitli pavadījusi vētraino nakti. Lai pārvarētu kārdinājumu, viņam bija jādomā par pienākumu, kas viņam šodien lika iet uz klosteri.

Divkāršā steigā viņš soļoja tālāk; taka kļuva arvien kraujāka. Zvaigznes sāka bālēt, debess kļuva gaišāka, kalngalos pamirdzēja rīta sārtums. Klinšu virsotnes jau apspīdēja blāva gaisma, apakšā mutuļoja baltie ezera ūdeņi. Kad Haimo bija sasniedzis stāvo krastu, viņpus ezera. Bartolomeja muku mītnē zvani jau sauca uz rīta lūgsnu. Viņš noņēma cepuri un noskaitīja tēvreizi. Tad viņš iegrūda ūdenī krūmos apslēpto vienkoci, ielēca pats laiviņa un ķērās pie airiem. Lejā karstajam dienvidu vējam gan nebija vairs tā spēka, ar kādu tas trakoja augšā, bet tomēr Haimo bija jāpielieto visi spēki, lai noturētu neveidīgi darināto laivu pareiza virzienā.

Bija jau gaiša diena, kad viņš, tuvu pie Ezera sādžas, iebrauca kādā no vētras aizsargātā līcī un izvilka vienkoci malā. Cauri šalcošām priedēm viņš pa ne visai stāvo meža ceļu devās tālāk. Piepeši viņš pārsteigts apstājās. Viņa priekšā, uz kāda nosūnojuša akmeņa, sēdēja mūks. Pie mūka kājātn gulēja tīkli un makšķeru auklas; seju tas bija paslēpis rokās, kas bija atspiestas uz ceļiem. Baltā kapuce bija noslīdējusi uz pakauša, tā ka kļuva redzama viņa dižciltīgi veidotā galva ar īsi apgrieztiem spīdīgi melniem matiem; viņa biezā un garā melnā bārda sniedzās līdz pat krūtīm.

Haimo tūlīt atcerējās Valta stāstu par «Melno», par jauno klostera tēvu «zvejas pārzini», kas «atsūtīts no Pasavas», un par kuru brālis Severins bija stāstījis, ka tas «kā spoks» caurām dienām staigājis pa piesnigušo klostera dārzu. Vai šis mūks nebija tā pati persona?

Haimo piegāja dažus soļus tuvāk, pie kam viņa naglotā kurpe skāra kādu klinšu plātni. Izdzirdis troksni, mūks piecēlās. Viņa lepnajam dižajam stāvam labāk būtu piestāvējušas bruņas nekā mūka tērps; bet melnās bārdas ierāmētā seja bija bāla kā līķim: bēdas un dvēseles mokas bija padarījušas vaibstus asus; baltajā pierē bija redzamas dziļas grumbas; šaurās lūpas bija sakniebtas sāpēs, iekritušās acis kvēloja kā ogles — varēja redzēt, ka šīs acis sen vairs nepazīst atvieglojumu, ko sagādā asaras. Haimo sajuta līdzjūtību pret šo priesteri; apjucis viņš noņēma savu cepuri un stostīdamies nomurmināja: «Augsti cienījamais pater! Kas jums kaiš? Vai jūs esat slims?»

Mūks klusēdams paņēma tīklus un makšķeru auklas, un gribēja doties projām.

Haimo nostājās viņam ceļā.

«Sakiet taču kādu vārdu, es jūs lūdzu! Varbūt es varu jums kaut ko palīdzēt? Sakiet, kas jūs nospiež?»

<Dzīve!» mūks klusi, it kā pats sev un nevis uz Haimo sirsnīgo jautājumu, atbildēja.

Pēc tam viņš pamāja galvu — tas bija reizē sveiciens un noraidījums — un uzgāja uz takas, kas veda no kalna lejup uz Ezera ciemu.

Haimo pārsteigts noraudzījās viņam pakaļ. Tad viņš piepeši pacēla galvu un sāka klausīties: augšā bija dzirdama kāda balss. Haimo šo balsi pazina un pietvīka: koku starpā viņš ieraudzīja paņirbam sarkanos svārciņus.

Tā bija Gitli. Viņa dziedāja:

«Augstienē, Dziļā sniegainē,

Uzplaukst ziediņš balts kā sniegs.

Klinšainē

Stiepjas saknīte,

Un tas iznirst vārs un liegs,

Balts kā sniegs.

Ziemaine,

Saltā ledaine

Ir viņam pavasaris liegs

Ziedonī,

Saules pavēnī

Drīz pienāk tam nāves ziegs, Salts kā sniegs.

Dvēselē, Tālā dziļotnē

Plaukst klusi tur ziediņš liegs.

Uzziedot,

Spārnus atraisot

Drīz ieskauj to mūža miegs,

Dziļš kā sniegs!»

Kā cīruļa dziesma vētrā un drūmajā meža šalkoņā izdalījās Gitli balss. Kad viņa bija beigusi pēdējo pantu, Haimo redzēja, cik baiļu pilnu skatu viņa noraudzījās klostera zvejas pārzinī, kas piepeši bija nostājies viņai ceļa. Mūks skatījās meitenē kā sastindzis, pie kam viņa acīs bija redzamas tādas šausmas, it kā viņa priekšā nestāvētu kāds mīļš un patīkams dzīvs radījums, bet gan no tumšākiem dziļumiem izniris spoks. Viņam sāka ļodzīties ceļi, no viņa rokām izkrita ir tīkli, ir makšķeru auklas; streipuļodams viņš taustījās pēc kāda atbalsta; viņa lūpas sāka raustīties, aizsmakušā balsī viņš beidzot izdvesa:

«Kas tu esi?»

«Es esmu Gitli,» meitene tikko dzirdami nomurmināja.

«Kas ir tavs tēvs?»

«Mans tēvs un ari mana māte ir miruši. Es dzīvoju pie sava brāļa, to sauc par Volfratu, viņš strādā klostera sāls noliktavā.»

To visu Gitli izrunāja tik baiļu pilnā balsī, ka bērni mēdz skolā skaitīt litāniju, kad kapelāns jau pacēlis lazdas rīksti. Piespiedusi kurvīti ar sniega rozēm pie krūtīm, viņa šai acumirklī izskatījās tik daiļa, ka Haimo sirds aiz uztraukuma draudēja vai plīst. Viņa rokas savilkās dūrēs un viņam bija tāda sajūta, ka būtu jāgāžās šim lielceļu laupītājam virsū un jāuzkliedz: «Ko tu gribi no šī bērna? Atstāj šo bērnu mierā! Jeb tev būs darīšana ar mani!»

Mūks arvien vēl raudzījās meitenē un viņa mulsums kļuva arvien lielāks. Viņš te sarka, te bālēja, viņa acis zvīļoja, kad viņš tai jautāja tālāk:

«Kas tev devis šo seju?»

Šis jautājums pārvēlās pār viņa lūpām kā kliedziens. Pēc tam viņš izstiepa savas rokas, likās, ka viņš gribētu meiteni apkampt. Gitli nobālēja un atrāvās atpakaļ. Acumirkli viņa palika stāvam kā apjukusi. Tad viņa straujā lēcienā pārlidoja taku un, nokļuvusi uz sūnām apaugušā laukumiņa, aizskrēja medniekam garām un pazuda kokos.

Kā cilvēks mēdz noraudzīties uz tumšo debess malu, kur patlaban nozudusi kāda krītoša zvaigzne, tā Haimo noraudzījās meža ēnā, kur tikko vēl bija bijis redzams meitenes stāvs. Lēnām viņš pagrieza galvu, paskatījās uz augšu. Mūks vēl arvien stāvēja izplestām rokām, likās ka viņš gribētu apskaut gaisu, kuru nupat vēl bija elpojusi meitene. Tad viņu sagrāba trīsas, viņa rokas nolaidās, iestenēdamies viņš noslīga uz kāda akmeņa un aizklāja rokām seju.

Haimo nevarēja aptvert, kas ar viņu notiek. Viņš gribēja uz priesteri dusmoties, bet tai pašā laikā viņš pret to sajuta dziļu līdzjūtību. Kādu brīdi viņš stāvēja kā sastindzis; bet tad viņš klusām aizzagās projām, un jo tālāk viņš gāja, jo ātrāki kļuva viņa soļi.

Varbūt viņam vēl izdosies meiteni panākt? Viņa pavadība Gitli būtu droša, nekas vairs neapdraudētu viņu ceļa uz māju. Viņš sāka skriet. Bet kas tad tas? Kam gan piedereja šī dusmu pilnā balss, kas bija dzirdama cauri kokiem? Vai ta nebija Gitli balss? Jā! Tagad viņš jau sāka saprast viņas vārdus:

«Laidiet taču mani vaļā! Ko jūs gribat no manis? Ko tad es jums esmu nodarījusi? Lieciet taču mani mierā!»

Haimo jau bija sasniedzis mežmalu; tur atradās plata, pa pusei ar baltu smilti klāta p|ava; smilti bija izskalojuši ezera viļņi; uz kārtīm bija izkārti žāvēšanai zvejnieku tīkli; zem kuplām, vējā šalcošām vīksnām stāvēja divas klostera zvejnieku būdas. Divi izspūruši, saulē un vējos iedegusi, rupji tēviņi bija nostājušies pļavas vidū un apmetuši meitenei tīklu.

Viens no viņiem smējās:

«Tas tev neko nelīdzēs! Kas dabūjis savos tiklos tik smalku zivtiņu, tas nelaidīs viņu vairs vaļā!»

«Laižat taču mani, lieciet mani mierā!» Gitli lūdzās un pūlējās atbrīvoties no tīkla.

«Ķepurojies vien!» otrais smējās. «Vai tu arī zini, kā klājas lasim, kad tas iek|uvis tīklā? Mēs tam sadodam pa degunu!»

Gitli kliedza un turēdama ar vienu roku kurvīti, ar otru dusmīgi sita saviem mocītājiem.

«Tev nemaz nav jāuztraucas!» jaunākais zvejnieks viņu mierināja. «Mēs tev nedarīsim nekā ļauna! Panāc šurp, tu pati redzēsi, ka tas nemaz nesāp!» Viņš rupji sagrāba meiteni aiz zoda un gribēja to noskūpstīt. Tai pašā acumirklī viņš aizstreipuļoja sānis. Haimo to bija sagrābis aiz apkakles un viņa ķēriens bija tik spēcīgs, ka puisis aizlidoja soļus divpadsmit, pēc tam viņš visai dumju seju smagi nosēdās zālē. Otram Haimo ar savu nūju tā iesita pa roku, ka tas labprātīgi palaida tīklu. Tik negaidīti atbrīvotā Gitli uzmeta medniekam pateicības pilnu skatu, ātri nokratīja no kājām tīklu un, viegli iesmiedamās, aizskrēja projām.

Zvejnieks, kas tikko vēl bija sēdējis zālē, pietvīkušu seju metās medniekam virsū.

Haimo mazliet pacēla dūrē sažņaugto roku. «Panāc tikai šurp!» viņš smējās.

Puiša dusmas tūlīt izkūpēja kā dūmi. Otrs, kas vēl arvien berzēja savu roku, tikai norūca: «Tāds mežonis! Tūlīt sist! Paskaties tikai — visi pirksti gluži zili!»

Lādēdamies viņš aizgāja uz ezeru un iebāza roku aukstajā ūdenī.

Haimo smiedamies uzsvieda nūju uz pleca un devās ceļā. Viņš labprāt būtu gājis ātrāk, bet negribēja to darīt abu zvejnieku dēļ; tad tie, droši vien, būtu saukuši viņam pakaļ: «Skat', skat', kā viņš steidzas pazust!» Kad ceļš nogriezās un abi bija izzuduši no viņa redzesloka, viņš paātrināja soļus. Bet Gitli vairs nebija panākama.

Haimo soļoja pa zemnieku ratu izbraukto šauro ceļu, kas veda caur pavasara ziedu rotāto ieleju. Ja kalnos ziedonim vēl bija nikni jācīnās ar ziemu, tad ielejā pavasaris jau bija ierīkojies pavisam mājīgi.

Pļavas jau klāja zaļa samta sega, ziedošās gailenes atgādināja zelta izšuvumu. No krūmājiem, kuros čivināja mazās zīlītes, nāca vijolīšu smarža. Priežu zari jau dzina jaunas atvasītes, vīksnas un kļavas tērpās plaukstošo lapiņu gaišzilajā mirdzumā. Mežonīgais dienvidvējš, kas kalnos lika nodrebēt pašiem klinšu pamatiem, kas lika dārdēt lavīnām, ielejā bija pārvērties maigā vēsmiņā, kas apdvesa visus krūmiņus, visas koku galotnītes, it kā gribēdams teikt: Tikai braši uz priekšu! Pēc ziemas guļas nav vairs nekāda žāvāšanās! Tagad jāaug, jādzen atvases, jāzied, jābriedina augļi, jārūpējas par sēklām! Jaukais laiks ir tik īss. Jūs nebūsit labi atģidušies, kad ziema jau būs pie durvīm! Esiet modri un jautri!

Zeltīdama mežus un laukus, aiz kalniem parādījās saule.

Viss dzirkstīja un laistījās. Pat Haimo ēnai bija savs mirdzums un krāsa.

No zemnieku mājām, kas gulēja izkaisītas starp krūmiem un papuvēm, pļavām un tīrumiem, cēlās pret debesīm zili dūmu stabi; iežogotajos dārzos ganījās lopi, kuru kaklos bija uzkārti zvārgulīši; Ahe, plūzdama no ezera, burbuļoja savā akmeņainajā gultnē vienmuļu dziesmu.

Ceļš sāka iet uz augšu, un tikai tagad Haimo, iznācis no meža, ieraudzīja saules apspīdētajā pakalnā meiteni.

«Gitli! Gitli!» viņš skani iesaucās.

Viņa to izdzirda, apstājās un atskatījās, kā sveicinādama pacēla savu kurvīti un tūlīt pēc tam nozuda ceļa grimumā.

Haimo vispirms nopūtās, pēc tam pasmaidīja un soļoja tālāk. Pēc pusstundas viņš jau bija sasniedzis klostera sādžu. Ahes abos krastos stāvēja māja pie mājas, augstienē rēgojās slaidais doma baznīcas tornis un varenā, lielā klostera celtne ar saviem mirdzošo logu simtiem. Haimo pārgāja pār Ahes koka tiltu un nokļuva pie kādas milzīgas koka ēkas. Tā bija sāls māja, klostera zelta bedre, kas sagādāja tik daudz skanošus dukātus, ka nepilnos divdesmit gados nabadzīgais Berhtesgadenas mūku miteklis bija kļuvis bagātākais klosteris tālākā apkārtnē. Visi firsti cīnījās ap bagātā prāvesta iecirkņa virskundzības tiesībām, arī Zalcburgas arhibīskapi raudzījās uz to skaudīgām acīm.

Sāls mājas priekšā stāvēja gara rinda pajūgu urr nastu lopu, kas bija ieradušies no visdažadakiem apvidiem. Kāds klostera brālis, apsējis savam mūka tērpam! priekšautu, cītīgi atzīmēja uz kadas tāfeles katru maisu, ko kalpi iznesa no noliktavas. Pār Ahi bija pārstiepta virve, pa kuru ripoja pie skrituļiem piestiprināti kubli ar netīrītu sāli. Tie nāca no sālskalna Tuvala, kura šahtasklostera kalpotāji ieguva akmenssāli. Pēc tam tas tika sadrupināts un izkausēts. Pārsātināto sāls ūdeni ieleja milzīgos traukos un tvaikoja tik ilgi, kamēr palika tikai tīra sāls. Pat klusajā nedēļā uguns nedrīkstēja izdzist. Cik čakli šeit tika kurināts, to apliecināja baltie garaiņi,, kas spiedās ārā pa visām jumta lūkām, pa vārtiem un arī pa sāls tvaikotavas logiem.

Tur iekšā, tādā elles karstumā nevar būt nekāda vieglā strādāšana, nodomāja Haimo, ieraudzīdams strādnieku, kas gluži nosvīdis iznāca pa vārtiem ieelpot svaigu gaisu; tas bija tērpies tikai zilās linu biksēs, rumpis un rokas bija kailas un gluži sarkanas. Tas bija spēcīgs vīrietis, viņa muskuļi un rokas bija kā no dzelzs izlieti,, kakls viņam bija kā vērsim, lielā galva bija apaugusi īsiem, sarkanbrūniem matiem; pinkainā bārda bija noaugusi līdz acīm; tas piešķīra viņa sejai drūmu izskatu,, ko vēl pastiprināja pelēko acu īgnais mirdzums.

«Volfrat!» sāls noliktavā atskanēja kāda kundziska balss un strādnieks nozuda vārtos.

Volfrats? — Sis cilvēks esot Gitli brālis? Haimo pakratīja galvu; viņš pūlējās garā tos abus salīdzināt. Brālis ar māsu saderēja kā ozols ar rožu krūmu, kā lācis ar stirnu, vai arī — kā mēdz teikt vienkāršā tauta: kā dūre uz acs!

IV

Kad Haimo bija izgājis cauri klostera dārza vārtiem,, uz baznīcas laukuma bija dzirdama skaļa tarkšķēšana un brīkšķēšana: gavēņa laikā nedrīkstēja zvanīt zvanus, tāpēc uz dievkalpojumu aicināja dauzot īpašus dēlīšus.. Leģenda stāstīja, ka šai laikā zvanu dvēseles ceļojot uz Romu, lai saņemtu no svētā tēva svētību, savās vara miesās viņas atgriežoties tikai pēc Lieldienām, lai sludinātu visiem pestītāja augšāmcelšanos.

Pa klinšu_ kāpieniem un līkumoto ceļu Haimo devās augšup kalnā, kur atradās pats klosteris. Pakalne, kas agrāk bija pilna klinšu bluķiem un visādām nezalem, bija pārvērsta jaukā dārzā ar daudzām puķu dobēm, birzītēm un labi koptiem celiņiem. Šai agraja pavasara laika dārzs gan vēl bija diezgan kails, bet vasaru šeit vajadzēja but brīnišķi! Brālis Severins, dārznieks, bija īsts mākslinieks, tas bija jāatzīst pat skauģiem.

Pār dziļo Briežu gravu, kura mierīgi ganījās lielāks bars meža zvēru, veda lokana laipa. Iedams pāri laipai Haimo redzēja, ka zvēri bija novārguši un izdēdējuši. Kāds briedis, uz kura galvas jau sāka augt jaunie ragi, bija uzkāpis augšā un piespiedis savu galvu pie koka žoga; caur sētas mietiem viņš lūkojās tālumā, zilajos kalnu mežos; Haimo novērsās, jo viņu pārņēma dziļa līdzjūtība; viņam likās, ka bija ļoti netaisni turēt šos dižciltīgos dzīvniekus bēdīgajā sprostā tikai tādēļ, lai viņus apbrīnotu.

Kad mednieks bija pieskāries klostera vārtu veserim, vārtu sargs pateica ka klostera pārvaldnieks pavēlējis, lai Haimo pēc dievkalpojuma aizejot pie viņa; bet dienesta un pienākumu dēļ medniekam nevajagot aizmirst arī savu laicīgo miesu, ejot pie pārvaldnieka viņam nebūt neesot jāizvairoties no mazā līkuma cauri virtuvei. «Priecājies, manu zēn, šodien ir lielā gavēņu diena!» vārtu sargs smīnēdams iečukstēja Haimo ausī.

Haimo nodeva šaujamo stopu un savu nūju glabāšanā un pāri lielajam klostera laukumam devās uz doma baznīcu, caur kuras atvērtajām durvīm plūda vīraka smarža un aizdedzināto sveču mirdzums. Sažņaudzis cepuri rokās, viņš noklausījās dievkalpojumā stāvēdams kājās. Pie bikts krēsla viņš pārdzīvoja grūtu brīdi; viņš domāja un domāja, bet tomēr nevarēja atcerēties neviena sava grēka. Viņš bija visu gadu nodzīvojis kalnu un mežu vientulībā, viņa sirdī nebija bijis nekā cita, ka tikai kluss prieks par jauko Dieva pasauli, viņš nebija domājis ne par ko citu, ka tikai par saviem mednieka pienākumiem, kuri viņu rītos cēla, un kurus viņš aizmirsa tikai guļot — kā gan ta_dos apstākļos dzīvojot varētu kaut ko nogrēkot? Nekādā lūgsna, nekāda ticība nevar padarīt cilvēku tik dievbijīgu, kā šalcošā meža vientulība, brīvā debess tuvums kalnu virsotnēs. Bet cilvēkam taču vajag grēkot! Jo ka gan citādi būtu ievesta grēku sūdzēšana? Haimo domāja un domāja. Priesteris jau k]uva nepacietīgs. Beidzot Haimo, kam uz pieres jau bija parādījušies baiļu sviedri, stostīdamies nomurmināja: «Cienītais tēvs, pacietieties vēl_ mazliet, es jūs lūdzu, es droši vien atcerēšos kādu grēku!» Un tiešām — dusmu pilnie vārdi, kādi viņam bija nākuši pār lūpām, tiklīdz viņš tur augšā, savā apgaitā bija manījis kāda cilvēka aizdomīgās pēdas — tas taču bija grēks! Un vēlēšanās, lai viņam būtu spārni, lai varētu dzīties pakaļ un notvert aizbēgušo malumednieku? Atkal jauns grēks! Jo šī vēlēšanās taču savā ziņā bija kaut kas līdzīgs apslēptām šaubām par Dieva gudrību, jo Dievs taču pats zināja, kādēļ viņš cilvēku radījis bez spārniem.

Haimo atviegloti uzelpoja; sākums jau bija, un pēc tam viss noritēja pavisam labi, tā ka beidzot viņš bija sameklējis krietnu daudzumu grēku.

Priesterim bija neviļus jāpasmaida, pasludinot šim lielajam grēciniekam grēku piedošanu; Haimo pats bija galīgi satriekts: par sodu viņam bija jānoskaita tikai dažas lūgsnas, un to viņš uzskatīja par nepelnītu lēnību. Dziļā bijībā viņš iebaudīja svēto vakarēdienu un pēc tam atstāja baznīcu.

Vārtsargs, atvērdams klostera vārtus, laipni pamirkšķināja acis un teica: «Ej tikai iekšā! Virtuvē jau zināms, ka tu nāksi!»

Haimo naglotās kurpes sacēla lielu troksni, kad viņš gāja cauri garajam akmens plātnēm klātajam koridoram. Koridora baltās sienas bija rotātas dievbijīgām gleznām, kuras caur augstajiem lokveidīgajiem logiem spoži zeltīja saule. Aiz kādām durvīm viņš izdzirda balsu sanoņu un trauku šķindoņu. Tās atvēris viņš iegāja klostera virtuvē. Viņu apņēma mitrs siltums, pretim plūda patīkama smarža.

Tā bija milzīga telpa ar sešiem augstiem un platiem logiem; sienas bija baltas kā sniegs, grīda bija izlikta sarkanām, spīdošām marmora plātnēm. Visur bija redzami tīri noberzti galdi, kastes, skapji un lādes; pie sienām zaigoja vara pannas un alvas katli; pie logu pīlāriem bija sakārtas dažādas skārda formas: zvaigžņu, siržu, puķu un dažādu dzīvnieku veidā. Telpas vidū atradās milzīgs pavards. Spriežot pēc daudzajām vara durvīm, pavarda iekšienei vajadzēja būt īstam ugunsalu un cepamo caurumu labirintam; pavards bija pilnīgi apkrauts kūpošām pannām un katliem, virs atklātā ogļu ugunskura tika cepta uz gara iesma uzmaukta liela zivs, tā varēja svērt mārciņas trīsdesmit.

Un kāda dzīvība kūsāja šai garaiņu un smaržu pilnajā telpā! Apkārt pavardam un galdiem stāvēja un gāja virtuves brāļi, kailām rokām, apsējuši mūku tērpiem zilus priekšautus; katram bija savs svarīgs pienākums. Te tīrīja līdakas, foreles un lašus, tur mīcīja mīklu, tālāk tika griezti sīpoli un citronu mizas; viens brālis ar garu berza rīksti putoja veselu ezeru olbaltuma, cits atkal svēra miltus un šķiroja ēdienu garšvielas; visapkārt skraidīja izsūtāmie zēni": tie nesa malku, bikstīja uguni, berza jau lietotos katlus, skaloja alvas traukus. Pa kādu starplogu izsniedza milzīgas šķīvju kaudzes; bija redzama lielā klostera ēdamā zāle ar daudz galdiem, kas bija klāti baltiem kā sniegs palagiem. Cauri klaboņai, šķindoņai, šņākoņai un mutuļiem, bija dzirdami nepārtraukti saucieni, čalas un smiekli, bija redzamas karstumā pietvīkušas sejas.

Pavēlnieciskā mierā, iespiedis rokas sānos, kā armijas virspavēlnieks, pa virtuvi staigāja brālis Fridrihs, virtuves pārzinis. Viņš rīkoja visu un redzēja visu. Viņa platā pakakle nokarājās uz krūtīm, viņa mazās ačeles gandrīz pazuda taukos, likās, ka mūka tērpa pagatavošanai viņa augumam vajadzētu mazākais piecpadsmit olektes vadmalas. Jā, tā gavēšana! Ta gavēšana!

Haimo ierašanās sacēla virtuvē lielu troksni.

«Mednieks! Mednieks!» tā atskanēja no visām pusēm, brāļi steidzās viņam klāt, izsūtāmie zēni atstāja savu darbu un skrēja viņam pretim. Visu acīs bija redzama liela ziņkāre; viens aptaustīja Haimo mednieka dunci, otrs glāstīja šaujamo stopu, trešais ķērās pie bultu maka un pārbaudīja ar pirkstu bultu smaili. Mednieku saņēma tik daudz jautājumiem, ka viņš stundas laikā nebūtu spējis uz visiem atbildēt.

Haimo apjuka, viņš jutās kā meža balodis vistu kūtī. Tad pie viņa piegāja — piegāja? — nē, pievēlās kā muca pats brālis, virtuves pārzinis.

«Ak tā? Tad tu esi ieradies še? Vai esi jau spēcinājis savu dvēseli? Tas ir labi, mans dēls, tas ir labi! Tas ir katra kristīga cilvēka pienākums! Bet tagad nāc un spēcini savu miesu!»

Viņš paņēma mednieku zem rokas un ieveda viņu kādā blakus telpā, kas atgādināja ir mūka istabiņu, ir pieliekamo kambari. Pie loga atradās glīti klāts galds, un blakus alvas šķīvim stāvēja liels, līdz pat malām ar putojošu «Dieva labsirdību» pildīts koka kauss.

Viņi abi apsēdās; kāds izsūtāmais zēns sāka nest ēdienus. Viens ēdiens sekoja otram, un Haimo acis iepletās arvien vairāk. Nekad savā mūžā viņš nebija ticis tik kundziski — nē, tas būtu par maz teikts — tik «klosteriski» cienāts! Likās ka brālis Fridrihs, klostera virtuves pārzinis, būtu iemīļojis skaisto mednieku; viņš atspiedās uz galda un apmierināti smaidīdams noraudzījās Haimo ēšanā.

Vispirms nāca zirņu zupa ar sausiņiem, tai sekoja pastētes ar foreļu pildījumu; tad atnesa sutinātu līdaku — brālis jokoja, ka tā iekodusi pati sev astē tikai tādēļ, ka esot tik brīnišķīgi pagatavota; līdakas nāsīs bija iebāzti divi rozmarīna zariņi, acis tai bija izveidotas no dzeltenām citrona miziņām, kuru vidu atradas piparu graudiņi; šķīvja malas bija apliktas ar sagriezta sīpola miziņām: tā izgreznotā līdaka izskatījās tik krāšņa, ka Haimo tikai pēc ilgākas pierunās iedrošinājās izpostīt šo daiļumu. Tad brīnišķīgā mērcē tika pasniegti sutināti varžu stilbiņi ar taukos ceptiem rausīšiem. Un tam visam sekoja īsts cepetis. Gavēņa laikā cepetis? Apjucis Haimo pavērās brālī.

«Vai es drīkstu to ēst?»

Virtuves pārzinis noglāstīja mednieka roku.

«Ēd droši, manu zēn! Vai tad tu tiešām domā, ka es •gribētu tavai tīri nomazgātai dvēselei uzkraut kādu grēku? Ēd droši! Tas ir tāds pats gavēņa ēdiens kā zivs un varde!»

Haimo nedroši nogaršoja cepeti; bet tūlīt pēc tam nolika dakšiņu un, galvu kratīdams, atstūma šķīvi.

«Nē, kungs, tā ir gaļa!»

«Protams, tā ir gaļa,» brālis smējās, «bet bebra gaļa!»

«Bebra gaļa? Bet tas taču ir dzīvnieks ar spalvu un "kājām?»

«Bet ēd zivis! Vai tu to nesaproti? Tā ir klostera virtuves filozofija: bebrs, ūdrs un meža pīle — vai nu tiem ir kažoks vai spalvas — ja tikai viņi ēd zivis, tiek paši apēsti kā zivis. Un tas ir pavisam pareizi! Ēdiens taču audzina ķermeni: tāpēc tu, ēzdams šo cepeti, neēdi vis īstu gaļu, bet tikai daļiņu no tām līdakām un karūsām, grunduļiem un līņiem, ko savā laikā aprijis bebrs.»

«Ak tā?» Haimo iesmējās. «Bet tādā gadījumā, brāli virtuves pārzini, es brīnos tikai par vienu.»

«Par ko tad, manu zēn?»

«Ka jūs gavēņa dienā nelieciet galdā arī kādu brieža gurnu.»

Brālis šausmās sasita rokas.

«Haimo! Tu taču esi pavisam Dieva atstāts cilvēks.»

«Kāpēc? Brieži ēd zāli un lapas. Un tad viņu gaļai jābūt tādām pašām saknēm kā kāpostiem un bietēm. Un tas taču ir īsts gavēņa ēdiens.»

Virtuves pārziņa sejā bija redzams apmulsums; pēc tam viņš smiedamies uzsita ar roku uz galda.

žēl žēl haimoaimo, ka tu neesi kļuvis garīdznieks! Tevi kvēlo baznīcas gaisma. Un tai nekad nebūtu veltīgi jāspīd! Nākošreiz es iesniegšu priekšlikumu izsludināt visus medījumus par gavēņu ēdienu.»

vi'ņš domīgi klusēja un pakratīja gaivu.

«Ne! Es labāk to tomēr nedarīšu. Beidzot šo jautājumu .11 vēl sākt apskatīt arī no otras puses: kā brieža cepi ! nav nekādas saknes, tā arī bebra aste nav nekāda zivsI aul gan tai ir zvīņas. Un bebra asti es mīlu par visu airāk pasaulē. Pasniedz arī man kādu kumosu!» Sādui Kumosu veidā tika apēsta puse no cepeša. «Tas taču Imti iekšā kā sviests, vai nē?»

E«Ja, brāli, brīnišķīgs cepetis! Tas gan laikam atsūtīts no tālienes?»

«Nu Donavas. Tur bebri dzīvo simtiem savās ūdens sari. .1 '. Pasavas bīskapa medību tiesības sniedzas no Sh .nibingas līdz pašai Velsai. Pēdējie sālsrati atveda iii veselu duci pavisam treknu tēviņu!»

[ «No Pasavas? Vai tas ir no turienes, no kurienes Hpruriies mūsu jaunais paters zvejas pārzinis?»

«Kāpēc tu tā jautā?»

Ilaimo nosarka.

• I ikai tāpat. Es šorīt agri redzēju viņu pie ezera.»

Brāļa acis iemirdzējās.

Lai mīļais Dievs viņu atstāj mūsu klosterim! Neļ viens tā nav pazinis ezeru un zveju kā viņš! Vai tu reI ri/.eji virtuvē uz iesma uzmaukto lasi? To viņš noķēris p ils savām rokām. Par viņu es neļaušu teikt neviena slikta vārda. Es turos viņa pusē. Lai klosterī runā, ko J^rib.»

«Ko tad par viņu runā?» Haimo jautāja, visiem spēļkicm pūlēdamies apslēpt savu satraukumu.

«Ak ko, pavisam muļķīgas lietas! Pirms viņš aizgāja n savu ezera būdu, viņi bieži dzirdējuši viņu mūku istabiņa kliedzam. Viņa kliedzieni esot gājuši caur kauliem un smadzenēm. Un, iesteigušies pie viņa, viņi to atraduši izspūrušiem matiem un asiņainiem pirkstu nagiem guļam ii : grīdas. Tagad viņi stāsta, ka tas esot velna varā, jo tam uz sirdsapziņas guļot drausmīgi grēki. Tāpēc velns naktīs ierodoties pie viņa un cīnoties par viņa dvēseli.» Haimo sēdēja gluži bāls un stostījās: «Vai tas tiešām varētu būt taisnība?» <Tici man, Haimo, velnam skrej rokās tik daudz dvēseļu, ka viņš var mierīgi gaidīt, kamēr tās pašas ierodas pie viņa. Viņam nav jācīnās par to, kas jau ir viņa. Un ja kāda dvēsele pieder mūsu mī|ajam Dievam, tad viņa cīņa neko nelīdzēs.»

«Tā?» Haimo savādi uztrauktā balsī iesaucās: viņam ienāca prātā, kā paters zvejas pārzinis bija stāvējis Gitli priekšā: kāri izstieptām rokām un kvēlojošām acīm. «Jūs laikam domājiet ka pateram ir dievbijīga dvēsele, ka tā ilgojas tikai pēc debesīm?»

«Ko es varu zināt? Neviena cilvēka sirdij nav tāda lodziņa caur kuru varētu ieskatīties kā tur īsti izskatās. Uz katra katliņa ir savs vāciņš. Uzmini nu, kas tur iekšā vārās! Deguns arī visu nevar saost. Un ne jau katrs, kas nometies ceļos, ir svētais. Debesīs var nokļūt arī tādi, kam pavisam stīvas kājas. Un bez tam — kāda man tur daja? Viņš ir labākais zvejnieks. Ar to man pietiek. Protams, vajag būt kaut kam pavisam sevišķam, kas viņu atdzina klosterī. Kad es atceros, kas notika pirms divdesmit gadiem …»

«Vai jūs viņu pazināt?» Haimo viņu dedzīgi pārtrauca.

«Vai es viņu pazinu? Nē! Bet reizi es viņu redzēju Un nekad es viņu nevarēju aizmirst. Tas notika Regensburgā. Karalim Ludvigam — tagad jau viņš kopš ilga laika ir ķeizars, un lai Dievs uztura ilgi viņa veselību, jo viņš ir labs valdnieks — bija jāierodas ciemos pie bīskapa Adalberta. Tad viņi mani aizsauca no klostera pagatavot mielastu. Jā, manu zēn, es vienmēr biju spējīgs pavārs! Tādu nebija daudz! — Bet lai nu tas paliek, jo lepnība arī ir grēks. Es aizgāju, un es tev varu teikt — es veicu brīnumus! Tu taču zini, kas mednis ir par dzīvnieku?»

«Skaistāka medījuma nemaz vairs nav, brāli!»

«Tu runā par medībām? Manis dēļ! Bet kā šo medījumu sagatavot? Es pateicos! Bet ko gan es varēju iesākt? «Brāli virtuves pārzini,» Adalberta kungs man teica, «es tev gribu darīt zināmu, ka Ludviga kunga mīļākais ēdiens ir mednis.» Arī garša! es sevī nodomāju. Tur tiešām vajadzīgs krietns bavārieša kuņģis. Un zobif Nu, tie jau viņam bija. To sajuta arī viņa ienaidnieki, ar kuriem viņam iznāca sadurties. Tātad jāpagatavo mednis! Jā, bet kā? Tu vari man ticēt, Haimo, es tonakt neaizvēru acis. Un mīļais Dievs mani apgaismoja. Toreiz es izgudroju sevišķu cepšanas veidu — un kādu! Tas bija tīrais sviests, Haimo, tīrais sviests!»

«Bet paters zvejas pārzinis?» Haimo nepacietīgi atkārtoja.

«Jā, pareizi! Tā bija brīnišķīga maija diena, kad Ludviga kungs ieradās bīskapa pilī. Viss zaigoja saulē. Debess bija zila kā daždien Bavārijā. Kad viņi ieradās — Haimo, es tev saku: viss mirdzēja zeltā un tēraudā! Es to visu redzēju caur virtuves logu. Un kas tas bija par gavilēm un priekiem! Ludviga kungs jāja uz balta zirga.»

«Kroni galvā un valdnieka zizli rokā?»

«Muļķa zēn!» brālis smējās. «Tad tu mūzu ķeizara nepazīsti'. Nē! Vienkāršā mednieka tērpā, tas nebija sliktāks, bet arī ne labāks, kādu tu patlaban valkā. Bet viņa pavadoņi! Likās, ka tur būtu redzamas visas apakšzemes rūķīšu mantu kambaru bagātības! Un starp visiem šiem firstiem un bruņiniekiem bija …»

«Paters zvejas pārzinis?»

«Tu uzminēji! Protams, toreiz viņš vēl nesaucās pateris Dezertus, bet gan Dītvalds, Falkenbergas pils grāfs.»

«Grāfs?» mednieks brīnījās.

«Vai tu esi redzējis svēto Juri zirgā?»

«Jā, uz gleznas, kas atrodas pārvaldnieka istabā.»

«Tāds izskatījās arī viņš. Lepns un skaists! Zem mirdzošās bruņucepures cirtojās melnie mati. Uz lūpām bija redzamas pirmās pūciņas, viņa smaidīgā seja bija balta kā piens, bet kas par stāvu, kas par locekļiem un spēku! Kā viņa zirgs sprauslāja zem viņa! Kā bērza lapiņu viņš turēja smago vairogu; uz tā bija uzgleznots balts vanags uz zila fona. Otrā dienā, kad notika turnīrs, viņam tikai vajadzēja izdarīt tā…» brālis virtuves pārzinis pieskārās ar pirkstu pie Haimo krūtīm, «un visi bruņinieku kungi nogāzās smiltīs un sacēla kājas gaisā. Un sievietes! Tās bija kā trakas. Acis viņām spiedās ārā no pieres noraugoties viņā. Bet viņš . . . Kas ir?»

Istabā iesteidzās izsūtāmais zēns: klostera pārvaldnieks saucot mednieku pie sevis.

Haimo nobijies uzlēca kājās, bet tik ātri viņš netika ārā. Brālim virtuves pārzinim bija daudz kas nokārtojams: viņš uz pirkstiem uzskaitīja smaržīgās garšvielas, kādas iznāk no dažādām meža un kalnu ganību zālēm, kuras Haimo jānogādā klostera virtuvē, tiklīdz pavasaris tās būs piespiedis ziedēt. Izbeigušies esot arī lāča šķiņķi. Vai neesot izredzes uz jauniem krājumiem? Un ne jau šķiņķi vien esot vajadzīgi. «Lāča ķepu receklis!» Klostera brālis pārgrieza acis un nošmakšķināja mēli.

«Pagājušā nedēļā es augstu sniegos manīju kāda lāča pēdas,» Haimo teica, «bet tās pazuda mežā.»

«Grāb viņu ciet, Haimo, grāb viņu ciet! Un tad vē) kaut kas! Vai sniega roze jau noziedējusi?»

Pār mednieka seju pārlaidās sapņu pilns smaids. «Es ceru ka tas tik drīz vēl nenotiks!»

«Bet es atkal ceru, ka tas notiks drīzi!» uz brāļa taukainās un laipnās sejas parādījās grūtsirdīgs smaids. «Tev jāzina, Haimo, ka patstāvīga ēdienu nogaršošana ar laiku atstāj nelabu iespaidu. Dažreiz naktīs man šeit, pakrūtē, ir tāda sajūta, ka man būtu jānoslāpst. Tādos gadījumos loti labi noder sniega rozes sakne. Bet tā jāizrok tad, kad noziedējis pēdējais zieds. Tad saknes sula ir visspēcīgāka. Tā padara sabiezējušās asinis šķidras un modina kūtro sirdi.»

«Jā, brāli, jūs dabūsit šo sakni, un pie tam tādu, ko nebūs vēl skāris neviens tārps. Bet esiet uzmanīgi! Jūs taču zināt:

«Divas piles sārtu dar', Desmit kapā iedzīt var!»

«Neraizējies!» brālis iesmējās un sirsnīgi uzsita medniekam uz pleca. «Tu esi labs zēns! Iedod sakni Valtam. Un apciemo mūs atkal! Tev man vienmēr būs uzglabāts kāds labs kumoss. Bet tagad ej, citādi pārvaldnieks sāks rūkt. Lai slavēts Jēzus Kristus!»

«Āmen!»

V

Haimo devās cauri gariem koridoriem, pa kuriem nāca pretim baltās drēbēs tērpušies garīdznieki, kas klusēdami atņēma viņa sveicienu. Pa stāvām locenēm viņš nokļuva pārvaldnieka uzgaidāmā istabā. Uz šo istabu veda arī vēl citas kāpnes un vārti, kas izgāja uz tirgus laukuma, lai zemniekiem, sievām un dzimtcilvēkiem, kā arī tirgotājiem un karakalpiem, kam bija kāda darīšana pie pārvaldnieka, nebūtu jāiet pār klostera slieksni.

Vienīgais lielās telpas izgreznojums bija milzīgs marmora krusts un rupjš, spilgti izkrāsots izgriezums, kas attēloja svēto Augustīnu. Pie sienām atradās akmens soli, uz kuriem sēdēja kāds pusducis cilvēku, pa lielākai daļai svešinieku, kas bija atbraukuši iepirkt sāli. Cauri pārvaldnieka istabas durvīm bija dzirdama dusmu pilna balss.

Klostera pārvaldnieks Anselms Šlūtemaņa kungs atkal bija nelabā omā. Tas ir — tada oma Šlutemaņa kungs bija vienmēr. Bet tur nebija vainojamas klostera darīšanas. Pasargi, Dievs! Šo omu Šlutemaņa kungs atnesa sev līdzi no mājām. Kas pazina Cecīlijas kundzi, ko pārvaldnieks dēvēja par savu «stingro mājas goda sargātāju», kam ar šo dāmu kaut reizi dzīvē bija bijusi darīšana, tas saprata gluži labi, kāpēc Šlutemaņa kungam mazākais piecas stundas bija jānosēd klostera pagraba vēsajās telpās, lai aizmirstu savu mājas krustu. Un tas notika tikai pēc desmitā kausa, kad viņš nonāca tādā jūtoņā, kas viņam lika aizmirst visu, absolūti visu, un vispirmā kārtā mājās iešanu. Tieši naktij iestājoties Cecīlijas kundze nosūtīja viņam pakaļ kalpus. Šai vēlajā stundā pārvaldieka kungs vairs nebija runājams. Tas ir — Cecīlijas kundze gan runāja. Bet Anselms neklausījās. Un kas tad sekoja nākošā rītā, tas bija iemesls, kāpēc Šlūtemaņa kungs bija diendienā sliktā omā. Laikā starp atmodu un brokastu zupu Cecīlijas kundze nebija uzvarama. Tādā kārtā klostera zemniekiem un sāls pircējiem bija savukārt jāpārcieš viss tas, ko pārvaldnieka kungs pirms tam bija saņēmis no savas «stingrās mājas goda sargātājas».

Nebija vēl pagājusi pilna stunda, kopš Šlūtemaņa kungs kā viesulis — viņš pats šo steigu dēvēja par «teicamu centību» — bija iedrāzies savā darba istabā, mukdams no sava mājas pavarda. Tātad viņa oma vēl bija pašā karstumā. Viņa balss trīcināja durvis, kā skaņas trīcina kontrabasa vāku.

Haimo klausījās negaisa grāvienos un viņam kļuva pavisam nelabi. Viņam gan bija tīra sirdsapziņa. Bet divi pazudušie kalnāži, un pie tam pārvaldnieka kunga sliktā oma! Tas varēja maksāt ļoti nepatīkamu ceturtdaļu stundas. Viņš nolika cepuri uz sola un apsēdās. Bet piepeši viņš priecīgi pārsteigts uzlēca augšā. Viņam iepretim, bailīgi iespiedusies kaktā, sēdēja Gitli. Uz viņas ceļiem atradās kurvītis ar sniega rozēm. Un kā viņa bija tērpusies! Tas gan laikam bija viņas svētku tērps? Zils apģērbs ar zaļu apšuvumu, melns ņieburs; gan bez sudraba rotājumiem, bet ļoti labi piegulīgs. Rokas un kaklu ietērpa linu audekls, kas izskatījās tik balts, kā tikko uzkritis sniegs. Melnie mati bija sapīti divās bizēs, kas kā vainags apņēma viņas pieri. Aiz ņiebura bija aizsprausts zeltaini dzeltens gaileņu pušķis, kas viņu rotāja daudz labāk nekā to varētu izdarīt kāda mirdzoša dārglieta.

Haimo piegāja pie meičas. «Esi sveicināta, Gitli!»

Viņa tikai pamāja galvu un smaidīdama pavērās Haimo sejā.

«Sniedz taču man roku! Mēs jau veselu mūžību neesam redzējušies.»

«Veselu mūžību? Es tiešām nezinu, vai tas bija šogad, vai pagājušā gadā, vai arī tikai šorīt agri.»

Viņa ielika savu šauro rociņu mednieka brūni nodegušajā rokā.

«Kā tad tu šonakt gulēji?»

«Kā murkšķis! Bet zini: uzmostoties gan bija auksti! Es tikko varēju izlīst no siena. Pēc tam es skrēju kā zebiekste, un tikai pēc tam man kļuva silti. Jā gan, tikai pēc tam, kad es jau biju lejā, pie ezera …» Viņai piepeši aprāvās valoda. Viņas sejā atspoguļojās kaut kas līdzīgs bailēm, mulsumam. «Klau, tu taču arī viņu redzēji?» Viņa nedroši paraudzījās apkārt un viņas balss pārvērtās čukstā. «To cilvēku ar ugunīgajām acīm? Es biju galīgi nobijusies. Nē, es nemaz tik ātri nebaidos. Bet viņš! Man šķita, ka es sapņoju! Vai tu viņu redzēji? Viņam taču bija tāda seja kā mironim!» Gitli pleci notrīsēja.

«Meitēn,» Haimo viņai nopietni teica, «ja tu gribi klausīt manu padomu, tad vairies viņa! Bet tādēļ tev nav jābaidās! Tu vari būt pavisam mierīga! Es neļaušu darīt tev pāri.»

Gitli pavērās viņā. «To es zinu.» Bet kad viņa sajuta Haimo rokas spiedienu, viņa gandrīz nobijusies atbrīvoja savējo.

Haimo nosarka. Pēc kāda brīža viņš jautāja: «Kāpēc tu esi ieradusies šeit?»

Viņa nolaida acis un apjukusi klusi atbildēja: «Es gribēju atnest klosterim sniega rozes. Un man jārunā ar pārvaldnieku mana brāļa labā. Bet man laikam vēl būs ilgi jāgaida.» Viņa pārlaida skatu citiem gaidītājiem. «Un man jau būtu jābūt mājās. Zini, mana brāļa meitiņa ir slima, un mana marša ir tik nespēcīga, ka viņa nevar veikt visus darbus.»

«Nē, Gitli, tu nedrīksti ilgāk gaidīt! Nāc tikai šurp!» Viņš paņēma meiteni pie rokas un, kaut gan viņa pretojās, pievilka viņu pie pārvaldnieka istabas durvīm. «Ļaudis!» viņš uzsauca citiem gaidītājiem. «Šai meičai mājās ir divi slimnieki un viņa nevar gaidīt. Vai nē? Viņa taču drīkst iet ka pirmā?»

Atbildes viņš nesaņēma. Bet tikai tādēļ, ka tai pašā acumirklī tika atrautas pārvaldnieka istabas durvis. Istabā bija redzams kāds zemnieks, kas apjucis grozīja rokās platmali; viņa priekšā, plati izplestām kājām, stāvēja Šlūtemaņa kungs; tas bija plecīgs, ne visai liela auguma vīrietis, viņa kaklu sedza brūna brieža ādas apkakle un stīvi izgludināta kruzule. Viņa tumšsarkano seju rotāja asi ūsu gali, sarainie mati atgādināja rugājus, kur nupat būtu ganījies lielāks ganāmpulks. Vai šādu frizūru Šlūtemaņa kungam nupat būtu uztaisījusi Cecīlijas kundze?

«Mūsu darīšanas ir nokārtotas, Egļu saimniek!» pārvaldnieks kliedza un kratīja galvu kā zirgs, kas vairs negrib vilkt vezumu. «Tu pats redzi — citi ļaudis arī gaida. Man ir arī citas darīšanas un nav laika ar te^i p|apat. Taisies! Taisies! Durvis jau vaļā, un es nevaru paciest caurvēju.»

«Pārvaldnieka kungs,» zemnieks stostījās, «ja arī man vairs netiktu iznomāts šis zemes gabals, tad vismaz apžēlojaties par manu sievu un …»

«Tavai sievai ir krepeļu slimība!» Šlūtemaņa kungs viņam uzbļāva. «Man nav nekādas līdzjūtības pret cilvēkiem, kuru vēdera apmērs pārsniedz trīs olektis. Tava sieva nedrīkst ēst tik taukainus makaronus, viņa nedrīkst dzert medaļu, lai viņa ēd vājpienu un rupjmaizi, tad viņai nebūs vajadzīgi bebru tauki un kalnāža sirds krustiņš. Šie medikamenti paredzēti pavisam citiem ļaudīm. Ar to pietiek!»

Zemnieks stāvēja pie durvīm galīgi samulsis; bija acumirklis, kad viņam likās, ka Šlūtemaņa kungs viņu sagrābs aiz apkakles. Bet, kamēr zemnieks kā apliets suns gāja ārā pa durvīm, pārvaldnieks jau bija atradis sev citu upuri: mednieku.

«Ak tā?» Šlūtemans nošņāca un, gribēdams mednieku pazobot, zemu paklanījās. «Ak, tad jums tomēr labpaticies ierasties pie manis?»

«Jā, pārvaldnieka kungs,» Haimo atbildēja un stūma uz priekšu Gitli, kas drebēja kā apses lapa. «Bet te ir kāda meiča …»

«Protams!» Šlūtemaņa kungs izplēta rokas un palocījās vēl zemāk. «Vilkādu kažoka augstībai labpaticies apmesties klostera virtuvē, lai pārvaldnieks uzgaida. Protams! Vispirms taču jāpamielojās ar pastētēm un forelēm!»

«Nē, pārvaldnieka kungs,» Haimo atbildēja, «tur bija līdaka un bebru aste. Bet te ir kāda meiča …»

Šlūtemaņa kungs sarāvās un pēc tam saslējās visā augumā. «Bebru aste?» viņš atkārtoja un uzreiz pārvērtās;

pēc tam viņš visdraudzīgākā ziņkārē jautāja: «Šodien ir bebru aste?»

«Jā, pārvaldnieka kungs! Bet te ir kāda meiča…»

«Meiča! Meiča!» Šlūtemaņa kungs atkal bija atguvis savu agrāko toni. Viņš šņāca un sāka bolīt acis. Gitli mīlīgā sejiņa neatstāja uz viņu ne mazāko iespaidu; viņš tajā redzēja tikai tā cilvēces dzimuma daļas pārstāvi, pie kuras piederēja arī Cecīlijas kundze. Un tas bija pietiekošs iemesls viņai uzbrēkt: «Ko šī ragana te meklē?»

Gitli gan pakustināja lūpas, bet nevarēja izteikt nevienu vārdu.

«Tātad? Vai būs drīz? Ko viņa grib?»

«Runā taču, Gitli!» Haimo viņu drošināja. «Tev taču nav jābaidās! Pārvaldnieka kungs ir mīļš un labs cilvēks. Runā droši!»

«Es — es gribēju — kaut ko atnest…» meitene stostījās.

«Kaut ko atnest? Klosterim? Dod šurp!» Viens Šlūtemaņa kunga grābiens, un Gitli jau atradās pārvaldnieka istabā. Viņa vēl, kā palīdzību meklēdama, gribēja atskatīties uz Haimo, bet durvis aiz viņas jau bija aiztaisītas. Viņa bailīgi raudzījās apkārt. Tā bija liela telpa, pie sienām stāvēja augsti skapji. Starp abiem logiem karājās glezna: svētais Juris, kas nodur pūķi. Istabas vidū stāvēja galds un atzveltnes krēsli.

Vienā no tiem nosēdās Šlūtemaņa kungs un aptvēra rokām ceļus.

«Tātad! Ko tu īsti atnesi?»

Gitli nedroši piegāja pie pārvaldnieka un pacēla sava kurvīša vāku.

Šlūtemaņa kungs ieskatījās kurvītī un sāka nejauki valbīt acis. Viņš cerēja ieraudzīt vismaz kādu duci svaigu olu vai arī sviesta piku. «Tādi nieki!» viņš tā uzbrēca Gitli, ka viņai gandrīz izkrita kurvītis no rokām. «Ko tad tas nozīmē? Vai man šī zālīte būs jāpiesprauž pie platmales?»

Gitli acis kļuva mitras un viņa klusā, tikko dzirdamā balsī sacīja: «Rīt ir Lielā piektdiena!»

«To es zinu. Jeb tu domā, ka es nepazīstu kalendāru?»

«Un tās ir sniega rozes. Es pati viņas nonesu no Sarkanās augstienes sniega nogāzes. Tās domātas mūsu mīļā kunga svētajam kapam.»

šlūtemaņa kungs mazliet apslāpēja savu sašutumu.

«Tā, tā? Tas ir kristīgi darīts!» viņš norūca. «Noliec kurvīti uz galda! Es to aizsūtīšu brālim Masneram. Tāf Un tagad paldies! Un ardievu!»

Viņš norādīja ar roku uz durvīm, bet Gitli nekustējās; viņas seja aiz bailēm bija kļuvusi balta kā krīts, un viņa kā lūgdamās noraudzījās pārvaldniekā.

Tas pārvaldnieku pārsteidza; viņš pagrieza galvu un tik draudīgi paskatījās meitenē, ka Gitli atkāpās dažus soļus atpakaļ. «Tu laikam vēl kaut ko gribi? Hoho! Es jau to jutu! Tātad tāda ir tā kristīgā dievbijība! Hehe? Šī zālīte bijusi tikai iemesls iekļūt pie manis?»

«Nē, nē, pārvaldnieka kungs!» Gitli dziestošā balsi stostījās.

«Nerunā pretī!» pārvaldnieks uzbrēca. «Ko tu gribi? Runā! Vai būs drīz?»

Gitli pavērās viņā baiļu pilnām acīm. Viņa gribēja sākt runāt, bet viņas acis pieplūda asarām un šņukstēdama viņa aizklāja rokām seju.

«Protams! Protams! Tagad sāks gaudot!» Šlūtemaņa kungs sāka lieliem soļiem staigāt pa istabu un pacēla pret debesīm rokas. «Kungs Dievs, tu gan šīs mātītes esi radījis savās dusmās! Gaudot! Tūlīt gaudot! Tā viņas dara visas. Visas! Visas!» Klusām viņš tomēr piebilda: tikai Cecīlijas kundze nē! Izplētis kājas viņš nostājās Gitli priekšā un iespieda rokas sānos. «Tātad? Vai tu drīz būsi beigusi gaudot? Vai es drīz dabūšu dzirdēt ko tu gribi?»

«Ak, pārvaldnieka kungs,» meitene šņukstēdama izdvesa, «mans brālis nespēj samaksāt nomas naudu.»

«Te nu mēs redzam!» Šlūtemaņa kunga dūre smagi nolaidās uz galda. «Krietnais brālis negrib maksāt, bet viņa smalkā māsiņa staigā apkārt kā kāda pils dāma.»

Gitli izbijusies paskatījās uz savu tērpu un trīcošām rokām saspieda gailenīšu pušķi, kas atradās pie viņas ņiebura. Tad viņa asarām acīs sāka stostīties: «Nē, nē, pārvaldnieka kungs! Es esmu pavisam nabaga meiča. Paskataties taču uz manām kurpēm, tās es pati pašuvu. Un šos svārkus es valkāju jau četrus gadus, to malas ir tikai piešūtas, un ņieburu man iedāvāja Egļu māju saimniece, jo viņas Zanza no tā jau izaugusi. Un linu audeklu es pati izmazgāju.»

Šlūtemaņa kungs savādi pamirkšķināja acis. Bet tas nebūt neapslāpēja viņa pērkona balsi: «Protams! Un te nu atkal tika iztērēta vesela mārciņa ziepju.»

«Nē, nē, pārvaldnieka kungs, es to izbalināju saulē.»

«Ta-ā? Protams! Mīļajai labajai saulītei jākalpo arī sieviešu uzpūtībai. Un man, pārvaldniekam, jātic tādām muļķībām. Kāpēc tad nav atnācis tavs brālis pats? Kāpēc viņš negrib maksāt?»

«Ak, pārvaldnieka kungs, manam brālim jau no agra rīta līdz vēlai naktij jāstāv sāls mājā. Un viņš jau arī labprāt maksātu, ja tikai varētu. Bet viņam mājās ir slims bērns un vārga sieva; viņa ziemu kļuva pavisam nespecīga. Manai māršai trīs reizes nedēļā jāēd gala un nesen mums bija jāpērk vīns, jo viņa ir par daudz nevarīga un sanīkusi.»

«Tā, tā?» Šlūtemaņa kungs norūca. «Un kāpēc tad negriežaties pie manis pēc nabadzības apliecības? Kāpēc tad neiet pie nabagu tēva pēc gaļas un vīna, un spēcinošas zupas? Klosterim taču tas ir, un klosteris arī dod. Deviņi pērkoni! Kāpēc tas netiek darīts?»

«Ak, pārvaldnieka kungs!» Pār Gitli vaigiem ritēja asara pēc asaras. «Es jau to labprāt būtu darījusi. Es visu darītu savas māršas un mīļās meitiņas labā. Bet brālis man to neatļauj. Viņš vienmēr saka, ka esot cilvēks, kas varot strādāt un nopelnīt. Un kādreiz jau viņš ir bijis arī karavīrs; viņš negrib, ka man jāstājas ubagotāju rindā. Viņš nevarētu paciest, ja mūs sāktu saukāt par bada cietējiem vai ubagu tarbām.»

«Tā? Protams! Nabadzība un trūkums priekšā un pakaļā! Bet lepnība! Tikai lepnība! Deguns arvien augša! Tas man tiešām patīk! Pagaidi tikai, pagaidi, gan es tavam brālim šo lepnību izdzīšu! Pasaki savam brālim tā; ja viņš pirmdien pēc Lieldienām nesamaksās, tad notiks skandāls. Es viņam atņemšu māju un atdošu to citam. Jā, to es izdarīšu! Lai Dievs mani soda!»

Gitli nobālēja, viņas kājas tai vairs negribēja klausīt.

Bet Šlūtemaņa kungs kliedza tālāk: «Tas tiešām būtu joks! Viņš negrib maksāt! Protams. Tad jau sāktu nākt arī citi, vispirms nomnieki, tad zemnieki, pēc tam vēl sāls pircēji. Un dievbijīgie klostera tēvi un brāli varētu sev aplikt ap kaklu cilpas un rīstīt gaisu. Oho!»

Šlūtemaņa kungs gribēja atkal uzsist uz galda ar dūri, bet piepeši viņš aprāvās; arī Gitli nobijās un pielika pie kakla roku, likās ka viņai trūktu elpas. Viņi abi reizē bija pamanījuši, ka istabā tie vairs nav divi vien.

Viņu priekšā stāvēja kāds slaida auguma priesteris. Uz viņa baltā talāra, kura uzpleci rotāja mēļš apšuvums, mirdzēja zelta ķēdē uzkārts krusts, ko pa daļai aizsedza sirmā bārda; galvā viņam bija mēļa kapuce; zem asi veidotās pieres bija redzamas biezās uzacis, kas kā jumtiņi pārklāja acis; bet viņa sejā tomēr nebija nekā drūma; tā bija vīrišķīgi nopietna un tomēr lēnīga.

Šlūtemaņa kungs palocījās; priesteris nebija neviens cits, kā Indriķis fon Incinga kungs, Berhtesgadenas prāvests.

«Reverendissime!» Šlūtemaņa kungs teica un vēlreiz paklanījās. «Nav gala, Reverendissime, nav gala dusmām un sašutumam! Cilvēkam varētu pietrūkt gaisa aiz niknuma un īgnuma! Te atkal ieradusies kāda meiča …»

«Es jau pats dzirdēju!» Indriķa kungs pārtrauca pārvaldnieku un uzaicināja to sekot viņam loga .iedobumā, kur viņš latīniski turpināja: <Alan liekas, ka jūs izturaties pret ļaudīm pārāk skarbi, pārvaldnieka kungs. Paskatieties uz šo nabaga radījumu, viņas sejā nav ne asins pilītes, un kā viņa trīc!»

Šlūtemaņa kunga sarkanā seja pietūka kā saniknota gaiļa sekste. «Ņemiet vērā, Reverendissime,» viņš atbildēja tādā latīņu valodā, ka Indriķa kungam bija grūti savaldīt smieklus, «ņemiet, lūdzu, vērā, ka šiem ļaudīm ir jārāda pātaga. Citādi mēs pastāvīgi tiktu piekrāpti.»

«Arī es nemīlu lēnprātību nevietā. Bet arī stingrība jāpielieto ar mēru un apziņu.» Indriķa kungs mierīgi vēroja Gitli. Viņa nodrebēja šo acu priekšā kā apšu lapa, sarāvās un ievilka galvu plecos, it kā gribētu tapt maza kā pelīte. Šlūtemaņa kungs gribēja kaut ko teikt, bet prāvests viņam lika klusēt un, arvien vēl latīniski, turpināja: «Šīs meičas brālis ir sālsvīrs Volfrats? Es šo vīru pazīstu, tas ir krietns un drošsirdīgs cilvēks. Kad mēs pēdējo reizi pie Vaemaņa klintīm medījām, viņš nonesa ievainotu kalnāzi no kādas tik stāvas kraujas, ka neviens pats neiedrošinājās tajā uzkāpt. Noskaidrojiet, pārvaldnieka kungs, vai meiča runājusi patiesību! Ja šis vīrs nav pats vainīgs pie savas nelaimes, tad atlaidiet viņam šā gada nomu. Bet ja Volfrats ir dzērājs vai kauliņu spēlētājs, tad pielietojiet pret viņu visu savu stingrību! Bet tagad sūtiet meiču mājās un pasauciet mednieku.»

Indriķa kungs pagriezās pret logu, caur kuru atklājās brīnišķīgs skats uz ieleju un kalniem.

Gitli visu laiku bija stāvējusi trīcēdama un drebēdama; svešās valodas skaņas to bija iebaidījušas vēl vairāk; viņas dzirdīgās ausis cauri citiem nesaprotamiem vārdiem bija dzirdējušas divas reizes minam arī viņas braļa vārdu un, atceroties Šlūtemaņa kunga draudus, viņa bija pārliecināta, ka runa gājusi par viņas brāļa likteni, kas tagad galīgi izlemts: samaksāt, vai arī atstāt māju.

Viņas acis dega, bet tagad viņa vairs nebija spējīga raudāt; bailes viņai aizžņaudza rīkli un viņa stāvēja kā sastingusi, viņa nespēja ne pirkstiņa pakustināt. Viņa pat neatkāpās, kad Šlūtemaņa kungs tai šņākdams piegāja klāt; viņas mitrie plakstiņi atvērās vēl vairāk, un viņas lūpas raustījās raugoties pārvaldnieka tumšsarkanajā sejā.

«Uz priekšu, taisies kā pazūdi!» pārvaldnieks norūca, jo, neskatoties uz saņemto aizrādījumu, viņš tomēr negribēja nekā zaudēt no savas cieņas. «Un saki savam brālim, ka gadījumā, ja viņš pirmdien pēc Lieldienām neieradīsies pie manis, es sūtīšu pie viņa kalpus!» Tā kā Gitli vēl arvien nekustējās, Šlūtemaņa kungs to viegli pagrūda; tas gan nebija nopietni domāts, bet viņai bija tāda sajūta, ka pār viņas galvu jau pacelts tiesneša zobens. Klusēdama viņa pagriezās pret durvīm un lēniem soļiem gāja ārā. Šlūtemaņa kungam beidzot zuda pacietība, un viņš saņēma meiteni pie rokas, bīdīja to sev pa priekšu un, tā kā saņemtā pamācība simpātijas pret sālsvīru Volfratu nebūt nebija palielinājusi, viņš nevarēja nociesties neierūcis meitenei ausī: «Un saki viņam, ka es tūlīt iemērkšu savu spieķi sālsūdenī, lai tas labāk švīkst. ArāJ» Tas arī nebija tik ļauni domāts, jo patiesībā Šlūtemaņa kungs līdz šim nebija pēris nevienu dzīvu radījumu, bet tikai mirušus, un proti: žāvētus lašus, kas bija krietni jāsadauza, lai no sārtās gaļas varētu novilkt melni nokvēpušo ādu.

Bet Gitli redzēja un dzirdēja ar bērna acīm un ausīm, un viņas priekšā bija tikai dziļa tumsa. Vēl viens grūdiens, un viņa jau atradās aiz durvīm.

Haimo, kas bija stāvējis pie durvīm kā āpšu suns alas priekšā, steidzās viņai pretim.

«Vai tu jau visu nokārtoji, Gitli? Un vai tev…» Tad viņš ieraudzīja viņas satraukto, saraudāto seju un skumju pilnās acis. Kā nazis viņam kaut kas iedūrās sirdī. «Gitli, kas tev kaiš?»

Viņa bēdīgi papurināja galvu un izrāvās no Haimo rokām.

«Gitli!» viņš iesaucās un gribēja steigties viņai pakaļ; bet tai pašā acumirklī no pārvaldnieka istabas atskanēja sauciens: «Haimo? Kur tu esi? Indriķa kungs gaida.»

VI

Kad Gitli bija izkļuvuši ārā, spožā saules gaisma sāpināja viņas acis. Viņa jutās tik nogurusi, visi locekļi tā sāpēja, ka viņai bija jāatspiežas pret mūri. Tad viņa saņēmās, noslaucīja piedurknē mitro seju un kā trenkāta stirna pārskrēja tirgus laukumam; tad viņa devas no klostera kalna lejā uz sālsmāju. Piepeši viņa apstājās un saka visu pārdomāt. Nē! Kāpēc to stāstīt brālim jau tagad? Viņa gribēja tam aiztaupīt šīs bēdas līdz vakaram; gan jau viņš pietiekoši drīz dabūs zināt, kas viņam draud.

Pārgājusi tiltam, viņa pa kādu braucamo ceļu devās augšup; ceļš gāja gar Ahes upi. Pēc neilga laiciņa viņa bija sasniegusi kādu iežogotu dārzu, kura vidū stavēja maza noplukuši mājiņa; tai apkārt auga panīkuši augļu koki. Divas šauras istabiņas, maza priekštelpa, kas tai pašā reizē izpildīja ari virtuves uzdevumu, un maza nojume — vairāk nosūnojušam lubīšu jumtam nebija jāsargā. Māja un dārzs piederēja klosterim. Sālsvīrs Volfrats Polcers tos jau bija nomājis desmit gadus no vietas. Viņa dzimtene atradās kādā Lejasbavārijas sādžā; no mājām viņš bija aizbēdzis jau piecpadsmit gadu vecumā: viņam bija iepatikusies bruņucepure. Karavīra gaitās tas bija krietni daudz ceļojis, viņš bija klīdis no vienas pils uz otru, no vienas pilsētas uz otru. Beidzot viņš bija nokļuvis Zalcburgas arhibīskapa jātnieku pulkā un zem Fridriha Skaistā karogiem cīnījies pie Ampfingas. [3] tad viņam karavīra dzīve bija apnikusi un viņš atgriezās dzimtenē. Dažus gadus vēlāk visu apgabalu piemeklēja drausmīga sērga, — tās bija pastāvīgo karu sekas — kurā viņš viena dienā pazaudēja ir tēvu, ir māti; gadījums viņam lika pēc tam sastapt kādu sāls vedēju, kas kāda attālāka klostera uzdevumā meklēja savām sālsraktuvēin spēcīgus un veselīgus cilvēkus. Volfrats salīga un sāls vedēja ratos ieradās Berhtesgadenā; bet viņš neatbrauca viens: viņam līdzi ieradās arī viņa piecus gadus vecā māsa, un tieši šim apstāklim Volfratam bija visvairāk jāpateicas, ka viņš dabūja nomā pirmo brīvo klostera māju. Drūmajā, noslēgtajā vīrā iemīlējās kāda sāls noliktavas maisu šuvēja; viņa bija bārenīte un viņš to reiz bija paglābis no kāda sveša važoņa, kas uz meičas noraidošo izturēšanos bija gribējis atbildēt ar pātagu. Gadu vēlāk viņi apprecējās. Tad viņi saka dzīvot trijatā: Volfrats, Sapa un Gitli; viņu starpā valdīja liela saticība, un viņi bija ar savu vienkāršo dzīvi apmierinati. Vispirms ieradās zēns, pēc tam meitene; tiem sekoja slimība, trūkums un posts. Šais grūtajos laikos Gitli kļuva par mājas labo garu; viņas maigā daba mīkstināja brāļa īgnumu, viņas sirsnīgā jautrība atvieglināja slimās sievietes ciešanas; neskatoties uz saviem piecpadsmit gadiem, viņa strādāja kā pieaugusi sieviete, viņa kopa abus mazos ar tādu mīlestību, ka bērni viņai bija pieķērušies gandrīz vēl vairāk nekā mātei.

Viņa atgriezās no klostera ar smagu sirdi. Bet kad viņa atvēra vārtiņus un iegāja dārzā, kuru ieslēdza pils žogs, viņas lielās bēdas mazināja sīkās ikdienas rūpes. Viņa uzmanīgi visu novēroja; likās, ka šeit viss bija kartībā; visas septiņas vistas staigāja pa dārzu un klukstēdamas rušinājās pa kurmju rakumiem; brīžiem viņas saulē izvicināja spārnus; abas kazas, kas garās auklās bija piesietas pie kokiem, mierīgi ganījās zālē. Pēc tam Gitli ieraudzīja plīvojošu krekliņu: kāds piecus gadus vecs zēns bija nolicies uz vēdera zālē un ar abām rokām tā raka melnajā zemē, it kā viņam būtu jāizkasa nezin kādas paslēptas bagātības.

«Bet Poldiņ,» Gitli iesaucās, «ko tad tu tur dari?»

«Ķeru peles!» mazais kurmis noslēpumaini atbildēja un gribēja atjaunot savus rakšanas darbus.

Gitli sāka rāties. «Vai tev prāta nemaz vairs nav? Tā gulēt uz aukstas zemes! Tūlīt celies augšā!»

Leopolds saīdzis piecēlās. Meitene, viņu ieraudzīdama, šausmās sasita rokas.

«Poldiņ! Kas tad tas! Kāds tu izskaties! Ditiba tūlīt sāks raudāt.» Ditiba — tas bija vārds, kādu bērna mute bija izgudrojusi «māsīcas Gitli» vietā, jo tas bija pārāk grūti izrunājams.

Ditiba sāks raudāt! Tie bija visiespaidīgākie draudi Leopoldam. Viņš savilka savu mutīti, izplēta rociņas un kā sastindzis sāka pats sevi aplūkot. Neviens pats nebūtu varējis teikt, ka viņa vienīgais apģērba gabals — garais krekliņš — vēl šorīt ir bijis pavisam tīrs, ka to Ditiba būtu svaigu izņēmusi no veļas tīnes. Un rokas! Un seja! Tā izskatījās tāda, it kā Leopolds būtu gribējis izvilkt peli no alas ar zobiem.

«Ak tu mans mīļais Dievs!» Gitli vaimanāja. «Vai tagad tu redzi, ko tu esi izdarījis? Jā? Ditibai rīt atkal būs jāstāv pie ūdeņa un jāmazgā krekliņš! Tūlīt saki man, kas tu īsti esi par zēnu?»

«Smulītis!» Leopolds atzīstamā vaļsirdībā atzinās, un viņa acis sāka pildīties asarām.

«Tur tev pilnīga taisnība!» Gitli viņam piekrita, satvēra zēnu aiz elkoņa un tik ātri steidzās uz atvērto mājas durvju pusi, ka zēns tikai ar pīilērn, lekdams un klupdams varēja viņai sekot.

Tā bija |oti nabadzīga istaba, kurā viņa iegāja, tajā atradās tikai pašas nepieciešamākās zemnieku mājas lietas, bet viss bija ļoti tīrs un spodrs, galds un soli labi noberzti. Aiz balti nokrāsotās krāsns stāvēja lielā, divvietīgā gulta; kaktā starp gultu un sienu no kārkliem pītā atzveltnī gulēja Sapa, sālsvīra sieva. Likās, ka viņai salst: ap pleciem viņai bija apmesta bieza villaine, kājas sedza plūksnaina vadmala. Gaišie mati nebija sapīti bizēs un nokarājās plānās, nespodrās šķipsnās pār viņas bālo, rūpju sagrauzto seju ar slimīgi mirdzošajām acīm. Vis'a viņas izturēšanās izdvesa nespēku; kā sabrukusi viņa sēdēja atzveltnī, ko Volfrats kādā brīvā dienā bija izgatavojis, jo pastāvīgi gulēt gultā viņa nespēja.

Slimniece, un tai pašā laika arī slimnieka kopēja! Ar rupju linaudeklu pārvilktajos spilvenos gulēja trīs gadus veca meitenīte; mazo sejiņu ar drudžaini sārtajiem vaigiem ierāmēja kuplas zeltainas matu cirtas. Vājie, trīcošie pirkstiņi spēlējās ar pa pusei novītušām gailenēm un vijolītēm, kuras Gitli, aizejot no mājas, bija nolikusi uz bērna segas.

Kad meitene atvēra istabas durvis, bērna acis iemirdzējās priekā. «Ditiba!» viņa nošļupstēja un izstiepa savas rociņas.

«Jā, manu Mimīkaķīt, es jau eju!» Gitli, mīļi pamādama galvu, smaidīdama atbildēja. Mazo līdzatvesto noziedznieku viņa nostādīja istabas vidū. «Paskaties tikai, māršiņ, kā šis puisis izskatās!»

Sapa tikko manāmi pasmaidīja. Bet kad mazais nebēdnis ieraudzīja, ka viņa izskats liek mātei nevis rāties, bet smaidīt, viņš — it kā lielu varoņdarbu paziņodams — gavilēdams iesaucās:

«Poldiņš ir smulītis, smulītis!» Kā noreibuši kamene viņš sāka lēkāt pa istabu.

Gitli bija nosēdusies uz gultas mālas; viņa apkampa bērnu, kas savām sīkajām rociņām apskāva viņas kaklu, piespiedušas vaigu pie vaiga, viņas saķērušās šūpojās, un mazā kaut ko maigu dūca.

Caur zemo logu iespiedās gaišs saules stars, kas tumšajā telpā lika dejot tūkstošiem puteklīšu. Vai pēc bargās ziemas arī šai mājā iegriezīsies pavasaris? Laiks gandrīz būtu!

Gitli ķeras pie darba. Savā mazajā istabiņā viņa apmainīja savu «labo» tērpu pret novalkātajiem sarkanajiem lindraciņiem. Vispirms viņa dārzā uzlasīja vistām izkritušās spalvas, lai slimajam bērnam būtu ar ko spēlēties. Tad tika apstrādāts Leopolds. Gitli nometās uz grīdas, nolika sev blakus mazu koka vanniņu, pilnu ir aukstu avota ūdeni, un pēc tam ar linu lupatu sāka tā rīvēt mazā zēna seju un rokas, ka tam sāka kvēlot āda. Tiklīdz viņš gribēja ko iebilst, Gitli tūlīt uzsauca: «Esi rātns, Leopold, citādi Ditiba sāks raudāt!»

Sapa kādu brīdi klusēdama viņā noskatījās un pēc tam jautāja: «Vai tu atradi pārvaldnieku mājā?»

«Jā, protams.»

«Viņš izturējās pret sevi labi? Vai viņam patika rozītes?»

«Es domāju gan!» Gitli atbildēja un noliecās pār vannu izgriezt lupatu. «Ak, ak, viņš teica, tās gan ir skaistas! Jā — viņš man teica, — tik skaistas es sen neesmu redzējis. Nāc šurp, Poldiņ!»

«Tā, tā? Un par ko tu vēl runāji ar viņu?»

«Nu, par ko jau tādos gadījumos mēdz runāt, jā gan! Bet zini, sevišķi ilgi es nedrīkstēju pie viņa uzkavēties. Tu! Kad tu zinātu, cik daudz ļaužu uz viņu tur gaidīja! Viens pie otra!»

Kādu brīdi valdīja klusums. Tad Sapa nedroši ieminējās: «Gitli, pastāsti taču man visu!»

«Ko tad?»

Sapa smagi elsoja. «Pastasti man! Vai Pokers jau nomas naudu sadabūjis?»

«Bet protams!» Gitli smiedamās atbildēja, bet tomēr novērsa vaigu, jo viņa juta, ka kļūst pavisam sarkana.

«Paldies Dievam!» Sapa atviegloti uzelpoja.

Leopolds bija notīrīts. Pēc tam viņu ietērpa stīvās ādas biksītēs. «Tā, Poldiņ, tagad tu atkal esi skaists puisis!» Gitli noteica. Pēc tam zēns saņēma vienu skūpstu, kā piedevu vieglu pliķi, un tūlīt izdrāzās ārā, lai ar lielāko centību nonāktu savā parastajā smulīša stāvoklī.

Gitli iznesa vannu no istabas. Arā viņa apstājās, smagi nopūtās un izmisumā pakratīja galvu.

Pēc tam viņai bija jāgatavo vienkāršās pusdienas. Aiz mājas bija sakrauta krietna sausas malkas grēda; to Gitli bija pa ziemu sanesusi; viņa aizgāja pie grēdas un lauza pret celi sausos zarus; bieži viņa nolaida rokas un kā sastingusi raudzījās tālumā. Kā gan viņa lai visu pastāsta brālim, kad tas pēc darba ieradīsies mājās? Un kad viņš arī visu dabūs zināt — kur viņš meklēs palīdzību? Piepeši viņas sirdi pārņēma savāds siltums. Vienu palīgu

viņa tomēr zināja. Tas, droši vien, palīdzētu, to viņa bija ar mieru apzvērēt. Haimo, klostera mednieks! Kāpēc viņai ienāca prātā tieši viņš? Viņa pati nevarēja atbildēt uz šo jautājumu. Bet viņas sirds bija k]uvusi pavisam viegla. Un cik vienkārši tas viss būtu nokārtojams! Viens vienīgs vārds medniekam, un pēc tam Haimo parunātu ar Indriķa kungu. Un Indriķa kungs taču nevarēja medniekam neķo atteikt. Viņai likās it kā viņa jau redzētu Haimo nākam un sakām: Gitli! Es ar viņu runāju un viņš teica, ka tavam brālim ar nomas naudu vēl laika diezgan, ka viņš var maksāt tad, kad varēs. Par to neraizējies! Es visu nokārtoju. Tu taču zini, ka es tev neļaušu iiodarīt neko ļaunu, vai ne tā?»

Viņa pārvilka acīm roku. Vai viņa bija nomodā vai sapņoja? Viņa par to bija tikai domājusi. Un tur jau viņš nāca! It kā to būtu atsaukušas viņas domas. Ātriem soļiem viņš nāca augšup pa braucamo ceļu, kas veda garām viņu dārza žogam. Šad un tad gan, viņš pazuda starp krūmiem un kokiem, bet viņa to jau bija pazinusi no tālienes. Tagad viņš jau bija uznācis uz neaizsegtā ceļa, tagad bija ar viņu jārunā. Viņa uzspieda uz strauji pukstošās sirds roku un noslēpās aiz malkas grēdas. Trīcēdama un drebēdama viņa cauri zariem vēroja ceļu un redzēja, kā Haimo lēni soļo gar iežogojumu; tagad viņš apstājās un sāka raudzīties visos logos, visos dārza stūros. Gitli likās, it kā viņa seja būtu noskumusi un bēdīga. Viņa vēl redzēja, cik īgni viņš pakratīja galvu; tad viņš pagriezās, pārsvieda pār pleciem savu kalna kūju un gāja tālāk. Beidzot viņš pazuda aiz liepām un vīksnām, kas auga ceļmalā.

Gitli vilcinādamās atstāja savu paslēptuvi. Viņa pati nesaprata savu izjūtu — tā laikam bija tāda pati, kāda varēja būt Leopoldam, kad Gitli viņai bija jautājusi: «Leopold, kāds tu izskaties!» Ko viņa tagad bija izdarījusi? Viņa bija pārdevusi un nodevusi savu brāli, kur viņai būtu bijis jāsaka tikai viens vienīgs vārds, lai viņu glābtu! Viņa bija nokavējusi īsto stundu. Kāpēc gan, kāpēc? Viņai sāka trūkt elpas un viņai likās, ka būs jānosmok. Kas gan tagad palīdzēs viņas brālim? Haimo kāpa kalnos. Kad viņa to atkal satiks? Pēc ilga, ilga laika! Izņemot gadījumu, ja viņa pati uzkāptu pie viņa Sarkanajā augstienē. To varētu izdarīt Lieldienu svētdienā! Bet kāpēc gaidīt tik ilgi? Tagad, tūlīt! Haimo vēl nevarēja būt sevišķi tālu, viņa to ar savām vingrajām kājām panāktu pavisam drīz! Viņa jau paskrēja dažus soļus, bet tad viņa drebēdama apstājās, aizklāja seju rokām un šņukstēdama nokrita uz sausās malkas.

Gitli bija pārliecināta, ka Haimo nevarēja būt sevišķi tālu. Bet viņai nebija ne mazākās jausmas, cik viņš bija tuvu. Jo kad viņš, nogrimis domās, gāja gar nākošā dārza iežogojumu, viņa krūtis ķēra mazs gailenīšu pušķis. Satrūcies viņš apstājās un pārsteigts raudzījās uz zemi, kur bija nokritušas puķes; pēc tam viņš uzmanīgi pavērās pāri žogam, pār kuru bija sviestas puķes. Cauri maigajām, bālzilajām krūmu lapiņām pazibēja kaut kas sarkans, un mednieks izdzirda klusus smieklus.

Haimo acis iemirdzējās priekā, viņš steidzīgi pacēla puķu pušķi, piesprauda to pie cepures blakus savai ērg|a spalvai, uzlēca uz žoga un smiedamies pašķīra abām rokām zarus.

Viņa priekšā, notupusies zālē, sēdēja kāda jauna, vingra meiča, viņas skaisto, parupjo lauku meičas seju ierāmēja resnas, gaišas bizes. Smiedamās viņa pavērās medniekā, bet tomēr kā atgaiņādamās izstiepa pretim savas rokas: likās, ka viņa gaidītu patīkamu uzbrukumu.

Iespaids tomēr bija tāds, ka Haimo negrib izmantot izdevīgo gadījumu. Viņš nebija sevišķi patīkami pārsteigts, ieraudzīdams pazīstamo sarkano lindraciņu vietā ar sidraba važiņu savilktu ņieburu. Viņa apjukušais izskats pa daļai kaitināja, pa daļai uzjautrināja meiču. Viņa piecēlās, sakrustoja rokas un iesmējās.

«Vai tu sviedi to pušķi?» viņš jautāja.

Viņa tikai pasmējās un parādīja savus baltos zobus; bet kad viņš, nemaz neatsveicinājies, gribēja doties projām, viņa steidzīgi atbildēja: «Kas tas par jautājumu? Ja jau pušķis nevar lidot pats, tad taču kāds, kas neatrodas sevišķi tālu, būs to sviedis.»

«Varbūt tikai tik tālu, cik tālu tagad tu atrodies no manis?»

Viņa paraustīja plecus un piegāja pie sētas.

Haimo izbrīnījies noraudzījās jaunavā.

«Tev laikam nav sevišķi daudz darba?»

«Kāpēc?»

«Es domāju, ka tev būs vajadzīga visa diena, lai samekletu tik daudz puķu, ka varētu katram garāmgājējam mest pret galvu pušķi.»

«Pret galvu?» viņa iesmējās. «Man šķiet, ka tas ķēra mazliet zemāk. Un var jau arī būt, ka katram man tāda pušķa nemaz nav.»

«Tā?»

«Jā!» Viņa pārstiepa žogam pāri roku un, it ka ziņkārības dzīta, satvēra šaujamā stopa rezgali. «Tev ir skaista šaujamā ierīce! Tu laikam esi labs mednieks!»

«Tas ir iespējams!» viņš atbildēja un atkāpas soli atpakaļ.

«Bet dažreiz arī meiča trāpa īstajā vieta, pie kam viņai nemaz nav vajadzīga bulta.»

«Tā?»

«Ta-ā, ta-ā!» viņa sāka to zobot, pie kam viņas seja pavīdēja neapslēptas dusmas. «Vai tu vienmēr tā skopojies vārdiem?»

Tagad Haimo bija jāsmejas. «Lai Dievs pasarga! Tikai Lieldienu nedēļā, lielajā gavēnī.»

«Tu laikam tos taupi svētkiem, vai ne tā? Protams, Lieldienu deju laikā tie var noderēt, šie daudzie vārdiņi. Un ilgāk glabātie ir vislabākie.» Viņa izaicinoši pavērās medniekā. «Tu taču arī, droši vien, ieradīsies uz deju?»

«Ja es zinātu, ka tur būs arī īstā dejotāja.» Haimo cauri kokiem raudzījās sāņus.

«Gan viņa ieradīsies, par to tev nav jāraizējas!»

«Tu domā?» Haimo asi jautāja; pēc tam viņš pakratīja galvu. «Kā tu to vari zināt? . ..»

«Viņa pati man to teica,» meiča jokoja, «viņa jau nav nemaz tik tālu no manis!»

Tas bija pareizi; ja tikai viņu nebija piekrāpis zēns, kuru tas uz Ahes tilta bija aizturējis un jautājis pēc sālsvīra mājas, tad Gitli vajadzēja dzīvot tepat zem kaimiņu mājas jumta.

Haimo priecīgi satvēra meičas roku. «Viņa pati tev to teica? Tad pasaki viņai, ka es ieradīšos! Pavisam noteikti! Un paldies tev par jauko ziņu!»

«Zanza! Zanza!» no lepnās zemnieka mājas puses atskanēja kāda nepacietīga balss.

«Es jau eju!» Un meiča atkal čukstēdama griezās pie Haimo: «Bet tev arī svētkos,jāatnes viņai puķes!»

«Skaistākās, kādas es atradīšu. Sniega rozes!»

Viņa smaidīdama pakratīja galvu. «Tās man nepatīk. Tās man liekas pārāk aukstas. Tev jāatrod kaut kas siltāks! Un dienu iepriekš ieliec pušķi manas istabas lodziņa! Tad es to piespraudīšu iedama uz baznīcu. Paskaties, otrais logs blakus durvīm!»

«Zanza! Zanza!» atkal no mājas puses atskanēja sauciens.

«Es jau eju!» Klusi iesmiedamās viņa aizsteidzās projām, vēl pusceļā pamājot ar roku.

Haimo bija galīgi pārsteigts, viņa acīs bija redzama vislielākā izbrīna. «Ak tā? Tā tu to biji domājusi?» viņš norūca. Pēc tam viņš iesmējās un ātriem soļiem devās tālāk. Kad viņš bija sasniedzis līkumu, kur ceļš caur kokiem un krūmiem nogriezās uz Ahes krastmalas pusi, Haimo izdzirda meiču dziedam:

«Zinu mežu skaistu, zaļu, Kur trīs brieži bauda vaļu, Kur trīs skaisti brieži dej, Medniekam sirds līksmē smej.»

apstājās un sāka klausīties. Meiča dziedāja

«Zinu mežu skaistu, zaļu, I\ur trīs stirnas bauda vaļu, Melna, brūna, zeltā mirdz, Kuru medniekam alkst sirds?»

«Es tev varētu gan to pateikt. Ja tikai gribētu!» Haimo sevī nosmējās un gribēja iet projām. «Bet gandrīz kaut ko būtu aizmirsis …»

Viņš noņēma cepuri, norāva gaileņu pušķi un aši iesvieda to ezera strautā. Viļņi to sagrāba tāpat, kā zivs, izlēkdama no ūdens, sagrābj mirdzošo knisli.

VII

Pagāja pēcpusdiena un pēc darba Volfrats pārnāca majas. Tas bija tas pats sālsvīrs, kuru Haimo bija redzējis sālsmājas vārtos. Tagad viņš, bez linaudekla, biksēm, bija uzģērbis arī rupju kreklu un nodilušu kamzoli. Piegājis pie durvīm, viņš nolika pie malas savas koka tupeles un iegāja iekšā kailām kājām; istabā jau bija tumšs.

«Vai tu tas esi, Polcer?» atskanēja viņa sievas klusā balss.

«Jā, Sapa!» viņš atbildēja gandrīz čukstēdams; tad viņš piegaja pie Sapas un ar savu smago roku noglāstīja viņas galvu. «Ka klājās, mīļā?»

«Ta, neko nevar sūdzēties!»

«Vai biji arī kādu brītiņu saulē?»

«Jā.»

Viņš tālāk: '

Viņš noliecās pār gultu. «Vai mazā jau aizmigusi?» Viņa tikai pamāja galvu. Viņš uzmanīgi nosēdās uz gul

tas malas un ar rokas virspusi aptaustīja aizmigušā bērna vaigu. «Tas jau deg kā ugunī!» Viņš noliecās vel zemāk un ieelpoja bērna karsto dvašu. Tad viņš piecelās un teica: «Ko dara meiča?»

«Viņa rīkojas ap pavardu.»

Viņš piecēlās un atstāja istabu. Gitli atradas virtuve pie liesmojošā pavarda.

«Vai tu biji pie viņa?» viņš jautaja.

Gitli pamāja galvu un asaras viņai iezagas acīs.

«Runā taču! Vai viņš ir ar mieru atlicinat maksajumu?»

Viņa pakratīja galvu; runāt viņa nevareja. Bet šī klusēšana viņam pateica vairāk, nekā viņš būtu varējis sadzirdēt simts vārdos. Viņš nobālēja, paņēma kādu sausu zaru un sāka bakstīt uguni. «Ficmeijers,» viņš pēc kada laiciņa trīcošā balsī teica, «nevarēja samaksat Miķeļa dienā nomu, un vēl tai pašā dienā viņu izlika no mājas.»

«Ej nu ej, kā tu sevi vari salīdzināt ar tādu!» Gitli gandrīz dusmīgi noteica. «Tas taču ir tik slikts cilvēks!»

«Labs vai slikts, tomēr visiem jāmaksā!» Skarbi iesmiedamies viņš iebāza rokas bikšu kabatās un izvērsa tās uz āru. «Tagad Ficmeijera mājā dzīvo Zimmerauers. Un Zuteru Francis arī gaida, kamēr atbrīvosies kāda māja.» Viņš pagriezās un atstāja virtuvi. Uz sliekšņa viņš atskatījās un jautāja: «Kur zēns?»

Tai pašā acumirklī pa ārdurvīm iedrāzās Leopolds. Volfrats to satvēra abām rokām un cieši piespieda pie savām krūtīm. Leopolds pinkšķēdams pretojās tik rupjam maigumam; bez tam vēl viņam bija jānodod svarīga ziņa: Egļu saimnieks jautājis, kur esot tēvs, tēvam vēl šodien esot jāierodoties pie viņa.

«Arī tas!» Volfrats nomurmināja. «Protams, nelaime nekad vēl nav nākusi viena. Vienmēr veseliem dučiem, vienmēr dučiem! Tā tam laikam jābūt.» Viņš nolika zēnu zemē, iebīdīja to istabā un atstāja māju.

Volfratam bija tikai jāpārlec pār žogu, jo Egļu saimnieks bija viņa kaimiņš, un pie tam vēl ļoti bagāts: viņam bija pilni šķirsti un kastes, stallī četri zirgi un vairāk nekā divdesmit govis. Protams, klostera pārvaldniekam tas vēl neiedvesa nekādu respektu; to Šlūtemaņa kungs vēl šodien bija pierādījis.

Likās, ka zemnieks sālsvīru jau būtu gaidījis; aizbāzis īkšķus aiz jostas, viņš stāvēja durvis.

«Labdien, Egļu saimniek!»

«Labdien, Polcer!»

«Neesi dusmīgs, saimniek,» Volfrats teica, ar pūlēm izrunādams vārdus, «tas nebija pareizi no manas puses, ka tev bija mani jāsauc. Man bija jāatnāk pašam, jo es zinu, ka solīju atdod tev naudu jau svētajā nedēļā.»

«Ko tu runā?» zemnieks norūca. «Vai es tev to prasu?»

Volfrats priecīgi pārsteigts pacēla galvu.

«Paturi naudu cik ilgi vēlies. Man tās nav vajadzīgs. Zinu, ka tu esi nabags, bet tomēr godavīrs. Pie tevis tā atrodas drošībā. Un es esmu līdzjūtīgs cilvēks, es priecājos, ka varēju tev izlīdzēt.»

Volfratam uzausa cerība. «Saimniek, ja tu tā runā ar mani,» viņš teica, «tad es tev tūlīt «paldies» vietā gribētu teikt «laipni lūdzu». Egļu saimniek! Es nevaru samaksāt nomas naudu. Ja tu gribētu man palīdzēt?»

Egļu māju saimnieks sāka uzmanīgi klausīties. Tas, ko viņš dzirdēja, viņam nebija nepatīkami. «Es varētu gan, ja es gribētu,» viņš smaidīdams atbildēja, «un kas zina, varbūt es to arī gribu.»

«Saimniek!» Volfrats trīcošām rokām satvēra abas zemnieka rokas.

«Laid vaļā! Laid vaļā!» zemnieks smiedamies pūlējās atbrīvoties. «Par to mēs vēl parunāsim. Bet lai tu zinātu, kāds es esmu, lai tu man ticētu, ka es tev gribu labu, tad lūk, ko es tev teikšu: es zinu, kā var nopelnīt dažus skaistus hellerus, un tūlīt iedomājos par tevi!»

«Nopelnīt! Mans Dievs, saimniek, es jau gribētu strādāt kā ārprātīgs. Bet man taču no agra rīta līdz vēlam vakaram jābūt sālsmājā.»

«Par ko es runāju, to tu vari izdarīt arī naktī. Patlaban ir zvaigžņota debess. Tu to vari veikt pēc darba; tam visam tev būs vajadzīgas desmit stundas: vēl nebūs atskanējis sālsmājas zvans, kad tu jau būsi atpakaļ. Un ja tu to izdarīsi naktī no sestdienas uz svētdienu, tad tev būs vēl vairāk laika. Lieldienu svētdiena sālsmāja netiek kurināta.»

«Un kas tad man būtu jāizdara?»

«Zanza!» zemnieks, pagriezies uz priekšnama pusi, iesaucās. «Atnes laternu!»

Pēc kāda brīža namdurvīs parādījās zemnieka meita; rokā viņai bija jau aizdegta laterna. Zemnieks to paņēma. «Nāc!» viņš teica un devās uz kādu šķūni.

Lielajā telpā, kurā nebija neviena loga, bija jau pilnīgi tumšs. Volfrats brīnījās: tik vēlā pavasarī šķūnis vēl bija pilns labības kūļu un siena.

«Paskaties!» zemnieks sacīja un pacēla laternu.

Volfrats bija galīgi pārsteigts; nedroši viņš noņēma cepuri. Uz kādas siena gubas gulēja Pestītāja tēls; tēlnieks to bija izveidojis cilvēka augumā, izplestām rokām. Trūka tikai krusta. Tēls bija svaigi krāsots: mati brūni, acis zilas, locekļi izbalējuši kā sniegs, no visām brūcēm, no katra ērkšķu ievainojuma sūcās sārtas asinis. Sveces nemierīgā gaisma tā apspīdēja tēlu, radīja tādu gaismas un ēnu spēli, ka tas izskatījās kā dzīvs.

«Tas tev jāuznes Sarkanajā augstienē, manās kalnu ganībā, un jāpienaglo pie krusta!» zemnieks teica. «Pa ziemu es nonesu to lejā, lai sniegs to nesabojātu. Bet tagad jau sāk augt zale, tagad tam jābūt augšā un jāredz mani īpašumi. Grūti jau tev būs to nest, bet redzi, es pagatavoju koka krāģi, kas tev būs pēc muguras. Tad smagums būs uz pusi mazāks. Un tagad atbildi: vai tu gribi to darīt?»

«Ja, saimniek, naktī no sestdienas uz svētdienu,» Volfrats atbildēja, «un es gribu tūlīt uzsiet tēlu uz krāģa.»

«Labi, labi!» Egļu saimnieks piekrita.

Volfrats uzlika krāģi uz muguras, lai izmērītu cik augstu jāpiesien tēls, lai tas nedauzītos pie kājām. Viņš sakārtoja virvi un palika zem tēla nelielus siena vīšķīšus, lai netiktu bojāta svaigā krāsa.

«Tev jau pašam mājā arī ir īsts krusts, vai ne tā?» Egļu saimnieks sacīja.

Volfrats tikai pamāja galvu.

«Ak Dievs, ak Dievs, pie manis jau arī neizskatās labāk!»

«Kā tad klajas saimniecei?»

Zemnieks nopūtās. «Slikti, slikti! Kā man gribas, lai viņa atkal kļūtu vesela! Tagad šī sieviete ir pavisam nelaba un pretīga. Viņa man velk dvēseli ārā.»

«Viņa taču ir slima, saimniek, tāpēc jāpaciešas.»

«Tas taisnība! Bet man pašam jāpārcieš desmitkārtīgi katra viņas sāpju lēkme. Un smēres! Un zāles! Un vaidi! Ak Dievs, jā, es jau darītu visu, lai tikai viņa kļūtu vesela. Bārddzinis* domā, ka viņai varot līdzēt tikai kalnāža sirds krustiņš. Bet kur lai to ņemu? Vēl šodien es biju pie klostera pārvaldnieka, cerēju, ka viņš man to pārdos. Bet viņš tikai mani izsunīja. Tādas lietas esot tikai priekš kungiem, tā viņš man teica. It kā zemniece negribētu tāpat dzīvot kā bruņinieku kārtas sieviete! Un man sieva

Bārddziņa amats kādreiz bija savienots arī ar zemākās šķiras ārsta amatu.

velk vai ādu pār acīm. Desmit šiliņus es samaksātu par tādu sirdskrustiņu! Bet kur lai es to ņemu?»

Volfrats pacēla galvu un viņu skatieni sastapās. Tagad sālsvīrs saprata, ko zemnieks grib teikt. Viņš ķērās atkal klusēdams pie darba; viņa rokas drebēja. Desmit šiliņi! Nomai pietiktu jau ar astoņiem. Vēl atliktu dažām pudelēm vīna Sapai un zupas gaļai, varētu nopirkt krietnu gabalu teļa gaļas bērnam — tās pietiktu piecām pusdienām. Paliktu vēl daži helleri citai nedēļai. Ak, tu mīļais Dievs, cik laba sirds taču bija velnam, kas patlaban kārdināja Volfratu!

Mājā bija dzirdama Zanzas jautrā dziedāšana. «Hehehe!» Egļu saimnieks smējās. «Tā nemaz vairs nevar sagaidīt svētdienu. Viņas kājas jau tagad jūt svētkus. Vai tu arī iesi uz Lieldienu dejām, Polcer?»

«Kas tas par jautājumu, saimniek! Ja kādreiz dejos četrpadsmit svēto glābēju dienā, tad gan varbūt es aiziešu.»

«Hehehe! Meitēns kļuvis gluži dulls aiz prieka. Nu, manis dēļ! Lai izmeklēja^ sev kādu jaunu puisi! Hehehe! Varbūt viņai piestāvētu jaunais klostera mednieks. Arī tas ieradīšoties. Vēl nupat, iedams garām, solījies nākt: viņš ieradīšoties jau agrā svētdienas rītā!» Likās, ka Egļu saimniekam ļoti patiktu, ja viņa Zanza nodrošinātu sev tieši šo dejotāju; viņš katru vārdu tā pasvītroja, it kā skaitītu šiliņus uz galda. Un gluži tāpat, kā, pārbaudot maksājumu, pārskata vēlreiz pēdējos naudas gabalus, tā viņš atkārtoja pēdējos vārdus: «Jā! Jau agrā rītā!»

Volfrats bija piecēlies un zvīļojošām acīm raudzījās zemniekā, kas viņam jautri pamirkšķināja acīm; tad viņš noslaucīja no pieres aukstus sviedrus un strādāja tālāk. Abām rokām viņš pacēla smago Kristus tēlu un nolika to uz mīksti ar sienu izpopētā krāģa. Bet cik nedrošas bija viņa rokas! Smagais tēls gandrīz nokrita zemē, pie kam kāds ērkšķu kroņa dzelonis viņa vaigu ieskrambāja līdz asinīm. Viņš noslaucīja asinis un pēc tam apskatīja savu roku. Viņam likās, ka šai acumirklī kāds viņam būtu kaut ko pavisam klusi iečukstējis ausī — tas nebija Egļu saimnieks, bet gan kāds trešās. Un viņi taču bija tikai divatā! Volfrats nopurināja galvu un ķērās atkal pie virves, bet viņa sirdi sagrāba aukstas trīsas.

«Esi tik labs un neļauj Dieva tēlam krist!» Egļu saimnieks smējās. «Tad viņš neļautu vairs augt manās ganībās nevienam zāles stiebriņam! Hehehe!»

Volfrats neatbildēja. Lielā sasprindzinātībā viņš sēja pie krāģa koka tēlu; tā, lai tas nevarētu slīdēt uz leju.

Egļu saimnieks vairs neskatījās uz Volfrata rokātn, bet tikai viņa sejā. «Zanza man stāstīja, ka tavai sievai klājoties labāk?» viņš pēc kāda brīža sacīja. «Jā, jā, tev jādod viņai labi ēst un dzert, tad viņa atkal saņemsies, kad pavasaris kļūs siltāks. Bet ko tad dara tava mazā mīlā meitenīte? Es dzirdēju, ka viņai klājoties slikti!»

Volfrats tikai pamāja galvu; viņa krūtis tā cilājās, it kā taisītos plīst pušu.

«Tik spēcīgs un veselīgs bērns! Kā gan tādam varēja piemesties slimība?» Egļu saimnieks, galvu kratīdams, brīnījās. «Kā tad tas sākās?»

Volfrats saraustītos teikumos sāka stāstīt par slimības sākumu un tās pirmajām pazīmēm.

«Zini, Polcer, tā ir gluži tā pati slimība, ar kuru pagājušā ziemā tikko nenomira klostera pārvaldnieka jaunākais bērns. Kapracis jau viņu gaidīja, jā gan!»

«Es esmu veicis savu darbu, saimniek!» Volfrats aizsmakušā balsī pārtrauca viņu.

«Lieliski, lieliski!» Egļu saimnieks piegāja pie krāģa un pārbaudīja, kā tēls uzsiets. «Man šķiet, ka būs labi. Bet apakšā vietām nav siena, paskaties! Paņem lielāku kušķi un sabāz apakšā cik tikai lien! Jā, Polcer, bērns jau taisījies dzist, un neviens necerējis, ka nabaga tārpiņš atveseļosies! — Kas tev tur ir?»

Volfrats bija piegājis pie siena gubas un gribēja saņemt pēc iespējas lielāku klēpi. Piepeši viņš uzdūrās uz kaut kā cieta; viņš izvilka to ārā. Šaujamais stops! Volfrats samulsis pasmaidīja.

«Saimniek? Kā te nokļuvis šis šaujamais ierocis?»

«Kā gan tas būtu varējis tur nokļūt?» zemnieks smējās. «Kāju taču tam nav. Tātad kāds būs to noglabājis. Jā, Polcer, klausies tālāk: kad nu visi bijuši pārliecināti, ka tūlīt sitīs bērna pēdējā dzīvības stundiņa, viņi tam beidzot kaut ko iedevuši. (Jn tas līdzējis! Kā brīnums! Jā! Un tagad bērns lēkā atkal apkārt spirgts un vesels kā kumeļš! Būtu arī žēl, ja viņam būtu bijis jāsapūst!»

Volfrata seja bija bāla kā līķim, viņš tā sažņaudza savos dzelzs pirkstos šaujamā stopa rezgali, it kā gribētu to saspiest.

«Un kas bija tas, kas bērnam palīdzēja, saimniek?»

«Kalnāža asinis.»

Volfrats novērsās. Mierīgu roku viņš pārbaudīja šaujamā stopa stiegru un atslēgu. Pēc tam viņš apmierināts pamāja galvu, aptina ieroci ar sienu un pabāza to zem tēla. Tad viņš piecēlās, nokratīja pie kamzoļa pielipušo sienu un teica: «Tātad naktī no sestdienas uz svētdienu, saimniek! Pēc darba es atnākšu un paņemšu Dieva tēlu.»

«Lieliski, mīļais Polcer, palīdz man un tu palīdzēsi arī pats sev!»

«Un kad es atgriezīšos un atnesīšu?

«Kā jau es teicu! Es esmu Egļu saimnieks.» Viņš izstiepa roku, un Volfrats to cieši saspieda.

Kad sālsvīrs atgriezās mājās, Gitli sagaidīja to tumšajās durvīs.

«Klausies, kā tu varēji tik ilgi būt projām?» viņa rājās. «Sapa aizgāja jau gulēt. Nāc! Es noliku tavu ēdienu virtuvē uz pavarda, istabā varētu uzmodināt bērnu.»

Viņš iegāja virtuvē un apsēdās pie pavarda, kur patlaban kvēloja tikai nedaudz ogļu; telpu apgaismoja vājš sarkans atspīdums. Gitli gribēja nosēsties viņam blakus, bet viņš to atbīdīja nost un teica: «Ej gulēt.»

Viņa atteicās to darīt, jo gribēja parunāt par palīdzību, kā viņa to bija iedomājusies. Bet tikko viņa sāka runāt par nomu, viņš pārtrauca: «Par to neraizējies! Nomas nauda man ir. To man aizdos Egļu saimnieks.»

Gitli gandrīz zaudēja valodu aiz prieka; viņa tikai sasita rokas; tad viņa ieskrēja istabā, aiztaustījās līdz Sapas gultai un apskāva viņu. «Viņam ir! Viņam ir!»

Sieviete tūlīt saprata, ko Gitli gribēja teikt. «Tātad līdz šim viņam tās nebija?»

«Es tikai negribēju sagādāt tev raizes!»

«Kur tad viņš to ņēmis?»

«Egļu saimnieks viņam to aizdevis.»

«Kas tas par labu cilvēku!» Sapa sāka šņukstēt un salika rokas. Tā gan par Egļu saimnieku neviens vēl nebija aizlūdzis, izņemot, varbūt, viņu pašu.

Gitli viegli noskūpstīja aizmigušā bērna karsto pieri un ieslīdēja savā istabiņā. Gulēdama gultā viņa te raudāja, te atkal smējās. Šovakar viņa noskaitīja tēvreizi divas reizes; mīļais Dievs to šodien bija pelnījis, jo viņš taču bija radījis abus šos labos cilvēkus — Egļu saimnieku un Haimo. Un Haimo, droši vien, bija labāks; ja viņam nebija lemts palīdzēt, tad tā jau nebija viņa vaina. Pats par sevi saprotams, ka viņa negribēja mazināt arī Egļu saimnieka nopelnus. Bet Haimo! Tas būtu ne tikai aizdevis, viņš būtu uzdāvinājis brālim šo naudu! Bet vai viņam tā arī būtu bijusi?

Domājot par to, Gitli bija jāsmejas. Viņa apmierināta izstiepās, palika rokas zem pakauša un klusi sevī dainoja dziesmu par sniega rozi:

«Augstienē,

Dziļā sniegainē …»

Kad viņa bija nonākusi līdz vietai:

«Dvēselē,

Tālā dziļotnē,

Plaukst klusi tur ziediņš liegs …»

viņa apklusa. Kas tas gan bija par ziediņu? Līdz šim viņa bija dziedājusi šos vārdus nekā pie tam nedomādama. Pirmo reizi viņā radās šis jautājums. Kas tas bija par ziediņu?

Tā viņa gulēja vaļējām acīm un sapņoja līdz vēlai naktij.

Virtuvē sēdēja Volfrats; viņš bija par jaunu sakūris uguni un drāza no bumbieres zara šaujamam stopam bultu.

To darot viņā atdzīvojās pagājušie laiki: tā nebija pirmā viņa roku pagatavotā bulta. Viņš atcerējās savas jaunības un kara laiku piedzīvojumus un dēkas. Reizi viņš pacēla galvu un lēnām pavērās sienā, aiz kuras atradās Gitli istabiņa. Viņa bārdaino muti šai brīdī rotāja pavisam savāds smaids.

Blakus pavardam viņš ieraudzīja spalvas; tās viņš piestiprināja pie bultas. Tās bija tās pašas spalvas, ar kurām pirms gulētiešanas bija rotaļājusies «Mimīkaķītis».

VIII

Jau divas dienas Haimo bija pavadījis Sarkanās augstienes vientulībā. Vēlā Zaļās ceturtdienas vakarā viņš sasniedza mednieku būdu. Valts, kuru viņš bija saticis Krusta kalna tuvumā jau krēslā, bija noturējis viņu par malumednieku; zēnam bija uznākusi diezgan liela vēlēšanās uzlaist viņam no stopa bultu. Vēlāk, protams, bija jautri jāsmejas. Zēnam bija ko stāstīt visu ceļu; uz katra soļa tas bija piedzīvojis dažādas dēkas…

Kad viņi sasniedza būdiņu, brālis Severins jau siena gultā krāca. Viņi to uzmodināja, un brālis bija pārliecināts, ka jāiet uz rīta dievkalpojumu.

«Ui jei!» viņš, izberzējis acis, smiedamies iesaucas. Bet tūlīt pēc tam viņu sagrāba liels sašutums. Pēc viņa domām Haimo varējis gan paņemt no klostera līdz kādu krūzi «Dieva labsirdības», vai arī kādu pudeli «debesu augstākās žēlsirdības». Haimo arī apzinājās, ka viņš loti nogrēkojies, ja arī ne pret Dievu, tad pret vienu no Dieva «kalpiem». Tagad, pēc treknajām vakariņām, brālim Severinam bija jāapmierinājas ar malku tīra ūdens. Brrr! Ūdeni viņš necieta pat kurpēs, kur nu vēl vēderā.

Bet šī «uz debesīm brēcošā nelaime» tomēr netraucēja viņu gulēt. Viņš krāca varenāk nekā jebkad.

Haimo un Valts ierīkojās atkal uz pavarda; kvēlojošās ogles atradās starp viņu guļasvietām. Arā dobji šņāca vējš.

«Valt?» Haimo pēc ilgāka klusuma čukstēja. «Vai tu jau guli?»

Zēns pacēla galvu.

«Valt, es gribētu tev kaut ko uzdāvināt, pirms tu iesi projām. Ko tu pats vēlētos?»

«Tavas cepures spalvu!» zēns aši atbildēja.

«To tu dabūsi, paņem to rīt agri! Bet arī tev būs jāizdara kāds pakalpojums.»

«Kāds?»

«Vai tu zini kur dzīvo Gitli?»

«Dzirnavnieka meita?»

«Nē, sālsvīra māsa.»

«Ak tā! Jā! Kāpēc tu tā jautā?»

«Aizej rīt pie viņas un apjautājies, kāpēc viņa raudāja pārvaldnieka istabā?»

«Kas man jājautā?» atkārtoja Valts, kam šī lieta nebija gluži skaidra.

«Tev viņai jājautā, kāpēc viņa raudāja Šlūtemaņa kunga istabā. Saki viņai, ka es gribu to zināt. Un kad es ieradīšos Lieldienās uz deju, tad tu man to pateiksi! Vai saprati?»

«Labi!» Valts pamāja galvu. «Bet es varu gluži labi iedomāties, kāpēc viņa raudāja. Pārvaldnieks būs atkal bijis loti dusmīgs un būs viņu saņēmis aiz ausīm. To viņš dara labprāt, to es zinu.» Žāvādamies viņš nolika savu gudro galvu uz spilvena, kas bija pagatavots saritinot plūksnainas vadmalas segas. Pēc kāda laiciņa viņš atkal pacēla galvu.

«Haimo!»

«Kas ir?»

«Tagad es zinu, kura ir īstā Gitli!»

«Tā?» Haimo pasmaidīja.

«Jā gan!» Un, klusi iesmiedamies, zēns atkal nolikās; uz auss.

Drīz pēc tam viņi abi bija aizmiguši.

Vēl nebija svīdusi gaismiņa, kad Haimo otrā rītā jau devās savās sarga gaitās. Viņš labprāt būtu atvadījies no saviem viesiem, bet tie tik sirsnīgā saskaņā krāca, ka pat akmens būtu iežēlojies par viņu veselīgo miegu. Haimo noņēma no savas cepures ērgļa spalvu un piesprauda to pie Valta platmales. Pēc tam viņš aizgāja.

Kad viņš atgriezās vakarā būdiņā, klostera putni jau sen bija aizlidojuši. Haimo bija tik noguris, ka pat neiekurināja pavardu. Viņš juta savos kaulos abas uz pavarda akmeņiem pavadītās naktis, un bija šodien tā noguris, kā vēl nekad. Viņš bija izstaigājis visus sev padotās apgaitas kaktus, viņš bija pārmeklējis visas taciņas, visus sniega klātos laukumiņus. Viņš negribēja vairs otrreiz nokļūt tādā stāvoklī, kādā viņš bija bijis vakar pārvaldnieka istabā. Šlūtemaņa kungs bija apgājies ar viņu tikpat maigi, kā kaķis mēdz apieties ar peli; viņš tikai nebija Haimo aprijis. Un ari Indriķa kungs bija rādījis bargu seju, runādams par nozudušajiem kalnāžiem; bet viņš nebija bijis netaisns un bija uzklausījis arī Haimo paskaidrojumus, neskatoties uz to, ka Šlūtemaņa kungs kārtīgi ar dūri trīcināja galdu. Beidzot prāvests to bija atlaidis pavisam laipni. «Un ja tas tev sagādatu prieku,» tā Indriķa kungs bija teicis, «tad svētdien pēc rīta apstaigas vari nonākt lejā uz Lieldienu dejām!»

Šādu labvēlību Haimo gribēja atmaksāt ar divkāršotu cītību. Kad tik nu drīzumā gadītos laime sastapt kādu malumednieku. Par to domājot vien viņš jau vīstīja dūres. Tomēr arī dusmojoties viņš jau dzirdēja vijoļu un dūdu skaņas.

Vai Gitli ieradīsies uz dejām? Nu, ja kāda meiča nenāk, tad to var arī atvest. Tādas un tamlīdzīgas domas maisījās pa Haimo galvu, kamēr viņš, pašam nemanot, aizmiga.

Šai naktij sekoja grūta darba diena. Karstais dienvidu vējš tā trakoja, it kā gribētu sagraut pašus kalnus. Gaiss bija tik smacīgs, kā pirms negaisa. Vēja tveicīgā dvaša kausēja sniegu tik ātri, ka tas redzami zuda visās stāvajās kalnu nogāzēs. Baltā ziemas sega zaudēja savu

stingumu un, lavīnām veļoties, vējš iznēsāja sniegu kā gaišus mākoņus.

Soli pa solim Haimo nācās cīnīties uz priekšu. Vakarā, atgriezdamies mājās, Haimo gāja garām krustam. No koka rēgojās kailās naglas. Kur gan bija aiznestas Gitli sniega rozes? Laikam tās bija aizpūtis vējš. Haimo sāka raudzīties apkārt; vienu puķīti viņš ieraudzīja kādā akmens spraugā; tā bija saplosīta un novītusi. Viņš to gribēja piespraust pie savas cepures. Bet nē! Puķe piederēja citam. Smaidīdams viņš novietoja to atkal starp naglām; bet tikko viņš bija atņēmis roku, vējš to atkal aiznesa.

Haimo sasniedza savu būdiņu neilgi pirms nakts, šodien viņam neatlika laika sapņot. Acis viņam vērās ciet jau ēdienu gatavojot.

Ielicies savā siena gultā, viņš tūlīt aizmiga. Ap būdiņu plosījās pavasara negaiss un dziedāja nogurušajam medniekam savu vētraino šūpļa dziesmu.

Kad Haimo pamodās, bija vēl tumša nakts. Izbrīnījies viņš sāka klausīties. Ārā valdīja dziļš klusums. Galvu kratīdams viņš izgāja ārā; vējš bija pilnīgi nostājies; tikai kalnu meži klusi šalca. Pie viegli apmiglotās debess mirdzēja zvaigžņu pulki. Svaigais, skaidrais rīts solīja jauku dienu.

«Gaidāms īsts Lieldienu laiks!» Haimo noteica. Tad viņš sāka vērot zvaigžņu stāvokli; pēc tām spriežot varēja būt pagājusi trešā rīta stunda. Tātad viņš bija pamodies īstā laikā, lai izsekotu medni, kuru Indriķa kungs bija nodomājis pēc Lieldienām nošaut.

Haimo aiztaisīja būdiņas durvis un devās ceļā. Piepeši viņš apstājās un sāka klausīties. Viņam likās, it kā kaut kur kāds sistu ar āmuru pa dzelzi. Atkal tāds pats troksnis. Un vēl trešo reizi. Viņš klausījās un kratīja galvu; viņš nevarēja saprast, kas tas par troksni, bet tas viņam nesagādāja nekādas raizes: ja kāds kalnu mežā grib izdarīt ko ļaunu, tas troksni netaisa. Droši vien tas bija kāds zemnieks, kas bija naktī uzkāpis kalnos, lai rīta agrumā apskatītos savu ganu būdu; dienā darbs viņam to neatļāva. Tagad tas sita ar āmuru ārā būdiņas durvju dzelzs skavas. Sākumā gan medniekam likās, ka troksnis nenāk vis no kalnu ganību puses, bet no kādas augstākas vietas. Bet viņš zināja no piedzīvojumiem, ka naktī troksnis un tā atbalss varēja maldināt.

Vēl kādu brīdi viņš klausījās, bet viss apklusa. Tad viņš devās pāri kalnu ielejai tālāk; pa īsāko ceļu viņš gāja uz Krusta mežu. Ausa jau gaisma, kad viņš bija sasniedzis savu mērķi. Uzmanīgi vērodams apkārtni viņš zagās no koka pie koka. Viņpus kalnu grēdām, aiz sniega klātajām klinšu virsotnēm tikko bija manāma rīta bālā gaisma, kad viņš izdzirda gaiļa kluso rubināšanu. Klusi viņš steidzās uz to pusi un drīz vien ieraudzīja lepno putnu, kas bija nosēdies uz kāda sausa zara; putna tumšais ķermenis krasi atdalījās pie bālajām debesīm. Kādu laiciņu Haimo mierīgi noraudzījās mīlas pārņemtajā dziedātājā, kas piepūties dižojās uz zara. Kad kļuva gaišāks, Haimo klusi atvilkās atpakaļ, jo viņš negribēja gaili iztraucēt. Dodoties no kalna lejā, dziļāk mežā, viņa soļi kļuva Mrāki, viņa acis jautrākas. Tagad ceļš veda lejup, uz jautrajiem svētkiem, uz Lieldienu dejām; roku rokā, vaigu pie vaiga ar Gitli!

Vai dejot arī ar otro? Kā taču viņu sauca. Jā, pareizi: Zanza! Nu, varbūt — ja Gitli būs nogurusi un nepretosies. Nogurusi? Gitli?

Viņam bija jāsmejas. Bet piepeši viņš sāka klausīties. Likās, ka klinšu ielejā būtu ripojis kāds akmens. Vai tur kāds gāja? Bet nē. Akmeni būs iekustinājusi kāda kalnu kaza vai cits kāds meža zvērs. Prom visas raizes! Šodien viņš mierīgi varēja atstāt savus zvērus un mežu: apkārtnes ielejās nebija neviena tik bezdievīga cilvēka, kas šai svētākajā dienā nodarbotos ar malumedībām. Ausa rīts; mežu galotnes klāja sārts mirdzums, kalnu virsotnes laistījās saulē kā nokaitēts tērauds. Kad Haimo bija sasniedzis Krusta meža malu, viņš uz īsu bridi apsēdās uz kāda klinšu bluķa un apbrīnoja agrā rīta krāšņumu.

Viņš gribēja uzgavilēt, bet tūlīt ar varu piespieda sevi klusēt: apmēram trīssimt soļu no viņa ganījās kāds kalnāzis. Viņš negribēja aizbaidīt dzīvnieku, kas bija uzgājis viņam tik nepieciešamās ganības. Nekustēdamies viņš noraudzījās kalnāzī, kas lēnām gāja pa nogāzi un meklēja nabadzīgo barību.

Piepeši kalnāzis pacēla savu vareniem ragiem rotāto galvu — likās, ka viņš nojaustu briesmas — un baiļu pilnos lēcienos meklēja patvērumu aiz tuvējās klinšu sienas. Bet, sasniedzis sienu, viņš pēkšņi palēcās, pēc tam nokrita, atkal piecēlās — un nogāzās lejā.

Haimo nobālēja un uzšāvās augšā. Tur kaut kas nebija kārtībā! Viņš satvēra šaujamo stopu un vienā lēcienā atradās biezajos krūmos, kas klāja Krusta kalna virsotni. Vijīgi kā čūska viņš līda cauri krūmiem; kad viņš ierau-dzija ieleju, viņam gandrīz apstājās sirds, dusmās un liela uztraukumā viņam sāka drebēt rokas.

Viņš ieraudzīja kādu zemnieku drēbēs tērptu cilvēku ar sodrējiem notrieptu seju, kas vilka biezoknī nogalināto kalnāzi.

«Beidzot tu man esi rokā, tu zagli!» mednieks caur zobiem nošņāca. Viņš atkal bija pavisam mierīgs; uzvelkot stopu un ieliekot bultu, viņa rokas bija kā no tērauda. Viņš pielika ieroci pie vaiga, bet caur biezajiem krūmiem nevarēja droši šaut. Viņš klusi piecēlās un līda uz krūmmalu; turpat stāvēja arī krusts; aiz platā krusta viņš labi varēja paslēpties un nekas to netraucēja tēmēt.

Viņš jau bija ārā, pacēla ieroci — pēkšņi viņa sirdi •sagrāba ledains aukstums. Pie krusta bija piestiprināts Pestītāja tēls.

Haimo nevarēja novērst no svētā tēla acis. Tas raudzījās viņā nopietnu, skumju pilnu skatu, svaigajās krāsās tas izskatījās kā dzīvs, likās, ka nupat vēl būtu plūdušas sārtās asinis. Medniekam radās iespaids, ka lielās zilās acis sāk spīdēt kā saule, ka sāpēs savilktā mute atveras un sāk lēnīgi runāt: «Haimo! Vai tu gribi nokaut manās Lieldienās, dienā, kurai jābūt visu cilvēku laimes un samierinājuma dienai? Nedari to, Haimo, nedari to!»

Haimo nolaida stopu, un bulta nokrita zemē. Malumednieks biezoknī rīkojās ap nogalināto dzīvnieku un nedzirdēja viņu nākam; Haimo ieraudzīja malumednieka šaujamo stopu; viņš to paņēma un ar spēcīgu metienu Iesvieda akmeņos. Malumednieks uzlēca augšā; ieraudzījis mednieku viņš sagrīļojās un sāka tvarstīt rokām gaisu.

«Kas tu tāds esi?» Haimo skarbi noprasīja. Otrs neatbildēja un stīvi raudzījās zemē.

Haimo centās to uzzīmēt, bet tas viņam neizdevās. Mednieks ielejā bija svešinieks un pagaidām bija redzējis tikai nedaudz cilvēku; bez tam vēl meža zaglis bija piebēris bārdu un matus pelniem, viņa seja bija notriepta ar tik biezu sodrēju kārtu, ka Haimo acis nevarēja saskatīt nevienu vaibstu.

«Nāc!» viņš teica un norādīja ar roku virzienu.

Gūsteknis gāja pa priekšu, un Haimo ar uzvilktu šaujamo stopu viņam sekoja; zvīļojošām acīm Haimo sekoja katrai malumednieka kustībai. Pakalnē gūsteknis apstājās; viņa drūmajās acīs kvēloja izmisums.

«Medniek! Tā bija pirmā reize. Un es to darīju trūkuma spiests!»

«Ej!»

«Medniek! Man ir sieva un bērni. Tie aizies bojā.»

«Tavas vainas dēļ.»

No gūstekņa krūtīm izlauzās dziļa nopūta; viņa galva nokārās un smagiem soļiem viņš sāka iet tālāk. Tagad viņi bija sasnieguši Krusta kalnu. Gūsteknis atkal atgriezās, viņa acis drausmīgi kvēloja. «Kas notiks ar mani?»

«Tas pats, kas notiek ar citiem, kad tie rīkojas tāpat kā tu.»

«Medniek! Apžēlojies par manu sievu un maniem bērniem! Ļauj man iet!»

«Un ja es to arī gribētu — es nedrīkstu!» Haiino nedrošā balsī atbildēja. «Es esmu zvērējis savam pienākumam.»

«Tad atļauj man noskaitīt tēvreizi! Par manu sievu un bērniem.»

«Lūdz Dievu!» Haimo noteica.

Malumednieks nometās krusta priekšā ceļos, salika rokas un sāka kaut ko murmināt. ITaimo gribēja noņemt cepuri un pateikties svētajam tēlam, ka tas viņu pasargājis no asinsizliešanas un visu griezis par labu. Bet tikko viņš bija pacēlis roku, otrs zibensātrumā uzlēca kājās, izrāva aiz Haimo jostas aizbāzto mednieka dunci un, iekams mednieks bija paspējis pretoties, iegrūda spožo asmeni viņa plecā.

Šaujamais stops izkrita no Haimo rokām, viņa ceļi sagrīļojās, un viņš stenēdams nokrita uz sūnainajiem akmeņiem, kas tūlīt sāka krāsoties viņa asinīm. Saņēmis pēdējos spēkus viņš vēl piecēlās sēdus, un viņa kvēlie skatieni meklēja nedzīvo krustā sistā tēlu; tad viņš nogāzās atkal un zaudēja samaņu.

Saule apspīdēja visas augstienes, mežonīgās dienvidu vētras vietā bija stājusies maigā pavasara vēsma, apaugļodama pakalnus un ielejas. Kad akmeņainajā nogāzē apklusa slepkavas soļi, no tālās, dziļās ielejas lēni un maigi sāka plūst Lieldienu zvanu skaņas. Zvanu dvēseles bija atgriezušās no Romas un pāri visai plašajai apkārtnei, no viena baznīcas torņa uz otru, vēstīja tā Dieva spēku un slavu, kas šodien bija augšāmcēlies.

IX

Pār sālsvīra namiņu gulēja klusa un zvaigžņota Lieldienu nakts. Bija dzirdama tikai Ahes čurkstoņa; citādi visā apkārtnē valdīja klusums; jo tā sieva, kas šonakt bija devusies uz sālsvīra mazo namiņu, staigāja nedzirdamās kurpēs; viņa klauvēja pie aizslēgtām durvīm — tās viņai netika atvērtas, bet tomēr viņa iekļuva iekšā.

Sieviete, kas gulēja istabā, atmodās; viņu bija uzmodinājuši klusi vaidi. Viņa sāka klausīties — vaidi atkārtojās. Vaidēja bērns.

«Kas tev kaiš, Kaķīt?» viņa jautāja. Bet bērns neatbildēja. Sapa vakarā bija bijusi tik nespēcīga, ka nebija varējusi noturēties kājās. Bet tagad viņa pēkšņi atguva spēkus. Klusi iekliegdamās viņa izlēca no gultas. «Polcer!» viņa iesaucās — bailēs viņa bija pavisam aizmirsusi, ka Volfrata nav mājās. Drebošām rokām viņa taustīja tumsā pēc šķiltavām; akmens izdeva tik vājas dzirkstis, ka posa negribēja aizdegties. «Mans Dievs, mans Dievs, kāpēc es apgūlos!» viņa vaimanāja. Viņa bija nosēdējusi līdz vēlai pusnaktij, bet tad daba bija pārvarējusi viņas gribasspēku. Nakti pie bērna bija gribējusi palikt Gitli,. bet Sapa pati bija aizsūtījusi meiteni pie miera. Vakara likās, ka «Kaķīts» guļ pavisam mierīgi un cieši. Tiesa, diena bija bijusi ļoti ļauna, un nospiestu sirdi Sapa noraudzījās pakaļ vīram, kas atstāja uz nakti māju; viņa nomanīja, ka arī viņš pats ne labprāt gribēja iet piojām. Ja nebūtu jānopelna tie pāris helleru! Kad viņš, cepuri galvā, vēlreiz noglāstīja bērna pierīti, viņš teica: «Neraizējies, Sapa, rīt būs labāk!» Viņa balss gan bija drebējusi, bet tomēr viņa vārdos bija dzirdama stipra pārliecība. Varbūt viņam bija zināma kāda zāle, kas atdod spēkus, kāda sakne, ko viņš bija nodomājis pārnest no kalniem — varbūt sniega rozes sakne. Par to viņai bija stāstījusi arī Gitli.

Beidzot Sapai izdevās uzšķilt uguni. Viņa pacēla sveci pār gultu un viņas sirdi sagrāba bailes. Bērna seja bija tā pārvērtusies, ka viņa nevarēja vairs to pazīt; viņai likās, ka tas ir pavisam svešs bērns. Viņa aizstreipuļoja līdz mazās istabiņas durvīm un atgrūda tās vaļā. «Gitlit Gitli!»

Meitene miegaini kaut ko atbildēja.

«Es tevi lūdzu, celies augšā,» Sapa neskanīgā balsī teica, «ar bērnu nav labi!»

Kailām kājām, velkot pār pleciem sarkanos lindrakus, Gitli parādījās durvīs.

«Paskaties: mans bērniņš, mans bērniņš, mans bērniņš!» Sapa šņukstēja un turēja sveci virs gultas.

Gitli noliecās pār bērnu un maigi saņēma viņas rociņas, kas, sažņaugtas dūrītēs, bija atmestas sāņus. «Kaķīt,» viņa maigi čukstēja. «Kaķīt, vai tu manis vairs nepazīsti? Paskaties, pie tevis ir Ditiba!» Kādu brīdi viņa veltīgi gaidīja atbildi. Tad viņa vēlreiz baiļu pārņemtā balsi iesaucās: «Kaķīt!»

Bērna seja tikko manāmi sarāvās, no viņa nekustīgās, mazliet atvērtās mutes izlauzās kluss vaids, bet ne tāds, kāds tas mēdz būt sāpēs: tas izskanēja kā skumju pilnas ilgas; bet mazais ķermenis nekustējās, zeltaino matu cirtu ierāmētā galviņa gulēja nekustīgi uz spilvena, caur puspievērtajiem plakstiņiem raudzījās glāžainas un nedzīvas acis. Cik draiski tās bija kādreiz spīdējušas!

«Manu dārgumiņ, manu mīlulīt, kas tev kaiš?» Gitli stostījās. Pār viņas vaigiem sāka ritēt asaras; baiļu un izmisuma pilnu skatu viņa raudzījās Sapā.

«Mans Dievs, mans Dievs, kaut jel Pokers būtu mājās!» sieviete vaimanāja un nometās pie gultas ceļos. «Kaut jel viņš būtu palicis mājās! Mans Dievs! Ko lai es tagad daru? Mans bērniņš, mans bērniņš! Man trūkst saprašanas, es nezinu kā palīdzēt! Ko lai es iesāku?»

«Paliec šeit, māršiņ! Es aizskriešu pēc bārddziņa!» Gitli raudādama to mierināja. Un — tāpat kailām kājām un plānajos lindraciņos — viņa aizskrēja projām.

Skrienot viņa nejuta asos akmeņus, kas sāpīgi spiedās kailo kāju apakšās; nejuta nakts dzestrumu, kas viņai lika nodrebināties; viņa skrēja un skrēja, kamēr bija sasniegusi tirgus laukumu un namu, kurā dzīvoja bārddzinis. Kā prātu zaudējusi viņa tik ilgi dauzīja ar vālīti pie durvīm, kamēr augšējā stāvā atvērās kāds logs.

«Vai jūs beigsiet dauzīties vai nē! Kā var naktī taisīt tādu troksni?» atskanēja kāda vīrieša balss.

«Ak, es jūs lūdzu, mums mājās ir slims bērns!» Gitli, izstiepusi rokas, šņukstēja. «Nāciet, lūdzu, nāciet pie mums, es jūs ļoti, ļoti lūdzu!»

«Kas tad tu tāda esi?»

«Es esmu Gitli, sālsvīra Polcera māsa.»

«Tā-ā?» Gitli minētais vārds padarīja bārddzini domīgu. Jā, ja viņai būtu iešāvusies prātā doma atbildēt: es esmu Zanza, bagātā Egļu saimnieka meita — tad viņa būtu redzējusi, kā bārddzinis būtu skrējis! «Tā-ā? Nu tad ej mājās un saki, ka es rīt aiziešu.»

Un logs aizcirtās ar lielu troksni. Gitli stāvēja kā noreibuši un saķēra abām rokām galvu. Vai tas bija iespējams? Bērns — tik mīļš, brīnišķīgs radījums! Un bija tomēr cilvēks, kas negribēja steigties tam palīdzēt!

Palīdzēt? Palīdzēt? Ko tagad? Kas to varētu izdarīt? Tēvs Eizebijs? Tas bija izārstējis klostera pārvaldnieka zēnu. Gitli sāka atkal skriet un aizelsusies nonāca pie klostera vārtiem. Zvans ieskanējās ļoti skani, jo Gitli bija iekārusies virvē ar visu sava ķermeņa svaru.

«Tēvs Eizebijs? Kur ir labais tēvs Eizebijs?» viņa šņukstēdama jautāja, kad bija atvērušies klostera aizrestotie vārti.

«Meiča? Naktī?» vārtsargs brīnījās. «Ko tu gribi no tēva Eizebija?»

«Mums mājās slims bērns, mēs gribam, lai paters Eizebijs viņam palīdz. Ak labo brāli vārtsarg, es jūs ļoti, ļoti lūdzu …»

«Ak Dievs, bērns, ar pateru tu šodien nevari runāt. Pagājušas jau divas dienas, kopš viņš atrodas Bartolomeja būdiņā.»

Lai nesabruktu, Gitli bija jāatspiežas pie mūra.

«Bet saki, kas bērnam kaiš?»

«Viņš nemaz vairs nekustas un nekā neredz. Un mani arī vairs nepazīst. Ak brāli vārtsarg, tik mīļš, labs bērns!»

«Neraudi, meitēn, gan jau mīļais Dievs palīdzēs! Un — uzgaidi mazliet!» Seja nozuda aiz vārtiem; pēc tam cauri restēm tika izbāzta roka ar kādu mazu pudelīti. «Ņem, meitiņ, ņem! Tas ir labākais, kas man ir: Oleum Sancti Quirini no Tegernas klostera.»

Gitli satvēra pudelīti abām rokām.

«Ar šo tu ierīvē bērnam pieri, deniņus, roku pulsu un vietu, kur pukst sirds, pie kam noskaiti trīs reizes tēvreizi! Tas palīdz. Tas jau palīdzējis daudziem tūkstošiem. Un tagad ej, meitiņ! Lai slavēts Jēzus Kristus!»

«Āmen!» Gitli nomurmināja. Viņas balsī izskanēja dziļa pateicība. Šņukstēdama viņa skrēja atpakaļ, tikai tagad viņa neraudāja aiz bēdām, bet gan aiz prieka. Viņa taču turēja rokās un spieda pie sirds īsto glābiņu: svētīto eļ]u! Pastāvīgi viņa vārdu pa vārdam atkārtoja: «Pieri, deniņus, pulsu un vietu, kur pukst sirds!» Un lai nenokavētu lūgsnu, viņa jau tagad skrienot sāka skaitīt: «Mūsu tēvs debesīs …»

Galīgi nogurusi viņa pārskrēja mājās; viņa nevarēja izteikt neviena vārda.

Viņai pretim iznāca Sapa, kuras asarām pārplūdušā seja bija balta kā kaļķis; viņa bija galīgi apjukusi. «Vai viņš nāks? Vai viņš nāks?»

Gitli pakratīja galvu; runāt viņa vēl nevarēja, spiezdama vienu roku uz ātri pukstošās sirds, ar otru viņa sniedza Sapai pudelīti.

«Mans Dievs, Gitli, runā taču!» sieviete vaimanāja. «Es mirstu aiz bailēm!»

«Ņem — ņem — tas viņai palīdzēs! Tas jau palīdzējis tūkstošiem un tūkstošiem, tā viņš man teica. Mūsu tēvs debesīs… Skaitīdama lūgsnu viņa nometās pie gultas; bērns gulēja tai pašā stāvoklī, kādā viņa to bija atstājusi.

«Bet runā taču, Gitli, kā lai es viņam palīdzu, kas man jādara?»

Vairāk ar zīmju nekā ar vārdu palīdzību,' Gitli viņai pastāstīja brāļa vārtsarga padomu. Tupēdama pie gultas ceļos, viņa asaru apslāpētā balsī skaitīja lūgsnas un turēja sveci, kamēr Sapa izpildīja mūka pavēli. Drebošām rokām, raudot un murminot mīļus vārdus, māte atsedza bērnu, kas gulēja kā no stiebra nokritis zieds. Maigā, daiļā, kā no vaska izlietā ķermenīša locekļus bija sarāvis krampis.

Beidzot Sapa dziļi atvilka elpu un piecēlās; bija darīts viss, kas bija darāms. Viņa sakārtoja spilvenus un rūpīgi apsedza bērnu, kas likās pilnīgi nejūtīgs pret visu, kas ar viņu notiek.

«Vai tu domā, Gitli, ka tas līdzēs?»

«Jā, jā, tam jālīdz!»

«Lai mīļais debesu tēvs palīdz! Kaut jel Polcers būtu mājās!»

Tad viņas abas apsēdās, Sapa pie bērna galvas, Gitli pie kājām. Pagāja stunda pēc stundas; viņas klusi skaitīja lūgsnas un gaidīja brīnumu, kuram pēc viņu ciešās pārliecības bija jānotiek.

Pēkšņi bērns, klusi iestenēdamies, izstiepās un krampjos sarautās dūrītes pasitās sāņus.

«Gitli!» Sapa iesaucās.

«Neraizējies vairs! Tas līdz, skaties, tas sāk jau līdzēt. Vai zini, man liekas, ka slimība turas pretim, ja viņa mana, ka tai būs jāpazūd.»

Viņas atkal apsēdās, turpināja skaitīt lūgsnas un gaidīja. Nakts aizzagās klusiem soļiem, caur logiem jau spiedās Lieldienu rīta pelēkā ausma.

Sapa atvilka elpu. «Tagad taču drīz vien jāierodas Polceram?»

Gitli pamāja galvu; viņa bija salikusi rokas klēpī un nenoversa no bērna sejas acis.

Sapa atkal pataustīja mazās, krampjos sastingušās rokas. Viņa nobijās. «Gitli! Es nezinu — bērns top tik auksts! Še, palūko! Ko tu domā?» Viņas acis ieplētās, viņas balss drebēja aiz bailēm.

Gitli saņēma savās rokās bērna dūrītes, kas bija dzeltenas kā vasks. Nobijusies viņa pavērās Sapā.

«Kā tu domā,» Sapa stostījās, «ja es viņu ietītu siltās segās?»

«Jā, jā!»

Sapa izņēma no kādas tīnes veselu klēpi audekla, iesteidzās virtuvē, iekūra uguni, ielika audeklu māla podā un sāka to sildīt. Šņukstēdama viņa atrāva ārdurvis; viņu apstaroja Lieldienu rīta gaišais spožums. Viņa uzstreipuļoja uz sliekšņa, saņēmās un izskrēja uz ceļa raudzīties, vai nenāk vīrs. Viņas iekaisušās acis neredzēja nekā, itin nekā.

«Mans Dievs, mans Dievs, kaut jel viņš būtu palicis mājās!» viņa nomurmināja un streipuļoja atpakaļ.

Gitli vēl arvien tupēja pie gultas ceļos; viņa turēja savās rokās bērna aukstos pirkstiņus un sildīja tos ar savu dvašu. Tomēr tie nekļuva siltāki. «Sapa, Sapa!» viņa lielās bailēs iesaucās un gribēja skriet uz durvīm. Bet pieceļoties viņai likās, it kā bērns būtu pakustinājis galviņu. Un viņa nebija maldījusies. Acu plakstiņi tikko manāmi noraustījās, un mazā mutīte sakustējās, likās, ka bērns grib runāt.

«Manu kaķīt!» Gitli jaunās priecīgās cerībās iešņukstējās un nometās ceļos.

Bērns pacēla mazliet rociņu un izplestiem pirkstiem grābstījās pa gaisu. Gitli domāja, ka bērns meklē viņas rokas. «Jā, jā, manu dārgumiņ, tu gribi manu rociņu, vai ne tā?» viņa maigi čukstēja, saņemdama abas( bērna rociņas. «Ditiba neies projām, nē, redzi, es esmu pie tevis! Vai tu mani vairs nepazīsti, dārgumiņ?»

Uz bērna bālās mutītes parādījās kaut kas līdzīgs maigam, gurdam smaidam; bija dzirdama klusa nopūta, pēc tam ķermenītis izstiepās un caur aukstajiem pirkstiem izskrēja vieglas trīsas.

Ieskrēja Sapa ar siltu audeklu. «Sapa! Sapa!» Gitli priecīgi iesaucās. «Kļūst jau labāk, arvien labāk! Bērns jau mani pazīst, un kad es viņu uzrunāju, viņš man uzsmaidīja. Paskaties tikai, Sapa, paskaties tikai, viņš vēl arvien smaida!»

«Ak tu mīļais, mīļais debesu tēvs!» Sapa neskaidri nomurmināja. Aiz prieka viņa gandrīz zaudēja valodu.

Steidzīgi viņas ievīstīja bērnu siltajā audeklā; kad audekls kļuva auksts, to pārmainīja pret citu, siltu.

Bet bērns arvien vēl smaidīja; tikai mazā sejiņa bija balta kā sniegs, aizvērtā mute līdzinājās bālai vijolītei.

Tā pagāja stunda pēc stundas. Un bērns arvien vēl smaidīja.

«Man liekas viņš guļ!» Gitli nočukstēja. Piepeši viņai iešāvās prātā kāda doma: «Sapa, es aizskriešu līdz klosterim. Kā tu domā, vai nebūtu labi, ja kāds paters par viņu aizlūgtu?» Nenogaidījusi atbildes, viņa iesteidzās savā istabiņā, uzāva kurpes, uzvilka jaciņu, viegli noskūpstīja zēna sārtos vaidziņus, kas gulēja viņas gultā kā murkšķis, un izskrēja no mājas.

Izskrējusi uz ceļa, viņa ieraudzīja starp kokiem kādu garīdznieku. To būs sūtījis pats mīļais Dievs, viņa sevī nodomāja. «Patera kungs, patera kungs!» viņa sāka saukt un māja ar roku. Tagad tas stāvēja viņas priekšā — tas bija paters Dezertus, zvejas pārzinis; viņš klosterī bija beidzis agro dievkalpojumu un tagad atgriezās uz savu būdu.

Viņu ieraugot Gitli nobijās. Bet viņas vilcināšanās ilga tikai vienu acumirkli, tad viņa kā lūgsnā salika rokas, viņas acis bija pilnas asaru.

Viņa bālajā sejā iesitās tumšs sārtums, acis iegailējās, kā kvēlās ilgās viņš izstiepa viņai pretim savas rokas un jautāja: «Meitiņ, kas tev kaiš? Kāpēc tu raudi?»

«Āk patera kungs, mums mājās ir slims bērns, nāciet pie mums, es jūs ludzu, un aizlūdziet par šo nabaga tārpiņu!»

«Aizlūgt?» Uz patera lūpām parādījās smaids, kura nozīmi Gitli nespēja sev izskaidrot. Bailīgi viņa atrāvās atpakaļ. Viņš satvēra viņas roku un teica: «Nāc! Paskatīsimies, kas tur darāms.»

Viņa gribēja noskūpstīt patera labo roku, bet tas izbailēs atrāvās. «Ved mani!» viņš teica un ātriem soļiem sekoja meitenei; iedams viņš nenovērsa ne uz acumirkli no viņas sejas acis, pastāvīgi kratīdams galvu; likās, ka viņš nespētu kaut ko aptvert, kas tomēr bija satraucis viņu līdz pašiem dziļumiem.

Kad viņi bija sasnieguši mājas durvis, viņš palaida vaļā meitenes roku un cieši noglauda pieri; likās, ka viņš gribētu atkratīties no kaut kā tāda, ko viņš nedrīkstēja nest pāri slieksnim.

Kad garīdznieks iegāja viņai pa priekšu istabā, Gitli pārkrustījās. Sapa piecēlās no gultas un bailīgi iespiedās kaktā; Gitli salika rokas un palika pie durvīm. Gaidu un izbaiļu pilnām acīm abas sievietes vēroja katru garīdznieka kustību, kurš, stāvēdams pie gultas, noliecās pār nekustīgo, smaidošo bērnu.

Pēc tam viņš atkal saslējās un smagi atvilka elpu, likās, ka viņa seja būtu kļuvusi vēl bālāka. Skumju pilnām acīm viņš pavērās mātē. «Nāc šurp pie sava bērna!» viņš sacīja klusā, trīcošā balsī.

Sapai sāka tirpt visi locekļi, viņas vaibsti bija pilnīgi sastinguši bailēs, ar mokām viņa varēja izstiept rokas, bet viņas kājas bija kā pienaglotas.

«Te vairs nelīdz nekas. Palīdzība būtu iespējama tikai tad, ja šai istabā ienāktu pats Kungs Jēzus un tavam mīlīgajam bērnam teiktu to pašu, ko viņš kādreiz teicis Jaira meitai: «Celies augšā un dzīvo!»

Gitli nobālēja. Sapai sāka trūkt elpas, bet viņa vienmēr vēl nevarēja aptvert, kas noticis.

«Ak labo pater,» meitene lūdzās, «paskatieties tikai uz viņu, bērns taču smaida, viņš smaida!»

«Tas ir atpestīšanas smaids!» Satvēris Sapas roku, viņš turpināja: «Tavs bērns ir atgriezies pie sava radītāja.»

«Ak tu mīļais Dievs!» Gitli sāka šņukstēt. Kā prātu zaudējusi viņa skrēja uz gultu, bet viņa nebija to vēl sasniegusi, kad viņas ceļi saļodzījās un viņa nokrita uz grīdas; kliegdama un brēkdama viņa šļūca uz ceļiem tālāk un pārkrita pār aizgājušā mīlulīša kājiņām: «Dārgumiņ, manu dārgumiņ!» Viņas vārdus noslāpēja raudas.

Sapa arvien vēl stāvēja kā akmenī izcirsts tēls. Beidzot viņa skaļi iekliedzās: «Mans bērns!» Abām rokām viņa atgrūda no sevis priesteri, satvēra bērnu, gandrīz izrāva viņu no spilveniem un sāka maigo, vaska dzelteno ķermenīti kratīt. Viņas locekļi sagura, acis izspiedās no sāpēs izķēmotās sejas un, iebrēkdamās kā ievainots zvērs, kas sabrūk vajātāju suņu vidū, viņa pārkrita gultai, apkampa bērnu un sāka vaimanāt: «Vai mūsu Kungs un Dievs var tā kaut ko pielaist! Mans bērns! Mans bērns! Tā kaut kam — tā kaut kam vajadzēja pār mani nākt! Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?»

«Kāpēc? Nabaga sieva!» Paters Dezertus uzlika uz Sapas pleca savu roku. «Tūkstoš un atkal tūkstoš sāpēs degošas sirdis jau pirms tevis ir izkliegušas šo jautājumu, bet neviens pats nav saņēmis atbildi, ne no augšas, nedz arī no dziļumiem. Kāpēc? Pavasari zaļo pļava, pļavā zied puķe, tik mīļa un daiļa savās tīrajās krāsās, savā saldajā smaržā, kā Dieva lēnīgā doma, kas nolidojusi un, cilvēkam par prieku, laidusi zemē saknes. Piepeši uznāk nakts ar savu indīgo sarmu. Pār pļavu iet kāds dzīvnieks un iemin ar savu nejūtīgo nagu nosalušo puķi dubļos. Kāpēc? Saulainā nogāzē aug koks, veselīgs un pārpilns spēka. Tas barojis neskaitāmus ziedu biķerīšus, un nav tālu laiks, kad par uzticīgo kopšanu tas nolēmis atmaksāt ar brīnišķīgiem augļiem. Bet pirms raža novākta, nāk vētra. Tikai viens brāziens, un skaistais, lepnais koks guļ zemē, sadragāts un salauzts! Kāpēc? Kāpēc? Plašajos tīrumos viļņojas un briest labība, tā sēkla piesātināta cerību pilnu cilvēku sviedriem. To iznīcina krusa. Kāpēc? Jaukā ielejā stāv būdiņa pie būdiņas, zem katra jumta dzīvo apmierināti, smaidīgi cilvēki. Piepeši grūst kalnu ezera akmens dambji — paiet tikai viena stunda, un drupas, un līķi klāj visu ieleju. Kāpēc? Pa ceļu iet labs un godīgs cilvēks, viņa skats ir uzticīgs, viņa sirds pilna mīlas. Piepeši viņam uzbrūk vilki, vai arī viņu nosper zibens, vai arī tilts sagrūst zem viņa kājām. Kāpēc? Stāv brīnišķīga pils, stipra un lepna …» Garīdznieka balss pārvērtās, tā tagad bija dobja un piesmakusi. «Tās mūros mājo laime, tīra un svēta, kādu to radījusi pati Dieva roka. Pa pils vārtiem izjāj laimīgs vīrs. Bet kad viņš atgriežas, kad viņa skatiens meklē sievu, bērnu mīļās acis, viņš atrod kūpošas drupas un pārogļojušos kaulus. Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?»

Sapa piecēlās, salika rokas un pavērās garīdzniekā, viņas acīs atspoguļojās viss viņas dvēseles izmisums. Viņa sāka šņukstēt un teica: «Ak kungs, nerunājiet ar mani tik cietsirdīgi un skarbi, sakiet taču kādu apmierinājuma vārdu, vai vienu vienīgu vārdu!»

«Es nezinu, kā tevi mierināt, es redzu tavu bērnu un tomēr neatrodu viņu. Es tev varu pateikt tikai vienu patiesību, ko atklājusi mana asiņojošā sirds: kas dzīvo, tam jācieš, kas smejas, tam būs jāraud un jāzaudē tas, kas viņam ir!»

Sapa aizklāja rokām seju.

Piepeši caur mazās istabiņas atvērtajām durvīm atskanēja bērna balstiņa: «Māmiņ!» Uz sliekšņa parādījās Leopolds, garā kreklā, apaļiem, veselīgā miegā piesarkušiem vaigiem, rokā tam bija mazs koka zirdziņš bez galvas un ar vienu līdz pusei nolauztu kāju.

Sapa uzlēca augšā, piesteidzās pie zēna, paķēra viņu un raudādama piespieda pie krūtīm.

Paters Dezertus bija piegājis pie durvīm; likās, it ka viņš vēlreiz gribētu atgriezties; bet tad viņš smagi atvilka elpu, aizklāja ar roku acis un atstāja māju.

Gitli arvien vēl gulēja uz ceļiem, aizsegusi seju rokām. Tikai kad Sapa atgriezās pie gultas, meitene pacēla iekaisušās acis, pavērās savā māršā un izmisumā un sāpēs sažņaudza rokas.

Sapa nometās pie gultas ceļos, nolika zēnu zemē un, ar pūlēm apvaldīdama elsas, teica: «Paskaties, Leopoldiņ, — tava māsiņa, paskaties — ej, sniedz viņai rociņu un saki: lai Dievs stāv tev klāt, mana māsiņa, mana mīļā!»

Leopolds paskatījās uz mierīgo, it kā sapņos smaidošo bērnu, pēc tam atkal pavērās mātē un jautāja: «Kāpēc?»

«Tā tev nav jājautā, Leopoldiņ, dari tikai ko es tev saku, izdari to!»

Leopolds izstiepa roku; sajuzdams stīvās rociņas aukstumu viņš nobijās un nevarēja izrunāt nevienu vārdu. Bailīgi viņš paskatījās mātē un izstiepa rociņas. Sapa viņu apkampa, ar jaunu spēku no viņas sirds izlauzās līdz šim ar tādām pūlēm apvaldītās sāpes, šņukstēdama viņa sēdēja uz grīdas un viņas asaras slacināja zēna seju.

«Māmiņ, māmiņ!» bērns iesaucās un, redzēdams māti raudam, sāka raudāt arī pats. Gitli piecēlās un iestreipuļoja savā istabiņā; iekšā, pie atvērtā loga, viņa sabruka. Spožs rīta saules stars krita uz meitenes noliekto galvu.

Arā audās Lieldienu spožums un mirdzums; Ahe burbuļoja un kaimiņu sētās sāka dziedāt gaiļi. Augļu kokos, kuru pumpuri jau vērās ziedos, čivināja zīlītes, tās lidoja no vienas puses uz otru un nesa savām ligzdām salmiņus.

X

Neskatoties uz Lieldienu gaišo sauli, jau tā karstajā Egļu māju māla krāsnī kurējās uguns. Pats saimnieks sēdēja pie galda kreklā un nesteigdamies strēba no lielās piena zupas bļodas, kas atradās viņam priekšā. Bija apmēram devītā rīta stunda, un viņš ar Zanzu tikko bija atgriezies no dievkalpojuma. Meiča stāvēja pie sienā iemūrētā alvas spoguļa un, pusbalsī trallinādama, pina bizē sarkanas lentītes.

«Šodien gan paters Hadamars teica stingru sprediķi,» Egļu saimnieks pēc neilga klusuma brīža sacīja.

Zanza smējās.

«Vai tu ari ievēroji, kā viņš rājās par šīsdienas dejām?»

Meiča atkal iesmējās un pārmeta pār pleciem bizes. «Tagad es dejošu jo vairāk. Un es stingri pieķeršos puišiem. Lai man nepaslīdētu kāja.»

Egļu saimnieks nevarēja parunāt, jo patlaban viņa mute bija pilna; viņš tikai piedraudēja ar karoti; kad viņš bija norijis, viņš sāka smieties. No blakus istabas atskanēja raudulīgi ķērcoša sievietes balss: «Zanza!»

«Jā!» meiča īgni atsaucās un, piegājusi spogulim tuvāk, sāka kārtot vijolīšu pušķi, kas bija piestiprināts pie viņas ņiebura; pēc tam viņa paraustīja uz pieres nokārušās matu sprogas.

«Māte sauc, vai dzirdi!» Egļu saimnieks atgādināja viņai.

«Es jau dzirdēju!» Zanza atteica, bet nekustējās ne no vietas.

Egļu saimnieks nopūtās un strēba tālāk.

«Saimniek! Saimniek! Nāc vismaz tu!» blakusistabā atkal atskanēja īdzīga balss.

«Tā tik ir sieva!» Egļu saimnieks norūca. «Nejauj pat mierīgi paēst!» viņš pakratīja galvu, kā palīdzību meklēdams pavērās griestos, nolika pie malas karoti un gribēja celties augšā.

Piepeši laukā uz akmeņiem atskanēja naglotu kurpju troksnis un gar logu paslīdēja ēna.

«Zanza!» zemnieks steidzīgi sacīja. «Ieej pie viņas, es tevi lūdzu, un paliec kādu brīdi tur. Tur nāk kāds, ar kuru man šis un tas pārrunājams.»

Meiča iegāja, bet ne labprāt; tiklīdz Zanza bija aizvērusi istabas durvis, uz sliekšņa parādījās Vollrats; viņš izskatījās tā, it kā būtu ieradies tieši no sāls kausējamās pannas; viņa piesarkušā seja un rokas spīdēja sviedros; varēja redzēt, kā uz kakla un deniņos pulsēja piepampušās dzīslas; viņš elsoja ļoti smagi, piesteipuļoja pie sola, nokrita uz tā un piespieda pie krūtīm dūres.

Egļu saimnieku sagrāba bailes; viņš pašķielēja uz istabas durvīm un pēc tam klusi jautāja: «Polcer, kas tev kaiš? Es negribu domāt, ka …»

«Paskaties, kura stunda, saimniek!» Volfrats ķērcoša balsī sacīja.

«Man nemaz nav jāskatās. Tikko pagājusi devītā stunda.»

«Un cik ilgs laiks vajadzīgs, lai cilvēks no krusta, pāri ganībām, nokļūtu šeit?»

«Piecas stundas.»

«Tātad es krustu esmu atstājis jau pirms dienas gaismas!» Volfrats piesmakušā balsī iesmējās. «To varētu apzvērēt visi. Arī tu!»

Egļu saimnieks nobālēja. «Vai tu domā, ka tas būs jādara?»

Volfrats paraustīja plecus, noslaucīja ar piedurkni no pieres sviedrus un piecēlās; viņš atkal elpoja mierīgi, viņa seja bija pelēka kā siena. Viņš piegāja pie galda, iebāza roku kabatā un pasniedza zemniekam koka kārbu: tā bija tik mitra, it kā būtu gulējusi ūdenī.

«Še, ņem!» viņš teica. «Krustiņš tev jāizgriež pašam. Man bija jāsteidzās.»

Zemnieks attaisīja kārbu, kurā atradās asiņainā sirds, un atkal aiztaisīja to. «Vai asinis arī tev ir?»

Volfrats pamāja galvu un iebāza roku sava kamzoļa kabatā. «Ja man tās nebūtu, kālab tad es to būtu darījis?» Viņš nokāra galvu un drebošu roku noglauda matus.

Zemnieks bailīgi paskatījās viņā un saknieba lūpas; tad viņš piegāja pie kāda skapja; noglabāja tur kārbu un izņēma mazu maisiņu; kad viņš to lika uz galda, kaut kas nošķindēja.

«Vai tu neesi dzirdējis, saimniek, kā patlaban izskatās manās mājās?» Volfrats jautāja.

«Dzirdējis es neesmu neko. Bet neraizējies! Šai maisiņā ir droša palīdzība.»

Volfrats dziļi atvilka elpu un klusēja; Egļu saimnieks pa to laiku noskaitīja uz galda desmit Zalcburgas šiliņus un divpadsmit hellerus.

«Ņem! Tos tu esi nopelnījis.»

«Tu domā?» Volfrats paņēma naudas gabalus un izstiepa roku: «Es nezinu, kas tas ir, bet man liekas, it kā naudai būtu sarkans mirdzums?»

«Muļķības!» zemnieks nomurmināja. «Naudai ir sudraba krāsa.»

«Tā? Tad manas acis mani laikam māna. Jeb varbūt tāda izskatās mana roka.» Viņš iebāza naudu kabatā. «Bet vai zini ko es tev teikšu, saimniek? Ja gadītos, ka sāk par kaut ko taujāt, tad tev jāzina tikai tas, ka es vakar ap astoto stundu aizgāju projām. Pagāja septiņas stundas, kamēr es to uznesu Sarkanajā augstienē. Bet tādam Dieva tēlam ir svars. Tad es to pienagloju pie krusta, šo darbu es pabeidzu pirms rīta ausmas un tūlīt griezos atpaka); ap devīto stundu es ierados šeit. Ka es ce|u no krusta līdz tavai mājai veicu trīsarpus stundās, tas tev nav jāzina.»

Egļu saimnieks ieplēta acis un pakratīja galvu.

«Nu paskaties uz mani, kā es izskatos! Lai tu zinātu ko atbildēt, ja kāds tev prasītu. Vai ne tā? Manā seja nav ne mazāko sodrēju pēdu, uz mana kamzoļa nav neviena asins traipa.»

Egļu saimnieks, kura seja pieņēma tādu krasu, it ka tā būtu noziesta ar kaļķiem, stostījās: «Mīļais Dievs, Polcer, ko tu esi izdarījis?»

«To pašu, ko es desmitām reižu esmu darījis kara, kad kāds gribēja ķerties man klāt.» Viņš pacēla un ātri nolaida dūri, pie kam viņa acis drūmi iekvēlojās. «Tam tā bija jābūt.»

«Polcer, Polcer!» zemnieks iestenējās un sasita rokas.

«Turi muti! Ja to kāds dzirdētu un pastāstītu tālāk, tev neklātos labi. Un tu jau zini, kur dzīvo bendes kalps! Pagājušā nedēļā viņš iegādājies jaunu ratu, jo veco viņš salauza stiepjot uz tā Matauzeru, kas pēdējā devu naktī [4] bija nodūris klostera kalpu. Tātad sargies! Es palīdzēju tev un sev. Tagad tālākais arī jānes mums abiem.» Volfrats pagriezās uz durvju pusi.

Egļu saimniekam sāka trīcēt kājas; viņš gribēja steigties Pokeram pakaļ, bet nevarēja paspert ne soli. «Polcer!» viņš ķērca. «Un šaujamais ierocis? Dieva dēļ, tu taču to nebūsi atstājis tādā vietā, kur kāds nevēlams cilvēks to atrastu?»

«Nē. To es pievācu, un tagad tas guļ kalnu strauta dziļākā vietā, tam piesiets tāds akmens, ko neizcels nekādi ūdeņi. Man tikai gribētos, lai tam gulētu blakus arī kaut kas cits! Bet es to nevaru no savām krūtīm izraut.» Viņš iesita ar dūri sev pa krūtīm, vēlreiz klusi atsveicinādamies pamāja galvu un atstāja istabu.

Šoreiz viņš nelēca pāri dārza žogam, bet izgāja atpakaļ uz ielas un iegāja savā mājā caur dārza vārtiņiem. Kādā dārza stūrī Leopolds ķerstīja vistas, kas kladzinādamas bēga uz visām pusēm. Volfrats gribēja viņu pasaukt, bet pēc tam pakratīja galvu: «Šodien zēns nedrīkst pieskārties manai rokai.» Vilcinādamies viņš iegāja mājā; priekšnamā, kura durvis bija atvērtas, iespīdēja saule; bet kad Volfrats pārkāpa slieksni, viņa melnā ēna aizsedza gaišo svītru. Un kāds te bija klusums! Neviens nesauca viņa vārdu, neviens nesteidzās viņam pretī. Laikam bērns guļ, un viņas baidās, ka tas nepamostās. Viņš noāva kurpes un iegāja istabā.

Viņa sieva sēdēja pītajā krēslā pie gultas. «Labdien, Sapa!» viņš nedroši teica. Viņa neatbildēja, bet. salikusi rokas klēpī, izspūrušiem matiem pār pleciem, stīvām acīm, kurās asaras jau bija izsīkušas, raudzījās viņam pretī.

«Saki taču kādu vārdu! Kā bērnam klājas?»

Viņa gribēja runāt, bet tikai klusi pakustināja lūpas; piepeši viņa skaļi iekliedzās.

Viņš paskatījās uz bērnu, un tas, ko viņš ieraudzīja, lika viņam nodrebēt. «Neraizējies, Sapa, neraizējies!» viņš izdvesa un izrāva no kabatas ādas maciņu, uz kura bija redzami brūni plankumi, un kurš Volfrata rokās trīcēja. «Neraizējies, Sapa! Skaties, es kaut ko atnesu, tas palīdzēs. Pārvaldnieka bērnam arī tas palīdzējis. Dod kādu karoti!»

«Polcer!» viņa griezīgi iekliedzās un drebošām rokām ieķērās matos. «Mūsu bērns! Mūsu mīļais bērns! Ak mans Dievs, mans Dievs!»

«Sapa?»

Viņš pieskrēja pie gultas un norāva palagu, kurā bija ietīts nekustīgais ķermenītis. Viņa seja kļuva pelēka kā pelni, vienu roku tas piespieda pie krūtīm, no otras izkrita maciņš, no kura uz grīdas izbira sarecējušu asiņu drupatas. Pēc tam viņš klusi sabruka, kā vērsis, kura pieri ķēris cirvis.

«Polcer!» ieķērcās Sapa un centās viņu piecelt.

Vai tie bija šņuksti vai piesmakuši smiekli, kas gandrīz noslāpēja viņa sajukušos vārdus? «Tātad viss veltīgi, viss, viss! Un pareizi! Jā, tā tam bija jānotiek. Te nu mans bērniņš guļ. Un augšā savās asinīs guļ otrs.»

«Svētais Kungs Jēzus!» Sapa iekliedzās. «Polcer! Polcer!»

Kā apjucis viņš paskatījās uz augšu, viņa ķermeni sagrāba trīsas. Viņš bija pateicis pārāk daudz. Tagad viņam bija jāizstāsta viss. Viņš apkampa Sapu abām rokām un iestenēdamies iespieda savu galvu viņas klēpī; dobjā balsī viņš atzinās savā noziegumā. Viņš izstāstīja visu: kas viņu spiedis tapt par malumednieku, kā tas viss augšā noticis, ka viņam bijis jāizvēlas starp postu, cietumu, moku solu — un starp to, ko viņš izdarījis.

Sapa sēdēja gluži baltu seju, kā mirusi, rokas, kuras viņa bija uzlikusi uz vīra galvas, drebēja. Kad viņš apklusa, viņa izstiepa roku uz izvandīto spilvenu pusi un saņēma sava bērna sastingušos pirkstiņus. «Pateicies savam radītājam, mans mīļais bērns, ka tev tas vairs nebija jāpiedzīvo!»

«Sapa!» viņš iestenējās.

Viņa nolieca seju un pavisam klusi teica: «Vai tu zini, Polcer? Vai tu zini, ko tu esi izdarījis? Ne jau viņu vienu tu esi nokāvis. Mūs visus, sevi un mani, un savu mazo zēnu, un . ..»

Viņš uzspieda viņai uz mutes roku.

«Nē, Sapa, nē! To nezina neviens! To zina tikai viens vienīgs cilvēks, kam pašam jābaidās runāt. Un ja viņi arī mani stieptu uz moku sola, es tomēr neatzītos. Eš neesmu izdarījis nekā cita, ka tikai pienaglojis mūsu Dievu pie krusta. Un ja viņš pats vēl būtu dzīvs un izveseļotos …»

Viņš pēkšņi apklusa un izbijies pacēla galvu. Pēc tam viņš spēji uzlēca augšā, savilka dūres un kā sastindzis raudzījās istabiņas durvis.

Uz sliekšņa stāvēja Gitli; viņas trīcošās rokas meklēja pie stenderēm atbalstu, likās, ka viņa saļims. Viņas šausmu pilnais skatiens, viņas izķēmotā seja liecināja, ka viņa visu dzirdējusi.

<Tu!» Volfrats viņai uzkliedza. «Ko tu gribi?»

Kā atgaiņādamās viņa izstiepa savu roku, viņas šaurie pleci raustījās aiz šausmām un, grābstīdamās gar sienu, viņa gribēja nokļūt pie durvīm.

Izgrūzdams lāstu viņš nostājās tai ceļā. «Kurp?»

Kā lūgdamās viņa pacēla rokas. «Pie viņa! Pie viņa! Vai nu viņš būtu miris vai dzīvs. Laid mani, laid mani! Man jāsteidzas pie viņa.»

Pie viņa? Kāpēc pie viņa?»

«Tāpēc, ka es nomiršu, ja man būs jāpaliek šeit!» Kā prātu zaudējusi viņa saķēra Polcera roku un centās to atvilkt no durvīm. Viņš atgrūda to atpakaļ, un viņa nogāzās gar zemi; bet tad viņa piecēlās un metās atkal viņam virsū.

«Meitēn!» viņš nošņāca. «Ne soli tu nespersi no mājas, jeb …» Viņš paķēra no sienas cirvi.

«Augstais Dievs! Polcer!» ieķērcās Sapa, bet viņai nebija spēka piecelties.

Gitli izplēta rokas un nostājās brālim priekšā. «Cērt, cērt! Viņu jau arī tu nokāvi. Mani nokaudams tu man sagādāsi tikai prieku. Cērt! Vai tev bail? Tu domā, ka ar vienu jau pietiek? Tad ej nost no durvīm un atbrīvo man ceļu!»

Viņas acis zvīļoja, likās, ka viņa šai stundā būtu izaugusi un kļuvusi vecāka.

Viņš nolaida cirvi un dzirkstošām acīm vēroja meiteni. «Tu paliksi!»

Likās, ka viņa grib abām rokām ķerties viņam krūtīs; bet tad viņa apdomājās un piegāja pie gultas. «Paskaties uz savu nabaga bērnu! Es viņu mīlēju vairāk nekā pati sevi. Šonakt man bija sajūta, ka spēki mani atstās lūdzot par viņu Dievu. Paskaties, tagad es lieku savu roku uz viņa aukstās sirds: nekad un nevienam es neteikšu, ko es zinu! Vai tagad tu esi apmierināts? Tad atbrīvo man ceļu!»

«Tu paliksi, es tev saku! Un iekams es nebūšu ar tevi mierīgi izrunājies …»

«Tad aizturi mani, ja tu to vari!»

Viņa vēl nebija izteikusi šos vārdus, kad bija jau savā istabiņā; viņš nojauta viņas nolūku un steidzās pakaļ; bet viņš vēl nebija sasniedzis slieksni, kad Gitli jau bija uz palodzes. Ar vienu dūres sitienu viņa saplosīja plāno loga rāmja aizlīmējumu, izlēca ārā un izskrēja uz ielas.

«Gitli, Gitli! Meitēn! Es tevi lūdzu, Dieva dēļ! Gitli! Gitli!» viņas brālis tai kliedza pakaļ.

Lai nekā nedzirdētu, viņa aizbāza rokām ausis. Tā viņa skrēja uz priekšu.

Viņā bija tikai viena doma: pie viņa, pie viņa! Viņa sev nejautāja, kas tik piepeši bija pamodies viņā, kas apklusinājis visas pagājušo stundu sāpes, lai to vietā stātos vēl dziļākas, kas viņai liek atstāt brāli, lai neatturami steigtos pie otra, kas pirms dažām dienām bija viņai vēl pavisam svešs. Viņa nejautāja: vai viņš jau neguļ miris savās asinīs? Vai viņš vēl dzīvs? Kā viņa gribēja viņam palīdzēt? Vai viņa ar saviem vājiem spēkiem vispār varēs viņam palīdzēt? Viņa sev nejautāja un neatbildēja nekā, viņai bija tikai viena doma: pie viņa, pie viņa!

Viņā bija pamodusies, viņu dzina un neļāva viņai atjēgties atbrīvojusies daba, kas uz šo sešpadsmitgadīgo bērnu iedarbojās tāpat, kā uz tūkstošgadīgu akmeni, kas apsūnojis mierīgi guļ uz stāvas klinšu kraujas; vai nu to skar kada mežazvēra vai ceļinieka kāja, nejaušas lietusgāzes ūdeņi, vai cits kāds gadījuma trieciens izkustina to — tas neapturami drāžas uz priekšu, ne pa labi, ne pa kreisi, tikai uz priekšu, pretim nezināmam mērķim, neapsverot nekādus šķēršļus, nebaidoties ne no kāda dziļuma, neklausot nekādam brīdinājumam apstāties; vienmēr uz priekšu un uz priekšu, kamēr straujā gaita beidzas, kamēr tas sasniedzis kādu saulainu stūrīti kalna pakājē, vai arī to aprij ezera tumšā dzelme, kur tas beidzot atrod dabas nolemto mieru.

Ļaudis, kurus Gitli satika ce]ā, apstājās, noraudzījās viņai pakal un kratīja galvas. Kāda meiča, kura plīvojošām lentām bizēs gāja uz dejas vietu, un kurai Gitli paskrēja garām, sauca viņas vārdu. Gitli neredzēja un nedzirdēja nekā. Viņa tikai skrēja. Nogriezdamās Untersteinas zemnieku māju tuvumā uz kājceliņa, viņa izdzirda vijoļu un dūdu skaņas. Tā bija Lieldienu deju mūzika. Viņai neviļus bija jādomā par ziņu, ko bija atnesis klostera izsūtāmais zēns Valts. Dienu pirms tam, pēc dievkalpojuma, zēns bija sagaidījis viņu pie baznīcas vārtiem: «Mani pie tevis sūta mednieks. Man tev jājautājot, kāpēc tu esot raudājusi pārvaldnieka istabā. Un rīt, kad viņš ieradīsies uz Lieldienu dejām, man tas viņam būs jāpastāsta.»

Tātad Haimo bija domājis par viņu. To interesēja viņas bēdas. Un viņš bija gribējis ierasties uz dejām, dejot ar viņu! Un tagad? Un tagad?

«Haimo! Haimo!» viņa iesaucās un skrēja tālāk, kamēr krogā mežonīgas gaviles un troksnis pārspēja vijoļu un dūdu skaņas.

Tikko bija beigusies kāda deja. Zanza iznāca no kroga. Piesarkušiem vaigiem, bet ne visai priecīgām acīm. Kā kaut ko meklēdama, viņa raudzījās apkārt, aizgāja līdz ielas vidum un īgni vēroja ceļu.

No pretējās puses nāca kāds jauns, slaids jauneklis,, patīkamu seju un labsirdīgām acīm. Viņa mazliet uz priekšu noliektais stāvs un mīkstās rokas liecināja, ka tas ir koktēlnieks. Ieraugot jaunavu, viņa acis iemirdzējās priekā. Smaidīdams viņš piezagās Zanzai un aizspieda viņai ar rokām acis. «Uzmini!» viņš pārgrozītā balsī teica. «Kas es esmu?»

Zanza smējās un satvēra viņa rokas. «Kāds, kuru es gaidīju!» Šī atbilde lika viņa sejai iekvēloties priekā, bet viņš to nelaida vaļā, tagad viņš gribēja dzirdēt savu vārdu. «Kas es esmu?»

«Kāds, ko man atsūtījis Sarkanās augstienes Dievs.»

Viņš smējās. Viņš bija izgriezis «Dievu», kas bija sists Sarkanās augstienes krustā. Smalka meiča, šī Zanza! Viņa bija asprātīgāka par visām! Bet tieši tāpēc viņai bija jāmin viņa vārds, tagad jo vairāk!

«Kas es esmu?»

«Tas, kas šonakt, atnezdams tnan pušķi, ko es patlaban nesu pie krūtīm, neiedrošinājās pieklauvēt pie mana loga!» Pēkšņi Zanza sagrāba jaunekļa rokas, apņēma tās sev ap kaklu un smaidīdama atskatījās atpakaļ. Bet, ieraudzījusi jaunekļa seju, viņa pārstāja smiet. «Ulrihs? Tu?» Un kad viņš vēl mēģināja to aizturēt, viņa dusmīgi to atgrūda.

«Bet Zanza? Es taču tas biju…» Un viņš norādīja uz vijolītēm, kas bija piespraustas pie viņas ņiebura.

Dzirkstošām acīm viņa nostājās tam priekšā. «Tu? Tu man atnesi šo pušķi?» Nejauki iesmiedamās viņa norāva puķu pušķi un iesvieda to jauneklim sejā. «Še tev mans paldies!»

Ulrihs nobālēja, bet Zanza nozuda krogū. Viņai bija jāiziet cauri mājai un pagalmam, lai nokļūtu šķūnī, kurā tika dejotas Lieldienu dejas. Tur bija trokšņaini un jautri; augštelpā, sienā, sēdēja divi vijolnieki un viens dudinieks, kas pašreiz taisījās sākt jaunu deju. Atsevišķi pāri jau .-stājās rindā, sievietes smējās, vīrieši trokšņoja un piecirta kājas.

Zanza apstājās šķūņa vārtos un skaļā balsī, pārspējot vispārējo troksni, uzsauca: «Puiši! Kurš no jums ir pats nabagākais un neievērojamākais?»

Iestājās klusums, visu sejas pagriezās pret viņu; neviens negribēja būt nabagākais un neievērojamākais. Zanza nostājās šķūņa vidū.

«Vai šeit nav kāda, kuru neviena negrib?»

«Guzasjuris! Guzasjuris!» jaunavas cita caur citu kliedza.

Zanza skatījās apkārt un ieraudzīja kādā šķūņa kaktā jaunekli, bakurētainu seju un trulām acīm; kas i^iz to paskatījās, tam nebija vairs jājautā, kāpēc viņu sauc par Guzasjuri. Zanza piegāja klāt un saņēma viņa roku. «Nāc, Juri! Šodien es dejošu tikai vienu deju. Un to es dejošu ar tevi. He, muzikanti! Uzraujiet vienu!»

Juris te sarka, te bālēja; redzēdams, ka Zanza runā nopietni, viņš skaļi iegavilējās, lepni saslējās un apkampa jaunavu.

Ieskanējās vijoles, iedūdojās dūda, bet citi pāri nedejoja; jaunekļi un jaunavas nostājās aplī un smiedamies un aurēdami raudzījās Zanzas un Guzasjura dejā.

Kad ap pusdienas laiku doma baznīcas zvanu skaņas viļņoja pāri kalniem un ielejām, Gitli jau bija sasniegusi kalnu ganības. Viņas spēki gandrīz jau bija izsīkuši, un tomēr viņai vēl stāvēja priekšā tāls, tāls ceļš. Pāri atklatajām kalnu ganībām, no kurām varēja saredzet Krusta mežu, viņa vēl skrēja pilnā sparā. Bet kad viņa sasniedza kādu stāvu, dumbrainu nogāzi, kur pavasara lietus bija izdzēsis visas taku pēdas, viņai aptrūka elpas un kājas arī atsacījās kļausit. Nogurusi līdz nāvei viņa noslīga uz kāda zālaina laukumiņa; raudāt viņa nespēja, tikai kunkstēt. Nogūlusies ar krūtīm uz zemes, viņa iespieda karsto sēļu vēsajā mauriņā un ieķērās ar rokām zālē. Likās, ka viņa nobeigsies, nosmaks. Un tomēr viņa nejuta pati savas sāpes, nedomāja par sevi, tikai par viņu. Sabrukusi un bezspēcīga viņa gulēja šeit — un viņš atkal augšā, noasiņojot, mirstot. Viņa piecēlās sēdus un kalnu bezgalīgajā klusumā sāka skaļi kliegt: «Hoidooh! Ļaudis! Palīgā!»

Neviens viņai neatbildēja; viņa dzirdēja tikai savu atbalsi, kas atkārtojās ir klinšu sienās, ir mežos.

Kāpēc gan viņa nebija saukusi palīgā ļaudis tur, kur tie bija? Ielejā, sādžā. Vai viņa bija domājusi par zvērestu, ko viņa bija devusi uzliekot savu roku uz bērna aukstās sirds? «Ak Dievs, šis bērniņš, šis bērniņš!» Tagad viņa atkal varēja raudāt. Jeb viņa bija domājusi, ka brīnišķīgā kārtā viņa viena pati varēs viņam palīdzēt, viņu izglābt un izdziedināt? Nē, nē! Ne par ko viņa nebija domājusi, ne par vienu, ne par otru jautājumu — viņa tikai bija skrējusi un skrējusi, akla un nedzirdīga, nekā nedomājot, kā ārprātā. Un tagad viņa gulēja šeit, tik tālu no viņa, un vēl tālāk no cilvēkiem ielejā. Un ja viņam būs jānoasiņo, jānobeidzās sāpēs un mokās, tad tā būs viņas vaina, tikai viņas vienas vaina!

Viņai bija jānokļūst pie viņa, viņai tas bija jāizdara, un ja arī viņa lauztu sev kājas, ja arī viņai nokristu visi locekļi. «Haimo! Haimo! Skaties, es jau eju!» Ar pūlēm viņa piecēlās, elsodama viņa pārvarēja stāvo nogāzi. Nonākusi augšā, tumšajā mežā, viņa brīdi atspiedās pie kāda koka atvilkt elpu, pēc tam viņa streipuļoja tālāk. Nelielais slīpums un iemītā taka padarīja viņas soļus vieglākus.

Piepeši viņa apstājās un sāka klausīties; aiz takas līkuma vēlās akmeņi, viņa izdzirda smagus soļus, it kā kāds soļotu kailām kājām. Viņas sirds iesila priekā. Tas bija mīļā Dieva sūtītais palīgs! Viņa jau gribēja to saukt, bet skaņa iesprūda viņas kaklā.

Takas līkumā parādījās lācis: nodūris lielo galvu, viņš ošņadams lēni soļoja uz priekšu. Pati labi neapjēgdama, ko viņa dara, Gitli sagrāba kādu akmeni un pacēla roku sviedienam; bet kad lācis pacēla galvu, viņa aiz bailēm sastinga. Viņa gan kustināja lūpas, bet tikai domās varēja skaitīt pazīstamos «lāča vārdus»:

«Vectētiņ, pinkainīt, Mīkstķepiņ, mežainīt, Mani neaizskar, Zobu izlauzt var, Slēp savu ķepu, Ej tālāk slēpu, Klusi tipini, No kalna ripini!»

Kā lācis, tā arī meitene stāvēja nekustēdamies viens -otram pretim; Gitli ar paceltu roku, gandrīz pārakmeņojusies aiz bailēm; lācis arī bija pārsteigts, gandrīz nobijies no negaidītās parādības. Kādu brīdi viņš, galvu pieliecis, noraudzījās meitenē, pēc tam nopurinājās, nogriezās sāņus un sīkiem solīšiem nozuda kokos. Akmens izkrita no Gitli rokas, viņa atkal atguva varu pār saviem locekļiem un, ārprātīgu baiļu dzīta, drāzās uz priekšu. Viņa nebaidījās par savu dzīvību. Briesmas bija pāri. Bet lācis bija nācis no tās puses, kurp viņai bija jāiet! Bailēs viņa iztēloja ainu, kas lika nodrebēt viņas sirdij. Viņa skrēja un skrēja; viņas nogurums bija galīgi pazudis. Šausmas, izmisums un rūpes bija atdzīvinājuši viņas dziestošos spēkus.

Tagad viņa jau bija sasniegusi kalnu ieleju un varēja saredzēt krustu, ko augstienē apspīdēja saule.

Tad viņa devās augšā pa pēdējo nogāzi. Viņai bija bieži jāapstājas. Ne nogurums, bet sirds bailes par gaidāmo skatu stindzināja viņas locekļus un neļāva elpot. Visas dvēseles mokas atspoguļojās viņas izmisuma pilnajās acīs.

Streipuļodama viņa sasniedza augstieni. «Haimo! Haimo!» Laukumā pie krusta nebija nekas redzams. Tikai pa daļai jau izžuvusī asiņu peļķe norādīja vietu, kur viss bija noticis. Arī uz krusta un Pestītāja tēla bija asiņu plankumi. «Tu! Tu biji klāt un ļāvi tam notikt!» Pēc tam viņa sāka atkal kliegt: «Haimo! Haimo!» Neviens neatbildēja. Piepeši Gitli ieraudzīja asiņu pēdas, tās veda uz mednieka būdiņas pusi. Viņā atdzīvojās priecīga cerība: Haimo bija dzīvs, viņam vēl bija pieticis speķa piecelties un aizvilkties uz būdiņu. Nemitīgi saukdama mednieku, viņa sekoja asinīm iezīmētajām pēdām. Un katra jauna lāse, ko viņa ieraudzīja, kas viņai rādīja ceļu, sagadāja viņai jaunas, smeldzošas sāpes.

Viņa tuvojās būdiņai, bet arvien vēl viņas vaimanu pilnais sauciens palika bez atbildes. Kad būdiņa atradās tikai akmens sviediena tālumā, viņa ievēroja, ka durvis aiztaisītas. Tas pildīja viņas dvēseli jaunām bailpm.

Biezie kropļaino priežu krūmi izbeidzās un sākās līdums — un pēkšņi viņa to ieraudzīja gu|am uz takas, nekustīgu, aptašķītu asinīm; galva bija iekritusi novītušajā zālē, rokas atmestas atpakaļ, bet pirksti arvien vēl turēja kalnu kūju un šaujamo stopu.

«Haimo! Haimulīt!» viņa sāpēs un priekā iesaucās, nomezdamās pie viņa ceļos. Viņa satvēra Haimo rokas, kratīja tās, pacēla viņa galvu. Viņa vaibstos nebija redzamas nekādas dzīvības zīmes, no viņa pusatvērtās mutes nenāca nekāda jūtama dvaša; iekritušie vaigi bija bāli, lūpās un aizvērtie acu plakstiņi bija iezilgani. Tomēr viņas sirdī vēl nezuda cerība; viņa nevarēja pašu ļaunāko iedomāties, viņa nevarēja ticēt, ka viņš būtu miris, — neiedomājamam jau netic — viņa turēja to savās rokās, juta viņa ķermeņa siltumu! Un vaimanām nebija laika, viņai bija jāpalīdz, jāpalīdz, jāpalīdz!

Kādā dziļā klinšu aizā viņa ieraudzīja sniega piku, noskrēja lejā, nometās ceļos un sagrāba cik viņas rokas varēja saturēt. Viņa sāka berzt Haimo seju ar sniegu; uz viņa vaigiem parādījās viegls sārtums, bet iesnaudusies dzīvība vēl negribēja mosties. Ko darīt? Ko darīt? Piepeši viņa atcerējās teicienu:

«Divas piles sārtu dar*…»

Sniega rozes sakne! Kvēlojošām acīm viņa raudzījās apkārt. Gandrīz simt soļu tālumā, kādas augstas klints piekājē viņa ieraudzīja sniega rozei līdzīgu krūmu; viņa devās turp — un nebija maldījusies: uz novītušajiem stiebriņiem vēl karājās dažas noziedējušas lapiņas. Ar pirkstiem viņa izraka sakni un, steidzoties atpakaļ, noslaucīja ir to, ir rokas savos lindrakos.

Viņa atkal nometās pie Haimo ceļos, pārlauza sakni divos gabalos, turēja abus virs viņa mutes un spieda tik ilgi, kamēr divas lielas lāses uzpilēja uz viņa lupām. Viņa gaidīja un nenovērsa no Haimo mutes acis. Bet viņa lūpas palika mierīgas, viņa rīkle nekustējās.

Viņa sakratīja Haimo plecus un sāka pie viņa auss raudāt: «Haimo, norij taču, es tevi tūkstoškārt lūdzu, Haimo, norij taču!» Viņa gaidīja atkal — un atkal veltīgi. «Ak Dievs, ak Dievs, ko lai es iesāku?»

Viņa paņēma sniega piku un sāka to savu roku siltumā kausēt; ūdeni viņa pilināja uz Haimo lūpām. Viņa mute pamazām pildījās ar ūdeni, viņa ķermenis saraustījās, viņš dziļi ievilka elpu, norīstījās un atkal gulēja pavisam mierīgi; viņš bija norijis un tagad vienmērīgi elpoja.

Šņukstēdama un smiedamās aiz prieka, Gitli apkampa viņa galvu un pievilka to sev pie krūtīm. No Haimo dvašas viņa juta, ka elpa kļūst spēcīgāka, viņa redzēja, ka vaigi pamazām atgūst krāsu. Viņa rokas sakustējās, viņš mazliet pagrieza galvu, lēnām atvēra acis un ilgi, ilgi ķā nemaņā raudzījās meitenē. «Vai tu mani pazīsti, Haimo, vai tu mani pazīsti?» viņa satraukta jautāja un atlieca galvu, lai viņas asaras neuzkristu uz viņa vaiga. «Vai tu mani pazīsti? Paskaties taču, es tā esmu, es, Gitli!» Tagad viņš to pazina. Dziļš elpas vilciens sacēla viņa krūtis, viņa acis iemirdzējās, uz viņa mutes parādījās smaids. Viņš gribēja runāt, bet mēle viņam neklausīja.

«Nenogurdini sevi, tu nedrīksti runāt!» viņa to rāja un, palikusi roku zem viņa galvas, palīdzēja piecelties. «Nāc, turies pie manis, tā! Atspiedies stingrāk! Redzi, tas jau ir pavisam labi, pavisam labi!» Viss viņas ķermenis līgojās zem nespēcīgā vīrieša svara, kurš bija apķēries viņai ap kaklu. Un tomēr viņa to dabūja uz kājām. «Tā, un tagad pasper vienu solīti! Un tagad vēl vienu! Tā, tā!» Viņš mazliet pagrieza galvu sāņus un ar brīvo roku kaut ko taustīja. Viņa to saprata: viņš negribēja šķirties no sava ieroča, tas bija daļa no viņa dzīvības; kad viņš pie krusta bija atmodies no savas dziļās nesamaņas, pirmo skatienu viņš uzmeta savam šaujamam stopam, un iekams viņš sāka vilkties projām, vispirms viņš iebāza makstī savu mednieka dunci, kas vēl bija sarkans un mitrs no viņa paša asinīm.

Gitli noliecās kopa ar viņu, un tā viņai izdevās satvert šaujamo stopu. «Skaties, Hamo, skaties, te jau tas ir! Bet tagad iesim, iesim! Mums jālūko nokļūt mājās. Kalnu spieķi es pārnesīšu vēlāk, tagad man tas jāatstāj. Tagad man rokas aizņemtas tevi turot!» Viņa pārsvieda šaujamo stopu pār pleciem un satvēra atkal nevarīgo mednieku; tā viņa vilka Haimo tālāk, soli pa solim, viņa priecājās par katru pēdu, ko bija veikušas viņa nespēcīgās kājas, kā par karstā cīņā iegūtu dārgumu; katru viņa drebošo kaju kustību uz priekšu viņa maigi cildināja kā īstu varoņdarbu. Reiz viņš iestenējās un noraustījās.

«Haimo!» viņa bailēs iesaucās.

Viņa izrunāja Haimo vārdu tādā uztraukumā, ka šī skaņa, kā likās, iedvesa viņam jaunus spēkus; viņš savīstīja dūres, it kā pārvarēdams sāpes, pavērās viņā un pakratīja galvu, likās, ka viņš gribētu teikt: «Man jau nesāp!»

Un atkal viņi vilkās tālāk, soli pa solim. Beidzot viņi sasniedza būdiņu; ar lielām pūlēm meitene novietoja Haimo gultā; viņa to noguldīja uz vilkādas un palika zem viņa galvas savīstītu segu. Tad viņa pati sagrīļojās aiz noguruma; viņai uznaca reibonis; smagi elsodama, trīcošām rokām un kājām viņa ilgāku laiku kā nemaņā nosēdēja uz sola. Atspirgusi viņa ievēroja, ka Haimo atkal zaudējis samaņu. Viņa piesteidzās tam klāt; juzdama viņa mierīgo elpu un vienmērīgos, kaut arī vēl vājos sirdspukstus, viņa nomierinājās. Viņa piecēlās un saķēra rokās galvu; ko tagad vajadzētu, ko viņa varētu darīt? Šai postažā, gluži viena? Bet viņa nevaimanāja un nesūdzējās. Vispirms viņa pārdomāja un tad ķērās pie darba, strauji, bet tomēr mierīgi un apdomīgi. Tiesa, viņa pilnīgi neapsvēra nopietno uzdevumu, kāds šai brīdī gulēja uz viņas jaunajiem pleciem. Tomēr bērns jau bija kļuvis par sievieti, kas gan vēl nedzirdēja un nesaprata valodu, ko runāja viņas sirds, bet tomēr neapzināti tai padevās, kā norauta lapa padodas negaisa varai. Drosmīgi un pārliecināti viņa cīnījās par šo nāvīgi ievainoto, nevarīgo vīrieti, nenojauzdama, ka viņa cīnās par savas dzīves lielāko dārgumu, par sava mīļākā dzīvību.

Gitli patiesās jūtas viņai pašai tēlojās pavisam citādā veidā: viņa domāja, ka viņai jādara viss, lai izpirktu noziegumu, ko pie šī vīrieša bija pastrādājusi viņas brāļa slepkavīgā roka.

Sālsvīra mājā Gitli jau no agras bērnības bija dzīvojusi tādā nabadzībā, ka bija mācījusies pārvarēt dažu labu grūtību bez citu piepalīdzības. Tagad šī skola viņai ļoti noderēja. Aplūkojot telpas viņa drīz vien atrada pašu nepieciešamāko: šķiltavas un degli, sālītu gaļu, no kuras varēja izvārīt krietnu zupu, brieža taukus brūces ziedei un audeklu apsējumam; pēdējā gan bija ļoti maz, bet šim trūkumam varēja viegli līdzēt: viņa norāva sava krekla baltās, krokotās piedurknes.

Viņas mazās, čaklās rokas darīja visu ātri un veikli. Strādādama viņa tomēr neizlaida no acīm slimnieku. Caur durvīm un logu spīdēja saule; pavasarīgais, aromātiskais kalnu gaiss plūda mazajā telpā, kurā uz svaru kausiem bija likti divu cilvēku likteņi.

Gitli iekūra uguni, rūpīgi nomazgāja gaļu un uzlika to vārīties. Tad viņa izsteidzās ārā izrakt svaigu sniega rozes sakni un savākt priežu sveķus; priedes auga turpat pie būdiņas. Viņa uzdzidrināja pie uguns kādu daļu sveķu, sajauca tos ar sarecējušiejn briežu taukiem un nolika tā pagatavoto ziedi atdzist. Ūdens jau mutuļoja katliņā. Ak„ kaut jel tagad būtu vasara, Gitli nodomāja; viņa pazina visas ārstniecības zāles kalnos: viņa varētu pagatavot tik aromātisku un veselīgu zupu! Bet vēl kalnu nogāzēs neauga neviena zālīte, neziedēja neviena puķīte. Laime vēl, tā viņa nodomāja, ka mīļais Dievs radījis sniega rozes!

Viņa atnesa svaigu ūdeni un salika kādā pannā visu sniegu, ko viņa tuvākās klinšu aizās varēja sameklēt. Tagad viņai stāvēja priekšā visgrūtākais darbs; pie šī darba viņa ķērās drebošām rokām un baiļu pilnu sirdi. Galda atvilktnē viņa atrada nazi. Ar to viņa atārdīja Ilaimo kamzoļa piedurkni ievainotā pleca pusē un izārdīja pleca vīli līdz pašam kaklam. Šermuļi viņai pārskrēja pār kauliem ieraugot atklāto brūci, kas ar savām asiņainām malām līdzinājās atvērtai mutei un sarkanām lūpām. Asiņošana, kā likās, bija stājusies, bet brūcei apkārt miesa bija sapampusi un karsta.

Gitli aizklāja rokām acis; bet tūlīt viņa atguva satraukumā zaudēto drosmi. Viņa izmazgāja brūci un tik ilgi lika uz pampuma sniegu, kamēr āda zaudēja savu sārtumu un uztūkums kļuva mazāks. Tad viņā uztriepa uz kāda audekla gabala ziedi, uzlika to uz brūces un pielipināja ar sveķiem audekla malas.

Tagad tas bija veikts! «Ak tu Kungs!» viņa atviegloti nopūtās un noliecās pār Haimo. Viņš nebija pakustējies pa šo laiku; viņam nemaz neuzmostoties, nesamaņas stāvoklis bija pārvērties dziļā nespēka miegā.

Lai aizdzītu ļaunos garus, kuriem padoti gulošie, viņa pārkrustīja viņa pieri un krūtis, izvilka no gultas garu stiebru, nopina lietuvēna krustu un nolika to gultas galvgalī zemē. Tad viņa steidzās atpakaļ pie pavarda. Zupa bija trekna un garšīga; Gitli sagrieza gaļu sīkos gabalos un saberza to uz kādas tīras akmens plātnes putrā, ko viņa pēc tam piemaisīja zupai; pēc tam viņa iespieda vienu pilienu sniega rozes sakņu sulas, — tā spēcina sirdi un liek straujāk riņķot asinīm — un zupa bija gatava.

Paņēmusi vienā rokā koka karoti, otrā zupas krūzi, viņa nosēdās uz gultas malas.

«Haimo?»

Viņš nekustējās.

Viņa noliecās pie viņa auss. «Haimoli!»

Viņš dziļi atvilka elpu, izstiepās un atvēra acis.

Viņa smaidīdama pamāja ar galvu: «Paskaties, ko es tev uzvārīju! Oh, tas ir kaut kas labs!» Kā nogaršodama viņa pielika karoti pie lūpām, it kā viņai būtu''darīšana ar mazu bērnu. «Ah! Tas tiešām ir kaut kas brīnišķīgs! Vai tu gribi to ēst, jā?» Viņš mēģināja piecelties, bet viņa galva nevarīgi atkrita popējumā. «Esi jel mierīgs, nemoci sevi, skaties, tas izdarāms arī tā!» Viņa pievirzījās tuvāk, pielika pie viņa mutes karoti un, kamēr viņš, valganam acīm viņā raudzīdamies, pūlējās norīt zupu, runāja ar viņu tāpat, kā viņa simtām reižu bija runājusi ar savu mazo, mīļo Mimīkaķīti.

Vienu rūpju bērnu viņa šodien bija zaudējusi, otru rūpju bērnu ieguvusi.

Sniegdama viņam karoti pēc karotes, viņa arī pati sāka sajust lielu izsalkumu. Kopš vakardienas viņa nebija neko ēdusi. Kastē atradās rupjas maizes klaips — ar to viņai pietiks. Viss pārējais bija jāglabā medniekam. Viņa nedrīkstēja to atstāt, un varēja paiet daudz dienu, iekams kāds cilvēks ieradīsies būdiņā. Lejā neviens neko nezināja par Haimo likteni, izņemot vienu vīru, kas par to nestāstītu arī uz moku sola gulēdams. Sermuļi viņai pārskrēja pār kauliem domājot par Volfratu — brālis bija nostājies pret savu māsu ar paceltu cirvi! Viņai likās it kā viņa stāvētu plata bezdibeņa malā, pār kuru nesniedzas neviens tilts — un otrā pusē stāvētu šis vīrs. Un savādi: viņai bija tāda sajūta, it kā tas tā vienmēr būtu bijis. Kā mazs bērns viņa no tā bija baidījusies, pēc tam viņa bija sirsnīgi pieķērusies Sapai un ļoti mīlēja bērnus, it kā būtu tiem reizē ir māsa, ir māte.

Kā gaistīga ēna šī doma brīdi aptumšoja viņas gaišo prieku par to, ka Haimo bija izēdis visu zupu līdz pēdējai lāsītei. Pēc tam viņš bija aizvēris acis un gulēja atkal pavisam mierīgi.

Viņa nolika krūzi uz pavarda, nogrieza sev gabalu rupjas maizes, aizvēla pie Haimo gultas kādu koka kluci un apsēdās. Tagad viņa varēja atpūsties. Ko viņa bija varējusi, to viņa bija darījusi. Viss pārējais atkarīgs no mīļā Dieva, un no Haimo jaunā, spēcīgā organisma.

Kamēr Gitli ēda, viņas gara acu priekšā atkal aizslīdēja visas šīs dienas drūmās, sāpju pilnās un asiņainās ainas, sākot ar to nakts stundu, kad viņu bija uzrriodinājis Sapas baiļu pilnais kliedziens. «Ak, šis bērns, šis bērns!» Tik mīļš, maigs un nevainīgs radījums! Kā gan tā kaut kas varēja notikt? Vēl vakar viņa to bija turējusi savās rokās, mīļojusi un skūpstījusi, viņas sirds bija priecājusies par šo mīlīgo dzīvībiņu, ar baudu viņa bija raudzījušies zilajās, gaišajās acīs. Un kur tas viss bija šodien? Prom, pazudis, kaut kur, kur to nespēj tvert neviena roka, kur to nespēj sniegt nekādas ilgas!

«Ak, un Sapa! Mans Dievs, mans Dievs, nabaga Sapa!»

Kā smags akmens kaut kas uzgūlās uz Gitli sirds; viņa aizklāja rokām seju.

Piepeši viņa izdzirda Hairno neskaidro balsi: «Gitli!»

Aši viņa noslaucīja acis. «Jā, Haimoli, es jau esmu pie tevis! Vai tu kaut ko vēlies?»

Viņš izstiepa savu nespēcīgo roku pēc viņas, un kad Gitli satvēra to savējām, neskaidri nošļupstēja: «Gitli — lai Dievs tev to atlīdzina!»

Viņa pakratīja galvu un uzsmaidīja viņam. Viņa taēu bija izpildījusi tikai savu pienākumu.

Viņa vairs neizlaida viņa roku no savējām. Tā viņa nosēdēja vairākas stundas; te viņa noraizējusies pavērās viņā, te atkal nogrima drūmās un tai pašā laikā saulainās pārdomās, kamēr daba atprasīja savu tiesu arī no viņas. Viņas locekļi atslāba, galva noliecās uz gultas malas, un kad ārā diena pārvērtās naktī, viņa jau dziļi elpodama gulēja.

Būdiņas priekšā burbuļoja avots, un tālumā klusi šalca kalnu mežs.

XII

Lieldienu pirmdienas rītā Volfrats Polcers aiznesa sava mirušā bērna miesas uz mūžīgo dusu. Citu pavadītāju nebija — Sapa gulēja drudzī, Leopolds neskaitījās, Gitli bija projām, un kaimiņiem nebija nekādas daļas, ka sālsvīra mājās iegriezusies nāve. Volfrats Polcers un klusais bērns uz viņa pleca — tas bija viss bēru gājiens; sastingušais ķermenītis bija ievīstīts audeklā un gulēja uz dēļa, kuru Volfrats bija izgriezis tinama leļļa veidā. Sālsvīrs bija nesis savā mūžā daudz smagākas nastas, bet neviena nasta to nebija tik zemu noliekusi ka šī. Ļaudis, kurus viņš satika ceļā uz baznīcu, noņēma cepures un pārkrustījās. Kapracis jau gaidīja viņu pie kāda kapsētas stūrī izrakta kapa; tas atradās turpat pie mura.

«Es pasaukšu kaplānu,» viņš teica, «noliec bērnu pagaidām zemē.»

Volfrats palika viens; viņš atraisīja valgu, ar kuru mazais līķītis bija uzsiets uz dēļa, paņēma bērnu rokās un iekāpa bedrē; viņš novietoja mazo gulētāju uz kādas velēnas; viņš paņēma divas akmeņu plātnes, kuras kapracis bija izsviedis ārā, un pārlika tās kā jumtu pār bērna galvu, lai smiltis nespiestu viņa sejiņu. Tad viņš ieraudzīja kapelānu un brāli Mesneru, un izkāpa no bedres.

Latīņu valodā noskaitīta lūgšana, ar vīraka trauku uzzīmēts krusts, un kapelāns ar Mesneru aizgāja. Ar nabaga ļaužu līķi tiek ātri galā. Kapracis iedūra lāpstu zemē. «Vai varu sākt?»

Volfrats pamāja galvu. Bet kad kapracis bija iemetis bedrē pirmos kukuržņus, Volfrats sagrāba lāpstas kātu. «Nedari to tik rupji!»

«Man jāsteidzas, pēc stundas būs klāt cits. Tagad ļaudis mirst kā traki.»

«Tad dod man lāpstu!»

«Manis dēļ! Vai tev ir vajadzīgie trīs helleri?»

Volfrats iebāza roku kabatā un izvilka pilnu sauju spožu naudas gabalu. «Paskaties!» viņš piesmakušā baisi iesmējās. «Naudas man ir kā mēslu!» Un trīs helleru vietā, kas pēc klostera noteikumiem bija jādod, Volfrats samaksāja pusšiliņu. «Ņem vien! Bērnam taču arī kaut kas no tā jādabū!» Volfrats atkal iesmējās; bet viņa seja raustījās, un viņa rokas drebēja.

Kapracis aizgāja galvu kratīdams. «Tas ir gan savādnieks! Viņš vēl var smieties, aprakdams savu bērnu!»

Volfrats paņēma lāpstu un uzmanīgi ielika bedrē kukurzni pēc kukuržņa. Likdams pirmo kukurzni viņš teica: «Tas no mātes!» Pie otrā: «Tas no tēva!» Pie trešā: «Tas no Leopolda!» Tālāk viņš šķipelēja klusēdams. Kāpēc viņš neuzlika bērnam Gitli vārdā kādu kukurzni kā pēdējo sveicienu? Pēc vecas ieražas taču visiem vienas ģimenes locekļiem bija jānoliek kapā savs kukurznis? Vai viņam māsa bija mirusi kopš tās drūmās stundas, kad viņš pārliecinājās, ka viņas sirdij kāda svešinieka liktenis stāvēja tuvāk nekā miesīga brāļa labklājība?

Kapa kopiņa bija nolīdzināta. Volfrats iedūra lāpstu zemē un, noliecis galvu uz krūtīm un griezdams drebošiem pirkstiem cepuri, ilgi, ilgi stāvēja pie kapa. Lūgt Dievu viņš nevarēja. Viņš dziji atvilka elpu un uzlika cepuri galvā.

«Tev nebūs ilgi jāgaida, Kaķīt! Uzmani, viens sekos otram! Māte un es, un.. .» Nē, sava zēna vārdu viņš. nevarēja izrunāt.

Kad viņš novērsās no kapa kopiņas un paņēma padusē tukšo dēli, viņa bārdā noritēja divas lielas asaras.

Viņš negribēja iet pāri tirgus laukumam; tur bija par daudz laužu. Viņš aizgāja uz krāsotāja māju ar lielāku līkumu. Viņš atrada meistaru mājās. «Uzraksti man uz dēļa vārdu!» viņš teica.

«Vai tavās mājās kāds miris?»

«Viens bērns. Viņu sauca par Mārīti! Bet uzraksti labi glīti! Sarkanā un zilā krāsā. Un apakšā uzzīmē krustu! Es samaksāšu. Pēc stundas es atnākšu dēlim pakaļ.»

Pēc tam Volfrats aizgāja pie pārvaldnieka maksāt nomas naudu. Viņš sastapa Šlūtemaņa kungu īstā pirmdienas noskaņā. Un šī pārvaldnieka noskaņa bija visļaunākā. Jo svētdienās, un sevišķi augstās svētku dienās, Šlūtemaņa kungs mēdza uzturēties klostera pagrabā visilgāk; jo asāka tādos gadījumos otrā rītā bija Cecīlijas kundzes mēle; un tā kā lielāks uguns rada lielāku karstumu, tad bija pavisam saprotami, ka tādos pirmdienas rītos Šlūtemaņa kungs savā istabā līdzinājās zibenim, kas nevar izkļūt no mākoņiem un tādēļ nepārtraukti plosās un zibsnī.

Kad Volfrats pārkāpa slieksnim, Šlūtemaņa kungs viņu saņēma īstiem lamu vārdu plūdiem, likās, kā pārplūdīs kalnu strauts brāž savus ūdeņus pret pacietīgo klinti; Volfrats stāvēja pavisam mierīgs un klusēja; kādu laiciņu viņš lēnīgi pacieta šo negaisu; bet kad Šlūtemaņa kungs mirkli apstājās, lai atvilktu elpu, viņš teica: «Ko jūs tā kliedzat, pārvaldnieka kungs? Es dzirdētu arī tad, ja jūs nepūstu tik traki savas plēšas.»

Likās, ka šī pārdrošā runa pārvērtusi Šlūtemaņa kungu akmenī; viņa sarkanā seja kļuva vēl sarkanāka, viņš pacēla dūres un, skraidīdams pa istabu, rēca: «Vai tā kaut kas ir piedzīvots kristīgajā pasaulē? Kā šis cilvēks iedrošinājās ar mani runāt! Kas tam par muti! Oh! Ah! Hoho! Man, pārvaldniekam, būs jāmācās no viņa pieklājība? No sālsvīra? Vai jums labpatiktu, vai jūs nebūtu tik laipni, ko pavēlat, jūsu gaišība? Man laikam būs vēl jāklanās šā tēviņa priekšā, kas nevar samaksāt nomu?»

Volfrata acīs iemirdzējās jauna uguns. «Kas to sakar pārvaldnieka kungs? Es atnesu nomas naudu.»

Likās, ka Šlūtemaņa kungu ķers trieka. «Viņš atnesis nomas naudu? Tiešām? Tiešām?» viņš iespieda rokas sānos un metās Volfratam virsū kā āzis mūrim; likās, ka viņš to grib samīt. «Kas tev lika nest nomas naudu? Kad mūsu cienīgais un žēlīgais kungs, mūsu prāvests, kas ir pati labsirdība un debesu lēnība, saka: noskaidro, vai Volfrats ir spēlētājs un žūpa — un tas tu neesi, un krietns strādnieks arī tu esi, to nevar noliegt! Lai Dievs mani soda! Un tā kā tu esi krietns vīrs, tā teica mans pavēlnieks, Indriķis fon Incinga kungs, mans cienījamais^ prāvests, tad Volfratam šogad nomas nauda jāatlaiž!» Šlūtemaņa kungam sāka trūkt elpas.

«Nomas nauda? Atlaista?» Volfrats stostījās. Viņš bija kļuvis bāls kā krīts un sagrīļojās, it kā viņam būtu uznācis ģībonis.

«Un tagad viņš atnesis nomas naudu! Atnesis! Atnesis!» Par šo notikumu Šlūtemaņa kungs tā lauzīja rokas, it kā viņam būtu jāapraud Jeruzalemes bojāeja. Pagriezies pret Volfratu viņš atkal sāka kliegt: «Kur tu ņēmi naudu?»

«Es to sadabūju, jo man tās vajadzēja.» Volfrats saslējies aizsmakušā balsī atbildēja. «Jums nemaz nav jāzina, kur es to ņēmu. Jums tā nebūs jāatdod. Bet varu ari apmierināt jūsu ziņkāri: to man aizdeva Egļu saimnieks.»

«Egļu saimnieks? Aizdeva?»

«Tādēļ, ka es svētdienas naktī uznesu viņa ganībās,. Sarkanajā augstienē, viņa koka Dievu.» Volfrats skaļi un lēni atteica.

«Smago Dieva tēlu? Naktī? Un tāpēc viņš tev aizdeva naudu?»

«Un varbūt arī tāpēc, ka viņš baidījās iegūt sliktāku kaimiņu, ja jūs mani padzītu no klostera mājas.»

«Varbūt velns tevi dzen projām, ne es!» Šlūtemaņa kungs ārdījās. «Vai tad es esmu tārps, kas spļauj uguni un rij akmeņus? Tūlīt posies uz māju pie sievas un bērniem! Un atdod šim taukvēderam viņa naudu, pēdējo helleru. Apage!»

Šlūtemaņa kungs gribēja sagrābt Volfratu aiz apkakles un izgrūst pa durvīm. Bet sālsvīrs satvēra pārvaldnieka roku kā dzelžos. «Tagad man nauda ir, un tāpēc es gribu arī samaksāt. Es ne no viena negribu saņemt dāvanas. Un sevišķi ne no klostera.» Viņš piegāja pie galda

un noskaitīja astoņus šiliņus; liekot tos rindā viņš uz katra tā uzspieda īkšķi, ka tie skaļi nošķindēja.

«Deviņi pērkoni, vai tad es vairs neesmu kungs pats savā istabā?» Šlūtemaņa kungs rēca, un dusmās viņa sarkanais deguns kļuva zils kā tērauds ugunī. «Tūlīt tu darīsi, ko es tev saku! Tūlīt tu bāzīsi naudu kabatā atpakaļ! Vai tu iesi prom no šejienes?» Pie katra «tūlīt», Šlūtemaņa kungs tā sita ar dūri uz galda, ka sudraba gabali lēkāja un dejoja kā meičas Lieldienu dancī. «Un ja jau Egļu saimnieks grib sviest naudu pa logu, tad paturi to sev un izlieto sava slimā bērna labā. Klosterim tā nav vajadzīga.»

«Un manam bērnam arī nē.»

«Tātad tavs bērns ir atkal vesels?»

«Viņam nekas vairs nesāp. Melnais bārddzinis izārstēja viņu, nabaga ļaužu bārddzinis. Un par velti, pārvaldnieka kungs, gluži par velti! Viņam jau laika diezgan, viņš pat naktīs nevar gulēt, ja kāds brēc pēc viņa. Un kad jums kādreiz atliek laika, pārvaldnieka kungs, tad izņemiet no atvilktnes ļaužu sarakstu un pārvelciet mana bērna vārdam resnu svītru. Mārītei Polcer.» Volfrats neatsveicinājies pagriezās pret durvīm.

«Polcer! Dieva dēļ!» Šlūtemaņa kungs stostījās. «Polcer! He?! Polcer!»

Bet Volfrats jau bija atstājis istabu. Pie klostera vārtiem viņš apstājās un piespieda pierei dūres. «Tas arī bijis veltīgi, tas arī! Un pie visa vainīga šī meiča!» Viņš izstiepa savu labo roku un nejauki smiedamies noteica: «Arī nomas lietā tev bija jāsamuld!» Viņa dusmu pilnais skatiens meklēja tālās kalnu augstienes. «Bet pagaidi, tu krupi, gan es tevi dabūšu rokā!»

Viņš lēnām aizgāja pēc sava bērna kapa plātnes.

Kad viņš sasniedza savu māju un gribēja iet priekšnamā, viņš izdzirda klusu svilpienu; tas nāca no žoga puses. Otrā pusē žogam stāvēja Egļu saimnieks. Volfrats uzmanīgi pavērās apkārt, nolika kapa plātni pie sienas un piegāja pie žoga.

«Vai tu biji pie viņa?» Egļu saimnieks čukstēja.

Volfrats pamāja galvu.

«Runā taču!» Zemnieka acīs bija redzamas šausmīgas bailes.

«Runāt? Kas tur daudz ko runāt? Šodien jau viņš vēl nevarēja neko zināt. Es viņam stāstīju tā, kā mēs bijām norunājuši. Nesamuldi tikai kaut ko, kad sāks pratināt tevi!»

Egļu saimnieks ielieca īkšķus un savīstīja rokas dūrēs..

«Kā klājas tavai sievai?» Volfrats jautāja. «Vai tu viņai jau iedevi?» viņš runāja par kalnāža sirds krustiņu.

Egļu saimnieks bēdīgi pakratīja galvu. «Šī sieviete kļūst ļaunāka ar katru stundu. Viņa tā dīda visus, kam tikai ir kājas un kas var kustēties — cilvēkus, suņus un kaķus — ka tas nav vairs izturams. Un kad viņai uznāk sāpju lēkmes, tad visiem jāmūk projām. Un tomēr es baidos viņai to dot! Ja viņa paliktu vesela, viņa nevarētu savaldīt mēli. Un par visu būtu jāatbild man.»

Zemnieks pamāja galvu. «Lai nekristu kārdinašanā, kad sieva mani atkal sāks mocīt, es ieraku šd'velnišķību ar visu bundžu aiz mājas zemē.»

Volfrats griezīgi iesmējās.

«Ak tu nelabais tāds!» Egļu saimnieks norūca, jo viņam šie smiekli nesagādāja nekādu prieku. «Man šķiet, tu nāc no kroga, nevis no kapsētas.»

«Ko nu melsi, saimniek, smejies tikai līdzi! Jo tagad viss ir pavisam labi! Mans bērns no visa nedabūja neko vairāk, kā tikai pusšiliņu par kapa vietu un vienu helleru par nokrāsoto dēli, tava sieva arī nedabūs neko, un nomas naudas dēļ arī tas nebija vajadzīgs! Un tāpēc manām rokām bija jākļūst sarkanām! Viss veltīgi! Bet ta tam laikam bija jānotiek, saimniek, vai ne tā? Kāpēc? Uz šo jautājumu tev ilgi būs jāmeklē atbilde!»

«Nerunā taču kā neprātīgs! Manā galvā jau tā viss ir sajucis.»

No mājas atskanēja Zanzas skarbā balss: «Tēv!»

«Jā, jā, es jau eju!» Egļu saimnieks atsaucās un griezās pie Volfrata. «Man taisni bail atgriezties mājās! Tici man, Polcer, man bail no katras nākošās stundas! Vajaga tikai vienam iesākt un viss iet pa galvu pa kaklu. Man jau pietika ar manu sievu, bet tagad sāk niķoties arī meita; te viņa raud, te atkal sāk bļaut un sasit visu, kas tikai gadās pie rokas, liekas, ka no vakardienas viņu apsēdis pats nelabais. Tici man, Polcer, katram lopiņam manā kūtī klājas labāk nekā man, pašam saimniekam. Es stāvu kā kādā receklī, tiklīdz kur pieskaras, viss sāk trīcēt. Neviena kumosiņa es nevaru norīt ar garšu, neviena malka es nevaru iedzert ar patiku. Paskaties!» Egļu saimnieks aizbāza aiz savas ādas jostas dūri. «Skaties! Starp vēderu un jostu drīz vien varēs izbraukt rati. Polcer, Polcer! Laikam tomēr taisnība, ka cilvēkam jāizvairās no visa ļaunā. Jo ko tu ar to iemanto? Neko, neko, itin neko — tu tikai zaudē miegu un ēstgribu!»

«Tiešām? Tu arī sāc tā domāt?»

Volfrata bālās lūpas smējās, bet pār Egļu saimnieka uztūkušajiem vaigiem ritēja lielas asaras. Zemnieks noslaucīja piedurknē degunu. «Nu, kas ir, vai tava meitene jau atgriezusies?»

«Es nezinu.»

«Kad tu dabūsi zināt, kā tur augšā izskatās, atnāc un pastāsti arī man!»

Volfrats pamāja galvu; pēc tam viņi izšķīrās.

Kad sālsvīrs iegāja istabā, Poldiņš gavilēdams devās viņam pretim; zēnam bija jāstāsta tēvam par jaunu, svarīgu notikumu: divi «briesmīgi» mazi putniņi bija sākuši "taisīt šķūnī ligzdu.

«Tā, tā?» Volfrats noteica un pārvilka savu drebošo roku pār zēna galviņu. «Ej vien, Poldiņ, paskaties, ko viņi dara un uzmani labi! Tad tu arī kādreiz varēsi taisīt savu ligzdiņu!» Viņš izbīdīja zēnu ārā.

Tikko zēns bija izgājis, Sapa aši piecēlās gultā sēdus. Viņas balss trīcēja aiz bailēm: «Polcer? Vai kāds jau runājis ar tevi par šo lietu?»

Viņš pakratīja galvu. «To neviens vēl nevar zināt.» Viņš noslīga uz gultas malas; likās, ka viņam būtu lauzti visi locekļi. Viņi satvēra viens otra roku un klusēdami raudzījās viens otram acīs. Volfrats nokāra galvu uz krūtīm, Sapa sāka klusi raudāt.

Pēc kāda brītiņa viņa jautāja: «Kur tad viņa guļ?»

«Stūrī pie mūra.»

Tad atkal: «Vai tu atnesi dēlīti?»

Viņš pamāja ar galvu.

«Parādi man to!»

«Kālab? Ko tu no tā iegūsi, Sapa? Tu tikai veltīgi skumdināsi sevi!»

«Es tomēr gribētu to redzēt! Cits nekas no viņas man nav palicis, ka tikai dēlītis.»

Viņš izgāja un ienesa kapa dēlīti. «Skaisti viņš to ir nokrāsojis, vai ne tā?»

Viņa izslaucīja asaras no acīm, lai labāk varētu redzēt. Abām rokām viņa turēja dēlīti sev priekšā; ap malām bija uzgleznots sniega rožu vainadziņš; vidū zilā un sarkanā krāsā bija uzzīmēts vārds — un apakšā melns krusts. Iekaisušām acīm Sapa raudzījās zīmēs, kuras viņa neprata lasīt, par kurām viņa zināja tikai to, ko tās nozīmē. «Marīt! Marīt!» Skaļi iešņukstēdamās viņa piespieda dēlīti pie krūtīm un apkampa to abām rokām.

Viņi atkal ilgāku laiku klusēja. Tad Volfrats jautāja. «Kā to izjūt zēns? Vai viņš jau kādreiz jautajis pēc viņas?»

Viņa pakratīja galvu. «Mans Dievs, viņš taču ir bērns! Es domāju viņš nemaz nemana, ka mājās kada vairs nav.»

«Kaut taču cilvēks varētu visu mūžu palikt kā bērns! Katra diena ir vesela dzīve. Vakarā tu aizmiedzi, un rīt sāc atkal jaunu.» Volfrats piecēlās un atgrūda vaļā mazās istabiņas durvis; ieraudzīdams tukšo telpu, viņš izgrūda lāstu.

«Polcer, Polcer!» Sapa viņu mierināja. «Priecājies, ka meičas vēl nav mājās. Es domāju, ka tā ir laba zīme. Viņa to būs atradusi dzīvu. Polcer, Polcer! Ja tās tiešām tā būtu! Ja viņš paliktu dzīvs! Kas tā būtu par laimi!» Šņukstēdama viņa pacēla pret debesīm rokas. «Visužēlīgais Dievs, parādi mums kaut šai vienīgā lietā savu žēlastību!»

«Jā, jā, tas tiešām ir vienīgais, kā vēl trūkst!» Volfrats aizsmakušā balsī iesmējās. Lai viņš izveseļotos, lai varētu nostāties manā priekšā, izstiept roku un teikt: «Taš ir tas vainīgais!» Tā tiešām būtu liela laime! Par to tev nav jāraizējas, Sapa, tas nāks pats no sevis. Gan jau skuķe par to gādās. Ja viņa to būs atradusi dzīvu, viņa to kops un glāstīs, runās viņa vietā un nostāsies pret mums.»

«Polcer! Kā tu vari tā runāt par savu māsu?»

«Māsu!» Volfrats dusmīgi iesmējās. «Es domāju, ka viņa saaugusi ar mums. Bet asinis paliek asinis. Viņa grib pacelties mums pāri. Tomēr viņa izdarījusi kļūdu. Ja arī viņš nēsā spalvu pie cepures un staigā ar šaujamo ieroci kā kāds no kungu kārtas, tomēr viņš nav nekas cits, kā tikai kalps.» Viņš atkal iesmējās. «Lai viņš tai tiek! Kad viņa būs nokļuvusi viņa nagos, tad es viņai to pateikšu.»

Sapa raudzījās viņā ieplestām acīm; viņa nesaprata, ko viņš runāja. «Ko, Polcer, ko tu gribi viņai pateikt?»

Viņš novērsās un izlikās, ka nebūtu viņas jautājumu dzirdējis.

«Polcer?»

«Nerunā ar mani par šo skuķi! Viņa visu laiku ēdusi manu maizi un paldies vietā uzraidīs man virsū bendes kalpu.»

«Jēzus!» iekliedzās Sapa, piespieda rokas pie sirds, nobālēja un atslīga spilvenos.

97

Viņš nobijās un piesteidzās viņai klāt. «Sapa, Dieva dēļ, kas tev ir?»

— 222

«Man kļuva pavisam slikti!» viņa nevarīgi atbildēja un satvēra viņa roku.

«Klausies, Sapa! Esi tik mīļa un atbrīvo mani no raizēm par tevi! Tava slimība kļūst ar katru dienu ļaunāka. Ja tu varētu sevi pārvarēt un iebaudīt kalnāža asinis …»

«Es to nedarītu pat tādā gadījumā, Polcer, ja no tā atkarātos manas dvēseles labklājība! Labāk lai man pienāk gals ar pirmo elpas vilcienu!»

Viņš dziļi nopūtās un piecēlās.

«Paskaties laiku, Polcer,» viņa teica, «tev jāiet uz sālsvirtuvi. Un dēlītis arī tev jāuzliek.»

Viņš paņēma dēlīti, sameklēja āmuru un gribēja atstāt istabu. Pie durvīm viņš atkal apstājās, izvilka no mālu sienas kādu puļķi, un izņēma no iedobuma ādas maku ar asinīm.

«Ko tu ar tām gribi darīt?» Sapa bailīgi jautāja.

«Man tās jāaizgādā prom! Es taču nevaru ļaut tām sapūt sienā.»

Tad viņš aizgāja. Ārdurvju priekšā viņš apstājās. «Mīce, Mīce!» viņš sauca. No šķūņa izskrēja pelēka kaķe. Viņš nosvieda tai priekšā maka saturu. «Kaķiem! Viss tikai kaķiem!»

Viņš stāvēja un raudzījās dzīvniekā, kas kāri metās virsū sarecējušām asinīm. Jo ātrāk kaķe rija, jo labak viņai šī maltīte garšoja, jo drūmāks kļuva Volfrata skats, jo stiprāk aiz dusmām pietūka viņa āderes deniņos. Un kad kaķe izlaizīja no smiltīm pēdējās drupatas, viņš pacēla āmuru: «Vai tiešām tev vienai tās jāsaņem?» Viņš. svieda. Zēli iebrēkdamies dzīvnieks palēca sāņus un nokrita nedzīvs zemē.

Aiz stūra parādījās Poldis. Volfrats steidzīgi sagrāba beigto kaķi un noglabāja to zem kamzoļa; viņš labprāt būtu to atdzīvinājis; dzīvnieks bija viņa zēna mīlulis un rotaļu biedrs.

Tad viņš iedzina blakus sētas vārtiem dēlīti zernē, ar nākrāsoto pusi uz ielu. Tam bija jāvēsta visiem garāmgājējiem: «Noskaiti tēvreizi, šeit ir bijusi nāve un aizgājusi atkal projām uz citām mājām. Kas zina, varbūt tu būsi nākošais!»

Kad Volfrats bija iedzinis dēlīti zemē, viņam aizgāja garām Zanza. Viņa neredzēja ne sālsvīra, ne dēlīša; drūmi viņa raudzījās zemē.

«Kas zin,» sēru dēlītis teica, «varbūt tu būsi nākošā!»

Volfrats pārsvieda āmuru sētai un gribēja doties uz ,;ilsmāju. Pannas bija jāsāk sildīt jau tagad, citādi sāls iztvaikošanas darbi nevarētu rīt risināties pilnā gaita.

Piepeši Volfrats ieraudzīja, ka viņa sāni tai pusē, kurā viņš bija nesis nosisto kaķi, nolāsējuši asinīm no krūtīm līdz pašiem ceļiem. «Vai nu tas būtu cilvēks vai kaķis, kaut kādas pēdas tomēr paliek!» Viņš norāpās pie Ahes krasta notīrīties. Dažas saujas ūdens un plakumi bija pazuduši. «Vai tā otra asinis arī varētu ūdenī noskalot?»

Uzrāpies uz ceļa viņš izdzirda pakavu dimdoņu. Viņš negribēja sastapt jājējus un paslēpās aiz kāda krūma.

Jautri tērzēdami tie aizjāja viņam garām; priekšā jāja Indriķis fon Incinga kungs, klostera prāvests, un Slutemaņa kungs; tiem pakaļ gāja brālis Severins, bruņojies ar iielu kalnu kūju, un Valts, nezdams uz pleciem pilnu somu; tiem savukārt sekoja četri klostera kalpi ar smagi piekrautām nestuvām.

«Haimo nu gan ieplētis acis, ieraudzīdams mūs!» brālis Severins teica, iedams garām krūmam, aiz kura bija aizslēpies Volfrats. «Es jau tagad priecājos par viņu! Zini, zēn, dārznieks vienmēr mīl sauli, un Haimo acīs tā atmirdz sevišķi silti!»

«Es tiešām gribētu zināt, kāpēc viņš vakar nebija ieradies uz Lieldienu dejām?» Valts noteica. «Es viņam gribēju nodot kādu vēsti un tā gaidīju .. .»

Pārējos aizejošo vārdus aprija Ahes čala.

Volfrats iznāca no krūma un noraudzījās gājienam pakaļ.

7*

99

«Tagad āmurs paceļas pār kaķi!» Viņš saķēra abām rokām galvu.

XIII

Indriķis fon Incinga kungs devās kalnos medīt medņus, kas patlaban riestojās. Garīdznieka ģērbu viņš bija pārmainījis uz bruņinieka medību tērpu; viņš bija apjozis mednieka jostu, pār pleciem pārmetis šaujamo stopu. Slūtemaņa kungs bija bruņojies tāpat; bet viņa izvalbītajās acīs nemirdzēja mednieka jautrais noskaņojums; Cecīlijas kundze, kurai gribot negribot bija jāizlaiž vīrs no iemauktiem, bija sarīkojuši tādas atvadas, ka tās viņam pietika veselai nedēļai.

Kā pirmie šo atvadu iedarbību dabūja just abi zvejnieki, kas platā laivā ezera malā sagaidīja prāvestu un

viņa pavadoņus. Pēc pārvaldnieka domām viņi nebija pietiekoši labi iztīrījuši laivu, tāpēc no Šlūtemaņa kunga mutes bira tāda vārdu krusa, ka viņi nodūra galvas kā briežu telēni pirmajam sniegam krītot.

Valtam un četriem kalpiem bija jādodas uz Sarkano augstieni pāri kalnu ganībām. Brālis Severins gribēja iet viņiem līdzi. «Šiem ļaudīm ir dārgas mantas uz muguras,» viņš teica, «tāpēc vienam jābūt klāt, kas tos mazliet uzmana.»

«Nē, brāli, nāc mums līdzi!» Indriķa kungs smējās. «Šie ļaudis iet par daudz lēni. Tev jāsoļo vingrāk, lai tu varētu atsvabināties no taukiem, jo citādi tev grūti dārzā locīties.»

Brālis Severins nopūzdamies padevās savam sviedrēšanas liktenim. Laiva ieslīdēja ezerā, kura mirdzošo spoguli neskāra ne mazākā vēsmiņa. No airiem krītošās lāses mirdzēja saulē kā dimanti; visi kalni bija pilni smaržas; pāri pelēkajām, augstajām klinšu sienām, cauri mūžīgi zaļajam kalnu mežam, līdzīgi sudraba dzīslām putoja kalnu strauti.

«Sakiet, pārvaldnieka kungs,» Indriķa kungs, apbrīnodams apkārtni, teica, «kur gan visā pasaulē jūs atradīsiet klosteri, kura valdnieks varētu lepoties ar tādu baznīcu, kāda ir man: sienu pīlāri celti mūžībai, grīda taisīta no tīra smaragda, un jumta vietā pati debess ar Dieva mirdzošo aci.»

Šlūtemaņa kungs kaut ko norūca, ar to viņš gribēja izteikt savu piekrišanu. Brālis Severins, sēdēdams laivas pakaļgalā, nopūtās: «Dieva acij ir karsts spīdums, «Dieva labsirdība» bija dzestrāka.» Viņš iemērca roku aukstajā ūdenī un apslapināja pieri.

Zvejnieki gribēja braukt tieši pāri ezeram, no kurienes Sarkanā augstiene bija vistuvāk, bet Indriķa kungs tiem pavēlēja: «Uz ezera būdu, tur mēs kāpsim augšā!»

«Reverendissime,» Šlūtemaņa kungs mēģināja pretoties, «tas taču ir velnišķīgs līkums!»

«Šo līkumu es pazīstu, bet es nekad vēl neesmu saticis tur velnu!» Indriķa kungs smaidīdams paskatījās brālī Severinā. «Tevis dēļ mēs iesim pa mazāk stāvo ceļu. Festina lente, tā esot teicis pagāns Augusts — tev lēnām jākrītas miesās.»

«Ak Indriķa kungs,» brālis Severins žēlojās, «es varētu jums atbildēt ar pagānu teicienu: Naturam expellas furca, tamen usque recurret! Bet vai pagānu gudrība var apmierināt īstu kristīgu cilvēku. Un tā kā ar mani ir noticis pēc Lūkas evaņģēlija 6. nodaļas 38. panta pareģojuma: «Pilns, saspaidīts, sakratīts un pār pārim eijams mērs jums taps iedots jūsu klēpī,» tad neaizmirstiet, Indriķa kungs, ko svētais Jānis pavēl Parādīšanas grāmatas 2. nodaļas 25. pantā: «Tomēr, kas jums ir, to turat.» I\a sargādams viņš uzlika uz sava vēderiņa rokas.

Indriķa kungs smējās; Šlūtemaņa kungs atkal domaja par savu Cecīliju: tas arī bija pārpilns mērs, no kura viņš nevarēja atbrīvoties!

Laiva čirkstēdama uzbrauca uz ezera smilšaina krasta, kuru šai vietā skaloja putojošs strauts. Indriķa kungs, pārvaldnieks un brālis Severins izkāpa malā, zvejnieku kalpi iegrūda laivu ezerā, lai brauktu atpakaļ.

«Ejiet tikai uz priekšu un sagaidiet mani augstienē!» Indriķa kungs teica.

Pārvaldnieks un brālis Severins pārgaja pari nedrošajai kalnu strauta laipai un pazuda otra krasta puse kalnu mežā. Indriķa kungs gāja gar kalnu strauta malu, kamēr sasniedza kādu no akmeņiem celtu būdu, kas pieslējās augstai klinšu sienai. Viņš atvēra durvis; būda bija tukša.

«Dītvald!» viņš skaļi sauca; nerādījās neviens. «Vai viņš būtu izbraucis zvejot?» Nē, vienkocis bija izvilkts malā. Indriķa kungs sāka iet pa kādu šauru taku. Klinšu siena nāca kalnu strautam arvien tuvāk, no otras puses tuvojās kalnu mežs, tā ka radās dziļa grava, pa kuru ar milzīgu troksni brāzās putojošie ūdeņi, apskalodami varenus klinšu bluķus un izgāzto koku stumbrus. Grava izbeidzās ar baseinu, kurā strauts gāzās no reibīga augstuma; smalkos ūdens puteklīšus apspīdēja saule, un to krāšņais mirdzums apstaroja visu apkārtni. Blakus ūdenskritumam klinšu sienā veda kāda ala, kuras priekšā bija uzcelts augsts, pelēks, pa pusei sadrupis un iedzeltenu sūnu klāts akmens krusts.

Krusta pakājē uz kāda koka kluča sēdēja paters Dezcrtus, klostera zvejas pārzinis. Galvu viņš bija nolicis uz rokas un roku atspiedis uz ceļa; ar otru roku viņš nolauza no kāda sakaltuša, strauta izskalota koka zariņu un iesvieda to atvarā; domās nogrimis viņš raudzījās, kā virpulis aprija zariņu, kā viļņi to aizrāva tālāk. Pēc tam viņš palocīja galvu un iesvieda atvarā otru zariņu.

Ūdens šalkas neļāva viņam dzirdēt soļu troksni, un viņš pārsteigts pacēla galvu, juzdams uz sava pleca kādu roku. «Indriķa kungs?» Viņš nolieca galvu un piecēlās.

«Ko tu te dari?» prāvests smaidīdams jautāja.

«Vēroju savu dienu gaitas.»

Indriķa kungs nopietni pavērās garīdzniekā un pakratīja galvu. Pēc tam viņš teica: «Nāc, iesim uz būdu, te jau cilvēks nevar sadzirdēt pats savus vārdus.»

Viņš griezās pa to pašu taku atpakaļ un paters Dezertus viņam sekoja. Būdas priekšā viņi apsēdās uz kāda akmens sola. Pār viņiem silti spīdēja saule, kalnu strauta klusinātās čalas skanēja kā mūzika, rāmais ezers mirdzēja kā zaļš zīds, dzidrajā debess zilumā rēgojās stāvo klinšu — Vacmaņa un tā septiņu bērnu — baltās virsotnes.

«Skaista vietiņa!» Indriķa kungs sacīja. «Šeit tu gan laikam uzturies labprāt?»

«Jā, jo es dzīvoju un tomēr netraucēju citu cilvēku priekus. Bet sakiet, kas jūs atvedis pie manis?»

«Vai tad man nebija jānāk pie tevis, tu pats, kā liekas, izvairies no manis?»

«To es daru jūsu dēļ. Mans skatiens aizdzen smaidus, un jūs taču tik labprāt smaidāt.»

«Jā, Dītvald, kopš es atzinu, ka raudas ir veltīgas. Bet nerunāsim par to. Es tev atnesu sveicienu.»

Paters Dezertus lēni pacēla galvu. «Tātad tomēr vēl dzīvo kāds cilvēks, kam būtu iemesls par mani domāt.»

«Ķeizars!»

Pār garīdznieka bālo seju pārlaidās spilgts sārtums, viņa locekļiem pārskrēja tirpas, likās ka viņš savā priekšā redzētu zirgu, kuram būtu jākāp mugurā, zobenu, kas tūlīt būtu jāsatver. Bet satraukums pārgāja ātri; viņš uzlika savu roku uz kaklā uzkārtā krusta un dziestošā balsi sacīja: «Es pateicos par sveicienu. Pasveiciniet arī no manis Ludviga kungu!»

«Viņš man atrakstījis smagu, rūpju pilnu vēstuli! Viņi tam sarūgtina dzīvi Avinjonā un rada nemieru un ķildas visos zemes stūros. Ja viņam būtu tikpat daudz kareivju, cik raižu, viņam būtu tāds karaspēks, kāds vēl nevienam ķeizaram nav bijis. Un tomēr, Dītvald, neskatoties uz visām savām rūpēm, viņš atceras tevi, liek tevi sveicināt, jautā kā tev klājas un cer, ka tavas bēdas ir kļuvušas mazākas. Viņš nav aizmirsis, ko tu tai dienā viņa labā veici pie Ampfingas. Tu palīdzēji viņam iekarot valsti.»

«Un tās pašas dienas dēļ pazaudēju pats savu valsti! Savu visdārgāko! Visu savas jaunās dzīves vērtību un sauli, savu svētlaimi!»

«Dītvald!» Indriķa kungs viņam pārmeta. «Vai tā drīkst runāt priesteris?»

Paters Dezertus neklausījās viņā; no viņa verda nevaldāma uguns. «Cik lepns es tai dienā stāvēju Ludviga priekšā, uzvarētājs starp uzvarētājiem, neasi atcirstu zobenu, ienaidnieku asiņu klātām bruņām! Kā vanags laidās mana dvēsele, kā ilgu pilna dūja mana sirds traucās uz savu ligzdu — uz mājām, uz mājām! Vēl deviņas dienas mani aizturēja pienākums. Tad es steidzos uz māju, kā vētrā, jādams dienām un naktīm. Zirgs sabruka zem manis. Vēl gāžoties es jau tvēru otra pavadu. Mājās, mājās, pie sievas un bērniem! Mans kaujas sauciens nekad nebija skanējis tik ska]i un priecīgi, kā skanēja manas sirds gaviles. Gaismai austot es sasniedzu savas pils mežu. Katrs koks, kuram es drāzos garām, rādīja man ceļu uz laimi. Tagad ir miers, tagad es varēšu atpūsties. Es jau garā redzēju saulaino istabu, redzēju sevi sēdam blakus savai jaunajai sievai, kas pieglaudusi savu tumšo matu ierāmēto vaigu pie mana pleca, redzēju, kā manī vērās viņas mirdzošās acis. Un šeit, uz mana ce|a, šūpojās mans zēns; iepleš acis un klausās; jo es stāstu par ķeizaru, par kaujām un par uzvarām. Šūpulī dus mana mīļā meitiņa un sapņo par savu topošo dzīvi, kā pumpurs saulainā dienā. Mājās, mājās, mājās! Tur ir meža augstiene, no tās man jau jāsaredz manas pils tornis. Es skatos, skatos un skatos. Un neredzu nekā. Vai mana pils būtu atkāpusies? Vai mežs būtu pāraudzis citā vietā? Es nodrebu nelabā nojautā, es uzcērtu zirgam, es jāju, jāju. Es sasniedzu mežmalu, tagad es esmu klāt! Es pieceļos seglos, raugos ielejā. Un ieraugu … ieraugu …»

Nodrebinādamies viņš aizsedza rokam seju, viņa balss pārgāja dobjos vaidos.

«Dītvald!» Indriķa kungs dziļi aizkustināts teica. «Ja tu nevari valdīt savu sirdi, tad savaldi mēli. Kopš tu esi noliecis galvu un kļuvis par Dieva kalpu, tu nedrīksti tā runāt par to, kas guļ aiz tevis.»

Dezertus to nedzirdēja. Viņš nolaida rokas un sausām acīm stīvi raudzījās tukšumā. Un it kā redzēdams sava gara acu priekšā spokainu ainu, viņš norādīja ar roku: «Tā? Tā ir mana laime? Drupu kaudze, kvēlojoši akmeņi un kūpoši baļķi? Tā ir mana māja? Vārti vēl stāv, uz tiem atrodas ģerbonis: balts Islandes vanags uz zila fona! Un tās? Vai tās ir dūjas, kas mājoja tornī? Dūjas, kas ķērc kā vārnas, kliedz kā izsalkušas maitu lijas? Tās saož barību. Līķi guļ kā āboli ap ābeli. Tas tur, sirmajiem matiem un pāršķelto pieri, ir mans vārtu sargs. Viņš vienmēr labprāt gulēja. Celies taču augšā, vecais! Runā taču! Kur ir mana sieva, kur ir mani bērni? Vai man jārāda tev pelnu sauja? Paskaties! Vai tā ir mana mīļā sieva? Jeb varbūt tā? Un te šis pārogļojies kauls? Tas laikam ir mans skaistais zēns? Vai ari tavs suns? Un tur, paskaties tikai, tur drupās kaut kas vēl gruzd! Vai tas ir šūpulis? Jā?»

«Dītvald! Atmosties!» Indriķa kungs iesaucās un paraustīja viņa roku.

Dezertus pacēla savu tukšo skatu. «Atmosties! Tas bija pirmais vārds, ko es izdzirdu! Dienu, nakti un vēl dienu, kā kalnracis pēc zelta, tā es rakos drupās pēc pārogļotiem ģindeņiem un kliedzu: kas man to nodarījis? Man nebija neviena kaimiņa, kas uz mani dusmotos, nebija neviena ienaidnieka. Izmisumā es neredzēju ceļa. Asaru aizmiglotām acīm es gāju un gāju. Klostera vārtu priekšā es sabruku. Viņi ienesa mani kādā mūka istabiņā un sauca: Atmosties! Atmosties! Un es paliku un ļāvu notikt tam, kas noticis.»

«Ar sāpēm, Dītvald, bet man jau sen bija jāatzīst: tas nebija tavs īstais ceļš. Tev vajadzēja meklēt apmierinājumu cīņā un darbā, uz karalauka, nevis mūka istabiņā.»

«Es cerēju to atrast! Dienām un naktīm, nedēļām un gadiem es sirsnīgi lūdzu Dievu un mana dvēsele kliedza: ļauj man aizmirst! Es kapāju savu muguru līdz asinīm, lai miesas sāpes apklusinātu _ manas dvēseles ciešanas. Bet tas nelīdzēja, tas nelīdzēja. Es nevarēju aizmirst, nevarēju ticēt. Cīnīdamies par dvēseles labklājību es sapņoju par savas sievas skūpstiem. Meklēdams debesis es tās ieraudzīju sava bērna acīs, kas uz mani noraudzījās mūka istabiņā no katras svētās grāmatas lapas, no visām baznīcas gleznām, no visiem Pestītāja tēliem.»

«Un tu neatradi apmierinājuma arī pie brāļiem, no kuriem dažs labs pārcietis daudz sāpju, iekams tas sevi ziedojis Dievam?»

«Pie brāļiem? Jūs taču nerunājat nopietni, Indriķa kungs? Es taču domāju, ka jūs pazīstat savus garīdzniekus?»

«Netiesā vājos. Mazām dvēselēm ir mazas vēlēšanās. Paskaties uz šo kalnu: dižciltīgie zvēri traucas augšup, apmierinātie zaķi mājo lejā, zemajos krūmos. Un tomēr visi viņi ir viena radītāja roku darbs.»

«Mani brāļi? Ja es kaut vienu būtu sastapis viņu starpā tādu, kāds esat jūs! Mani brāļi? Viņi priecājas par mežiem un tīrumiem, ko es uzdāvāju klosterim, priekš manis iiem nebija citu vārdu, ka tikai: Dievs ir devis, Dievs ir ņēmis! Dievs! Dievs! Dievs!»

«Kā tu šo vārdu izrunā! Dītvald!» Indriķa kungs piecēlās. «Tu netici Dievam? Priesteris!»

Dezertus pavērās viņā nopietnām acīm. «Es ticu Dievam. Kas gan būtu radījis šo akmeni pie manām kājām, ja ne viņš? Kas būtu cēlis šīs mūžīgās klintis un lējis šai reibīgajā aizā ezeru, ja ne_ viņš? Kas būtu pildījis gaisu, ūdeni un mežu ar dzīvībām, ja ne viņš? Kas butu devis šim kokam saknes, kas to baro, serdi, caur kuru plūst dzīvības pilnā sula, saprātu griezt lapas pret sauli,, ja ne viņš? Kā roka būtu varējusi radīt manas sievas mirdzošo daiļumu, ja ne viņa roka? Kas būtu radījis mani pašu, kas būtu pildījis manu sirdi ar gavilēm un prieku, ar svētlaimi, ja to nebūtu darījis viņš? Bet kas iznīcināja manu laimi? Kas izrāva prieku no manas sirds, kas pildīja manu dvēseli ar sāpēm un mokām? Kas lika sadedzināt manu sievu, kas lika izdzēst manu bērnu mīļas dzīvības svelmē un dūmos? Kas sūta zibeni pār šo koku, kas sūta viņa serdei puvumu? Kas sūta sāpes un nāvi dvašai, kas elpo ūdenī, gaisā un mežā? Kas sadragā klintis, lai tās iznīcinātu ielejas un būdiņas, kas satracina ezeru, lai tas pārpludinātu krastus un izpostītu paša Dieva roku darbu? Kas? Kas? Kas? Un kāpēc?»

Indriķa kunga acīs bija redzams sirsnīgs mirdzums. «Kas to visu gan būtu darījis, ja ne viņš? Bet kāpēc? Jā, mans dēls, uz šo jautājumu es tev nevaru atbildēt!» Smaidīdams viņš uzlika roku uz garīdznieka p]eca: «Redzi, Dītvald, es varētu teikt tā: Ļaunums ir vai nu sods, vai arī pārbaudījums. Bet es to neteikšu, tev es to neteikšu! Dievs nepārbauda. Viņš taču zina, cik cilvēki ir vaji. Un ja kads ir tik liels savā mīlestībā kā Dievs, tas nevar būt tik mazisks arī dusmās. Tik mazisks, kāds esi tu ar savu neprātīgo «Kāpēc!» Jā, Dītvald!» Viņš apsēdās pateram blakus un satvēra viņa roku. «Tu četrdesmit divus gadus vecais bērns! Savās sāpēs tu vari jautāt: kāpēc?»

«Indriķa kungs!» Dezertus stostījās.

«Bet vai tu jautāji arī priekos, laimē? Tad tu tikai ņemi un baudīji, vai ne tā? Tad tevi nemaz neinteresēja iemesls, kapec tas tev dots. Labo tu saproti un tāpēc tu tici Dievam. Tikai sāpēs tu negribi viņu aptvert un saprast. Protams, tas ir grūti, un neviens'mirstīgais to pilnīgi nav veicis. Pat Kristus tas Kungs pie krusta jautāja: Dievs, mans Dievs, kāpēc tu mani esi atstājis? Tad viņā runāja cilvēks. Saki, Dītvald: vai tad viņš būtu Dievs, ja mēs, cilvēki, viņu tik viegli saprastu? Un kad tu jautā: kāpēc? Vai tu esi pārliecināts, ka viņš tev neatbild? Varbūt viņš runā ar tevi šai pavasara dvesmā, šai viļņu čalā. Tikai tava auss ir par mazu viņa balss lielumam.»

«Nē, nē, es Viņu dzirdu!» Dezertus čukstēja.

«Tu taču dzirdi lavīnas grāvienu, kad tu pavasari kāpi kalnos, vai nē, tu zini kāpēc tai jāveļas. Un klusā apbrīnā tu stāvi šās brīnišķīgās dabas parādības priekšā, juzdams pacilātību savā sirdī. Bet vai šo grāvienu dzird arī muša, kas pielipusi klinšu sienai? Nē. Viņas jutekļi Ir pārāk niecīgi. Viņa pielipusi sienai. Viņu apber un noslāpē. Vai arī viņai jājautā: kāpēc? Vai sniegam jāguļ mūžīgi uz kalnu nogāzēm un jāaiztur puķu augšana tikai tādēļ, ka tas nepatīk mušai? Tas taču nav iespējams, vai ne? Tu mīli puķes, tu savā prātā domā: sniegam jāveļas. Muša to negrib saprast. No mušas līdz tevīm ir tāls, tāls ceļš, bet tu vari to pavairot miljoniem reižu, un tomēr tu nebūsi aizpildījis atstatumu starp sevi un Viņu! Reibīgā augstumā viņš iet savu ceļu, viens solis, un viņš ir pāri visiem kalniem, vēl viens, un aiz viņa guļ jūras, un katrs solis kaut ko rada un iznīcina. Viņam zināms visu lietu pirmcēlonis. Viņš redz savu rnērķi, Viņš domā par savas mūžības puķēm. Bet mēs, kas stāvam tik zemu zem viņa, mēs, Dītvald, mēs esam kā mušas zem lavīnas.»

Dezertus apvija rokas ap Indriķa kunga kaklu un piespieda seju pie viņa krūts.

«Jā, atdusies! Dzīve nogurdinājusi tevi. Un kad tu atkal atgūsi spēkus, sāc savas gaitas no jauna un raugies uz Viņu! Uz katras klints tu redzi viņa sejas vaibstu, katrā ezera viļņa mirdzējumā zaigo viņa acu atspīdums, meža šalkās tu dzirdi viņa elpas pūsmu. Un tā kā tu, kā cilvēks, nevari aptvert Viņa lielumu, tad pieķeries viņa mīlestībai. Es domāju, to taču tu esi sajutis? Un kas tev ir bijis? Vai tu to tiešām esi pazaudējis? Tikai tādēļ, ka tu nevari to skaut savās rokās? Paskaties taču savos sirds dziļumos! Vai tur vēl neguļ viss, kas bija tava laime, tīrs un svēti sargāts, pastāvīgu atmiņu brīnišķīgs dārgums? Dītvald! Dītvald! Tu gribi žēloties? Vai tu arī zini, cik daudzreiz bagātāks tu esi par mani?»

Dezertus kā jautādams pacēla acis.

«Tu baudīji visus šīs dzīves brīnišķīgos priekus, kamēr tava laime pārvērtās sāpēs, kā jauka pavasara diena pārvēršas naktī ar tās sarmu. Mana dzīve, turpretim, bija viens vienīgs sāpju ceļš. Nekad man nav uzplaucis tīrs prieks, katram auglim, pēc kura es tvēru, bija iekšā tārps vai arī puvums. Es esmu cietis vairāk nekā tu, jo es ieguvu tikai sāpes, nezaudēdams prieka. Man bija brālis, kas mani ienīda tāpēc, ka es biju vecākais dēls; man bija māte, kas mīlēja tikai savas rotas un vanagus; man bija tēvs, kas mani atstūma tāpēc, ka es nevarēju lišķēt; sieva, kas mani apprecēja bez mīlas, mani piekrāpa; mans draugs, vienīgais cilvēks kam es ticēju, bija viņas pavedējs; es kalpoju uzticīgi savam firstam, bet mani apvainoja nodevībā un iekala važās. No cietuma es aizbēgu uz klosteri. Es ienīdu cilvēkus un Dievu es varēju tikai bīties. Es nelūdzos sirsnīgi, bet drebēdams, un centos nokaut savas sirds niknumu grūti spīdzinādams sevi. Tomēr naids un bailes neatstāja mani. Kad es no klostera nogāju ielejā, es redzēju tikai postu un cilvēku ciešanas. Kāpdams kalnos es redzēju tikai dabas drausmīgumu, grāvumus un postījumus, Dievu viņa dusmās. Baiļu pārņemtu dvēseli es atkal steidzos atpakaļ uz savu mūka istabiņu, dziedāju, skaitīju lūgsnas un vicināju pātagu.»

«Un kā jūs ieguvāt atpestīšanu?»

«Bija kāda vēla rudens diena. Es gulēju savā gultā, nevarīgs, asiņodams no pātagas cirstajām brūcēm, un sausām, kvēlošām acīm raudzījos kailajā sienā. Mana noskurbušā gara acu priekšā rādījās manas aukstās, nevērtīgās dzīves riebīgās ainas un katra mana doma brēca uz Dievu: Nokauj mani, nokauj mani, kāpēc man vēl jādzīvo! Tad es savā istabiņā izdzirdu klusu kritienu, it kā būtu nopilējusi ūdens lāse. No kāda svētā gleznas rāmja bija nokritis tauriņš. Viņš bija sakļāvis spārnus un nekustējās. Es tvēru pēc viņa un viņš man ļāvās. Viņa kājas bija sastingušas, viņa spārni paralizēti. Viņš bija nosalis manas istabas rudenīgajā aukstumā. «Tev ir tāds pats liktenis kā man!» es sacīju un ļāvu viņam nokrist zemē. Te uz kalniem parādījās saule, un caur manas istabiņas atvērto logu iespīdēja silts saules stars; tas krita tieši uz to vietu, kur gulēja tauriņš. Pēc neilga laika viņš, gulēdams uz sāniem, sāku kustināt kājas. Tā viņš kādu laiku ķepurojās, bet nespēja piecelties. Es pieliku viņam klāt savas pātagas kātu, viņš pieķērās kokam un sacēla spārnus. Tā viņš stāvēja ilgu laiku. Piepeši viņš izplēta spārnus, atkal sakļāva tos, norāpās no pātagas kāta zemē un devās arvien tālāk, vienmēr uz saules pusi, līdz mūrim un tad pa sienu augšā līdz palodzei. Tur viņš atkal brīdi atpūtās. Vienmēr viņš vēcināja spārnus. Piepeši viņš sāka lidināties. Sākumā ar grūtībām un pūlēm. Arvien vieglāks kļuva viņa lidojums, kamēr viņš izlaidās pa logu un pazuda pret zilajām debesīm.»

Indriķa kungs apklusa un smaidīdams pavērās bezgalīgajā zilumā.

«Es pats nezināju, kas ar mani notiek. Man likās, it kā pati Dieva balss man būtu teikusi: celies augšā un dzīvo! Es piecēlos, izmazgāju savas brūces un atveldzēju tās ar balzāmu. Kā sapņodams es izgāju no klostera un devos brīnišķīgajā ielejā. Saule mirdzēja, gaiss bija sidrabainu pavedienu pilns, lapu mežs zaigoja rudeņa raibajās krāsās. Pie manis skrēja bērni un skūpstīja manas rokas. Viņu mīļās acis uzticīgi vērās manī. Uz visiem tīrumiem kūsāja dzīvība, visur es dzirdēju smieklus un dziesmas. Ļaudis ecēja un kaisīja ziemāju sēklu, nemaz nezinādami, vai viņi šo maizi ēdīs. Atgriezies klosterī es devos pie Konrādā fon Altentanna kunga, mana prāvesta, un teicu: «Dodiet man darbu!» Ak, kādas tagad sākās dienas! Es strādāju kā zirgs, kam apnikusi ilgā stāvēšana stallī. Es ķēros klāt pie visa. Es kārtoju un vairoju sava klostera mantu, pacēlu sāls ražu, biju zvejas pārzinis, pagraba pārzinis, medību pārzinis. Kur tikai kāds pagura, es stājos viņa vietā. Un viss man izvērtās priekā. Es mīkstināju savu priekšnieku stingrību, samierināju naidīgos muižniekus, līdzēju visur, kur vajadzēja līdzēt. Un jo vairāk es cilvēkiem varēju palīdzēt, jo vairāk es sāku viņus mīlēt. Viņu pateicība, Dītvald, iemācīja mani smaidīt. Un es netaisīju nekāda izņēmuma. Es atbalstīju grūtā brīdī savu brāli, izrāvu no posta jau minētās sievietes bērnus un savam firstam, kas tagad kļuvis ķeizars, es kalpoju ar visu savas sirds uzticību. Saki, Dītvald, vai tā nebija Dieva pamācība, ko man deva tauriņš izlidodams debess zilumā? «Ja tu gribi atrast debesis, tad ej saulē!» To es arī daru, Dītvald. Es meklēju dzīvē sauli un cenšos nest neizbēgamajā ēnā gaismu, cik stāv manos spēkos. Un katra diena man aiziet kā jauka dieva dāvana. Es priecājos par katru puķi, kas aug manā dzīves beigu ceļā. Un ja Dievs man sūta sāpes, es tās panesu un cenšos pārvarēt. Bet es nejautāju: kāpēc es ciešu!» Viņš uzlika roku uz patera pleca un smaidīdams piemetināja: «Es apmierinos ar to, ka es ciešu! Homo sum, Dītvald, Homo sum!»

Dezertus bija atspiedis galvu pie savas būdiņas sienas un turēja saliktās rokas klēpī; caur vīksnu koku zariem, kas nedroši sāka lāpoties, viņš raudzījās debesīs, un pār viņa bālajiem vaigiem lēni ritēja asaras — pirmās asaras pēc ilgiem gadiem.

Indriķa kungs kādu laiku klusēja. Tad viņš teica: «Nezaudē drosmi, Dītvald! Arī tavs tauriņš vēl lidos! Ja viņš nav lidojis šos piecpadsmit gadus, ievēro, nākošgad viņš lidos!»

«Piecpadsmit gadi!» paters klusi nočukstēja. «Un man liekas, ka tas bijis tikai vakar, ka mani no šās dienas šķir tikai viena vienīga nakts, gara, drausmīga urf> šausmu pilna nakts, kurai vairs negrib sekot diena!» Satverdams prāvesta rokas viņš karsti lūgdamies iesaucās: «Indriķa kungs, paceliet mani pie sevis, tur, kur ir saule! Paskatieties uz mani! Es cīnījos un karoju kamēr izsīka visi mani spēki. Bet man bija arī mierīgas padošanās stundas. Kad jūs atzināt, ka manas mūka istabiņas šaurums mani nospiež, kad jūs mani atsūtījāt uz šo brīnišķīgo Dieva templi, manī radās miers, kaut gan ap mani plosījās karstais dienvidu vējš, un mans vienkocis cīnījās pret ezera viļņiem. Bet tagad tam visam atkal beigas!» Viņa acis kvēloja un balss pārgāja dobjā čukstoņā. «Jau pagājušas četras dienas kopš viss pazudis! Tās ir mokas, ko es jūtu! Ugas, ko es domāju! Iekārošana, ko es prātoju! Es satiku spoku …»

Indriķa kungs nobijās. «Dītvald!»

«Spoku, it kā tas būtu izkāpis no pelniem un tomēr kļuvis par miesu un asinīm, ar manas sievas matiem, ar manas sievas acīm, ar brīnišķīgo bērna muti, kas man mīlā smaidīja.»

«Dītvald!» Indriķa kungs uzlēca kājās un kratīja garīdznieka roku. «Tavi jutekļi nav kārtībā, tavs gars ir slims. Kas nospiež tavu dvēseli, tas tagad laužas uz āru. Tā tas sācies ar daudziem. Viens no tiem kļuva svēts, simti kļuva grēcinieki, zvēresta lauzēji un nelieši. Meklē sev atbalstu, citādi tu pazudīsi! Man jādod tev darbs. Likt uz āķa ēsmu līdakām un lašiem, tas nav priekš tevis!»

«Kungs!»_ paters Dezertus stostījās. «Vai man būs jādodas projām no šejienes?»

«Klausies! Ķeizars Ludvigs grib uzsākt sarunas ar pāvestu. Vajadzība spiež viņu to darīt. Un viņš grib sūtīt kādu priesteri, bet tādu, kuram zem mūka tērpa pukst īsta vācu, bruņnieciska sirds. Viņš lūdza man padomu. Es domāju par tevi. \Jn tagad es gribu, lai tu brauc.

Un es ceru, ka nebūšu tevī vīlies.» Indriķa kunga vārdi skanēja kā tērauds uz akmeņa.

Garīdznieka seju klāja viegls sārtums; viņš piecēlās. «Kad man jābrauc, kungs?»

«Tas tev tiks paziņots. Bet vēl šodien tev jānokļūst citā gaisā! Dzestrajā glečeru gaisā! Nāc man līdz! Ko tu vēl gaidi? Aši, Dītvald! Uzspraud savu tērpu, paņem kalnu kūju un platmali!»

Paters Dezertus iegāja būdiņā.

Indriķa kungs noraudzījās viņam pakaļ rūpju pilnām acīm. «Viņš redz spokus? Nu pagaidi, gan mēs tos aizdzīsim!»

Dezertus iznāca sagatavojies ceļojumam kalnos.

Iedami gar kalna strautu viņi piegāja pie kādas sūnainas vietas, kur bija radies mazs līcītis ar gludu ūdens spoguli.

«Indriķa kungs!» paters Dezertus teica un norādīja ūdenī.

«Kas man tur jāredz?»

«Paskaties uz šiem abiem: viens ģērbies baznīcas tērpā, otrs ādas kamzolī, bruņojies ar šaujamo stopu un mednieka dunci. Kurš no šiem abiem ir priesteris?»

Indriķa kungs smaidīja. «Es redzu tikai divas cilvēku galvas, vienu sirmu, otru vēl melnu.»

Pateram pa priekšu viņš stingriem soļiem pārgāja nedrošo laipu.

XIV

Jau krēsloja, kad kalnā kāpēji sasniedza Sarkanās augstienes ieleju. Kalnu mežā uz taciņas viņi bija ieraudzījuši lāča pēdas; tā ka sniegs bija nokusis, pēdas bija grūti saskatāmas, tomēr kādu stundu viņi bija tām sekojuši — Dezertus visiem pa priekšu. Pavisam sliktu lozi šoreiz bija izvilcis brālis Severins; viņam nebija drosmes palikt uz takas vienam un gaidīt, tāpēc viņš pūzdams un elsdams meimuroja citiem līdzi, pāri klinšu bluķiem un izgāztiem celmiem, pāri akmeņlauztuvēm un bedrēm.

Pēc pēdu virziena Indriķa kungs izlēma, ka no medībām šoreiz jāatsakās, jo lācis bija devies uz ezera pusi.

Kad prāvests, Šlūtemaņa kungs un paters Dezertus atkal uzgāja uz takas, viņiem bija labs laiciņš jāgaida uz brāli Severinu. Beidzot tas ieradās, un Indriķa kungam, viņu ieraugot, bija tiešām pamats sacīt: «Brāli, es tevi vērtēju par piecām mārciņām vieglāku. Tas tiešām ir veselīgāk nekā sēdēt klostera pagrabā un nogaršot jaunās mucas, vai ne tā?»

«Ja jūs tā sakat, tad jau tas būs taisnība!» brālis Severins žēli atbildēja un meklēja sava mūka tērpa piedurknē kādu sausāku stērbeli, kurā varētu noslaucīt pieri. Iedams tālāk viņš bēdīgi paskatījās debesīs un nopūtās: «Ak, šī pagraba istabiņa!» Cik tur bija jauki un dzestri! Un caur atvērtajām durvīm varēja redzēt gandrīz bezgalīgo pagrabu ar mijkrēslī gulošām mucām — tā bija varena rūpju aizdzinēja armija. Ne par velti Berhtesgadenas klosterim Kremsas un jaunās klostera pils apkārtnē piederēja muižas ar lieliskiem vīna kalniem: Tailandā, Trehavā, Oberndorfā, Eizentīrā, Armstorfā, Vankā, Zatelsteigā, Mertalā, Rehbergā un Steinā! Nevienu lūgsnu brālis Severins neatcerējās tik labi, kā šos divus, viņa ausīm tik patīkamos, vārdus: «Rehbergā un Steina!» Labāko viņš arvien pataupīja uz beigām; un šie pēdējie divi vārdi viņu nokaņoja tā, ka viņš sāka iet kā pa sapņiem, nemaz neievērodams ce|u, paklupa, un tikai ar lielām pūlēm izglāba savu degunu no ne visai maiga zemes mātes skūpsta.

Kad, krēslai metoties, viņi ieraudzīja abas mednieku mājas, viņam likās, kā būtu izlaists no priekšelles; bija gan vēl kāda pusstunda jāiet, bet vismaz viņa acis jau redzēja vilinošo atpūtas vietu.

Indriķa kungs, kas vienmērīgiem pieraduša kalnu kāpēja soļiem gāja citiem pa priekšu, piepeši apstājās. «Man šķiet, ka es būtu dzirdējis kādu saucienu.»

Viņi apstājās un sāka klausīties. No augstienes, kur atradās būdiņas, atskanēja gari stiepts, baiļu pilns sauciens: «Hoidoooh!»

«Meitenes balss!» Dezertus teica: «Un tā skan kā izmisuma pārņemts sirds brēciens.»

«Tur augšā ar kādu notikusi nelaime! Iesim ātrāk! Uz priekšu! Uz priekšu!» Indriķa kungs pavēlēja.

Kad viņi bija jau pagājuši krietnu gabalu uz priekšu, atkal atskanēja sauciens: «Hoidoooh! Hoidoooh!» Neskatoties uz krēslu, Indriķa kunga asais skatiens ieraudzīja uz kāda klinšu pārkara, netālu no mednieka būdiņas, meitenes stāvu. Viņš pielika pie mutes rokas un atbildēja.

Bija manāms, ka meitene saucienu dzirdējusi, jo viņa It kā priekā, un tai pašā reizē arī bēdās sāka kliegt: «Ļaudis! Ļaudis! Dieva dēļ, nākiet šurp, nākiet šurp! Hoidoooh!» Vējš viņas kliedzienus nesa lejup.

«Šī balss!» Dezertus murmināja. «Es to esmu dzirdējis!» Un citiem pa priekšu, par cik to atjāva stāvais ceļš, viņš steidzās augšup. Indriķa kungs turējās viņam līdzi, Šlūtemaņa kungs elsodams palika iepakaļ, brālis Severins sāka lauzīt rokas un bez elpas nokrita uz kāda klinšu bluķa.

Kad Dezertus bija sasniedzis augstieni, viņam raudādama steidzās pretī Gitli.

«Tā ir viņa!» viņš uztraukts murmināja, sāka iet lēnāk un uzspieda sirdij drebošo roku.

Tagad tā stāvēja viņa priekšā; pār bālo bailēs izķēmoto seju bija nokārušies viņas izpūrušie mati. Viņa gribēja runāt, het tad viņa to pazina un nobijās. Viņa sakustējās, likās ka viņa grib bēgt projām; bet rūpes par Haimo pārvarēja viņas bailes. Šņukstēdama viņa nokrita pie Dezertus kājām un kliedza: «Palīdziet viņam! Palīdziet viņam!»

Viņš to piecēla. «Kam man jāpalīdz? Runā, meitēn, runā taču!»

Te atskanēja Indriķa kunga balss: «Kas noticis?»

Gitli izrāvās no garīdznieka rokām, steidzās pretim prāvestam, satvēra viņa roku un, vilkdama viņu uz mednieku būdiņas pusi, vaimanāja: «Labais, mīļais kungs, es jūs ļoti lūdzu, palīdziet viņam, citādi viņam būs jāmirst!»

«Kam, meitēn, kam?»

«Haimo, Haimo!»

«Manam medniekam? Kas ir ar viņu? Vai viņš nogāzies no klints?»

«Nē, nē, vēl_ ļaunāk! Viņš ir…» Viņa apklusa; viņa nedrīksteja runāt, viņa bija zvērējusi! «Es nezinu, es nezinu,» viņa iekliedzās, «es viņu atradu un aizvedu uz māju, vakar, un visu nakti viņš tik labi gulēja. Un šorīt viņš vēl tik labprāt ēda, ko es viņam biju izvārījusi. Bet ap pusdienas laiku, tad viss sākās; viņš sāka murgot, trakot, visu laiku grasījās celties augšā un skriet projām. Es viņu lūdzu un centos nomierināt, mēģināju iestāstīt ka viņš nedrīkst kustināt roku. Un redziet, ar šīm divām rokām man viņš bija jācilā un jāsavalda. Un piepeši viņš zaudēja samaņu, es jau domāju ka viņš pavisam dziest ara. Un tā viņš guļ ari tagad. Te es uzturējos pie viņa, te atkal izskrēju ārā un kliedzu, un kliedzu, jo es domāju ka kādam tomēr jānāk! Ak, ko es šai laikā esmu pārcietusi!»

Viņi bija sasnieguši būdiņu; Gitli iesteidzās iekšā pirmā,' Indriķa kungs un Dezertus viņai sekoja. Pavarda liesmoja uguns.

«Paskatieties!» Gitli čukstēja. «Te viņš guļ un nekustas nemaz!»

Indriķa kungs piegaja pie gultas. «Gaismu, Dītvald, gaismu!» Dezertus izrāva no pavarda degošu pagali un pacēla to gaisā. Kamēr Indriķa kungs izmekleja slimnieku, Gitli bailīgi ierāvās kādā kaktā; viņas acis bija baiļu pilnas, drebošās rokas viņa bija pielikusi pie mutes.

«Kas tad tas? Brūce pārsieta?» Indriķa kungs piecelās. «Vai tu to izdarīji?»

«Jā, kungs! Jo viņš asiņoja!»

Elsodams pār slieksni pārvēlās Šlūtemaņa kungs. «Kas ir? Pie joda? Kas ir? Kas ir?»

«Paskatieties, pārvaldnieka kungs, vai jau nenāk mūsu ļaudis,» Indriķa kungs teica. «Man vajadzīga kastīte ar pārsienamo un balzāmu!»

«Kas šim puisim kaiš?»

«To es jums pateikšu, kad pats būšu to uzzinājis.. Ejiet!»

Šlūtemaņa kungs jutās aizvainots un pazuda. Prāvests atkal 'noliecās pār Haimo. «Viņš guļ,» viņš pēc kāda laiciņa teica pateram Dezertus, «viņa sirds puksti ir vāji, bet mierīgi, viņa elpa ir vienmērīga. Viņš laikam pārcietis vāšu drudzi un tagad guļ nespēka nesamaņā. Es neredzu nekādas briesmas.»

Gitli salika rokas un klusi kustināja lūpas.

«Tu, panāc šurp!» Indriķa kungs viņai uzsauca. «Kā tevi sauc?»

«Gitli!»

«Nac šurp, Gitli! Un pastāsti man visu, ko tu viņu glābdama esi darījusi.»

Viņa kautrīgi piegāja tuvāk, un tagad viņš to pazina. «Vai tu pirms nedaudz dienām nebiji pie pārvaldnieka? Tu esi Volfrata, sālsvīra māsa?»

Gitli sarāvās.

«Nāc taču tuvāk un runā! Ko tu darīji mana mednieka labā?»

Drebošām rokām, nodurtām acīm viņa saraustītos vārdos visu izstāstīja. Indriķa kungs uzmanīgi klausījās, bet paters Dezertus nevarēja atraut no Gitli sejas acis.

113

Beigusi stāstīt viņa nedroši pavērās Indriķa kungā, it kā jautādama: «Vai tikai es neesmu izdarījusi ko sliktu?»

8 222

Šajā brīdī atgriezās arī Šlūtemaņa kungs. «Ļaudis jau ir šeit, Reverendissime, te būs kastīte!»

Indriķa kungs to paņēma. «Gaidiet mani ārā un nelaidiet istabā nevienu! Brālis Severins …»

«Viņa vienmēr vēl nav.»

«Kad viņš ierodas, lai viņš vispirms atpūšas un atvelk «lpu, pēc tam viņam jāsakārto kungu būdiņa. Valts var palikt šeit, četri kalpi lai pārnakšņo ganu būdās un rit lai laikus ir atkal šeit.»

Šlūtemans izgāja ārā un bija dzirdams, kā viņš rājās ar kalpiem, it kā tie būtu pastrādājuši diezin kādu noziegumu. «Un rīt pirms gaismas esiet atkal šeit!» viņš nobeidza savu brāzienu. «Jeb es jums noraušu ausis! Prom!»

Jo stiprāk viņš kliedza, jo mazāka kļuva Gitli, jo dziļāk viņa ierāvās savā kaktā.

Indriķa kungs izņēma no kastītes visu, kas viņam bija vajadzīgs jaunam pārsējumam. Kad viņš ņēma no "brūces ar sveķiem pielipināto audeklu, Haimo ievaidēdamies izstiepās, atvēra un tūlīt atkal aizvēra acis.

«Dītvald, paskaties!» Indriķa kungs uzbudināts iesaucās, «tā nav tāda brūce, kādu var radīt krītošs akmens, vai kādu var iegūt gāžoties no klints. Tas ir dūriens, naža dūriens! Šim vīram ir uzbrukuši. To būs izdarījis kāds malumednieks, kuru Haimo būs gribējis aizturēt. Meitēn! Nāc šurp pie manis!»

Gitli trīcēja visi locekļi.

«Nāc taču šurp! Saki: kur tu viņu atradi?»

«Ara,» viņa tikko dzirdamā balsī čukstēja, «pie būdiņas.»

«Tālu no šejienes?»

Viņa pakratīja galvu.

«Un kā tu viņu atradi?»

Mulsā, baiļu pilnām acīm viņa pavērās Indriķa kungā.

«Runā taču! Es gribu zināt kā tu nokļuvi tai vietā, kur viņš atradās. Kas tev te augšā bija darāms?»

Viņa aizklāja rokām seju.

«Es jūs lūdzu, Indriķa kungs, nemociet šo bērnu!» Dezertus trīcošā balsī teica. «Man šķiet, ka es zinu, kas viņu atdzinis šurp. Vakarnakt viņas brāļa mājās nomira kāds bērns.»

«Volfrata bērns?» Indriķa kungs piegāja meitenei. «Tu gribēji aiznest sniega rozes. Eņģeļu vainadziņam? Un tad tu uzgāji ievainoto vīru, paliki dienu un nakti pie viņa un darīji visu, kas tikai viņa labā bija darams?»

Viņš noglaudīja Gitli matus. «Tu esi krietna, drošsirdīga meiča. To es atlīdzināšu ir tev, ir tavam brālim.»

Gitli novērsās un izsteipuļoja pa durvīm. Ara viņa nokrita uz sola un rūgti raudāja.

Pie viņas piegāja Valts, atvilka viņas rokas un pavērās viņai sejā: «Jēziņ, tu tā esi? Kāpēc tu tā gaudo?»

Viņa izrāva rokas un sāka šņukstēt vēl skaļāk.

«Vai tu brēc tā dēļ, kas tur iekšā? Tu esi muļķe! Tam jau ir dzelzs veselība. Un ja viņam arī mazliet sāp, to taču tu nejūti!» Viņš atspiedās pie būdiņas durvīm un nožāvājās. Piepeši viņš ieraudzīja biezus dūmus, kas nāca no kungu būdas. «Paskaties! Brālis jau kurina. Tu! Tur tiek vārītas smalkas lietas. Zini, kāpjot augšā es visu laiku turējos nestāvu tuvumā. Tu! Kā tas smaržoja! Smalki!» Viņš noklakšķināja mēli. «Kā tu domā, vai mēs arī kaut ko dabūsim?» Nenogaidījis atbildi viņš piezagās pie kungu būdas un raudzījās caur atvērtajām durvīm.

Ieeja veda plašā virtuvē ar atklātu pavardu; blakus atradās neliela kungu istaba, kuras vienkāršā iekārta bija pagatavota no iesarkana ciedru koka, un guļamistaba ar divām siena pildītām gultām. No virtuves pa kāpnēm varēja uzkļūt bēniņos, kur pietiekošā daudzumā bija izkaisīts kalnu siens, lai tur mierīgi varētu pārgulēt kāds pusducis cilvēku.

Blakus pavardam, kurā dega gaiša uguns, stāvēja brālis Severins; viņš bija atlocījis baltā mūku tērpa piedurknes, aizsējis zilu priekšautu, un patlaban tīrīja lasi; kopā ar ceptām olām tam bija jāgaršo lieliski.

Kungu istabas durvju priekšā uz pakāpēm domīgi sēdēja Šlūtemaņa kungs, izspūrušām ūsām, nikni valbīdams acis. Notikums ar Haimo bija ciets rieksts. Noguris no veltīgajām pārdomām, viņš šņākdams pakratīja galvu, pavicināja gaisā dūres un ierēcās: «Pie velna! Pie velna! Kad es iedomājos, ka lejā es tagad varētu sēdēt pagraba istabiņā!»

«Kopā ar pateru Hadamaru un virtuves pārzini,» brālis Severins smējās, «pie Rehbergas un Steinas!»

«Stājieties, stājieties,» Šlūtemaņa kungs stenēja, «es nevaru to panest, tas plosa manu dvēseli.» Pēc tam viņš atkal nogrima niknā melanholijā un jautāja: «Es ceru ka ir gādāts ar ko remdināt mūsu slāpes?»

8*

115

Brālis Severins paraustīja plecus. «Kā Indriķa kungs pavēlēja. Mums jāpaliek še piecas dienas. Viņš pavēlēja paņemt desmit pudeles. Aplēsiet, cik uz katra iznāk!»

«Nolādēti maz!» Šlūtemana kungs atteica un viņa ģīmis izstiepās. «Nolādēti maz! Brāli! Brāli! Man aizdegsies aknas. Es nevaru panest ūdeni. Nepavisam arī nē!»

Brālis Severins raudzījās nelaimīgajā pārvaldniekā un mirkšķināja acis, tad viņš nolaizīja taukainos pirkstus, piegāja tam klāt un iečukstēja ausī: «Vai jūs redzējāt nastu, ko nesa Valts?»

«Jā, un tad?»

Brāļa Severina seja kļuva arvien nopietnāka. «Un vai jūs nedzirdējāt kaut ko klankšķam?»

Šlūtemana kungs nolieca galvu Uz sāniem un pabolīja acis. Likās, ka viņa izmisuma pilnajā, tumšajā dvēselē uzaust vāja cerības gaismiņa. «Runājiet, brāli, kas tur klankšķēja?»

«Desmit noslēptas pudeles! Rehbergas un Steinas. Tās apraktas vēsajā zemē aiz būdiņas, un kad Indriķa kungs gulēs, mēs vienu pārīti atstiepsim šurp.»

«Brāli Severin, jūs esat svētais!» Šlūtemana kungs iesaucās un gribēja krist brālim ap kaklu.

Tas viņu atbīdīja nost. «Ne tik skaļi, pārvaldnieka kungs!» Viņš pašķielēja uz durvīm. «Indriķa kungs varētu dzirdēt.»

Brāļa raizes nebija dibinātas. Indriķa kungs vēl arvien atradās mednieka būdiņā. Viņš bija uzlicis uz Haimo brūces jaunu pārsējamo un bija piesējis arī viņa roku, lai kāda strauja gulētāja kustība nevarētu izsaukt jaunu asiņošanu. Tad viņš, kā kaut ko meklēdams, sāka raudzīties apkārt.

«Kur ir meitene?»

Dezertus ātri piesteidzās pie durvīm. Gitli sēdēja būdiņas priekšā uz sola; viņas asaras bija izsīkušas; kā nemaņā viņa noraudzījās nakts tumsā. Dezertus pieskārās viņas plecam. Viņa izbijusies sarāvās un piecēlās.

«Nāc, Gitli! Indriķa kungs meklē tevi!» Viņš saņēma viņas roku un ieveda viņu istabā.

«Nu, vai tu negribi redzēt, kā klājas tavam slimniekam?» prāvests sacīja. «Nāc šurp! Paskaties, cik labi un mierīgi viņš guļ!»

Klusā pateicībā viņa gribēja noskūpstīt Indriķa kunga roku.

«Lai paliek, bērns!» viņš teica. «Viņa glābšanai es neesmu izdarījis nekā. Bez tevis Haimo būtu pazudis. Viņam japateicas tikai tev par savu dzīvību.»

Gitli prieagi atvilka elpu. Mirdzošām acīm viņa raudzījās Haimo bālajos vaibstos; tad viņa pārvilka mitrajām acīm roku un pagriežas uz durvju pusi.

«Kurp tu gribi iet?» Indriķa kungs jautāja.

«Tagad es viņam vairs neesmu vajadzīga!» viņa nomurmināja. «Es gribu iet mājās.»

«Meitēn! Ir jau tumša nakts!» Dezertus izbijies iesaucās.

«Es nebaidos. Debess ir zvaigžņota, ceļu arī es zinu, un pārnakšņot es varu kalnu ganībās.»

«Tur gul kalpi!» Indriķa kungs iebilda; pēc tam viņš pasmaidīja. «Un ja nu Haimo rīt pamostas un prasa pēc tevis? Ko lai mēs viņam sakām? Vai tad tu negribi palikt?»

«Ja es drīkstētu?» viņa stostījās. «Redziet, kungs, es jau neatņemšu nevienam viņa guļasvietu. Es apsēdīšos šeit uz pavarda.»

Viņa gribēja atkal ierauties savā kakta, bet Indriķa kungs atsauca to vēlreiz atpaka|. «Gitli,» viņš laipni sacīja, «tu taču neesi vairs nekāds bērns, tu nedrīksti tā staigāt apkārt.» Viņš norādīja uz viņas līdz pleciem kailajām rokām un uz plīsumu kreklā, kas stiepās gandrīz līdz jostas vietai.

Platām acīm viņa pavērās prāvestā. «Es norāvu piedurknes tādēļ, ka man vajadzēja audekla. Viņam.»

Tad viņš piegāja pie meitenes, uzlika uz viņas galvas roku un klusi teica: «Deo placebis in nuditate tua!» Un, pagriezies pret pateru Dezertus, viņš tāpat latīniski runāja tālāk: «Vai kādai firsta meitai var but vairak dārgakmeņu un rotas lietu nekā šim nabaga bērnam dvēseles cēluma?»

Paters klusēja; sapņainām acīm viņš raudzījās Gitli, kas piegāja pie pavarda, uzvilka savu jaciņu un klusi ievilkās kaktā.

Indriķa kungs piegāja pie Haimo gultas un uzlika uz gulošā pieres roku. «Drudzis ir mazinājies, un miegs viņu atspirdzinās. Viņam ir veselas asinis un spēcīgs organims. Es ceru, ka trīs dienās viņš jau būs daudzmaz atžirdzis. Es atsūtīšu vīnu, ja viņš_ naktī pamodīsies, viņš varēs to iedzert. Pie viņa varēs palikt brālis Severins.»

«Atļaujiet man uzņemties šo pienākumu!» Dezertus steidzīgi teica. «Brālis ir noguris.»

«Labi, paliec!» Indriķa kungs sniedza garīdzniekam roku, mīļi smaidīdams pamaja Gitli ar galvu un atstāja istabu.

Dezertus nosēdās gultas galvgalā uz sola.

Istabā viss bija klusu. Gitli nekustējās savā kaktā; bija dzirdami tikai Haimo dziļie elpas vilcieni, un pavardā brīžam iesprēgājās vēl arvien kvēlojošās ogles.

Ārā urdzēja strautiņš, no kungu būdas brīžiem atskanēja pārvaldnieka skaļā balss, un no klinšu ielejas atlidoja četru kalpu dziesma, kuri kāpa lejup uz ganībām:

«Ak sirsniņa

Dziļi paslēpta,

Nedari jnelnmatim puisītim pāri.

Lūko pēc brūnaces meitenes kāri,

Ai kāri,

Ja vien tā rokās dotos,

Ja dotos!»

Pēc kāda laika ieradās Valts un aicināja pateru vakariņās; viņš atnesa vienu šķīvi arī Gitli. «Tu, tas ir kaut kas labs! viņš iečukstēja meitenei. «Es arī drīkstēju jau nogaršot, un brālis man teica, ka tas, kas palikšot pāri, būšot man.» Gitli piecēlās un sāka ēst, Dezertus atstāja istabu. Iegājis kungu būdiņā viņš teica brālim Severinam: «Aizsūtiet meitenei spilvenu un segu; bērnam uz pavarda akmeņiem pavisam cieta guļa.»

Viņi visi sēdēja kungu istabā pie skalu uguns, prāvests, Šlūtemaņa kungs un Dezertus; pēdējais klusēja un bija nogrimis sevī. Indriķa kungs un pārvaldnieks pārrunāja pie mednieka pastrādāto noziegumu. Šlūtemaņa kungs izgāza savas dusmas pār noziedznieka galvu, zvērēja tam atriebību un solījās to atrast arī tad, ja tas būtu paslēpies pašas elles tumšākajā kaktā; viņš bija nodomājis jau no paša rīta kopā ar kalpiem izpētīt visu apkārtni, pārmeklēt katru krūmu, katru klinšu aizu; gan jau atradīsies kāds āķis, pie kura varēs piestiprināt aizdomu pavedienu.

Kad Dezertus atgriezās mednieka būdā, Gitli jau gulēja kaktā pie pavarda. Valta atnesto spilvenu viņa bija nolikusi zem Haimo slimās rokas; viņa bija paturējusi tikai plušķaino segu, saritinājusi to un palikusi zem galvas. Viņa gulēja palikusi abas rokas zem vaiga, maigā miega izstiepusi nogurušos locekļus; viņa gulēja uz cietajiem akmeņiem tik labi, it kā atdusētos mīkstos dūnu spilvenos. Kvēlošās ogles meta viņas sejā sarkanu mirdzumu, tā izdalījās no tumsas kā patīkams noslēpums.

Dezertus ilgi stāvēja gulošās meitenes priekšā. Kaut kas vilka viņu arvien tuvāk, viņš nometās uz vienu celi, izstiepa rokas, nolieca savu seju karstā tvīksmē. Piepeši Gitli sakustējās un it kā smagā sapnī nopūtās: «Haimo.»

Dezertus atrāvās atpakaļ; viņš aizsedza rokām seju, piestreipuļoja pie durvīm un noslīga uz sliekšņa. «Kungs! Kungs! Tu kārdini mani pāri maniem spēkiem!» viņš aizsmakušā balsī izdvesa, kvēlojošam acīm raudzīdamies zvaigznēs.

Kungu būdiņas logos uguns jau bija izdzēsta; Indriķa kungs jau gulēja. Bet aizvērto durvju šķirbām cauri vēl spiedās blāva gaisma; brālis Severins un šlūtemaņa kungs sēdēja pie dziestošā ugunskura uz pavarda malas, klusi sarunājās un nodarbojās ar «apslēpto pārīti», ko tie bija izvilkuši no paslēptuves. Valts tupēja kaktā un notiesāja vakariņu atliekas; tad viņš izdzēra krūzi ūdens un uzkāpa augšā sienā.

Kad abiem pārējiem izbeidzās «augstākā debesu žēlastība», Šlūtemaņa kungs nokļuva savā parastajā stāvoklī. Likās, ka viņš būtu pilnīgi aizmirsis kur atrodas, iedomājās, ka sēž pagraba istabiņā un baidījās, ka kuru katru acumirkli var ierasties Cecīlijas kundzes spēcīgie kalpi un aizstiept viņu projām. «Bet es neiešu, brāli, es neiešu! Pie joda, es tagad sēdu, un tagad es palikšu!» Brālis Severins aizspieda viņam ar roku muti un pievilka pie kāpnēm; ar lielām pūlēm, grūzdams un stumdams, viņš to uzdabūja augšā un iesvieda mīkstajā sienā. «Cecīlija, Cecīlija, tu šodien atkal dari man pāri!» Šlūtemaņa kungs, ko uzkritušais siens gandrīz slāpēja nost, rūca. Kādu brīdi viņš vēl kaut ko šļupstēja, bet tad sāka krākt. Brālis Severins sekoja šai priekšzīmei, un viņi abi sāka zāģēt kā sacenzdamies, tā ka Valts uzmodās un nevarēja vairs aizvērt acu; pie tam Šlūtemaņa kungs te uzlika savu dūri viņam uz sejas, te uzgrūda kāju uz krūtīm; viņš ierāvās tālakajā kaktā, bet arī tur viņu atrada Šlūtemaņa kunga kājas. Beidzot viņš piecēlās, noslīdēja pa kāpnēm lejā un nolikās uz siltā pavarda. Tagad viņš varēja gulēt.

Pēc pusnakts debess apmācās un, vēl pirms rīta ausmas, sāka līt silts lietus. Gaismai austot ieradās kalpi. Paters Dezertus vēl vienmēr sēdēja uz mednieka būdiņas sliekšņa, bāliem, nogurušiem vaibstiem, iekaisušām acīm. Ieraudzīdams kalpus viņš piecēlās un dziji atvilka elpu, likās, ka viņš priecājas par modru cilvēku tuvumu. Kāds kalps jautāja viņam, kas viņiem būtu darāms. Viņš lika tiem mierīgi gaidīt, kamēr gulētāji atmostas, jo lietus bija izjaucis Indriķa kunga nodomātās medņu medības. Tad viņš iegāja būdiņā. Gitli jau bija uzcēlusies, viņa bija pārliekusies pār Haimo, kas arvien vēl mierīgi gulēja; izdzirdusi patera soļus, viņa bailīgi atkāpās, nomurmināja rīta sveicienu un izgāja no būdiņas. Pēc kāda laiciņa viņa atkal atgriezās, nomazgājusies un par jaunu sapītām bizēm; viņa iekūra pavardā uguni un klusi visu uzkopa. Kad viņa aizgāja pēc ūdens, atvērās kāds kungu būdiņas loga slēģis.

«Labrīt, Gitli!» Indriķa kungs viņai uzsauca.

Viņa nolika trauku un piesteidzās klāt.

«Nu, kā viņam klājas?»

«Viņš vēl arvien guļ, kungs, un man liekas, ka miegs viņam būs darījis labu, jo viņam jau ir krāsa sejā.»

«Tad viņš, droši vien, drīz pamodīsies. Vai tu par to jau priecājies?»

«Un kā vēl!»

«Un tu priecājies arī par viņa pateicību, vai ne tā?»

«To jau es saņemu, kungs!»

«Tā?»

«Jā, vakarnakt viņš mazliet varēja parunāt, un tad viņš tūlīt pateica man paldies.»

«Bet es domāju ka tu ceri uz vēl labāku pateicību?» Indriķa kungs smaidīja, ieplezdamies logā.

Viņa pavēras viņā platām acīm. «Ko lai es vēl gribētu? Man ir mans paldies.»

Viņš to vēroja laipnu skatienu. «Tā? Tā?» Viņa lūpas mazliet raustījās, kad viņš teica: «Protams, vairāk tu no viņa nevari prasīt. Bet tagad ej, es arī tūlīt ieradīšos.»

Gitli vingri aizsteidzās, lai pēc lietus atkal nokļūtu zem jumta.

Pa sarunas laiku bija uzmodies arī Valts. Viņš izbijies izberzeja acis, ieraudzīdams gaišo rītu, uzrāpās pa kāpnēm augša un saka kliegt: «Brāli! Brāli! Ceļaties augšā, kungs jau uzmodies!»

Brālis Severins izlēca no siena kā zaķis tīrumā, ieraudzījis zemnieku. Viņš sagrāba aiz krūtīm arī otru krācēju. «Pārvaldnieka kungs! Augšā! Augšā! Augšā!»

Šlūtemaņa kungs pagriezās uz otriem sāniem. «Bet, Cecīlij!»

«Augšā! Augšā! Augšā!»

«Bet, Cecīlij!» Šlūtemaņa kungs kunkstēja. «Vai tad atkal jau nelabais ticis vaļā? Katru dienu, katru dienul Cilvēkam neļauj pat izgulēties! Pie joda! Liec mani mierā! Jeb es tevi sagrābšu aiz bizes!»

Brālis Severins nopūzdamies pakratīja galvu, atstāja pārvaldnieku viņa nežēlīgajiem sapņiem un stīvām kājām norāpās pa kāpnēm lejā.

Šlūtemaņa kungs bija dziļi ieracies sienā, it kā abām rokām apkampdams spilvenu, ko viņš mēdza rītos piespiest pie ausīm, lai nedzirdētu Cecīlijas kundzes sprediķi. Dziļais klusums, kāds piepeši iestājās ap viņu, viņam laikam izlikās kaut kas pavisam drausmīgs. Viņš nobijies piecēlās sēdus un lielām, apaļām acīm vērās bēniņu krēslā.

«Ak tā-ā!» viņš noteica, sākdams lēni aptvert kluso brīnumu. Tad viņš apmierināts iesmējās. «Lai tagad notiek kas notikdams, tagad es reizi izgulēšos!» To pateicis viņš nolikās atkal uz sāniem un ērti izstaipījās: «Ah!» Pēc īsa brīža viņš aizmiga atkal.

«Pārvaldnieka kungs!» brālis Severins kliedza. Šlūtemaņa kungs nedzirdēja.

«Pārvaldnieki Pārvaldnieki Kur jūs esat?» iesaucās arī pats Indriķa kungs. Pārvaldnieks Šlūtemans nedzirdēja. «Tad ļaujiet viņam gulēt!» prāvests iesmējās. «Pār viņu nākusi šīs zemes aizmirstība.» Viņš pakratīja pret sienaugšu pirkstu: «Pagaidiet tikai, pārvaldnieka kungs, gan jau atkal pienāks rīts, kad jūs modinās Mūžīgās tiesas pērkoni! Dies irae, dies illa!»

«Jactat scopas turturilla!» [5] ņirgājās brālis Severins, veikli sacerēdams nopietnās himnas otrās daļas parodiju un, nometies pie pavarda ceļos, pilniem vaigiem pūta ogles.

Kad Indriķa kungs gāja uz mednieka būdiņu, Gitli jau steidzās viņam pretī. «Kungs, kungs! Viņš jau uzmodies!» viņa iesaucās. «Mans Dievs, un kā viņš noraizējies, viņam bail, ka jūs dusmošoties, ka tā kaut kas ar viņu varējis notikt.» Viņas runā izskanēja prieks, bet baiļu pilns prieks; tagad Haimo varēja runāt, tagad viņam būs jāsaka, kas noticis.

Kad Indriķa kungs iegāja būdiņā, viņa apstājās pie durvīm, sirdī viņai bija prieks, bet bailes žņaudza ciet rīkli.

Haimo bija piecelies gulta sēdus. «Indriķa kungs!»

Prāvests uzlika viņam uz mutes roku. «Tu nedrīksti runāt, Haimo, es tā gribu! Liecies atpakaļ un ļauj man apskatīt brūci! Pēc tam tev būs jāēd un jādzer, un atkal jāguļ, kad tu pēc tam atspirdzis uzmodīsies, tad es nosēdīšos pie tevis un tu varēsi visu izstāstīt. Un neraizējies par niekiem! Tu esi Haimo, mans uzticamais mednieks! Tu taču apliecināji savu uzticību ar asinīm.»

«Indriķa kungs …»

«Vai tu cietīsi klusu!» prāvests rājās un maigi atspieda mednieku atpakaļ uz spilvena.

Gitli atviegloti uzelpoja; un tā kā mednieka būdiņā patlaban nebija ko darīt, viņa aizskrēja uz kungu māju.

«Brāli? Vai es nevaru jums palīdzēt?»

«Protams, manu meitiņ, apsien priekšautu, kusties!» Un vienā momentā viņš bija sameklējis Gitli veselu duci dažādu uzdevumu.

Viņa ķērās pie darba čaklām rokām, atnesa visu, kas brālim virtuvē bija vajadzīgs, uzposa guļamo kambarīti un uzspodrināja kungu istabu.

Arā smidzināja lietus un kalpi, sastājušies zem kungu būdiņas jumta pārkara, klusi dziedāja, tā aizdzīdami slapjā laika garlaicību.

Iznācis kopā ar pateru Dezertus no mednieka būdiņas, Indriķa kungs teica: «Tavs izskats ir ļoti slikts, Dītvald. Nakts sardze tevi nogurdinājusi.»

«Jā, kungs!»

«Bet es ceru, ka šonakt tavs spoks tevi netraucēja?»

«Jūs domājat?»

«Dītvald!»

«Viņš pavadīja visu garo nakti kopā ar mani zem viena jumta.»

Indriķa kungs klusēdams vēroja pateru. Tad viņš teica: «Nāc, liecies gulēt, tu esi noguris.»

Viņi iegāja kungu būdiņā; Dezertus iegāja guļamkambarī un ielikās gultā, bet no viņa acīm varēja redzēt, ka tās vairīsies miega. Indriķa kungs piepildīja kausu ar vīnu un iepilināja tajā dažas pilītes no kādas fiolas, ko viņš bija izņēmis no savas zā|u kastītes. «Dzer, Dītvald, tas tev sagādās miegu!»

Dezertus iztukšoja kausu. Un nepagāja nemaz ilgs laiks, kad viņa plakstiņi aizvērās un viņš, dziļi elpodams, gulēja smagā miegā.

Indriķa kungs gribēja iet ārā, bet tad viņš ieraudzīja Gitli, kas virtuvē čakli strādāja. Likās, ka viņam būtu iešāvušās prātā kādas savādas domas, bet viņš kā vairīdamies kratīja galvu; tomēr viņa skatiens negribot atkal apstājās pie meitenes. «Gitli!»

Viņa noslaucīja priekšautā rokas un nāca viņam pretī. «Jā, kungs?»

«Pastāsti man, vai tu labi šo nakti sadzīvoji ar garīdznieka kungu?»

«Labi!» Gitli mulsi smaidīdama atbildēja. «Paters bija nomodā un es gulēju.» It kā atvainodamās viņa vēl piemetināja: «Es biju tik ļoti nogurusi.»

«Tu visu laiku gulēji? Visu nakti?»

«Lai Dievs pasargā, kungs! Es uzmodos vairakas reizes.»

«Nu? Un tad jūs gan abi tērzējāt, vai ne tā?»

«Bet, kungs!» viņa pavisam nobijusies iesaucās. «Kā gan es varētu iedrošināties runāt ar tādu kungu. Es visu laiku gulēju un izturējos pavisam klusi.»

«Un viņš? Viņš taču būs tevi uzrunājis?»

«Viņš neteica neviena vārdiņa! Man liekas, ka viņš mani nemaz neredzēja. Viņš visu laiku sēdēja un raudzījās tik nekustīgi, it kā gribētu skatīties pats sevī.»

«Skatīties pats sevī?» Indriķa kungs atkārtoja un pamāja galvu. «Bet saki, vai tu viņu bieži esi redzējusi?»

«Divas reizes, kungs! Pirmo reizi lejā pie ezera takas.» Viņa apklusa; viņa taču nedrīkstēja Indriķa kungam stāstīt, kādas viņa toreiz bija izcietusi bailes — bailes un šausmas no Dieva kalpa! Viņa klusi runāja tālāk: «Un otrreiz Lieldienās.» Asaras viņai saskrēja acīs.

«Kas tev ir, Gitli, kāpēc tu raudi?»

«Ak, mans Dievs, kungs, viņš ieradās pie mums tad, kad nomira mūsu bērniņš, mūsu mīļais labais bērniņš!»

«Nāc šurp, Gitli, nāc apsēsties!» Viņš to pieveda pie sola. «Tā! Un tagad pastāsti, kā tas bija ar to bērnu?»

Raudādama viņa tam savos vienkāršajos vārdos attēloja Mimīkaķīša īso dzīvi. «Redziet, kungs, šis bērniņš bija kā gaismas stariņš mūsu rūpju pilnajā mājā, kā puķīte ziemā, kā svētā maize visās mūsu sirds vajadzībās, ko mēs vienmēr varējām baudīt un tomēr tās nekļuva mazāk. Un tagad tam bija jānomirst! Kāpēc? Kāpēc?»

Brālis Severins dauzīja pie pavarda savas pannas; viņa rokas bija sākušas trīcēt; kaut kas viņam laikam bija ieskrējis acīs, jo viņš tās arvien izslaucīja, bet tas neko» nelīdzēja.

Indriķa kungs bija satvēris meitenes rokas un dziļi aizkustināts raudzījās Gitli sejā, kas, pārplūdusi asarām, kā mierinošu atbildi gaidīdama bija pavērusies viņa.

Ja nebūtu sprēgājusi uguns, ja lietus nebūtu dauzījis jumta lubītes un Šlūtemaņa kungs sienā nebūtu kracis, virtuvē būtu bijis pavisam ķluss.

«Kāpēc? Jā, kāpēc?» Indriķa kungs nosēdās viņai blakus. «Tā jautā tu. Tu to nezini? Tik gudra meiča, kāda esi tu? Ej nu ej, Gitli, kā tu tā vari jautāt?»

Viņa apjuka un meklēja vārdus. «Tāpēc, ka es to nezinu, kungs!»

«Protams, ka tu to zini! Tu taču zini, cik mīļš un jauks bērns bija jūsu Mimīkaķītis, vai ne tā?»

«Jā, kungs, jā, jā!»

«Un tagad iedomājies: ja nu bērnam būtu jādzīvo, ja viņam būtu jācieš sāpes un jāslimo, ja ļauni cilvēki viņu grūstītu, darītu viņam pāri un sistu viņu, ja viņam būtu jāiepazīstas ar vienu nelaimi pēc otras, ja pār viņu nāktu bēdas, trūkums un posts? Un tev un bērna mātei tas viss būtu jāredz? Vai tad jums sirds nesāpētu vēl vairāk nekā tagad, kad viņš nomiris?»

«Ak Dievs!» Gitli nopūtās un pacēla abas rokas, it kā negribēdama nemaz pielaist domas, ka viņas Mimīkaķītim būtu bijis tā jācieš.

«Vai ne tā? Un te mīļais Dievs atkal ir bijis daudz gudrāks nekā mēs visi kopā. Viņš domājis tā: nē, no tādām bēdām es šo mīļo, labo bērnu pasargāšu, es paņemšu labāk viņu pie sevis debesīs un pārvērtišu viņu eņģelītī, lai viņš priekā un svētlaimē varētu uzsmaidīt savai dzimtenei, lai viņš kļūtu drošs sargeņģelis saviem mīļajiem!»

«Ak Dievs, mums tiešām tāds būtu ļoti vajadzīgs!» Gitli dziļi nopūtās un, pavērusies Indriķa kungā, teica: «Redziet, kungs, es pati arī vienmēr tā domāju, es tikai nevarēju to visu tā izteikt.»

«Redzi nu, ka tu pati arī to zināji, vai ne tā?»

«Jā, un tā tas tiešām arī būs, jo ja man nebūtu bijis sargeņģeļa, es nekad nebūtu atradusi Haimo, un arī pēc tam, dienu un nakti es vienmēr redzēju bērnu sēžam sev

blakus, un vienmēr viņš man uzsmaidīja. Indriķa kungs,, mūsu Dievs taču ir ļoti labs?»

«Es domāju gan! Tāpēc esi prātīga, Gitli, paļaujies tikai uz viņu un noslauki asaras! Pēc tam lai brālis Severins iedod tev krietnu bļodu zupas, aiznes to Haimo un parūpējies, lai viņš krietni paēd.»

Gitii pasmaidīja. «Par to neraizējieties, Indriķa kungs, es viņu tā paēdināšu, ka viņam vairāk nemaz nelīdīs iekšā!»

Brālis Severins jau nesa bļodu. «Ņem, meitiņ, ņem!» viņš sacīja un draudzīgi pamirkšķināja acīm. «Es izzvejoju viņam labākos gabaliņus.»

«Paldies!» viņa atteica, paņēma bļodu un uzmanīgi soļoja projām, pastāvīgi raudzīdamās zupā, lai tikai kāda lāsīte nepārlītu pāri.

Indriķa kungs smaidīdams noraudzījās viņai pakaļ. «Kāpēc? Kāpēc? Tu vecais, mūžīgi cilvēciskais jautājums! Kaut tevi visu cilvēku krūtīs varētu apklusināt tikpat viegli, kā šā bērna sirdi!»

Kad viņš gribēja iet kungu istabā, viņš uz savas rokas sajuta skūpstu. Viņa priekšā stāvēja brālis Severins ar savu sarkano degunu.

«Kā, brāli? Arī tu esi aizkustināts? Mensagitat molem?» Indriķa kungs smējās. «Bet tas tev neko nelīdzēs! Vēderam jāpazūd.»

«Indriķa kungs!» brālis pukojās un rādīja aizvainotu seju. «Ja jūs domājat, ka es to darīju tāpēc, tad …» Viņš izgāza vēderu un sāka abām rokām uz tā bungot. «Tad: paņemiet nazi un sāciet tūlīt griezt! Es stāvēšu gluži mierīgi!»

«Brāli! Brāli!» Indriķa kungs piedraudēja viņam. «Ja nu es tagad uztvertu to burtiski? Bet neraizējies, es to nedarīšu. Tas jau skartu tavu dzīvību. Un kas tad atnestu man zupu? Jo man gribās ēst, brāli!»

Brālis Severins skrēja tā, ka viņa mūka tērps lidoja.

Pa to laiku Gitli bija sasniegusi mednieka būdiņu, kurā bija ieradies arī Valts, kas tagad sēdēja pie Haimoun tērzēja. «Paskaties,» viņa teica, «ko es tev tagad atnesu!»

Haimo piecēlās sēdus. «Gitli!». Tūkstoš vārdos viņš nebūtu varējis pateikt vairāk nekā izteica šā vienīgā vārda skaņa, un viņa acu mirdzums.

«Tu! Tagad nerunā!» viņa rājās. «Tagad tev jāēd! Un jāapēd viss! Līdz pēdējai kripatiņai!» Viņa nosēdās uz gultas malas un uzrāva vienu celi, lai bļodai būtu atbalsts.

Viņš sāka ēst un pēc katras iestrēbtās karotes pavērās viņai acis; un vienmēr viņa tam pamāja galvu un uzsmaidīja: «Tas garšo labi, vai ne tā?»

Valts paošņāja zupas izgarojumus. «Pie joda, ja man dotu tādu zupu, tad es arī atļautu šim razbainiekam iedurt sev mugurā nazi!» Viņš abām rokām satvēra bļodu, kas Gitli rokās bija sagrīļojusies. «Ko tu dari? Turi taču stingrāk!» Un, pagriezdamies pret Haimo, viņš jautāja: «Saki man, medniek, tev taču jāzin, kas tas bija?»

Haimo pakratīja galvu. «Viņa seja bija noziesta sodrējiem.»

Gitli dziļi atvilka elpu; tad viņa teica Valtam: «Ej izskalo kausu! Tagad viņam jāiedzer vīns!»

Zēns paņēma no galda kausu un izskrēja ārā.

«Haimo,» Gitli steidzīgā, klusā balsī čukstēja, «kad tevi vēlāk izprašņās, tad nesaki, ka tas notika pie krusta!»

«Kāpēc nē?»

Viņa nodūra acis. «Tāpēc, ka es tevi lūdzu!»

Viņš pamāja galvu. «Es saprotu, kā tu to domā! Tāpēc, ka viņi ir Dieva kalpi? Un viņi būtu apbēdināti, dzirdēdami, ka viņu Dievs tā kaut ko pieļāvis.» Ap viņa muti pavīdēja rūgts smaids. «Ar mani viņš varēja runāt! Kāpēc tad viņš neteica arī tam otram: nedari tā, nedari tā?»

Gitli raudzījās viņā baiļu pilnām acīm; viņa nesaprata viņa vārdus. «Haimo .. .»

Viņa nevarēja tālāk runāt, jo atgriezās Valts. Trīcošu roku viņa pasniedza medniekam kausu, kuru tas kāri iztukšoja, satverdams reizē ar kausu arī viņas roku. Tad, pavērdamies viņā savām spožajām acīm, viņš nočukstēja: «Nē, Gitli, nē, es nekad nedrīkstu jautāt: kāpēc? Es jau zinu, kāpēc viņš ļāva tam notikt. Es zinu!» Viņš pievilka viņas roku pie savām krūtīm.

Viņa tam nepretojās un stāvēja kā apmulsusi. Un kad viņš atkal palaida roku, viņa kā atmozdamās pavērās viņā, klusēdama paņēma bļodu un gāja uz durvīm.

«Gitli!» viņš klusi iesaucās. «Vai tu atgriezīsies drīz?»

«Jā, Haimo!» viņa nočukstēja un atstāja būdiņu.

«Hohohoho!» Valts iekliedzās, iespieda rokas ceļu starpā un sāka raustīdamies smieties aiz prieka.

«Kas tev ir, tu muļķa zēn?»

«Es arī kaut ko zinu! Hohohoho! Es arī kaut ko zinu!» Ķiķinādams Valts nolieca galvu starp gultu un solu.

Būdiņas priekšā stāvēja Gitli, pārvilka brīvo roku pār karstajiem vaigiem un murmināja: «Ko tad viņš zina?

Ko tad viņš var zināt?» Lēnām viņa aizgāja uz kungu būdiņu.

Viņai pretī nāca kāds kalps; viņam esot jānodod kāda ziņa. Naktī kalnu ganībās ieradies viņas brālis, sālsvīrs, tas esot žēlojies, ka kopš divām dienām esot pazudusi viņa māsa, un neviens cilvēks nezinot, kur viņa atrodoties. Kad kalpi pastāstījuši, ka viņa māsa atradusi nāvīgi ievainoto mednieku, ka viņa to būdiņā kopusi, kamēr ieradušies kungi, viņš bijis tā pārsteigts, ka nevarējis nemaz parunāt; katrs viņa vārds bijis uzslava māsai; lai viņa paliekot mierīgi būdiņā, cik ilgi kungiem tas būšot vajadzīgs; viņšpats arī labprāt būtu uzkāpis Sarkanajā augstienē, bet tagad, kad viņš zinot, ka viņa esot spirgta un vesela un drošībā — tā viņš teicis — viņš labāk steigšoties atpakaļ uz sālsmāju, lai nenokavētu darbu. Viņš liekot māsu sirsnīgi sveicināt.

Baiļodamās un drebēdama Gitli noklausījās kalpa vēstījumā, kuru viņa nespēja saprast. Un kā arī viņas bērna prāts varētu aptvert, ka Volfrats tikai tādēļ bija gājis uz ganībām, kur viņš cerēja sastapt kalpus, lai novērstu no sevis aizdomas, kādas viņu apdraudēja. Ja viņš būtu ļāvis savai māsai aiziet un pēc tam vairs nebūtu par viņu interesējies, tad taču viņam bija jāzina, kāpēc viņa aizgājusi,, kur un kādēļ viņa palika.

Gitli ieradās kungu būdiņā īstā brīdī, jo tagad viņa kopā ar pārējiem varēja nosvinēt Šlūtemaņa kunga augšāmcelšanos. Vispirms bēniņu malā parādījās viņa galva. Bet kur gan bija palikusi viņa tik parastā sejas izteiksme,, kādu viņš rītos mēdza rādīt? Viņa dusmu pilnā seja ar drūmi sarauktajām uzacīm, izvalbītajām acīm un izspūrušajā ūsām? Likās, ka viņš būtu pilnīgi pārvērties šai ilgajā miegā. Ūsas bija maigi nokārušās pāri mutei, viņa acis jautri spīdēja, viņš smaidīja pār visu seju, kāpdams pa kāpnēm lejā; brālis Severins teica: kā starojošais ercenģelis Gabriels uz debesu kāpnēm.

Nokāpis lejā, pārvaldnieks staipījās un gorījās, priecīgi berzēja rokas, nokratīja no kamzoļa sienu, tā uzsita brālim uz platā sēžamā, ka noplīvojās viss mūku tērps, ieknieba Gitli vaigā un jautri smaidīdams iegāja kungu istabā. Stundām viņa jautrā balss atskanēja visos kaktos un stūros, te kungu mājā, te atkal mednieka būdiņā. No būdiņas gan Indriķa kungs viņu izdzina, lai netraucētu Haimo miegu, kas tā bija vajadzīgs novārgušajam medniekam.

Dažas stundas pēc pusdienas lietus pārstāja, mākoņi sadalījās un vēl pirms rieta saule uzmeta savus zeltainos starus abām būdiņām; tikai tad viņa nogrima aiz_ kalniem.

Indriķa kungs paņēma šaujamo stopu un devās Krusta kalnā; pārvaldnieks ar kalpiem pārmeklēja apkārtni, un Dezertus aizgāja uz tuvāko klinšu augstieni; Gitli redzeja viņu sēžam uz kāda klinšu bluķa, kamēr sāka krēslot. Ilaimo gulēja, un Gitli kopā ar brāli Severinu un Valtu sēdēja būdiņas priekšā uz sola, gan tikai pavirši klausīdamās viņu abu sarunās; nemierā un raizēs viņas acis raudzījās uz klinšu ieleju; bet viņas lielās bailes bija zudušas. Tagad jau viņai bija savs sargeņģelis, kas tur augšā, debesīs, rūpējās ir par viņu, ir par Volfratu un Sapu. Un ja arī brālis bija noziedzies — viņa taču bija drusciņ mazinājusi šo noziegumu.

Kā pirmais atgriezās Šlūtemaņa kungs. Viņš nebija atradis neko, itin neko! Lietus bija noskalojis Haimo gājiena un kalnāža asiņainās pēdas. Jā, viņas sargeņģelis!

Iestājoties naktij, atgriezās arī prāvests un paters Dezertus. Indriķa kunga medņu medības nebija izdevušās. Bet kāpdams no kalna viņš bija sastapis kādu lūsi un raidījis tam pakaļ bultu. Tagad diviem kalpiem bija jānoiet naktī lejā un jāatved abi mednieku suņi: Hela un Modrais. Indriķa kungs pavēlēja vienam kalpam ieiet sālsvīra mājā un atnest Gitli vajadzīgās drēbes un veļu. Tūlīt pēc vakariņām abās būdiņās iestājās klusums; Gitli un Valts palika pie Haimo; Indriķa kungs gribēja celties vēl pirms rīta ausmas un tāpēc devās agri pie miera, un pateram Dezertus bija jāseko viņa priekšzīmei. Šlūtemaņa kungs un brālis Severins sēdēja virtuvē pie pavarda. Kad pārvaldnieks bija pārliecinājies, ka Indriķa kungs jau aizmidzis, viņš atstāja būdiņu un atnesa no paslēptuves otru «pārīti». Brālis Severins smagi nopūzdamies novērsās, kad Šlūtemaņa kungs paņēma vienu pudeli starp ceļiem un ar lielāko rūpību notīrīja tās kaklu no vaska. Izvilcis korķi, pārvaldnieks ieņēma lielu, lielu malku, tad viņš pasniedza pudeli brālim. «Ievelciet, brāli!»

Brālis tikai klusēdams pakratīja galvu.

Šlūtemaņa kungs nobijās. «Brāli? Vai jūs esat slims?»

«Nē, bet es negribu dzert. Šodien es negribu izdarīt nevienu pārkāpumu. Indriķa kungs bija tik labs pret mani.»

«Tatata! Tā tik ir izruna! Kas negrib dzert, tas vai nu jau ir izdarījis kaut ko ļaunu, vai arī grib to izdarīt. Rādiet, ka jūsu sirds ir nevainīga! Klang, klang!»

«Man neslāpst!» brālis Severins noteica un dziļi nopūtās.

«Tatata! Slāpes? Slāpes? Mūsu nevainīgajos laikos ļaudis dzer pārāk daudz arī bez slāpēm. Un tas ir pareizi! Tie dzer nākamībai. «Pērciet kamēr vēl esat veseli, tad jums būs slimības laikā,» saka pūšļotāji!»

«Bet es jums jau teicu,» brālis Severins nopūtās, «es nedzeršu!»

«Tatata!» Slūtemaņa kungs satvēra brāļa tērpu un novilka viņu sev blakus. «Nāciet šurp, brāli, apsēdieties pie manis, es jums uzdziedāšu dziesmu, kas runās tieši ar jūsu sirdsapziņu!» Viņš apkampa brāli un, vicinādams pudeli, sāka klusi dziedāt:

«Nu, brāļi, kurus saista prieks, Quem sitis vexвt plurima, Man zināms kārtīgs krodzinieks, Qui vina habet aurea!

Viņš tikai nes un tikai lej De Dolio in cantharum! Lai tāpēc mūsu sirdis smej Ad noctis usque terminum!

Kas gremsties grib un bārdā rūkt, Ut canes decet rabidos, Tas labāk ūdeni var sūkt Ad porcos eat sordidos!»

Jau pie otrā pantiņa brālis Severins šūpodams galvu taktī, sāka dūkt līdzi; tad viņš paņēma pudeli un ievilka pamatīgu malku! Pēc tam gan viņš rādīja pavisam bēdīgu seju. «Un tomēr es iedzēru! Ak cilvēk, cilvēk! Tu gan esi īsts velna zupas pods! Fui!» Kā nosodīdams sevi viņš pakratīja galvu, pielika pudeles kaklu pie mutes un dzēra atkal. «Tagad jau tam nebūs vairs gala!»

Pagāja dažas stundas, kamēr pudeles sāka rādīt dibenus. Kad Slūtemaņa kungs cēlās augšā, viņš manīja, ka kājas negrib labi klausīt — bet viņš to pamanīja tikai tad, kad viņa deguns jau bija ieurbies zemē.

«En jacet in trexis!» brālis Severins vaimanāja. «Redziet nu, pārvaldnieka kungs, redziet nu! Tas ir Dieva sods, tāpēc, ka jūs iedzināt manu dvēseli velna cilpā.»

129

Slūtemaņa kungs, turēdamies pie brāļa tērpa, ar lielām pūlēm piecēlās. «Ticiet man, brāli, tas nav nekāds

9 — 222

važonis, kas nevar apgāzt ratus!» Viņa mele kļuva stīva. «Un jums taču pazīstami mācītā filozofa vārdi:

Kaut arī vīns mums atņem kājas, Mēs neaizmirstam viņa mājas.»

Brālis Severins pieturēja kāpnes, un Slūtemaņa kungs stenēdams uzrāpās sienā.

XVI

Drūmajai lietus dienai sekoja spirgts, pavasara smaržas pilns rīts. Visi kalnu nogāžu laukumiņi un kalnu ganības bija ieguvuši gaišzaļu mirdzumu. Kalnos bija ieradies ziedonis; tas dvašoja maigajās vēsmiņās, raudzījās no dziļajām zilajām debesīm, cēlās līdz ar zemes smaržu un dvesmoja no ielejām, kur jau bija uzplaukušas pirmās puķes.

Kad siltā saule sāka apspīdēt mednieka būdiņu, arī Haimo drīkstēja atstāt savu guļasvietu. Brālis Severins un Gitli izveda viņu ārā un nosēdināja būdiņas priekšā uz sola; mednieks soļoja tik droši, ka viņam šīs palīdzības nemaz vairs nevajadzēja; vismīļāk viņš būtu cēlies jau pirms gaismas un devies kopā ar Indriķa kungu medņu medībās.

Tā viņi tur visi trīs sēdēja. Brālis Severins stāstīja anekdotes un visādus jokus, Haimo raudzījās kalnos un mežos, turēdams Gitli roku savējā. Nodūrusi acis viņa klusēdama sēdēja viņam blakus un ar brīvo roku knibināja savas jaciņas stērbeli. Viņu bija pārņēmusi pavisam savāda sajūta. Visur, tā viņa domāja, viņa justos labāk nekā šeit, uz šā sola. Piepeši viņa dziļi atvilka elpu, piecēlās un atbrīvoja roku.

«Gitli? Kas tev noticis?» Haimo jautāja.

«Man jāstrādā!» viņa atbildēja un aizsteidzās projām. Iegājusi kungu būdiņas virtuvē, viņa piespieda pie krūtīm abas rokas. «Kas gan ar mani noticis, kas ar mani noticis?» Kā gan viņa varēja tā jautāt? Kas nospieda viņas sirdi, kas neļāva viņai bailēs elpot — tas taču nevarēja būt nekas cits, kā tikai rūpes par brāli un svaini? Jau rīta krēslā Slūtemaņa kungs un divi kalpi bija aizgājuši dzīt noziedznieka pēdas. Viņiem bija piebiedrojies arī paters Dezertus, jo būdiņā viņš nespēja uzturēties. Un

tas ar savām šausmīgajām, asajām acīm, droši vien, kaut ko atradīs, tā Gitli sevī nodomāja.

«Mīļais eņģeli debesīs, tagad gan turies stingri!»

Tā nopūzdamās Gitli ķērās pie darba. Atkal un atkal viņai bija jāslauka no acīm asaras, un viņa bieži piezagas pie loga, īai slepšus paskatītos vai Haimo vēl sēž uz .sola — nē, lai palūkotos, vai neatgriežas pārvaldnieks ar saviem kalpiem.

Piepeši ielejā atskanēja kādas meitenes ilgi vilkts gaviļu sauciens. Gitli piesteidzās pie durvīm un, lai spožaja saulē varētu labāk redzēt, uzlika virs acīm roku. Jau no tālienes viņa pazina Egļu saimnieka meitu.

«Ko tad tā te augšā meklē?»

Gitli vienmēr bija labi ieredzējusi savu jautro kaimiņieni. Bet tagad viņa pēkšņi sajuta kaut kādu nepatiku. Protams, Zanza jau bija tā saimnieka meita, kas bija uzvēlis uz Volfrata pleciem šo krustu.

«Ko gan viņa grib? Un kā viņa uzcirtusies!» Gitli neviļus paskatījās uz sevi. Pie viņas nodilušajiem svāreiņiem bija pavisam labi saskatāmas uz pavarda pavadīto nakšu pēdas. Lēnām viņa atvilkās virtuvē atpakaļ, bet tomēr neizlaida Zanzu no acīm.

Meiča uznāca augstienē. «Skaties tikai,» brālis Severins smaidīja, «man šķiet, ka pie mums ierodas ciemiņi! Un kādi! Ui jei!»

Haimo ieplēta acis. «Ko tad tā te augšā meklē?» viņš nomurmināja, it kā būtu dzirdējis Gitli vārdus un tagad tos atkārtotu.

Zanza nāca arvien tuvāk; viņa bija piestiprinājusi pie ņiebura lielu vijolīšu pušķi un bija tā izgreznojusies, it kā taisītos iet pie dievgalda. Viņas seja bija pietvīkusi, viņas svelmainās acis cieši vērās Haimo.

«Labdien, meitēn!» brālis Severins iesaucās. «Kāds svētais tad tevi uzpūtis šeit augšā?»

«Svētais Huberts!» Zanza smējās. «Labdien, brāļa kungs! Un svētais Leonards arī man palīdzēja. Jā! Es gribēju apskatīt savas ganības. Nav jau vairs tālu laiks, kad būs jādzen kalnos lopiņi. Un tā kā es jau biju uzkāpusi savās ganībās, man ienāca prātā noiet arī šo mazo gabaliņu un apskatīties kā klājas jūsu slimajam bērniņam!» Viņa pavērās Haimo, kas nepatikā sarauca uzacis izdzirdis viņas glāstu vārdus.

9*

131

Brālis Severins bija satvēris Zanzas roku un glāstīja viņas pirkstus. «Nekas, nekas, iet uz labo pusi. Paskaties tikai uz viņu: pēc nedēļas viņš atkal lēkās pa visiem

kalniem. Bet saki, kā tad tu zini, ka ar viņu kaut kas noticis?»

«To jau visur izbazūnējis Polcers, kas vakar meklēja savu māsu!»

Gitli, kas pie atvērtā loga klausījās, ārkārtīgi nobijās. Vai tad Volfrats bija zaudējis prātu, pats stāstīdams, kas noticis Sarkanajā augstienē?

«Tas jau tagad ļoti lepojas ar savu māsu!» Zanza runāja tālāk. «Bet ari man jāsaka, ka viņa ir izturējusies braši. Un pie tam viņa taču vēl ir tīrais bērns! Es nezinu, bet man šķiet, ka es būtu zaudējusi galvu!» Viņa iesmējās. «Kā tu domā, medniek?» Viņas acis iemirdzējās atkal.

Gitli savā paslēptuvē saķēra abām rokām kaklu; viss sāka viņā vārīties.

«Tu? Un zaudēt galvu?» brālis Severins smējās. «Jāl Citiem gan tu vari sagrozīt galvas! Tā būs pareizāk teikts. Bet nāc šurp, sēdies, būsi nogurusi no tālā ceļa, un izsalkusi arī. Uzgaidi mazliet, es atnesīšu ēdamo. Un tad mēs varēsim jautri patērzēt.» Viņš mudīgi aizcilpoja uz kungu būdiņu.

Gitli nobālēja. «Tā, jauki, tagad viņš tos atstāj divatā!» viņa stostījās. Bet kāpēc viņa tik ļoti uztraucās, kāpēc viņai kļuva pavisam auksti? «Varbūt viņa kaut ko zina? Un tagad viņa visu izstāstīs!» Tas bija jāaizkavē.

Tiklīdz brālis bija aizgājis, Zanza piegāja pie mednieka. «Vai tev bija stipri jācieš?» viņa klusā, drebošā balsī jautāja.

«Tieši tik, cik bija vajadzīgs!» viņš norūca.

«Ja es zinātu, kas tev to nodarījis!» Viņa savilka dūres. «Tad jau tu, protams, nevarēji ierasties uz Lieldienu dejām. Un es gaidu un gaidu, man bija tād^s dusmas, ka būtu varējusi saplosīt tevi gabalos.»

«Tā?»

«Bet pa to laiku mans nabaga mednieks guļ augšā un mirst nost! Kad es vakar dabūju to zināt, es nevarēju vairs nociesties, man bija jānāk šurp!»

«Vai tiešām?»

«Jā! Un tā kā tu nevarēji atnest man puķu pušķi, tad es atnesu to tev!» Viņa noņēma pie ņiebura piespraustās vijolītes. Bet kad viņa gribēja pasniegt puķes medniekam, pienāca Gitli; viņa soļoja lēni, drūmām acīm. Zanza aši nolika vijolītes blakus Haimo uz sola, steidzās Gitli pretī un izstiepa abas rokas. «Labdien, mazā! Tu tiešām esi izturējusies braši!»

Gitli aizlika rokas aiz muguras.

Zanza smējās. «Ak tu muļķīt, kas tad ar tevi noticis? Es domāju, ka tu taču esi pelnījusi paldies. Paskaties!» Viņa nosprādzēja no sava ņiebura tievo sudraba ķēdīti, satvēra Gitli aiz elkoņa un iespieda to viņai saujā. «Ņem vien, ņem! Es tev to dāvinu!»

Haimo uzlēca kājās. Viņa balsī skanēja dusmas. «Gitlif Dod viņai ķēdīti atpakaļ! Tev nav jāpieņem nekādas dāvanas.»

«Es arī tā nebūtu ņēmusi!» Gitli mierīgi atteica un izstiepa roku. «Ņem to atpakaļ, man tā nav vajadzīga, es varu iztikt arī ar vienkāršu lentīti!»

Zanza bija kļuvusi pavisam bāla. Viņas acis iezvīļojās, viņa paskatījās uz Haimo, pēc tam uz Gitli — un iesmējās. Viņa nikni sagrāba ķēdīti, sarāva to, iesvieda Gitli sejā un, vēlreiz uzmetusi meitenei naida pilnu skatu, aizsteidzās projām.

Gitli drebēja, viņas vaigi pietvīka, acis pildījās asarām. «Ko es viņai esmu nodarījusi? Es taču neteicu viņai neviena ļauna vārda. Un tagad viņa tā apvainoja mani.» Viņa sāka šņukstēt.

«Gitli!» iesaucās Haimo un gribēja viņu apkampt. Bet šai acumirklī no kungu būdiņas iznāca brālis Severins, ar šķīvi un kausu rokās. Viņš ieplēta acis un gribēja jautāt, kur palikusi Zanza, kas noticis. Bet viņš apklusa jau pēc pirmā vārda un žigli nozuda durvīs. Viņš bija ieraudzījis Indriķa kungu, kas patlaban kāpa no augstienes lejā, nesdams pār plecu kalnu nūju ar nošauto medni.

Haimo klusēdams kožļāja lūpas. Ieraudzījusi Indriķa kungu, Gitli noliecās un sāka uzlasīt sarautās ķēdītes gabalus. Atrasto viņa iedeva brālim Severinam un teica: «Es jūs lūdzu, brāli Severin, kad jūs atkal atgriezīsieties klosterī, ielieciet šo skapītī Jēzus mātei. Tā ir atrasta manta un nepieder nevienam.»

Indriķa kungs bija pienācis tuvāk. Viņš noņēma no kalnu nūjas vareno medni. «Haimo, paskaties, es atradu mednieku laimi!»

Haimo viss vārījās, bet viņš neaizmirsa sava mednieka pienākumu. Viņš nolauza tuvākās egles zaļo zara galu, piegāja pie Indriķa kunga, iemērca zaru putna sārtajās asinīs un teica:

«Es sava kunga priekšā nāku, Kā mednieks sveicu, runāt sāku:

Viņš šāvis taisni, galvot varu, Un tāpēc sniedzu tam šo zaru.

Viņš nēsās to par godu, Kā putnam spriedis sodu. Jo! Ho, o ho!

Lai jums bulta taisni skrien, Dievam godu dod arvien!»

Indriķa kungs paņēma nolauzto zaru, piesprauda to pie cepures un, sniegdams medniekam roku, atbildēja:

«Mans paldies, brīvo mediniek! Trīs lietas lai tev vienmēr tiek: Asa bulta gaisā šņāc, Mūžam taisns, godīgs prāts, Sirds, kas negurst cīniņos! Tev es, medniek, pateicos!»

Indriķa kungs smaidīdams uzlika uz sava mednieka pleca roku un teica: «Es izrunāju šo teicienu, izpildīdams savu kunga pienākumu. Bet tev, Haimo, tas nepiedien, jo tad man būtu jānovēl tas, kas tev jau ir. Man būtu tev

jāsaka tā:

Paliec, Kāds esi!

Atgūsti spirgtumu, Dievs dos tev žirgtumu!»

Prieks par šiem sirsnīgajiem vārdiem sadzina Haimo sejā asinis. Tad viņi apsēdās uz sola un sākās stāstīšana, īstām medībām jānotiek divas reizes: vispirms ar ieroci rokā, pēc tam ar mēli. Brālis Severins bija klusi piezadzies klāt un klausījās; Gitli pacietīgi rīkojās pa kungu būdiņu.

Kad Indriķa kunga stāstā jau bija nošvīkstējusi šaujamā stopa stiegra, un lepnais putns bija iekritis koku zaros, ielejā parādījās kalpi ar suņiem. Ieraudzīdami būdiņu, skaistie, spēcīgie dzīvnieki sāka ska|i riet; viņi drāzās uz priekšu kā vējš un tik nevaldāmā priekā metās pie Haimo, ka Indriķa kungam bija jāpalīdz tos atvairīt. Tagad bija steidzīgi jāiekož, lai varētu doties paka) lūsim, kas pēc Indriķa kunga šāviena bija atstājis bagātīgas asiņu pēdas. Haimo bija jāiet atpakaļ būdiņā un dažas stundas jāatpūšas. Piecēlies no sola viņš ieraudzīja vijolītes; viņš tās paņēma un gribēja jau sviest projām; bet viņš smaidīdams pakratīja galvu, saplūca zem priedēm pagājušā gada smilgas, pielika tās vijolītēm un paņēma sev iīdzi būdiņā.

Viens kalps uzmeklēja kungu būdiņā Gitli un iedeva viņai mazu sainīti. «To man iedeva tavs brālis. Man jānododot tev arī sveiciens no viņa.»

Gitli nodūra acis. «Vai tu nezini, kā klājas manai māršai?»

«Kā gan viņai varētu klāties? Droši vien labi!» kalps atbildēja; viņš nemaz nebija redzējis Sapu.

«Paldies Dievam!» Gitli atviegloti uzelpoja;'tad viņa attaisīja sainīti; viņa nosarka aiz prieka, ieraudzīdama tīru kreklu un savas labākās drēbes. Tagad taču arī viņa varēja mazliet uzcirsties. Protams, lai izskatītos tik daiļa kā Zanza, tad jau viņai būtu jābūt Egļu saimnieka meitai, nevis nabaga sālsvīra māsai. Viņa aši noslēpa sainīti un ķērās atkal čakli pie darba.

Brīdi vēlāk Indriķa kungs jau gatavojās ceļā. Vienam kalpam bija jāiet līdzi un jātur saitē nepacietīgie suņi. Bija jāiet, lai nokļūtu vietā, kur Indriķa kungs bija aizšāvis plēsoņu. «Dod man Modro un seko ar Helu simts soļu aiz manis!» viņš sacīja kalpam, paņēma suni un uzveda to uz asiņainajām pēdām. Suns sāka dzīt pēdas un vilka Indriķa kungu sev līdzi. Tas bija grūts ceļš: cauri mežam, pāri izgāztiem kokiem, cauri bieziem paegļu krūmiem, te augšā, te atkal lejā, pie kailajām klinšu sienām, tad atkal pa ganībām un pēc tam tumšajā mežā. Kādu pusstundu suns viņus vadāja pa mežu, kamēr kādā biezā krūmājā uzdūrās uz lūša midzeņa. Kā izstiepta liesma sarkanais kalnu kaķis izlēca no savas paslēptuves.

«Laid vaļā Helu!» Indriķa kungs uzkliedza un atbrīvoja no siksnas Modro. Kā bultas suņi devās uz priekšu un skaļi riedami uzsāka dzīšanu. Lūsis mēģināja tiem pretoties, bet ievainotās ķepas nagi negribēja klausīt, viņš pakrita, un tai pašā acumirklī suņi uzklupa viņam virsū: visi trīs dzīvnieki savijās vienā vienīgā kamolā, suņi kauca, lūsis šņāca un cirta ar savām ķepām. Indriķa kungs nepaspēja pieskriet klāt, kad lūsis atkal atbrīvojās un lieliem lēcieniem devās tālāk, suņi vaukšķēdami viņam sekoja.

Indriķa kungs sāka klausīties. Pēc kāda brīža kļuva dzirdama dusmu pilna riešana. «Tie viņu ir iedzinuši sprostā!» Indriķa kungs uzsauca kalpam un steidzās suņu rējienu virzienā.

Beidzot viņš tos ieraudzīja; viņi stāvēja kādas stāvas klints pakājē un rēja uz lūsi, kas bija uslēcis uz kāda pārkara. Viņš bija iekļuvis lamatās: visapkārt bija kaila, stāva klints, apakšā suņi, priekšā mednieks.

«Šaujiet, kungs, šaujiet taču!» kalps kliedza.

Bet Indriķa kungs uzkāra šaujamo stopu plecos, izvilka no maksts spīdīgo mednieku dunci un tuvojās plēsoņam, kamēr viņu no klints šķīra tikai kādi desmit soļi. Viņa klātbūtne satracināja suņus vēl vairāk, tie sāka kaukt un centās uzlēkt uz klints pārkara. Lūsis nepiegrieza viņiem ne mazākās vērības; viņš noliecās, izstiepa uz priekšu savas spalvainās ausis un zvīļojošām acīm nekustīgi raudzījās medniekā; trīcēja tikai viņa garās baltās bārdas spalvas, klabinot atņirgtos zobus.

«Nu?» Indriķa kungs smaidīja. «Lec taču! Tu redzi, es gaidu.»

Sarkanais kaķis grozīja galvu, likās, ka viņš nevar izturēt šo gaišo cilvēka acu skatienu. Viņš paskatījās lejā uz suņiem, tad atkal sāņus, it kā meklēdams kādu izeju, un atkal pavērās medniekā. Saboztā spalva notrīsēja, viņš noliecās vēl zemāk, sasprindzināja ķepas — un lēca; zibeņātrumā Indriķa kungs pacēla savu mednieka dunci, lūsis uzdrāzās tēraudam ar visu savu lēciena sparu un nedzīvs nogāzās zemē.

«Tagad maniem kalnu kazlēniem un briežu telēniem nebūs vairs jābaidās no tevis! Vai ne tā?» Indriķa kungs smējās, noslaucīja sūnās asiņaino mednieku dunci un noglabāja to makstī. Piesteidzās kalps un gribēja apskatīt plēsoņu. Bet suņi viņu nelaida klāt; tie tik ilgi plosīja nogalināto dzīvnieku, kamēr Indriķa kungs tos atsauca, lai apskatītos, vai arī tie nav smagāk cietuši cīņā ar lūsi. Modrais nebija ievainots, bet Helai bija dziļi uzplēsts plecs.

«Vai tev ir šķiltavas un deglis?» Indriķa kungs jautāja kalpam.

«Jā, kungs!»

«Tad uztaisi ugunskuru un nolauz kalna nūjas smaili. Helai ieplēsts plecs, mums jāizdedzina brūce.»

Drīz vien sprakšķēja neliels uguns, kurā viņi nokaitēja dzelzi. Indriķa kungs nometās ceļos, paņēma Helu klēpī un piespieda viņas galvu pie krūtīm.

«Dod šurp dzelzi!»

Nočūkstēja degoša miesa — kaukdama aiz sāpēm, Hela izrāvās no Indriķa kunga rokām, skraidīja apkārt un purinājās.

«Nāc, Hela, nāc, nāc šurp!» Indriķa kungs sauca suni. Suns bailīgi ievilka asti un nedroši pielīda pie sava kunga kājām. Bet manīdams, ka jaunas sāpes vairs nedraud, viņš priecīgi smilkstēdams sāka lēkāt apkārt savam kungam.

«Vai stipri sāpēja, Helīt?» Indriķa kungs, glāstīdams suni, mīļi teica. «Redzi, tam tā bija jābūt. Vai ne tā? Un tu nemaz neprasi: kāpēc? Un nerej roku, kas tevi dedzināja. Jā! Tu jau arī neesi nekāds cilvēks, tu esi gudrs lopiņš! Jā, Helīt, jā!» Tad viņš pasauca kalpu. «Aiznes lūsi uz klosteri! Pasveicini no manis brāļus un saki, ka es viņiem novēlu labu apetīti. Modro ņem sev līdzi! Hela var palikt pie manis. Nāc, Hela, nāc!»

Un Indriķa kungs lēnām sāka iet caur kalna mežu augšup.

XVII

Indriķa kungs sasniedza būdiņas vēlā pēcpusdienā. Pie kungu mājas durvīm viņam steidzās pretī pārvaldnieks; tas bija ārkārtīgi uzbudināts.

«Reverendissime! Vai jūs varat iedomāties, ko mēs atradām?»

Nenogaidījis atbildi Šlūtemaņa kungs iesteidzās būdiņā un atgriezās turēdams rokā jau nelabi smakojošu kalnāža galvu ar vareniem ragiem.

Prāvests izgrūda dusmu pilnu vārdu. Viņi iegāja istabā un Šlūtemaņa kungs sāka stāstīt.

Līdz pašai pusdienai viņi meklējuši veltīgi; lietus bija noskalojis visas asinis, izdzēsis visas pēdas. Viņi jau gribējuši griezties atpakaļ, kad Valts ieraudzījis kādā kalnu aizā kaut ko savādu. Tas bijis nošautais kalnāzis. Viņi to izvilkuši ārā un pamatīgi apskatījuši; izrādījās, ka no dzīvnieka izņemta tikai sirds. Pārvaldnieks licis nocirst āža galvu, lai pārnestu Indriķa kungam ragus. Kad viņi atpakaļ nākdami gājuši garām krustam, Valts atkal kaut ko atklājis. «Šim zēnam,» Šlūtemaņa kungs sacīja, «ir lūša acis un suņa ožamais.» Valts ievērojis uz Kristus tēla asinis. «Tikpat sarkanas kā uzgleznotās!» Krusta jumts nebija ļāvis lietum noskalot nozieguma pēdas.

Tad Šlūtemaņa kungam uzaususi gaisma, viņa aizdomas esot sākušas virknēties kā ķēdes loceklīši.

«Un tagad, Reverendissime, hoc igitur censeo!» Viņš uzlika uz galda roku un sāka skaitīt pa pirkstiem: «Primo: šis nelietis būs ievainojis āzi pie krusta, jeb arī ievainotais āzis būs skrējis krustam garām un uzšļācis tam asinis. Un to būs izdarījis kāds, kas Lieldienu rītā ir bijis pie krusta. Kāds, ko es pazīstu-ū!» Slūtemaņa kungs stiepa pēdējo zilbi kā mīklas pavedienu. «Tāds nelietis! Un pats man visu izstāstīja! Pagaidi tikai, gan es tev iemācīšu bauš|us! Secundo: paņemts tikai asins maisiņš. [6] tātad to izdarījis, jeb pareizāk…» Slūtemaņa kungs viltīgi piemiedza acis, «licis izdarīt tāds, kas gribējis iegūt sirds krustiņu. Kāds, ko es pazīstu-ū! Viņš bija atnācis pie manis un gribēja vienu nopirkt, bet es viņam iedevu ar celi. Post autem: ja kāds to izdarījis priekš otra, tad viņš to darījis pret pateicību sudrabā. Tāpēc, ka viņam vajadzēja naudu kā mīklai raugu. Sacīsim exempli causa; kāds, kas Lieldienu sestdienā nevar samaksāt nomu, bet pirmdienā pēc Lieldienām atnes naudu! Atnes! Atnes! Un nosviež to uz mana galda! Un saka, ka tas otrs viņam aizdevis! Haha! Aizdevis! Pagaidi tikai, puisīt, es gan tev kaut ko aizdošu, kaut ko tādu, kas noslēpts bendes kalpa kastē!»

Indriķa kungs pārsteigts uzlēca kājās. «Pārvaldniek? Jūs runājat par sālsvīru, par Volfratu?»

«Pareizi, Reverendissime! Un tas otrs ir šis resnvēders Egļu saimnieks. Tas neaizbēgs nekur, mums tikai vispirms jādabūn rokā sālsvīrs. Šonakt es izcelšu viņu. Es jau nosūtīju kalpus lejā. Rīt viņi to atvedīs, lai Haimo var nodot pret viņu savu liecību.»

«Tad jūs esat rīkojušies pārsteidzīgi!» Indriķa kungs rājās. «Jums vispirms bija jāuzklausa manas domas. Vai jūs gribat atvest šo vīru saistītu šurp, nostādīt viņu tā viņa paša māsas priekšā?»

Slūtemaņa kungs bija pavisam samulsis; viņš bija gaidījis uzslavu, bet tās vietā saņēma rājienu. Savā noziedznieka pēdu dzīšanas gudrībā viņš bija pavisam aizmirsis Gitli. Bet holllā, tas taču bija jauns pierādījums!

«Indriķa kungs!» viņš stostījās. «Vai jums neizliekas savādi, ka tieši šī meiča bija atradusi mednieku? Lai mani tūlīt pakar, ja viņa nekā nav zinājusi par šo noziegumu.»

«Zinājusi? Nē! Bet varbūt viņa pēc tam ir kaut ko par to dzirdējusi. Un tad viņa gribēja palīdzēt, ja vispār palīdzība vēl būtu iespējama. Runāt jau viņa nedrīkstēja, ja negribēja nodot savu brāli. Paļaudamās uz Dievu viņa ķērusies pati pie šī darba, un Dievs viņai ir palīdzējis.

Bet jūs, pārvaldniek, esat pārliecināti, ka atraduši visus vainīgos? Padomājiet labi, jo viena vēl trūkst.»

«Viena trūkst? Ir vēl kāds noziedznieks?» Šlūtemaņa kungs stostījās.

«Jā, un tas esat jūs pats!»

Pārvaldnieka seja kļuva pavisam tumši sārta, viņa deguns pārvērtās lāpā.

«Jā, jūs!» Indriķa kungs atkārtoja. «Ar savu skarbumu, ar savu kliegšanu un lamām. Vai jūs atceraties, kā šis nabaga bērns stāvēja jūsu priekšā, bāls un drebēdams? Šiem ļaudīm jau bija jādomā, ka tos izdzīs no mājām vēl tai pašā naktī. Ja šis vīrs tiešām izdarījis šo noliegumu, tad jūs spiedāt viņu to darīt, ne Egļu saimnieks!»

Šlūtemaņa kungs līdzinājās nevarīgam bērnam. Viņš gandrīz neiedrošinājās pacelt acis. «Ak, Indriķa kungs,» viņš stenēja, «ja jūs varētu ieskatīties manā sirdī! Ticiet man, es tiešām esmu labsirdīgs [7] cilvēks! bet rītos, tieši agros rītos! Tad man vēl guļ kaulos mana sieva, viņa ceļ manu dūri, viņa piepūš manus vaigus.»

«Ja Cecīlijas kundze negrib atmest savu rāšanos, tad lieciet taču reiz uzkārt viņai kaklā akmeni* un nododiet to kalpam, lai tas viņu izvadā pa ielām. Jūs taču esat pārvaldnieks!»

Šlūtemaņa kungs pakasīja aiz auss. Protams, viņš bija pārvaldnieks. Bet Cecīlijas kundze bija virspārvaldnieks!

Indriķa kungam nāca smiekli, bet viņš sevi pārvarēja un jautāja: «Sakiet, vai meičai jau zināms jūsu atradums?»

«Nē, Reverendissime!» Šlūtemaņa kungs steidzīgi atbildēja. «Meiča bija aizgājusi, kad mēs atnācām.»

«Aizgājusi? Kurp?»

«Es nezinu.»

«Viņa nedrīkst par to dzirdēt neviena vārda. Un Haimo?»

«Viņš guļ atkal.»

«Nesakiet arī viņam neko. Bet ar savu sirdsapziņu, pārvaldniek, jūs varat runāt cik jums tīk.»

Pārvaldnieks bija pavisam satriekts, kad Indriķa kungs atstāja istabu, viņš dziļi palocījās. Izgājis ārā, prāvests pasauca kalpu, kas no rīta bija atvedis suņus; viņš tam lika dzīties pakaļ pārvaldnieka aizsūtītajiem kalpiem; lai tie liekot sālsvīru mierā un ciešot klusu, kamēr Indriķa kungs pats ieradīšoties lejā; ja viņš kalpus nepanākšot, un tie jau būšot šo vīru paņēmuši, lai tad tie rīkojoties kā pārvaldnieks pavēlējis. «Un sālsmājā uzprasi nastu zirgu! Es gribu jau rīt doties atpakaļ uz ieleju un nevaru atstāt Haimo šai vientulībā.»

Kalps sataisījās ceļam. Indriķa kungs iegāja mednieka būdiņā, nosēdās uz Haimo gultas malas un lika viņam vēlreiz pastāstīt, kā viss noticis. Saraustītos vārdos Haimo visu attēloja.

«Tātad viņš tevi sadūra tai vietā, kur meiča tevi atrada?»

«Jā, kungs!» Haimo klusi atbildēja.

«Tātad tas nenotika pie krusta?»

Haimo redzēja uz sevi vērsto prāvesta skatienu. Bet tai pašā laikā viņam likās, ka tam blakus stāv Gitli, baiļu pilnām acīm un kā lūgsnā paceltām rokām. Viņš nodūra -galvu. «Nē, kungs!» Tiklīdz viņš bija izteicis šos vārdus, viņš gribēja tos atkal atsaukt. Tikai nedaudz stundas bija pagājušas no brīža, kad viņa kungs bija teicis:

«Mūžam taisns godīgs prāts, Sirds, kas negurst cīniņos …»

un tagad viņš pret to bija nogrēkojies. Tomēr viņš juta — ja viņam jautātu otrreiz, viņš nevarētu atbildēt citādi, ka tikai: «Nē, kungs!»

Varēja dzirdēt, kā brālis ar Valtu ārā sarunājās; brālis meklēja Indriķa kungu, jo maltīte jau bija gatava. Prāvests piecēlās un iegāja kungu būdiņā. Izbrīnījies viņš jautāja: «Kur ir paters Dezertus?»

«Es nezinu, kungs!» brālis atbildēja. «Viņš aizgāja projām.»

«Arī aizgājis projām? Un vai tu nezini, kurp aizgājusi meiča?»

«Nē, kungs! Es nesaprotu, kas ar meiču noticis. Haimo taču nebūs viņu aizdzinis.» Brālis Severins smējās. «Es kopā ar viņu aiznesu medniekam ēdamo, pirms tam šeit ieradās kāda meiča un atnesa Haimo vijolīšu pušķi, un viņš no šīm puķēm bija nopinis skaistu vainadziņu. Kad nu mēs bijām iegājuši būdiņā, un Gitli piegāja pie viņa gultas, viņš smaidīdams uzlika viņai galvā vainadziņu. Viņa kļuva sarkana kā vēzis un, ne vārda neteikusi, aizdipa projām. Kopš tā laika es viņu vairs neesmu redzējis.»

Tā tas tiešām bija bijis. Jo kamēr brālis atgriezās kungu būdiņā, Gitli jau bija paņēmusi savu sainīti un aizskrējusi meklēt krūmos kādu paslēptuvi, kur varēta pārmainīt netīros lindraciņus pret labo tērpu. Tā meklējoties — tuvumā nekur nevarēja paslēpties no būdiņām — viņa bija nonākusi klinšu ielejā. Beidzot viņa uzgāja kādu saulainu, priedēm apaugušu laukumiņu. Gitli izlīda cauri krūmiem un ieraudzīja mazu dīķīti; uz sūnām un baltām smiltīm bija sakrājies lietus ūdens; tas bija dzidrs kā spogulis, un tā līmenis noejošās saules staro mirdzēja visdažādākās krāsās. Aiz prieka Gitli sāka plaukšķināt rokas. Nevienai firsta meitai lepnajā pilī nebija tādas istabas, kādu viņa bija atradusi šeit. ar mīkstu paklāju, mūžīgi zaļām sienām, bezgalīgi augstiem mūriem, ziliem griestiem, pie kuriem kā lampa karājās saule — un zaļās istabas vidū vanna, ko bija sagatavojis pats debesu ūdeņu meistars, svētais Pēteris, kā viņas pils pārzinis. Aši viņa iebāza roku ūdenī; tas nebija sevišķi auksts, jo lietus bija bijis silts, un saule bija spēcīgi karsējusi. Gitli sakārtoja krūmos līdzpaņemto tērpu, nometa lindraciņus un žigli iesteidzās ūdenī — vingra un slaida, lokana un vijīga kā elfiņa; atraisītie mati viņu aizsedza līdz pašiem ceļiem. Viņa plunkšķinājās un šļakstījās, drebinājās un smējās, un tā berzēja seju, ka sāķa degt vaigi. Piepeši viņa nobijās un sāka klausīties — krūmos kaut kas iečaukstējās — viņa klusi iekliedzās un paslēpās ūdenī, bija redzamas tikai viņas acis un melnie mati. Krūmos viss apklusa. Bet nē, čaukstoņa atkārtojās un nāca arvien tuvāk. Gitli drebēja aiz bailēm un aukstuma un nedrīkstēja ne pakustēties; viņa redzēja, kā biezoknī kustējās zaru gali, redzēja kaut ko pelēku lienam, tad zari pašķīrās un no krūmiem nedroši iznāca briežu telēns, ko vakars bija izdzinis no midzeņa.

Dzīvnieks bija ļoti pārsteigts, ieraudzīdams šai vietā ūdeni, jo vēl pirms divām naktīm šai pašā vietā, kur tagad bija radies dīķis, bija zaļa ganība. Nedroši, izstieptu kaklu, viņš piegāja ūdenim tuvāk, kā taustīdamies iebrida iekšā un izbrīnījies aplūkoja savu attēlu.

Tas izskatījās tik jocīgi, ka Gitli, kas līdz šim bija izturējusies klusi kā pelīte, iesmējās. Dzīvnieks pēkšņi pacēla galvu un tikai tagad ieraudzīja balto seju un lielās, spulgojošās acis; telēns sāka nepacietīgi mīdīties kājām, jo šī savādā ūdens puķe, ar tūkstoš peldošiem melniem ziediem un sudrabbalto stiebru, viņam sevišķi nepatika. Gitli piepeši piecēlās. «Brr!» viņa iesaucās un sāka abām rokām šļakstināt ūdeni. Dzīvnieks nobijās un lieliem lēcieniem iedrāzās atpakaļ biezoknī; nobrīkšķēja zari un nošalca krūmi.

«Tu nobaidīji mani, un es nobaidīju tevi!» Gitli smējās; bet viņa tā sala, ka nevarēja nemaz parunāt. Aši viņa nopurināja matus, izgrieza no tiem ūdeni un iesteidzās krūmos.

Pēc kāda laiciņa viņa iznāca ārā, zilos lindrakos un melnā ņieburi, tai skaistajā tērpā, kas zaļajā ceturtdienā tā bija pārsteidzis saniknoto Šlūtemaņa kungu; matus viņa atstāja nesapītus, lai tie ce]ā uz māju varētu labāk izžūt; galvā viņa bija uzlikusi smaržojošo vijolīšu vainagu. Viņa piegāja pie dīķa, pievilka lindraciņus un noliecās pār ūdeni; nopietnām acīm viņa raudzījās savā attēlā un tikko manāmi pasmaidīja. Likās, ka viņa apmierināta pati ar sevi. Bet tūlīt pēc tam viņa pakratīja galvu un nopūtās: «Tik skaista kā Zanza es tomēr neesmu!»

Lēnām viņa kāpa pa klinšu ieleju augšup un meklēja taku. Vakara saule bija izžāvējusi viņas matus un viņa sāka tos cirtot. Sasniegusi taku un pavērusies ielejā, viņa neviļus apstājās. Vai tur, kādas klints pakājē, nesēdēja paters Dezertus? Bet cita ceļa uz būdiņām nebija; viņai bija jāiet tam garām. Kāpēc viņa tā baidījās no šī mūka? Viņa tam nebija nodarījusi neko ļaunu, un viņai nebija ne mazākā iemesla no viņa baidīties. Haimo gan viņai bija teicis: izvairies no šī garīdznieka —, bet cita ceļa viņai nebija.

Mierīgi viņa soļoja tālāk. Kad viņa sasniedza kādu dziļāku ieleju, paters izzuda no viņas redzesloka.

Dezertus vēl nebija ieraudzījis meiteni. Viņa acis atkal raudzījās — kā Gitli bija teikusi Indriķa kungam — paša sirdī. Viņš sēdēja uz kāda zema akmens un bija atspiedis roku ar noliekto galvu uz kāda augstāka klinšu bluķa. Vakara saule maigi apspīdēja viņa bālo seju, viņa šaurās lupas rotāja sapņains smaids. Viņš garā skatīja brīnišķīgas pagātnes ainas. Bija pavasaris un lapu mežā jau nedroši sāka vērties pumpuri. Kokos bija dzirdami suņu rējieni, medību ragi un zirgu pakavu troksnis. Piepeši suņi apstājās. «Tie viņu iedzinuši sprostā!» Visiem pa priekšu steidzās Dītvalds un jau raisa vaļā siksnu, ar kuru pie viņa rokas piesprādzēts īsais šķēps. Suņi ielenkuši kadā mazā laukumiņā lāci, viņi tam aplipuši kā dadži. Dītvalds nolec no zirga, viņa roka droši vada šķēpu. Lācis saņēmis dūrienu un nogāžas starp suņiem. Tad visi dodās uz mājām, jautri tērzē un triec. Uz pils torņiem plīvo balts karogs, vēstīdams priecīgu ziņu. Viņš iespiež zirgam sānos piešus, tagad viņš jau sasniedzis pagalmu, lieliem lēcieniem viņš skrien pa kāpnēm augšā. Pie sievas istabas durvīm viņu sagaida kalpones un nes viņam pretim meitiņu, ko Dievs viņam dāvājis lāča medību laikā. Ak Kungs, tāds mazs tārpiņš! Sejas nemaz nav, tikai acis! Ar tām viņš tik ziņkāri, tik izbrīnījies raugās pasaulē, kurā tas nejauši nokļuvis! Dītvalds pats nemaz nedrīkst mazajam radījumam pieskārties, viņam bail, ka tas nesalūzt viņa rokās. Zēns tomēr bija bijis stingrāks; tas kliedza kā mazs ērglēns, spārdījās kājām, dauzījās ar savām mazajām dūrītēm, ļāva sevi spaidīt un skūpstīt.

«Dītvald!» Ak, cik šī balss bija vārga! Viņš atdod meitiņu kalponēm un ieiet uz pirkstu galiem tumšaja istabā, kur vienā kaktā mirdz baltie audekla palagi. Viņš pieiet pie gultas, viņa acis vēl nevar saredzēt neko, bet kāda rnaza, mīksta rociņa jau satvērusi viņa roku. «Judīte!» viņš svētlaimē nočukst un pārklāj drebošo roku karstiem skūpstiem. Tad viņš paceļ galvu un jaunā sieva uzsmaida viņam; viņa ir pārāk nespēcīga un nevar pacelt galvu, tā guļ uz melniem svilveniem — nē, uz saviem atraisītajiem matiem, kas ierāmē viņas seju kā melns zīds.

Viņai noliegts runāt un viņš nedrīkst ar to tērzēt; bet pie viņas gultas sēdēt viņš drīkst; drīkst turēt viņas roku savējā un sapņot par laimi, kādu viņam devusi šī brīnišķīgā sieva. Viņš to pirmo reizi bija redzējis Pasavas bīskapa pilī, kad viņš iejāja tur reizē ar karali Ludvigu; turnīrā viņš kā rotaļādamies gāza savus pretiniekus smiltīs; skaistās acis, kas no visiem logiem raudzījās viņā, viņu neuztrauca; viņa sirdī kvēloja tikai cīņas prieks; bet kad Irmgardes kundze, bīskapa māsa, sniedza viņam turnīra dzērienu, viņš ieraudzīja šai lepnajai kundzei blakus kādu meitenīti, gandrīz vēl bērnu, smalku sejiņu, dziļām, noslēpumainām acīm, melnām matu cirtām ierāmētu pieri un vaigiem. Viņu skatieni sastapās un, viegli piesarkdama, meitene nolaida plakstiņus. «Nu, grāfa kungs, kāpēc jūs vilcinājāties?» Irmgardes kundze smaidīja. «Jus esat pelnījuši šo atzinību!» Dītvalds nometās uz vienu celi un ļāva uzlikt uz galvas vainagu. Viņš atkāpās un pasauca bīskapa galma pārvaldnieku. «Kas ir šis maigais bērns?» «Irmgardes kundze, meita Judīte, viņas tēvs dzīvo Ortenburgā.» Pie galda Dītvalds sēdēja Judītei blakus. Pagāja trīs saulainas un puķu smaržas pilnas jaunās mīlas maija dienas, ar to ilgām un meklējumiem, ar svētlaimes pilniem čukstiem un klusiem, te kautriem, te atzīšanās drosmes pilniem skatieniem. Kad Irmgardes kundze atvadījās, un Dītvalds un Judīte klusēdami stāvēja, mate smaidīdama teica: «Līdz Ortenburgai nav ilgs jajiens [8] , graf, apciemojiet mūs, pirms Ludviga kungs dodas projām uz Pfalci!»

Vienu dienu Dītvalds cīnījās pret savām ilgam, otra rītā viņš sēdās zirgā. Ce|š gāja pāri puķu pilnām pļavam, cauri jaunam, zaļam mežam. Uz kāda paugura stāvēja stalta pils, pakājē atradās inaza sādža. Bija dzirdamas dūdu skaņas un gaviles. «Tur svin maija svētkus,» kads zemnieks teica, «pilskungi arī ir tur; mīļā jaunkundze dejo ar visiem krietnajiem zēniem, viņa tērpusies kā zemnieku meiča!»

«Tad es arī gribu izdejot vienu deju!» Dītvalds iesmējās, nolēca no zirga, pasvieda iemauktus kalpam un aizsteidzās uz sādžu.

Piepeši viņu sagrāba kaut kas drudzim līdzīgs — tur, zaļajos krūmos, tur jau viņa nāca — kautriem soļiem, smaidīdama, tērpusies kā zemnieku bērns: zilos svārciņos ar melnu ņieburi; tumšie mati klāja plecus, pieri rotāja vijolīšu vainags; viņa pati bija līdzīga daiļai puķei, ko brīnums pārvērtis miesā un asinīs.

«Judīte!» viņš iesaucās, steidzās viņai pretī un apvija to savām drebošām rokām.

Meitene nobālēja, bailēs iekliegdamās izrāvās no viņa rokām —, bet aiz viņa atskanēja dusmu pilna balss: «Dezertus!»

Streipuļodams viņš saķēra abām rokām pieri, pēkšņi atjēdzies sāka stingi lūkoties apkārt, bet redzēja tikai tālās klinšu sienas un sev priekšā Indriķa kungu; baiļu pārņemtā Gitli skrēja pa taciņu uz būdiņu pusi.

«Kas tā par atmodu!» viņš iestenējās, paslēpa seju rokās un noslīga pie Indriķa kunga kājām.

Prāvesta dusmās sarauktā piere atkal nolīdzinājās. Viņš uzlika uz garīdznieka galvas roku.

«Dītvald! Piecelies!»

Dezertus iespieda savu seju Indriķa kunga tērpa krokas un pieķērās pie viņa kā slīkonis pie siekstas.

«Nāc, Dītvald, celies augšā!» Indriķa kungs satvēra viņu aiz rokam, piecēla un pieveda pie kāda akmens. «Runa! Kā tu varēji tā aizmirsties?»

Dezertus pavērās viņā izmisuma pilnu skatienu; viņš uzspieda vienu roku uz strauji pukstošās sirds un ar otru noradīja uz lupām, it kā gribēdams teikt: es nevaru runāti

Indriķa kungs nosēdās uz kāda klinšu bluķa un gaidīja. Pagāja ilgs laiks, kamēr Dezertus sāka runāt, aizsmakuša balsī, saraustītos vārdos: «Es sēdēju un sapņoju vaļējām acīm, un piepeši viņa atkal nostājas mana priekša, ka manu sapņu tēla iemiesojums.»

«Tavs spoks?» Indriķa kungs pārsteigts jautāja. «Tatad es nebiju pareizi sapratis tevi, kad mēs pie tavas būdas sarunājāmies? Tas nav tavu satraukto jutekļu radīts māņu tēls! Spoks ar miesu un asinīm? Šis bērns tevi ievedis kārdināšanā?»

Dezertus nesaprašanā pavērās Indriķa kungā. «Kārdināšanā? Nē, kungs! Neviens dzīvais nav bijis tik uzticīgs savai elpojošai laimei, kā es esmu pieķēries savai mirušai. Pirms Judītes es nevienu sievieti neuzskatīju vīrieša acīm, un pēc tam, kad es viņu pazaudēju, man mirušas visas, ko sauc par sievietēm. Es būtu kļuvis mūks ari bez zvēresta. Kārdināšana? Nē! Tas jāsauc par ārprātu, ko manī modinājusi nežēlīgā likteņa spēle!» Kā drudzī tagad plūda viņa vārdi. «Es taču pats savām ausīm dzirdēju manu nedaudzo izmukušo kalpu stāstu, kas paši savām šausmu pilnajām acīm bija redzējuši, kā mana sieva kopā ar manu zēnu, meitiņu uz rokām, bija uzbēgusi uz degošā torņa altāna, kā sagruvuši mūri, kā sagāzušās sijas, aprokot manu laimi zem liesmām, dūmiem un gruvešiem. Es taču pats atradu manas nabaga mīļās sievas pārogļojošos kaulus līdz ar dāvāto zelta ķēdi. Es taču zinu, ka no mirušo valsts neviens ceļš neved atpakaļ uz dzīvi. Un tomēr! Tikko es ieraugu šo bērnu, man liekas,, ka noticis brīnums, ka laiks apstājies, ka viss notikušais ir bijis tikai ļauns sapnis, kas tagad, man uzmostoties, pazūd. Jo šis bērns, Indriķa kungs, — kur lai es atrodu vārdus šim brīnumam? Es meklēju pļavā; neviena puķe tā nelīdzinājās otrai. Es raugos debesīs: neviena zvaigzne tā nelīdzinājās otrai, kā šī bērna mati un acis, seja un augums, pievilcība un visa būtne līdzinājās manai sievai! Un gluži tāpat, kā šī meitene tagad, zemnieku tērpā, atraisītiem matiem, vijolīšu vainagu galvā, tā man nāca pretī Judīte, kad svētlaimes priekā es spiedu uz viņas lūpām pirmo skūpstu.» Sabrukdams viņš aizklāja rokām seju.

145

«Dītvald!» Indriķa kungs dziļi aizkustināts iesaucās. «Saki man …» Viņš atkal apklusa. Tas bija kaut kas neiespejams, ko viņš patlaban domāja! Un vai viņš drīkstēja izraut no šī smagi pārbaudītā vīra sāpju pilnās dvēseles māņus, radot to vietā jaunus? Viņš lēni noglāstīja

10 — 222

viņa galvu. «Piedod man, Dītvald, ka tevi nesapratu, ka Iedzinu tevi vēl lielākās mokās, atvezdams šurp, pie šīm būdiņām, kur man vajadzēja tevi sūtīt jūdzēm tālu projām. Tu nedrīkst palikt šeit. Ne sevis, ne arī šī nevainīgā bērna dēļ, kuru tu nobaidīji līdz sirds dziļumiem.»

Dezertus tikai palocīja galvu.

«Vai tu zini ceļu uz savu būdu?»

«Nē, kungs! Bet projām, projām, man jātiek projām!»

«Tad uzgaidi šeit. Es atsūtīšu Valtu. Viņš atnesīs tavu platmali un kalnu nūju, un aizvedīs tevi. Viņš paņems līdzi arī lāpu, jo jūs pārsteigts nakts. Un kad tu būsi savā būdā, paturi zēnu pie sevis, viņš tērzē labprāt; un ļauj lāpai degt visu nakti. Ar tādu ārprātu sirdī tu nevari lūgt Dievu. Un gulēt vēl mazāk. Paņem auklas un sāc pīt tīklu, ar pavisam šaurām acīm! Rītvakar es atgriezīšos ielejā. Tad tīklam jau jābūt asi augstam un trīs asis garam. Ar mazāk es apmierināšos tikai tādā gadījumā, ja tevi būs pārvarējis miegs. Es nezinu, kas tev varētu labāk palīdzēt kā darbs, darbs un vēlreiz darbs, kamēr tev aizkritīs acis, kamēr nogurs rokas. Un parīt tev būs jābrauc!»

Viņi sniedza viens otram rokas.

«Es klausos!» paters Dezertus čukstēja.

Indriķa kungs aizgāja; takas pagriezienā viņš vēlreiz aizkustināts atskatījās. Kad viņš sasniedza kungu māju, no mednieka būdiņas iznāca brālis Severins.

«Kur ir Valts?»

«Es aizsūtīju zēnu pēc malkas.»

«Un meiča?»

«Man šķiet, ka viņa ir virtuvē. Kas gan ar viņu noticis? Viņa atskrēja šurp, it kā to vajātu pats nelabais; tad viņa nokrita pie Haimo gultas un nerunāja neviena vārda, kaut gan mēs viņu visādi iztaujājām. Man jau likās, ka Haimo galīgi zaudēs pacietību, tā viņš noņēmās ar šo meiteni. Bet viņa neatbildēja neko, un kad viņš tomēr nerima jautāt, izskrēja pa durvīm. Haimo arī gribēja celties augšā un skriet viņai pakaļ. Es viņu aizturēju un, redzēdams, ka meitene atgriezusies bez vijolītēm, iestāstīju, ka meitene tā sajukusi tādēļ, ka pazaudējusi puķes. Par to viņš bija ļoti priecīgs.»

Indriķa kungs iegāja virtuvē; meitene bija bailīgi ierāvusies kādā kaktā.

«Gitli!»

Viņa kautrīgi iegāja kungu istabā.

«Kur ir tavas skaistās puķes?»

«Es tās pazaudēju!» meitene nomurmināja. «Tās man būs nokritušas, kad viņš mani . ..» Viņa apklusa.

«Tu laikam ļoti nobijies?»

Viņa klusēja un nodūra acis.

«Aizmirsti to, Gitli! Tev jāzina, ka paters ir nožēlojams, slims virs, viņa sirds ir slima.»

Viņa pavērās Indriķa kungā.

Viņš mīļi noglāstīja Gitli matus. «Tev jāzina, ka paters pirms iestāšanās klosterī bija bruņinieks, viņam bija jauna skaista sieva un mīļi bērni, un viņš visus savus mīļos pazaudēja vienā vienīgā naktī.»

Gitli acis kļuva mitras.

«Redzi, un kopš tā laika viņš dažreiz sapņo kā slimnieks. Un kad tu tagad nāci viņam pretī, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka viņam parādījusies viņa mīļā sieva.»

«Tā tas būs bijis,» Gitli steidzīgi piekrita, «viņš arī izkliedza vārdu, kādā es nemaz nesaucos.»

«Redzi nu!»

«Mans Dievs, tagad man viņu žēl!» Viņa sniedza Indriķa kungam roku. «Sakiet viņam, ka es nekad negribu uz viņu dusmoties, itin nekad!»

«Jā, bērns, es pateikšu to viņam, un tas viņu ļoti iepriecinās. Bet tu nedrīksti par to nevienam stāstīt, citādi ļaudis sāks uz viņu skatīties.»

Viņa pakratīja galvu.

«Bet nāc, apsēsties mazu brīdi! Es esmu gluži viens, parunāsimies!»

Viņa nedroši apsēdās un noglaudīja savu lindraku krokas.

«Cik veca tu esi, Gitli?»

«Pēdējā oktobrī man kļuva pilni piecpadsmit gadi.»

«Piecpadsmit gadi?» Indriķa kungs atkārtoja. Pēc īsām pārdomām viņš jautaja tālāk: «Vai tu zini arī savu dzimšanas dienu?»

«Ja gan, kungs, devītā oktobrī.»

Prāvests pārsteigts pavērās meitenē. Devītā oktobrī? Tātad desmit dienas pēc Ampfingas kaujas un vienu dienu pēc Falkenbergas pils nodegšanas! Ta tiešām bija brīnišķīga dabas rotaļa, vai arī… Dziļi atvilkdams elpu Indriķa kungs pakratīja galvu un jautāja: «Kur ir jūsu dzimtene?»

«Dorfenā, [9] kungs, bet mēs nedzīvojām sādžā. Mūsu māja atradās mežā, jo tēvs dedzināja ogles.»

«Vai tad tu vēl atceries savu tēvu un māti?»

Viņa pavērās viņā mitrām acīm. «Vai tad kāds var ;aizmirst savu tēvu un māti? Es taču katru dienu lūdzu par viņiem Dievu, un tad es bieži vien redzu tos savā priekšā stāvam, tēvu, kas izskatījās kā nosūnojis ozols, jo viņam bija ļoti gara bārda; ziniet, kungs, viņš jau bija sācis sirinot. Bet mātei arvien vēl bija tādas pašas bizes kā jaunavai. Un cik viņai bija labas acis, un kāda roka! Kad viņa pieskārās, likās, ka ir silts vakars un tevi glāsta maiga vēsmiņa. Un viņa tā mīlēja mani!» Viņa noslaucīja ar piedurkni acis.

Indriķa kungs piecēlās, piegāja pie Gitli un noglāstīja viņas vaigus. «Šo māti tev neatņems neviens, un kaut arī viņš varētu dot tev citu!»

Gitli izbrīnījusies pavērās viņā.

Ieradās brālis Severins. «Zēns ir mājās.»

«Lai viņš nāk šurp.»

Valts ienāca istabā; kamēr Indriķa kungs klusi ar viņu sarunājās, Gitli piecēlās un izzagās pa durvīm. Nokļuvusi ārā viņa vēlreiz noslaucīja acis un tad aizgāja uz mednieka būdiņu. Ceļā viņa apstājās un kaut ko pārdomāja. Pēc tam viņa steidzīgi devās uz klinšu ieleju. Viņa aizskrēja meklēt pazudušās vijolītes.

Nokļuvusi līdz takas pagriezienam, viņa bailēs atrāvās atpakaļ. Paters arvien vēl sēdēja uz tā paša akmens; rokās viņš turēja viņas vainagu, un raudzījās uz to nekustīgām acīm. Tad viņa izdzirda aiz sevis soļus; tur nāca zēns ar divām kalnu nūjām un lāpu. Viņa klusi iezagās krūmos un gaidīja. Viņa dzirdēja, kā tie abi pārmainīja dažus vārdus un pēc tam aizgāja projām.

Tad viņa iznāca no savas paslēptuves un sāka meklēt. Bet vainadziņš nebija atrodams.

«Viņš būs paņēmis to līdzi!» viņa nomurmināja, bet tomēr nedusmojās. «Varbūt tas viņam sagādās prieku?» Un cilvēkam, kas bija tik daudz cietis, varēja to novēlēt. Pazaudēt sievu un bērnus, un vienā naktī! Kas gan varētu viņam just līdzi, ja ne viņa? Viņa taču arī pazaudēja tēvu un māti vienā dienā — toreiz, kad mira tik daudz ļaužu.

Ilgi, ilgi viņa stāvēja un noraudzījās pakaļ garīdzniekam, kas brīžiem pazuda klinšu bluķos un tumšajos krūmos, un pēc tam atkal parādījās kādā laukumiņā.

Svaigais vakara vējš spēlējās ar viņas cirtainajiem matiem. Apakšā, kalnu mežā, kūkoja dzeguze; tā bija pirmā šī pavasara dzeguze. Aiz nogāzēm sāka sārti kvēlot stāvās klinšu sienas, kur sniegs vēl bija uzglabajies tikai dažās atsevišķās aizās.

XVIII

Kalnos krēsla vija pirmos tumsas pavedienus, bet ieleja jau bija tīta pelēkā plīvuri.

Volfrats bija atgriezies no sālsmājas un sedeja kopa ar Sapu pie galda. Viņa bija radusi sevī spēku piecelties — tas bija spēks, kādu cilvēkam piešķir bēdas un raizes.

Viņi jau bija paēduši savas nabadzīgas vakariņas, bet tomēr vēl klusēdami sēdēja; abi bija atspiedušies rokam uz galda un iegrimuši pārdomās.

Poldiņš bija uzkāpis ar ce|iem uz soliņa un skatījās pa logu. «Skaties, māmiņ, skaties, kalns sāk degt!» Viņu nemaz netraucēja apstāklis, ka neviens viņam neatbildēja. «Tā, tā,» viņš, galvu kratīdams, runāja tālāk, «un ja nu Ditiba tur augšā sadeg!»

Volfrats strauji piecēlās, pārgāja dažas reizes istabai un nosēdās krāsns stūrī uz sola. Sapa aizsedza rokām seju.

Iestājās klusums; tad Poldiņš ziņkārīgi izstiepa kaklu. «Tēt! Pie mums nāk sveši vīri.»

Sapa nobālēja, un Volfrats pielēca pie loga.

«Viņi nāk, Sapa!» viņš teica un kā reibonī pieķērās galdam.

«Jēzus Marija!» sieva ievaidējās, pieskrēja klāt un trīcošām rokām apkampa viņu.

Viņš saslējās. «Saņemies, Sapa!» viņš mierīgi teica. «Viņi nedrīkst dzirdēt neviena neapsvērta vārda. Nāc, apsēdies šeit!» Viņš pieveda viņu pie sola. «Un nerunā neviena vārda! Krēslā tava seja nav saskatāma. Un ja tiešām notiktu kaut kas [auns — ko es gan nedomāju, Sapa, esi mierīga. — Es to saku tā, katram gadījumam,» viņš sāka aši čukstēt, «tad es tev atstāju trūkumā palīdzību, mantu, kas tikai jāizrok. Kamēr es esmu dzīvs, man tā nav pieejama. Bet kad ar mani būs beigas, tad tu un zēns to varēsiet izmantot. Tas ir tīrs zelts, Sapa! Un šī dārguma atslēga ir — mūsu meiča.»

Sapa raudzījās viņā stingu skatu; no visa sacītā viņa saprata tikai vienu: viņš bija sagatavojies uz visļaunāko.

Logs kļuva pavisam tumšs, kad tam gāja garām vīri.

Volfrats steidzīgi nosēdās pie galda.

Istabā ienāca abi Šlūtemaņa kunga sūtītie kalpi; tiesas kalps, kuru viņi bija paņēmuši līdzi, palika ārā pie durvīm.

Poldiņš aši noslīdēja no sola, pieskrēja pie mātes un pieglaudās viņas rokai.

«Vai Polcers mājās?» viens kalps jautāja.

«Jā!» Volfrats atbildēja. «Kas ir?»

Kalps brīdi vilcinājās; viņš pavērās sievā un tad teica: «Iznāc uz brīdi ārā!»

«Es strādāju visu dienu un esmu noguris.»

«Tomēr tev vēl šodien būs jānoiet tāls ceļš.»

«Kāpēc? Un kurp?»

«Kāpēc, to tu dabūsi zināt, un kurp, to tu redzēsi.»

Volfrats iesmējās. «Es tiešām esmu ziņkārīgs. Kas tad vēlas mani redzēt?»

«Pārvaldnieks!»

«Pārvaldnieks?» Volfrats pārsteigts atkārtoja. «Tā? Tā?» Viņš noglauda ar roku matus un piecēlās. «Jā, protams, tad jau man jāiet. Bet ja es esmu pareizi dzirdējis, tad pārvaldnieks jau kopš piektdienas atrodas medībās — protams, jūs paši man to stāstījāt, kad es kalnu ganībās meklēju savu māsu. Ko viņš no manis grib? Man jāiet tur augšā?»

Kalpi gribēja viņu satvert; viņš atkāpās un savilka rokas dūrēs. «Oho! Tad tā tas domāts? Es iešu pats, tāpēc, ka pārvaldnieks mani sauc. Bet neviens nedrīkst ķerties man klāt, citādi es sitīšu.»

«Tad nāc!»

Volfrats paņēma platmali un piegāja pie sievas. «Lai Dievs tevi sargā, Sapa! Rītvakar es atkal būšu atpakaļ.» Viņš sniedza viņai roku un pēc tam paņēma rokās zēnu.

«Tēt,» Poldiņš žēlojās, «tu mani spied!» Kad mazais atkal bija nokļuvis zemē, viņš staipīja rociņas un raustīja plecus, it kā viņam būtu izmežģīti visi loceklīši un tagad tie būtu atkal jāievelk.

«Tad iesim!» Volfrats teica un izgāja kalpiem pa priekšu ārā.

«Māmiņ?» Poldiņš jautāja. «Kurp tētim jāiet?»

Aizturētās raudās Sapa pārkrita galdam; viņai likās, ka viņas sirdi būtu skāris ledains aukstums.

Kad Volfrats bija izgājis ārā, kalpi viņam negaidot uzbruka un, iekams Volfrats paspēja pretoties, tiesas kalps uzmeta uz rokām cilpu un sasēja tās uz muguras. Viņš neteica vairs neviena vārda. Kad viņi to izveda uz ielas, viņš uzmeta ilgu skatienu sava bērna sēru dēlītim.

«Kas zina,» dēlītis sacīja, «varbūt tu būsi nākošais!»

Tad piesteidzās Indriķa kunga sūtītais kalps. Elsodams viņš apstājās pie pārējiem.

«Vai tev kaut kas sakāms?» viņi jautaja.

Viņš pakratīja galvu un ļāva tiem iet savu ceļu. Raudzīdamies tiem pakaļ viņš izdzirda Egļu saimnieka mājā skaļus brēcienus un troksni, pēc tam kādas sievietes raudas. Acumirkli vēlāk cauri dārzam uz ielas izskrēja kada kalpone.

«Kas tad pie jums noticis?» kalps jautāja.

«Saimniecei nav labi, man jāsteidzās pēc bārddziņa.»

Viņš skrēja tai blakus. «Runā taču, kas tad saimniecei kaiš?»

«Vairāk kā gadu viņu moka neganta slimība. Un bārddzinis viņai iestāstījis, ka viņa tikai tad kļūšot vesela, ja apēdīšot sirds krustiņu. Saimnieks viņai tā nevar sagādāt, un tāpēc saimniece visu laiku dusmojas uz viņu un rājas. Šovakar viņi atkalsāka plēsties; saimniece lielās dusmās izlēca no gultas un iesita vīram ar ērkuli pa galvu. Pie tam viņai paslīdēja kāja un viņa visā garumā nogāzās uz grīdas. Tik smags cilvēks! Viņai laikam iekšā kaut kas salūzis, un tāpēc man jāskrien pie bārddziņa.»

Meiča sāka skriet pārāk ātri; kalps palika iepakaļ un sāka gaidīt tiesas kalpu, kam kalpi un viņu gūsteknis bija jāpavada tikai nelielu ceļa gabaliņu.

Krēsla pārvērtās naktī. Kad kalpi un Volfrats bija pagājuši garām Ezera sādžai, viņi iededza lāpu; lāpas nesējs gāja pa priekšu, viņam sekoja Volfrats, un aiz tā otrs kalps; viņš bija piestiprinājis pie savas jostas virvi, ar kuru bija sasietas Volfrata rokas. Kalpi tikai pa retam izmeta kādu vārdu, runājot par priekšā stāvošo ceļu. Volfrats nerunāja nemaz. Viņš stingi raudzījās sev priekšā, vai arī pavērās mežā, kur kūpošā lāpa radīja nemierīgu blāvas gaismas un melnu ēnu spēli; viss atdzīvojās; sūnām klātie klinšu bluķi izskatījās kā milzīgu nezvēru galvas, kas patlaban gatavojās līst ārā no zemes; koki ar nokaltušiem zariem atgādināja dīvainus sarainus stāvus, kas izstiepuši rokas, grasās kaut ko tvert.

Kad Volfrats gāja šo pašu ceļu pirms piecām dienām, mežs bija kluss un tumšs. Un viņš bija gājis arī lēnāk. Krustā sistā tēls, ko viņš bija nesis uz muguras, bieži vien

15i

aizķērās ar savām izstieptajām rokām kokos un zaros. «It kā tas būtu gribējis aizturēt mani!» viņš nodomāja.

Kalnu ganībās viņi bridi atpūtās un pēc tam soļoja atkal tālāk.

Ausa jau rīts, kad viņi tuvojās Krusta augstienei. Svētais tēls asi atdalījās no pelēkajām debesīm. Ieraudzījis krustu, Volfrats nodūra galvu. Viņš nevarēja vairs paskatīties uz augšu. Kad viņš, nodurtu galvu, baiļu pilnām acīm, gāja garām krustam, caur viņa sirdi izskrēja šermuļi. «Viņš taču ir dzīvs, es viņu neesmu nogalinājis!» viņa dvēsele kliedza. Bet bailes negribēja viņu atstāt. Un viena lieta viņam bija skaidra: nekad vairs viņš nevarēs lūgt Dievu pēc tam, kad viņš šai vietā, liekulīgi pieminēdams Viņa svēto vārdu, bija domājis par slepkavību. Pat pie sava bērna kapa viņš nebija varējis to pielūgt; tiklīdz viņš iesāka skaitīt: «Mūsu tēvs …» viņa priekšā tūlīt nostājās asinīm aptraipītais krusts un viņa lūpa aizvērās.

Kad viņi bija aizgājuši nozieguma vietai garām, viņš. dziļi atvilka elpu.

No klinšu ielejas rīta ausmā jau varēja saskatīt būdiņas. No klinšu sienām vēlās akmeņi, kurus bija skārušas kalnukazu kājas. Pie pelēkajām debesīm slīdēja atsevišķi tumšmēļi mākonīši.

Bija jau gaiša diena, kad viņi sasniedza būdiņas. Viņi apsēdās kungu mājas priekšā uz sola; durvis vēl bija aizvērtas, visur valdīja klusums; pat avots urdza kaut kā miegaini, it kā tas naktī būtu izsīcis un tikai tagad, dienā, gribētu atjaunot savu čalu.

Haimo gulēja mednieka būdiņā gultā; brālis Severins, kam naktī bija pie viņa jādežurē, uz koka sola krāca; pagājušā vakarā viņš bija veicis smagu uzdevumu: viņam bija vienam pašam jāiztukšo «pārītis» Rehbergas un Steinas vīna, jo Indriķa kungs bija iesaucis pārvaldnieku guļamistabā, lai Gitli varētu gulēt uz bēniņiem sienā.

Šlūtemaņa kungs, kam šoreiz trūka parastais «gultas smagums», uzmodās pirmais. Viņš klusi attaisīja slēģus un ieraudzīja kalpus un sālsvīru; kādu brīdi viņš domīgi kasīja pakausi; tad viņš izgāja ārā; pa to laiku uzmodās arī Indriķa kungs.

Kad pārvaldnieks parādījās durvīs, Volfrats un kalpi piecēlās; galvu kratīdams viņš piegāja pie gūstekņa; viņš nerēca un nekliedza kā parasts; viņa balss skanēja nopietni, kad viņš Volfratam pārmeta: «Polcer, Polcer! Ko tu esi izdarījis? Par to tev būs jāpiedzīvo ļaunas dienas.»

Volfrats būtu juties labāk, ja pārvaldnieks būtu sācis lamāties un kratīt dūres. «Es nezinu par ko jūs runājat, kungs! Bet es gribētu gan zināt, kāpēc jūsu ļaudis man uzbruka un atveda šurp saitē, kā vērsi uz kaušanu.»

«Polcer! Polcer! Neliedzies!» Slūtemaņa kungs sacīja tik maigā balsī, cik vien tas viņam bija iespējams. «Citādi tevi pratinās cits, kam ir kvēlaina mēle un dzelzs zobi.»

Volfrata bālā seja kļuva pavisam peleka. «Man nav nekā ko noliegt, nav arī ko atzīties. Es nezinu, ko jūs no manis gribat.»

«Polcer, Polcer! Es tev ar labu gribēju pateikt tikai to …» Pārvaldnieks apklusa, jo bija iznācis Indriķa kungs. Slūtemaņa kungs palocījās un norādīja uz gūstekni.

Indriķa kungs ilgi raudzījās Volfratā, bet tas viņa skatienu izturēja un pat nepamirkšķināja acis.

«Atsieniet viņam rokas!»

Slūtemaņa kungs iepleta acis. «Reverendissime, es jūs lūdzu apdomāt…»

«Es jau esmu visu apdomājis!» Indriķa kungs īsi atbildēja. «Atbrīvojiet viņu, un lai viņš man seko.» Viņš iegāja kungu istabā.

Volfrats dziļi ievilka elpu, izstaipīja atbrīvotās rokas un sekoja prāvestam.

«Uzmodiniet brāli!» Slūtemaņa kungs pavēlēja kalpiem un devās pakal Volfratam. Tikko viņš bija iegājis kungu istabā, no bēniņiem pa kāpnēm noslīdēja Gitli, viņa bija galīgi samulsusi un bāla kā nāve. Viņa izstreipuļoja ārā; viņa nedzirdēja brāļa Severina vārdus, viņa neredzēja kalpus, kas ziņkāri viņā noraudzījās, — izstieptām rokām un izspūrušiem matiem viņa steidzās uz mednieka būdiņu un nokrita pie Haimo gultas uz ceļiem.

«Jēzus Marija! Gitli! Kas tev kaiš?» Haimo, gandrīz zaudējis valodu aiz bailēm, jautāja.

«Viņi to apcietinājuši, o svētā Marija, viņi to apcietinājuši!»

«Ko, Gitli?»

«To, kas to izdarīja! Manu brāli, Haimo. Tas ir mans brālis!» Iestenēdamās viņa pārkrita pāri gultai un paslēpa seju segā.

Haimo nobālēja. Viņas brālis! Sie vārdi bija gandrīz paralizējuši viņu, viņš nevarēja pakustināt nevienu pirkstiņu.

Tad viņa lēnām pacēla galvu, piegāja tāpat uz ceļiem, tuvāk, satvēra viņa rokas un izmisuma pilnām acīm ka lūgdamās pavērās viņā.

Viņai nebija jārunā, viņš saprata tāpat. Viņa pieri klāja kvēls sārtums. «Es nedrīkstu neko slēpt, Gitli! Es nedrīkstu!»

«Haimo! Paskaties taču, kā es tevi lūdzu!» Pār viņas vaigiem un lūpām ritēja lielas asaras. «Viņš ir mans brālis, bet viņi tam nocirtīs roku un sitīs līdz nāvei, kā viņi izdarīja ar Konrādu Grīnvīzeru, kas bija noķēris briedi. Un mana mārša, mana nabaga māršiņa, viņa nobeigsies aiz bēdām, jo redzi, vēl Lieldienās nomira viņas bērns, tāds labs, mīļš bērniņš! Haimo!»

«Es nedrīkstu, es nedrīkstu!» viņš tikko dzirdami murmināja.

Viņa aizklāja seju rokām un izstreipuļoja ārā. Viņš izstiepa pēc viņas savas rokas, bet nevarēja dabūt pār lūpām viņas vārdu.

Viņa aizgāja aiz būdiņas, kur zemi priežu zari aizsedza viņu citu skatieniem, un saļima. Ja viņa būtu bijusi spējīga klausīties, viņa būtu dzirdējusi sarunu, kāda notika kungu istabā.

Volfrats stāvēja Indriķa kunga priekšā kā pārakmeņojies. «Un ja jūs mani iztaujātu simtām reižu, kungs,» viņš aukstā mierā sacīja, «es nevarētu jums atbildēt citādi. Es nācu šurp tādēļ, ka Egļu saimnieks man aizdeva nomas naudu. Es uznesu augšā Dieva tēlu, pienagloju to pie krusta, pabeidzu šo darbu pirms rīta ausmas, neredzēju un nedzirdēju nekā, un pirms devītās stundas biju jau mājās. Man, protams, bija jāraizējas par meiteni, kas bija devusies kalnos. Bet līdz pusdienai es biju, es biju …» Viņš sāka stostīties. «Es biju aizņemts.»

«Tu apraki savu bērnu?»

Viņš pamāja galvu. «Un vakarā man bija jāiet uz sālsmāju. Tikai naktī es varēju sākt meklēt meiču. Bet kad es ganībās izdzirdu, kas noticis, es nodomāju: laiviņa paliek, šādos gadījumos sieviete vienmēr noder. Un atgriezos mājās. Un vai tad es vispār par to būtu runājis, ja es pats to būtu izdarījis?»

«Saki, kāpēc tava māsa devās kalnos?»

«Es nezinu.»

«Vai viņa gribēja saplūkt bērnam sniega rozes? Eņģeļu vainadziņam?»

Viņš vilcinājās. Tā būtu laba atbilde! Bet nē, — melot runājot par mirušu bērnu, uz kaut ko tādu viņš nebija spējīgs.

«Nu?»

«Es nezinu.»

Šlūtemaņa kungs palocījās. «Reverendissime? Vai nevajadzētu pasaukt meiču?»

Indriķa kungs pacēla roku. «Lieciet meiteni mierā!»

Volfrata acis iekvēlojās, viņš dziļi atvilka elpu. Tātad tomēr no vienas puses bija gaidāma palīdzība! Vienu viņš zināja: Gitli bija turējusi zvērestu. Tagad vēl bija jābaidās tikai no vienas lietas, un uz to viņam nebija ilgi jāgaida. Slūtemaņa kungs palocījās atkal un sacīja:

«Reverendissime! Tad būtu laiks nopratināt Haimo?»

«Un jūs domājat, ka tā mēs uzzināsim patiesību?»

«Protams?»

«Tā?» Indriķa kungs sacīja tādā tonī, kas lika saprast, ka viņš ir citādās domās. «Labi, iesim!» Viņš piecēlās. «Nāc!» viņš teica Voliratam. «Ja tu esi runājis patiesību, tad tev nav jābaidās ne no kā.»

Volfrats neteica neviena vārda. Kādu acumirkli likās, ka viņš būtu zaudējis savu mieru. «Apzvērēt viņš nevar, ka es tas biju,» viņš savā neatlaidīgajā cerībā sevi drošināja, «mana seja bija tā notriepta sodrējiem, ka pat mana sieva nebūtu pazinusi mani.» Viņš pacēla galvu un smagiem soļiem sekoja Indriķa kungam. Viņi devās uz mednieka būdiņu, pie kam pārvaldnieks neizlaida Volfratu nevienu mirkli no acīm; viņš pat slepus pavēlēja kalpiem turēties tuvumā.

Pie mednieka būdiņas durvīm viņiem nāca pretī ITaimo; roka viņam bija pakārta saitē; viņa seja bija balta kā kaļķi. Volfrats nolaida acis.

«Paskaties uz šo vīru, Haimo!» Indriķa kungs teica. «Tas esot to izdarījis. Vai tu viņu pazīsti?»

Volfrats pacēla galvu un nodrebēja ieraugot ITaimo skatienu; jo šai skatienā viņš lasīja, ka mednieks viņu uzzīmējis. Bet Haimo lūpas nekustējās.

«Runā,» Indriķa kungs viņu mudināja, «vai tu atzīsti viņu par meklēto ļaundari?»

«Nē, kungs!»

Volfrata seja pietvīka. Indriķa kungs kā kaut ko meklēdams raudzījās apkārt; bet viņš redzēja tikai, kā sakustējās zemie priežu zari. Pārvaldnieks atkal saķēra abām rokām galvu, pieskrēja pie Haimo, vicināja viņa degungalā dūres un šķendējās: «Cilvēk, kur tev ir acis? Paskaties taču uz viņu! Es tev saku, ka viņš tas ir! Paskaties taču uz viņu! Tu taču viņu pazīsti, vai nē?»

«Nē, pārvaldnieka kungs?» Haimo drebošā balsi atbildēja. «Vainīgais bija mazāka auguma un viņam bija pelnu krāsas mati. Šis vīrs tas nebija.»_

Slūtemaņa kungs pacēla rokas un lava tam atkal nokrist uz gurniem, it kā gribēdams sacīt: «Tagad es nesaprotu vairs neko!»

«Redziet, pārvaldniek, cilvēks var arī kļūdīties!» Indriķa kungs teica. «Mums jāatbrīvo šis vīrs.» Viņš pamāja galvu un, it kā šī lieta būtu galīgi izbeigta, saka iet uz kungu būdiņas pusi. Piegājis pie durvīm, viņš izsauca brāli. «Lai kalpi sakravā visu, mēs vēl pirms pusdienas dosimies uz ieleju. Tu, pārvaldnieks un meitene, jūs iesiet reizē ar kalpiem pāri ganībām. Es ar Haimo uzgaidīšu šeit, kamēr atvedīs zirgēzeli. Tad mēs dosimies lejā uz ezeru, šis ceļš ir īsāks un Haimo tā nepiepūlēsies.»

Haimo vēl arvien stāvēja turpat pie mednieka būdiņas. Kad prāvests pazuda durvīs, viņš dziļi ievilka elpu, klusēdams apgriezās un iegāja būdiņā.

Volfrats un Šlūtemaņa kungs palika divatā.

«Skaties tikai,» pārvaldnieks noteica un kasīja pakausi, «tagad es tev esmu nodarījis netaisnību!»

Volfrats klusēja un lēni vēroja te vienas, te otras būdiņas durvis.

«Bet apmierinies, Polcer, un nebēdājies velti!» Šlūtemaņa kungs samulsis stostījās. «Es parūpēšos, lai tev sālsmājā samaksā arī par šo dienu, jā, jā!»

«Vai es tagad varu iet, kungs?» Volfrats mierīgi jautāja.

«Protams, Polcer, protams! Ej tikai mājās pie savas sievas!» Pārvaldnieks draudzīgi uzsita sālsvīram uz pleca. «Un, ja nākošgad atkal iznāktu kādi sarežģījumi ar nomas naudu, tad griezies tikai pie manis, gan jau mēs iztiksim.»

«Tas nebūs vajadzīgs, kungs! Lai Dievs jums palīdz!» Volfrats uzvilka uz pieres cepuri un devās uz takas pusi; Slūtemaņa kungs galvu kratīdams iegāja kungu mājā.

Piepeši logā parādījās Indriķa kungs: «Volfrat! Kurp tu ej?»

«Es gribu iet mājās, kungs! Es taču varu iet?»

«Jā, ja tu gribi. Bet man patiktu, ja tu vēl kādu laiciņu paliktu. Man ir darbs priekš tevis.»

«Labi, kungs!» Volfrats vilcinādamies atbildēja.

«Apsēdies uz sola un gaidi, kamēr es nākšu!»

Drūmām acīm sālsvīrs piegāja pie sola; varēja redzēt, ka to viņš dara nelabprāt; viņš tā saraustīja plecus, it kā nejustos gluži labi.

No priežu zariem izlīda Gitli un iesteidzās mednieku būdiņā. Haimo sēdēja uz gultas. Viņa pieskrēja tam klāt un satvēra viņa roku. «Lai Dievs tev to atlīdzina, Haimo, lai Dievs tev to atlīdzina tūkstoškārt, ka tu apželojies par viņu!»

«Man jau to vajadzēja darīt!» viņš sacīja. «Un ja tas arī būtu maksājis manu dvēseli!» Viņš pavērās viņā ilgu pilnām, skumīgām acīm.

«Redzi, Haimo,» viņas drebošās lūpas izdvesa, «protams, viņš jau ir izdarījis ļaunu darbu! Bet es taču to mazliet izlaboju, vai ne tā? Kad viņš toreiz atgriezās un atzinās manai māršai, kad es stāvēju savā istabiņā un visu noklausījos, mani nekas vairs nevarēja atturēt. Es skrēju un skrēju, kamēr atradu tevi. Un vai nē, man taču izdevās mazliet griezt visu uz labu?»

Viņš palaida vaļā viņas rokas un kā izbijies paskatījās viņā. «Tad tu atnāci pie manis tikai tādēļ, lai izlabotu ļauno darbu?» viņš tikko dzirdami jautāja. «Un citādi tu nemaz nebūtu nākusi pie manis?»

Viņa nobijās un pavērās viņā. «Kāda cita iemesla dēļ tad es būtu varējusi nākt pie tevis? Kas ar tevi noticis? Ko tu tā lūkojies manī?»

Viņš klusēja un pārvilka pār pieri savu drebošo roku.

«Runā taču!» viņa baiļu pārņemta lūdzās.

Viņš pakratīja galvu un novērsās.

«Ak Dievs, kas ar tevi noticis, es taču tev neesmu nodarījusi neko ļaunu?»

Viņa gribēja satvert viņa roku. Piepeši ārā atskanēja brāļa Severina balss: «Gitli! Gitli!» Viņš ienāca istabā. «Te jau tu esi! Nāc, meitiņ, nāc, tev jāpalīdz man sakravāties.» Viņš saņēma viņu aiz rokas un vilka projām.

«Haimo?» viņa vēl nomurmināja, klupdama pāri slieksnim.

Kad viņa gāja garām Volfratam, tas nodūra galvu. Viņa gribēja ar to parunāt, bet brālis Severins viņu nelaida vaļā un vilka tālāk. Virtuvē viņa klusēdama darīja visu, ko viņai lika.

«Brāli,» Šlūtemaņa kungs čukstēja, «uzliekat palikušo «parīti» pašā augšā! Tad mēs, ceļā atpūšoties, varēsim pakavēt sev laiku.»

Brālis Severins viņu saprata un pamāja galvu.

Ceturtdaļstundu vēlāk viņi jau bija sagatavojušies ceļam uz māju. Kad Volfrats redzēja, ka abi kalpi ar piekrautām nestuvām aiziet, viņš piecēlās. Viņu drebināja baiļu pilna nepacietība. Viņš piegāja pie loga un jautāja: «Vai man arvien vēl jāgaida, kungs?»

«Jā, Volfrat!» atskanēja Indriķa kunga balss tieši tai brīdī, kad pie viņa istabā ienāca atvadīties Gitli. Viņš to laipni uzlūkoja. «Lai Dievs tev stāv klāt, mans bērns!» viņš teica un sniedza viņai roku. Kad viņa to skūpstīja, uz tās uzkrita liela asara. «Gitli? Vai tevi kaut kas nospiež?»

Viņa pakratīja galvu un klusi izgāja ārā. Viņa nostājās sava brā)a priekšā. «Es taču varu teikt Sapai, ka tu drīz atgriezīsies, vai nē?»

«To tu vari viņai teikt droši!»

Viņa gribēja iet projām. Volfrats satraukts noraudzījās viņai pakaļ. Piepeši viņš piecēlās.

«Meitēn!»

Viņa atskatījās, un viņš klusēdams sniedza viņai roku. Noraizējusies, klusi kustinādama lūpas, viņa sniedza tam savējo.

«Pasteidzies, meitiņ, lai mēs tiekam ātrāk uz priekšu!» brālis Severins viņu skubināja.

«Es jau eju!» Viņa aizsteidzās uz mednieka būdiņu un atrada to tukšu. Izbijusies viņa izskrēja ārā. «Kur ir Haimo?»

«Brīdi atpakaļ viņš sasvilpa suni,» Volfrats atbildēja, «un pēc tam aizgāja kalnos.»

Drebēdama viņa vēroja tukšo telpu.

«Ir gan viņš auša, pavisam nelabs cilvēks!» brālis Severins norūca. «Viņš pat nevar uzgaidīt, kamēr no viņa atvadās! Nāc, meitiņ, nāc!»

Nedroši, nodurtu galvu, Gitli sekoja Šlūtemaņa kungam un brālim Severinam. Viņa bieži apstājās un skatījās atpakaļ uz mednieka būdiņu, tā kā tie abi arvien vairāk attālinājās no viņas. Tad taka viņus noveda kādā ielejā un būdiņas izzuda no redzesloka. Viņa noslīga uz kāda akmens un šņukstēdama aizklāja rokām seju.

«Tagad viņš uz mani dusmojas. Un es taču neesmu nodarījusi viņam neko ļaunu.»

Viņa izdzirda ielejā brāļa Severina balsi; tas viņu sauca. Viņa noslaucīja piedurknē asaras un sāka skriet.

J 58

«Tā, Volfrat!» Indriķa kungs, paņēmis šaujamo stopu un iznākdams ārā, sacīja. «Mēs drīz vien iesim. Es jau esmu sagatavojies ceļam uz mājām.»

Volfrats piecēlās. «Kas man jādara, kungs?»

«Ieej virtuvē un atnes kādu toveri!»

Sālsvīrs aizsteidzās; tas jau tiešām izskatījās pēc darba; viņš atgriezās nezdams kādu koka trauku.

«Nāc!» Indriķa kungs teica un sāka iet uz takas pusi, kas veda klinšu ielejā.

Volfrats sekoja. «Ko gan viņš grib darīt?» Viņu pārņēma nelaba nojauta. Muļķības! Mednieks bija liecinājis viņam par labu, un Indriķa kungs pats bija viņu atbrīvojis. «Varbūt man būs jārok sniega rozes saknes? Vai arī viņš būs atradis rūdu, ko tas grib izpētīt, un man tā būs jāaiznes mājās.» Nomierinājies viņš soļoja tālāk. Bet jo ilgāk viņi gāja, jo garāks viņam izlikās ceļš. Augstienē jau kļuva redzams krusts. Volfrats apstājās.

«Kungs! Kurp mēs ejam?»

«Nāc tikai!» Indriķa kungs atbildēja un soļoja tālāk.. Ieraudzījis, ka Volfrats viņam neseko, viņš apstājās, pavērās viņā un smaidīdams jautāja: «Vai tu negribi nākt?»

«Es gribu gan, kungs!»

Lēnām viņi kāpa pa taku augšup. Viņi piegāja pie kāda strautiņa. «Piepildi toveri!» prāvests pavēlēja.

Volfrats paklausīja. «Un kas man tagad darāms, kungs?»

«Nāc tikai man līdzi!»

Viņi nāca arvien tuvāk krustam. No sālsvīra sejas bija izzudusi pēdējā asinslāsīte, viņa acis kvēloja, toveris, kuru viņš nesa uz pleca, tā drebēja, ka ūdens lija pār malu. Kad viņi bija sasnieguši augstieni, Indriķa kungs teica: «Nāc šurp, Volfrat!» Viņš norādīja uz asins plankumiem, kas klāja Kristus tēlu. «Paskaties uz šiem nejaukajiem traipiem! Nāc, paņem ūdeni un nomazgā tos!» Viņš nosēdās iepretim saules apspīdētajam krustam uz kāda akmens un noņēma platmali. «Nu, kāpēc tu kavējies?»

Volfrats nolika toveri, iesmēla saujā ūdeni un sāka mazgāt.

«Tos nevar nomazgāt, kungs!» viņš pēc kāda brīža dobji teica. «Tie ieēdušies kokā.»

«Jā, grēks ieēdas! Kā šai kokā, tāpat arī sirdī. Tas ir kā rūsa uz tērauda. Atstāj tikai pirmo ļaundabīgo plankumu un neiznīcini to laikā, tas ēdās tālāk, un labais ierocis ir pagalam, nederīgs uz visiem laikiem, un tu to vari sviest pie veciem dzelžiem …» Indriķa kungs paskatījās uz augšu, «vai arī ugunī! Mazgā, Volfrat, mazgā! Dari to tā nelaimīgā labad, kas tik smagi apgānījis šo svēto tēlu. Iedomājies tikai — tagad viņš staigā starp -cilvēkiem un nedrīkst nevienam skatīties acīs. Katrs solis, ko viņš dzird, liek viņam nodrebēt. Katrs vārds, kas aizsniedz viņa ausi, rada viņā bailes. Lapu čaukstoņa, vēja pūsma, ūdens čalas, nakts klusums un arī dienas troksnis, viss kļuvis viņam naidīgs. Viss, ko viņš dzird, atgādina viņam vaidu, ar kuru uz lūpām sabruka viņa upuris. Viss, ko viņš redz, mirdz asiņainā gaismā. Un viņa vientuļajās mokās tam nav ne mierinājuma, ne cerību! Viņa dvēsele gribētu brēkt uz debesīm, bet viņš vienmēr redz tikai paša apgānīto un asinīm notraipīto Dieva tēlu, un viņa lūpas slēgtas lūgsnai! — Nu? Vai traipi vēl negrib padoties?»

«Nē, kungs!» Šie vārdi skanēja tā, it kā kāda neredzama roka žņaugtu Volfrata rīkli, viņa rokas nolaidās kā paralizētas.

«Tikai neatlaidies! Pastrādā vēl kādu brītiņu! Tā! Tā! Tu jau to dari cilvēka labā, kas notiesājis pats sevi divkārši, iedomādamies, ka viņš var izbēgt sodam, kas nu reiz gaida visus ļaunos un netaisnos darbus. Bet lai viņš bēg! Dieva taisnās dusmas ir vēl ātrākas. Viņš mūk no tām, bet sods jau piekalts pie viņa kājām kā gara ķēde; viņš skrien un skrien, pie kam ķēde sitas uz visām pusēm, un savā kritiena viņš rauj sev līdzi arī citus! Kāpēc tu nemazgā? Tā! Tikai nepagursti! Un saki, vai tev ir āboliņa lauks?»

«Tikai manām kazām,» sālsvīrs sainulsi? atbildēja.

«Vai tavā laukā arī kādreiz ir bijusi āboliņa puve?»

Volfrats pamāja galvu.

«Tad tu, droši vien, nebūsi pamanījis, kā slimība sagrābj pirmo ceru? Jo tu to būtu izrāvis tūlīt! Bet tu to atstāji, un kad tu aizgāji nedēļu vēlāk, tad puve jau bija sagrābusi pusi skaistā lauka! Vai ne tā? Un redzi! Tas, kas izdarījis to…» Indriķa kungs norādīja uz traipiem, kurus Volfrats drebošām rokām berza, «tas arī staigā apkārt ar puvi sirdī. Vispirms tā saēdīs viņā visu, kas vēl ir labs un veselīgs, un tad tā izlīdīs ārā, un ja viņam ir tēvs un māte, sāks ēst tos, un ja viņam ir sieva un bērni —, Volfrat? Vai tu nejūties labi?»

Sālsvīrs smēla saujās ūdeni.

Indriķa kungs kādu bridi klusēja, un tad jautaja: «Vai traipi arvien vēl neiet ārā?»

«Pa daļai tie jau izgājuši,» Volfrats tikko dzirdami nomurmināja, «bet pārējie …»

«Mazgā vien! Neskopojies ar laiku. Es pagaidīšu, jā gan. Es gaidīšu arī to otru, kamēr viņš atnāks un parādīs man savas sarkanās rokas. Ka tikai tad jau nebūtu par vēlu tās mazgāt. Un ja arī viņš nemaz negribētu runāt, viens tomēr ir, kas kādā ļaunā stundā liecinās pret viņu!»

Volfrats nedroši pavērās prāvestā.

«Kāds, kas to visu redzējis!» Indriķa kungs sacīja un norādīja uz krustu. «Tas tur, Volfrat!»

«Tas?» Volfrata lūpas noraustījās mulsā smīnā, un viņš lēnām pacēla acis. Tad viņš pakratīja galvu. «Nekad vēl neviens koks nav runājis!»

Kāds mākonis aizsedza šai brīdī sauli.

«Tu tā domā?» Indriķa kungs pasmaidīja.

Smagi elpodams Volfrats noliecās pār toveri un gribēja iesmelt saujās ūdeni. Gaisā atskanēja dobja rūkoņa, kas pieauga pērkonā un beidzās ar spalgu grāvienu. Kāda lavīna notrieca no klintīm pēdējo sniegu.

Sālsvīrs stāvēja gluži pelēku seju, viņu bija sagrābuši drebuļi, no viņa trīcošām rokām pilēja ūdens.

«Vai tu dzirdēji, Volfrat?» Indriķa kungs jautāja, kamēr klinšu sienās dārdēja atbalss.

«Tā bija lavīna. Tikai lavīna.»

«Bet kas lika viņai runāt un sakustēties?»

«Saule!»

«Tāpēc, ka viņa spīd, vai ne tā? Bet kas liek saulei spīdēt?»

Volfrats aizklāja seju rokām, viss viņa ķermenis nodrebēja kā koks pirms gāšanās. Tad viņš izstiepa rokas. «Es to nevaru panest, tam jātiek ārā!» Ievaidēdamies viņš nokrita ceļos un dauzīja dūrēm krūtis. «Es … es … es to izdarīju! Es esmu tas, kas viņu sadūra.» Viņš raudzījās apkārt mulsām acīm; viņš laikam bija gaidījis, ka prāvests tagad dusmās uzlēks augšā.

Bet Indriķa kungs mierīgi sēdēja. «Kāpēc tu to darīji?»

«Tāpēc, ka viņš gribēja mani sagūstīt.»

«Tas bija viņa pienākums. Tu biji izdarījis laupīšanu. Kāpēc?»

161

«Mana bērna dēļ! Tāpēc, ka man kāds bija teicis, ka āža asinis varot vēl līdzēt.»

11-222

Indriķa kungs pārsteigts pacēla galvu. Pēc kāda brīža viņš jautāja: «Kas tev to teica?»

Volfrats pakratīja galvu un neatbildēja neko. Sevi viņš varēja nodot, bet ne citu.

Indriķa kungs tālāk neiztaujāja. «Saki, vai tas līdzēja?»

«Kad es atgriezos, bērns jau bija miris.»

«Jā, Volfrat, grēks nevar veikt nekā laba! Vai tava bērna mēmā mute nestāstīja tev to, kad tu ar savu asiņaino roku piegāji pie viņa gultas?»

Volfrats nekustējās. Prāvests raudzījās sālsvīrā dziļas līdzjūtības pilnām acīm. Kad viņš piecēlās, Volfrats bailīgi pavērās viņā.

«Kungs? Kas tagad notiks ar mani?» Nesaņemdams atbildes, viņš klusi sacīja: «Viņš taču ir dzīvs, kungs!»

«Vai tas ir tavs nopelns? Tu viņu atstāji un ļāvi viņam noasiņot, lai viņš nekad vairs nevarētu runāt.»

Sālsvīra galva nokārās uz krūtīm. «Kas tagad notiks ar mani?»

«To es nezinu. Tas tev pašam jāzina. Tas nebija tavs firsts un lēņu kungs, ar ko tu runāji, tas bija tavs biktstēvs. Visu, ko tu man teici, es, iedams no šejienes aizmirsīšu.» Viņš uzlika galvā platmali un devās projām.

Volfrats uzlēca kājās, saķēra galvu un stingi raudzījās prāvestam pakaļ.

Kad Indriķa kungs bija sasniedzis klinšu ieleju, viņš apstājās un paskatījās uz krustu. Viņš redzēja, ka sālsvīrs gāja uz avotu pēc svaiga ūdens.

Piegājis mednieka būdiņai, prāvests sauca Haimo. Atbilde nenāca vis no būdiņas, bet no kalnu pārkara, no kura mednieks patlaban kāpa lejā; viņu pavadīja žiglā Hela, rokā viņam bija sakņu vīkšķis.

«Kur tu biji, Haimo?»

«Es izraku sniega rozes saknes,» mednieks gurdi atbildēja, «brālim virtuves pārzinim.»

«Vai viņu atkal moka elpas trūkums un sirdskrampji? Nebūtu jau arī nekāds brīnums. Bet tev vajadzēja uzticēt šo darbu kādam citam.»

Haimo nodūra acis. «Es viņam to apsolīju.»

«Un pārpūlēji sevi, tieši tagad, pirms kāpšanas lejā! Cik tu esi bāls! Dod savu roku! Tā trīc. Un tavās acīs ir drudzis. Haimo, man tevi jāatstāj būdiņā.»

Mednieks nobijās. «Es jūs lūdzu, Indriķa kungs, tikai to nē! Es tagad nevarētu būdiņā izturēt — iekams es at

kal nebūšu vesels, pilnīgi vesels!» Viņš savādi pasvītroja abus pēdējos vārdus.

Prāvests uzmanīgi novēroja viņu. «Tad sagatavojies ce]am!»

Haimo iegāja būdiņā. Indriķa kungs raudzījās viņam pakaļ. «Viņa brūce dzīst, — viņa sirds ir saslimusi. Nabaga zēns! Man bail, ka šī puķe nebūs augusi tev.»

Viņš izdzirda pakavu troksni: tur nāca kalps ar mūli. «Vai lopiņš noguris?» prāvests jautāja.

«Nē, kungs, es viņu atpūtināju un ļāvu viņam ganīties.»

«Tad mēs varam doties ceļā tūlīt. Aizbultē kungu būdiņas durvis un atnes manu kalnu nūju!»

Haimo iznāca, viņš bija sagatavojies tā, it kā gribētu doties izpildīt savus mednieka pienākumus: apjozis medību jostu, pārmetis pār plecu šaujamo stopu.

«Nē, draugs!» Indriķa kungs smaidīja. «Tā tu nejāsi: apbruņojies un saitē pakārtu roku! Ieroči tev traucēs. Dod tos šurp, tos nesīs kalps.» Viņš paņēma mednieka šaujamo stopu un dunci. «Atstāj kalnu nūju būdiņā, zirgam ir četras kājas šīs vienas vietā. Tā, un tagad kāp zirgā!»

«Indriķa kungs?» Haimo stostījās, «rnan jājāj, un jūs iesiet kājām?»

«Kāp zirgā, es tev saku!»

Haimo klusēdams paklausīja un iesēdās seglos. Kalps paņēma šaujamo stopu un apjoza mednieka jostu. «Tā, tagad es arī esmu mednieks!» viņš iesmējās, iecirta kalnu nūju zemē un paņēma zirga pavadu.

Žiglā Hela riedama aizsteidzās pa priekšu. Haimo uzmeta ilgu pilnu skatu aizvērtajām būdiņas durvīm un pēc tam nodūra galvu. Tad viņi devās mājup.

Indriķa kungs soļoja aiz zirga; viņš bieži apstājās un raudzījās uz klinšu ieleju. Tad viņš pakratīja galvu un gāja tālāk. Likās, ka viņš kādu būtu gaidījis, kas tomēr nenāca.

n

163

Pie kalnu takām pieradušais zirgs soļoja mierīgi un droši; ja gadījās stāvāka klints, viņš atlieca ķermeni atpakaļ, izstiepa priekškājas un uzmanīgi nošļūca lejā. Sākumā kalpam bija pavisam viegli to vest. Viņš pļāpāja bez apstājas, negriezdams nekādu vērību, ka Haimo viņam neatbildēja. Par sevišķi svarīgu ziņu viņš uzskatīja notikumu ar Egļu saimnieci; vispirms viņš pastāstīja, ko viņam pagājušā vakarā bija teikusi kalpone. «Un šorīt,» viņš stāstīja tālāk, «es satiku bārddzini. Tas gandrīz nevarēja parunāt aiz smiekliem. Tad arī noskaidrojies, kas

saimniecei bijusi par kaiti. Viņai iekšā bijis milzīgs augonis, tik liels, kā muciņa; un kad nu viņa sākusi ar saimnieku kauties un visā garumā nogāzusies uz grīdas, kaut kas norībējis un augons pārsprādzis. Jā! Ko tu teiksi! Un tagad sieva kļuvusi vesela, tieši tādēļ, ka viņa nav dabūjusi sirds krustiņu! Un saimnieks! Ak tu Kungs un Dievs! Tas tagad staigājot apkārt kā apmāts. Kamēr sieva bija slima, viņam mājās bija tikai tāda šķīstīšanās uguns, bet tagad, kad viņa izveseļojusies, tas iekļūs īstā ellē. Viņa prot sakurināt pirti! Paldies, tad gan es labāk neprecos nemaz, ja man būtu jāņem tāda ragana!»

Viņi bija nonākuši pie meža. Zemie zari, no kuriem Haimo vajadzēja izvairīt galvu, izrāva viņu no smagajām pārdomām. Tagad, kad viņa acis atkal bija atguvušas dzīvību, viņš uzmanīgi vēroja apkārtni.

Taka kļuva stāvāka un kalpam bija stingri jāvada mūlis. Viņi virzījās uz priekšu pavisam lēni. Indriķa kungs piepeši apstājās un sāka klausīties. Tad viņš atkal pakratīja galvu un gāja tālāk. Bet nē, viņš tomēr nebija maldījies. Aiz viņa bija dzirdami ātri soļi. Prāvesta lūpas savilkās smaidā. Viņš nosēdās uz kāda izgāzta koka un gaidīja.

Lielos lēcienos pa taku steidzās Volfrats. Pār viņa pieri ritēja lielas sviedru lāses, un elsodams viņš nostājās prāvesta priekšā. Nemaz labi neatvilcis elpu viņš jau sāka runāt. «Kungs! Tagad tie visi ir nost. Arī pēdējais, kas nekādi negribēja padoties.»

«Tiešām?»

«Es neatstāju nevienu. Bet tagad man ir kāds lūgums, kungs!»

«Runā, Volfrat!»

«Ļaujiet man iet jums līdzi, kungs! Redziet, mani kaut kas nospiež kā akmens, bet man šķiet, ka nekur man nebūs tik labi, kā pie jums.»

«Tad nāc!» Indriķa kungs piecēlās.

«Un kad es nokļūšu mājās, es runāšu ar savu nabaga labo Sapu, un ja viņa teiks, ka viņa to pārcietīs, tad Dieva vārdā, es iešu pie pārvaldnieka un uzdošu sevi.»

Indriķa kungs neteica neviena vārda; viņš tikai uzlika uz Volfrata pleca savu roku. Tad viņi sāka iet. Kad viņi panāca priekšējos, Volfrats piesteidzās pie zirga. «Dod šurp, es to izdarīšu labāk!» viņš teica un paņēma no kalpa pavadu.

Haimo acis zvīļoja; bet viņš klusēdams ļāva visam iet savu gaitu. Volfrats nedroši pavērās viņā. «Mednieki Tagad tu vari aizmigt!»

Zirgs sajuta stingro roku, kas tagad viņu veda, un sāka iet drošiem soļiem.

XXI

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad Indriķa kungs ar saviem pavadoņiem nonāca pie ezera. Platajā klinšu katlā vairs neiespīdēja saule, bet augstās ganības un kalnu virsotnes laistījās zeltainā mirdzumā. Šeit lejā, ēnā, visas krāsas bija tumšas un sulīgas. Stāvie skuju koku meži klāja svina pelēkās klinšu sienas kā tumšs samts, kurā tikko manāmi izdalījās plaukstošo vīksnu un kļavu puduri. Viņu priekšā gulēja nespodrais ezera līmenis. Tālumā lēni peldēja mežapīles. Iepretim, uz lēzenā krasta, kur atradās Bartolomeja būdiņa, no mitrajām pļavām cēlās migla. Visur valdīja jauks klusums; sīkstošie kalnu strauti urdza tik vienmuļi, ka to vienmērīgās čalas skāra ausi kā klusums.

Haimo nokāpa no mūļa. Ilgais jājiens bija nogurdinājis viņu. Kamēr viņš meklēja krūmu, kur bija noslēpts vienkocis, Indriķa kungs uzdeva kalpam aizvest zirgu apkārt ezeram uz Bartolomeja būdiņu, no kurienes kalpi varēja to pārcelt lielākā laivā uz Ezera sādžu.

Volfrats iegrūda vienkoci ūdenī, un nemierīgi smilkstēdama laivā ielēca arī Hela; viņa nebija šādu braucienu mīļotāja; bet tā kā viņa juta, ka tam jānotiek, tad viņa ielēca vienkocī pati pirmā.

«Kur palika kalps?» Haimo jautāja. «Viņam ir mans šaujamais ierocis.»

«Atstāj to viņam, tas jau tev nepazudīs,» Indriķa kungs smaidīja, «šodien tev nebūs vajadzīgi tavi ieroči.»

«Man kaut kā trūkst, man nav miera!»

«Ej, kāp tik iekšā!»

Hela bija izmeklējusies vienkoča priekšgalā iespējami neērtu vietiņu. Vidū uz dēlīša sēdēja Haimo blakus Indriķa kungam, kas noņēma ieročus un nolika tos kopā ar kalnu nūju laivas dibenā. Volfrats airēja. Viņš dzina vienkoci uz priekšu tik spēcīgiem grūdieniem, ka pie katra airu vilciena Hela draudēja iegāzties ūdeni; Indriķa kungs pasauca viņu pie sevis; viņa arī pienāca, bet tūlīt atkal aizlīda uz laivas priekšgalu un smilkstēdama raudzījās krastā. Klusi šļakstinādams vienkocis slīdēja ūdenī. Visi

klusēja. Klinšu ielejas lēzenais krasts, kur atradās Ezera buda, nāca arvien tuvāk. Hela piepeši pacēla galvu un drebēdama sāko ošņāt gaisu.

«Kas gan sunim noticis?» Indriķa kungs jautāja. Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, Hela iekaukdamās ielēca ūdenī un steidzīgi peldēja uz krastu. Haimo satraukts uzlēca kājās un izstiepa roku. «Kungs, skatieties, tur! Lācis! Lācis! Viņš grib peldēt pāri ezeram.»

Bultas šāvienā no krasta viņi ieraudzīja plēsoņa galvu; kā brūna sieksta tā slīdēja pa ūdens virsu. Lācis jau bija pamanījis suni, kas peldēja viņam arvien tuvāk; viņš vēl mazliet papeldēja, tad piepeši apgriezās un de•vās uz krasta pusi. Kaukdams un elsodams suns devās viņam pakal.

«Kungs, kungs! Mums jāsteidzas pakaļ,» Haimo kliedza, «jeb labais suns būs beigts!»

«Pievelc, Volfrat, pievelc!» Indriķa kungs sauca skaņā balsī un ķēra pēc bultas un šaujamā stopa.

Volfrats tā likās airos, ka tie nobrīkšķēja; kamēr Indriķa kungs gatavojās šāvienam, Haimo, nepiegriezdams nekādas vērības savam ievainojumam un nespēkam, izrāva pie prāvesta jostas piestiprināto mednieku dunci. Viņu kliedzieni bija sasnieguši arī Ezera būdu. Krastā parādījās paters Dezertus un, ieraudzīdams, kas notiek, iekliedzās: «Valt! Atnes manu kalnu kūju!»

Lācis sasniedza sēkli un sāka brist. Hela panāca viņu un skaļi riedama klupa viņam virsū. Lācis iesita viņai ar ķepu; suns kaukdams apvēlās un pazuda ūdenī.

«Pievelc, Volfrat, jeb Hela ir pazudusi, nabaga Hela!» Haimo kliedza.

Suns atkal bija nokļuvis virs ūdens un šļakstinādams uzklupa lācim.

«Šaujiet, kungs, šaujiet!»

Šaujamā stopa stiegra nošvīkstēja, bet vienkoča gāzelēšanās bija mainījusi šāviena virzienu; bulta skāra lāča pakausi un aizdžinkstēja pāri gludajam ūdens līmenim.

Hela iekaucās, taisīja lielu lēcienu un iekodās lāča ausī; tas saslējās uz pakaļkājām un tā kratīja putās sakultajā ūdenī galvu, ka suns svaidījās apkārt kā dzīva slota.

«Suns ir beigts, beigts!» Haimo vaimanāja. Piepeši viņi visi sagrīļojās. Vienkocis bija uzskrējis uz kāda ūdenī guloša celma. Laivai vēl līgojoties mednieks izlēca ārā.

«Haimo! Vai tu esi zaudējis prātu?» Indriķa kungs iekliedzās; bet viņa rokas nevarēja vairs mednieku aizsniegt. «Atpaka|, Haimo! Laid suni viņa liktenim! Atpakaļ!»

Haimo neklausījas; uzbudinājums, rūpes par suni bija padarījušas viņu kurlu. Pacēlis vizošo dunci viņš, šļākdams ūdeni, gāzās virsū lācim. Haimo nebija vēl sasniedzis lāci, kad plēsonis jau bija nokratījis suni, un kad Hela atkal lēca viņam virsū, lācis iecirta tai ar ķepu. Kā asiņains gaļas gabals suns klusi iekrita ūdenī.

«Mana Hela!» Haimo iekliedzās un devās pakaļ lācim, kas patlaban rāpās malā. Viņš nedzirdēja sava kunga dusmu pilnā sauciena, nedzirdēja patera Dezertus skalā brīdinājuma, kas neapbruņotām rokām bija piesteidzies klāt; viņš skrēja pakaļ lācim, ieķērās viņa pinkās un iegrūda plēsonim sānos dunci. Lāča iekšas sāka gāzties ārā, dobji ierūkdamies viņš palēca uz priekšu. Klinšu bluķi aizsprostoja viņam ceļu. Zibensātrumā viņš atgriezās atpakaļ, pacēlās uz pakaļkājām un, mīdams izgāztās zarnas, devās pretī medniekam.

Laivā kāds iekliedzās, ūdenī kaut kas nošļakstēja, paters izgrūda baiļu pilnu kliedzienu. Haimo bezbailīgi gaidīja plēsoņu, un kad lācis izplēta savas ķetnas, lai viņu sagrābtu, mednieks drošu roku grūda tam krūtīs dunci. Bet brūces un slimības novārdzinātā roka izrādījās pārāk vāja, tērauds noslīdēja gar lāča ribām. Haimo gribēja palēkt sāņus, bet plēsoņa ķepa to notrieca zemē — viņš bija pazudis. Bet iekams lācis paspēja viņam uzklupt, piesteidzās Volfrats un no mugurpuses sagrāba kā dzelžos plēsoņa kaklu un sāka to žņaugt. Bet kas gan bija šī cilvēka milža spēks pret mežonīgo dzīvnieka spēku, kurš cīnījās par savu dzīvību. Lācis nopurinājās un bija brīvs; viņš pagriezās pret jauno ienaidnieku, iecirta savu ķepu Volfrata plecā un, sagrābdams zobiem viņa krūtis, apkampa to savām asiņainajām ķetnām tā, ka Volfrats k]uva gluži bāls, iestenējās un atkāra atpakaļ galvu. Haimo vēl nebija piecēlies, kad piesteidzās paters Dezertus, sagrāba zemē gulošo mednieku dunci un iegrūda to līdz spalai plēsoņa sirdī; izšāvās liela asiņu strūkla; lāča ķetnas palaida savu upuri vaļā.

Kad Indriķa kungs nokļuva krastā, kad Valts piesteidzās ar kalnu kūju, viss jau bija noticis. Haimo bija gluži bāls un smagi elsoja, nogalinātais lācis gulēja zemē, Volfrats sagrīļojās, izplēta rokas un, kaut ko neskaidri murminādams, nogāzās sūnās.

Indriķa kungs bailēs iekliedzās un piesteidzās viņam klāt. Prāvestu sagrāba šausmas — kā gan izskatījās šā vira krūtis un plecs! Viņš uz brīdi samulsa. Tad viņš nometās ceļos, paņēma Volfrata galvu klēpī un uzsauca zēnam: «Valt! Skrej uz būdu un sāc zvanīt, lai ierodas Ezera sādžas kalpi. Un tu, Haimo, vai tu varēsi airēt?»

«Man jāvar, kungs! Kas man būtu darāms?»

«Brauc uz Bartolomeja būdu! Lai ierodas paters Eizebijs, un lai paņem līdzi pārsienamos,» prāvesta balss pārgāja čukstoņā, «un svēto sakramentu.»

Valts jau bija aizskrējis, Haimo ielēca ezerā un brida uz vienkoci.

«Volfrat, kā tu jūties?» Indriķa kungs jautāja.

Sālsvīrs gribēja runāt; pār viņa lūpām sāka plūst asinis, viņš ievaidēdamies izstiepās un zaudēja samaņu.

«Lai Dievs tev ir žēlīgs!» prāvests čukstēja. Tad viņš pavērās paterā: «Man šķiet ka viņš nav glābjams. Tomēr mums jādara viss, kas stāv mūsu spēkos. Dītvald! Paņem savu kapuci un atnes ūdeni!»

Dezertus aizsteidzās pie ezera un atgriezās ar pilnu kapuci. Indriķa kungs nomazgāja sālsvīra seju un uzpilināja uz lūpām ūdeni. Pagāja ilgs laiks, iekams Volfrats sāka atkal elpot un atvēra acis.

No būdiņas atskanēja zvanu skaņas.

Sālsvīra skatiens sastinga, viņa mēle šļupstēja: «Vai… tas . . . domāts man?»

«Nē, nē, Volfrat, zvans tikai sauc palīgā kalpus.»

«Palīgā?» Volfrats pakratīja galvu. «Ar mani ir beigas, kungs! Viss — viss te iekšā ir saspiests.» Viņš piespieda asiņainajam krūtīm savu drebošo roku un iestenējās: «Mana Sapa — Jēzus Marija! — un mans zēns, mans zēns!»

«Neraizējies! Lai notiek kas notikdams, es tev dodu savu firsta vārdu, ka tava sieva un bērns nekad necietīs trūkumu!»

Volfrats centās satvert prāvesta roku. «Lai Dievs jums to atlīdzina, kungs!» Viņa balss kļuva arvien klusāka, viņš cīnījās par katru vārdu: «Un — pasakiet manai Sapai — lai viņa — Gitli — šī meiča — nav mana māsa.»

Dezertus nobālēja.

«Runā, Volfrat, runā!» Indriķa kungs viņu mudināja.

Sālsvīrs vēlreiz klusi pakustināja lūpas un zaudēja atkal samanu.

«Volfrat! Volfrat!»

Nāvīgi ievainotā vīra sejā nesakustējās neviens vaibsts.

«Dītvald! Viņš nedrīkst mirt!» Indriķa kungs izmisumā iesaucās. «Jeb viņš paņems sev līdzi arī tavu dzīvību!»

«Kungs? Es nesaprotu!»

«Tu taču dzirdēji! Šis mīlīgais bērns nav šī vīra māsa. Vai tev ir droši pierādījumi, ka tavai meitai bijis tāds pats liktenis kā viņas mātei?»

«Nē, kungs!» Tā nebija atbilde, tas bija kliedziens.

«Un kad šī meiča tev laupīja sirdsmieru, vai tev nekad neienāca prātā doma, ka neviena sieviete nevar tā līdzināties otrai sievietei, kā meita savai mātei?»

Dezertus drebēdams klausījās un klusēja. Tad viņš saķēra abām rokām galvu, nometās ceļos un, satvēris Volfrata roku, kliedza: «Atdod man manu bērnu! Manu bērnu!»

«Dītvald!» Indriķa kungs bailēs iesaucās, redzēdams kādu iespaidu atstājuši viņa vārdi. «Ko gan es esmu izdarījis! Uztraukums man izrāvis vārdus, ko man vajadzēja glabāt kā nedrošu, neskaidru nojautu.»

Likās ka Dezertus viņu nedzird; viņš nevarēja atraut no sālsvīra sejas acis. «Kungs, viņš atkal atver acis!»

Viņi atspirdzināja samaņu atguvušo ar ūdeni. Volfrats raudzījās apkārt un šļupstēja: «Kur ir mednieks? — Vai ar viņu kas noticis?»

«Nē, Volfrat! Viņam jāpateicas par savu dzīvību tev!»

Volfrats dziļi atvilka elpu: «Un … vai Dievs Kungs .. „ pieņems to … kā grēku nožēlošanu?»

«Ja, jā, Volfrat! Tas svērs divkārt labo darbu svaros!»

«Kungs!» Dezertus murmināja. «Redziet kā es trīcu un baiļojos!»

«Debesīm ir pirmtiesība, tikai tad nāk šī pasaule!» Indriķa kungs atkal pārliecās Volfratam, kura skatiens nedrošās ilgās vērsās debess krēslainā zilumā.

«Volfrat?»

«Un ja … ja es tagad nonākšu augšā … vai es drīkstētu iet iekšā, kungs?»

«Jā, mans labais Volfrat!»

«Man taču ir asiņainas rokas.»

«Dievs neskatas uz rokām, viņš raugās sirdī. Nožēlas ir noskaidrojušas tavu sirdi, tu esi atdevis dzīvību pret dzīvību, mans priestera vārds var tevi atraisīt no visiem grēkiem, un tava dvēsele varētu mierīgi stāties Dieva priekšā. Bet tu taču vēl dzīvo!»

Volfrats ar pūlēm pakratīja galvu. «Es jūtu… ka man — būs jāaiziet.»

«Kungs!» Dezertus atgādināja prāvestam un salika rokas kā lūgsnā.

«Runā, Volfrat, kas tad man bija jāpasaka tavai sievai?»

«Mana Sapa .. . mans zēns …» Volfrata asiņainās lūpas izdvesa sāpēs.

«Un meitene?» Dezertus drebošā balsī pārtrauca. «Viņa nav tava māsa?»

«Viņa ir kungu bērns.»

«Kā bērns?»

«To es nezinu.»

«Dieva žēlsirdības dēļ, kas ir viņas tēvs, kas ir viņas māte?»

«Es … es .. . nezinu.»

Dezertus izmisumā satvēra sālsvīra galvu. «Cilvēk! Es tevi lūdzu! Kā sauc to pili, kurā bērns ir dzimis?»

Volfrats tikko manāmi pakratīja galvu, viņš nezināja ko atbildēt.

«Kur šī pils atradās?»

«Es … es . . . nezinu.»

«Kur tu dabūji šo bērnu?»

«No … es viņu … no liesmām . . .» Viņš gribēja runāt tālāk, bet viņa balsi apslāpēja asinis, kas sāka plūst no mutes.

«Volfrat!» Dezertus nomocītā sirds iekliedzās.

Indriķa kungs uzlika uz viņa pleca roku. «Dītvald, paters Eizebijs nes sakramentu!»

Dezertus aizklāja abām rokām seju un atkāpās.

Krastā bija piestājusi liela, trīs kalpu vadīta laiva. Haimo izkāpa no laivas; viņš nesa mūžīgo sveci. Paters Eizebijs mazs, salīcis sirmgalvis turēja rokās zeltā izšūtā drānā ietītu svēto vakarēdienu. Viņš nometās pie Volfrata ceļos; sālsvīra galva gulēja prāvesta rokās.

Visi klusēja. Kalpi salika rokas un nometās ceļos turpat laivā. Kalnu izrobotajās virsotnēs nodzisa pēdējie rietošās saules stari. Pār mežu un ūdeni valdīja dziļš klusums.

Kad paters Eizebijs sāka murmināt lūgsnu, Bartolomeja būdiņā, pāri ezeram, atskanēja zvans, viņa liegās skaņas atbalsojās visās klinšu aizās.

Volfrats iebaudīja sakramentu pusnesamaņā, kad paters Eizebijs piecēlās, viņš gulēja pavisam nekustīgi.

«Dītvald!» Indriķa kungs sacīja. «Paglabā visusvētāko!»

Paters Dezertus satvēra drebošām rokām biķeri, uzspieda uz tā malas lūpas un pārsedza to ar drānu.

Priesteris Eizebijs pārvērtās ārstā; viņš darīja visu, kas tādos apstākļos viņa mākai bija iespējams.

«Vai iespējams viņam palīdzēt?» Indriķa kungs jautāja, un viņa balsī ieskanējās šaubas.

«Cilvēki to nespēj!» sirmgalvis mierīgi atbildēja.

Haimo vārgā balsī pasauca kalpu. «Paņem mūžīgo sveci!»

«Kas tev noticis, Haimo?» prāvests izbijies jautāja.

«Man reibst galva, kungs!»

Tikko izteicis šos vārdus, viņš tūlīt nogāzās zemē.

Viņu uzcēla augšā un iedeva atspirdzinājumu; viņš atguva samaņu, bet kājas negribēja viņam klausīt. No Ezera sādžas bija atbraukuši ar laivu divi kalpi; tie bija tie paši, no kuru rokām Haimo bija atbrīvojis Gitli. Viņi ienesa mednieku laivā. «Aiznesiet viņu uz nestuvēm klosterī,» prāvests pavēlēja, «un ciešat klusu, lai sālsvīra nabaga sieva nedabū to dzirdēt no nepiedienīgas mutes.» Tad viņš norādīja uz Volfratu un griezās pie patera Eizebija: «To es uzticu tavai kopšanai; labākas es nezinu. Ņem viņu pie sevis būdiņā un dari ko vari, upurē savas dienas un naktis, varbūt tomēr iespējams glābt viņa dzīvību.»

Eizebijs paraustīja plecus; kalpi aiznesa bez samaņas gulošo vīru uz laivu. «Viņš ir stiprs kā koks. Bet zāģis ir iegriezies par daudz dziļi. Viņš var vēl cīnīties dažas stundas, dažas dienas, bet…» Eizebijs apklusa.

«Ja viņš sāk vēlreiz runāt, tad iztauja viņu par visu, ko viņš zina par savu māsu.»

«Viņš nerunās. Iekams es viņu nogādāšu būdiņā, sāksies vāšu drudzis. Vai arī viņam būs beigas.»

«Kungs!» Dezertus lūdzās. «Vai es drīkstu braukt viņam līdzi? Es būšu nomodā pie viņa, pat ja tas ilgtu tūkstoš naktis. Es gaidīšu tikai uz vienu vārdu …»

«Nē, Dezertus, tu paliksi.» Indriķa kungs sacīja un sevišķi pasvītroja vārdu, kādā viņš parasti nemēdza to saukt.

Laiva ar Haimo jau slīdēja uz Ezera būdiņas pusi, lai paņemtu līdz Valtu. Tagad tumšajā ezerā iepeldēja arī otra laiva; maigais vakara vējiņš sāka raibināt gludo līmeni.

Paters Dezertus atslīga uz kāda akmens, viņā joņoja visdažādākās domas, viņa jutekļi bija satraukti līdz pēdējai iespējai. Indriķa kungs piegāja pie ezermalas un raudzījās pakaļ laivām. Piepeši viņš ieraudzīja ūdenī kādu tumšu ķermeni. Tas bija Helas līķis.

«Tātad es veltīgi izdedzināju viņas brūci!» Indriķa kungs nomurmināja —, un viņa skatiens meklēja laivu, kas veda uz būdiņu nāvīgi ievainoto sālsvīru.

XXI

Dezertus un Indriķa kungs bija palikuši divatā. Viņiem bija jāgaida, kamēr pēc viņiem atbrauks laiva, kas tagad devās uz Bartolomeja būdiņu.

«Iesim, Dītvald, man bail no šī zemes stūrīša!» Indriķa kungs teica un soļoja garīdzniekam pa priekšu uz būdiņas pusi. Dezertus klusēdams sekoja viņam; viņš bieži apstājās un spieda pie krūtīm dūres.

Tagad viņi sēdēja uz sola. Indriķa kungs nopūtās: «Ļauna diena! Es domāju, ka esmu izglābis kāda cilvēka dzīvību, bet tagad tā ir zudusi.»

«Un aizvērusies mute, kas tikko bija sākusi runāt!» paters sacīja drudžainā uzbudinājumā. «Tomēr nē, nē, nē! Vai man vēl jāgaida šī vīra stāsts? Te taču runā mana sirds! Cik aklas bijušas manas acis, cik truli un apmāti ir bijuši mani jutekļi, ja es nenojautu tūlīt patiesību. Tas ir mans bērns! Un tomēr —, ko gan es nedotu par skaidru, neapstrīdamu vārdu. Ak kungs! Kāpēc jūs man neļāvāt braukt šim vīram līdzi?»

«Tāpēc, ka tev vēl šonakt jāaizceļo.»

Dezertus uzlēca kājās. «Un jūs varat prasīt no manis tādu upuri? Tagad? Šai stundā? Kad bailes un cerības plēš pušu manas krūtis? Kad es izstiepju rokas ilgās pēc sava bērna?»

«Pater Dezertus? Vai tā runā mūks?» Indriķa kungs nopietni pārtrauca viņu. «Es nesaprotu tavus vārdus. No tavas sirds izrauti māņi, bet citi atkal draud tevi aprīt un liek tev aizmirst, ka sākot ar stundu, kad tu iegāji Dieva namā, starp tevi un visu pasauli aizvērušies dzelzs vārti. Es pats esmu vainīgs, jo man bija jāklusē par šo nojautu, kurai vēl tagad nav nekādu pierādījumu. Nepārtrauc mani! — Tāpēc es jūtu divkāršu pienākumu izraut tevi no jaunām iekšējām cīņām un šaubām. Tev jāaizceļo vēi šonakt. Tavs prāvests tev pavēl to darīt.»

Dezertus aizklāja seju rokām.

Indriķa kungs novilka viņu sev blakus. «Nāc un apsēdies pie manis! Tagad Indriķis fon Incings grib runāt ar savu draugu Dītvaldu.»

Dezertus noslīga uz sola un piespieda savu pieri Indriķa kunga plecam.

Kādu brīdi prāvests klusēja; tad viņš teica: «Uzklausi mani mierīgi! Un ja tava sirds negrib apklust, tad valdi vismaz pār savām lūpām! Es_ piekrītu: šis neredzētais līdzīgums un nepilnīgā atzīšanās, ko tuvā nave izspieda no šī nabaga vīra, ir vilinoši liecinieki. Bet cik tie tomēr ir apšaubāmi, to tu vari spriest no tā, ka tu pats, ja es nebūtu izteicis savus neapdomātos vārdus, nebūtu nācis uz tamlīdzīgām domām. Vai ne tā? Redzi, tagad tu atkal nokar galvu! Pagaidām tu nevari vēl būt pārliecināts. Tev var būt tikai nedroša cerība! Un to es tev atstāju. Jo es nevaru vairs tev to atņemt. Bet tā nav droša, Dītvald! Ja šī meitene arī nav sālsvīra māsa, tādēļ vien viņai vēl nav jābūt tā grāfa Dītvalda fon Falkenburga meitai, kas, ja es labi atceros, ir miris šai pasaulei? Vai šī meitene nevar būt arī cita tēva — nerunā, Dītvald, jo man jādara tev sāpes, lai iespējamā vilšanās tev nesagādātu divkāršas ciešanas. Vai tieši tavai pilij jābūt šī bērna dzimšanas vietai? Sai slepkavību laikā, kad cietokšņus gāž kā kurmju rakumus, kad pilis svilina kā linu kodaļas? Vai tādos laikos ir tik reti gadījumi, kad kāds kungu bērns iemaldas zemnieku būdiņā? Bet lai šā bērna tēvs būtu kas būdams — viena lieta mums zināma: tas ir kungu bērns, un es gribu to atdot viņa kārtai, es gribu palīdzēt viņam atgūt savas tiesības. Un arī še, Dītvald, es nevaru zināt, bet varu tikai cerēt, ka līdz ar savām tiesībām bērns iegūs arī savu laimi. Jau rīt es nosūtīšu meiteni uz Zalcburgas doma māsu mitekli.»

«Projām no šejienes?» Dezertus nomurmināja.

«Jā, Dītvald! Projām no visa! Jo man ir nopietns iemesls to darīt.»

«Kungs?»

«Meitene mīl mednieku.»

Dezertus nobijās. «Šis bērns?»

«Bērns, kuru drausmīgu baiļu acumirklis pārvērtis sievietē. Viņa pati vēl nezina, ka viņa visu darījusi mīlas dēļ. Es paļaujos uz viņas jaunību un ceru, ka šīs jūtas vēl nebūs tā iesakņojušās, ka ilgāka prombūtne, jauni, spēcīgi iespaidi nevarētu tās pārvarēt. Man tikai žēl mana labā, uzticamā Haimo. Viņš neaizmirsīs nekad šo meiteni. Viņas dēļ viņš izdarīja kaut ko tādu, ko viņš nekad savā mūžā nebūtu darījis; pretēji savam pienākumam viņš noliedza malumednieku. Nabaga zēns saņems smagu sodu.»

«Cik tas drausmīgi, ka nav neviena prieka, kas tai pašā reizē neradītu arī sāpes!»

«Redzēsim. Es izpildīšu savu pienākumu. Pārējais nav atkarīgs no manis.»

«Ko jūs ar to gribat teikt, kungs?»

«Neko!» kā atmozdamies no pārdomām, Indriķa kungs atbildēja. «Rīt es aizsūtīšu meiteni projām. Neviens nedrīkst zināt, kādēļ. Lai visi domā, ka tas tiek darīts mana untuma dēļ, ka es gribu nodrošināt šim bērnam laimi. Mēs drīkstam tikai lēni un uzmanīgi ievest viņu jaunā dzīvē. Var notikt, ka bailīgais zaķītis pārvērtīsies jaunā lauvā un pretosies. Šī bērna asinīs ir rase. Vai tu zini, ko viņa atbildējusi Haimo, kad pastāstījusi savu sastapšanos ar lāci, un mednieks bailēs jautājis, ko viņa būtu darījusi, ja lācis būtu uzbrucis? Viņa sacījusi: «Es pati labi nezinu, bet ja viņš man būtu uzbrucis, es domāju, ka es viņam būtu situsi!»

Dezertus piespieda rokas krūtīm un viņa mitrās acis iegailējās. Un tas lai nebūtu viņa bērns?

«Un es esmu pārliecināts, Dītvald, ja tu tagad nostātos viņas priekšā un teiktu, ka viņas tēvs ir kāds karalis, un viņas māte karaliene — viņa pakratītu galvu, un ne tik daudz aiz neticības, ka aiz nepatikas. Tikai retais bērns tā mīl un ciena savus miesīgos vecākus, kā šī meitene tos nabaga cilvēkus, kas bija k|uvuši viņas audžuvecāki.»

«Un baudīja viņas mīlestību!»

«Nē, Dītvald, saki labāk: ieguva viņas mīlestību, un pie tam vēl tā, ka apklusināja pašas dabas balsi. Paies ilgs laiks, iekams ar šo bērnu drīkstēs runāt par citu tēvu. Viņa nedrīkst zināt, ka ir kungu bērns, kamēr nav pieradusi pie kungu dzīves. Pa to laiku, un kamēr tu būsi projām, es gribu ievākt ziņas. Un ja arī mute, kas šodien atvērās un atkal aizvērās, apklustu uz visiem laikiem, kādu pavedienu es atradīšu, kuru risinot varēs iegūt skaidrību. Un lai Dievs dod, ka varētu nosūtīt tev labu vēsti.»

«Un tad, un tad,» Dezertus satraukts murmināja, «ja es arī nevarēšu slēgt to rokās kā tēvs savu bērnu, es vismaz varēšu priecāties par viņas saulaino būtni, varēšu viņai palīdzēt iegūt laimi!»

Bija iestājusies nakts; pie augstajām debesīm mirdzēja kāda spoža zvaigzne; kalnu strauts burbuļoja un ezerā šļakstēja viļņi.

«Dītvald? Vai pagājis ilgs laiks, kad mēs tāpat abi šeit sēdējām? Bet tad spīdēja saule.»

«Bet manī bija nakts. Tagad mani apņem tumsa, bet manā sirdī atplaukst prieks, gaišs kā pavasara diena.» Dezertus nometās ceļos. «Indriķa kungs! Mans taurenis laižas.»

«Tā?» Prāvests smaidīja. «Un man šķita, ka tieši tagad tas guļ zemē. Ak, cilvēk!» Maigi viņš noglāstīja patera galvu.

«Kad es medīju savos mežos lāci, piedzima mana meitiņa. Kad es nogalināju šai mežā lāci, es ieguvu savu bērnu par jaunu. Cik neizdibināmi ir Dieva ceļi!»

«Protams! Mīļajam Dievam jārada lāči, jāliek viņiem saplosīt cilvēkus, lai tikai tu izprastu viņa ceļus! Tu muša, tu! Piesargies, ka tu neapsvilini spārnus! Bet tagad celies augšā! Es jau dzirdu airu šļakstienus. Tev laiks doties ceļā un meklēt darbu. Un neļauj cerībām sevi ieaijāt! Viņām jāatdzīvina tevi! Tu uzņemies grūtu pienākumu. Viņiem ir cietas galvas, pāvestam un viņa kardināliem. Bet cīnies par savu ķeizaru tā, it kā tu vēl nestu bruņas un šķēpu. Un, stāvēdams pāvesta priekšā, esi vispirmā kārtā vīrs! Bet neaizmirsti, arī, ka tu esi priesteris. Un ja pāvests tev vaicātu, kāpēc viņa «uzticamais kaplāns» Indriķis fon Berhtesgadens, pretēji noteikumiem, neslēdz baznīcas un izdala sakramentu, kaut gan ķeizars ir trimdā, tad pasveicini viņu godbijīgi no manis un saki: pirmkārt tāpēc, ka maniem zemniekiem un lēņu ļaudīm baznīca un sakraments ir vajadzīgi — un otrkārt, tāpēc ka Indriķis ir vācu baznīcas firsts un in hoc titulo vācu stāv pirms baznīcas —, un treškārt — tu vari sākt atkal no gala. Bet tagad nāc! Laiva jau gaida.»

Indriķa kungs devās uz krastmalu. Dezertus iesteidzās būdiņā; kad viņš iznāca no tās, rokās viņam bija Gitli vijolīšu vainadziņš; viņš uzspieda uz vīstošām puķēm karstu skūpstu un noglabāja tās uz krūtīm.

«Kā klājas Volfratam?» Indriķa kungs vaicāja.

«Viņš guļ smagā drudzī,» kalps atbildēja, «un paters Eizebijs viņu lāpa kā drēbnieks ādas bikses. Nabaga vīram ir tādi caurumi, ka viņa ādu varētu lietot sieta vietā.»

Viņi iekāpa laivā. Laiva slīdēja ātri. Kad viņi sasniedza Ezera sādžu, Indriķa kungs teica: «Aizbrauciet rīt agri uz šo ļauno vietu un sameklējiet manus ieročus! Es nezinu, kur tie palikuši.»

«Un ko lai darām ar lāci?»

«Novelciet viņam ādu. Viņa miesai piesieniet akmeņus un nogremdējiet ezerā. Neviens nedrīkst ēst viņa gaļu!»

Kāds kalps gāja pa priekšu ar degošu lāpu, Indriķa kungs un Dezertus viņam sekoja tumšajā ielejā, iedami gar Ahes krastu, kura mierīgi burbuļoja. Logi bija tumši visās būdiņās, arī sālsvīra namiņā, ko viņi sasniedza pēc kāda stundas gājiena. Paters Dezertus apstājās, viņš bija dziļi aizkustināts.

«Un mans bērns dzīvojis šai nožēlojamā būdiņā!»

«Tavs bērns?» Indriķa kungs smaidīja. «Ak tā! Tu runā par to kungu bērnu, kura tēvs mums vēl jāmeklē? Nē, Dītvald, tev nemaz nav jāuztraucas par būdiņu. Nevienā pilī meitene nebūtu izaugusi piemīlīgāka un krietnāka, kā tieši šai būdiņā. Un par pateicību man jāienes rīt šai namā bēdas un sāpes. Nāc, Dītvald!» Viņš aizvilka ar varu pateru sev līdzi.

Kad viņi gāja garām, lāpa meta caur logu istabā blāvu gaismu.

Sapa piecēlās gultā sēdus un klausījās.

«Arvien vēl viņš nenāk!» viņa nopūtās un atslīga atkal atpakaļ.

Zēns gulēja viņai blakus; viņš bija mantojis Mimīkaķīša vietu; Sapa pastāvīgi pārliecinājās, vai viņš ir labi apsegts. Tad viņa gulēja mierīgi tālāk un raudzījās nakts tumsā. Arā čaloja Ahe, un Gitli istabiņas durvju stenderē tikšķēja ķirmis.

Sapas bailes auga ar katru nakts stundu. Protams, viņa nebija varējusi priecāties no visas sirds arī tad, kad Gitli bija ieskrējusi istabā un viņai teica: «Sapa, Sapa, tiem bija jāatbrīvo Volfrats, jo Haimo noliecināja viņam par labu.» Smagākais akmens gan bija novēlies no viņas krūtīm, viņas vīrs bija brīvs. Bet tomēr viņš to bija izdarījis!

Viņa gulēja un klausījās, mētājās no vieniem sāniem uz otriem, gaidīja un nervozēja, cēlās sēdus un slīga atkal atpakaļ, paslēpusi seju rokās raudāja un spieda mitrās acis spilvenā. Rūpes par vīru jaucās ar bēdām par mirušo bērnu.

Ak, tāda rūpju nakts! Katra minūte izvēršas moku pilnā mūžībā. Visas bēdas pieņem milzīgus, neaptveramus apmērus. Skaties tumsā kur gribi, visur tu redzi viņus — tumsai nav gala, un cik tālu tā sniedzas, tik tālu viens pie otra rindojas tavu rūpju spoki; viņi spiežas tuvāk, iet tev garām, un katrs uzkavējas kādu brīdi, raugās tevī draudīgi izvalbītām acīm un spiež savu kaulaino dūri uz tavām krūtīm, ka gandrīz elpa aizraujas. Ak, tāda rūpju nakts!

Sapa nevarēja vairs izturēt. Viņa izlēca no gultas, apģērbās un iededzināja uguni. Viņa pacēla sveci un apgaismoja Gitli istabiņu. Meitene gulēja vaļējām acīm — viņa līdzinājās Dītvalda sapņu tēlam: baltā seja uz melna spilvena — nē, tie bija viņas atraisītie mati, kas ierāmēja viņas vaigus kā melns zīds.

«Vai ne tā?» sieviete pamāja ar galvu. «Tu arī nevari iemigt?»

Gitli nopūtās. «Man galvā kaut kas dūc kā ratiņš un nedod miera.»

«Vai tu esi noraizējusies Pokera dēļ?»

Gitli izbrīnījusies pavērās māršā. «Viņa dēļ? Kāpēc? Tie taču atbrīvoja viņu. Es pati to dzirdēju un redzēju.»

«Bet viņam jau sen vajadzēja būt mājās.»

«Ko nu runā! Es taču tev teicu, ka kungs uzdeva viņam kaut ko izdarīt. Viņam būs vajadzējis daudz laika un viņš nebūs varējis atgriezties naktī. Viņš būs pārgulējis ganu būdā un tu redzēsi, ka rīt agri, pirms sālsmājas zvana, viņš būs klāt.»

«Kādēļ tad tu raizējies, ja ne brāļa dēļ?»

Gitli salika rokas zem pakauša.

«Runā taču!»

«Liec mani mierā! Nesāc arī tu mani mocīt!» Viņa pagrieza seju pret sienu.

Sapa nolika sveci uz palodzes un nopūzdamās apsēdās uz gultas malas. Viņas ilgi klusēja.

Stenderē atkal sāka tikšķēt ķirmis.

«Vai tu dzirdi kā viņš tikšķ?» Sapa čukstēja un nodrebinājās. «Pirmo reizi es viņu dzirdēju naktī, kad saslima mans bērns. Tagad es zinu, ko šis maitu tārps gribēja man toreiz teikt!» Viņa aizklāja rokām seju.

177

Gitli piecēlās sēdus, uzlika uz Sapas pleciem rokas un sāka mīļi mierināt viņu. Viņa bija iegaumējusi katru vārdu, ko Indriķa kungs bija teicis par bērnu. Kad Sapa kļuva mierīgāka, viņas sāka tērzēt par Mimīkaķīti. Viņas atcerējās visas bērna jautrās dīvainības, katru sakrop-

12 — 222

ļoto vārdiņu, ko bija dudinājusi viņa mazā mute, katru ērmīgo kustību. Un Gitli prata tā atdarināt bērna žestus, ka brīžam pat smaids pavīdēja uz Sapas lūpām. Tā pagāja stunda pēc stundas, un viņas nemaz nemanīja, ka ārā jau sāka aust gaisma. Viņas ievēroja to tikai tad, kad izdegusī tauku svece sāka nemierīgi liesmot.

«Skaties, Sapa, jau aust diena!» Gitli sacīja. «Ej un atpūties vēl kādu stundiņu. Es taču zinu, ka tev vajadzīga atpūta.»

Sapa izdzēsa kūpošo sveci. «Tagad viņam jānāk drīz!» viņa nopūtās un gribēja atstāt istabiņu. Bet viņa vēl atgriezās. «Saki man, Gitli, kas īsti ir ar to mantu?»

«Ar kādu mantu?»

«Polcers teica, ka tev zināma kāda manta, kas jāizrokot, un tev esot šīs mantas glabātuves atslēga?»

Gitli nesaprata nekā un kratīja galvu.

Caur logu kļuva dzirdams vairāku zirgu pakavu troksnis. Tie devās pāri Ahes tiltam un nogriezās uz ceļu, kas veda uz klostera zemju robežu sargvietu, nocietinātu torni, un pēc tam uz Reihenhalles ieleju. Divi apbruņoti kalpi sēdēja zirgos un veda pie rokas apkrautus mūļus. Viņiem pa priekšu sirmā zirgā jāja paters Dezertus, mēļā seglu sega ar klostera ģerboni stūros nokarājās gandrīz līdz zemei. Dezertus nebija ģērbies baltā mūku tērpā, bet kanoniķu svētku drēbēs: ādas baretā, ar ūdra ādu apšūtā mētelī, zem kura bija uzvilkts jāšanai piemērots, līdz jostas vietai šķelts zīda talārs. Pie katra zirga soļa šķindēja ieroči. Uz talāra paters Dezertus bija uzvilcis bruņas un apjozis zobenu.

Viņa muti rotāja smaids, viņa acis sapņaini vēroja dienas atmodu.

XXII

Indriķa kungs atgriezās klosterī no grūta gājiena. Kādas vaimanas viņš bija dzirdējis šai stundā sālsvīra mājā! Lēnām un uzmanīgi viņš bija sniedzis nabaga sievai rūgto biķeri — un tomēr, kad Sapa aptvēra notikušo nelaimi, viņa zaudēja samaņu un sabruka, it kā viņas pieri būtu ķēris krītošs baļķis. Tam visam vēl pievienojās izmisusī meitene un mazais zēns, kas brēkdams pieķērās mātei.

Ko gan tagad darīt? Sapa bija slima, pavisam nopietni slima. Indriķa kungs to bija lasījis viņas acīs un

vaigos. Te palīdzība bija tikpat nepieciešama kā uguns ziemā.

Atgriezies klosterī, prāvests lika pasaukt priekšnieci, kas dzīvoja uz Mūķeņu kalna kadā draudzīgā klosterī. Ar to viņam bija garāka saruna. Galvu kratīdams Šlutemaņa kungs vēroja, ka tā notika aiz slēgtām durvīm. Pārvaldnieks bija šai rītā neparasti kluss; Cecīlijas kundze gan nebija apgājusies ar viņu maigāk kā parasts; pavisam otrādi, viņa bija veltījusi viņam vienā stundā visu, ko viņa, kā laba namamāte, šais dienās bija sakrājusi — netrūka ne asu skatienu, ne skarbu vārdu. Bet Šlūtemaņa kungā vēl iedarbojās prāvesta sprediķis. Bez tam vēl viņa sarauktajā pierē brieda kāds pārdrošs plāns. Izvalbītām acīm un izpūrušām ūsām, sakrustojis rokas viņš staigāja savā darbistabā ap galdu. Lieta bija labi jāapsver, jo tā varēja beigties arī pavisam slikti.

Beidzot viņam viss bija skaidrs. Viņš lika pasaukt skrīveri, pavēlēja labi noasināt zoss spalvu un izņemt no pergamentu glabātuves visskaistāko lapu. Kad skrīveris bija visu sagatavojis, Šlūtemaņa kungs nostājās galda priekšā izaicinošā pozā un sāka diktēt: «Spriedums … ķildīgās namamātes … lietā …» Viņš sāka runāt klusāk: un teica: «Pagaidām atstāj brīvu vietu, vārdu ierakstīs Indriķa kungs, taisīdams spriedumu.» Tad viņš diktēja tālāk: «In nomine Reverendissimi et Celsissimi Principis Praepositi Henrici fon Bertesgaden tiek nolemts: tā kā minētā namamāte negrib pārtraukt sava, no Dieva viņai par kungu ieceltā, laulātā drauga lamāšanu un rāšanu, tad tiesas kalpam jāuzkar viņai kaklā akmens un jāvadā viņa augstā svētku dienā vesela stunda pa ielām, bet atkārtošanās gadījumā divas stundas, un tā joprojām veselu stundu ilgāk.»

Šlūtemaņa kungs atvilka elpu. Viņš vēl nodiktēja parasto sprieduma beigu formulu un noguris atkrita atzveltnī.

Kad Indriķa kungs bija izvadījis priekšnieci caur pārvaldnieka istabu līdz kāpnēm un atgriezās, spriedums tika nolikts viņa priekšā parakstam. Viņš ierakstīja izlaidumā Caeciliae Schluttemanae kundzes vārdu un parakstījās. Šlūtemaņa kungs lepni izgāza krūtis, bet prāvests smaidīdams teica: «Tas iedzīs jūsu namamātei pamatīgas bailes! Es ceru, ka jums būs miers uz ilgāku laiku!»

12*

179

Stundu vēlāk sālsvīra mājā ieradās priekšniece un divas kalpojošas māsas. Lai nodrošinātu Sapai labu

kopšanu, bija nolemts nogādāt viņu Mūķeņu kalna klosteri. Truli un padevīgi slimā, bēdu sagrauztā sieva padevās savam liktenim; viņa nejautāja nekā, neteica neviena vārda. Gitli bija k|uvusi īsts izmisuma un rūpju iemiesojums. Kas gan notiks ar Poldiņu? Tas varot palikt pie mātes. Bet kas notiks ar abām kazām, ar vistām? Kas uzraudzīs bišu stropus un māju, kas nopļaus dārza zāli un āboliņu? Viņai pašai laiks bija jāsadala: viena diena pie māršas, otra — pie brāļa! Viņai atbildēja, lai neraizējoties, Indriķa kungs esot parūpējies par visu.

Sapu uzlika uz nestuvēm, aiznesa uz mūķeņu klosteri un novietoja mazā, piemīlīgā istabiņā. Poldiņš pierada ātri pie jaunās mītnes, jo viņš bija ieraudzījis lielo, rūpīgi kopto dārzu, ko ieslēdza augsts mūris. Kad Sapa "bija novietota un prasīja pēc zēna, tas jau bija pazudis. Pēc ilgas meklēšanas viņu atrada dārzā; viņš bija notupies pie kāda maza dīķa un svieda izbiedētajām forelēm ar akmeņiem.

Virsmāsas istabā Gitli sagaidīja pavisam liels pārsteigums. Viņai tūlīt jāejot pie Indriķa kunga, tā viņai teica; bet pirms iešanas viņai jāuzvelkot prāvesta kunga dāvātais jaunais tērps.

«Bet paskatieties, kundze,» meitene nedroši čukstēja, «man taču jau ir labākie lindraki. Man nevajaga jaunu.»

Ne laipna pierunā, ne nopietni vārdi nevarēja piespiest viņu tērpties skaitajā apģērbā. Viņa tikai kratīja -galvu, vairījās rokām, un no viņas baiļu pilnajām acīm ritēja lielas asaru pērles.

Nelabprāt viņa gāja arī pie Indriķa kunga, kurp priekšniece pavadīja viņu; labāk viņa būtu palikusi pie māršas.

Stāvēdama prāvesta istabā viņa cieši raudzījās grīdā un drebēja, it kā saldama stāvētu sniegā. Indriķa kungs saņēma viņas roku, pievilka viņu sev klāt un centās sirsnīgiem vārdiem nomierināt. Protams, pār Volfratu un Sapu bija nākusi smaga nelaime. Bet nedrīkstot zaudēt cerību; Sapa pie labas kopšanas noteikti izveseļošoties. Bet kas pa to laiku notikšot ar viņu pašu? Viņa taču nevarot palikt mājā viena pati. Mūķeņu kalna klosterī neesot vairs telpu, un Bartolomeja mūku mītnē uzturēties viņai noliedzot baznīcas noteikumi.

«Un redzi, mans bērns, es Volfratam grūtajā brīdī .apsolīju gādāt par viņa piederīgajiem. Par Sapu es jau esmu parūpējies.»

Gitli pavērās viņā pateicības pilnu skatienu.

«Bet tagad man jādomā arī par tevi. Un redzi, man būtu zināma laba vieta Zalzcburgā, pie doma māsām.»

Gitli nobālēja aiz bailēm.

«Nu, ko tu par to domā?»

«Es ļoti lūdzu, kungs,» viņa tikko dzirdami stostījās, «ļaujiet man palikt še! Man būtu jānomirst aiz bailēm, ja es kādu dienu nedzirdētu, kā klājas manai māršai un brālim.»

«To tu dzirdēsi, jā gan. No sālsmājas uz Zalcburgu brauc daudz sālsvezumu. Es nosūtīšu ar tiem katru dienu tev ziņu, to es tev apsolu.»

«Es lūdzu, kungs, es loti lūdzu, ļaujiet man palikt! Un ja arī man nebūtu tagad paliekamas vietiņas, es labprāt salīgšu pie kāda saimnieka. Manas rokas un dilbi ir gan mazliet liesas, bet es tomēr varu strādāt kā īsta kalpone.»

«Tā? Un ko par to teiktu tavs brālis? Viņš nav nekāds dzimtcilvēks, bet brīvs vīrs. Vai slimībā viņam vēl būtu jāraizējas par savu māsu, kas spiesta kalpot pie citiem?»

«Darbs nav nekāds kauns, kungs! Viņš taču arī ir strādājis visu savu mūžu.» Un piepeši viņai ienāca prātā kāda doma, kuru viņa nemaz nespēja pietiekoši ātri izteikt: «Kungs! Es varētu strādāt arī kalnu ganībās, varbūt Eg]u saimnieks pieņems mani savās Sarkanās augstienes ganībās.»

«Sarkanajā augstienē?» Indriķa kungs skumīgi smaidīdams atkārtoja. «Nē, mans bērns, tas būtu priekš tevis pārāk smags darbs. Un redzi, es nu reiz esmu apsolījies tavam brālim gādāt par tevi. Jeb tu gribi padarīt mani par meli? Vai tad es esmu izdarījis tik daudz ļauna, ka tu nevarētu man uzticēties?»

Gitli apklusa, viņa bija gluži izmisusi.

«Taču nē, vai ne tā? Un redzi, ja nu es uzņemos rūpes par tevi, tad es savu pienākumu gribu veikt tā, lai tas nāktu tev par labu, lai tas tev atnestu laimi! Es esmu tev pateicību parādā. Tu esi darījusi tik daudz laba manam medniekam …»

Viņa aizklāja seju rokām un sāka šņukstēt.

Priekšniece gribēja nomierināt meiteni. Bet Indriķa kungs teica: «Lieciet bērnu mierā, lai viņš izraudas!»

Klusums baidīja Gitli; viņa pārstāja šņukstēt un nolaida rokas klēpī.

«Redzi, Gitli, kas darījis labu, tam jāsaņem arī pateicība. Ja tu atteiksies no tās, tad Haimo domās, ka tu tagad nožēlo, ka esi tā rūpējusies par viņu.»

Trīcošām lūpām un mitrām acīm viņa pavērās Indriķa kungā.

«Vai ne tā? Un tagad taču tu padosies manai gribai?»

«Ja tam tā jābūt,» viņa nomurmināja, «tad Dieva vārdā!»

«Tā ir pareizi, manu meitiņ! Un tagad esi dūšīga, tevi gaida jaukas dienas. Kad es apmeklēšu tevi, tu nāksi smaidīdama man pretī. Bet tagad nepretojies un uzģērb jauno tērpu, ko es tev esmu dāvinājis!»

Stingi raudzīdamās sev priekšā, viņa piekrita visam, ko Indriķa kungs viņai teica. Viņa klusēja arī tad, kad viņš novēlēja laimīgu ceļu, un ļāva sevi aizvest, nemaz labi nesajēgdama, kas ar viņu notiek.

Kad viņas bija izgājušas uz ielas, priekšniece sacīja: «Uzgaidi kādu brīdi šeit, man kaut kas vēl jāpajautā Indriķa kungam.»

Gitli palika viena; viņas ceļi tā drebēja, ka viņa tikko varēja noturēties kājās; viņai bija jāapsēstas uz stūrakmens blakus durvīm. Piepeši kāds pieskārās viņas plecam. Izbijusies viņa pacēla galvu. Viņas priekšā stāvēja Valts.

Abam rokam viņa ieķeras tam krūtīs. «Valt! Saki man! Kur ir Haimo?»

«Viņš guļ klosterī. Kopš vakardienas viņam klājas sliktāk. Nu, ko tu teiksi par starpgadījumu ar lāci? Sermuļi man skrien pār kauliem, kad es sāku par to domāt.»

«Valt! Es tevi ļoti lūdzu, aizved mani pie viņa!»

«Pie Haimo? Tu laikam esi jukusi? Neviena skuķe taču nedrīkst ieiet klosterī.»

«Man jātiek, man jātiek pie viņa!»

Valts sarauca uzacis un novilka uz pieres kapuci. Tā viņš darīja vienmēr, kad viņam bija jāpārdomā kaut kas nopietns. Tad viņš uzmanīgi paskatījās apkārt un klusi čukstēja. «Viņa istaba iziet uz dārzu, un logs nav augsts. Bet — vai tu varēsi pārrāpties mūrim?»

«Un ja tas būtu tikpat augsts kā Vacmans un tā bērni,» viņa atbildēja, «man būtu jātiek pāri!»

«Tad nāc!»

Viņi aizsteidzās aiz stūra un izspraucās cauri krūmiem pie klostera mūra. Valts uzrāpās pa zariem augšā un nosēdās uz mūra jāšus, tad viņš palīdzēja uzkāpt arī meitenei. Viņi ielēca dārzā. Valts uzmanīgi piegāja pie atvērtā loga. «Viņš ir viens!» viņš nomurmināja, uzlēca uz palodzes un ievilka meiteni iekšā.

Tā bija maza balta mūku istabiņa; Haimo gulēja ar vilkādām apsegtā gultā.

Ieraudzījis meiteni, mednieks izbijies piecēlās sēdus; viņš cieši uzlūkoja Gitli, it kā nevarētu ticēt pats savām acīm.

«Es iešu pie durvīm un uzmanīšu, vai kads nenāk.» Valts izlavījās ārā.

Kad Gitli acis uztvēra mednieka skatienu, viņas duša atkal saplaka. Drebēdama viņa pārvilka pierei roku. Kādēļ īsti viņa bija ieradusies še?

«Gitli? Vai tiešām tu tā esi?» Haimo stostījās. «Saki man, Dieva dēļ, kas tev ienācis prātā? Tu taču esi pārkāpusi klostera noteikumus! Man tirpas iet pa kauliem aiz bailēm. Ja tagad kāds ienāktu un ieraudzītu tevi, viņi tevi izraidītu no klostera zemes.»

«Man tik un tā jādodas projām!» viņa, nolaidusi acis, klusi čukstēja.

Haimo klusēja un nopūtās.

«Varbūt tev tas jau zināms?» viņa jautāja un nedroši pavērās viņā.

Viņš pamāja ar galvu. «Tikko te bija Indriķa kungs nn viņš man to pateica.»

Viņa aši piesteidzās pie Haimo gultas. Viņas rokas savilkās dūrēs, viņa saknieba lūpas, viņas acis iegailējās. «Bet es negribu braukt projām. Tāpēc — tāpēc, ka es gribu palikt šeit, Haimo! Es gribu palikt šeit!»

Viņa rokas drebēja; viņš neiedrošinājās pacelt galvu.

Viņa noliecās pie viņa auss un čukstēja: «Kā tu domā? Ja es aizbēgtu, tagad, tūlīt, un noslēptos tā, ka neviens nevarētu mani atrast? Un tikai tev es pateiktu, kur es esmu!»

Viņš satvēra viņas rokas un nomurmināja viņas vārdu. Bet tad viņš pakratīja galvu un sāka smagi elsot. «Viņi tomēr atrastu tevi. Un — Indriķa kungs teica, ka tā būšot tava laime. Tava laime! Tādā gadījumā es labāk nokostu sev mēli nekā runātu pretī. Sevišķi tagad, kad es sava neprāta dēļ iegrūdu tavu brāli nelaimē!»

«Tu? Viņu?» viņa trīcēdama izdvesa. «Viss noticis tikai tā, kā tam bija jānotiek. Ja es būtu bijusi tavā vietā, es arī nebūtu atstājusi nabaga sunīti. Un ja es būtu bijusi Volfrata vietā, es ari būtu grābusi lāci aiz rīkles, lai viņš arī saplosītu mani.»

Haimo acis iemirdzējās skatoties uz meiteni; kā viņa stāvēja: zvīļojošām acīm, savilktām dūrēm, pusatvērtām lūpām, tā ka bija redzami cieši sakostie zobi. «Gitli!» viņš iesaucās, un no viņa krūtīm draudēja izlauzties vārds, pret kuru veltīgi cīnījās viņa griba. Piepeši istabā iesteidzās Valts. «Skuķi! Taisies kā tiec! Brālis virtuves pārzinis veļas pa_ koridoru augšā, viņš būs tūlīt šeit!»

Haimo nobālēja. «Gitli! Prom! Prom! Prom!» Abām rokām viņš to bīdīja no gultas.

Bālā meiča drebēdama cīnījās pēc elpas un pēc vārdiem. «Jā. Es jau eju. Bet saki, Haimo —, jeb es neiešu projām, vai tu arvien vēl man dusmo?»

«Es? Es dusmojoties? Uz tevi?» viņš satraukts čukstēja. «Kā tu tā vari domāt?»

Asaras saskrēja viņai acīs, bet viņa iesmējās un, zēna rauta, uzlēca uz palodzes. «Lai Dievs tevi sargā, Haimo!» Viņš izstiepa rokas, viņa bridi vilcinājās. Bet Valts viņai iedeva tādu dunku, ka viņai bija jālec. Ārā vēl bija dzirdama zēna čukstoņa, krūmu švīkoņa. Tad viss apklusa.

Haimo acis vēroja tukšo logu. «Nekad vairs es neredzēšu viņu. Nekad!» Viņš atslīga gultā un aizklāja rokām seju.

Durvīm tuvojās tik smagi soli, ka tās sāka drebēt. Haimo sakoda zobus. Ieradās brālis virtuves pārzinis, viņš gribēja apciemot savu jauno, slimo draugu. Kad viņš nosēdās uz gultas malas, dēļi nobrīkšķēja visos salaidumos.

«Skaties tikai, ar kādu godu tevi klosterī uzņem!» brālis smējās. «Tā jau brīkšķ kā īsta kungu gulta!» Tad viņš pļāpāja tālāk, slavināja Dieva gādību, kas visu Haimo nodarīto ļaunu griezis atkal par labu, žēlojās par mednieka slikto izskatu, par viņa acu nespodro mirdzumu. «Bet pagaidi tikai,» viņš sacīja, «gan es tevi uzbarošu. Jā, es gandrīz piemirsu — es gribēju tev pateikt ari paldies. Kalps, kas šodien ieradās ar mūli, atnesa man sniega rozes saknes. Tās līdzēs pārvarēt manu neganto dusuli. Jā, ar katru dienu man grūtāk elpot. Bieži vien man liekas, ka kaklā iespiedies ezis un negrib rāpties augšup. Bet vai tu izraki saknes īstā laikā? Vai sniega roze jau bija pilnīgi noziedējusi?»

Haimo vaigi kļuva pavisam bāli: «Jā, brāli, mana sniega roze ir noziedējusi!» Tad viņa spēki izsīka. Zobus griezdams viņš metas pret sienu, ta ka brālis šausmas sasita rokas.

Tiklīdz Gitli bija pieskrejusi pie klostera pārvaldnieka nama vārtiem, ieradās arī priekšniece; Indriķa kungs viņu pavadīja. Ieraudzījis meiteni, viņš izbrīnā iepleta acis. «Es tomēr neesmu maldījusies!» priekšniece čukstēja. Viņš laipni pamāja meitenei un atgriezās atpakaļ.

«Iedomājies tikai, meitiņ,» priekšniece smaidīja, «Indriķa kungs mani izrāja, ka es esot atstājusi tevi vienu. Viņš nopietni domāja, ka tu aizbēgšot.»

Gurds smaids pavīdēja uz Gitli lūpām, bet aiz stūra bija dzirdami klusi smiekli. Priekšniece gribēja paskatīties, kas tur notiek, bet Valta deguns jau bija nozudis aiz mūra.

Kad Gitli bija nokļuvusi muķeņu klosterī, viņa pilnīgi padevās savam liktenim. Jaunais tērps, kurā viņu ieģērba, nemodināja viņā nekāda prieka. Viņa sakaunējās gan, ieraudzīdama garo zilo apģērbu, kas, pēc to laiku modes, bija izgriezts līdz pašai mugurai, bet viņa neteica nekā, jo tūlīt viņai aplika ap kaklu kādu baltu mētelīti, kas sniedzās līdz elkoņiem. Slaidos gurnus apņēma balta ādas josta. Ap pieri un vaļējiem matiem apsēja zilu lentu. Kad viņa bija uzvilkusi dzeltenās kurpes ar smailajiem, sprīdi garajiem purniem, viņa nedroši aplūkoja sevi.

Priekšniece un abas māsas sāka smieties, redzēdamas Gitli nevarību: viņa stāvēja atstieptām rokām, it kā nedrīkstēdama pieskarties tērpam; viņa drebēja un neiedrošinājās spert neviena soļa, jo kad viņa pakustējās, drausmīgie kurpju purni saliecās uz augšu kā nažu asmeņi. Jo skaļāk citi smējās, jo tuvāk viņa bija raudām. Piepeši viņa gāzās uz durvīm, bet, atrazdama durvis noslēgtas, šņukstēdama noslīga uz grīdas.

Viņu piecēla, rāja un mierināja, notīrīja putekļos novārtīto tērpu, un tad aizveda pie Sapas, lai viņa varētu atvadīties no māršas un no mazā zēna, lai varētu vēl patērzēt ar viņiem.

Mūķeņu klostera mūra priekšā jau gaidīja nestāvās, kas bija uzliktas uz divām kārtīm, kuras nesa divi mūļi. Gitli bija jāieceļ: nekādā gadījumā viņa pati nebūtu kāpusi iekšā. Priekšniece nosēdās viņai blakus. Divi kalpi veda mūļus, bet trešais, kas bija apbruņots, jāja blakus.

Ļaudis, ieraudzīdami nestuves, apstājās uz ielas un ziņkāri raudzījās iekšā; neviens pats nepazina sālsvīra māsu; viņas šaurā, bālā seja gandrīz pazuda baltajā, stīvajā aubē, kas pa ceļojuma laiku bija uzlikta viņai galvā.

Garām aizgāja divas meitenes: Gitli vaigos saplūda asinis: tās bija Zanza un Egļu saimnieka kalpone.

«Tu, paskaties,» kalpone čukstēja, «kas tad tā par jaunkundzi?»

«Es viņu nepazīstu,» Zanza atbildēja, «tā būs kāda svešiniece.»

Nestuves pagāja garām: Gitli sagrāba kaut kas ģībonim līdzīgs, viss sāka virpuļot viņas acīs. Ceļmalas mājiņas, sālsmaja, kurai viņi patlaban tuvojās, urdzošā Ahe ar krastiem un kokiem, kalns ar visu klosteri, viss, viss nogrima viņas acu priekšā; viņai likās, ka viņa redz plašās, saulainās kalnu ganības; govis ēd un skandina zvārgulīšus, bet ganu būdiņā dzied kāda meitene; no kalnu meža iznāk mednieks, dodas pāri ganībām, pie būdiņas viņš apstājas, pieslien pie baļķu sienas kalnu kūju un iesper ar nagloto kurpi slieksnim; dziedātāja apklust un mednieks jautā: «Vai drīkst ieiet, sierniec?» Būdiņā atskan Zanzas smiekli: «Protams, Haimo, nāc tikai iekšā!»

Priekšniece lielās bailēs iztrūkās no savām pārdomām, jo viņai blakus sēdošā meitene skaņi iekliedzās, norāva no galvas balto aubi, uzlēca kājās un gribēja izlēkt no nestuvēm.

«Bērns! Bērns!» priekšniece, apkampdama abām rokām Gitli, iesaucās. Piejāja apbruņotais kalps —, Gitli mulsā pavērās viņā, atslīga popējumos un piespieda pie krūtīm dūres, it kā viņai būtu pārsprāgusi sirds.

Bija pieskrējuši arī daži cilvēki. Kalpi sāka dzīt mūļus, un nestuves sāka šūpoties arvien ātrāk, arvien straujāk.

XXIII

Otrā rītā Indriķa kungs pastaigājās pa dārzu pavisam agrā rīta stundā. Kas gan šajās nedaudzajās saulainajās dienās nebija saaudzis un uzziedējis! Koki un krūmi bija pilnīgi salapojuši, ikviena vēja pūsma bija puķu smaržas pilna.

Brālis Severins strādāja pie kādas kailas puķu dobes. Lai būtu vieglāk noliekties, viņš bija plaši izplētis kājas un šņāca kā zirgs, kad tam piekrauts smags vezums. No viņa pieres ritēja lielas sviedru lāses.

«Labrīt, brāli!» Indriķa kungs sveicināja.

«Labrīt, Reverendissime!» brālis Severins pieceļas stāvus un, sāpēs viebdamies, iespieda mugurā dūri.

«Šodien laikam atkal grūti pieliekties, vai ne tā? Es jau dzirdēju: vakar jūs atkal nekristīgi ilgi nodzīvojāt pagraba istabiņā.»

«Ne jau manas vainas dēļ!» Severins ievaidejās. «Bet pārvaldnieks vakar negribēja ne par ko izkustēties no vietas.»

«Vai tad Cecīlijas kundzes kalpi neatnāca viņam pakaļ?»

«Atnāca gan, kungs, bet viņš negāja tiem līdzi, viņš iedeva tiem kādu pergamentu un palika sēdot.»

Brāļa Severina seja pauda dziļu godbijību. «Viņš ir pārvaldnieks, kungs! Kas neciena viņa amatu, apvaino klosteri.»

«Protams! Labas izrunas jau nekad netrūks! Man būs jādara šādai godprātībai gals. Bet saki, ko tu tur dari?»

Kad izbeidzās nepatīkamais temats, brālis atviegloti ievilka elpu. Viņš steidzīgi atbildēja: «Es roku ārā sniega rozes saknes.»

«Sniega rozes saknes? Kā tad tās nokļuvušas dārzā?»

«Es domāju, ka varēšu ierīkot sniega rožu dobi, un tāpēc es pagājušā gada pavasarī atnesu no Sarkanās augstienes dažus dučus sakņu, iestādīju tās un darīju visu, kas man likās darāms. Bet neviena pati neuzziedēja ziemā, un kā es tagad redzu, tad visas saknes ir nokaltušas. Paskatieties!» Viņš paņēma kādu izraktu sakni, pārlauza to un parādīja prāvestam sakaltušos audus. «Tur nav nevienas pilītes sulas! Redzams, ka sniega rozi nevar pārstādīt. Tai vajadzīga klints, kalnu vētras un lavīnas. Ielejas gaiss un treknā zeme tai nedara laba. Tur cilvēks var darīt ko grib. Sniega roze neļaujas pārstādīties.» Viņš aizsvieda sakaltušos gabalus projām. «2ēl sakņu! Augšā tās būtu ziedējušas.»

Indriķa kungs nogrima domās; viņš vērsa savu skatienu uz ceļu, kas pāri Šellenbergai veda uz Zalcburgu. Viņš pakratīja galvu. Un tad ne vārda neteicis aizgāja.

Kad viņš brīdi vēlāk iegāja savās telpās, viņš izdzirda pārvaldnieka istabā veco, parasto rāšanos. Viņš devās turp. Kad viņš atvēra durvis, Šlūtemaņa kungs patlaban dzina ārā kādu zemnieku, pavadīdams to lamu dārdiem un rājieniem. Ieraudzīdams prāvestu, pārvaldnieks apjuka.

«Vai tāds bija sprieduma iespaids?» Indriķa kungs jautāja.

Pārvaldnieks Šlūtemanis pakasīja aiz auss.

«Un man stāstīja, ka jūs vakar nosūtījuši savai namamātei spriedumu?»

«To es izdarīju gan, Reverendissime!» pārvaldnieks atbildēja pavisam klusi.

«Nu? Un ko viņa teica, kad jūs pārnācāt mājās?»

«Nekā.»

«Un šorīt?»

«Arī nekā! Bet…» Slūtemaņa deguns sāka kvēlot, «bet viņa sāka dauzīt ar spriedumu manu galvu. Ko jūs uz to teiksit, Reverendissime? Tāda — tāda likuma noniecināšana!»

Indriķa kungs apvaldīja smieklus. «Tas būs stingri jāsoda. Atnesiet man spriedumu, es gribu tam piešķirt likumīgo spēku.»

Kad prāvests bija atstājis istabu, Slūtemaņa kungs ļaunā priekā sāka berzēt rokas.

Stundu vēlāk Indriķa kungs uzkāpa zirgā un jāja uz ezera pusi. Piejādams pie Egļu māju žoga, viņš ieraudzīji pie bišu stropa Zanzu. Viņš piesauca meiču pie sevis,

«Vai tu esi saimnieka meita?»

«Jā, kungs!» viņa, spītīgi viņā pavērdamās, atbildēja.

«Vai tavs tēvs ir mājās?»

«Jā, kungs!»

«Tad pasauc savu tēvu, man ar viņu jārunā.»

Zanza aizgāja. Egļu saimnieks nobijās ne pa jokam, kad meita viņam atnesa šo ziņu; viņš sēdēja kreklā pie galda un strēba rīta zupu. Baiļu pilnajā steigā viņš apgāza zupas b]odu, iebāza roku apgrieztā piedurknē un ieskrēja ar elkoni durvju stenderē. Elsodams viņš apskrēja mājai; jo tuvāk viņš nāca prāvestam, jo lēnāki kļuva viņa soļi, jo nedrošāks kļuva viņa skatiens.

«Labdien, Egļu saimniek!»

Zemnieks noņēma cepuri.

«Es dzirdēju ka tava sieva bijusi slima. Kā viņai klājas tagad?»

«Var iztikt, kungs, jā gan.» Zemnieks nopūtās un noglauda matus. «Bārddzinis domā, ka pēc nedēļas viņa varēšot atkal celties.»

«Tā? Tas ir ļoti patīkami!» Indriķa kungs mierinādams noglāstīja zirga kaklu, kas nepacietīgi kašāja zemi. «Jā, jā, Egļu saimniek, tu laikam esi labi pierakstīts pie mūsu mīļā Dieva. Padomā tikai, tev viņš sūta mājās prieku un veselību, bet tavam kaimiņam, nabaga sālsvīram, viņš uzsūtīja trūkumu un nāvi.»

Egļu saimniekam sāka drebēt rokas un kājas.

«Nu? Tu nemaz nejautā, kā Volfratam klājas? Es taču biju dzirdējis, ka tu vienmēr esot bijis viņa labākaisdraugs? Tu taču Lieldienās esot aizdevis viņam pat nomas naudu?»

«Jā, kungs, jā, nomas naudu, jā, es to aizdevu viņam, jo… jo viņš taču ir pavisam nabaga vīrs!» zemniekssvepstēja. «Jā!… Un … protams, kungs, protams … es arī gribēju jautāt, kā viņam klājas, šim Volfratam?»

«Slikti, Egļu saimniek! Nabaga vīrs gaida savu pēdējo stundiņu.»

Zemnieks atvilka elpu; tāds, kas taisās izlaist dvašur tā viņš domāja, nevar vairs runāt!

Indriķa kungs paskatījās uz seglu cekulu un domīgi pakratīja galvu. «Ko gan Volfrats būs izdarījis, ka Dievsviņu tik bargi soda? Viņš taču vienmēr bija krietns un taisns cilvēks. Ja viņš tiešām ir izdarījis kaut ko |aunu,» Indriķa kungs pacēla galvu, «tad viņu uz to būs pamudinājis kāds cits. Vai tu arī nedomā tāpat, saimniek?»-

«Jā, kungs, — viņš vienmēr ir bijis krietns cilvēks … Volfrats — vienmēr!» Uz Egļu saimnieka pieres parādījās auksti sviedri.

«Vai ne tā? Jā! Ja es dabūtu zināt, uz kā sirdsapziņas guļ Volfrata liktenis! Tam es sakurinātu labu pirti.» Zirgs saslējās, jo Indriķa kungs bija par daudz stingri pievilcis iemauktus.

Zemnieks izbijies atkāpās un noglaudīja pieri.

«Kas tev ir, Egļu saimniek?» prāvests jautāja.

«Karsti, kungs, man ir karsti. Es domāju, šodien saule cepinās pamatīgi.»

«Tā? Tu domā?» Indriķa kungs paskatījās uz kaimiņu māju. «Tā laikam ir sālsvīra māja, vai ne tā?»

«Jā, kungs!»

«Tagad šis nabaga vīrs asiņo būdiņā, un viņa slimā sieva guļ augšā pie dievbijīgajām māsām. Kas tagad pieskatīs māju? Kas nopļaus sienu un āboliņu? Kas rūpēsies par vistām, bitēm un kazām?»

«To es varētu izdarīt!» zemnieks steidzīgi iebilda. «Man mājās ļaužu diezgan.»

«Tas ir labi, Egļu saimniek. Es to tūlīt pastāstīšu Volfratam, tiklīdz nokļūšu būdiņā.»

«Jā, kungs! Sakiet viņam, kāds es esmu labs draugs!» zemnieka bālās lūpas murmināja. «Un … redziet, kungs … tā ka šiem nabaga ļaudīm tā bija jākaujas ar trūkumu, es bieži vien sevī domāju, ka pie mājas varētu piebūvēt kūti. Un — es varētu viņam aizdot vienu govi. Un es to arī izdarīšu, Dieva vārds! Jā, kungs! Un pasakiet viņam tūlīt, ko visu es viņa labā darīšu.»

«Volfratam jau nu gan no tā nekas netiks. Bet vismaz viņa nabaga sievai. Un tas šim vīram būs liels apmierinājums viņa pēdējā stundā. Jā, saimniek, izdari gan tā! Un lai tavai govij nebūtu tur jāstāv vienai, es viņai pielikšu otru. Bet tā ka tas ir klostera īpašums, ko tu gribi uzlabot, tad arī es došu savu daļu. Būvei nepieciešamos kokus tu vari nocirst manos mežos, un vajadzīgās dzelzs lietas tu vari saņemt klostera smēdē. Tātad tev būs jādod tikai darba spēks. Un kad jau nu tu būsi iesācis, tu vari tūlīt izlabot visu māju, ielikt jaunu grīdu, izlāpīt jumtu — izdarīt visu vajadzīgo. Vai ne tā?»

«Jā, kungs!» Egļu saimnieks neskanīgā balsī sacīja; pār viņa bālajiem vaigiem ritēja lielas sviedru lāses.

«Un pasakiet viņam tūlīt, ko visu es viņa labā darīšu.»

«Es pateikšu to viņam. Sāc tikai tūlīt strādāt! Un izdari visu labi un stingri, Egļu saimniek! Vai ne tā? Es katru nedēļu visu pārbaudīšu.»

Smaidīdams, bet neatsveicinājies, Indriķa kungs aizjāja projām.

Likās, ka Egļu saimniekam uznācis ģībonis. Viņš piebērās pie žoga. Stīvām acīm viņš raudzījās pakaļ prāvestam, un kad viņš redzēja, ka tas pazūd kokos, viņš noslaucīja no pieres sviedrus, nosusināja pie gurniem mitrās rokas un nomurmināja? «Te es sev esmu ievārījis jauku putru! Tagad streb, saimniek, streb!»

Straujos rikšos Indriķa kungs jāja cauri pavasarīgi ziedošai ielejai. Piejājis ezeram viņš ieraudzīja kādā ēnainā, vējainā vietā, blakus zvejnieku būdai, uz kārtīm uzstieptu lāčādu.

Novietoja zirgu, un kāds kalps pārcēla ar vienkoci prāvestu uz Bartolomeja būdu.

Klusums un miers valdīja ap mazo, no akmeņiem celto baznīcu, kas atradās Vacmaņa pakājē; niecīgs cilvēku darbs blakus Radītāja mūžīgai celtnei. Saule apspīdēja balto, grantaino ezera dibenu, bet no tuvējā «Ledus kapellas» šļūdoņa plūda auksta vēsma. Tālu pļavā dziedēja kāds kalps, kas izlaboja lavīnas sagrauto iežogojumu.

Baznīcas tuvumā atradās no klinšu bluķiem celta būda, kurā mājoja paters Eizebijs ar kādu brāli un diviem kalpiem.

Eizebijs, kas jau bija ieraudzījis laivu, gaidīja pie krasta prāvestu.

«Nu, kā viņam klājas?» Indriķa kungs, iedams uz, būdu, jautāja.

Paters paraustīja plecus. «Viņš vēl var cīnīties dienām un nedēļām. Viņa milža organisms pretojas nāvei, kā klinšu bluķis kalnu strautā cīnās ar straumi; bet ūdens nerimst, un bluķim beidzot jāpadodas. Pirms stundasvīrs gulēja drudzī.» Eizebijs apstājās. «Vai jums zināms, kungs, ka uz šī vīra sirdsapziņas guļ smags noziegums?»

«Ko tu ar to gribi teikt?»

«Drudža murgos viņš izstāstīja visu: viņš ir tas, kas sadūris Haimo.»

«To es zinu. Bet tu, Eizebij, paglabā pie sevis, košis vīrs drudža murgos izpaudis! Vai tagad viņš ir pie samaņas?»

«Brīžiem jā, kamēr atkal uznāk vājums.»

«Un tas, ka viņš pārcietis drudzi, tas vēl nedod cerības?»

Eizebijs pakratīja balto galvu.

«Lielākās briesmas guļ tur, kur es nevaru piekļūt ar savām rokām — krūtīs. Trīs ribas ielauztas un iespiestas plaušās. Ārējos ievainojumus viņa organisms varbūt pārciestu. Protams, plecs izskatās pavisam ļauni! Pārrauti visi nervi, roka ir nedzīva un plecs paralizēts.»

«Plecs? — Haimo plecā viņš bija iegrūdis dunci.»

«Jā, jā,» Eizebijs sacīja, un viņa novītušās lūpas savilkās tikko manāmā smaidā, «dažreiz mīļais Dievs sagādā dīvainus pārsteigumus.»

Indriķa kungs izlikās, it kā nebūtu dzirdējis šos vārdus.

Viņi iegāja istabā, kurā gulēja Volfrats; spilveni bija asiņaini, krūtis bija klātas bieziem pārsienamiem, pie rokām bija piestiprināti dēlīši un tās bija piesietas pie ķermeņa, lai viņš nevarētu tās kustināt; seja bija aplīmēta ar audeklu tā, ka bija redzamas tikai acis un mute.

Viņš bija pie samaņas.

«Kungs! Labais kungs!» viņš klusi ievaidējās.

«Izej, Eizebij, atstāj mani ar viņu divatā!» Indriķa kungs teica.

Eizebijs atstāja istabu un nosēdās būdiņas priekšā uz saules apspīdētā sola. Starpbrīžos iekšā bija dzirdama prāvesta balss; likās, ka viņš kaut ko jautātu un Volfrats vārgā balsī atbildētu. Eizebijs neklausījās. Atspiedies pie sienas viņš sēdēja sakrustotām rokām, viņa gudrās, vērīgās acis lēnām raudzījās apkārt, it kā daba būtu viņa priekšā atlocīts pergaments: katrs koks — viens burts, katra klints — teikums.

Piepeši viņam sāka kņudēt roka; pār viņa pirkstiem skrēja skudra; viņš noliecās un Jāva skudrai, kas bija apmaldījusies, noslīdēt zemē; tur viņa tūlīt atrada sev sabiedrību, kādu otru skudru, kas steidzās pāri grantij; viņas abas satikās uz kāda plakana akmentiņa; pārsteigtas apstājās, uzbudinātas aptaustījās, atkāpās vieno no otras, atkal sagāja kopā — un piepeši metās viena otrai virsū.

«Visur viens un tas pats!» Paters Eizebijs pasmaidīja un pieskārās cīnītājām ar pirkstu, tā ka tās bailēs aizskrēja katra uz savu pusi. «Pasaule taču ir tik liela! Visi varētu paiet viens otram garām mierā un saticībā. Bet nē, tieši tādēļ nē! Viņiem jākaujas, jākožas, jāsitas un jābadas.»

Indriķa kungs iznāca no būdiņas. Viņa sejā un acīs bija redzams dziļš uzbudinājums. Viņš lūdza pateru labi uzmanīt sālsvīru. «Un tad vēl: tagad tev nav vairs jāiztaujā šis vīrs par viņa māsu.»

Ātriem soļiem prāvests steidzās uz krastu, lai brauktu mājās.

Kad stundu vēlāk viņš jāja garām sālsvīra mājai, Egļu saimnieks, salicis rokas aiz muguras, jau staigāja pa atstātās mājas pagalmu un saīdzis pētīja jumtu un sienas.

Likās, ka zemnieks ļoti steidzās pierādīt savu draudzību Volfratam; viņš uzsāka darbus jau otrā rītā, kas stipri saniknoja viņa sievu, bet uz viņas dusmīgajiem jautājumiem zemnieks pavisam mierīgi un klusi atbildēja: «Tam tā jābūt. Kungs tā grib. Jautā viņam, kāpēc!»

Pagāja diena pēc dienas.

Sapa bija grūti saslimusi. Un no Bartolomeja būdiņas arī nāca viena un tā pati vēsts: sīksta, bet veltīga cīņa ar nāvi. Bet sāls vezumi ik dienas veda uz Zalcburgu patīkamo ziņu: lai Gitli neraizējoties, visiem klājoties labāk.

Pēc divām nedēļām Haimo jau bija tiktāl atspirdzis, ka varēja atkal uzņemties savus sarga pienākumus Sarkanajā augstienē. Bet viņa vaigi negribēja vairs sārto

ties kā agrāk, viņa acis palika drūmas un gurdas. Jautrais, dzīvesprieka pilnais jauneklis bija kļuvis kluss, sevī noslēdzies vīrs. Savu dienestu viņš izpildīja nelaužama uzcītībā. Uzturēšanās būdiņā viņam sagādāja īstas mokas; un kad naktis kļuva siltākas, viņš likās gulēt zem brīvas debess, kur viņu kuru reizi vakars pārsteidza. Viņš bieži stundām sēdēja Sarkanajā augstienē pie krusta un raudzījās naglās, no kurām dienvidu vētra bija aiztriekusi Gitli sniega rozes. Kurp? Kurp?

Pagāja vēl divas nedēļas un sāka laist ganībās lopus. Zemākajās ganībās jaunlopi jau bija laisti; tagad augstākajās sāka dzīt arī piena lopus.

Kādā saulainā rītā Egļu saimnieka mājās valdīja liela dzīvība un troksnis. Brīvē izlaistās govis saceltām astēm skraidīja apkārt un māva, tomēr ne pietiekoši stipri, lai pārspētu Egļu saimnieces balsi, kura kopš vairākām dienām bija atstājusi slimības gultu un skraidīja atkal pa mājām un pagalmu — pats saimnieks mēdza teikt: kā īsta velnamāte.

Divi kalpi stāvēja pie ratiņiem, kuros bija sakrauts viss kalnu ganībās nepieciešamais. Arī Zanza bija sagatavojusies kalnu dzīvei; cepuri un kalnu kūju viņa bija izrotājusi puķēm.

Egļu saimnieks raudzījās apkārt un ņurdēja, kamēr Zanza viņam beidzot uzkliedza: «Kas ir, tēv, kur tad paliek gans? Tu taču būsi kādu nolīdzis?»

«Jā gan! Man jau viens pieteicās pirms mēneša. Viņš no manis prasīja tikai uzturu, neviena hellera algas. Pats par sevi saprotams, ka es viņu salīgu. Redzi, tur jau viņš nāk.»

Zanza pacēla galvu un ieraudzīja Guzasjuri, kas patlaban bija ienācis pagalmā. Viņa dusmīgi iesmējās, bet neteica neviena vārda.

Aizgājēji apstāja saimnieci, kas noskaitīja ganu lūgsnu un apslacināja ir cilvēkus, ir lopus ar svētīto ūdeni.

Tad visi, kliegdami un trokšņodami, rēkdami un zvārguļus skandinādami devās augšā kalnos.

Viņi sasniedza Sarkanās augstienes kalnu būdiņu vēlā vakarā; otrā rītā kalpi devās atpakaļ, un dienu vēlāk kalnu ganībās viss jau ritēja parastā gaitā.

193

Zanza veica savus darbus nemierīgā īgnumā; viņas būtni bija sagrābusi drudžaina trauksme, kas auga ar katru dienu.

13 222

Kadu vakaru Haimo gāja pavisam tuvu garam būdiņai. Pietvīkušu seju Zanza izskrēja ārā.

«Haimo, vai neiegriezīsies mazliet pie mums?»

«Paldies, sierniec! Man nav laika.»

Viņš sakārtoja kapuci un devās tālāk.

Viņa nobālēja un atgriezās būdiņā. Viņas rokas savilkās dūrēs. «Tas ir pēdējais vārds, ko es ar viņu esmu runājusi.»

Ieradās Guzasjuris; ieraudzījis Zanzas seju viņš nobijās.

«Kas ar tevi noticis?» viņš jautāja. «Vai tu esi slima?»

«Liec mani mierā, tu muļķi!»

Viņš nosēdās kaktā pie pavarda un savām izvalbītajām acīm tik ilgi raudzījās viņā, kamēr viņa to izdzina no būdiņas.

Pagāja diena pēc dienas, un Zanza kļuva arvien klusāka, arvien vairāk saīgusi. Guzasjurim bija daudz darba ar ganāmpulku, bet viņš izmantoja katru brīvu mirkli un tecēja paka] meičai kā suns savam kungam. Ar greizsirdības aso nojautu viņš drīz vien uzzināja, kur meklējams viņas īdzības cēlonis. Zanzas acis zvīļoja visdrūmāk tad, kad ganību tuvumā parādījās Haimo.

«Saimniec? Vai mednieks tev kaut ko nodarījis?» Guzasjuris viņai vaicāja nezin kuro reizi.

Zanza vienmēr atbildēja vienu un to pašu: «Liec mani mierā!»

Bet kādu vakaru viņas dusmas tomēr izlauzās uz āru. Viņi sēdēja pie pavarda uguns. Arā kļuva dzirdami soli. Zanzas acis iezvīļojās, viņas rokas sāka drebēt.

Juris izlīda no sava kakta.

«Saimniec?» viņš aizsmakušā balsī teica. «Saki mant Vai mednieks tev kaut ko nodarījis?»

«Jā! Viņš mani tā apkaunojis, ka tas mani žņaudz nost! Bet tagad liec mani mierā un nejautā vairs nekā!»

Juris izgāja no būdiņas. Visapkārt gremodami gulēja lopi, klusi skandinādami zvārgulīšus. Viņi visi raudzījās pakaļ medniekam, kas krēslā kāpa augšā kalnos. Juris savilka rokas dūrēs.

«Pagaidi tikai. Mēs abi, mēs vēl tiksimies!» Zvērojošām acīm viņš pavadīja mednieka stāvu, kamēr tas nozuda meža melnajā ēnā.

Pēc Lieldienām jau bija pagājuši divi mēneši un pienāca saulgriežu vakars. Jau agrā rītā Valts bija atnesis medniekam svaigas ēdamvielas. Viņš ziņoja, ka Indriķa kungs medniekam atjāvis dienu pēc saulgriežiem noiet klosterī uz svēto vakarēdienu un piedalīties svinīgajā procesijā. Bet Haimo tikai pakratīja galvu un atbildēja: «Es nevaru iet projām, zvēri tagad atnesas un man jāuzmana jaunie telēni, lai kāds tiem nenodarītu ko ļaunu.» Tad viņš uzkāra plecos šaujamo stopu un aizgāja rīta saules apspīdētajos kalnos.

Noguris, bet nemiera pilnām acīm viņš atgriezās vakarā savā būdiņā. Viņš pagatavoja ēdienu, izdzēsa uguni un apbruņojies izgāja atkal nakts tumsā.

Ne sevišķi tālu no būdiņas viņš apsēdās uz kādas klinšu kraujas, no kurienes varēja pārredzēt visu klinšu ieleju. Tā bija viņa iemīļotā vieta, kur viņš pavadīja savas bezmiega naktis.

Pār viņu mirdzēja tūkstošiem zvaigžņu, bet to mirdzums jau sāka bālēt uzlēcošā mēness gaismā, kura apaļā ripa slīdēja pār kalnu virsotņu nespodri sidrabaino sniegu. Kā sastingusi migla maigajā pelēkumā izcēlās visas kalnu šķautnes, uzrobji un virsotnes, radīdami bālajās debesīs neskaidras līnijas, bet pāri visam rēgojās sniega segtā Vacmaņa galva; kā nosirmojis ciltstēvs tas stāvēja savu bērnu vidū.

Apņēmis ceļus, noliecis galvu pie vēsās klints, Haimo sēdēja un iekaisušām acīm raudzījās pāri kalniem aizmiglotajā tālē, kur, starp Gēlu un Zemo kalnu, drūmā ieleja ievijās līdzenumā kā melna milzu čūska. Dienā, kad debess bija skaidras, Haimo varēja saredzēt Zalcburgas mirdzošos torņus. Tagad tur rēgojās tikai vienmuļīgs pelēkums, kurā arī mēness neradīja ne ēnu, ne gaišuma. Bet ne —, jo ilgāk Haimo raudzījās tālē, jo skaidrāk viņš saredzēja divu zvaigžņu mirdzumu, kuru gan aizsedza viegla migla; likās ka zvaigznes nāktu arvien tuvāk, to mirdzums kļuva arvien gaišāks, un tagad tās jau bija turpat pie viņa: divas lielas, skaistas, noslēpumainas acis. Šaurā, bālā sejā tās līksmi, un tai pašā laikā skumīgi uzsmaidīja viņam.

«Gitli!»

13*

195

Viņš izkliedza šo vārdu naktī un drebošām rokām aizklāja seju.

Tā pagāja vairākas stundas. Varēja jau būt pāri pusnaktij, kad mednieku iztraucēja kāds troksnis. Klinšu ielejā bija dzirdami soli; kāds iedams bieži apstājās un tad atkal klusinātiem so|iem tuvojās. Likās, ka tas ar nolūku iet tikai pa takas malu, kas apaugusi ar zāli; tātad tam bija iemesls solot tā, lai citi to nedzirdetu.

Haimo klusi noslīdēja no kraujas un paslēpās kāda krūma melnajā ēnā. Viņš ieraudzīja kādu tumšu, neveidīgu stāvu, kas lēni līgodamies nāca no ielejas. Haimo ilgi nevarēja izšķirt, kas tas ir; beidzot viņš to ieraudzīja: tas bija kāds cilvēks, kas nesa uz galvas lielu sakaltušu zaru gubu; tagad tas bija sasniedzis klajumu, uz kura atradās būda, un uzmanīgi nolika savu nesamo zemē. Mēnesnīcā Haimo viņu pazina. Tas bija Zanzas gans Guzasjuris.

«Ko šis muļķītis te meklē?» Haimo nomurmināja un galvu kratīdams vēroja Juri, kā tas novelk kurpes un klusi piezogas pie mednieka būdas. Puisis brīdi klausījās pie būdiņas loga un durvīm, un pēc tam sāka stiept akmeņus; vienu, otru, trešo — un uzmanīgi sakrāva tos durvju priekšā, radīdams īstu akmeņu valni. Žagarus viņš sakrāva gar būdas koka sienām, notupās un klusi iesmējās. Parādījās zilgana uguns un no zariem izšāvās gaiša liesma. Juris klusi atstāja būdu un nejauki iesmiedamies pavērās atpakaļ: «Tagad tu neapkaunosi vairs Zanzu!»

Šai brīdī viņu ķēra dūre un viņš bez samaņas nogāzās zemē.

Haimo piesteidzās pie būdas, izsvaidīja degošos zarus un izmīdīja liesmas.

Juris atguva samaņu; viņš gribēja piecelties, bet mednieks metās viņam virsū un, kaut gan puisis neganti spārdījās, koda un skrāpēja, pēc īsas cīņas sasēja viņa rokas.

«Celies augšā!» Haimo viņam uzkliedza.

Juris piecēlās.

«Ej man pa priekšu!»

Puisis nodūra galvu un gāzelēdamies devās pa taku lejā. Haimo uzlika uz pleca kalnu kūju un sekoja viņam.

Kad viņi sasniedza kalnu ganības, bija jau rīts. Govis, skandinādamas zvārgulīšus, jau ganījās, bet Zanzas būdiņas durvis vēl bija noslēgtas.

Haimo piedauzīja ar kalnu kūju pie blankām. «Sierniec! Atver durvis!»

Kļuva dzirdama neskaidra balss, kluss troksnis, un pēc tam atvērās durvis. Parādījās Zanza, nesukātiem

matiem un kailiem pleciem viņa izbijusies raudzījās medniekā.

«Es tev atvedu tavu ganu!» Haimo sacīja. «Viņš gribēja sadedzināt mani manā būdiņā. Lai es nevarētu vairs apkaunot tevi!»

Zanza kļuva bāla kā krīts, bet tad viņas vaigi pietvīka dusmās. Skarbi iekliegdamās viņa metās virsū Jurim un, iekams Haimo paspēja viņu aizkavēt, iesita tam sejā ar dūri. Juris sagrīļojās, viņa seja izķēmojās, bet pār viņa lūpām nenāca neviena skaņa; glāžainām acīm viņš raudzījās meičā.

Haimo apgriezās un gāja projām. Zanza steidzās viņam pakaļ un saķēra viņa roku.

«Haimo! Haimo! Es tev zvēru pie visa, kas svēts debesīs un virs zemes: es viņu neesmu pierunājusi to darīt! Es nezināju nekā.»

«To es zinu, Zanza.»

«Jo redzi, Haimo, ja tas būtu noticis, man pašai arī būtu jāmirst.»

Viņš skumīgi viņā paskatījās, atbrīvoja savu roku, pamāja viņai un devās tālāk.

Meitene stāvēja kā pārakmeņojusies un raudzījās viņam pakaļ. Viņa pārvilka roku pierei un gurdi atgriezās būdiņā. Viņa paņēma nazi un pārgrieza virvi, ar kuru bija sasietas Jura rokas.

«Ej projām, es tev saku, un nerādies nekad vairs manās acīs!»

Puisis valbīja acis un nekustējās ne no vietas.

«Ej projām, es tev saku! Un kad tu būsi lejā, saki manam tēvam, lai viņš man atsūta citu ganu.»

Juris vēl nekustējās; viņš tikai nodrebinājās, kad Zanza iegāja būdiņā; tad viņš dziļi atvilka elpu, izstaipīja rokas, paņēma pie būdiņas sienas pieslieto pātagu un sāka savu gana darbu.

Kad pienāca pusdiena, Zanza redzēja, kā viņš dzen govis stallī. «Tu vēl arvien esi še?» viņa aiz dusmām trīcošā balsī uzkliedza.

Viņa acis iegailējās.

«Es neiešu projām, saimniec! Un ja še ierastos kāds ar desmit zirgiem un gribētu mani aizvilkt, es tomēr palikšu.»

Viņa piegāja tam klāt, izrāva pātagu un atvēzējās cirtienam.

«Vai tu iesi?»

«Sit vien! Es nepretošos. Bet es tomēr palikšu.»

Pātaga švīkstēdama iecirtās viņa sejā, uz vaiga un pieres zīmējās zili sarkana svītra. Juris nekustējās; no viņa sastingušajām acīm plūda asaras.

Viņa atkal jautāja: «Vai tu iesi vai ne?»

Viņš saknieba lūpas un pakratīja galvu.

Viņa vēlreiz pacēla pātagu. Viņu sagrāba riebīguma sajūta — un viņa nezināja, vai tas bija riebums pret sevi pašu, vai riebums pret šo cilvēkveidīgo lopu. Viņa nosvieda pātagu pie viņa kājām un devās uz būdiņu.

Juris drebēdams pacēla pātagu, izvilka auklu starp pirkstiem un atgriezās pie sava darba.

Vakarā kalnu ganībās radās dzīvība. Ieradās vesels bars jaunu puišu; viņiem līdzi bija kāds dūdinieks un cītaras spēlmanis. Muzikanti uzsāka jautru meldiju, bet puiši pa to laiku dziedādami un gavilēdami krāva saulgriežu sārtu. Tad viņi nolīdzināja laukumu ripas spēlei. Lejā, pie ezera, ganības beidzās ar stāvu, zāli apaugušu krauju; šai vietā bezdibenī varēja raudzīties tikai tāds, kam nereiba galva. Lai atturētu no bīstamās kraujas lopus, šo vietu norobežoja pīts žogs. Tagad puiši žogu noārdīja, nostampāja zāli un atbrīvoja ceļu ripai; tas neprasīja daudz pūļu, jo zeme vēl bija gluda no pagājušās vasaras. No senseniem laikiem, katru gadu, pie šās kraujas, kura saucās «ugunsklints», notika saulgriežu spēles.

Viņi sagatavoja garas, lokanas kārtis, nogāza varenu priedi un sazāģēja stumbru ripās, kurām izurba serdi.

Metās jau krēsla, kad bija veikti visi spēlei nepieciešamie darbi. Saradās arvien vairāk viesu; no ielejas nāca viens puisis pēc otra, un skaļi iegavilēdamies pieteica sevi; no visām ganībām, pat vairāk stundu gājiena atstatu, plūda ganu meitas, un ikviena nesa saulgriežu sārtam ar svētīto ūdeni apslacinātu malkas šķilu un garu sveķu lāpu, lai cauri tumšajai naktij aiznestu uz māju svēto liesmu.

Kad pie tumšās debess iemirdzējās zvaigznes, sārtam pielika uguni. Visi klusēdami stāvēja ap sārtu un vēroja, cik augstu uzšausies pirmā liesma: tik gari šai gadā izaugs lini.

Uguns pieņēmās sprakšķēdama un sprēgādama, pēc īsa brīža liesmas jau sniedzās koku galotnēs un šņākdamas vijās kā sarkanas čūskas. Tad arī tumšajā tālē, uz visām redzamākām kalnu augstienēm, Latu kalnos un uz Vacmaņa, uz Gēla un Zemā kalna uzliesmoja saulgriežu sārti, likās, ka debess būtu nobirdinājusi uz kalniem savas zvaigznes kā ugunīgas pārslas.

Ieskanējās dūdas, tām pievienojās cītara, puiši saķēra savas meičas un gavilēdami griezās ap sārtu, kamēr tas sakrita un liesmas saruka. Tad pāri sastājās garā rindā.

«Lieciet, meitenes un zēni,» cītaras spēlmanis kliedza, «lai labību pļaujot nesāp krusti!»

Un puisis, kas stāvēja rindas priekšgala, uzsvieda gaisā cepuri un uzsāka dziesmu:

«Cepuri pār galvu Metu es ar dziesmām! Meitenīt, ja mīli, Augstu lec pār liesmām!»

Viņa meiča smiedamās sniedza savu roku, un pāris vienmērīgiem soļiem sāka skriet arvien ātrāk.

«Hop, hop!» pārējie kliedza. Slaidā lēcienā pāris pārlidoja platajām liesmu mēlēm. Gaviļu saucieni apsveica laimīgo lēcienu un puisis apkampa meiču: «Mīļā! Mēs nodrošinājām sev laimīgu gadu!»

Pāris pēc pāra lēca pār uguni; ja lēciens neizdevās, neveiklos izzoboja un tie saīguši nostājās rindas galā, lai izmēģinātu otrreiz savu laimi.

Sakrustotām rokām Zanza stāvēja pie būdiņas durvīm un drūmi raudzījās jautrajā rotaļā.

Tad pie viņas piegāja kāds puisis. «Zanza, vai negribi lēkt kopā ar mani?»

Viņa pacēla galvu; tas bija Ulrihs, koktēlnieks. Viņa tam neatbildēja; viņa pat nepakratīja galvu; klusēdama viņa uzgrieza tam muguru un lēni devās nakts tumsā.

Arī pēdējais pāris bija laimīgi pārlēcis ugunij, un tagad sākās ripu velšana. Viens puisis pēc otra uzņēma uz garās kārts ripu un turēja to ugunī, kamēr tā sāka kvēlot; tad viņš norunāja senseno ripu teicienu, nolika kvēlojošo ripu uz līdzenā celiņa un sāka skriet uz ugunsklints pusi; bezdibeņa tuvumā viņš straujā pagriezienā lika noslīdēt ripai no kārts, tā kā tā dzirkstis mesdama uzlidoja gaisā un iekvēlodamās nozuda dziļumā. Arī šai spēlē saņēma uzslavu vai izzobojumu, skatoties kā izdevās sviediens. Ripu starpā bija viena tāda, kuru aizsviest neizdevās nevienam puisim; ripa bija padevusies pārāk neveidīga un smaga; te tā negribēja īsti iekvēloties, te atkal salauza ar savu smagumu kārti, te aizripoja sāņus pirms vēl bija sasniegta ugunsklints. Beidzot to atstāja guļam un ķērās pie vieglākām, kas bija ripināmas viegli un bez kādām pūlēm. Spēle, kas tumšajā naktī radīja pavisam savādu ainu, bija jau ilgusi krietnu stundu.

Tad saulgriežu svētkos ieradās vēl kāds novēlojies viesis; klostera mednieks Haimo. «Dodiet arī man kādu ripu!» viņš sacīja puišiem, kas viņu sirsnīga saņēma.

«Zēl, medniek, tu esi ieradies par vēlu! Visas ripas jau izlietotas.»

«Tur taču viena vēl guļ.»

«To nevar paripināt.»

«Vajag varēt!»

Mednieks paņēma nokvēpušo ripu un iesvieda to ugunī. Kad ripa bija sākusi kvēlot, viņš izņēma to ar kārti no liesmām un drebošā balsī norunāja teicienu:

«Lai ripa skrien

Tālāk arvien!

Par godu mīļai tas nieks!

Vai kāds man to liegs?»

Straujā pagriezienā viņš iesvieda kvēlojošo ripu sadegušajā zālē un sāka to velt tā, ka no tās lēca dzirkstis kā no kalēja ēzes. Viņš apstājās pie paša bezdibeņa. «Gitli, es sūtu tev sveicienu!» Viņa drebošais kliedziens izskanēja naktī. Spēcīgs atvēziens, un ugunīgā ripa ielidoja bezdibenī slaidā lokā.

Visi pieskrēja ugunsklintij. «Skatieties tikai, skatieties,» kliedza meičas, «tā vēl neviens nav triecis savu ripu!»

Trokšņotāju vidū stāvēja Haimo un klusēdams raudzījās ripā, kas kā krītoša saule grima dziļumā, bet arvien vēl nebija sasniegusi ezera līmeni.

«Skatieties, skatieties,» apkārtstāvošie kliedza, «tā iekritīs pašā ezerā!»

Griezdamās ugunīgā ripa krita dziļāk un dziļāk, kļuva arvien mazāka, tagad tā līdzinājās mazai zvaigznītei, un tad — likās, ka ripa uzkritusi kādai klintij un sašķīdusi — mazā zvaigznīte izsprēgāja tūkstoš dzirkstīs, kas lēni izdzisa.

Haimo dziļi atvilka elpu un aizvēra acis. Tā bija sašķīdusi viņa gaišā laime, nogrimusi un izdzisusi.

Viņš atstāja jautro baru un iegāja meža tumsā. Viņš apstājās melnajā koku ēnā un stīvi raudzījās saulgriežu sārtā, kas sāka jau dzist; nemierīgās liesmas bālēja uzlēcošā mēness gaismā. Viņš redzēja kā ganu meičas piegāja ugunij un aizdedzināja savas sveķu lāpas. Pāros tie devās projām, vai nu lejup, vai arī pāri kalnu nogāzēm, katrai meičai bija savs puisis. Uz visām takām gaišajā mēnesnīcā skanēja sveicieni, gaviles un dziesmas. No takas, kas veda uz klostera sādžu, nāca dūdu neskaidrie toņi. Beidzot pazuda pēdējie mājās gājēju stāvi, bija redzamas tikai lāpas, kas kā maldu zvaigznes klīda pa visiem celiņiem, un katra šī zvaigznīte apspīdēja slepenu laimi, maigu sarunu un beidzamos skūpstus.

Haimo jau gribēja atstāt mežu. Piepeši viņš ieraudzīja vel vienu pieejam pie dziestošās uguns. Tas bija Juris; viņš iebāza oglēs skaidu saišķi un, kad tās, uzliesmoja, aiznesa svēto saulgriežu liesmu uz Zanzas būdiņu.

Haimo negribēja viņu sastapt; meža ēnā viņš lēni soļoja tālāk. Ejot pār ganībām viņš piepeši izdzirda tuvumā kādu rūgti raudam. Zem kādas vientuļas priedes sēdēja Zanza; tikai tad, kad viņš, lēni uzlikdams uz viņas pleca roku, sauca to vārdā, viņa izbijusies pacēla galvu. «Ko tu gribi no manis?»

«Es dzirdēju tevi raudam. Tas mani sāpināja. Un es gribu lūgt piedošanu, ja es būtu nodarījis tev kaut ko ļaunu. Redzi, Zanza, es tur nevaru nekā līdzēt.»

Viņa dusmīgi iesmējās.

«Tev nevajaga būt tādai, Zanza! Es taču tur nevaru nekā darīt. Tam laikam tā bija jābūt, ka mēs nevaram sagādāt viens otram prieka un miera. Redzi, Zanza, tāpēc būsim labi draugi un līdzēsim viens otram pārciest mūsu sirdssāpes! Kaut tu varētu ieskatīties manī un redzēt, kā tur izskatās! Es esmu pārliecināts, ka tu vairs nedusmotos uz mani, bet gan dziļi mani nožēlotu.»

«Haimo!» viņa nomurmināja un novilka viņu sev blakus. «Nāc, nekautrējies no manis! Man tu vari izstāstīt visu. Kāpēc tev sāp sirds? Pastāsti man, Haimo!»

Kā kvēlas sāpes izlauzās no viņa krūtīm: «Es nevaru aizmirst šo meiču. Es sevi nomoku, cenšos sevi pārvarēt, bet es nevaru viņu aizmirst. Dienu un nakti, kur tikai es pagriežu acis, visur es redzu viņas seju. Katra vēsmiņa mežā, ūdens čala — viss man atgādina šīs meičas balsi. Ikvienā slaidākā kociņā, katrā puķītē es redzu viņu. Ezerā es nemaz nedrīkstu vairs skatīties. Man nav nekur vairs glābiņa. Kad es esmu mežā, kaut kas dzen mani mājup, kad es esmu mājās, kaut kas mani dzen projām. Mana sirds sadeg kā sausa malkas šķila. Es to jūtu, Zanza, man būs jāmirst!»

«Haimo! Jēzus Marija! Manu mī|o zēn!»

Viņa apklusa. Tad viņa mierīgā, noteiktā balsī runāja tālāk: «Kāpēc tev jāaizmirst šī meiča? Vai tad Gitli tevi varbūt nemīl? Kāds mu|ķīgs jautājums! Kas tad tevi var nemīlēt? Es jau zinu — es jau dzirdēju — viņi to aizveduši projām, vai ne tā?»

«Jā, Zanza!»

«Kāpēc tad?»

«Es nezinu. Stāstīja, ka gribot sagādāt viņai laimi.»

«Laimi?» meitene noņurdēja. «To laimi, kādu mums novēl mūsu kungi, to es nedotu rīt nevienai govij. Bet saki, kur tad viņa ir?»

«Viņi to aizveduši uz Zalcburgu pie doma māsām.»

«Ko viņa tur dara? Strādā stallī vai virtuvē?»

«Es nezinu.»

Zanza iegrima domās. Tad viņa uzlēca augšā.

«Skaties, būs jau pusnakts, mēness jau laižas aiz kalna. Celies, manu zēn, un ej uz māju. Tu esi tik noguris un neizgulējies,_ka tikko turies uz kājām. Te būs tava cepure un kalnu kūja! Tā! Un tagad ej mājās un liecies gulēt! Ar labu nakti, manu zēn!»

«Ar labu nakti, Zanza!» Haimo klusi atbildēja. «Lai Dievs tev atlīdzina par mīļajiem vārdiem!»

«Būs jau labi! Atnāc kādreiz atkal manās ganībās! Rīt es nebūšu šeit. Bet parīt tu atkal varēsi mani sastapt.» Viņa pasmaidīja. «Un tagad ej mājās! Un guli! Vai ne tā?»

«Ja tikai varēšu aizmigt. Ar labu nakti, Zanza!»

«Ar labu nakti, Haimo!»

«Lai Dievs tev palīdz!»

«Daudz laimes saulgriežos!»

«Laime? Gribētu zināt, kur viņa radīsies?»

Gurdiem loļiem Haimo devās augšup.

Zanza raudzījās viņam pakaļ, kamēr viņa stāvs pazuda mēnesnīcas krēslā. «Nē, manu zēn,» viņa čukstēja, «kamēr man klausīs mēle un kājas, tu nemirsi!»

Viņa aizsteidzās uz būdiņu. Piegājusi pie durvīm viņa ieraudzīja pavardā uguni; Juris bija notupies kaktā un blenza liesmu mēlēs. Zanza vingriem soļiem devās tālāk. Sasniegusi taku, kura veda uz klostera sādžu, viņa saka skriet.

Viņas kluso ceļu apspīdēja gaiša mēnesnīca.

Ausa jau rīts, kad Zanza sasniedza sādžu. Viņa neatpūtās nemaz. Steidzīgi viņa devās tālāk; svārciņus viņa bija saspraudusi augstāk, rokā viņai bija kalnu mežā nolauzta nūja. Virs maju jumtiem vēl neredzēja dūmu, tīrumos un pļavās viss bija klusu. Bija pienākusi Kūnas diena! [10] lielākie svētki gadā! Daudz namu jau bija rotāti bērzu meijām un vaiņagiem, to namu priekša, kas vēl nebija izpušķoti, gulēja lielas bērzu gubas. Viņa nesastapa neviena; ļaudis vēl gulēja; tikai dažreiz vienā otrā mājas pagalmā ierējās kāds suns, kam pie kakla bija piesieta smagāka malkas pagale, lai tam neienāktu prātā klostera mežos medīt.

Pēc divu stundu strauja gājiena Zanza sasniedza Sellenburgas tirgu. Te ļaudis jau bija piecēlušies;, pieaugušie pušķoja mājas, bērni kaisīja uz ielām puķes, kalpi rotāja sālsmāju un cēla altāru.

Zanzu mocīja izsalkums. Viņa iegaja krogū. «Labdien, Leitgeb!» viņa sacīja krodziniekam. «Vai tu mani pazīsti?»

«Ja nemaldos, tad tu esi Egļu saimnieka meita?»

«Jā gan!»

«Kurp tu tik agri steidzies?»

«Uz Zalcburgu.»

«Vai tu gribi noskatīties procesijā?»

«Jā! Bet es nāku tieši no ganībām un aizmirsu paņemt līdz sīknaudu. Vai tu man dosi ēst un dzert? Kad brauks garām mans tēvs, gan jau viņš samaksās. Un ja tu vispār gribi man izpalīdzēt, tad aizdod man divdesmit hellerus!»

Bagātā Egļu saimnieka meita bija viegli prasīt; ja viņa divdesmit helleru vietā būtu prasījusi divdesmit šiliņus, Leitgebs tāpat būtu saliecies kūkumā un steidzies pie naudas lādes.

Zanza iebāza naudas gabalus kabatā, sarkanvīna glāzi viņa izdzēra vienā paņēmienā, maizi un žāvēto gaļu viņa paņēma rokā un ēda jau ejot tālāk.

Pēc vēl divām stundām viņa jau bija garām zemajam kalnam. Viņas priekšā gulēja plašais Grēdigas sūnājs, kuru vēl klāja viegla rīta migla. Svaigais vējš drīz vien izkliedēja pelēkos izgarojumus, un viņa ieraudzīja rīta saules staros mirdzošo pilsētu. Uz Augšējās Zalcburgas robotajiem jumtiem, uz katedrāles stāvajiem mūriem, uz slaidā franciskāņu baznīcas torņa, uz visiem kungu namiem, visur plīvoja baltie un sarkanie svētku karogi.

Kad Zanza sasniedza Mūķeņu ielejas vārtus, sāka jau dimdēt visi zvani. Jaunais vārtu sargs aizlika viņai priekšā āvu un gribēja nomuitot viņas lūpas; bet skūpsta vietā viņš saņēma knipi pa degunu; viņa nobīdīja āvu un aizsteidzās uz Doma laukumu. Zanza |āvās ļaužu baram, jo patiesībā viņa nemaz nezināja, kas tagad būtu darāms. Doma māsu mitekli viņa varētu viegli uzzināt. Bet kā nokļūt klosterī? Kā rast izdevību parunāt ar Gitli vienatnē? Kamēr viņa to visu pārdomāja, viņu grūstīja un spaidīja uz visām pusēm; no daudzo zvanu skaņām viņai sāka džinkstēt ausis; troksnī, zirgu pakavu dimdoņā, no zirgiem bēgošo kliedzienos viņa apjuka pavisam.

Beidzot viņa līdz ar visu pūli nokļuva uz kāda liela laukuma; visapkārt stāvēja karogiem, gleznām, dārgiem paklājiem un izšuvumiem, bērzu meijām, vainagiem un krāšņām puķēm rotātas baznīcas un augstas mājas.

Zvani apklusa; bet tad tie sāka atkal dimdēt, pie kam šoreiz tie jaucās ar bazūņu, ragu un bungu skaņām, kurām vēl pievienojās bērnu, sieviešu un vīriešu balsis, kas pieņēmās kā jūras krākoņa. Zanzas sirds nodrebēja dievbijīgās šalkās, un viņa ieraudzīja svētku procesijas mirdzošo greznumu. Priekšā uz baltiem zirgiem jāja ar zeltu izšūtos svārkos tērpti heroldi, tiem sekoja raibi ģērbtie bazūnisti, ragu pūtēji un bundzinieki, lielāks bars kara kalpu, jātnieku pulks, dzimtcilvēki un visi arhibīskapa galma kalpotāji, bruņinieki sarkanos tērpos, padomnieki melnos talāros un smagām zelta ķēdēm; lēņu bruņinieki nemierīgos zirgos, mirdzošās bruņās un saulē spīdošiem šķēpiem; nebeidzama mūku un priesteru rinda, kuri nesa plīvojošas sveces; grupu vidū plīvoja baznīcas karogi, šūpojās lukturi, daži nesa statujas un relikviju lādes; tad naca baldahīns; tas bija bagātīgi izrotās ar zeltu, dārgām spalvām1 lentām un zelta apvērtnēm, kuru bārkstis nesa grezni tērpti galma jaunekļi; to apstāja bruņās tērpti sargi un apņēma vīraka smarža; zem baldahīna smagos zelta Ievītu tērpos soļoja doma kungi, viņu vidū Indriķis fon Pirnbrunna kungs, jaunievēlētais Zalcburgas arhibīskaps, ar zeltu iekantētā baltā mitrā, dārgakmeņiem rotata metelī, mirdzošu dievmaizes kārbiņu rokās.

Gājiens apstājās, arhibīskaps uzkāpa uz klaja lauka uzceltajā altārī; dziesmas, bazūnes un ragi apklusa; izbeidzās arī zvanu dimdoņa, krāsās, sudrabā, zeltā un saulē mirdzošajā laukumā iestājās dziļš klusums. Tad atskanēja zvārgulīši, sāka kūpēt vīraks, pacēlās dievmaizes kārbiņa, tauta nometās ceļos, un bijības un svētu šalku pārņemtie cilvēki drebošām rokām sita sev trīs reizes pa krūtīm un sauca: «Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa!»

Viens acumirklis — un atkal viss sakustējās un saviļņojās, atskanēja dziesmas, zvanu un ragu skaņas, viss sāka mirdzēt un laistīties.

Klusā, sapņainā, pagāniskā saulgriežu nakts, kā tu nenobālēsi šīs lepnās un spožās dienas priekšā, kuru pāvests Jānis bija iecēlis par kristietības augstakajiem svetkiem, lai «rādītu baznīcas krāšņumu arī tās pretiniekiem, lai satricinātu un iegūtu arī viņu sirdi!»

Baldahīns jau bija aiznests Zanzai garam, bet viņai vēl arvien bija ko redzēt, par ko brīnīties. Tur krāšņos tērpos soļoja dižciltīgi kungi un dāmas, to bija gara, gara rinda. Tad atkal nāca mūki un priesteri, dziedoši zēni un meitenes. Un tad …

Zanzas sirdi sagrāba bailes, kvēlām acīm viņa raudzījās gājienā.

«Tās ir doma māsas,» kāda blakus stāvoša sieviete sacīja, «un muižnieku meitas.»

Pa priekšu gāja priekšniece un sešas vienkāršos zilos tērpos ģērbušās māsas, viņu bālās sejas apēnoja baltas aubes, pie jostām bija piestiprināti koraļļu pātaru krelles. Kā kustīgs puķu dārzs viņām sekoja ziedošu jaunavu bars, visas vienādos tērpos, baltos, garos kostīmos, kailās rokas un plecus sedza viegli šķidrauti, vaļējos matus rotāja baltu rožu vainagi. Sešas visskaistākās nesa smaržīgām puķēm pušķotās nestuves ar jauku Marijas attēlu.

Baiļu pilnām acīm Zanza raudzījās vienā no šīm nesējām. Kad nestuves bija jau garām, viņa uzmodās kā no apskurbuma. Pielietodama visus savu elkoņu spēkus, viņa izspiedās cauri pūlim un nokļuva uz brīvas ielas.

Gājiena priekšgals bija pagriezies atpakaļ un tā dalībnieces gāja viena otrai garām. Radās lielāks sajukums, un nevienam nekrita acīs, ka šai brīdī dižciltīgo jaunavu barā bija nokļuvusi arī kāda zemnieku meiča. Zanza bija piegājusi pavisam tuvu kādai Marijas attēla nesējai, kuras šaurie vaigi bija stipri pietvīkuši.

«Vai tu mani pazīsti?» Zanza čukstēja garāmejošo bazūnistu un ragu pūtēju troksnī.

«Vai tu mani pazīsti, Gitli?» viņa atkārtoja un čukstēja tālāk: «Es ierados šeit tikai tevis dēj. Tev jābēg no klostera! Vēl šodien! Es gaidīšu tevi pie klostera vārtiem. Visu dienu! Un ja būs vajadzīgs, arī visu nakti! Bet tev jānāk! Tev jānāk! Haimo mirst.»

Tikko Zanza bija pateikusi šos vārdus, kāds pilsētas kalps viņu rupji atgrūda atpakaļ barā.

Gājiens apstājās. Bija noģībusi kāda Marijas attēla nesēja, un kad viņa saļima, citām meitenēm, kas piesteidzās klāt, tikai ar pūlēm izdevās noturēt svēto gleznu.

«Tagad viņa to būs apgāzusi!» Zanza nomurmināja un ziņkārīgi raudzījās pāri priekšā stāvošo pleciem. «Tāds vārgs, nevarīgs radījums! Un viņai pieķēries tāds brašs puisis!» Gandrīz ļaunā priekā viņa vēroja, kā divas doma māsas atbalstīja Gitli un veda to projām.

Pagāja vēl vesela stunda, kamēr beidzās svētki, un sāka izklīst ļaužu bars. Uz katra ielas stūra Zanza taujāja kā nokļūt pie doma māsu mitekļa. Viņa nosēdās uz kāda stūrakmens un gaidīja, kamēr doma māsas ar savām audzēknēm atgriezās klosterī. Gitli viņu vidū nebija. Divas māsas jau bija aizvedušas viņu mājās un nolikušas gultā; viņas ģīboni izskaidroja kā putekļu un lielā karstuma sekas. Gitli neatbildēja ne uz vienu jautājumu, bet to viņai neņēma ļaunā, jo domāja, ka viņa ir par daudz nogurusi. Pacietīgi viņa ļāva darīt ar sevi visu, dzēra pilienus, kurus viņai_ deva, lai viņu spēcinātu, un tagad gulēja savā gultiņā un baiļu pilnām acīm raudzījas tukšumā; viņu uzraudzīja kāda māsa. Sākumā gan viņai gribējās krist ceļos, salikt rokas un lūgties: «Laidiet mani uz mājām!» Bet to viņa pēc ierašanās klosteri jau simtām reižu bija veltīgi darījusi. Viņai bija jāklusē un jāgaida izdevīgs brīdis bēgšanai. Viņa jau sen bija izdomājusi, kā to izdarīt, bet viņai arvien bija pietrūcis drosmes izvest savu nodomu dzīvē. Bet tagad viņai bija jābēg, viņai tas bija jādara. «Haimo mirst!» Šie vārdi viņai bija devuši tadu drosmi, ka viņa bija ar mieru iet caur uguni un ūdeni.

«Haimo mirst.» Atkal un atkal viņa dzirdēja šos vārdus. Sirds viņai nevaldāmi pukstēja, un tomēr asinis riņķoja aukstas kā ledus. «Haimo mirst.» Vai tad viņš. nebija izveseļojies? Vai tad Indriķa kungs būtu melojis, sūtīdams viņai šo vēsti, kas šais drūmajos, smacīgajos mūros bija bijusi viņas pirmais un vienīgais prieks? Jeb

Haimo brūce bija sākusi atkal asiņot? Varbūt viņš savos bīstamajos gājienos bija kritis? Varbūt viņam bija uzbrucis kāds malumednieks, kads plēsīgs zvērs? Viņa redzēja drūmas ainas, un visās kada balss vaimanaja: «Haimo mirst! Haimo mirst!»

Viņas moku pilnās domas pārtrauca jautrs troksnis. Kādas divdesmit jaunavas ieskrēja lielajā guļamistabā pārmainīt tērpus un notīrīt ielu putekļus. Pie sienām stāvēja baltas gultas, un pie katras bija šaurs skapis; guļamistabas vidū atradās milzīgs mazgājamais galds, kurā ūdens tvertne izskatījās pēc lielas piltuves un bija izsista ar spožu varu; uz platajām galda malām bija nolikta katrai meitenei sava krūze ar ūdeni. Atraisītiem matiem, kailām rokām un pleciem meitenes jautri tērzēdamas un smiedamās spiedās ap mazgājamo galdu, laistījās ar ūdeni un trokšņoja, viņu acis kvēloja, vaigi tvīka līksmē. Turpat gulēja arī Gitli, klusa un bāla, baiļu pilnām acīm, baigumā un karstās ilgās drebošu sirdi.

Gandrīz nevienu stundas ceturksni Gitli dienā nebija viena; viņai bija tik daudz draudzeņu, cik pie doma māsām bija audzēkņu. Sākumā tās šo kautrīgo, nevarīgo meiteni nicināja, izzoboja un ķircināja viņas zemnieciskās izloksnes un bikluma dēļ. Bet noslēpums, kāds vijās ap mazo «sādžas Brigitu» kairināja viņu ziņkāri; viņas klusais, sapņainais skumīgums modināja līdzjūtību; un beidzot Gitli dabiskais piemīlīgums pārvarēja pat lepnāko jaunavu sirdis. Bet viņa uzņēma maigos draudzības apliecinājumus kā kaut ko uzspiestu; viņa dzīvoja pati savu dzīvi, un tāpēc arī vēl šodien visa šī apkārtne viņai bija tikpat sveša, kā pašā pirmajā dienā, tā viņu vienkārši nospieda. Viņai likās, ka viņai būtu jāpiedalas vastlāvju maskarādē un pret pašas gribu jātēlo apburtas princeses loma. Un ja viņa tagad, domādama par Haimo un par bēgšanu, pārdzīvoja baiguma pilnus brīžus, tad šīm bailēm bija piejaukta arī patīkama priekšnojauta par atbrīvošanos no šiem drausmīgajiem mūriem.

Kad sāka krēslot, lielajā ēdamzālē ēda vakariņas, un Gitli kādu pusstundu palika viena. Drebēdama viņa piecēlās un uzģērba virsdrēbes, kas gulēja turpat blakus gultai uz krēsla: garo balto, izgriezto tērpu un dzeltenās kurpes ar smailajiem purniem. No skapja viņa izņēma vieglu mēteli un paslēpa to zem spilvena. Tā saģērbusies viņa atkal ielikās gultā.

Tad sākās moku pilnās baiļu stundas; tikko viņa bija pārvilkusi sev segu, kalpojošā māsa atnesa vakariņas.

Sākumā viņa izlikās aizmigusi; tad viņu uzmodināja, viņa raudādama dievojās, ka nejūtot ne mazākās ēstgribas, Ēdot viņai būtu bijis jāpieceļas un tad atklātos, ka viņa ir apģērbusies. Māsa aizgāja, bet tad uznāca jaunas briesmas: ieradās priekšniece apjautāties kā klājas Gitli.

«Pateicos par vaicājumu, cienītā priekšniece,» meitene nomurmināja, «es jūtos pavisam labi. Man tikai nāk miegs. Es tā gribu gulēt.»

«Tad guli, mans bērns! Bet neietinies tā segā! Tā tev kļūs karsti un tu naktī saaukstēsies.»

«Bet man ir tik auksti!» Gitli neskanīgā balsī turējās pretī un krampjaini satvēra segu.

«Tev ir auksti, bērns? Tev taču nebūs drudzis?» virsmāsa izbijusies iesaucās. «Dod man savu roku, es pārbaudīšu pulsu.»

Gitli mazliet pastiepa savu drebošo roku.

«Ak tu, nabaga bērns! Tava roka deg kā ugunī, tavs pulss sit tik strauji.» Priekšniece piesteidzās pie durvīm un parāva zvana auklu. Ieradās dežūrējošā māsa, kuru aizsūtīja pēc zālēm. Gitli varēja pretoties cik gribēja — viņai vajadzēja tās norīt. Ap viņas pieri apsēja mitru audeklu; bet «drudzis» negribēja rimt, drebošās rokas nekļuva vēsākas.

Priekšniece aizsūtīja dežūrējošo māsu pēc etiķa un noraizējusies iztaujāja_Gitli. Drausmīgajās bailēs, ka varētu atklāt viņas noslēpumu, meitenes atbildes kļuva arvien nesakarīgākas, un beidzot tiešām radās iespaids, ka viņa runā drudža murgos.

«Bērns, bērns! Tu taču nebūsi nopietni saslimusi!» priekšniece vaimanāja. «Dod šurp segu, māsa jau nāk, mēs tevi ierīvēsim ar etiķi.»

Gitli raudāja un lūdzās, bet tas nelīdzēja; priekšniece atrāva viņas rokas un novilka segu. Kaut gan guļamistabā valdīja dziļa krēsla, priekšniece tūlīt ievēroja, ka meitene ir pilnīgi saģērbusies un guļ gultā ar apautām kājām.

«Brigita? Ko tas nozīmē?»

Gitli bija piecēlusies sēdus, pavilkuši kājas zem svārkiem un, sakrustojusi drebošās rokas uz krūtīm, samulsusi raudzījās priekšniecē.

Tagad nelīdzēja vairs nekāda izruna; tagad visi nojautīs viņas nodomu, aizkavēs viņas bēgšanu, — bet «Haimo mirst, Haimo mirst!»

Viņai bija jābēg tūlīt, šai pašā acumirklī, un kaut tas maksātu dzīvību! Viņa izlēca no gultas, izrāva no

spilvena apakšas mētelīti, uzmeta to uz pleciem un piesteidzās pie durvīm tieši tai brīdī, kad māsa gribēja ienākt ar etiķa bļodu. Atskanēja kliedziens, kaut kas nokrita uz grīdas, un Gitli aizdrāzās pa tumšo koridoru garām mūķenei, kurai no rokām bija izkritusi bļoda. Skaļi kliedzot abas sievietes steidzās viņai pakaļ. Rotaļu zālē apklusa troksnis, tika atrautas durvis, parādījās jaunavu izbaiļu pilnās sejas.

«Kas ir, kas noticis?» divdesmit balsis sauca cita caur citu.

Abas mūķenes tikko varēja izlauzties cauri meitenēm; tā Gitli kļuva lielu gabalu priekšā un pazuda koridora līkumā; kamēr pārējās aiz viņas trokšņoja, viņa devās pa kāpnēm augšā, lejā, cauri tumšajiem koridoriem, kamēr nonāca klostera baznīcā. Skaņi iečīkstējās dzelzs durvis. Gitli sirds nodrebēja, ieraugot apakšzemes baznīcas pīlāru starpā mūžīgo liesmu; murminādama lūgsnu viņa piesteidzās tumšajam tornim un devās pa stāvajām kāpnēm augšā, kamēr sasniedza neaizrestoto logu. Tas atradās gandrīz tikpat augstu no zemes, kā viņa brāļa mājas jumtgale. Viņa mirkli vilcinājās — «Haimo mirst!» kāda balss viņā sauca — un viņa lēca. Atsitoties pret zemi viņa gandrīz zaudēja samaņu, bet tas ilga tikai vienu acumirkli. Tad viņa skrēja tālāk gar mūri un skaļi kliedza: «Zanza! Zanza!»

Jaunā meiča piesteidzās kā zebiekste.

«Beidzot tu esi šeit? Man jau zuda pacietība tevi gaidot.»

«Projām, projām, Zanza,» Gitli aizelsusies mudināja, «jeb viņas mani noķers un aizvedīs atpakaļ.»

Gitli tikko varēja nostāvēt kājās, Zanza sagrāba viņas roku un vilka sev līdzi. Viņas sasniedza Mūķeņu ielejas vārtus un izskrēja cauri tieši mirklī pirms to slēgšanas.

Kad viņas bija izkļuvušas no koku tumšās ēnas, Grēdigas sūnāja klajumā, Gitli apstājās. «Es nevaru vairs paskriet, muļķīgie lindraki pinas man pa kājām.»

«Jā,» Zanza zobojās, «nav ko teikt, viņas izgreznojušas tevi pavisam smalki! Kā koka tēlus baznīcā!»

«Vai ne tā?» Gitli nopūtās, sagrāba svārkus, norāva visu apšuvi līdz ar garo asti un iesvieda ceļmalas grāvī.

209

Tad viņa sāka atkal skriet. Skriedama viņa nedrošā balsī jautāja: «Zanza, mans Dievs, saki taču, kas viņam kaiš?»

14 — 222

«Kas viņam kaiš?» Zanza īdzīgi atkārtoja. «Tu neesi pie viņa.»

«Zanza!» Gitli stostījās, bet nevarēja izrunāt neviena -vārda; no viņas rīkles izlauzās kāda dobja skaņa, viņai likās, ka pārsprāgs sirds; viņa sāka tā skriet, ka Zanza gandrīz nevarēja tikt viņai līdzi.

Viņas vēl nebija sasniegušas Šellenburgu, kad smalkās kurpītes ar smailajiem purniem bija izmītas un zoles cauras. Gitli nosēdās uz kāda akmens un norāva no kājām kurpes.

«īstas lupatas!» Zanza nicīgi noteica. «Bet ko tu darīsi tagad?»

«Es skriešu kailām kājām. Iesim, iesim!»

Un viņas devās tālāk, arvien tālāk pa mēnesnīcas .apspīdēto ceļu.

XXVI

Drīz pēc Lieldienām Berhtesgadenas klostera īpa.šumu robežās izplatījās jauns sakāmvārds. Kad vētrainai un lietainai naktij sekoja saulaina diena, ļaudis mēdza sacīt: «Laiks pārvērties kā klostera pārvaldnieks.» Un tiešām, šlūtemaņa kungu gandrīz nevarēja vairs pazīt. Ļaudis nezināja kā slavināt viņu, tik labi un laipni pārvaldnieks apgājās ar visiem. Gluži tik vienkārša tā lieta nevarēja būt, par to visi bija vienisprātis. Un izplatījās šāda teika: Šlūtemaņa kungs esot piekāris savā birojā pie sienas «brīnumzāles pret dusmām»; tiklīdz viņā rodoties dusmas, viņš aši paskatoties uz šo šausmīgo zāli, un dusmas tūlīt pārvēršoties vislielākā lēnībā.

«Brīnumzāles» karājās zem gleznas, kurā bija attēlots svētais Juris cīņā ar pūķi, un tās stiprā mērā atgādināja smalki aprakstītu, grieztā rāmī paslēptu pergamenta lapu.

Kad Šlūtemaņa kungs kādā tītā pēc Lieldienām ieradās savā birojā, viņš ieraudzīja šo «brīnumzāli» pie sienas. Izvalbītām acīm viņš piegāja tuvāk, atrāva savu sarkano degunu un dusmās šņākdams ieskrēja prāvesta istabās.

«Reverendissime! Manī viss vārās!»

«Kāpēc?» Indriķa kungs smaidīdams jautāja.

«Es esmu nozākāts. Mani ir nejauki piesmējuši. Spriedums, Reverendissime, spriedums par manu namamāti …»

«Ar to taču viņa jums iekrāva pa galvu?»

«Jā! Tas tagad ir pakārts manā birojā. Bet es neiešu gulēt agrāk, iekams es nebūšu sadzinis vainīgo.»

«Tas jums nebūs ilgi jāmeklē. Es pats to izdarīju.»

«Re… Re…» Šlūtemaņa kungs gribēja sacīt: «Reverendissime!» Bet bailes bija paralizējušas viņa mēli.

«Es atstāju jūsu gudrībai izdibināt, kādēļ es to darīju. Bet ja jums tas neizdosies…» Indriķa kungs draudīgi ilgi klusēja. «Jūs zināt, mans Pongavas pārvaldnieks ir miris. Man viņa vietā jāmeklē cits. Tā ir nejauka vieta, kur loti daudz jāstrādā. Bet… ja jūs tur, Pongavā, kliegsit uz ļaudīm, tad es to nedzirdēšu.» Indriķa kungs piegāja pie savas pults un sāka lasīt kādā atšķirtā grāmatā.

Šlūtemaņa kungs aizgāja kā apliets pūdelis. Iegājis savā birojā viņš izplestām kājām un sakrustotām rokām ilgi nostāvēja «brīnumzāļu» priekšā. Piepeši viņš uzmauca saviem sarainajiem matiem platmali un aizskrēja mājās kā aizšauts āpsis uz savu alu. Tur nu norisinājās tāds tracis, ka ļaudis saskrēja uz ielas un galvas purinādami sāka klausīties. Ilgāku laiku bija dzirdamas divas balsis; tad tikai viena: pārvaldnieka dārdošā balss. Pirmo reizi mūžā Cecīlijas kundzei bija jāpadodas.

Šlūtemaņa kungs kārtīgi izmantoja šīs savas uzvaras labumus, tā viņu iedrošināja arī turpmākā dzīvē. Uzvaras sekas bija redzamas jau otrā rītā, kad viņš mierīgā gaitā, labi izgulējies, smaidīgu seju devās uz savu biroju. Cecīlijas kundze dusmīgi klusēja; bet kad viņa beidzot manīja, cik neizdevīga ir šāda pukošanās, viņa kļuva gudrāka un padevās. Kūnas dienas rītā viņi izlīga, un svinīgajā gājienā Šlūtemaņa kungs gāja roku rokā ar savu «uzticīgo nama goda sargātāju» — kā viņš tagad mēdza teikt — aiz baldahīna.

Kad viņš iegāja savā birojā dienu vēlāk, «brīnumzāles» bija nozudušas. Viņš ieskrēja prāvesta istabās.

«Reverendissime! Rāmis no sienas nozudis.»

«Tā?» Indriķa kungs smaidīja. «Tad jau kāds, domādams, ka tas nav vairs vajadzīgs, būs to noņēmis.»

Šlūtemaņa kungs gribēja uzsākt garāku runu, bet tad pavisam aizelsies pār slieksni pārklupa brālis Severins. «Kungs! Kungs! Paters Dezertus atgriezies!»

«Kur viņš ir?» prāvests priecīgi jautāja.

«Tur jau viņš nāk!»

14:

211

Noputējis, kā no zirga, durvis parādījās Dezertus. Viņa mati, un arī garā, melnā bārda bija mazliet nosir

mojuši, bet viņa acis mirdzēja gaiši un brīvi, viņa saulē iedegušo seju klāja veselīgs sārtums.

«Dītvald!» Indriķa kungs iesaucās un apkampa viņu.

Brālis Severins un pārvaldnieks atstāja istabu.

«Stāsti, Dītvald! Kā tev klājies? Bet ko vēl jautāju! Atbilde jau redzama tavās acīs, katrā tavā sejas vaibstā.»

«Kā lai man būtu klājies slikti? Mani pavadīja miers un prieks. Sakiet man, kungs, kā klājas jaukajam bērnam?»

«Es domāju — labi. Mazā novietota pie doma māsām. Bet man šķiet, ka jaunais tērps viņai arvien vēl nepiestāv.» Indriķa kungs smaidīja. «Priekšnieces ziņojumi pilni vaimanu, tās kūsā kā vārošs piens. Līdz šim meitene klosterī nav ieguvusi nekā vairāk, ka tikai citu sirdis.»

Garīdznieka acis iemirdzējās priekā. Tad viņš saņēma prāvesta rokas. «Daudz ziņu jūs man nesūtījāt.»

«Ko es varēju, to es tev rakstīju. Sālsvīrs nezina ne apkārtnes, ne pils nosaukuma. Bet tu jau pats varēsi iztaujāt viņu.»

«Viņš vēl dzīvs?» Dezertus neticīgi jautāja.

«Divus mēnešus viņš sagulēja grūtā nemaņā. Bet kad es viņu apmeklēju pēdējo reizi, likās, ka paters Eizebijs sāk cerēt. Apmeklēsim viņu rīt.»

«Nē, kungs, vēl šodien, es lūdzu.»

«Vai tad es varētu noraidīt tavu pirmo lūgumu? Bet tagad runā, stāsti! Kā ķeizars tevi saņēma?»

«Kā dēlu!»

«Un vai tu varēji šo mīlu atmaksāt? Kā tev izdevās tavs uzdevums?»

Garīdznieka seja sadrūma. «Mūs noraidīja.»

Indriķa kungs tikai pamāja ar galvu, likās, ka viņš jau bija gaidījis tādu atbildi. «Kas bija tev līdzi?»

«Indriķis fon Virneburgs, no Maincas. Mēs jājām divdesmit vienu dienu. Kā es brīnījos, kad bijām sasnieguši Avinjonu.»

«Tu atradi pavisam pasaulīgu galmu, kur visi zaļi uzdzīvo?»

«Un šī skurbuma vidū sēž pāvests, padevīgs Francijas galminieks, kas kūda baznīcu pret Ludvigu un cenšas tapt bagāts uz Vācijai nolaupīto zemju rēķina. Ja pāvests pats arī gribētu sadzīvot ar Vāciju mierā, viņš to nedrīkst darīt. Francija viņam to neatļautu.» Pie .pēdējiem vārdiem Dezertus dusmīgi iesmējās.

«Neuztraucies, Dītvald! Gan jau visam pienāks atmaksas laiks.» Indriķa kungs piecēlās. «Tu būsi noguris. Atpūties dažas stundas! Tad tu, ceļā uz ezeru, varēsi izstāstīt man visu.»

Bet Dezertus negribēja ne dzirdēt par atpūtu. Viņš tikai aizgāja pārmainīt tērpu. Tad viņi izjāja no klostera pagalma. Vēl priekšpusdienā viņi sasniedza Bartolomeja būdiņu.

«Nu, kā klājas slimniekam?» Indriķa kungs jautāja.

Eizebijs smaidīja. «Sakiet, kungs, vai jūs esat kādreiz redzējuši akmeni krītam debesīs, vai ūdeni tekam kalnā? Nē? Tad uzmaniet labi, jūs to vēl redzēsit! Jo šis vīrs izveseļojas. Protams, viena roka viņam būs paralizēta.»

Indriķa kungs un Dezertus iegāja būdiņā. Volfrats, novājējis līdz kauliem un ādai, gulēja tīrā gultā. Krūtis un roka vēl bija pārsietas; brūces sejā bija sadzijušas, neatstādamas gandrīz nekādu rētu.

Kad Volfrats ieraudzīja durvīs prāvestu, viņa acis iemirdzējās priekā. «Labdien, kungs! Vai nē, es taču varu tagad jautāt: kā klājas manai Sapai?»

«Vēl dažas nedēļas, Volfrat, un tava sieva būs pavisam vesela.»

«Lai Dievs jums to atmaksā, mīļais kungs! Un mans zēns?»

«Tas ir kļuvis apaļš kā bumba. Un tas jau saprotams,» Indriķa kungs smaidīja, «viņš taču ir klostera maizē».

Dezertus, ar pūlēm apspiezdams savu satraukumu, piegāja pie sālsvīra gultas.

«Tikai tagad es jūs atkal pazīstu, patera kungs!» Volfrats trīcošā balsī sacīja. «Man jums jāizsaka liela pateicība. Ja jūs būtu trāpījuši zvēram kaut mirkli vēlāk, ar mani būtu bijis beigas.»

«Redzi, Volfrat,» Indriķa kungs viņu pārtrauca, «tāpēc tu arī varēsi savam glābējam izdarīt pakalpojumu! Paters Dezertus grib zināt, kā Gitli kļuvusi tava māsa. Pastāsti viņam to!»

«Labi! Sēžaties!»

Dezertus apsēdās pie gultas kādā krēslā un Volfrats iesāka:

«Jums jāzina, kungs, ka divdesmit otrajā gadā es kalpoju Zalcburgas arhibīskapa jātniekos un kāvos pie Ampfingas. Ienaidnieku pusē. Mani gan kremta, ka man jakauj un jādur paša tautieši. Bet ko es varēju darīt?

Zvērests paliek zvērests. Es izpildīju savu pienākumu kā īsts kareivis. Bet es nemaz nebiju noskumis, kad ķeizars uzvarēja un mūsējiem vakarā vajadzēja bēgt. Tad nevarēja vairs kavēties neviens. Bija jābēg arī tiem, kas negribēja bēgt. Mums bija jācīnās par mūsu dzīvībām kādas četras piecas dienas, apkārtni nepazina neviens, un bavāru jātnieki vajāja mūs kā velni. Es biju sapulcinājis ap sevi kādus četrdesmit mūsējos. Kādu nakti plosījās drausmīgs negaiss. Mēs nokļuvām kādā tirgus laukumā.»

«Kā šis tirgus laukums saucās?»

«Es nezinu. Bet es atceros, ka turpat pie kroga bija kāda baznīca. Tās abos galos bija torņi, jumts bija pavisam lēzens.»

«Tā ir bijusi draudzes baznīca!» Dezertus latīniski sacīja Indriķa kungam. «Divu stundu jājienā no manas pils.»

«Krogs bija kā piebāzts bēgļiem. Tur bija kādi trīssimt cilvēku. Tas bija tīrais posts, jo neviens nezināja ko iesākt, kur rast pārtiku? Viņu starpā atradās kāds barvedis no Zalcburgas, viņu sauca par Kleistu …»

«Kleists?» Dezertus nomurmināja; un latīniski pateica Indriķa kungam: «Tas vīrs kalpoja kādu mēnesi manos jātniekos. Man vajadzēja viņu aizdzīt, jo viņš mani apzaga.»

«Kleists uzlēca uz galda un kliedza: viņš zinot, kur varētu piepildīt maisus. Netālu no tirgus atrodoties kāda pils. Tā piederot kādam bruņiniekam, kas kopā ar Flambergu pie Ampfingas esot mūs kapājis kā pļāvējs tīrumā pļaujot labību. Nedaudzos pils aizsargātājus varēšot viegli pieveikt. Tiklīdz viņš to bija pateicis, izcēlās īsts elles troksnis, un lielais vairākums tūlīt bija ar mieru brukt virsū pilij. Daži gan tam pretojās. To starpā biju arī es. Bet tad visi nolēma: viņi atrodoties ienaidnieka zemē, un karš esot karš. Ja kāds vēl būtu pretojies, man šķiet, ka to būtu nosituši. Kleists lika pasniegt vīnu, un kad mums visiem bija iesilušas galvas, Kleistu izvēlēja par vadoni. Tad viņš arī izmantoja īsto brīdi. Vēl nakti mēs atstājām krogu un gājām cauri mežam, Kleists rādīja mums ceļu. Man tiešām jāsaka, ka man šī lieta nepatika. Bet tāds jau cilvēks ir! Kurp dodas simti, viņš. iet līdzi. Un vīns bija pavisam sagrozījis mūsu galvas. Man liekas, ka Kleists bija vienīgais, kas saprata ap ko lieta grozās. No meža mēs izkļuvam ta ap otro rīta stundu. Kad sasniedzām klaju laukumu, mūsu priekšā pacēlās melnie pils mūri.»

Dezertus spieda pie krūtīm rokas.

«Savaldies, Dītvald!» Indriķa kungs latīniski sacīja. «Šim vīram nav jāzina, cik ļoti tevi satrauc viņa stāsts.» Un, pievērsies Volfratam, viņš teica: «Stāsti tālāk!»

«Kleists pavēlēja apstāties. Mēs nedzirdējām ne mazākā troksnīša. Tad Kleists piegāja pie pils vaļņa un sauca vārtu sargu. Es nevarēju labi sadzirdēt, jo atrados pēdējo rindās. Bet man liekas, ka viņš vārtu sargam kliedza, ka atnesis no pilskunga kādu steidzīgu vēsti. Vai nu Kleistam bija zināma parole, vai arī vārtu sargs bija ļoti lētticīgs, to es nezinu, bet nebiju vēl labi atjēdzies, kad uzvelkamais tilts jau bija nolaists un sākās kaušanās. Atskanēja šausmu pilni kliedzieni, un kad es kopā ar pēdējiem nokļuvu pils pagalmā, nedaudzie bruņinieka kalpi jau gulēja savās asinīs, mūsējie bija ielauzuši visas durvis un meta logos degošas lāpas. Tad es kļuvu skaidrs. Es stāvēju kā pārakmeņojies un saķēru galvu. Mani pārņēma īstas šausmas. Būtu bijis labāk, ja mani kāds pie Ampfingas būtu nositis. Es gan nepakustināju ne pirksta, nepieliku nekur roku. Bet klāt es taču biju! Un visus pēdējos gadus, tiklīdz notika kaut kas ļauns, man pašam, vai maniem piederīgiem, man vienmēr ienāca prātā šī nakts un man bija jādomā: tagad tu saņem par visu to atmaksu!»

Volfrats apklusa un būdiņā iestājās klusums. Patera seja bija gluži bāla, un viņa acis raudzījās kā sastingušas.

«Kad no -jumtiem izšāvās liesmas, tad arī sādžas Iedzīvotāji pamanīja kas notiek, un sāka zvanīt trauksmi. No visas pils apkārtnes steidzās dzimtcilvēki, apbruņoti šķēpiem un iesmiem, spriguļiem un izkaptīm. Kautiņš sākās par jaunu. Bet kad es jau biju sasniedzis vārtus un gribēju doties projām, es izdzirdu kādas sievietes vaimanas. Es pacēlu galvu un ieraudzīju uz torņa balkona, kas jau bija apņemts liesmām, kādu jaunu, skaistu sievieti. Pie viņas stāvēja kāds zēns, bet rokās viņa turēja autiņos ievīstītu bērnu. «Jēzus Marija!» es iesaucos un steidzos pie torņa, jo biju pārliecināts, ka vēl varēšu uzskriet augšā un sniegt palīdzību. Bet tai pašā acumirklī kaut kas drausmīgi nobrīkšķēja. Sagāzās spāres un tornis sašķīda tūkstoš ugunīs un dzirkstelēs.»

Nodrebinādamies paters Dezertus aizsedza dūrēm acis.

«Vai ne tā, kungs? Tas tiešām liek cilvēkam nodrebēt!» Volfrats nomurmināja. «Es stāvēju tā, it kā man iekšā viss būtu sasalis. Kad es atjēdzos un pacēlu galvu — no nabaga sievietes un zēna nebija vairs ne vēsts, bet bērns savos autiņos bija aizķēries pie kāda smaila baļķa gala, kas rēgojas ārpus drupām un liesmām. Es nepiegriezu nekādas vērības karstumam un liesmām, bet pielēcu klāt un paņēmu mazo brēkuli rokās. Un man bija laime: es izkļuvu no sārta. Šai brīdī pie manis piesteidzās Kleists. «Dod šurp!» viņš kliedza, «tu taču dzirdi, ka bērns brēc pēc savas mātes.» Viņš gribēja man atņemt bērnu, bet es viņam tā triecu sejā dūri, ka viņš nogāzās kā vērsis. Pa to laiku radās iespaids, ka dzimtcilvēki gūst pār mūsējiem virsroku. Kleists atkal bija uzlēcis augšā un drāzās man virsū ar kailu šķēpu. Bet man nāca palīgā gadījums: pie manis pieskrēja kāds izbiedēts zirgs. Es sagrābu viņa krēpes, vienā lēcienā biju augšā un izdrāzos pa vārtiem kā vējš, caur kādiem divdesmit cilvēkiem!»

«Nav vairs ne mazāko šaubu!» Dezertus drebošā balsī iesaucās. Ar pūlēm sevi savaldīdams viņš latīniski teica: «Tā bija mana sieva! Tas ir mans bērns! Mans bērns!»

Sālsvīrs izbijies pavērās viņā un pēc tam kā jautādams paskatījās prāvestā.

«Stāsti tālāk, Volfrat!» Indriķa kungs sacīja.

«Es sēdēju satrakotajā zirgā kā varde uz dzirnavu rata, un tikai ciešāk piespiedu pie sevis bērnu. Zirgs devās arvien tālāk un tālāk, kamēr degošā pils pazuda nakts tumsā. Kad ausa diena, zirga spēki bija izsīkuši. Viņš uz brīdi apstājās un nokāra galvu. Bet tad viņš atkal sāka rikšot tālāk. Bērns bija aizmidzis, es turēju viņu uz rokām un nezināju ko iesākt. Es apkārtni nepazinu, bet sādžās es nedrīkstēju iegriezties. Man likās, ka visai pasaulei jau zināms, kas šonakt noticis. Tā es jāju arvien tālāk un tālāk un domāju tikai vienu: taisies pēc iespējas tālāk prom no šejienes! Ap pusdienas laiku es biju piejājis pie kādas vientuļas mājas, kas atradās mežā. No kādas meičas es izlūdzos drusciņ piena bērnam. Tā es jāju tik ilgi, kamēr naktī sasniedzu kādu upi, un pēc tam tirgu. Tad es sāku sajēgt, kur atrodos: tā bija Vila upe, un tirgu sauca Veldenu. No turienes nebija vairs pilnas trīs stundas līdz manai dzimtajai sādžai. Un kā gan es būtu varējis doties tālāk pa citu ceļu! Es jāju un jāju, kamēr nokļuvu mājās. Es ieliku bērnu savas mātes rokas. Bet es viņiem neteicu, kā es esmu ticis pie bērna. Man bija kauns no mātes un tēva. Es taču tomēr biju bijis tur klāt.»

Volfrats gandrīz vairs nevarēja parunāt. Viņš bija tik nespēcīgs, ka viņa balss sāka drebēt.

«Nākošā naktī es atkal devos projām, bet karavīra dzīve man bija apriebusi. Es salīgu kādā muižā par plostnieku. Mani gan pastāvīgi mocīja sirdsapziņas pārmetumi, ka es bērnam esmu laupījis viņa vārdu un kārtu, bet es baidījos par to runāt un taujāt. Ja es būtu pateicis kaut ko lieku, tad jau man būtu klājies slikti. Un savu dzīvību iau mīl visi. Un kad es pēc tam atkal atgriezos mājās un redzēju, kā mana māte iemīlējusi mazo bērnu, es nepavisam vairs nevarēju par to runāt un nodomāju: lai viss Dieva vārdā iet savu ceļu!»

«Un nekad,» Dezertus jautāja, «nekad vairs tu nekā nedzirdēji par šo drausmīgo nakti? Neuzzināji tās pils nosaukumu?»

Volfrats pakratīja galvu.

«Bet tu taču vēl atceries, kāda šī pils izskatījās?»

Likās, ka Volfrats cenšas kaut ko atcerēties.

«Ak tu kungs, tā izskatījās kā vispār šādas pilis izskatās. Tornis un mūri, plašs pagalms un milzīga ēka!» viņš vārgā, tikko saprotamā balsī atbildēja. «Bet tomēr, kungs, kaut ko es atceros. Virs vārtiem un virs torņa durvīm atradās kāds ģerbonis.»

«Stāsti, Volfrat, stāsti!» Dezertus uzbudināts mudināja.

Volfrats kaut ko šļupstēja; nevareja vairs saprast, ko viņš teica: uzbudinājums bija viņam laupījis visus spēkus, viņš bija tuvu nesamaņai.

«Runā, Volfrat, runā!»

Cīnīdamies ar nesamaņu, Volfrats izdvesa: «Ģerbonis … bija . . . balts vanags … uz zila fona.»

«Manas cilts ģerbonis!» Dezertus iekliedzās. Viņš piecēlās, aizklāja rokām seju, izstreipuļoja ārā, it kā šaurā telpa viņu smacētu, un noslīga būdiņas priekšā uz sola.

Indriķa kungs steidzās viņam pakaļ. Tai pašā acumirklī krastā piebrauca laiva ar diviem laiviniekiem un jātnieku.

«Dītvald, saņemies!» prāvests čukstēja. «Šurp nāk cilvēki!» Viņš gāja karakalpam pretī. «Ko tu meklē?»

«Indriķi fon Incinga kungu, prāvestu.»

«Kas tu tāds esi?»

«Zalcburgas dzimtcilvēks. Doma māsu priekšniece sūta jums šo vēsti.» Viņš pasniedza prāvestam aizzīmogotu pergamentu.

Indriķa kungs sāka lasīt; viņš nemaz nenobijās; viņš tikai pasmaidīja. «Vari griezties atpakaļ!» viņš sacīja ziņnesim. «Klosterī tevi atalgos un dos ēst.» Kalps aizgāja atpakaļ uz krastmalu. Indriķa kungs gaidīja, kamēr laivu atgrūda no krasta, un pēc tam pievērsās pateram Dezertus. «Vai tu gribi izlasīt, Dītvald? Ziņojumu par tavu bērnu!»

Paters aši tvēra pēc pergamenta un atlocīja to. Viņš. nobālēja. «Mans bērns? Aizbēdzis no klostera?»

«Aizbēdzis? Kāpēc lietot tik augstu stilu?» Indriķa kungs smaidīdams sacīja. «Saki labāk: aizskrējis!»

Dezertus saķēra prāvesta roku. «Kungs! Es jūs lūdzu! Griezīsimies tūlīt atpakaļ! Ezera sādžā stāv mūsu zirgi. Jāsim tūlīt uz Zalcburgu.»

«Uz Zalcburgu? Nē, Dītvald, man zināms tuvāks ceļš pie tava bērna. Dosimies Sarkanajā augstienē.»

Dezertus nobijās.

«Tātad jūs domājat… nē, nē! Tas nav iespējams! Vienā naktī šis maigais bērns būtu veicis ceļu, kurā būtu izsīkuši rūdīta vīra spēki?»

«Omnia vincit amor!» Indriķa kungs smaidīja. «Nāc, Dītvald!»

Dezertus klusēdams sekoja prāvestam, kas gāja uz ezermalu. Kāds kalps atnesa divas kalnu nūjas, vienkoci iegrūda ūdenī, viņi ātri pārcēlās pār šauro līci un abi devās pa saulaino kalnu mežu augšup.

Paters Dezertus nepacietīgi steidzās pa priešu.

Indriķa kungs smiedamies uzsauca viņam: «Dītvald, vai nebūtu labāk, ja tu ietu aiz manis? Tev jāzina, ka es gribu nokļūt augšā ar veselām plaušām.»

XXVII

Šajā rītā Haimo bija atstājis mednieka būdiņu jau pirms dienas gaismas, lai apstaigātu savas meža apgaitas robežas. Funtena ezera tuvumā viņš satika mednieku Renotu, kas dzīvoja pie Zaļā ezera. Viņi nosēdēja kādu stundu stāvo klinšu sienu ēnā: gaviles un prieks blakus grūtsirdībai.

«Vai tu nekad neesi redzējis manu Gundu?» Renots jautāja.

Haimo pakratīja galvu.

«Jau divus gadus esmu noskrējies pēc viņas. Beidzot, pēdējā pilnā mēneša laikā, es aizkūlos līdz pašam Funtenas ezeram un izdzirdu ganībās lopu zvārgulīšus. Pagaid, es nodomāju: jāapskatās, kādu ganu meitu tagad saimnieks uzsūtījis. Es pieeju pie būdiņas un, pavēris durvis, ieraugu savā priekšā Gundu. Aiz prieka es tā uzlēcu gaisā, ka sadauzīju pie durvīm savu smadzeņu kasti. Bet tagad — tā tik ir vasara! Katru dienu debess sūta jaunus priekus. Tu taču arī pats zināsi: nekas taču nav jaukāks, kā divu jaunu siržu draudzība. Un tagad es nelaidīšu vairs viņu vaļā. Kāzām jānotiek pirms nākošā pavasara. Un kristībām arī! Juhu-ū!»

Gaviļu sauciens atbalsojās visās klinšu sienās.

Renots smaidīdams pavērās Haimo sejā. Viņa smiekli pēkšņi apklusa un viņš nobijies jautāja: «Puisi, kas tev kaiš?»

Haimo uzšāvās augšā un pakratīja galvu; runāt viņš nevarēja.

«Runā taču, kas ar tevi noticis?»

Haimo klusēdams atsveicinājās un aizgāja savu ceļu.

Renots pārsteigts noraudzījās viņam pakaļ. «Man šķiet, ka viņa sirdi būs salauzusi mīla.»

Kad Haimo bija sasniedzis mežmalu, viņš izdzirda mednieku klinšu pakājē dziedam:

«Jau pagājusi ziema, No ziediem žilbst man skats. Šķiet, atnācis bij ciemā Pie manis skaistums pats. Man sirdi ielīksmo, Kad sveicu mīļāko: Vai mana tu? Nē, tava es: Bez ķildas nav uz pasaules.

' Jo ho!

Jo ho!

Tik balts ka maziņš sermulīts Ik pirkstiņš šķiet man ļoti glīts. Ak mīļā, un tavs augumiņš, Cik slaidi noaudzis ir viņš!

Jo ho!

Jo ho! Tas sirdi ielīksmo!»

Gaviļu pilnā balss sen jau bija apklususi, bet Haimo ausīs vēl arvien kā rūgts izsmiekls skanēja: «Jo ho, joho! Tas sirdi ielīksmo!»

Viņš bija sasniedzis Lautales sienu, pār kuras stāvo krauju gāja šaura taka. Mednieka kurpes izkustināja vienu otru akmeni, kas dārdēdami gāzās bezdibenī; iekaisušām acīm Haimo raudzījās tiem pakaļ; viņš varēja izsekot akmeņu lēcieniem tik ilgi, kamēr tie ezera tuvumā apstājās smiltīs.

«Tur apakšā visi rod savu mieru! Visi!»

Tagad viņš ar nolūku izkustināja vienu akmeni pēc otra un klausījās kā troksnis, kas, tiem veļoties, sākumā bija tik liels, kļuva arvien mazāks un mazāks. Viņam likās, ka akmeņi viņam teiktu: «Tā tu varētu apklusināt arī savas sirdssāpes. Svied tās lejā! Guļot lejā tās apklusīs uz mūžīgiem laikiem.»

Viņš pieķērās pie kādas izrobotas klints un paliecās uz priekšu tā, ka viss viņa ķermenis pārkārās kraujai. Iedrupušās klinšu sienu šķautnes izskatījās kā neskaitāms akmens roku bars, kas stiepās pēc viņa. Un reibīgajā dziļumā gulēja ezers kā liela apaļa acs; tā skatījās viņā un šai skatienā bija lasāms: «Es redzu tevi. Nāc tikai! Skaties, es jau gaidu.»

Haimo liecās arvien tālāk, pār viņa locekļiem pārskrēja trīsas, viņa ceļi sāka drebēt, tās rokas pirksti, ar kuru viņš turējās pie klints roba, sāka jau raustīties, it kā gribētu vērties vaļā.

Šai acumirklī atplūda maigas, lidojošas skaņas. Bartolomeja būdiņas zvans aicināja uz rīta dievkalpojumu.

Haimo nobālēja un saslējās, viņš pārvilka pierei roku, it kā gribētu aizdzīt kādu ļaunu sapni. Viņš dziļi atvilka elpu, pārkrustījās un satraukts steidzās augšup. Likās, ka viņam kļuva labāk tikai tad, kad viņš bija sasniedzis kalnu mežu, kura galotnēs jau mirdzēja pirmie uzlēcošās saules stari.

Jau no tālienes viņš izdzirdēja ganāmpulku maurošanu.

«Kas gan ar lopiņiem noticis?» viņš pats sev jautāja. «Varbūt viņi jūt, ka ganu meitas nav šeit,» viņš nodomāja. «Viņa laikarn būs nogājusi lejā, klostera sādžā, lai piedalītos svinīgajā procesijā. Bet tas taču viņai bija jāpasaka ganam.» Vakar Haimo kādas simts reizes, gan kalnos, gan ganībās, gan kalna mežā, bija dzirdējis gana kliedzienus: «Zanzaā! Hoidooh!»

Nogājis ganībās Haimo ieraudzīja govis nemierīgi staigājam ap kluso būdiņu, viņas mauroja un dauzīja astēm. Viņu tesmeņi bija par daudz piebrieduši. Lopi cieta sāpes; tos dedzināja piena pārpilnība. Tā ka mednieks tuvojās būdiņai, govis nāca viņam pretim, izstiepa kaklus, un kāda Raibaļa nolaizīja ar savu aso mēli viņa roku. Viņš tai viegli pakasīja pieri, un viņa, skandinādama zvārgulīti, skrēja viņam pakaļ līdz pašai būdiņai.

Viņš iegāja iekšā. Būdiņa bija tukša. «Zanza!» viņš iesaucās. Atbildes nebija. Viņš pieslēja kalnu kūju pie sienas, noņēma šaujamo stopu un apsēdās uz pavarda malas. Pelnos vēl gulēja kvēlojošas ogles. Viņš sarausa tās čupiņā, salika virsū skaidas un sāka pūst. Virs skaidām parādījās liesmu mēles, tās sāka sprakšķēt, un sprēgāt, un kad uguns jau bija pietiekoši liela, Haimo, iegrimis domās, sāka likt virsū vienu malkas šķilu pēc otras.

Viņš nedzirdēja ne govju maurošanu, ne zvārgulīšu skaņas — viņa ausīs pastāvīgi dūca: «Jo ho, jo ho! Tas sirdi ielīksmo!»

Tālumā, ganu būdiņā, pie Funtena ezera, arī tagad, droši vien, iedegās pavardā uguns, un Renots sēdēja pie savas Gundas, apkampa viņu, piespieda pie krūtīm un smējās: «Tik balts kā maziņš sermulīts, ik pirkstiņš šķiet man ļoti glīts …»

Haimo aizsedza acis, likās, ka viņš gribētu aizdzīt ainu, kas ar savu gaviļu pilno prieku viņu mocīja un izzoboja, smējās par viņa neciešamajām sāpēm, par viņa tvīkstošajām ilgām.

Pilnīgi iegrimis sevī viņš sēdēja un nedzirdēja, kā govis, skandinādamas zvārgulīšus, saspiedās kopā; viņš nemanīja, ka piepeši apklusa viņu skaļā maurošana; viņš nedzirdēja, ka būdiņai tuvojās steidzīgi soļi; viņam tikai likās, ka piepeši durvis būtu satumsušas. Viņš pavēra savas gurdās acis. Likās, ka viņu būtu ķēris zibens. Viņš uzšāvās augšā, iekliedzās un izstiepa rokas, tad atkal palika kā pārakmeņojies stāvam. Vai tā bija īstenība vai sapnis? Vai tiešām tā bija viņa, kas stāvēja viņa priekšā pie durvīm galīgi noputējusi, baltos lindrakos, kuru noskrandušās malas apņēma kailās, krūmos saplosītās kājas, baltu mētelīti ap šaurajiem pleciem; ap kaklu apvītiem vaļējiem matiem, nogurušiem vaibstiem, bet tomēr smaidošu muti un starojošām acīm?

Tad notrīsēja viņas lūpas. «Haimo!» viņa čukstēja.

«Gitli!» viņš iekliedzās. Un viņi steidzās viens otram pretī, viņu lūpas sastapās, drebošām rokām viņi apkampa viens otru tik cieši, it kā nekad vairs negribētu šķirties.

«Haimo!» «Gitli!»

Tas bija viss, ko viņi nebeidzamo skūpstu pārtraukumos varēja pateikt.

Likās, ka laime, kas tik piepeši bija nākusi pār viņiem, bija tik liela, ka viņu vājie pleci to nevarēja vairs nest, tāpēc viņi noslīga uz pavarda malas. Gitli glāstīja abām rokām Haimo seju un čukstēja: «Haimo? Tagad taču tu vairs nemirsi?»

«Vai es miršu? Aiz prieka!» tālāko atkal noslāpēja karsts skūpsts.

Zanza stāvēja durvīs sažņaugtām dūrēm un baltu kā kaļķis seju. Viņa nevarēja skatīties šai reibīgaja laimē. Viņa skarbi iesmējās, apgriezās un kā prātu zaudējusi aizskrēja uz ganībām, sita ar dūrēm pa pieri un kliedza: «Vai pasaulē ir vēl tāds nelga, kāda esmu es! Man viņu šonakt vajadzēja nosist! Iegrūst ūdenī! Un es pati atvedu viņu šurp! Tāda muļķe! Tāda es esmu muļķe!»

Viņa nokrita zem kādas vientuļas priedes, ieķērās ar nagiem zālē un šņukstēja.

Tad viņa atkal uzlēca augšā. «Šeit augšā es nepalikšu nevienas stundas!» Iekaisušām acīm viņa vēroja ganības un aizsmakušā balsī kliedza: «Juri! Juri!» Viņas kliedziens atbalsojās, bet atbildes viņa nesaņēma. Kādu brīdi viņa gaidīja. Tad viņa atkārtoja savu saucienu. Viss palika klusu. Tikai govis maurodamas steidzās viņai pretim. «Man viena alga! Lai aiziet bojā viss, lopi un viss pārējais! Es nepalikšu un nepalikšu šeit!»

Viņa devās uz takas pusi. Govis skrēja viņai pakaļ. Ar akmeņiem viņa dzina lopus atpakaļ. Vietā, kur taka iegriezās mežā, viņa apstājās un, dusmīgi iesmiedamās, vēlreiz atskatījās uz būdu. «Kāda es esmu muļķe!» Atkal un atkal viņa smējās iedama pa taku lejup.

Tā viņa gāja kādu stundu, un pēc tam, galīgi nogurusi, apsēdās uz kāda liela akmens. Viņas spēki bija izsīkuši divās negulētās un nostaigātās naktīs. Te viņa raudāja, te atkal smējās. Bet ilgi viņa nevarēja nosēdēt. Skrienot tālāk viņa paķēra kādu sausu zaru un nikni kapāja katru zaļumiņu, kas tikai gadījās ceļā.

Viņa jau bija dziļi mežā. Piepeši viņa izdzirda saucienus, kurus pa daļai noslāpēja tuvā kalnu strauta dobjā čala.

«Zanza! Zanza! Hoidoooh!»

Tā bija mežonīgi ķērcoša, baiļu pilna balss.

Viņa apstājās un sāka klausīties. Viņa izdzirda to atkal, bet tagad jau drusku tuvāk:

«Zanza! Zanza! Hoidoooh!»

«Liekas, ka viņš mani meklē? Muļķis!» viņa izgrūda caur zobiem. Tā kā sauciens atskanēja atkal, viņa pietvīka un savilka dūres. «Tas! Tas ir pie visa vainīgs! Ja viņš būtu licis mednieku mierā, Haimo nebūtu atnācis pie manis, man nebūtu jākautrējas un jākaunas no viņa.

viņš nebūtu ar mani runājis, viņa bēdas nebūtu tā sagrābušas manu dvēseli, es nebūtu skrējusi uz Zalcburgu,. man nebūtu tagad tādu dusmu uz sevi, ka es pati varētu sevi saplosīt. Tas! Tas ir pie visa vainīgs!» Tā viņā kaut kas kliedza; viņa atcerējās visus Jura pārkāpumusun tie viņu vēl vairāk saniknoja; tikai viena lieta viņai neienāca prātā: stunda, kad viņa Lieldienu rotaļu un deju laikā bija izvilkusi šo visu nicināto cilvēku no tumšā kakta un, ņirgādamās par viņu un sevi, bija ar to dejojusi.

Tagad viņš parādījās takas līkumā, viņš skrēja smagi elsodams, pietvīkušiem vaigiem, kā ārprātā izvalbītām acīm. Starp Zanzu un Juri atradās platā kalnu strauta gultne, pa kuru tagad plūda nevaldāma straume.

«Zanza-ā …» Kliedziens apklusa. Juris bija ieraudzījis siernieci. Viņš iegavilējās, raudāja un smējās, atskrējās, atspērās uz garās kalnu kūjas, pārlēca pāri strautam, nokrita ceļos, atkal piecēlās, aizsvieda kūju un apkampa abām rokām Zanzu.

Dusmās ieķērkdamās viņa abām dūrēm iesita Jura sviedriem klātajā sejā. Kad viņš pēc tam nolaida rokas, viņa tam iesita pa krūtīm tā, ka tas atstreipuļoja un iegāzās ūdenī. Viņš gribēja piecelties, bet to aizrāva kāds spēcīgs vilnis. Viņš apgriezās, apmeta kūleni, pazuda ūdenī un pēc tam pa daļai atkal iznira.

«Jēzus, Marija! Juri!» Zanza kliedza. Viņa piesteidzās pie stāvā krasta; viņai izdevās sagrābt slīkstošā roku, ar otru tas pieķērās viņas svārkiem. Viņam atkal gāzās pāri viļņi un nospieda viņu apakšā. Nāves bailēs kliegdama, Zanza gribēja atbrīvoties no viņa rokām. Kamēr viņa pēdējiem, pagurušajiem spēkiem cīnījās, irdenā zeme zem viņas kājām nogruva, un viņa, ar seju pa priekšu, iegāzās kalnu strautā.

Vilnis gāzās pār vilni, viens dzina otru, kaislīgā steigā un nevaldāmā niknumā. Čalai cauri dzirdēja akmeņu dārdoņu, kurus kalnu strauts vēla pa savu gultni. Tas gāzās pāri stāvām nogāzēm, trakoja caur akmeņiem, pāri nolauztiem kokiem un pazuda kādā tik šaurā un dziļā aizā, ka debess tur bija redzama kā šaura zila lenta, bet aizas dibenā viss izskatījās pelēks un bezkrāsains, baltas bija tikai sakultās putas. Aizā urdzēja sīkas avotu strūkliņas un likās, ka brīvi krītošās gaišās lāses gribētu paņemt šai tumsā līdzi vismaz kādu saules gaismas puteklīti.

No tumšās aizas kalnu strauts krākdams gāzās plašākā gultnē. Krastmalas k]uva lēzenākas un izplētās. Pār klinšu kraujām nokarājās ziedoši krūmi, un vērsa savus zarus zilajās debesīs. Akmeņi, gar kuriem kalnu strauts devās tālāk, bija apauguši raibām sūnām un iekļauti kuplu kārklu krūmājos; viļņi spēlējās ar ūdenī noliektajiem zariem, un beidzot rāmi un mierīgi ieplūda klusajā, saulainajā ezerā.

No Bartolomeja būdas puses lēni peldēja kāda neveidīga, nelielu kļavu un ciedru kluču piekrauta laiviņa. To airēja kāds vecāks vīrs. Laivas priekšgalā sēdēja koktēlnieks Ulrihs. Viņš veda savai darbnīcai materiālus. Rokā viņam bija kāds koka klucītis, kuru tas rūpīgi apstrādāja ar nazi. Viņa roka bija veikla un droša, pēc katra grieziena arvien skaidrāk veidojās kāda jaunavas galva.

Beidzot vecais vīrs teica: «Ulrih? Kas tur ūdenī guļ?»

«Kur, tēt?»

«Kur iegažas kalnu strauts.»

Ulrihs aizlika saulei priekšā roku.

«Jā, tagad arī es redzu.»

«Liekas, ka ūdenī gulētu drēbes.»

«Varbūt kāds tās būs pazaudējis. Brauc turp, tēt!» Ulrihs iebāza pusgatavo tēlu un nazi kabatā un piecēlās.

Vecais vīrs pagrieza laivu un airēja uz krasta pusi.

«Mans Dievs, tēt!» Ulrihs nomurmināja, «te būs notikusi kāda nelaime! Tā ir kāda sieviete. Ak tu mīļais debesu tēvs! Kas gan te būs atgadījies?»

Viņi piebrauca tuvāk. Kalnu strauta viļņi bija izskalojuši līķi sēklī, tas bija labi saskatāms, drēbes un bālās rokas gulēja virs ūdens.

Ulriha acis sastinga, viņa seja kļuva pavisam bāla; viņš izlēca no laiviņas un sagrāba savās rokās nedzīvo ķermeni. «Tēt, paskaties, tikai paskaties! Tā taču ir Zanza!» Tad viņš apklusa. Stingām acīm viņš raudzījās līķī; no matiem lāsēja ūdens, galva ar aizvērtajām acīm un bālajām lūpām bija atkārusies atpakaļ. Cauri ņieburam un zem atraisītajām bizēm sūcās mazas asins lāsītes. Seja nebija bojāta; spīts un nevaldāmu kaislību vietā nāve bija iezīmējusi dziļu mieru.

Ulrihs streipuļodams brida krastā, pie katra soļa smagi elsodams zem smagās nastas.

«Tāda nelaime!» vecais vaimanāja. «Nabaga radījums! Tik jauna, dzīvesprieka pilna meiča! Ulrih, paliec pie viņas! Es braukšu un steigšos uz sādžu.» Viņš jau bija pagriezis laivu un aši airēja pāri ezeram.

Ulrihs nosēdās pie kāda akmens. Abām rokām viņš

spieda nedzīvo ķermeni pie savas krūts, it kā gribētu ar savu dzīvo siltumu pārvarēt nāves stingo aukstumu.

Viņš to jau bija mīlējis kā bērnu. Viņa pati nekad nebija piegriezusi viņam vērības. Bet viņa sirds pacietīgi gaidīja un cerēja. Kad viņš sēdēja savā darbnīcā un strādāja, viņam vienmēr tēlojās sapnis, kam kādreiz bija jāpiepildās: viņš turēja to savos skāvienos un drīkstēja skūpstīt un glāstīt.

Tagad viņa sapnis bija piepildījies. Tagad tā gulēja viņa rokās. Viņš kautrīgi nolieca galvu un noskūpstīja viņas aukstās lūpas. Viņa nepretojās un nevairījās.

«Mans dārgums!» Viņa roka drebēja, atbrīvojot viņas bālo seju no asiņainajiem matiem. «Un ja es dzīvošu kaut simts gadu, es palikšu tev uzticīgs! Jā, tā tas būs!»

Viņš noguldīja to ziedošā pļavā, sakārtoja viņas matus un palika zem viņas galvas savu silto jaku kā spilvenu. No tuvākās klints viņš atnesa alpu rožu ziedus un ielika tos viņas rokās.

Nometies ceļos viņš noskaitīja lūgsnu. Tad viņš nosēdās nedzīvajai meičai blakus un izņēma no kabatas koka galviņu un nazi. Pirms katra grieziena viņš ilgi raudzījās mierīgajā, baltajā sejā.

Tā pagāja divas stundas. Tad piebrauca laiva ar ļaudīm; to starpā bija arī Egļu saimnieks. Kāpjot krastā viņa ceļa ļodzījās, diviem vīriem vajadzēja viņu atbalstīt.

XXVIII

«Kur gan palikusi Zanza?»

Tā viņi bieži viens otram jautāja, atģizdamies no saviem klusajiem laimes sapņiem.

«Kur gan palikusi Zanza?»

Viņi izgāja būdiņas priekšā un, vērdamies gan pret ganībām, gan pret kalnu mežu, sauca Zanzas vārdu. Bet viss palika klusu.

«Tu redzēsi, viņa nenāks. Un, man šķiet, es zinu kādēļ nē!» Haimo čukstēja.

Gitli kā jautādama pavērās viņā; tad viņa pakratīja galvu. «Viņa būs nogurusi un tagad kādā klusā stūrītī guļ.»

«Tu domā?» viņš sacīja. «Bet tu taču pati arī būsi nogurusi, vai ne tā?»

225

«Nepavisam nē! Man šķiet, ka es esmu nogulējusi tūkstoš gadu, un tagad piepeši esmu uzmodusies, pie kam

15 — 222

pa to laiku viss ir kļuvis citādi, un ari es pati esmu pārvērtusies!»

«Ko? Tu esi pārvērtusies? Tas ir jauki, tad jau man tagad būs divas mīļas meitenes. Es tikai nezinu, kuru es mīlu vairāk: to, kāda tu kādreiz biji vai to, kāda tu tagad esi.» Haimo jokoja un gribēja viņu apkampt. Viņa ieskrēja būdiņā un neļāva viņam sekot. Viņam esot jāsēžot uz sola un jāgaidot. Nekādā ziņā viņš nedrīkstot nākt iekšā, pirms viņa saukšot.

Jau pēc dažām minūtēm viņš jautāja: «Vai es vēl nedrīkstu iet iekšā?»

Tad viņš nomierinājās un pacietīgi gaidīja, starojošām acīm raudzīdamies debess zilgmē un klausīdamies mazākajā troksnītī, kas nāca no būdiņas.

Beidzot viņa smiedamās iznāca ārā. Viņš iepleta acis un pēc tam laimē smaidīdams sasita rokas. Viņi smējās abi divi. «Es drusciņ parakņājos Zanzas lādē. Vai tu domā, ka viņa tādēļ dusmosies? Es domāju, ka nē? Viņa jau visu laiku zobojās par manu muļķīgo tērpu. Nu, kā es tagad izskatos?» Viņa pacēla rokas un apgriezās. Viņš nemaz nevarēja beigt smieties. Un Gitli tiešām izskatījās pavisam jocīga. Baltais, līdz kaklam noslēgtais krekls un īsie svārki viņai vēl daudz maz piestāvēja. Bet melnajā ņieburā būtu telpas divām tikpat slaidām meitenēm, kāda bija viņa, un neveidīgajās kurpēs viņa atgādināja zvirbuli vistu kurvī. «Nu, kā es izskatos?»

«Bet ļoti jauki! Ļoti mīļi!» Viņš to apkampa abām rokām un novilka sev blakus uz sola. «Tā tiešām bija prātīga doma. Pirms tam man gandrīz bija bailes tev pieskārties.»

Kādā mērā bija augusi viņa drosme, to Gitli izjuta pēc kaislīgā skūpsta, kādu viņš uzspieda uz viņas trīcošajām lūpām.

Tā viņi sēdēja saulītē, te klusi nododamies savas laimes sapņiem, te atkal jautri tērzēdami. Visi izteiktie vārdi, visas izdomātās domas grozījās tikai ap šo svētlaimes pilno acumirkli. Viņi nejautāja, kas bijis pirms ršīs dienas, nejautāja, kas būs pēc šīs dienas. Debess viņiem bija dāvājusi šo svētlaimes stundu, un viņi priecājās par to kā divi laimīgie, kas pieder viens otram tāpēc, ka mīļais Dievs viņus vienu otram radījis. Viņu laime bija tikpat klusa un nešaubīga, kāda ir puķei, kad tā paver savu ziedu siltajai gaismai un tomēr nejautā, kas ielicis viņas sēklu zemē, vai arī —, kas viņu nākošā stundā noplūks. Tā zied un priecājas.

Beidzot Gitli atbrīvojās no mednieka skāvieniem. Viņas vaigi ziedēja kā divas rozes. Drebošām rokām viņa atbīdīja no pieres matus.

«Skaties, Haimo, saule jau pusdienā. Vai tev nemaz negribas ēst?»

Viņš smiedamies pakratīja galvu.

«Bet man gan!» viņa klusi sacīja.

Viņš izbijies uzlēca augšā. «Tad nāc, mīļā, nāc! Gan jau būdiņā kaut kas atradīsies. Un Zanza jau to atļaus.»

«Bet kur viņa tik ilgi paliek? Mani gandrīz pārņem bailes, un man taču viņai tā jāpateicas! Bet kad viņa ieradīsies, tad nu gan mums jābūt pret viņu mīļiem. Viņa taču mums izdarījusi tik daudz laba.»

Haimo pamāja galvu. Tad viņi iegāja būdiņā. Miltu, sāls un sviesta bija īsta pārpilnība. Bet kad Gitli gribēja rīkoties pie pavarda ar uguni, Haimo satvēra viņas rokas. «Nē, mīļā, šodien tu nedrīksti strādāt, šodien atļauj man rūpēties par visu. Tad tu redzēsi, ko es tev uzvārīšu! Bet tu,» viņš to paņēma uz rokām un maigi ielika siena gultā, «tu pa to laiku mazliet atpūties! Tā, mīļā! Tā tev ir labi, vai nē?»

Sākumā viņa mazliet izbijās, bet tad smaidīdama padevās viņa rīcībai un, iegrimdama mīkstajā, smaržīgajā sienā, apķērās viņam ap kaklu, pievilkdama viņa seju pie saviem karstajiem vaigiem. «Mēs taču nekad vairs nešķirsimies, Haimo, vai ne tā?»

«Nekad, Gitli, nekad, nekad!»

Kādu brīdi viņš sēdēja uz gultas malas. Klusēdami viņi turēja viens otra rokas. Piepeši viņš uzlēca augšā. «Bet tagad man jāstrādā, citādi tu man vēl nomirsi badā, tu mana nabaga mazā meiča!»

Viņa salika rokas un uzlika uz tām savu vaigu, ieritinājās smaržīgajā sienā un caur puspievērtajiem plakstiņiem pateicīgām, maigām acīm sekoja visām Haimo kustībām, kad viņš, noliecies pie pavarda, kārtoja uguni. Viņas dziļā elpa plūda pār viegli atvērtajām lūpām. Viņai bija tik labi! Viņa nevēlējās nekā vairāk, ka tikai vienmēr tā gulēt, atdusēties un just sirdī patīkamo, silto apziņu: tavu mieru sargā uzticīga mīla, par tevi gādā un rūpējas uzticīgs cilvēks.

15*

227

Haimo smaidīja un bieži māja viņai ar galvu. Viņš staigāja uz pirkstu galiem un, nesdams visu vajadzīgo, centās būt pavisam kluss. Pavardā sprakšķēja skaidas, liesmu mēles klusi šņāca, caur lubīšu jumta šķirbām ieplūda zeltainie saules stari, dūmi, kas spraucās cauri

nokvēpušajām sienām un jumtam, apņēma visus baļķus kā zilgana migla.

Gitli melnās acu skropstas slīga arvien zemāk, nemanot viņas sapņi pārgāja dziļā miegā.

Haimo pārtrauca darbu: ēdiens būtu bijis gatavs pēc stundas ceturkšņa, un tad viņam būtu jāmodina Gitli. Bet viņš labi redzēja, cik nepieciešams viņai bija miegs. Viņš klusi nolika pie gultas malkas šķilu, apsēdās, aptvēra rokām ceļus; atspieda galvu pie gultas malas un rudzījās gulētājas sejā.

Viņa guiēja nekustēdamās; tikai reizi notrīsēja viņas lūpas, it kā viņa sapņos kaut ko runātu; tad noraustījās arī skropstas, kas apēnoja viegli piesarkušos vaigus; elpas vilcieni cilāja viņas jaunavīgās krūtis, kuras apsedza baltais audekls. Haimo izstiepa rokas — likās, ka viņš gribētu uzlēkt, izraut viņu no miega un spiest pie savas krūts. Bet tūlīt viņš atkal klusi apsēdās, lai netraucētu gulošo.

Pagāja daudz klusu stundu.

Beidzot Haimo piecēlās un piegāja pie pavarda; viņš bija pārliecināts, ka Gitli drīz modīsies. Lai tad viņai nebūtu jāgaida. Kad uz pannas sāka čurkstēt sviests, Gitli sakustējās, atvēra acis, pasmaidīja — un atkal aizmiga.

Haimo izpildīja savus virēja pienākumus ļoti rūpīgi. Viņam aiz uzbudinājuma drebēja rokas, ka tikai maltīte izdotos. Bet to nogaršojis viņš jutās gluži apmierināts ar savu darbu. Likdams pannu otrreiz uz uguns, viņš sāka pusbalsī dziedāt:

«Jau pagājusi ziema,

No ziediem žilbst man skats.

Šķiet, atnācis bij ciemā

Pie manis skaistums pats.»

Viņa dziesma kļuva arvien spēcīgāka un beidzās ar skaņām gavilēm:

«Jo ho, jo ho!

Tas sirdi ielīksmo!»

Tagad viņam nebija vairs Gitli jāmodina; viņa sēdēja sienā, starojošām acīm noraudzījās viņā un izstiepa savas rokas.

Viņš pacēla to gaisā kā spalviņu un sāka griezties riņķī. Smiedamas viņa spārdījās kājām. Bet zemē viņa vairs netika; viņa sēdēja Haimo klēpī un pati nezināja, kā tas noticis. Ar vienu roku viņš piespieda viņu sev klāt, ar otru pievilka pannu. Un tā kā būdiņā bija tikai viena vienīga koka karote, tad Gitli bija jāsamierinās, ka Haimo viņu ēdināja. Viņa gan mazliet pretojās, bet ari tikai tādēļ, lai paildzinātu baudu, kādu sagādāja šāda maltīte. Un kā viņa slavēja ēdienu! Haimo sāka pat lepoties ar savu virēja mākslu.

«Jā,» viņa teica, «to tiešām var ēst! Vai tu zini, tur,» viņa pamāja galvu, norādīdama uz Zalcburgu, uz doma māsu mājokļa pusi, «tur man bija jāēd tādas lietas, ka mati cēlās stāvus. Tiem kungu cilvēkiem gan ir pavisam savāda garša! Es to vienkārši nesaprotu.»

Viņš smējās un sniedza viņai atkal pilnu karoti.

«Nē, nē! Šī karote jāstrebj tev!» viņa rājās, uzmanīgi sekodama, lai ēdiens tiktu sadalīts vienādi: viena karote viņai, otra viņam — un, lai labāk varētu atcerēties — pa starpām skūpsts.

Kad panna bija iztukšota, viņa nobijusies iesaucās:

«Tā, tas tik ir jauki! Zanzai mēs neesam atstājuši neko. Bet kas tad tas! Viņas vēl nav! Nāc, iesim paskatīties, kur viņa varētu būt.» Viņa izskrēja ārā un sāka skaļi kliegt: «Zanza, Zanza!» Visapkārt dzirdēja tikai govju dobjo maurošanu un zvārgulīšu šķindoņu. Kad pienāca Haimo, viņa teica: «Tu redzēsi, viņa būs aizgulējušies kaut kur mežā. Bet uzgaidi, gan es viņu atradīšu!»

Klaudzinādama kurpes, viņa skrēja uz kalnu mežu. Haimo viņu panāca un, cieši piekļāvušies viens otram, viņi devās koku ēnās, kas vakara saulē bija kļuvušas sevišķi garas. Kad viņi sasniedza mežmalu, viņi jau bija aizmirsuši, kādēļ bija šeit ieradušies. Visur ziedēja tumši sārtās kalnu ganību rozes. Skaistākās viņi noplūca, un brīdi vēlāk viens pušķis rotāja Gitli ņieburu, otrs Haimo cepuri. Viņš aplika ap Gitli pleciem roku, viņa pieglauda pie Haimo krūtīm galvu, un tā viņi soļoja uz ugunsklints pusi, kur cauri nodedzinātai zālei dīga jauni zaļi asnL

«Vai saulgriežu naktī tu atcerējies arī mūs?» viņš klusi jautāja.

Viņa nosarkdama pamāja galvu. «Un kad es aizmigu, es redzēju sapni.»

«Ko tad tu sapņoji?»

«Ka tu vēli manu ripu!»

«Ak tu, mīļā muļķīte! To jau es arī darīju!» viņš smējās. «Es dzinu savai mazajai meičai vislielāko ripu. Un ka tā lidoja! Likās, ka saule krīt zemē.»

Viņi atkal apkampās un sāka skūpstīties, it kā viņu lūpas būtu sastapušās pirmo reizi. Tāpēc nebija nemaz jābrīnās, ka viņi nedzirdēja divu vīru soļus, kas lēnām tuvojās, viņi nedzirdēja arī to, ka viens mežmalā apstājās un klusi iekliedzās.

Tāpat apkampušies viņi klusi raudzījās bezdibenī. Apakša zaigoja gludais, inelnzaļais ezera līmenis, to apņēma tumšu ēnu aizsegtās klintis.

«Skaties, Haimo,» Gitli čukstēja, «vai tu redzi laivu?»

«Kur, dārgā?»

«Tur, kur redzama kalnu strauta baltā lenta.»

«Jā, tagad es redzu.»

«Tai jābūt lielai laivai.»

«Ja gan, es arī tā domāju, tur iekšā daudz ļaužu. Skaties tikai, aiz tas peld vēl viena!»

«Pavisam maziņa, sīciņš vienkocītis!»

Viņi raudzījās pakaļ lēni peldošām laivām, kas nozuda aiz meža.

«Nāc, Haimo, iesim,» Gitli, dziļi atvilkdama elpu, sacīja, «tagad mums jāmeklē Zanza. Es tiešām sāku baiļoties.»

Viņi gribēja atstāt ugunsklinti. Bet kad viņi pagriezās,, drebuļi viņiem pārskrēja pār kauliem; viņi nobālēja un sastinga; tikai viņu rokas saspiedās vēl ciešāk.

Viņu priekšā stāvēja Indriķa kungs un Dezertus.

Kādu laiciņu visi klusēja. Indriķa kungs nopietni raudzījās pārī, bet patera Dezertus zaigojošās acis redzēja tikai Gitli.

«Metas jau krēsla, Haimo, un tu esi šeit?» Indriķa kungs mierīgi sacīja. «Vai tu esi gluži aizmirsis manus zvērus? Un savu pienākumu?»

«Kungs!» Haimo stostījās, un viņa piere; kļuva pavisam sārta. Nekāds rājiens viņu nebūtu iebaidījis; bet šis draudzīgais norādījums viņu galīgi samulsināja. Kā mulsā viņš pavērās Gitli acīs. «Man jāiet. Man jāiet.»

Tad viņa pārvarēja savu stingumu. Viņa to apkampa abām rokām, piekļāva viņam savu slaido augumu, pieglauda savu seju viņa plecam: «Es tevi nelaidīšu projām, es tevi neatstāšu, nekad, nekad!»

Kā mulsā Haimo pavērās Indriķa kungā. «Redziet, kungs! Mēs mīlam viens otru.»

«Un es neļaušu vest sevi projām,» Gitli drebošā balsī iesaucās, un viņas balss kļuva arvien noteiktāka, «nekad es neļaušu sevi šķirt no Haimo. Lai tur nāk, kas nākdams. Es neļaušu sevi aizvest. Es vispār nezinu, ko no manis grib? Es taču nevienam neesmu nodarījusi neko ļaunu, es esmu godīga meiča, un nevienam nav tiesības lemt par mani, to var darīt tikai tas, ko es mīlu.» Viņa saslējās, viņas acis zibsnīja, viņas vaibstos bija redzama nelokāma apņēmība. «Un ja mani gribēs vest projām, tad es labak nolēkšu šeit lejā, visdziļākā vietā. Nāc, Haimo, iesim!» Drebošām rokām viņa satvēra Haimo elkoni un vilka viņu uz bezdibeņa pusi. «Nāc! Tur mums būs miers, tur nekas mūs nešķirs!»

«Bērns!» Dezertus gluži bāls iesaucās. Viņš piesteidzās pie Gitli un abām rokām atrāva viņu no kraujas. Gitli saniknota pretojās, bet viņš nelaida viņu vaļā. «Bērns! Mīļais bērns!» Viņš pieliecās pie viņas auss un, citiem nedzirdot, iečukstēja: «Neviens negrib tevi šķirt no viņa!» Tas salauza viņas pretestību. Baiļu pilnām acīm viņa pavērās paterā; un kad viņa ieraudzīja sirsnīgas līdzjūtības pilnās acis, sirds viņai kļuva viegla: šeit gaidāma palīdzība, šeit ir kāds, kas vēl labu. «Kungs, labais kungs!» viņa stostījās. «Palīdziet man manās bēdās! Jums taču arī ir bijusi mīļa sieva un mīļi bērni! Saprotiet mani, es taču viņu tā mīlu, tā mīlu!»

Haimo stāvēja gluži bāls. Viņš smagi elsoja, viņa acis nemierīgi raudzījās apkārt. Viņš redzēja, kā Dezertus apkampa Gitli un pievilka pie sevis viņas slaido ķermeni. Haimo rokas savilkās dūrēs. Lai apspiestu jūtas, kas viņam gandrīz laupīja prātu, viņš sagrāba pats savas krūtis.

Indriķa kungs piegāja pie viņa. «Haimo, ko tu esi izdarījis, ar šo bērnu?»

«Es, kungs?»

«Vai tu nedzirdēji, ko viņa teica?»

«Viņas sirds būs runājusi tāpat kā manējā. Un ja jums tas nepatīk, kungs, tad par to jums jārunā ar jūsu Dievu!»

«Ar manu Dievu? Vai tad tev ir kāds cits? Jeb, varbūt, tev nav neviena?»

«Jā gan, kungs, man ir Dievs. Un tas ir labs. Tas ir tas pats, kas mūsu sirdīs radījis jūtas, kuras neviens nespēj no turienes izraut. Bet ja jūs domājat, ka tas tomēr ir iespējams, tad jums ir cits Dievs.»

«Tā?» Indriķa kungs smaidīja.

«Jā, un tādā gadījumā mans Dievs nekad nesapratīsies ar jūsējo.» Haimo balss kļuva pavisam klusa. «Un tad mēs arī nesaderam kopā!»

«Tu atsakies man kalpot?»

Haimo nodūra galvu, viņa ķermenis nodrebēja; viņš atkal pacēla galvu un samulsis pavērās prāvestā; viņš nevarēja izteikt neviena vārda.

«Labi! Es jau tevi nevaru piespiest!» Indriķa kungs teica. «Tu jau neesi dzimtcilvēks, tu esi brīvs. Man tomēr nepatīk, ka tu aizej. Es pret tevi biju labs, jo tu biji man uzticīgs kalps. Nevienam es neesmu ar tādu patiku sacījis: «Asa bulta gaisā šņāc, mūžam taisns, godīgs prāts, sirds, kas negurst cīniņos!» Bet kas tev noticis? Vai tu gribēji ko teikt?»

Haimo veltīgi meklēja vārdus un tikai pakratīja galvu.

«Nu labi! Ja tu tā gribi. Miķeļa dienā tu vari atstāt savu dienestu. Tad tu vairs nebūsi klostera mednieks!» Uz Indriķa kunga lūpām rotājās smaids.

«Tātad Miķeļa dienā! Miķeļa dienā!» Haimo murmināja, glaudīdams matus. «Labi, Miķeļa dienā es došos projām. Un ja arī man šeit būtu jāatstāj puse no manas dzīves. Bet, ka es līdz tam laikam kārtīgi pildīšu savus pienākumus, kungs, par to, es domāju, jūs nešaubīsieties.» Tad viņš pievērsās Gitli, kas bāla un drebēdama stāvēja viņam blakus. «Lai Dievs tevi sargā! Jau vakaro, un man jādodas sargāt zvēri. Tas ir mans mednieka pienākums, kam es esmu zvērējis. Lai Dievs tev pagaidām stāv klāt!»

«Haimo!» viņa stostījās; bet paters Dezertus atbrīvoja tikai vienu viņas roku, un to pašu viņa sniedza medniekam, kas to spēcīgi paspieda.

«Man jāiet,» viņš drebošā balsī teica, «bet Miķeļa dienā es būšu pats savs kungs, tad es ieradīšos pēc tevis. Es jau nezinu, ko šie kungi no tevis grib. Bet es ieradīšos pēc tevis, uz to tu vari paļauties. Un ja es tevi neatradīšu, tad, par to es esmu pārliecināts, neatradīs arī mani. Pie Lautales klints ir brīnišķīga vietiņa, kas meklēs, tas mani tur arī atradīs.»

«Haimo, Haimo!» Gitli šņukstēja un satvēra viņa roku. Viņš izrāvās un devās uz būdiņu.

Indriķa kungs raudzījās viņam pakaļ un kratīja galvu. «Amantes amentes!»

Dezertus apkampa Gitli, pievilka viņu pie savām krūtīm un čukstēja. «Ļauj viņam iet, mazā muļķīte, gan jau viņš atgriezīsies!»

Iegājis būdā, Haimo norāva no sienas šaujamo stopu un satvēra kalna nūju. Uz kāda koka sola viņš ieraudzīja saņurcīto balto tērpu un mētelīti, sagrāba tos un nikni iesvieda kvēlojošās oglēs. Uzšāvās liesma un plānās drēbes vienā acumirklī pārvērtās pelnos.

Viņš izgāja ārā. Viņpus ganībām, mežmalā, Gitli nokārtu galvu lēnām gāja starp Indriķa kungu un pateru Dezertus, kas viņu veda pie rokas.

«Tas! Vienmēr un vienmēr jāparādās tam!» Haimo murmināja. Drūmi viņš noraudzījās gājējos, kamēr tie pazuda mežā. Tad viņš tik steidzīgi devās kalnos, ka drīz vien tā aizkusa, ka bija jāapsēžās.

Pagāja piecas garas, briesmu pilnas stundas, kamēr viņš apstaigāja savu apgaitu.. Viņš izmeklējās stāvākās nogāzes un bīstamākās takas, lai fiziskā nogurumā rastu mieru satrauktajiem prātiem un savai sirdij.

Kad viņš atgriezās pie būdiņām, kalnus jau klāja zvaigžņotā nakts. Caur kungu mājas pusatvērtajām durvīm spīdēja nespodra gaisma. Haimo gribēja doties uz mednieka būdiņu. Bet šai brīdī viņu sauca Indriķa kungs. Prāvests un Dezertus sēdēja kungu mājas priekšā uz sola. Haimo raudzījās apkārt un klausījās, bet Gitli nebija ne redzama, ne dzirdama.

«Nu? Ko tu redzēji savā apgaitā?» Indriķa kungs jautāja. «Vai satiki arī kādu zvēru?»

«Jā gan, kungs,» Haimo atbildēja, pūlēdamies izlikties pavisam mierīgs, «pie klints stāvēja kāda kalnu kaza ar kazlēnu; es pavisam saskaitīju trīsdesmit divas kalnu kazas, un pie Krusta meža redzēju skaistu briedi, kura ragi drīz jau būs nobrieduši. Bija jau redzams ceturtais kronis.»

«Tas ir labi, Haimo, to mēs nārstu laikā nomedīsim.» Piepeši Indriķa kungs apklusa. «Nārstu laikā? Ak tā, es pavisam piemirsu! īstais nārstu laiks jau sākas svētā Pelagija dienā. Un Miķe|a diena ir nedēju agrāk. Zēl! Zēl!»

Haimo nodrebēja, it kā būtu saņēmis krūtīs triecienu.

«Bet tagad ej, Haimo, pagatavo vakariņas un liecies gulēt! Tev rīt agri jāceļas.»

Haimo aizsmakušā balsī atsveicinājās un gribēja iet uz mednieka būdiņu.

«Ne turp!» Indriķa kungs viņam uzsauca. «Tavā būdiņā guļ meitene. Šonakt tev jāapmierinās ar bēniņu sienu. Uz pavarda tu atradīsi visu vakariņām vajadzīgo.»

Haimo iegāja kungu mājā, sabikstīja uguni un sāka gatavot vakariņas. Viņš to darīja tikai tādēļ, ka Indriķa kungs bija teicis: pagatavo sev vakariņas! Viņš vēl nebija savu darlDu veicis, kad arī abi kungi ienāca būdā. Prāvests iegāja istabā, Dezertus palika pie durvīm un sakrustotām rokām, laipni starojošām acīm, raudzījās Haimo. Jūtot šo skatienu, medniekam k|uva kaut kā nepanesami karsti. Uz viņa pieres parādījās sviedri. Bet viņš izlikās, it kā nemaz neredzētu garīdznieku. Viņš paņēma pannu, nosēdās kādā kaktā un ar mokām rija kumosu pēc kumosa. Pusdienas viņam bija garšojušas labāk! Dziļi ievilcis elpu viņš uzlēca augšā. Kad viņš gribēja kāpt augšā, pie viņa piegāja Dezertus, sniedza savu roku un smaidīdams sacīja:

«Ar labunakti, Haimo!»

«Ar labunakti, kungs!» mednieks nomurmināja. Viņš izlikās, ka neredz izstieptās rokas. Augšā viņš noslīga sienā un paslēpa seju rokās.

Pēc kāda laiciņa, kad viņš bija atkal nomierinājies, viņš izdzirda, ka kungi virtuvē vēl sarunājās. Tad viss apklusa.

Naktsvējš klusi glāstīja lubīšu jumtu. Haimo bija nomodā, viņa sirds strauji pukstēja. Pārliecinājies, ka pusnakts jau pāri, viņš novilka kurpes, klusi nolaidās pa kāpnēm un tumsā aiztaustījās līdz būdiņas durvīm.

Tās bija aizslēgtas. Atslēga bija izņemta.

Drebēdams Haimo kādu stundu nostāvēja uz vietas. Kad viņš beidzot iedrošinājās pakustēties un kāpa atkal bēniņos, kāpnes stipri iečīkstējās.

Ārā bija uzlēcis mēness; tas meta savus bālos starus caur jumta plaisām. Haimo nevarēja aizmigt. Viņš salika rokas zem pakauša un iekaisušām acīm raudzījās kādā gaišā jumta plaisā.

Pārliecinājies, ka aust rīts, viņš piecēlās un atkal nokāpa virtuvē. Tagad viņš trokšņoja un kāsēja. Durvis viņš neaizskāra un izlikās nezinām, ka tās aizslēgtas.

Viņš iegāja istabā.

Haimo?» Indriķa kungs guļamistabā jautāja.

«Jā, kungs! Es nevaru tikt ārā. Kāds noslēdzis durvis.»

Panāc šurp!» Indriķa kungs pabāza roku zem ādas popējuma un izvilka atslēgu. «Še, ņem! Un tu vari tūlīt atgrūst logu slēģus. Man liekas, ka rīts būs jauks.»

Haimo izdarīja kā pavēlēts. Tad viņš izgāja ārā. Pelēkā rīta gaisma vēl cīnījās ar mēnesnīcu. Mednieka būdiņa bija klusa un tumša. Ejot turp, Haimo bija tā satraukts, ka sirds tam draudēja plīst pušu. Kaut gan bija tumsa, viņa vanaga acis redzēja, ka loga slēģis nav pievērts. Bet arī aiz viņa logu slēģi nebija pievērti.

;<Nu nekas,» viņš nomurmināja un sameklēja kādu mazu akmentiņu, «kungi jau nebūs gudrāki par mani!»

Piegājis pie būdiņas viņš, gandrīz nepakustinadams roku, iesvieda akmentiņu logā. Istabā kads klusu iekliedzās. Haimo pieslēja kalna nūju pie sienas un noliecas, it kā viņam būtu jāsasien ciešāk kurpju siksna.

«Gitli!» viņš čukstēja.

«Haimo!» dreboša balss istabā atbildēja, un tūlīt pēc tam pie loga restēm parādījās bāla sejiņa.

«Tā, manis dēļ viņš var skatīties, cik viņam patīk!» Veiklā lēcienā Haimo atradās pie loga. Nebija jau nu viegla skūpstīšanās caur šaurajām loga restu starpam — bet skūpsts tas tomēr bija.

«Tikai nezaudē drosmi, Gitli! Paliec tikai man uzticīga, jā?»

«Es turēšos pie tevis kā zariņš pie koka!»

Viņu lūpas atkal sastapās.

«Lai Dievs tevi sargā, dārgā!»

«Lai Dievs tevi sargā tūkstoš reizes, manu mī|o, mīļo zēn!»

Haimo paķēra kalna nūju un kā noreibis devās projām, viņa sirds bija pilna bēdu un prieka.

Pie vaļējā kungu mājas loga stāvēja prāvests un Dezertus.

«Tā lieta ir steidzīga, Dītvald, steidzīga!» Indriķa kungs smaidīdams teica.

«To es jūtu, kungs! Ja es negribu iegrūst savu bērnu nelaimē, es nedrīkstu kavēties.»

Haimo jau bija pazudis krēslā. Nekad viņš nebija tik ātri apstaigājis savu apgaitu, kā šai rītā. Kad aiz kalniem parādījās saule, viņš jau bija ceļā uz māju. Krusta augstienē viņš varēja saredzēt būdiņas; to durvis bija ciet. Viņš sāka vērot ieleju, kurai cauri gāja taka. Netālu no kalnu meža viņš ieraudzīja abus kungus un Gitli, kas gāja uz ganību pusi; viņi nozuda kokos un pēc tam atkal parādījās klajumā. No ganu būdas izskrēja viņiem pretī kāda meiča. Tā laikam bija Zanza? Kādu brīdi visi četri par kaut ko sarunājās. Tad viņi gāja uz būdiņas pusi, un, kaut gan tas bija ļoti tālu, Haimo redzēja, ka abi kungi atbalstīja Gitli.

«Mīļais Kungs un Dievs,» viņš nomurmināja, «viņa taču nebūs saslimusi!» Pāri kraujām un krūmiem viņš steidzās uz ieleju.

Kad viņš pusstundu vēlāk gluži bez elpas ieradās pie ganu būdas, no tās iznāca kāda sveša meitene saraudātām acīm.

Kā sastindzis viņš raudzījās viņā. «Vai kungi aizgājuši?»

«Jau sen.»

«Un kur ir sierniece?»

«Tā esmu es pati. Vai tad tu nezini, kas noticis?» Raudādama viņa sāka stāstīt.

Gluži bāls Haimo noslīga uz sola. «Vakar ap pusdienas laiku nabadzīti atraduši. Un Juris arī pazudis. To meklē jau no paša rīta.» «Meklē?» Haimo stostījās. «Kur?» «Lejā pie kalnu strauta.»

Haimo pārkrustījās un tēvreizi skaitīdams aizsteidzās pievienoties meklētājiem.

XXIX

Bija pienācis rudens. No vīksnām krita novītušās lapas un vēsajās naktīs jau sāka brēkt brieži.

Atkal pie ezera modās dzīvība. Uz ūdeņiem gulēja pelēka, smaga migla, kas ietina Bartolomeja būdiņu kā dūmos. Jau divdesmit soju atstatu gandrīz nekas vairs nebija redzams. Mazās baznīcas durvis bija atvērtas, paters Eizebijs stāvēja šauro telpu krēslā pie altāra. Volfrats bija nometies ce|os uz pakāpēm. Piecēlies viņš pārkrustījās ar kreiso roku; labā, ko piedurkne apņēma kā nokaltušu zaru, karājās ādas cilpā.

Klusēdami viņi izgāja ārā un devās uz krastmalu.

«Skaties, Volf, laiva jau gaida!» paters Eizebijs teica un uzlika roku uz sālsvīra pleca. «Pielūko, ka tiec labi mājās. Un esi prātīgs, nedari vairs nekādas muļķības!»

Volfrats pakratīja galvu un tvēra pēc patera rokas. Viņa acis pildījās asarām. «Lai Dievs jums atlīdzina par visu, lai Dievs jums tūkstoškārt atlīdzina!» Viņš aizgrābts sacīja un tā žņaudza patera roku, it kā tā būtu rieksts, kuru viņam vajadzētu saspiest.

«Stājies taču!» Eizebijs iestenējās un atbrīvoja saspiestos pirkstus. «Šis puisis žņaudz ar vienu roku tāpat, kā citi ar divām. Bet tagad steidzies projām! Jeb tev vēl nepietika ar šiem pieciem mēnešiem! Ej, Volfrat! Kad uzsnigs sniegs, es arī došos turp, un tad es apskatīšos, kā tev klājas.» Viņš iebīdīja sālsvīru laivā, kur to jau sagaidīja kalps ar airiem.

Volfrats nevarēja parunāt, viņš tikai palocīja galvu un pamāja ar roku. Laiva sakustējās, un viņš apsēdās.

Jau pēc dažiem airu vilcieniem krastmala nozuda miglā. Volfrats kā sastindzis raudzījās pelēkajā šķidrautā, kas ietina viņu un tumšo nākotni, kurai viņš brauca pretī. Viņa sirds ilgojās pēc sievas un pēc bērna. Bet kā gan viņš būtu varējis priecāties, kad priekšā vēl stāvēja pats grūtākais. Ar mī|o debestēvu viņš varbūt jau bija visu noskaidrojis, bet pārvaldniekam arī vēl bija kaut kas sakāms. Un kad viņš būs izcietis savu sodu, kā gan viņštagad ar savu stīvo roku gādās par sievu un bērnu? Par darbu sālsmājā nebija ko domāt; tur bija vajadzīgi ļaudis ar veseliem locek|iem. Strādāt uz laukiem arī nebija iespejams; vēl mazāk mežā un pie plostiem. Bet varbūt varētu kaut ko sameklēt kalnraktuvēs? Protams, kā kalnracis jau viņš nevarēs strādāt; bet ratiņus ar rūdu viņš varētu stumt gluži labi; tik smagus ratus nespētu piekraut neviens, ka viņš tos nevarētu kustināt. Tātad ratu stūmējs!

Viņš smagi nopūtās un noglāstīja savu nokaltušo roku.

Piepeši no muguras sāka pūst spirgts vējš; ezers saviļņojās, migla sakustējās. Kā cīņā pelēkās masas sāka mutuļot, virpuļoja pār ūdeņiem, sadalījās un uz mirkli kļuva redzama zilās debess svītra un saules apspīdētās kalnu virsotnes; tad migla saplūda atkal kopā un mutuļoja tālāk. Pelēkais šķidrauts kļuva arvien plānāks. Drīz vien tas līdzinājās iezilganiem dūmiem, caur kuriem saule jau viesa savus starus pār ūdeņiem; beidzot migla sadalījās un nogūlās uz krastiem, lēni pacēlās augšup un nozuda gaisā.

Kāds jauks rīts! Tvīkstošu skatu Volfrats raudzījās rudens raibajā krāšņumā: tumšzilās debesīs, balti mirdzošajās, kaļķainajās klinšu sienās, skuju mežu sulīgajā zaļumā, lapukoku ugunīgajā, dzeltenajā un sarkanajā rotā; likās, ka vīksnas un kļavas kvēlotu liesmās. Un pāri ezeram, visos vilnīšos atmirdzēja saules brīnišķīgā atspulga.

Laiva piestājās pie malas. Volfrats izkāpa, klusēdams sniedza kalpam roku un ātriem soļiem devās projām. Viņš uzelpoja vieglāk; viņa nospiestā dvēsele bija radusi zināmu apmierinājumu. Viss bija tik gaišs un saulains. Rasas pilnās brūnās pļavas, zirnekļu pilnie rugāji, novītušie krūmāji un koki, baltais ceļš, staipekļi gaisā — viss mirdzejaL No mājam un būdiņām, cik tālu ielejā sniedza acis, paceļas taisnas zilu dūmu strūklas. Tālumā, starp slaido egļu galotnēm, dzirkstīja apzeltītie klostera krusti, un aiz tiem, ka milzīgs klostera robežakmens, pacēlās Zemaiskalns, uz kura augstākām klinšu virsotnēm jau bija uzsnigusi plāna sniega kārtiņa, tik smalka un glezna, kā sarkanā marmora ziedi.

Netālu no ezera Volfrats izbrīnā apstajas. Ka no zemes izaugusi te stāvēja stalta māja; tā atradās starp kokiem kādā pļavā, un to apņēma tikko pīts žogs. Apakšējais stāvs bija mūra, augšējais no tēstiem baļķiem. Balto lubīšu jumtgalē, par zīmi, ka darbi pabeigti, bija uzvilkta raibām lentām izgreznota eglīte. Mājai blakus atradās otra celtne: stallis un šķūnis. Lielāka strādnieku grupa tīrīja būves laukumu; troksnī bija dzirdama kāda balss, kas izdalīja pavēles, sālsvīram likās, ka viņš šo balsi pazīst.

«Protams, tas ir viņš!» viņš nomurmināja un domīgi raudzījās paterā, kura baltais talārs parādījās te vienā, te otrā vietā un atkal pazuda darbīgo ļaužu barā.

Uz ielas stāvēja rati, krāva pārpalikušos materiālus. Volfrats jautāja kādam kalpam, kas nesa dēļus un baļķu galus:

«Kam šī māja pieder?»

«Klosterim. Saulgriežu dienā te vēl nebija neviena akmens, bet paskaties tagad uz šo māju!» Kalps piemiedza acis un jautāja: «Bet kas tu tāds esi?»

Volfrats neatbildēja neko un aizgāja; viņš dzirdēja, ka kalps aiz muguras noteica: «Ak tu Kungs, tas taču ir sālsvīrs, kuru bija apstrādājis lācis!»

Jo tuvāk Volfrats nāca klosterim, jo karstāk viņam kļuva. Jau no tālienes viņš meklēja acīm sava nama jumtgali, bet nevarēja to ieraudzīt. Viņu sagrāba baiga nojauta, kad viņš blakus Egļu māju jumtam, tur, kur agrāk bija redzama viņa mājas nosūnojušā jumtgale, ieraudzīja no jauniem dēļiem celtu čukuru. Jo tuvāk viņš nāca, jo platākas kļuva viņa acis. Vai tā vispār vairs bija viņa māja? Mālu sienas bija nokrāsotas baltas, uz jumta bija uzsistas jaunas lubītes, logu slēģi vairs nenokarājās šķībi uz leju, visur jaunas blankas un dēļi, māja bija kļuvusi gandrīz divreiz tik liela: jo zemā nojume bija pārvērtusies stallī un šķūnī. Un sarkanie plankumi dārzā? Kas tad tas? Kungs Dievs, tur taču ganījās divas govis!

Volfrats kļuva gluži bāls un nodrebēja. Tagad viņš saprata, kas bija noticis. Lēņu māja bija iepatikusies kādam citam, kas to bija pārvērtis par siltu un skaistu ligzdu.

Kā streipuļodams viņš devās tālāk. Piepeši viņš ieraudzīja dēlīti ar sava mirušā bērna vārdu.

«Skaties tikai, to viņš tomēr atstājis?»

Bet tas bija nošķiebies, it kā to būtu skāris kāds ratu ritenis. Volfrats to norīkoja taisni un piemina velēnas.

«Mārīte!»

Stingu skatu viņš raudzījās burtos, no kuriem lietus bija noskalojis gandrīz visu krāsu.

Viņš nodūra galvu un gāja tālāk. Viņš gāja ar līkumu, lai nebūtu jāiet garām sālsmājai.

Tagad viņš stāvēja Mūķeņu kalna pakājē, pie mazā klostera mūra, un raustīja zvana auklu. Vārtus atvēra dežūrējošā māsa.

«Ko tu gribi?»

«Vai Sapa ir vēl te? Polcera Sapa? Es gribētu ar viņu runāt.»

Māsa pamāja galvu un aizvēra vārtus. Viņš dzirdēja, kā mūķene gāja pār čirkstošo granti. Pēc kāda laiciņa tuvojās lēni soļi un uz sliekšņa parādījās Sapa. Viņa nobālēja aiz bailēm un prieka. Klusēdami viņi sniedza viens otram drebošās rokas un raudzījās viens otram acīs.

Beidzot Sapa dziļi atvilka elpu. «Labdien, Polcer!»

«Labdien, Sapa!»

«Tu atkal esi šeit! Mans Dievs, kas tie bija par ļauniem laikiem!»

«Tiešām?»

Viņš maigi atvilka viņu no durvīm. Viņi nosēdās pie mūra novītušajā zālē un nokāra kājas ceļa grāvī.

Noraizējusies viņa pavērās Volfratā. «Vai tu tiešām esi gluži vesels?»

«Jā gan! Izņemot to tur!» Viņš paskatījās uz savu stīvo roķu. «Tā nekad vairs nekļūs citāda. Tāda viņa paliks uz visiem laikiem.»

Viņa nodrebinājās, noglāstot pustukšo piedurkni un sataustot rokas kaulus. Iestājās klusums.

«Bet tu?» viņš jautāja. «Kā klājas tev? Man šķiet, ka tu vēl esi mazliet bāla?»

«Par to tev nav jāraizējas. Es jau sen esmu uz kājām un varu strādāt tāpat kā agrāk. Bet tag^d, tev jāzina, tagad es tā izskatos tāpēc — tāpēc, ka …» viņa nosarka. «Vai tad tu neko nemani?»

Viņš pavērās viņas stāvā. «Sapa! Sapa! Ak tu mīļais Dievs!» viņš nomurmināja un pievilka viņu pie savām krūtīm. Tā viņi klusēdami sēdēja un raudzījās krāšņajā rītā.

«Tagad tas mani skārs divkārši!» viņš murmināja.

«Tas laikam būs īsts sāpju bērns, nabaga tārpiņš!»

«Un zēns? Ko dara zēns?»

Pār viņas seju pārlaidās smaids. «To tu vairs nepazīsi! Kā tas izskatās! Kā pati dzīvība! Un cik viņam te labi. Māsas viņam uzglabā labākos kumosus. Vispār, Polcer, es tev nemaz nevaru pateikt, cik labi pret mums izturas.» Viņas acis pieplūda asarām. «Uzgaidi, es atvedīšu zēnu, lai tu varētu arī papriecāties!» Viņa piecēlās un gribēja iet iekšā.

Viņš pakratīja galvu un aizturēja viņu. «Lai paliek, Sapa, kamēr es nākšu atpaka|!»

«Kurp tad tu iesi?» Tad viņa pavērās vīra samulsušajā sejā un stostījās: «Kas tev ir?»

«Man jāiet pie pārvaldnieka. Man jāuzdodas.»

«Polcer!» viņa iekliedzās un nobijusies sāka raudzīties apkārt. Viņa nebija spējīga parunāt: ar lielām pūlēm viņa beidzot izdvesa: «Tam laikam tā j ā b ū t?»

Volfrats pamāja galvu. «Nāc, Sapa, nevilksim garumā! Lai Dievs tevi pagaidām sargā!»

Viņa saķēra vīra roku; pār viņas lūpām nenāca neviena skaņa.

Viņš atbrīvojās un aizgāja. Kad viņš pēc brīža atgriezās, Sapa vēl stāvēja pie durvīm. Lēnām viņš soļoja tālāk. Ceļa līkumā viņš apstājās atkal. Sapa vēl arvien stāvēja tai pašā vietā.

«Ēj, Sapa,» viņš kliedza, «ej taču iekšā!»

Tad viņš pagriezās un nozuda vārtos.

Viņš atvilka elpu un devās uz tirgus laukuma pusi. Daži viņu uzrunāja; viņš tikai palocīja galvu un gāja tālāk. Drīz vien viņš sasniedza klosteri. Pārvaldnieka uzgaidāmā istaba bija pārpildīta. Patlaban Šlūtemaņa kungs bīdīja ārā pa durvīm kādu vecu zemnieciņu, kas pateikdamies nevarēja beigt klanīties.

«Jā, jā, ir jau labi!» pārvaldnieks teica. «U11 ja tev atkal kaut kas būs vajadzīgs, tad nāc tikai šurp, vai saproti?!» Tad viņš ieraudzīja sālsvīru: «Visužēlīgais Dievs! Vai es pareizi redzu? Volfrats! Tu? Nāc taču iekšā!» Viņš sagrāba to aiz rokas un vilka savā istabā.

Volfrats iepleta muti un acis, raudzījās Šlūtemaņa kungā, kā kādā brīnumā. Viņš vēl nebija labi atģidies, kad jau atradās atzveltnī, un viņa priekšā uz galda, šūpodams kājas, sēdēja Šlūtemaņa kungs. Smiedamies un pastāvīgi berzēdams rokas, pārvaldnieks to apbēra jautājumiem, nenogaidot ne uz vienu atbildes. Viņš nobijies apklusa, kad Volfrats piepeši gluži pelēku seju piecēlās.

«Kas tev ir, Volfrat, kas ar tevi noticis?»

«Man kaut kas jāpastāsta! Bet vispirms es gribu pateikties par visu, ko jūs esat darījuši manas sievas un bērna labā. Un tad man jāpastāsta …»

«Kas tad? Kas tad? Kas tad?»

«Par to mednieku. Par to, kas viņu sadūra — es tas biju!»

Slūtemaņa kungs zaudēja pašsavaldīšanos. «Tu cilvēkbērns, tu!» viņš stostījās, «bet tas taču nemaz nav iespējams!»

«Jā gan! Es tas biju!»

Kā sastindzis pārvaldnieks raudzījās sālsvīrā, tad viņš saķēra galvu un aizskrēja projām, tieši prāvesta istaba.

Indriķa kungs piecēlās no sava rakstāmgalda; durvis bija palikušas vaļā un Volfrats varēja sadzirdēt katru vārdu.

«Reverendissime! Iedomājaties tikai! Tagad ierodas šis Volfrats, uzdodas un saka, ka viņš tomēr esot bijis tas, kas sadūris Haimo.»

«Volfrats?» Indriķa kungs kratīja galvu.

«Jā, Volfrats! Es ari kratīju galvu. Bet šis vīrs ir te un saka, ka viņš esot to izdarījis.»

«Bet Haimo taču noliecināja viņam par labu. Un medniekam ir labas acis.»

«Varbūt viņam bija Volfrata žēl?»

«Haimo nemelo. Jā, pārvaldniek, toreiz jūs nodarījāt Volfratam pāri!»

«Bet pie visiem svētajiem,» Slūtemaņa kungs stostījās, «viņš stāv manā istabā un saka, ka viņš to esot izdarījis!»

«To es nesaprotu. Bet vai zināt, ko es domāju? Tas vīrs būs noskaities, ka jūs viņu toreiz nepatiesi apvainojāt. Tagad viņš jums grib atriebties un tāpēc taisa jokus, viņš vienkārši smejas par jums.»

«Nu, lai tad viņu…» Slūtemaņa kungs savīstīja dūri un gribēja jau sist pa galdu, bet viņš vēl laikā apķērās.

«Man jāatzīstas, ka tā ir pārdroša rīcība!» Indriķa kungs smaidīja. «Bet šis vīrs iet par tālu. Tas pārāk skar jūsu cieņu, pārvaldniek! To jūs nedrīkstat pieļaut.»

«Un es to arī nepieļaušu! Lai tad …» Gluži sarkans Slūtemaņa kungs izskrēja no prāvesta istabas. Pēc vairākiem mēnešiem tas atkal reiz bija galīgi noskaities.

Volfrats stāvēja plaši ieplestām acīm, viss viņa ķermenis drebēja, viņa seja mainīja krāsu pie katra elpas vilciena.

241

Slūtemaņa kungs piegrūda viņam pie deguna dūres un kliedza: «Ak tā? Tagad tevi tomēr sagrābušas bailes!

1.6 — 222

Pagaidi tikai, tu blēdi, tu biezā galva, es tev šos jokus izdzīšu! Saki vēlreiz, ka tu tas esi bijis! Ak tā? Tagad mele tev vairs neklausa! Pagaidi tikai! Pagaidi! Tu gribi piemuļķot pārvaldnieku! Pagaidi tikai!» Šlūtemaņa kungs piesteidzās pie sienas un parāva zvana auklu; istaba ienāca tiesas kalps. «Ņem ciet šo puisi! Pie bluķa ar viņu!. Un savelc labi cieši!»

Tiesas kalps sagrāba sālsvīru, kas kā piedzēris izstreipuļoja pa durvīm.

Šlūtemaņa kungs klusi iesvilpās, un kad tiesas kalps atgriezās, viņš tam iečukstēja: «Bet saudzē mazliet viņa slimo roku!»

Tiesas kalps pamāja un atkal sagrāba sālsvīru aiz apkakles. Brīdi vēlāk Volfrats sēdēja klostera pagalmā uz zemes, viņa rokas un kājas atradās bluķī. Viņu apspīdēja silta saule. Pielaidās kāda žubīte, ziņkārīgi palūkojās viņā un atkal nosēdās uz jumta. Caur kādas augstas mūka istabiņas atvērto logu plūda maigas mazu ērģeļu skaņas.

Aizritēja stunda pēc stundas. Volfrats nekustējās; potītēs gan dedzināja, un viņam sāpēja mugura, bet viņš sēdēja kā sapņodams, viņa acis staroja.

Kad zvans aicināja pusdienā, brālis Severins atnesa koka krūzi un pielika to pie Volfrata lūpām. «Dzer!»

Sālsvīrs dzēra vīnu lieliem malkiem, kamēr brālis atņēma krūzi un teica: «Atpūties mazliet, neizdzer visu uzreiz! Citādi tu vēl noreibsi!» Viņš nolika krūzi zemē, iespieda rokas sānos un elsoja. Tik tiešām, šais mēnešos brālis Severins bija darījis visu iespējamo, lai saglabātu Dieva tā Kunga doto «pilno mēru». Tās nedaudzās mārciņas, ko tas bija pazaudējis kalnos, bija atgūtas ar piedevām.

«Sviedru gan tas maksāja daudz, uijei!» viņš teica. «Bet skaisti tomēr bija tur augšā! Tagad nu kalnos kāpšanai beigas. Tev jāzina, ka man tagad diendienā jāstāv virtuvē. Un no karstuma cilvēks izplūst kā mīkla pannā.» Viņš sakrustoja uz sava apaļā vēderiņa rokas. «Tas ir krusts! īsts krusts! Es labāk būtu palicis savā dārzā. Bet tev jāzina, ka man bija jāmanto pavardu valstība, pēc tam, kad brālis Fridrihs nomira aiz smiekliem.»

Volfrats izbrīnījies pacēla galvu. «Kāpēc nomira?»

«Aiz smiekliem!» brālis Severins nopietni atbildēja.

«Parasti smiekli atspirdzina nogurušus cilvēkus. Vai tad aiz smiekliem var nomirt?»

«Vieglāk nekā raižu dēļ. Ar brāli Fridrihu tas notika tik ātri, ka es nepaspēju nemaz atjēgties.» Skumīgām

acīm brālis Severins pavērās vaļējos virtuves logos, caur kuriem plūda viegli, smaržīgi garaiņi. Un jo ilgāk brālis Severins lūkojās šajos mantotās valstības izgarojumos, jo priecīgākas kļuva viņa acis; beidzot viņš sāka klusi smieties, viņa vēderiņš sāka raustīties, un uz tā sakrustotās rokas lēkāja līdzi. Pie tam viņš pats sev pārmeta: «Patiesību runājot, tā ir kauna lieta, ka cilvēks, domājot par krietnu vīra svētīgu nāvi, tā smejas. Bet tas bija kaut kas līdzīgs vastlāvju jokam, un tik pārgalvīgs, ka neviens klostera dzejnieks nebūtu varējis izdomāt kaut ko jautrāku.»

Viņš izslaucīja no mazajām ačelēm asaras, kas tur bija saplūdušas smejoties. Brālis Severins sāka stāstīt, un likās, ka arī sālsvīrs uz brīdi aizmirsa sāpes, kādas viņam sagādāja neērtais stāvoklis bluķos.

Virtuves pārzinis Fridrihs, kas bija resns kā muca, nomiris aiz smiekliem nedēļā, pēc svētā Jēkaba dienas. Jau karstās vasaras sākumā resnajam un smagajam brālim nācies stipri ciest elpas trūkuma un artēriju pārkaļķošanās dēļ. Katrs elpas vilciens viņam sagādājis vislielākās pūles, tas čīkstējis un spiedzis, kā smagas etiķa mucas dēlīši un stīpas, kad to pa stāvajām klostera pagraba trepēm velk augšā. Pirms dažām dienām viņam vairs nelīdzējusi ari sniega rozes sakņu sula, arī tā neatvieglinājusi elpošanu. Un tomēr viņš jau no paša rīta — kā nabaga dvēsele uz savu atpestīšanu — sācis gaidīt pusdienas laiku, kad viņam pēc skopas slimnieka maltītes dotas pazīstamās «divas piles». Kad viņš arī pēc tam nesajutis atvieglinājumu, viņš simtām reižu kā slims bērns lūdzies: «Vēl! Vēl!» Ja viņam nebūtu lieguši, viņš šo sakņu sulu būtu dzēris kā labāko Rehbergas vīnu — brālis Severins gan teica: «kā augstāko debesu žēlastību». Kādam bijis pastāvīgi jāsēž pie slimnieka, lai nelaistu viņu pie loga, kur mazā pudelītē saulē stāvējušas dzidrās sniega rozes asinis, lai siltumā vēl kāpinātu savas dziedniecības spējas.

26'

«Piektdienā pēc svētā Jēkaba dienas es sēdēju virtuves istabiņā, blakus viņa atzveltnei. Iekritušām, kārām acīm, sāpju pilnās ilgās viņš pastāvīgi raudzījās logā un allažiņ izstiepa savu resno roku pēc pudelītes. Beidzot pienāca brīdis, kad es drīkstēju pasniegt viņam šo šķidrumu. Viņa seja sāka starot kā mēness. Bet kamēr es uzmanīgi pilinu zāles, virtuvē zēni sāk tā smieties, it kā pats nelabais būtu pazaudējis savu asti. Es noliku pudelīti uz galda un izskrēju pa durvīm apskatīties, kas tur arā notiek; un ko es ieraugu — ap ēdienu galdu nostāju

sies virtuves brāļi un pasūtāmie zēni, un visi smejas pie zemes liekdamies. Valts bļauj kā īsts jokupēteris: «Brīnums, brīnums, noticis īsts brīnums, brālim, virtuves pārzinim …» Smiekli neļauj viņam tālāk runāt: «Kas ar viņu noticis?» es jautāju. Valts ņirgājās tālāk: «Viņam piedzimis bērns! Tas līdzinājās viņam, kā zaļa zemeņu oga ķirbim!» Es gribu par tādu necienīgu runu smērēt zēnam pa ausi. Bet tikko es paskatos uz galdu; man jāsmejas pašam — uijei, tu pats redzi — es vēl tagad nevaru parunāt aiz smiekliem!»

Brāļa Severina vēderiņš tā kratījās, it kā viņš savās atmiņās vēlreiz pārdzīvotu visu notikušo. Arī Volfrats pārvarēja savas sāpes un smaidīdams teica: «Savā mūžā nebiju domājis, ka bluķī sēžot laiks var paiet tik ātri.» Un tā kā brālis, kavēdamies jautrajās atmiņās, arvien vēl klusēja, sālsvīrs jautāja: «Bet kāpēc tad piektdienā, pēc Jēkaba dienas, klostera virtuvē valdīja tāda jautrība?»

Kāds virtuves zēns bija izspēlējis joku, kas radīja tādu jautrību, ka ļaudis, kas par to smējās, nemaz nemanīja, cik tas savā būtībā bija nežēlīgs.

Puszvīļus, ķepurodams nevarīgās kājiņas, uz lielā ēdienu galda sēdēja mazs, jocīgs, izķēmots, iezaļgans radījums, kas izskatījās pēc bumbveidīga pasaku rūķīša — zaļā varde, kuru virtuves zēns bija uzpūtis ar salmiņu kā pūsli. Tā kā dzīvnieka izspīlētais, sidrabbaltais vēders neļāva nostāties uz visām četrām kājām, viņam bija jāsēž taisni kā stikla «Negāzies» vīriņam. Pie mazākās kustības viņš sāka velties, pārmeta dažus kūleņus, kamēr atkal izdevās ar pakaļkājiņām nostiprināties sēdus. Dzīvnieciņa svinīgā poza radīja skatītājos nevaldāmus smieklus, jo tā tiešām bija nepārspējami komiska.

«Tas jau pats par sevi nebija nekāds jauns joks, lai Dievs pasargā,» brālis Severins teica, «jaunu zeņķu neprātība jau ir mūžīga, un viens.palaidnis mācās no otra. Patiesību sakot, būtu jādusmojās par tādu nežēlību, Bet resnā vardīte izskatījās —, ak Kungs, viņa izskatījās gluži pec…» Viņam atkal bija jāpārtrauc stāstīšana, jo jautrās atmiņas sagrāba viņu no jauna svā varā.

Mazā, vairākkārtīgi savos apmēros palielinātā vardīte sedeja uz galda un ar savu balto vēderiņu atgādināja īstu augustīniešu lelles karikatūru. Kad viņa nevarīgi ķepuroja priekškājiņas, likās it kā viņa sauktu: «Vēl, vēl!» Uzpūstie vaigi un sāpīgi savilktā mute radīja tik lielu līdzību ar slimo virtuves pārzini, kad tas uzģērba savu balto tērpu, ka viņu ieraugot visiem klostera virtuves kalpotājiem bija jāsmejas gribot negribot.

«Kamēr mēs tā jokojamies un smejamies, piepeši mums aiz muguras atskan tādi smiekli, it kā kāds spēcīgi dauzītu tukšu mucu. Un ko tu domā — brālis virtuves pārzinis, kas nedējām nebija atstājis savu atzveltni, stāv aiz mums pavisam spirgts un smejas līdzi! Viņš elpoja tikpat viegli, kā kurš katrs veselais! Un smejas un smejas, uijei, es tev saku — viņa acīs staroja pavisam jauna dzīvība. Viņš laikam tūlīt bija nopratis, kas mūs tā uzjautrina. «Hoi,» viņš saka un paceļ savas apaļās rokas kā peldētājs, nobīda pasūtāmos zēnu pie malas un saka — «hoi,. ļaujiet taču man arī paskatīties manā attēlā!» Pēc tam viņam bija tā jāsmejas, ka viņš nemaz vairs netika pie runāšanas! Viņš uzkrita ar krūtīm un rokām uz galda. Un smējās tā, kā viņš laikam savā mūžā nav smējies. Bet kad mēs pēc lielās rēkšanas jau bijām noguruši, un troksnis mazliet mitējās, piepeši izdzirdām pavisam sīciņu, ilgi stieptu skaņu — pīīīīīīī — it kā kāds neveikls vijolnieks vilktu lociņu pār stīgu. Sākumā mēs domājām, ka brālis, virtuves pārzinis pīkst. Bet tas bija pavisam kaut kas cits! No vardītes bija sācis izplūst gaiss. Tev būtu bijis jāredz, kā vardīte, pieņemdama savus iepriekšējos apskaužamos tievos apmērus, kādus Dievs pasauli radīdams zaļajām vardēm piešķīris, pārvērtās dziedātāju putnā — uijei! — tici man, sālsvīr, tas šai notikumā bija visjocīgākais.»

Brālim Severinam bija jāatvelk elpa.

«Kamēr mēs tā rēcām, vardīte jau atkal bija sākusi mundri lēkāt un meklēja kādu izeju. Piepeši es redzu, ka brālis, virtuves pārzinis, vairs nesmejas. «Brāli, kas tev ir?» es prasu. Bet kad es pieskāros pie viņa elkoņa, viņš lēnām novēlās no galda. Un bija pavisam beigts! — Protams, nāve jau parasti ir diezgan bēdīga lieta. Bet nomirt aiz smiekliem? Vai tas tomēr nav labāk, kā mirt no mēra?»

Volfrats palocīja galvu. «Man arī gribētos atgūt iespēju smieties!»

Kādu laiciņu brālis klusēja. Tad viņš mazliet saīdzis noteica: «Man toreiz pārmeta, ka es neesot uzmanījis pudelīti ar sniega rozes sakņu sulu. Par šīs sulas pilēm jau saka, ka «desmit kapā iedzīt var». Bet es neļāvu iestāstīt sev lietas, kuru dēļ man vēlāk varētu rasties sirdsapziņas pārmetumi. Pudelīte būs apgāzusies, sniega rožu asinis būs iztecējušas un izgarojušas.» Viņš smējās atkal. «Un

Iedomājies tikai, neviens pēc tam vairs neredzēja vardes. Es tiešām gribētu zināt, kas ar viņu notika. Vai viņa vēl dzīva?»

Sālsvīrs noņurdēja: «Es atkal gribētu zināt, vai kāds saraustīja virtuves zēnu aiz ausīm?»

«Protams, jā!» brālis Severins domīgi pakratīja galvu. «Bet…» Viņa taukā, apaļā seja pieņēma īsta filozofa izskatu: «Kas tad mūs tā uzpūš?» Viņš lēnām noglauda savu «pārpilno mēru». Bet tā kā Volfrats viņam neatbildēja, viņš paņēma no zemes krūzi un pielika to sālsvīram pie mutes: «Tā! Norij atkal kādu malku!»

Volfrats dzēra.

«Lai mīļais debesu tēvs gausina!» brālis Severins nopūtās, izsūca pārpalikušo vīnu un devās projām. «Vakarā •es apciemošu tevi atkal.»

Bet viņš bija devis solījumu, kuru vairs nevarēja pildīt. Jo, kad saule nozuda aiz jumtiem, kad augsto muru ieslēgtajā laukumā metās jau krēsla, un Volfrats pacēla galvu, viņa priekšā stāvēja Indriķa kungs.

«Nu? Vai tu jau nesāc garlaikoties?»

Volfrats pakratīja galvu. «Ak, mīļais, labais kungs! Es ar prieku sēdēšu, kamēr nogāzīšos. Tas taču nav nekāds sods!»

«Tā? Tu domā?» Indriķa kungs apsēdās uz bluķa. «Tad man ar tevi jāparunā. Vai tu neizpirki grēku ar nožēlošanu, asinis ar asinīm? Vai tev nebija gandrīz jādod paša dzīvība par mednieka dzīvību, kuru tu gribēji viņam atņemt? Vai tas, kas ir gbudrāks par visas pasaules tiesnešiem kopē, neielika tevi uz pusgadu bluķī? Vai tev nav palikusi zīme uz visu mūžu? Un par kalnāzi ari tu samaksāji pietiekoši dārgi: tu pat neredzēji sava bērna pēdējo skatienu. Vai es būtu varējis sodīt tevi stingrāk?»

Volfrats nodūra galvu.

«Jo redzi, neviens nav pļāvis pilnu vārpu tur, kur viņš sējis jaunu. Dīgst tikai laba sēkla. Nevajag vienmēr censties pildīt tikai savus šķūņus, vajag sēt arī tur, kur pļauj citi.»

«Jā gan, kungs, tā ir svēta patiesība. Kas gan būtu noticis ar mani, ja pasaulē nebūtu bijuši labi cilvēki!»

«Jā, Voifrat, to tu iegaumē labi, tad tu nekad neaizmirsīsi, ka cilvēkiem jāturas kopā, ka viņiem jābūt labiem vienam pret otru, ka jābūt stingram tikai pašam pret sevi. Es domāju, ka tu pats būsi izjutis, cik grūta un tumša var būt dzīve, ka tā var gulēt uz cilvēka kā īsts kalns. Un ja tev gadīsies tādu cilvēku sastapt, tad tev žigli jā-

MBOB

steidzās palīgā. Nemet uz viņa muguras jaunu akmeni, bet palīdzi viņam nest smago nastu! Tu redzēsi, tad jūs abi sasniegsiet kādu saulainu stūrīti, kur varēsiet atpūsties un uzkrāt spēkus tālākam ceļam!»

«Jā, kungs!» Mitrām acīm Volfrats pavērās Indriķa kungā. «Bet kā gan es vēl varētu kādam šai pasaulē palīdzēt? Nevarīga roka nespēj veikt krietnu darbu.»

«Palīdzēt var arī ar pusroku. Tikai sirdij jābūt klat visai! Un apgādāt sievu un bērnus tu vēl varēsi. Tev tikai jāatrod īstā vieta.»

«Lai Dievs jums to atlīdzina, kungs, lai Dievs jums to atlīdzina!» Volfrats aizkustināts murmināja. «Redziet, es par savu nākotni domāju tā: es varētu vēl gluži labi stumt ratiņus sālsraktuvēs.»

«Tā? Vai tad tu kādreiz jau esi strādājis sālsraktuvēs?»

Sālsvīrs pakratīja galvu.

«Tad tev būtu grūti! Pie visa jāpierod. Es domāju, ka tev būs jāpaliek sālsmājā. Protams, kurināt un kausēt tu vairs nevarēsi. Bet uzraudzīt pannas un ierobot nūjiņas [11] tu varēsi gluži labi. Pie tā darba tu nopelnīsi drusciņ vairāk. Vecais uzraugs grib doties pie miera. Un kādi tam bija pienākumi, to jau tu zināsi. Bet tagad celies augšā un nāc man līdzi!»

Indriķa kungs piecēlās un atvēra bluķi. Bet Volfrats palika sēžam un nekustējās; stingu skatu viņš raudzījās prāvestā un veltīgi meklēja vārdus. Indriķa kungam vajadzēja saņemt viņu aiz rokas un piecelt.

«Ej, Volfrat! Tava Sapa gaida tevi mājās, viņa baiļosies, ja tu tik ilgi būsi projām. Izstaipies un ej mājās!»

Volfrats stāvēja saliektu muguru; sēdēšana bluķī bija padarījusi viņu stīvu; bet likās, ka to viņš nejuta.

«Mājās? Mājās?» viņš neskanīgā balsī stostījās. «Kur tad ir manas mājas? Sakiet labāk: debesīs — un es tam noticēšu!»

«Turp tev būs jādodas drusciņ vēlāk!» Indriķa kungs smaidīja. «Pagaidām ej uz savu lēņu māju. Kurp tad citur? Bet tagad ej, un lai Dievs tevi sargā!» Viņš izvadīja streipuļojošo Volfratu pa vārtiem un izbīdīja to uz ceļa.

Streipuļodams Volfrats pagāja dažus soļus uz priekšu. Kad aiz viņa aizcirtās vārti, viņš izbijies iekliedzās: «Jēzus Marija! Es taču aizmirsu …» Viņš atskrēja atpakaļ un sāka sist ar dūrēm pa vārtiem. «Kungs, kungs! Laižiet taču mani iekšā! Atjaujiet man izteikt savu pateicību.»

«Pateicies citam!» prāvests atbildēja, un viņa soļi attālinājās.

Kā noreibis Volfrats izstreipuļoja uz ceļa un stingu skatu raudzījās krēslā, it kā būtu nokļuvis pavisam citā pasaulē. Tad viņš ieraudzīja kapsētas mūrus un aiz tiem akmens krustus. Viņš piegāja pie vārtiem, bet arī tie bija aizslēgti. Viņš izbāza roku caur dzelzs restēm, it kā gribētu tā aizsniegt sava bērna kapu.

Tornī sāka dimdēt zvans. Zvana skaņas maigi plūda pāri plašajai ielejai, aicinādamas ļaudis uz mieru un atpūtu. Volfrats pārkrustījās un nomurmināja lūgsnu. Tad viņš aizsteidzās projām.

Smagi elsodams viņš ieradās savā mājā. Istabā jau spīdēja uguns. Durvīs viņu sagaidīja sieva.

«Šapa! Sapa!»

Vairak viņš nevarēja pateikt. Viņš sagrīļojās, un Sapai bija viņš jāatbalsta. Iegājis istabā viņš izstiepa roku, it kā gribētu uzreiz aptvert visu apkartējo. Sapa nosēdināja viņu uz sola. Apkampušies viņi tā sēdēja, kamēr ārā atskanēja satraukta balstiņa:

«Māmiņ! Māmiņ! Viņas abas pašas iegāja kūtī!»

Poldiņš ielidoja istabā, dūkdams kā kamene, bet izbijies apklusa.

«Nu, puisīt?» Volfrats nedrošā balsī jautāja. «Vai tu mani vairs nepazīsti?»

«Jā, tētis, tētis!» zēns priecīgi iekliedzās, uzrāpās uz Volfrata ceļiem un skūpstīja viņu tik strauji, ka viņiem abiem gandrīz aptrūka elpas.

«Bet Sapa? Kur tad ir meitene?»

«Es nesaprotu, kas tur ir! Tagad tie aizveduši viņu uz klosteri. Un pirms tam ..,»

Sapa nevarēja vairs tālāk runāt. Jo Poldiņš bija uzspiedis viņai uz mutes roku un sauca: «Ciet klusu, māmiņ, man kaut kas jāparāda tēvam!» Norāpies no tēva ceļiem, zēns pietvīkušu seju kliedza: «Skaties, tēt, skaties, ko es jau varu!»

Vienā acumirklī zēns norāva savus svārciņus; viņš nosvieda tos uz grīdas, noliecās, un hop! Stāvēja taisns kā svece uz galvas. Protams, tūlīt atkal viņš novēlās uz sāniem; bet tas nebūt nemazināja viņa lepnumu, ar kādu viņš piecēlās.

«Un to tu iemācījies klosteri?» Volfrats brīnījās. «Jā gan! Tikai ne no klostera māsām.» Sapa un Volfrats saskatījās, viņiem bija jāsmejas. Kur tie laiki, kad šai istabā pēdējo reizi bija dzirdēti smiekli!

Un šie atkal atrastie smiekli bija veselīgāki neka tie, kuru dēļ bija nomiris brālis virtuves pārzinis.

XXX

Otrā rītā, pavisam agrā stundā, Dezertus atstāja klosteri un aizgāja uz nelielo mūķeņu mājokli.

Dažas stundas vēlāk Indriķa kungs devās uz ezera pusi. Iedams garām Egļu mājām, viņš ieraudzīja Egļu saimnieku un Volfratu, tie stāvēja pie žoga, kas šķīra Egļu saimniecību no Pokera lēņu mājas. Zemnieks bija nokāris galvu. Volfrats bija uzlicis viņam uz pleca savu veselo roku un, kā likās, sirsnīgi pūlējās noskumušo iepriecināt.

Smaidīdams Indriķa kungs gāja tālāk pa ceļu, gar kura abām pusēm stāvēja pusnovītušie lapukoki. «Atkal viens atradis ēnā sauli! Protams, tikai viens! Bet ļauj iekrist jūrā tikai vienai vienīgai pilei, tā tomēr rada savus vilnīšus un skar simtiem citas!»

Pēc stundas Indriķa kungs sasniedza ezermalu. Abi zvejnieku kalpi, kas patlaban žāvēja slapjos tīklus, noņēma cepures un gāja viņam pretī.

«Vai jūs neesat redzējuši mednieku nākam pa taku?»

«Haimo? Nē, kungs!»

«Tad uzmaniet kādu brīdi! Viņš drīz vien nāks. Bet jums nav jāsaka viņam, ka es esmu taujājis pēc viņa. Sakiet viņam tikai: ja viņš gribētu ar mani runāt, tad viņš var atrast mani pie jaunās mājas.»

Indriķa kungs devās tālāk, un kalpi tikai noblenza viņam pakaļ.

Nebija jāgaida ilgi, un uz takas bija dzirdama kalnu nūjas šķindoņa un smagu soļu troksnis.

Koku starpā parādījās Haimo. Viņa gaita bija lēna un gurda; seja bija bēdīga, kaut gan stipri piesarkusi, jo viņš bija nesis smagu nastu; šaujamais stops bija uzkārts kaklā, uz muguras atradās smagi piebāzts maiss.

«Ko tu tur nes?» viens no kalpiem jautāja.

«Savas mantas!» Haimo trīcošām lūpām atbildēja.

«Kāpēc? Sniega taču vēl nav kalnos? Vai tu jau tagad gribi atstāt Sarkano augstieni?»

Mednieks pamāja.

«Vai tev jāpāriet uz citu apgaitu? Uz Rointu vai uz Grisbergu?»

Haimo pakratīja galvu.

«Kurp tu gribi doties?»

«Uz klosteri pie kunga.»

«To tu vari sastapt tuvāk. Viņš nupat aizgāja uz jauno māju.»

«Uz jauno māju?» Haimo izklaidīgi pacēla galvu un smagi nopūtās. «Vai es varu atstāt pagaidām pie jums savu maisu?» Nenogaidīdams atbildes viņš iegāja zvejnieku būdiņā, novietoja maisu istabā, atsveicinājās no kalpiem un uzgāja uz ceļa.

«Jaunā māja» bija viegli atrodama. Baltais lubīšu jumts un lentām izgreznotā eglīte pacēlās pāri zeltaini mirdzošām koku galotnēm. Kad Haimo kā vilcinādamies piegāja vārtiem, kas veda caur tikko pīto žogu, viņš priecīgā satraukumā apstājās. Viņam likās, ka pa atvērto logu plūstu dzidri smiekli. Viņš sāka klausīties. Viss bija klusu. Viņa lūpas notrīsēja rūgtā smaidā. Vai šais garajās, baigajās nedēļās viņš nebija dzirdējis simtām reižu to pašu? Kāpjot klusajā kalnu mežā, vai arī kailajās klintīs, cik bieži sapņu pilnās ilgās viņš bija dzirdējis šo mīļo, dzidro balsi, te lielā tālumā, te atkal pie pašas auss. Tādos brīžos viņa sirds stājas pukstēt, viņš apgriezās, bet redzēja tikai tukšu gaisu, kluso mežu un mierīgās klintis. Un naktīs, kad viņš, aiz noguruma drebēdams, gulēja uz vilkādas, kad pēc moku pilnām domām un prātošanas miegs aizvēra viņa acis, cik bieži viņš bija dzirdējis gaišu balsi, kas negaidot sapņos sauca: «Haimo!» Tad viņš bija uzlēcis augšā, noglaudis ar drebošo roku pieri, bija klausījies — un tomēr atģidies dziļajā tumsā viens. Tikai viņa nopūtas izskanēja mēmās būdiņas klusumā.

«Tas seko man visur!» viņš nomurmināja, izklaidīgi raudzīdamies staltajā ēkā.

Viņš nedroši iegāja pagalmā un nobālēja, ieraudzīdams Indriķa kungu, kas sēdēja zem vecas gobas uz nosūnojuša akmens.

«Haimo? Tu?»

Mednieks noņēma cepuri un, ņurcīdams to rokās, nodurtu galvu piegāja tuvāk.

«Labdien, kungs!»

«Kā tu ieradies šeit? Kas tev darāms ielejā?»

«Kungs!» Mednieka balss drebēja. «Šodien ir Mlķeļa diena.»

«Miķeja diena?» Indriķa kungs brīnījās. «Pareizi, Mikeļa diena! Tā, tā! Miķeja diena? Un tāpēc tu nonāci lejā?»

«Ja! Es taču nedrīkstētu palikt, ja arī butu gribējis.» Iīaimo balss kļuva arvien klusāka. «Šodien izbeidzas mans dienests.»

«Pareizi, pareizi! No šīs dienas man viens klostera mednieks mazāk. Un nebūs taisni vislabākā. Tagad tu ieradies no manis atvadīties, vai ne tā? Un tad tu meklēsi jaunu kungu?»

Haimo burzīja cepuri, pagrieza galvu sāņus, it ka viņam kaklā būtu iemetušies krampji, un savilka uzacis, ka to mēdz darīt tie, kas uzstiepti uz moku sola un negrib aiz sāpēm kliegt.

«Runā taču, Haimo, paveries manī!»

Haimo nodūra galvu vēl zemāk un piesmakušā balsī izgrūda: «Es jūs lūdzu, kungs, izbeidziet visu ātri! Ja man art negribētos iet projām — no jums — man tomēr jāiet.»

«Tev jāiet? Tā? Un ko tu iesāksi tagad?»

«To, kas man jādara! Man ir tikai viens uzdevums! Tikai viens vienīgs! Vienmēr viens un tas pats! Bet es nezinu ceļu, kas mani varētu turp novest. Es nogrēkoju, un tagad man jācieš. Un ja es arī sasniegšu savu laimi — tā tomēr nebūs pilnīga.» Viņš novērsās.

«Haimo!»

Mednieks nodrebēja, dzirdēdams tik sirsnīgi saucam savu vārdu.

«Vai es pareizi dzirdēju? Tu paliktu labprāt pie manis?»

Haimo neteica jā un nemāja ar galvu; viņš tikai vēl vairāk novērsās no Indriķa kunga un piespieda zodu krūtīm.

Klusi smaidīdams prāvests kādu laiciņu raudzījās viņā. ;Tātad tu gribētu palikt? Redzi, Haimo, tas man patīk, ka tu esi iemīļojis mani kā savu kungu. 2ēl! Kāpēc tu nerunāji ar mani agrāk? Jo tagad — tagad jau būs par vēlu. Šodien ir Miķeļa diena. Tu vairs neesi mans klostera mednieks.»

No mednieka krūtīm izlauzās smaga nopūta

Indriķa kunga smaids kļuva arvien priecīgāks. «Kas zina, varbūt mēs abi būtu vēl varējuši saprasties.»

Haimo nedroši pavērās prāvestā.

«Bet paters Dezertus panāca kapitulā citu lēmumu. Sākot ar šo dienu klosterim būs medību pārzinis. Tas pārraudzīs visus klostera mežus. Tas ir uzticams un stingrs mednieks. Cik es viņu pazīstu, viņš pieradinās savus ļaudis pie kārtības. Ar tādiem, kas stūrgalvības vai vieglprātības dēļ uzsaka savu dienestu, ar tādiem viņš nevarēs tik viegli sadraudzēties. Vai tu nedomā tāpat? — Kas ar tevi noticis? Vai tu aplūko māju? Skaista māja, vai ne tā? Tur dzīvošot jaunais medību pārzinis. Pēc četrām nedē|ām viņam būšot kāzas. Paskaties, Haimo, tur pie durvīm stāv viņa līgaviņa.»

No Haimo rokām izkrita cepure, viņa rokas drebēja, viņa ceļi ļodzījās. Viņš nobālēja, bet tad viņa vaigi kļuva gluži sārti, ieplestām acīm un vaļēju muti viņš raudzījās durvīs, pa kurām iznāca paters Dezertus, vezdams pie rokas Gitli. Cik viņa bija cēla un skaista! Sarkana tērpa mīkstās krokas iekļāva viņas slaido stāvu, bet tērps nebija īss, kāds mēdza būt zemniecēm, tas sniedzās līdz papēžiem, kā pie jaunkundzēm; plecus un rokas sedza plats audekls, kas bija balts kā sniegs, jaunās krūtis apņēma tumšzaļs ņieburs ar sudraba apvērtnēm, Gitli acis mirdzēja, viņas vaigi ziedēja kā rozes, cieši sapītās bizes rotāja viņas pieri kā melns vainags.

Haimo mēle kaut ko nošļupstēja. Bet Gitli jau bija ieraudzījusi viņu un priecīgi iekliegdamās pieskrēja klāt. Šņukstēdama un kaut ko neskaidri murminādama viņa apkampa Haimo, kuram negaidītā laime bija laupījusi katru sajēgu, viņš tikai samulsis tvarstīja gaisu. Gitli neatlika pat laika viņu noskūpstīt. Viņa steidzīgi atbrīvojās un paņēma vienā rokā Haimo, otrā patera roku.

«Vai nē, patera kungs, vai nē? Es taču drīkstu tūlīt izrādīt viņam visu?»

Dezertus priecīgi pamāja galvu. Tad viņa vilka apjukušo Haimo sev līdz un nepārtraukti stāstīja: «Skaties tikai, Haimo, skaties! Ko tu teiksi? Paskaties uz šo skaisto māju! Tur mums abiem būšot jādzīvo, tā labais paters man sacīja! Paskaties uz šo akmens solu durvju priekšā! Tur mēs varēšot vakaros sēdēt un tērzēt, tā man sacīja labais paters. Viņš arī pats mūs šad un tad apciemošot, viņš teica. Ka tu zinātu, kā viņš mūs mīl, tēvs nevarētu mīlēt savus bērnus vairāk. Un paskaties, Haimo, paskaties uz šo iedobumu virs durvīm, viņš teica, ka tur novietošot dievmātes tēlu. Tas sargāšot mūsu māju un mūsu laimi! Bet paskaties tur, uz to piebūvi, to tu neesi vēl redzējis! Viņš teica, ka tur novietošot divus zirgus un četras govis, lai mums būtu pietiekoši daudz piena. Un, tu…» Viņa sasita rokas un viņas acis zaigoja aiz sajūsmas. «Tu!

Man jāparāda tev virtuve! Es tev saku — tur spīd un laistās tīrs varš! Nāc taču, nāc …»

Abām rokām viņa satvēra Haimo elkoni un ievilka viņu iekšā.

Krēslainajā priekštelpā viņš apstajas un spieda pie krūtīm dūres.

Viņš nevarēja vēl atjēgties. Tikai viena lieta viņam likās skaidra: viņa meiča tiešām atradās pie viņa. Piepeši viņš iekliedzās un karsti noskūpstīja Gitli.

Ārā, blakus klusajam pateram, stāvēja prāvests.

«Nāc, Dītvald!» Indriķa kungs smiedamies sacīja. «Tā skūpsta beigas mēs nesagaidīsim. Nāc, iesim! Lai šī stunda pieder viņiem. Kad viņi atreibs tiktāl, ka būs spējīgi domāt par kādu trešo, tad viņi paši uzmeklēs tevi.»

Dezertus vēl ilgi noraudzījās durvīs, un tikai tad viņš bija spējīgs sekot prāvestam. Cauri zeltaini mirdzošiem krūmiem viņi izgāja uz ceļa. Viņu priekšā gulēja saules apstarotais ezers.

Dezertus uzlika uz Indriķa kunga pleca roku.

«Es gribu uzdot jums mīklu! Kas ir siltāks par sauli, gaišāks par dienu, skaidrāks par šo dzidro ezeru?»

«Tava bērna laime. Un tavas sirds prieks. Jā, Dītvald, tu darīji pareizi! Es pats negribēju uzspiest tev savu padomu. Tavai sirdij vajadzēja atrast īsto valodu, vienai pašai. Un to viņa atradusi.»

«Vai man bija ilgi jādomā? Kaut vai vienu acumirkli? Ko gan es varētu vēlēties citu, kā tikai manas meitas laimi? Kurš katrs cits ceļš būtu nesis viņai tikai postu un sāpes, būtu izpostījis viņas dzīvi, būtu notriecis viņas dzīves krāšņos ziedus. Nekāds stāvoklis, nekāds vārds, nekāda bagātība un spožums nebūtu to varējuši atsvērt. Vai dzīve ir dzīve, ja tai trūkst saules, laimes? Ja tai drūmajā naktī, kad es zaudēju visu, liktenis būtu licis man izvēlēties: vai tu gribi palikt, kas tu esi, jeb tu gribi kļūt nabags un aiznest savas sirds laimi nabadzīgā būdiņā? — vai jūs domājat, ka es būtu vēl pārlicis? Un vai par savu bērnu es varēju izlemt citādi? Ko viņa savas laimes dēļ zaudē? Vai viņa sajūt kādu trūkumu? Vai viņa savu līgavaini mīlētu vairāk, ja tam rokā būtu vairogs un matu cirtas rotātu bruņu cepure? Un es?» Dezertus pasmaidīja. «Haimo ir brīvs vīrs. Un ja arī viņš neglabā savā skapi brīvkunga dokumentus, viņa piere slēpj krietna vīra uzticību un godprātību. Es mīlu viņu. Viņš ir mans dēls.»

«Par kuru tu arī esi gādājis kā tēvs!» Indriķa kungs smējās. «Ja Berhtesgadenas prāvests nebūtu tavs draugs, un ja viņš nepriecātos arī pats par šo jauniešu laimi, viņš būtu nikni saraucis uzacis, vērodams, cik dziļi tu iegrābt klostera naudas lādē. Un man šķiet, ka tā nebūt vēl nav pēdējā reize. Bet saki …» Prāvesta balss kļuva nopietna. «Arī šodien tu nerunāji ar viņu?»

«Nē, kungs, es nevarēju.»

«Un meitene tikai ņēma un ņēma? Un ne reizes viņai neienāca prātā jautāt: no kurienes tas viss nāk?»

«Vai tad viņas laime būtu pilnīga, ja viņa varētu jautāt: kāpēc?»

Indriķa kungs pamāja, un viņi klusēdami soļoja tālāk.

Atkal un atkal Dezertus atskatījās uz gaišo jumtu, kas pamazām nozuda raibo lapu krāšņumā. «Man bieži uz mēles bija vārds, kas būtu viņai visu noskaidrojis,» viņš pēc kāda brīža sacīja, «bet kad es redzēju, cik šī cēlā mazā dvēsele pilna mīlas, es atkal noklusēju. Vai man vajadzēja viņu sabaidīt un satriekt ar kaut ko jaunu, negaidītu? Tagad? Kad viņa būs attapusies no savas lielās laimes, tad pati no sevis pienāks stunda, ka viņa ieraudzīs manī tēvu un sauks mani par tēvu. Jo mana sirds alkst pēc šīs maigās skaņas no mana bērna lūpām. Bet es labprāt pacietīšos. Tēva mīla jau nepastāv ņemšanā, bet došanā! Un vai es tagad, pēc savas sirds nabadzības, neesmu jau bagāts vīrs? Dienām un naktīm es varu domāt un rūpēties par sava bērna laimi, drīkstu dalīties viņa priekos, drīkstu mierināt un spirdzināt sevi ar viņa tuvumu.» Dezertus apstājās un satvēra prāvesta roku. «Skatieties, kungs, cik jauki caur kokiem vizuļo mana bērna mājas!»

«Jauka ainava! Nāc, atpūtīsimies!»

Kādas nogāzes pakājē, turpat pie ceļa, atradās klinšu plātne, tā gulēja kā īsts akmens sols. Tur vjņi apsēdās. Zālē trīsēja mazas ēnas un lieli gaismas plankumi, jo caur puskailo koku zariem saulei bija gandrīz brīvs ceļš. Koku galotnēs šalca viegls vējiņš, un lēni krita novītušās lapas. Dezertus klusi vēroja lapu vieglo kritienu.

Indriķa kungs jautāja: «Vai lapu krišana noskaņo tevi drūmu?»

«Nē, kungs, ziema jau ierodas tikai tādēļ, lai tai varētu sekot pavasaris.»

«Tā? Bija laiks, kad tu teici: vasara zied tikai tādēļ, lai ziema varētu apsegt ar sniegu un ledu viņas krāšņumu!»

Dezertus piespieda pie krūtīm rokas un dziji atvilka elpu. «Manas acis ir kļuvušas redzīgas. Es jūtu atkal sauli, un mani atstāj ēna pēc ēnas. Mana bērna daiļā seja pārvērš manas dzīves bēdas saldā mierinājumā, un manu zudušo tēli aplido mani kā apskaidroti.»

Indriķa kungs pasmaidīja. «Vai tad notikušaja ir radušās kādas pārmaiņas?»

«Nē, kungs, bet es skatos uz to citām acīm. Ticiet man, neviens cilvēks nav izjutis tik dziļi kā es, ka mēs nevaram dzīvot, ja nemeklējam sauli, un ka mūsu dzīvei bez gaisa un maizes ir vajadzīgs vēl kaut kas: «skaidra redze!»

«Tā ir jauka patiesība, Dītvald! Bet tā nav jauna. Kāds to jau teicis pirms manis un pirms tevis, kas izjuta visas pasaules sāpes un tomēr nezaudēja mīlu. Atceries tikai: Mateus, 6. nodaļa, 22. pantiņš!»

Klusā balsī paters Dezertus norunāja kalna sprediķa vārdus: «Acs ir miesas spīdeklis; ja nu tava acs skaidra, tad visa tava miesa būs gaiša. Bet ja tava acs kaitīga, tad visa tava miesa būs tumša.» Viņš satvēra prāvesta roku un satrauktā balsī teica: «Kungs! Dodiet man citu vārdu! Es negribu būt vairs Dezertus.»

«Tad saucies paters Teofīls!» [12]

Viņi sēdēja klusēdami. Pār ieleju un kalniem spīdēja siltā rudens saule. Krizdamas no kokiem dzeltenās lapas vizuļoja kā liesmu mēles.

Piepeši paters satraukts izstiepa roku, «Skaties, kungs!»

Garām aizlidoja kāds tauriņš.

«Tas laikam būs pēdējais!» Indriķa kungs teica. «Nobeigsies arī tas. Bet viņš bija labos draugos ar sauli un varēja izbaudīt to vienīgo dienu, kas tūkstošiem viņam līdzīgu nebija ļauts piedzīvot.»

Viņi raudzījās tauriņam pakaļ. Tas aizlidoja ceļa virzienā, plivinājās ap baltajiem akmeņiem, pacēlās koku galotnēs, nolaidās atpakaļ zemajos krūmos, kur vējš plivināja mirdzošos sidrabainos zirnekļu pavedienus, un te planēdams uz vietas, te atkal steidzīgi lidodams tālāk, aizlaidās līdz lielajai pļavai, kas atradās jaunās mājas priekšā. Tur viņš uzmeklēja visas vēlīnās puķes un izsūca no vīstošo ziedu kausiņiem pēdējo sulu.

Tad viņš uzlidoja gar balto sienu augšā un ilgi svaidījās ap lentēm rotāto eglīti.

Roku rokā, pietvīkušiem vaigiem, durvīs parādījās Haimo un Gitli.

«Kur tad viņi ir?» Gitli stostījās. «Skaties tikai, Haimo,. viņu te vairs nav!»

Kā meklēdami viņi raudzījās apkārt. Šai brīdī vārtiem tuvojās lēni soji. Pagalmā ienāca kokgriezējs Ulrihs. Viņš nesa rokā lielu, ar zaļu drānu apsegtu tēlu.

«Man lika nodot to jums. Tas jānovietojot tur, virs durvīm!» viņš teica.

Ulrihs nolika tēlu uz akmens sola un drebošam rokām noņēma segu.

«Haimo, paskaties! Cik tas ir skaists un jauks! Liekas, ka viņa būtu dzīva un lūkotos uz mums!»

Ulriha bālā seja viegli nosarka. Uzslava viņu iepriecināja. Viņš klusi apgriezās un atstāja pagalmu. Haimo un Gitli nemaz nepamanīja viņa aiziešanu. Pieglaudušies viens otram, viņi klusēdami raudzījās nokrāsotajā tēlā.

Pamatne attēloja pelēku mākoni, ap ko bija apvijusies čūska, uz kuras galvas ar abām kājām stāvēja attēls. Figūras ķermeni apņēma zils, vienādi un noteikti krokots tērps; slaidie pirksti turēja lilijas ziedu; baltā seja ar zilajām acīm bija viegli noliekta uz sāniem, gaišie mati apņēma plecus kā mētelis. Pieri rotāja ziedošu sniega rožu vaiņags.

«Haimo! Paskaties uz viņas seju!» Gitli čukstēja. «Vai tu neredzi, kam tā līdzinās?»

Viņš pamāja un klusēdams raudzījās attēlā.

Gitli salika rokas un klusi skaitīja lūgsnu, pār viņas vaigiem ritēja mirdzošas pērles.

«Kā tu domā?» Haimo jautāja. «Ja es noliktu viņu tūlīt savā vietā? Viņa sargās mūsu māju labi. Viņa to darīs!»

Viņš pievēla klāt lielāku bluķi. Kamēr viņš uzmanīgi iecēla attēlu iedobumā, Gitli aizsteidzās projām; viņa meklēja un meklēja, bet atrada tikai novītušas puķes. Tad viņa ieraudzīja ziemcieša stīgas, kas vijās ap vecās godās stumbru. Viņa noplūca visas stīgas un Haimo tās apvija ap attēla pamatni.

Tad viņi atkal piekļāvās viens otram, aplika viens otram ap kaklu rokas un pavērās attēlā.

«Gitli?» Haimo čukstēja. «Viņai mēs katru gadu ziedosim pašas pirmās puķes, vai nē?»

«Un visskaistākās. Un ziedonī mēs kāpsim kopā Sarkanajā augstienē. Lai sniegs būtu mājas augstumā. Un atnesīsim sniega rozes, vai ne tā?»

Viņi sniedza viens otram rokas.

• . 'li

Pēc kāda brīža, dziļi atvilkdama elpu, Haimo teica: «Nāc, dārgā, mums jāuzmeklē kungi! Mans Dievs, saki man, kā gan mēs varēsim atlīdzināt, kas mūsu labā darīts?»

«Ja, tiešam?» Gitli nomurminaja. Labakas atbildesviņa nezināja.

Haimo aizslēdza durvis un izņēma atslēgu. Kad viņi jau bija sasnieguši pagalma vārtus, Gitli jautāja: «Vai tu arī kārtīgi aizslēdzi? Vai tu apgriezi atslēgu divas, reizes?»

«Jā gan!»

«Pārbaudīsim labāk vēlreiz!»

Viņi atgriezās pie durvīm un viens pēc otra paraustīja rokturi.

Tad viņi devās ceļā. Viņi ilgi nostāvēja pie pagalma durvīm un raudzījās uz māju, viņu skatieni arvien apstājās pie attēla, kas bija novietots virs durvīm.

Atkal un atkal Haimo kratīja galvu. Piepeši viņš izvilka no maksts mednieka dunci un iedūra aso smaili rokā.

«Jēzus, ko tu tur dari?» Gitli izbijusies iekliedzās.

«Es gribu pārliecināties, vai es esmu nomodā! Man ir tāda sajūta, ka es guļu un sapņoju, ka kuru katru acumirkli varu uzmosties!»

«Ciet labāk klusu! Kā tu vari nobiedēt cilvēku!» Gitli apķērās viņam ap kaklu.

Viņš to noskūpstīja — atkal un atkal — likās, ka beidzot viņš tomēr bija pārliecinājies, ka nesapņo.

Lēnām viņi gāja cauri krūmājiem. Viņiem bija cieši

jāpiekļaujas viens otram, jo taka bija šaura.

* *

*

Indriķa kunga pareģojums piepildījās. Pēc mēneša svinēja jaunā medību pārziņa kāzas. Paters Teofīls savienoja abu jauniešu rokas; runājot svētīšanas vārdus viņa balss tā drebēja aiz priecīga uzbudinājuma, ka bija jābaidās, ka tā apklusīs pavisam. Gitli raudzījās viņā starojošam acīm. Kopš vakar vakara viņa zināja, ka par lielo laimi viņai jāpateicas savam tēvam.

257

Baznīca bija pārpildīta. Pašā priekšā, kungu solā, blakus Indriķa kungam bija nometies ceļos pārvaldnieks, kura seja raustījās svētsvinīgā satraukumā. Viņš grieza

17 — 222

savas biezās ūsas un pastāvīgi šķielēja Indriķa kungā. Haimo un Volfrata māsas kāzas viņam bija daudz ko noskaidrojušas.

Kad laulības ceremonija beidzās, jauno pāri apstāja laimes vēlētāji. Trūka tikai Sapas un Volfrata. Kāpēc gan viņi nebija ieradušies?

Kā viens no pēdējiem pie jaunā pāra piegāja Šlūtemaņa kungs. Viņš paklanījās pietvīkušās līgavas priekšā un satvēra Haimo roku. «Tātad, medību pārziņa kungs, daudz laimes jaunajā dzīvē! Un es jums gribu dot labu padomu: melot, medību pārziņa kungs, melot jums nevajag nekad!»

«Pārvaldnieka kungs?» Haimo smiedamies jautāja. «Ko jūs ar to gribat teikt?»

«Ir jau labi! Ir jau labi! Es zinu, ko es zinu!»

Šlūtemaņa kungs aizgāja lepni paceltu galvu. Viņš gan arī bija ielūgts kāzu mielastā, bet papriekš viņš gribēja aiziet uz savu kanceleju. Kad viņš bija sasniedzis klosteri, no baznīcas puses atskanēja dārdošas medību ragu skaņas, nesdamas jaunajam pārim īstu mednieku sveicienu.

Uzgaidāmā istabā Šlūtemaņa kungs atrada tikai nedaudz cilvēku, ar kuriem viņš steidzīgi visu nokārtoja. Viņš jau gribēja atstāt pārvaldnieka māju, kad izdzirda steidzīgus, trokšņainus solus.

«Pārvaldnieka kungs! Pārvaldnieka kungs!»

Izdzirdis šo balsi, Šlūtemaņa kungs sāka vērīgi klausīties.

«Kas? Un tas vēl iedrošinās mani traucēt?»

Pārliecinājies, ka viņa aizdomas ir pamatotas, ka pie viņa tiešām ieradies uzraugs Polcers, viņš savilka uzacis un iespieda sānos rokas.

Volfrats apstājās pie durvīm, atspiedās ar veselo roku pie stenderes un smagi elsoja no ātrās skriešanas; viņa smaidīgo seju klāja sviedri.

«Kas tā nu atkal par niekošanos?» Šlūtemaņa kungs uzbrēca. «Vai tu gribi atkal piejokot pārvaldnieku? Pagaidi tikai, tagad nu gan es tev parādīšu …»

Tālāk Šlūtemaņa kungs netika, jo Volfrats, kas, kā likās, nemaz nebija dzirdējis pārvaldnieka vārdus, smiedamies sacīja: «Pārvaldnieka kungs! Paņemiet tūlīt ļaužu sarakstu! Un ierakstiet: mums piedzimis bērns — meitene, pārvaldnieka kungs, pavisam mīļa meitene! Viņai ir zilas acis un pavisam gaiši matiņi! Un mēs viņu sauksim par Mārīti — Mārīti Polcer! Rakstiet, pārvaldnieka kungs, rakstiet! Man vēl jāskrej pie mācītāja …»

Un viņš tūlīt arī aizskrēja, smiedamies un elsodams.

Slūtemaņa kungs vēl arvien stāvēja tāpat, izplestām kājām un sānos iespiestām rokām. «Protams!» viņš ņurdēja. «Tikai bērni, un vienmēr bērni, kad tikai šo palaidņu nepaliktu mazāk! Bet pagaidi, tikai! Gan tu ieradīsies vēl kādreiz pie manis! Tad tu jutīsi, ka es ļāvu tikai vienreiz sevi piejokot!» Un viņš pacēla pret griestiem dūres. «Oooh! Kādi negantnieki ir kļuvuši cilvēki!» Viņš dusmīgi parāva zvana auklu. Ienāca tiesas kalps. «Aizej uz virtuvi un pēc tam pie pagraba pārziņa, saki, lai tev iedod pilnu kurvi ēdamā un krūzi vīna. Aiznes to visu uzraugam Polceram un saki, ka es sūtu viņam to uz bērna kristībām! Sim blēdim!»

Piepūstiem vaigiem Slūtemaņa ķungs piegāja pie skapja, paņēma cūkādā iesieto ļaužu sarakstu, atšķīra lēnām attiecīgo lapas pusi, norūca, iemērca zoss spalvu un rakstīja:

«Tai 26. rudens mēnesī, a. d. 1338., uzraugam Volfratam Polceram piedzimusi meitene, saucās Mārīte.»

«Punkts!» Slūtemaņa kungs noteica un notīrīja spalvu.

Pa atvērto logu plūda gaviļu pilnas balsis un dārdošas medību ragu skaņas.

Beigas .

Ludvigs Ganghofers

KLOSTERA MEDNIEKS

Romāns 1994

Nodota salikšanai 13.05.94. Parakstīta iespiešanai 11.07.94. Formāts 84X108/32. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. Pašūt. Nr. 222-1. Līgumcena. Reģ. apl. Nr. 2-0441. Iespiesta tipogrāfijā «Rota» LV-1011, Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

L. Ganghofers

Ga 454 Klostera mednieks — R.: Rota, 1994. — 259. lpp.

ISBN 9984-524-42-6

UDK-P 830-3

[1] brigita.

[2] izsauciena: «o jēzus!» dialektiskais kropļojums.

[3] 1322. g. 28. septembrī.

[4] naktis pirms ziemassvētkiem, jaungada un trijkungu dienas sauca par «devu naktīm».

[5] dusmu diena, kad ubelite sviež ar slotu.

1.21

[6] ta mednieki senāk sauca zvēru sirdi.

[7] mīldorfas pilsētas likums 14. gs. noteica: «ja sievas rājas ar vārdiem, no kuriem viņām būtu jāizvairās, tad viņām jāuzkar kaklā akmens un tās jāvadā pa pilsētas ielām».

[8] divas stundas uz dienvidvakariem no pasavas.

[9] piecas stundas uz dienvidiem no landshutas.

[10] divdesmit divus gadus pirms mūsu stāsta sākuma pāvests Jānis XXII, lai atzīmētu maizes pārvēršanos Kristus miesā, ieveda katoļu draudzēs svētkus, ko sauc par Kūnas dienu (Fronleichnazistag).

[11] strādnieka darba maiņu atzīmēja iegriežot divās vienādās nūjiņās robu; vienu nūjiņu paturēja uzraugs, otru strādnieks.

[12] theophilus (lat.) — dievu mīlošais.

Content

Ganghofers Ludvigs Klostera mednieks

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XII

XIII

XIV

XVI

XVII

XVIII

XXI

XXI

XXIII

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

Beigas .