Dode Alfonss

Knauķis

ALFONSS DODĒ

KNAUĶIS Kāda zēna dzīves stāsts

© -

..

Pirmā daļa

..

1 FABRIKA

Esmu dzimis 18 . . . gada 13. maijā kādā Langdokas pilsētā, kurā, tāpat kā visās Francijas dienvidu pilsētās, ir daudz saules, ne mazums putekļu, viens karmelitu klosteris un divi trīs romiešu pieminekļi.

Manam tēvam Eiseta kungam, kas tanī laikā tirgojās ar fulāra audumiem, piederēja pilsētas nomalē liela fabrika, un tās vienā spārnā viņš bija iekārtojis ģimenei ērtu mājokli, ko aizēnoja platānas un no darbnīcām atdalīja plašs dārzs. Tur es nācu pasaulē un pavadīju pirmos un vienīgos laimīgos mūža gadus. Tāpēc es pateicīgi glabāju neizdziestošā atmiņā šo dārzu, fabriku un platānas un, kad pēc vecāku bankrotēšanas man vajadzēja šķirties no iemīļotajām vietām, jutu sāpīgu nožēlu, kā atvadoties no dzīvām būtnēm.

Jau pašā sākumā jāatzīstas, ka mana piedzimšana neatnesa laimi Eisetu namam. Mūsu virēja vecā Annū vēlāk man bieži stāstīja, ka mans tēvs, tobrīd atrazdamies ceļojumā, bija saņēmis vienā laikā divas vēstis — par manu nākšanu pasaulē un par kāda Marseļas klienta aizlaišanos lapās, paņemot līdzi vairāk, nekā četrdesmit tūkstošus franku tēva naudas, tā ka Eiseta kungs, iepriecināts un reizē apbēdināts, īsti nezinājis, vai raudāt par Marseļas klienta pazušanu vai līksmot par mazā Daniela piedzimšanu . . . Jums vajadzēja raudāt, mīļais Eiseta kungs, raudāt kā par vienu, tā par otru! . . .

Patiesi, es biju vecākiem īsta nelaimes zvaigzne. Kopš manas piedzimšanas dienas viņiem no malu malām uzbruka dažādas likstas. Vispirms atgadījums ar Marseļas klientu, pēc tam vienā pašā gadā divas reizes fabrikā ugunsgrēks, tad metu uztinēju streiks, tad saķildošanās ar tēvoci Batistu, tad vēl tiesāšanās ar krāsu piegādātājiem, kura maksāja ļoti dārgi, un beidzot — 18 . . . gada revolūcija *, kas mums deva pēdējo triecienu.

No šī laika fabrika panīka, darbnīcas pamazām sāka tukšoties: katru nedēļu aizvāca kādas aužamās stelles, ar katru mēnesi samazinājās audumu apdrukāšanas mašīnu skaits. Bija smagi noskatīties, kā dzīvība pameta mūsu namu kā nāvīgi sasirgušu organismu, pamazām, diendienā. Papriekš pārtrauca darbu fabrikas otrajā stāvā. Pēc tam slēdza darbnīcu, kas atradās pagalma galā. Tā tas gāja divus gadus; veselus divus gadus fabrika mira. Beidzot kādā dienā vairs neatnāca neviens strādnieks, fabrikas zvans klusēja, vairs neskrapstēja akas rats, lielajās tvertnēs, kur vēl nesen tika skaloti audumi, tagad ūdens stāvēja nekustigi, un drīz vien visā fabrikā palika vienīgi Eiseta kungs un kundze, vecā Annū, mans brālis Žaks un es; pagalma galā darbnīcu apsargāšanai vēl atstāja vārtsargu Kolombu un viņa dēlēnu Rudmati.

Tās bija beigas, mēs bijām izputināti.

Toreiz man bija seši vai septiņi gadi. Tā kā biju vārgs un slimīgs, tad vecāki nesūtīja mani skolā. Māte man iemācīja lasīt un rakstīt, dažus vārdus spāniski un pāris meldiju trinkšķināt uz ģitāras, tā sagādājot man ģimenē brīnumbērna slavu. Pateicoties šādam audzināšanas veidam, es nekad neizkustējos no mājām un varēju visā pilnībā izsekot Eisetu nama agonijai. Atzīstos, ka tā mani nesatrieca, mūsu izputēšana savā ziņā man sagādāja pat prieku, jo tagad varēju pēc sirds patikas skraidelēt pa visu fabriku, turpretī agrāk tas man bija atļauts tikai svētdienās. Es svinīgi pasludināju mazajam Rudmatim:

—  Tagad fabrika pieder man, tētis to man atdeva rotaļām.

Mazais Rudmalis noticēja. Sis nejēga ticēja visam, ko viņam sacīja.

Visi ģimenes locekļi mūsu izputēšanu neuzņēma ar tik līksmu prātu. Eiseta kungs pēkšņi kļuva briesmīgi nikns; pēc dabas būdams ātrsirdīgs un nesavaldīgs, viņš allaž mēdza kliegt, šķilt zibeņus un pērkonus; būtībā viņš bija lielisks cilvēks, taču dusmās palaida rokas, skaļi lamājās un juta neuzveicamu tieksmi iedvest baiļu trīsas tiem, kas bija ap viņu. Neveiksme viņu nesatrieca, bet satracināja. No rīta līdz vakaram, iesvilies spīvā sašutumā un nezinādams, uz kā to izgāzt, viņš uzbruka visam: saulei un mistrālām, Žakam, vecajai Annū, revolūcijai. O, it īpaši revolūcijai! . .. Spriežot pēc tēva izteicieniem, katrs secinātu, ka mūs izputinājusi tieši 18 . . . gada revolūcija, kas bijusi vērsta īpaši pret mums. Tāpēc varat man ticēt, ka Eisetu namā revolucionāri dabūja pamatīgi pa ādu. Ko tikai negvelza par viņiem tanī laikā! . . . Vēl šobaltdien, kad vecais Eiseta tētiņš (lai dievs ilgāk uztur viņu pie dzīvības!) jūt tuvojamies podagras lēkmi, viņš ar pūlēm atlaižas guļamkrēslā, un mēs dzirdam, ka viņš sirdīgi purpina:

—  Ak, šie revolucionāri! . . .

Tanī laikā, par kuru stāstu, Eiseta kungam podagras vēl nebija, un sašutumā par fabrikas bankrotēšanu viņš bija kļuvis tik briesmīgs, ka neviens neuzdrošinājās viņam tuvoties. Pāris nedēļās bija vajadzējis divas reizes viņam nolaist asinis. Viņa klātbūtnē visi klusēja: no viņa baidijās. Pie galda mēs čukstot lūdzām maizi. Pat raudāt neviens neuzdrīkstējās viņa klātbūtnē. Toties, tiklīdz viņš kaut kur aizgāja, visā mājā no viena gala līdz otram atskanēja šņuksti: māte, vecā Annū, brālis Žaks un pat pieaugušais brālis abats, ja bija atnācis mūs apmeklēt, — visi slaucīja asaras. Māte, pats par sevi saprotams, raudāja tāpēc, ka Eiseta kungu piemeklējusi nelaime; abats un vecā Annū raudāja, redzot Eiseta kundzi raudam; būdams vēl par jaunu, lai īsti izprastu mūsu postu, jo bija tikko pāris gadu vecāks par mani, Žaks pinkšķēja tāpat vien, aiz iekšējas nepieciešamības.

Mans brālis Žaks bija savāds bērns, viņam tiešām piemita asaru liešanas dāvanas! Cik vien tālu pagātnē varu atcerēties, redzu viņu ar sasarkušām acīm un asarām slacītiem vaigiem. Rītā un vakarā, dienā un naktī, skolā un mājās, pat pastaigā viņš nemitīgi raudāja, viņš raudāja visur. Ja Žakarn jautāja: «Kas tev kait?» — viņš elsodams atbildēja: «Nekas.» Dīvainākais ir tas, ka viņam patiesi nekas nekaitēja. Viņš raudāja, tāpat kā citi šņauc degunu, tikai biežāk, un tas bija viss. Dažkārt Eiseta kungs, zaudējis pacietību, sacīja mātei:

—   Šis bērns ir vienkārši smieklīgs. Paskatieties uz viņu … kā upe!

Eiseta kundze lēnīgā balsī atbildēja:

—  Draugs — ko lai dara? Kad viņš paaugsies, tas pāries. Viņa gados es biju tāda pati.

Laiks aizritēja, Žaks paaugās; viņš auga pat dūšīgi, taču tas nepārgāja. Gluži pretēji — šī īpatnējā zēna ērmīgās spējas bez iemesla liet asaru straumes diendienā palielinājās. Tāpēc arī mūsu vecāku likstas viņam bija īsta laime … Jo nu viņš varēja augām dienām pinkšķēt, cik uziet, un neviens viņu netincināja: «Kas tev kait?»

Vispār kā Žakam, tā arī man mūsu izputēšana savā ziņā bija arī patīkama.

Es biju pavisam priecīgs. Par mani neviens nelikās ne zinis. To es izmantoju, caurām dienām rotaļādamies kopā ar Rudmati pa tukšajām darbnīcām, kur mūsu soļi atbalsojās kā baznīcā, un pa plašajiem, pamestajiem pagalmiem, kuri jau aizauga ar zāli. Vārtsarga Kolomba dēlēns Rudmatis bija gadus divpadsmit vecs, drukns zēns, stiprs kā vērsis, padevīgs kā suns, dumjš kā zoss, un sevišķi dūrās acīs viņa sarkanie mati, kuri viņam bija sagādājuši iesauku «Rudmatis». Man viņš tomēr nebija nekāds Rudmatis. Reizēm viņš man bija uzticīgais Piektdienis, reizēm sadumpojusies kuģa apkalpe, — viss, ko vien vēlējos. Es pats tolaik arī nebiju Daniels Eisets; biju brīnumainais, zvērādās ģērbtais vīrs, par kura neparastajiem piedzīvojumiem man vēstīja uzdāvinātā grāmata — es biju pats Robinsons Kruzo. Jaukais neprāts! Vakaros pēc maltītes es pārlasīju «Robinsonu», iemācījos to no galvas; pa dienu es to tēloju, tēloju aizrautīgi un visu apkārtni iesaistīju šajā rotaļā. Fabrika vairs nebija nekāda fabrika; tā bija vientuļa sala — ai, pavisam vientuļa! Ūdens tvertnes bija okeāns. Dārzs pārvērtās par mūžamežu. Platānās cikādes, pašas to neapjauzdamas, arī piedalījās manā rotaļā.

Rudmatis arī neapzinājās, cik svarīga bija viņa loma. Ja viņam kāds pavaicātu, kas ir Robinsons, viņš nezinātu, ko atbildēt; jāatzīst tomēr, ka savu uzdevumu Rudmatis veica nepārspējami, neviens cits nespētu labāk atdarināt mežoņu rēcienus. Kur viņš to bija iemācījies? Es nezinu. Skaidrs tikai tas, ka negantie rēcieni, kurus viņš, kuplās, sarkanās matu šķipsnas purinādams, izvilināja no rīkles dziļumiem, būtu iedvesuši baiļu trīsas pat visdrošsirdīgākajiem. Pat man, Robinsonam, reizēm sirds izbailēs sarāvās, un es klusā balsi aizrādīju:

— Rudmati, ne tik skaļi, tu mani biedē.

Diemžēl Rudmatis prata ne tikai lieliski atdarināt mežoņu kliedzienus, vēl labāk viņam veicās ar ielaszēnu lamu vārdu atkārtošanu un lādēšanos debesu valdnieka vārdā. Rotaļādamies kopā ar Rudmati, iemācījos daudz ko no viņa, un kādā dienā pie pusdienu galda man nezin kā pār lūpām pārspruka šaušalīgs lāsts. Visi sastinga!

Kas tev to iemācīja? Kur tu to dzirdēji?

Tas bija vesels notikums. Eiseta kungs uzreiz ierunājās, ka mani vajagot ielikt labošanas iestādē, vecākais brālis abats sacīja, ka vispirms vajagot mani aizsūtīt uz grēksūdzi)" jo es jau esot sasniedzis saprāta vecumu. Tika nolemts, ka mani vedīs uz grēksūdzi. Traka padarīšana! No visiem sirdsapziņas nostūriem man vajadzēja savākt kaudzē vecus grēkus, kuri tur bija uzkrājušies septiņu gadu laikā. Pirms tam divas naktis nevarēju aizmigt, sasodīto grēku bija vesels lēvenis; mazākos biju izvilcis virspusē, tomēr uzpeldēja arī pārējie, un, kad, ceļos nometies šaurajā ozolkoka skapītī, izsūdzēju savus pārkāpumus franciskāņu garīdzniekam, es domāju, ka nomiršu aiz bailēm un kauna . ..

Tās bija beigas. Negribēju vairs rotaļāties ar Rudmati; tagad es zināju, svētais Pāvils to bija sacījis un franciskāņu garīdznieks man atkārtojis, ka velns mūžīgi mums uzglūn kā lauva, quaerens quem devoiet [1] . ai, cik dziļi mani ietekmēja šis quaerens quem devoret! Zināju arī, ka intrigants Lucifers iemiesojas visdažādākos veidolos, lai vestu mūs kārdināšanā, un es biju svēti pārliecināts, ka viņš ieslēpies Rudmata ādā, lai iemācītu mani zaimot dieva vārdu. Tālab arī manas pirmās rūpes, atgriežoties no baznīcas, bija brīdināt Piektdieni, lai viņš turpmāk paliek savās mājās. Nabaga Piektdienis! Mans rīkojums viņu satrieca, tomēr viņš bez gaušanās paklausīja. Reizēm ieraudzīju Rudmati bēdīgi stāvot pie vārtsarga būdas durvīm, netālu no darbnīcām; pamanījis, ka es uz viņu skatos, nelaimīgais, cenzdamies mani aizkustināt, liesmaini sarkanās matu šķipsnas purinādams, izgrūda visšaušalīgākos rēcienus, taču, jo skaļāk viņš rēca, jo vairāk vairījos no viņa. Man šķila, ka Rudmatis bija līdzīgs baisajam lauvam quaerens. Uzsaucu viņam:

— Ej prom! Tu man derdzies!

Rudmatis tomēr vairākas dienas neatlaidīgi rēca, un tad kādu rītu viņa tēvs, kam ausis vairs nepanesa mājās šo pastāvīgo rēkšanu, aizsūtīja dēlu mācīties amatā, un pēc tam es viņu vairs netiku redzējis.

Jūsmošana par Robinsonu manī tomēr ne uz mirkli neatsala. Tieši ap to laiku tēvocim Batistam pēkšņi apnika viņa papagailis un viņš to atdāvināja man. Šis papagailis aizstāja Piektdieni. Ieliku viņu glītā sprostā, ko novietoju savā ziemas mītnē, un, juzdamies vairāk nekā jebkad agrāk Robinsons Kruzo, augas dienas pavadīju divatā ar interesanto putnu, pūlēdamies viņafn iemācīt sacīt: «Robinson, nabaga Robinson!» Vai jūs man ticēsiet? Papagailis, ko tēvocis Batists bija man atdāvinājis, lai atbrīvotos no putna mūžīgās pļāpāšanas, iecirtīgi klusēja, kopš bija atdots man . .. Nevarēju izvilināt no viņa ne «nabaga Robinson», ne kādus citus vārdus. Par spīti visam, es ļoti mīlēju papagaili un rūpīgi viņu kopu.

Tā mēs dzīvojām, papagailis un es, pilnīgā vientulībā, līdz kādā jaukā rītā norisinājās kaut kas patiesi ārkārtējs. Todien agri pametu savu būdu un, apbruņojies līdz zobiem, devos pētit salu … Piepeši ieraudzīju, ka uz manu pusi nāca trīs četri vīri, skaļā balsī sarunādamies un strauji žestikulēdami. Augstais dievs! Cilvēki uz manas salas! Tikko paguvu, nometies rāpus, paslēpties aiz oleandra krūma … Cilvēki pagāja garām, nepamanījuši mani . . . Izdzirdēju vārtsarga Kolomba balsi, un tas mani mazliet nomierināja, bet vienalga, tiklīdz viņi attālinājās, es pametu slēptuvi un pienācīgā attālumā sekoju viņiem, lai redzētu, kas te nu iznāks …

Svešinieki uzkavējās manā salā ilgi. .. Viņi to izstaigāja krustām un šķērsām, aplūkodami katru sīkumu. Redzēju, ka viņi iegriezās manās alās un ar spieķi izmērīja manu okeānu dziļumu. Laiku pa laikam svešinieki apstājās un kratīja galvu. Vairāk par visu es bažījos, ka viņi neatklāj kādu no manām mītnēm . . . Ko tad es būtu darījis! Par laimi, tas nenotika, un pēc kādas pusstundas vīri atstāja salu, pat nenojauzdami, ka tā ir apdzīvota. Tikko viņi bija projām, es aizsteidzos uz vienu no savām būdām, kur paliku līdz vēlai pēcpusdienai, lauzīdams galvu, kas tie par vīriem un kādēļ viņi te bija ieradušies.

Drīz vien dabūju to zināt.

Pie vakariņu galda Eiseta kungs mums svinīgi paziņoja, ka fabrika ir pārdota un pēc mēneša mēs visi pārvāksimies uz Lionu, kur turpmāk dzīvosim.

Tas bija šausmīgs trieciens. Man šķita, ka debesis sagrūst pār manu galvu. Fabrika pārdota! . . . Un kas būs ar manu salu, ar daudzajām alām un būdām?

Ak vai! Eiseta kungs bija pārdevis arī salu, būdas un alas, it visu vajadzēs pamest. Kā es raudāju! …

Visu mēnesi, kamēr mājinieki saiņoja spoguļus un traukus, es viens pats sērīgi klaiņāju pa mīļoto fabriku. Varat iedomāties, ka man prāts vairs nenesās uz rotaļām . .. Patiesi ne! . . . Iegriezos katrā nostūrī un atsēdies vēroju apkārtējos priekšmetus, sarunādamies ar tiem kā ar dzīvām būtnēm . . . Platānām es sacīju: «Ardievu, dārgie draugi!» — un ūdens tvertnēm: «Beigas, mēs vairs neredzēsimies!» Dārza galā auga liels granātkoks, kura sarkanie ziedi patlaban krāšņi uzplauka saulē. Elsodams teicu kokam:

— Dāvā man vienu ziedu.

Koks man to dāvāja. Paslēpu ziedu aiz krekla pie krūts par piemiņu. Biju dziji nelaimīgs.

Sajās lielajās bēdās man bija tomēr divi mierinājumi: pirmkārt, doma par braucienu ar kuģi, otrkārt, atļauja ņemt līdzi papagaili. Prātoju, ka arī Robinsons bija atstājis salu gandrīz līdzīgos apstākļos, un šī apziņa mani spēcināja.

Beidzot pienāca aizceļošanas diena. Eiseta kungs jau kādu nedēju uzturējās Lionā. Viņš bija aizbraucis papriekš, aizvezdams lielo bagāžu. Es devos ceļā kopā ar Zaķu, māti un veco Annū. Mans vecākais brālis abats palika tepat, viņš tikai pavadīja mūs līdz Bokēras diližansam, un arī vārtsargs Kolombs mūs pavadīja. Viņš soļoja pa priekšu, stumdams milzīgu ķerru, kas bija piekrauta ar saiņiem. Viņam sekoja mans brālis abats, atbalstīdams zem elkoņa māmiņu Eiseta kundzi.

Nabaga abats, ko man nebija lemts atkalredzēt!

Vecā Annū tipināja nopakaļ, vienā rokā turēdama milzīgu, zilu lietussargu, ar otru vezdama aiz rokas Zaķu, kas bija itin priecīgs par braukšanu uz Lionu un tomēr visu laiku pinkšķēja . . . Beidzot kolonas astē gāja Daniels Eisets, svarīgi nesdams krātiņā papagaili un ik pēc katra soļa atskatīdamies uz sirdij dārgo fabriku.

Karavānai attālinoties, granātkoks cik spēdams pastiepās pāri dārza sētai, lai vēl pēdējo reizi nolūkotos uz aizejošajiem . . . Platānas māja ar zariem ardievas . . . Saviļņotais Daniels Eisets slepus sūtīja mīļajiem palicējiem gaisa skūpstus.

Savu salu es atstāju 18 . . . gada 30. septembrī.

2. TARAKĀNI

Ai bērnība, cik neizdzēšamas pēdas tu esi atstājusi manā dvēselē! Šķiet, ka brauciens pa Ronu norisinājās vakar. Vēl skaidri atceros tvaikoni, pasažierus, kuģa apkalpi, dzirdu ratu troksni un mašīnas svilpienus. Kapteini sauca par Zenjesu, galveno pavāru par Montelimāru. Nav iespējams to aizmirst.

Brauciens ilga trīs dienas. Šīs trīs dienas es pavadīju uz klāja, kabīnē nokāpu tikai paēst un pārgulēt nakts melnumu. Pārējā laikā dirnēju kuģa priekšgalā līdzās enkuram. Tur atradās ari liels zvans, ko šķindināja, iebraucot ostās; sēdēju blakus zvanam uz tauvu kaudzes, papagaiļa krātiņu nolicis starp kājām, un skatījos. Rona bija tik plata, ka tikko varēja saredzēt tās krastus. Es vēlējos, kaut tā būtu vēl platāka, kaut tā būtu jūra! Debess staroja, upe vēla zaļus viļņus. Liellaivas slīdēja lejup pa straumi. Netālu no mums jāšus uz mūļiem dziedādami pa upi brida koku pludinātāji. Reizēm kuģis aizpeldēja garām kādai ēnainai, meldriem un kārkliem apaugušai salai. «Raug, vientuļa sala!» es domās iesaucos, ar acīm to vai aprīdams . . .

Trešās dienas pievakarē likās, ka uznāks lietus gāze. Debess pēkšņi bija apmākusies, upei uzgūla bieza migla; kuģa priekšgalā iededzināja lielu laternu, un visas šīs pazīmes, jāatzīstas, mani satrauca… Te piepeši tuvumā kāds sacīja:

—   Redziet, esam jau Lionā!

Tai pašā brīdī ieskanējās lielais zvans. Bijām sasnieguši Lionu.

Miglā neskaidri lipināja ugunis vienā un otrā krastā; izbraucām cauri kādam tiltam, pēc tam vēl vienam. Katru reizi milzīgais kuģa dūmenis noliecās, izspļaudams melnu dūmu vērpatas, no kurām uznāca klepus … Uz klāja bija sacēlusies milzīga burzma. Pasažieri meklēja savas ceļa somas, matroži lamājās, pa tumsu veldami mucas. Lija lietus . . .

Steigšus pievienojos mātei, Žakam un vecajai Annū kuģa pakaļgalā, un mēs visi četri, piespiedušies cits pie cita, patvērāmies zem Annū lielā lietussarga, kamēr tvaikonis lēnām piestāja krastmalā un pasažieri sāka izkāpt.

Patiesi, ja Eiseta kungs nebūtu atnācis mums pretī, man rādās, ka mēs nekad neizkultos krastā.

Viņš taustīdamies virzījās uz mūsu pusi, klaigādams:

—   Kas te ir? Kas te ir?

Uz labi pazīstamo balsi mēs aplaimoti visi četri reizē atsaucāmies: «Savējie!» — izjuzdami neizsakāmu atvieglojumu … Eiseta kungs steigā mūs noskūpstīja, paņēma brāli pie vienas rokas, mani pie otras, pavēlēja sievietēm: «Sekojiet man!» — un mēs devāmies ceļā… Tas tik bija vīrs!

Ar pūlēm kūlāmies uz priekšu; bija satumsusi nakts, kuģa klājs slidens. Uz katra soļa uzdūrāmies kastēm . . . Piepeši no kuģa priekšgala atplūda spalga, žēlabaina balss:

—   Robinson! Robinson!

—   Ak dievs! — es iekliedzos.

Centos izrauties no tēva rokas, taču Eiseta kungs, domādams, ka esmu paklupis, satvēra manus pirkstus saujā vēl ciešāk.

Sauciens atkārtojās, šoreiz vēl spalgāks, vēl izmisīgāks:

—   Robinson! Nabaga Robinson!

No jauna pūlējos atbrīvoties.

—       Mans papagailis, — es kliedzu, — mans papagailis!

—   Vai tad tagad viņš runā? — Žaks nobrīnījās.

Skaidrs, ka papagailis runāja, viņa balss bija dzirdama pa lielu gabalu. Apjukumā biju viņu aizmirsis kuģa priekšgalā pie enkura, un no turienes viņš mani sauca, brēkdams no visa spēka:

—   Robinson! Robinson! Nabaga Robinson!

Diemžēl mēs jau bijām tālu projām; kapteinis mūs

skubināja:

—   Pasteidzieties!

—       Rīt atnāksim viņam pakaļ, — Eiseta kungs teica, — uz kuģa nekas nepazūd.

Pēc tam, nevērojot manas asaras, tēvs aizvilka mani projām. Ak vai! Nākamajā dienā aizsūtīja pakaļ papagailim, bet to vairs neatrada … Varat iedomāties, cik izmisis es biju: Piektdienis pagalam! Papagailis pagalam! Bez viņa nevarēja vairs būt arī Robinsons. Turklāt vai tad bija iespējams pat ar vislabāko gribu radīt vientuļu salu Laternas ielā, netīra, mitra nama piektā stāva dzīvoklī?

Ak, šī pretīgā māja! To nespēšu aizmirst visā mūžā: apglumējušas kāpnes, pagalms kā aka; durvju sargs, pēc amata kurpnieks, novietojies ar saviem darba rīkiem pie paša ūdens sūkņa . . . Tur bija riebīgi.

Atbraukšanas vakarā vecā Annū, iekārtodamās virtuvē, piepeši briesmīgi iebļāvās:

—   Tarakāni! Tarakāni!

Saskrējām visi kopā. Kāds skats… Virtuve bija pilna ar derdzīgajiem kukaiņiem; tie čāpoja gar sienām, pa trauku skapi, atvilktnēm, bufeti, pavardu — it visur. Nevarēja paspert ne soli, tos nesaminot. Pē! Annū jau daudzus bija nobeigusi, bet, jo vairāk tos apkāva, jo vairāk to saradās. Tarakāni iebruka pa izlietnes caurumu; to aizbāza, taču nākamajā vakarā kukaiņi ieradās nezin no kurienes atkal. īpaši tarakānu iznīdēšanai vajadzēja turēt kaķi, un tad virtuvē katru nakti norisinājās baismīgs slaktiņš.

Tarakānu dēļ es ienīdu Lionu jau pirmajā vakarā. Otrā dienā kļuva vēl ļaunāk. Vajadzēja piemēroties jauniem paradumiem: bija mainīts brokastu un pusdienu laiks … Maizei te bija citāda forma. Kukuļus sauca par «kroņiem». Ērmīgs apzīmējums!

Kad vecā Annū skārnī prasīja karbonādi, miesnieks skaļi smējās, šis mežonis nezināja, kas ir «karbonāde»! … Kā tas viss mani kaitināja!

Svētdienās, lai mazliet izklaidētos, visa ģimene devās ar lietussargiem pastaigā uz Ronas krastmalu. Instinktīvi mēs vienmēr nogriezāmies dienvidu virzienā uz Perašu.

—   Man šķiet, ka te mēs esam tuvāk mūsu pusei, — māte sacīja, skumdama vēl vairāk nekā es.

Pastaigas bija drūmas. Eiseta kungs sirdījās, Žaks visu laiku šņukstēja, es vienmēr turējos aizmugurē; nezinu kāpēc, bet man bija kauns rādīties uz ielas — droši vien tāpēc, ka mēs bijām nabagi.

Pēc kāda mēneša vecā Annū saslima. Pastāvīgā migla bendēja viņu nost; vajadzēja viņu sūtīt atpakaļ uz dienvidiem. Lāga sieviete sirsnīgi mīlēja manu māti un neparko negribēja mūs pamest. Annū lūdzās, lai viņai ļauj palikt, un solijās nemirt. Vecākiem nācās ar varītēm iesēdināt viņu kuģī. Atgriezusies dienvidos, viņa aiz izmisuma apprecējās.

Pēc Annū aizbraukšanas jaunu kalponi nepieņēma, un tas man likās posta kalngals… Durvju sarga sieva nāca veikt smagākos darbus; māte, darbodamās pie

plīts, apdedzināja skaistās, baltās rokas, kuras man tik ļoti patika skūpstīt. Iepirkumus izdarīja Žaks. Viņam iedeva lielu grozu un pateica:

—   Tu nopirksi šo un nopirksi to.

Viņš uzdevumu allaž veica, gan joprojām nemitīgi šņukstēdams.

Nabaga Žaks! Viņš arī nebija laimīgs. Redzēdams Zaķu vienmēr ar asarām acīs, Eiseta kungs galu galā sāka viņu nīst un bieži pamieloja ar belzieniem … .

Diendienā varēja dzirdēt:

—   Žak, tu esi aitasgalva! Žak, tu esi gatavais ēzelis!

Tēva klātbūtnē nelaimīgais Žaks pagalam apjuka. Pūlēdamies savaldīt asaras, viņš kļuva neglīts. Eiseta kungs viņam nesa nelaimi. Paklausieties, kā norisinājās notikums ar krūzi.

Kādu vakaru, kad visi grasījāmies sēsties pie galda, atklājās, ka mājās nav ne pilītes ūdens.

—       Ja vēlaties, es aiziešu pakaļ, — rātnais Žaks piedāvājās.

Viņš jau paņēma krūzi, lielu māla krūzi.

Eiseta kungs parausta plecus.

—       Ja Žaks ies pakaļ ūdenim, tad skaidrs, ka krūze tiks sasista.

—       Dzirdi, Žak, — lēnīgi aizrāda Eiseta kundze, — esi uzmanīgs, nēsāsit krūzi.

Eiseta kungs turpina:

—       Ai, velti tu to viņam saki, viņš tik un tā sasitīs krūzi.

Te raudulīgā balsī iejaucas Žaks:

—   Kāpēc jūs gribat, lai es to sasitu?

—        Es negribu, lai tu to sasit, es tikai saku, ka tu to sasitīsi, — Eiseta kungs atbild tādā tonī, kas nepieļauj iebildumus.

Žaks nekā arī neiebilst; ar drebošu roku satvēris krūzi, viņš strauji aiziet ar tādu izskatu, it kā sacīdams: «Ak tad es to sasitīšot? Labi, gan redzēsim!»

Aizrit piecas minūtes, desmit; Žaks neatgriežas. Eiseta kundze sāk uztraukties:

—   Kad tik ar viņu nav kaut kas nolicis?

—   Kas ar viņu lai būtu noticis? — Eiseta kungs

pikti norūc. — Viņš ir sasitis krūzi un neuzdrošinās nākt atpakaļ.

Taču, pikti norūkdams šos vārdus, Eiseta kungs, būdams vislabsirdīgākais cilvēks, jau pieceļas un iet uz durvīm paskatīties, kur palicis Žaks. Tālu Eiseta kungam nav jāiet: Žaks stāv kāpņu laukumiņā durvju priekšā ar tukšām rokām, mēms un izbailēs sastindzis. Ieraugot Eiseta kungu, viņš nobāl un satriektā, vārgā, ai, pavisam vārgā balsī nočiepsi:

—   Es sasitu krūzi…

Eisetu nama arhīvā mēs to dēvējam par «notikumu ar krūzi».

Bijām nodzīvojuši Lionā pāris mēnešu, un vecāki sāka apsvērt jautājumu par mūsu izglītošanu. Tēvs būtu gribējis sūtīt mūs koledžā, bet tas maksāja pārāk dārgi.

—   Kā būtu, ja viņi apmeklētu baznīcas kora zēnu skolu? — ieminējās Eiseta kundze. — Šķiet, ka bērniem tur ir labi.

Tēvam iepatikās šī doma, un, tā kā Sennizjē baznīca bija mums vistuvāk, mūs nodeva Sennizjē kora zēnu skolā.

Tur mums gāja jautri. Mums vis nevajadzēja kā citās mācību iestādēs piebāzt galvu ar grieķu un latīņu valodu, mums mācīja palīdzēt noturēt dievkalpojumu, dziedāt dieva dziesmas, mesties ceļos un iznesīgi kvēpināt vīraku, un tas nemaz nav viegli. Reizēm gan dažas stundas tika veltītas deklinācijai un saīsinātam baznīcas un vispārējās vēstures kursam, bet tas bija tikai starp citu. Galvenais mūsu uzdevums bija pakalpot baznīcai. Vismaz reizi nedēļā abats Mikū starp diviem tabakas šņaucieniem svinīgi pasludināja:

—   Cienījamie, rit no rīta stundas nenotiks! Mēs ejam uz apbedīšanu.

Uz apbedīšanu? Lieliski! Citreiz bija kristības, laulības, bīskapa apmeklējums, pēdējā svaidīšana slimniekam. Ai, pēdējā svaidīšana! Cik lepni bija tie, kas varēja pavadīt abatu, kad tas nesa svēto vakarēdienu mirējam! … Zem maza, sarkana samta baldahīna soļoja garīdznieks ar dievmaizi un svētajām eļļām. Divi kora zēni turēja baldahīnu, divi citi ar lielām, zeltītām laternām rokā pavadīja gājienu. Piektais soļoja pa priekšu, vēcinādams zvaniņu. Parasti tas bija mans pienākums … Pretimnācēji noņēma cepuri no galvas, sievietes meta krustus. Kad devāmies garām sardzes mājai, sargkareivis uzsauca:

—   Ierindā slāt!

Kareivji saskrēja un sastājās ierindā.

—   Godam . . . sveikt! — nokomandēja virsnieks.

Šautenes noklaudzēja, bungas rībēja. Es trīs reizes pavēcināju zvaniņu tāpat kā mesā, kad dzied «Sctnclus», un mēs aizgājām garām.

Katram no mums mazā skapītī glabājās pilnīgs baznīcas kalpotāja apģērbs: melna sutana ar garu velci, balta pelerīne, stihārijs ar kuplām, sastīvinātām piedurknēm, melnas zīda zeķes, divas benītes, viena vadmalas, otra samta, un sīkām, baltām pērlītēm apšūti žabo, — itin viss, kas bija vajadzīgs.

Laikam gan man ļoti labi piestāvēja šis tērps.

—  Viņš tanī izskatās tik jauks! — Eiseta kundze jūsmoja.

Diemžēl es biju ļoti maza auguma, un tas mani dzina izmisumā. Iedomājieties — pat izslējies pirkstgalos, es nesniedzos augstāk par mūsu šveicara Kadifa kunga baltajām zeķēm, un turklāt es biju vārgs! Reiz mesā, kad pārnesu evaņģēliju no vienas vietas uz otru, biezā, smagā grāmata mani novilka gar zemi. Izstiepos visā garumā uz altāra kāpieniem. Salūza lasāmais galdiņš, tika uz brīdi pārtraukts dievkalpojums. Tas notika vasarsvētku dienā. Kadas šausmas! … Atskaitot šīs sīkās nepatikšanas, kurām par iemeslu bija mans nelielais augums, es visumā biju apmierināts ar savu likteni un bieži vien vakaros, abi ar Zaķu posdamies gulēt, mēs pārspriedām: «Tanī baznīcas skolā vispār iet jautri.» Par nelaimi, ilgi mēs tanī nepalikām. Kāds ģimenes draugs, universitātes rektors kaut kur Francijas dienvidos, atrakstīja manam tēvam: ja viņš vēloties, tad esot iespējams izgādāt vienam no viņa dēliem stipendiju Lionas koledžā.

—   Tā būs Danielam, — Eiseta kungs paziņoja.

—   Un Žaks? — māte jautāja.

—      Ak, Zaķu es paturēšu pie sevis, viņš būs man ļoti

noderīgs. Es manu, ka viņam ir tieksme uz tirdzniecību. Iztaisīsim no viņa komersantu.

Goda vārds, es nezinu, kā Eiseta kungs varēja manīt, ka Žakam ir tieksme uz tirdzniecību. Tanī laikā nabaga zēnam bija tieksme tikai uz raudāšanu — un ja būtu pavaicājuši viņam … Taču viņam nekā nevaicāja, gluži tāpat kā man.

Kad ierados koledžā, mani vispirms pārsteidza tas, ka biju tur vienīgais ar blūzi mugurā. Lionā vienīgi ielaspuikas valkā blūzes, turīgu ļaužu dēli tās nevalkā. Es biju apģērbis vienkāršu, rūtainu blūzi, kas bija uzšūta, kad vēl dzīvojām fabrikā, tātad izskatījos kā ielaspuika . . . Skolēni ņirgājās, kad es ienācu klasē. Cits citam piebikstīja:

—   Skaties! Viņam mugurā blūze!

Skolotājs savilka skābu seju, es uzreiz viņam nepatiku. Kopš pirmās dienas viņš runāja ar mani gluži nicīgā balsī, nevērīgi. Viņš nekad nesauca mani vārdā, bet vienmēr sacīja:

—   Ei, jūs .. . knauķi!

Desmitiem reižu es viņam tomēr aizrādīju, ka mani sauc par Dānieļu Ei-se-tu .. . Galu galā arī klases biedri mani iesauca par «Knauķi», un šī iesauka man palika …

Ne tikai blūze mani atšķīra no pārējiem zēniem. Citiem bija glītas, dzeltenas ādas somas, smaržīga buksusa koka tintnīcas, burtnīcas kartona vākos, jaunas grāmatas ar daudzām piezīmēm lappušu apakšmalā; man bija pie krastmalas bukinistiem nopirktas lietotas grāmatas, appelējušas, appluinītas, smirdošas, un vāki tām bija apdriskāti, dažām trūka veselas lapas. Žaks pūlējās cik spēdams un pārsēja vecās grāmatas jaunos kartona vākos, taču viņš allaž lietoja pārāk daudz līmes, un tā nelabi oda. Viņš bija ari izgatavojis man skolas somu ar neskaitāmi daudziem nodalījumiem, ļoti ērtu, bet atkal izlietojis pārāk daudz līmes. Tieksme līmēt un pārsiet izvērtās Žakam par māniju tāpat kā tieksme raudāt. Viņš pastāvīgi turēja pavarda priekšā veselu lērumu mazu limes podiņu un, tiklīdz varēja uz brīdi izrauties no veikala, ņēmās lipināt, pārsiet un ievākot. Pārējā laika viņš iznēsāja pa pilsētusaiņus, rakstīja, ko viņam

diktēja, gāja iepirkt pārtiku, — īsi sakot: nodevās tirdzniecībai.

Es savukārt drīz vien nācu pie atziņas, ka cilvēkam, kurš saņem stipendiju, valkā blūzi un tiek saukāts par «Knauķi», jāstrādā divkārt vairāk nekā citiem, lai kļūtu viņiem līdzīgs. Un, goda vārds, Knauķis ar visu sparu metās darbā.

Mazais, dūšīgais Knauķis! Redzu, kā ziemu viņš nekurinātā istabā sēž pie galda, kājas ievīstījis segā, un mācās. Laukā viss apsarmojis, krusa bungo pa loga rūtīm. No veikala atplūst Eiseta kunga balss, kas diktē:

—   Saņēmu jūsu vēstuli no šā mēneša astotā datuma.

Un Zaķa raudulīgā balss atkārto:

—   Saņēmu jūsu vēstuli no šā mēneša astotā datuma.

Reizēm klusu atvērās durvis un istabā ienāca Eiseta

kundze. Uz pirkstu galiem viņa piegāja pie Knauka. Cst! …

—   Tu strādā? — viņa tikko dzirdami jautāja.

&gt;— Jā, māmiņ.

-— Vai tev nesalst?

—   O, nē!

Knauķis meloja, viņam sala pat ļoti.

Tad Eiseta kundze atsēdās viņam blakus ar adīkli rokās un palika tur stundām ilgi, klusā balsī skaitīdama cilpiņas un reižu reizēm smagi nopūzdamās.

Nabaga Eiseta kundze! Viņa pastāvīgi domāja par mīļoto dzimto pusi, ko vairs necerēja atkalredzēt. .. Ak vai! Viņai par nelaimi, par nelaimi mums visiem, Eiseta kundzei bija lemts drīz vien atgriezties saulainajā dzimtenē . ,,

3. VINS NOMIRA! LŪDZIET PAR VIŅU!

Notika tas kādā jūlija mēneša pirmdienā.

Pēc stundām todien aizrāvos rotaļā «pēdējais pāris», un, kad beidzot nolēmu iet mājās, izrādījās, ka jau bija diezgan vēlu. No Tero laukuma līdz Laternas ielai aizjozu vienā paņēmienā, grāmatas aizbāzis aiz jostas, cepuri turēdams zobos. Tā kā šausmīgi baidījos no tēva, tad kāpnēs tomēr apstājos uz mirkli atvilkt elpu un steigā sagudrot kādu attaisnojumu novēlošanai. Pēc tam drošsirdīgi piezvanīju pie durvīm.

Eiseta kungs pats mani ielaida.

—   Cik vēlu tu atgriezies! — viņš man teica.

Drebēdams sāku penterēt sagudrotos melus, taču

tēvs neļāva man nobeigt: piespiedis pie krūts, viņš klusēdams mani noskūpstīja.

Biju sagaidījis vismaz bargu rājienu, un šāda saņemšana mani pārsteidza. Vispirms man ienāca prātā, ka laikam uz pusdienām pie mums ieradies Sennizjē kirē, jo zināju no piedzīvojumiem, ka tādās reizēs mēs nekad netikām strostēti. Iegājis ēdamistabā, es uzreiz redzēju, ka esmu maldījies. Galds bija klāts tikai diviem cilvēkiem: tēvam un man.

—   Kur māte? Un Žaks? — es brīnīdamies jautāju.

Eiseta kungs atbildēja laipnā balsī, kas viņam nemaz

nebija raksturīgi:

—   Daniel, māte ar Žaku aizbrauca. Tavs brālis abats ir smagi saslimis.

Redzēdams, ka es kļūstu bāls, viņš piebilda, lai mani nomierinātu, gandrīz līksmi:

—   Es tā tikai saku — smagi saslimis; mums atrakstīja, ka abats esot uz gultas, un tu jau pazīsti māti: viņa katrā ziņā gribēja braukt turp, un es Žaku devu viņai līdzi par pavadoni . . . Visumā nekas nopietns jau nebūs! . . . Tagad sēdīsimies pie galda un ēdīsim, es vai mirstu aiz izsalkuma.

Nekā neteikdams, es atsēdos, taču sirds man bažās bija sažņaugusies un es ar milzīgām pūlēm valdīju asaras, kas ar varītēm lauzās acīs, iedomājoties, ka mans lielais brālis abats ir nopietni slims. Pusdienas ēdām, bēdīgi sēdēdami viens otram pretī un klusēdami. Tēvs ēda ātri, dzēra lieliem malkiem, reizēm piepeši aprima un iegrima domās … Nekustīgs galda galā, kā sastindzis aiz žēlabām, es atcerējos, cik interesantus notikukumus man bija stāstījis abats, kad atnāca fabrikā. Cik braši viņš mēdza uzlocīt sutanas malu, lēkdams pāri ūdens tvertnēm! Atcerējos ari to dienu, kad viņš pirmo reizi bija noturējis mesu, uz kuru ieradāmies visa ģimene, un cik daiļš viņš bija, kad, pievērsies mums, rokas pacēlis, sacīja: «Dominus vobiscum, '» — tik liegā balsī, ka Eiseta kundze apraudājās aiz prieka!. . . Iztēlojos, kā viņš tagad gulēja slims (ai, es jutu, ka viņš bija ļoti slims!), un manas bēdas padziļināja sirdsbalss, kas manī sauca: «Dievs tevi soda, tā ir tava vaina! Vajadzēja no skolas nākt taisnā ceļā mājās! Nevajadzēja melot!» Baisa iedoma bija sagrābusi Knauķi, ka dievs, lai viņu sodītu, liks nomirt viņa brālim, un puisēns klusībā izmisīgi nosolījās: «Nekad, it nekad vairs neiešu pēc stundām skriet «pēdējo pāri»!»

Kad pusdienas bija paēstas, tēvs aizdedza lampu — jau krēsloja. Uz galda starp saldēdiena atliekām Eiseta kungs uzlika biezās kantora grāmatas un skaļā balsī izdarīja norēķinus. Kaķis Finē, tarakānu iznīdētājs, sērīgi ņaudēja, ložņādams ap galdu … Es atvēru logu un atbalstījos ar elkoņiem uz palodzes .. .

Bija satumsis, gaiss joprojām smacīgs . .. Varēja dzirdēt, ka lejā ļaudis smējās un tērzēja, stāvēdami durvju priekšā, un iztālēm atplūda bungu rīboņa, no Luajasas cietokšņa .. . Labu brīdi biju tā uzkavējies, iegrimis skumīgās pārdomās un raudzīdamies nakts melnumā, te pēkšņi spalgi ieskanējās zvans, es atrāvos no loga. Satrūcies paskatījos uz tēvu, un man šķita, ka arī viņa sejā uzplaiksnīja tās pašas nemierpilnās bažas, kas tirdīja mani. Zvans bija sabiedējis arī viņu.

—   Zvana! — viņš sacīja gandrīz čukstot.

—   Palieciet, tēt! Es atvēršu.

Metos uz durvīm.

Ārpusē stāvēja kāds vīrs. Tumsā tikko varēju viņu saskatīt, viņš sniedza man kādu priekšmetu, ko vilcinājos paņemt.

—   Telegramma, — viņš paskaidroja.

—   Telegramma? Ak dievs! Kas tur var būt?

Drebēdams paņēmu telegrammu un jau grasījos aizvērt durvis, taču atnesējs ar kāju tās aizturēja, vienaldzīgi sacīdams:

1 Tas kungs lai ir ar jums (lai.).

—   Vajag parakstīties.

Vajadzēja parakstīties! Es to nezināju: šī bija pirmā telegramma, ko savā mūžā saņēmu.

—   Daniel, kas tur ir? — Eiseta kungs uzsauca.

Balss viņam trīcēja.

Es atbildēju:

—   Nekas! Kāds ubags …

Pamājis pastniekam, lai viņš uzgaida, ieskrēju savā istabā un, taustīdamies iemērcis spalvu tintē, atgriezos priekšnamā.

Pastnieks norādīja:

—   Parakstieties šeit.

Knauķis ar drebošu roku parakstījās kāpņu lampas blāvajā gaismā, tad aizslēdza durvis un atgriezās ēdamistabā, telegrammu paslēpis zem blūzes.

Jā, nelaimes vēstnese, turēju tevi, pabāztu zem blūzes! Negribēju, ka Eiseta kungs tevi ierauga, jo jau iepriekš uzminēju, ka tu mums paziņosi kaut ko briesmīgu, un, kad tevi atplēsu, tu man neatklāji nekā jauna, — vai dzirdi, telegramma? Tu man neatklāji nekā tāda, ko sirds jau nebūtu nojautusi.

—       Tur bija kāds ubags? — tēvs jautāja, paskatīdamies uz mani.

Atbildēju nenosarkdams:

—   Jā, vecs ubags.

Nostājos atpaka] agrākajā vietā pie loga, lai novērstu viņa aizdomas.

Uzkavējos tur vēl labu brīdi nekustēdamies, nekā nerunādams, piespiedis pie krūtīm papira lapiņu, kas mani svilināja.

Mirkjiem pūlējos spriest aukstasinīgi, saņemties un mierināt sevi: «Kas zin? Varbūt tā ir laba vēsts. Varbūt tanī rakstīts, ka viņš atveseļojies. . .» Taču sirds dzijumos jutu, ka tā nav taisnība, ka meloju pats sev un telegramma nepaziņos, ka viņš ir atveseļojies.

Galu galā nolēmu iet uz savu istabu, lai beidzot dabūtu zināt patiesību. No ēdamistabas izgāju lēnītēm, izlikdamies pavisam mierīgs, bet, kad sasniedzu savu istabu, es drudžainā steigā iededzināju lampu. Kā man drebēja rokas, atplēšot nāves vēstnesi! Cik karstām asarām to slacīju, kad biju atplēsis vaļā … Pārlasīju telegrammu reižu divdesmit, cerēdams, ka esmu maldījies, taču darīju to velti, grozīdams uz visām pusēm — telegramma pauda to pašu, ko bija paudusi iepriekš un ko jau biju paredzējis: «Viņš nomira! Lūdziet par viņu!»

Nezinu īsti, cik ilgi es tā nostāvēju, raudādams pie atplēstās telegrammas. Atceros tikai, ka acis man kaisa un, iekams izgāju no istabas, es labu brīdi skaloju seju ar aukstu ūdeni. Atgriezos ēdamistabā, sažņaudzis mazajā plaukstā trīskārt nolādēto telegrammu.

Ko tagad lai daru? Kā paziņot tēvam šausmīgo vēsti, ko aiz smieklīgas bērnišķības biju gribējis no viņa noslēpt? Mazliet agrāk vai vēlāk — vai tad tēvs tik un tā nedabūs to zināt? Kāds neprāts! Ja es būtu gājis taisni pie viņa, kad telegrammu atnesa, tad mēs kopā būtu to atvēruši, tagad viņš visu jau zinātu.

Tā lauzīdams galvu, es piegāju pie galda un atsēdos cieši blakus Eiseta kungam. Nabaga tēvs bija aizvēris biezās kantora grāmatas un kaitējās ar Finē, kutinādams ar spalvaskātu kaķa balto purniņu. Man sažņaudzās sirds, redzot viņu tā kaitējamies. Pavēroju tēva labsirdīgo seju, ko lampa pa pusei apgaismoja, — brīžam viņš iesmējās, un man neviļus modās vēlēšanās viņam uzsaukt: «Nē, nesmejieties! Lūdzu, nesmejieties!»

Kamēr es ar telegrammu rokā bēdīgi lūkojos uz viņu, Eiseta kungs pacēla galvu. Mūsu skatieni sastapās, nezinu, ko tēvs izlasīja manās acīs, bet zinu, ka viņa seja pēkšņi pārvērtās, no krūtīm viņam izlauzās skaļš kliedziens. Sirdi plosošā balsī tēvs man jautāja: «Viņš miris, — vai ne?» Telegramma izslīdēja man no pirkstiem, elsodams piekļāvos viņam pie krūts, un mēs, cieši apskāvušies, ilgi izmisīgi raudājām, bet pie mūsu kājām Finē rotaļājās ar telegrammu, ar baismīgo nāves vēstnesi, kas bija mūsu karsto asaru cēlonis.

Ticiet man, es nemeloju: tas viss notika sen, jau sen atdusas zem kapa velēnām mans mīļotais brālis abats, taču vēl šobaltdien, saņemot telegrammu, atverot to, nespēju uzveikt baiļu trīsas. Man šķiet, ka izlasīšu tanī: «Viņš nomira! Lūdziet par viņu!»

4. SARKANA BURTNĪCA

Senatnīgās mesu grāmatās dažkārt atrodas naivas izkrāsotas bildītes, kurās dievmāte attēlota ar lielu, dziļu grumbu katrā vaigā, ar dievišķīgu rētu, ko mākslinieks ievilcis viņas sejā, lai mums parādītu: «Redziet, cik daudz viņa raudājusi!» Šādas grumbas — asaru grumbas es ieraudzīju Eiseta kundzes novājējušajā sejā, kad viņa pēc dēla apbedīšanas atgriezās Lionā.

Nabaga māte kopš tās dienas vairs neprata smaidīt. Viņa vienmēr valkāja melnas drānas, viņas vaigs pastāvīgi pauda izmisīgas sāpes. Dziļās sēras, kurās Eiseta kundze ietērpās, bija iegūlušas arī viņas sirdi un vairs nekad neizgaisa . . . Citādi Eisetu namā nekas nemainījās, tanī bija kļuvis tikai vēl drūmāk, un tas viss. Sennizjē kirē noturēja dažas mesas nelaiķa abata dvēseles mieram. Bērniem piegrieza no tēva apvalkātā apmetņa divus melnus uzvalciņus, un dzīve, skumīgā dzīve ritēja tālāk.

Bija pagājis jau krietns laika sprīdis kopš mūsu mīļotā abata nāves, te pēkšņi kādā vakarā, kad posāmies likties gulēt, es ar izbrīnu vēroju, ka Žaks aizslēdza mūsu istabas durvis, rūpīgi aizbāza durvju spraugas un pēc tam ar noslēpumainu izskatu svinīgi pienāca pie manis.

Man jums jāpaskaidro, ka lāga Zaķa paradumos kopš atgriešanās no dienvidiem bija norisinājusies dīvaina pārvērtībā. Vispirms, kaut arī daudzi varbūt negribēs man ticēt, Žaks vairs neraudāja vai arī gandrīz nemaz vairs neraudāja; tālāk — viņam gandrīz pavisam bija pārgājusi trakā līmēšanas un iesiešanas kaislība. Mazie līmes podiņi vēl reizēm aizceļoja pie karstās plīts, taču bez agrākās dedzības; tagad, ja jums radās nepieciešamība pēc kādiem kartona vākiem, tad vajadzēja vai mesties ceļos, lai no Žaka izlūgtos šos vākus . . . Kaut kas neticams! Cepuru kārba, ko Eiseta kundze bija pasūtījusi pirms nedēļas, vēl joprojām nebija gatava . . . Mājās neviens nekā neievēroja, bet es gan skaidri redzēju, ka ar Zaķu bija kaut kas nolicis. Jau vairākas reizes biju viņu pārsteidzis veikalā vienu pašu runājot un plātot rokas. Naktīs Žaks negulēja; dzirdēju, ka viņš caur zobiem ilgi murmināja, tad pēkšņi izlēca no gultas un sāka lieliem sojiem staigāt pa istabu … Tas viss bija nedabiski un mani biedēja, kad par to pārdomāju. Man rādījās, ka Žaks sajuks prātā.

Tovakar, redzot, ka Žaks aizslēdza mūsu guļamistabas durvis, man atkal ienāca prātā doma par sajukšanu un es satrūkos, taču nabaga Žaks par laimi to nepamanīja un, svinīgi satvēris manas rokas, sacīja:

—  Daniel, es tev uzticēšu kādu noslēpumu, bet tev jāzvēr, ka tu nekad nevienam to neatklāsi.

Es uzreiz sapratu, ka Žaks nav jucis. Nevilcinādamies atbildēju:

—   Žak, es zvēru.

—  Tad klausies. Tu vēl to nezini! … Es saceru poēmu, lielu poēmu.

—   Poēmu! Žak, tu saceri poēmu?

Neatbildējis ne vārda, Žaks izņēma no svārku iekškabatas paslēptu lielu, sarkanu burtnīcu, kuru pats bija iesējis un uz kuras vāka glīlā rokrakstā rūpīgi bija uzvilcis:

TICĪBA! TICĪBA!

Poēma divpadsmit dziedājumos Sacerējis Eisets (Žaks)

Tas bija tik vareni, ka man apreiba galva.

Vai varat iedomāties? . . , Žaks, mans brālis Žaks, trīspadsmit gadus vecs zēns, kas pastāvīgi bija mircis asarās un rosījies ap līmes podiņiem, tagad sacer poēmu divpadsmit dziedājumos: «Ticība! Ticība!»

Un neviens to nenojauta, un Zaķu joprojām sūtīja ar lielu grozu uz sakņu tirgotavu pēc dārzeņiem, un tēvs vēl biežāk nekā agrāk viņam uzkliedza:

—   Žak, tu esi ēzelis!

Ak nabaga mīļais Eiset (Žak!), cik labprāt būtu meties tev ap kaklu, ja tikai uzdrošinātos! Taču es neuzdrošinājos … Padomājiet tikai! … Ticība! Ticība!. .. Poēma divpadsmit dziedājumos! . .. Patiesības labad tomēr jāteic, ka šī poēma divpadsmit dziedājumos ne tuvu nebija nobeigta. Domāju pat, ka Žaks bija sacerējis tikai pirmā dziedājuma pirmās četras rindas, bet jūs taču zināt, ka daiļrades darbā visgrūtākais vienmēr ir sasparošanās, un Eisetam (Žakam) bija pilnīgs pamats apgalvot: «Kad nu es esmu sacerējis pirmās četras rindas, tad pārējais ir nieks, tikai laika jautājums.»'

Ar pārējo, kas bija tikai nieks, tikai laika jautājums, Eisetam (Žakam) nekad neizdevās tikt galā … Ko var darīt? Poēmām arī ir savi likteņi; šķiet, ka poēmai divpadsmit dziedājumos «Ticība! Ticība!» bija lemts nebūt divpadsmit dziedājumos. Dzejnieks velti noņēmās vaiga sviedros, tālāk par pirmajām četrām rindām viņš netika. Tas bija liktenīgi. Galu galā nelaimīgais zēns, dziļi apbēdināts, aizsūtīja poēmu pie velna un aiztrieca ratā Mūzu (tanīs laikos vēl runāja par Mūzu). Tanī pašā dienā Žaku atkal pārņēma pastāvīgā pinkšķēšanas kaite, un mazie līmes podiņi no jauna sarindojās pavarda priekšā … Un kā ar sarkano burtnīcu? .. . O, arī sarkanajai burtnīcai bija savs liktenis!

Žaks man pateica:

— Es tev to atdāvinu, raksti tanī, ko gribi.

Nesmejieties, šīs rindas viņam bija prasījušas daudz pūļu.

Vai zināt, ko es tanī rakstīju? … Savus dzejoļus — velns lai parauj! — Knauķa sacerētos dzejoļus. Žaks bija mani aplipinājis ar dzejošanas sērgu.

Kamēr nu Knauķis nopūlas ar atskaņu meklēšanu, mēs, ja lasītājs ir ar mieru, izlaidīsim četrus piecus gadus no manas dzīves. Gribu ātrāk sasniegt kādu zināmu 18 . . . gada pavasari, ko Eisetu namā atceras vēl šobaltdien; ģimenēs dažkārt mēdz būt tādi neaizmirstami datumi.

Starp citu, lasītājs nekā nezaudēs, ja es noklusēšu šo sava mūža periodu. Tanī skanēja vienmēr tā pati vecā

1 Lūk, kādas bija šīs četras rindas. Tādas es tās tovakar izlasīju, rūpīgi pārrakstītas sarkanās burtnīcas pirmajā lappusē:

Ticībai Ticībai

Dievišķais vārds! Debesu noslēpums,

Paciīājoši tas runa uz mums.

Ak līdzcietībai

Nesmejieties, šīs rindas viņam bija prasījušas daudz pūļu.

dziesma — asaras un posts, neveiksmīgi veikala darījumi, nokavēti īres maksājumi, kreditori taisa skandālus, tiek pārdotas mātes dārglietas, ģimenes sudrabs ieķīlāts lombardā, palagi izdiluši cauri, bikses vienos ielāpos, diendienu trūkums un dažādi pazemojumi, mūžīga galvas lauzīšana: «Ko rītdien ēdīsim?» — nekautrīgie tiesu izpildītāju zvani pie durvīm, dzēlīgie durvju sarga smīni, kad ejat viņam garām, un aizņēmumi, un vekseju protesti. . . un tā tālāk.

Tātad esam jau 18 . . . gadā.

Togad Knauķis grasījās beigt koledžu.

Ja pareizi atceros, viņš tolaik bija ļoti pretenciozs jauneklis, kas pavisam nopietni uzskatīja sevi par filozofu un arī par dzejnieku, gan nebūdams daudz garāks par stulmu zābaku, bez vienas vienīgas bārdas pūkas uz zoda.

Tad nu kādu rītu, kad lielais filozofs Knauķis posās uz skolu, tēvs Eiseta kungs iesauca viņu veikalā un, tiklīdz dēls bija pārkāpis pār slieksni, uzsauca viņam, kā parasti, skarbā balsī:

—  Daniel, met grāmatas kaktā, tu uz koledžu vairs neiesi!

Šos vārdus pateicis, Eiseta kungs klusēdams sāka strauji soļot pa veikalu. Kā likās, viņš bija ļoti satraukts, un Knauķis arī, ticiet man . .. Pēc laba brīža tēvs Eiseta kungs atsāka:

—   Dēls, man tev jāpaziņo bēdīga vēsts, jā, ļoti bēdīga . .. Mēs būsim spiesti šķirties … tūlīt tev pateikšu, kāpēc.

Šinī mirklī aiz pusvirus atstātajām durvīm atskanēja sirdi plosošas elsas.

—   Žak, tu esi ēzelis! — Eiseta kungs neatskatīdamies uzbrēca.

Pēc tam viņš turpināja:

—   Kad pirms sešiem gadiem revolucionāru izputināti ieradāmies Lionā, es cerēju, ka ar neatlaidīgu darbu man izdosies atjaunot mūsu labklājību, taču pats nelabais man allaž stājās ceļā! Man izdevās tikai līdz kaklam iestigt parādos un postā … Tagad ir beigas, mums vairs neatzelt. . . Lai kaut cik izķepurotos, mums atliek tikai viens: tagad, kad jūs abi esat paaugušies, mums jāpārdod tas mazums, kas vēl atlicis, un katram savā malā jāmēģina kulties dzivē uz priekšu.

Neredzamā Zaķa elsas atkal pārtrauca Eiseta kungu, taču arī viņš tagad bija tā aizkustināts, ka vairs nedusmojās. Viņš tikai pamāja Danielam, lai tas aizver durvis, un, kad durvis bija ciet, Eiseta kungs turpināja:

—  Tāpēc esmu nolēmis tā: līdz turpmākajam rīkojumam tava māte atgriezīsies dienvidos pie sava brāļa tēvoča Batista. Žaks paliks Lionā, viņš dabūjis kaut kādu darbu lombardā. Es sākšu strādāt par Vīndaru apvienības ceļojošo aģentu … Un tev, nabaga zēn, ari vajadzēs pašam pelnīt sev iztiku . . . Nupat saņēmu vēstuli no rektora, kas tev piedāvā repetitora vietu kādā koledžā. Se, lasi!

Knauķis paņēma vēstuli.

—  Cik noprotu, — viņš lasīdams sacīja, — tad es nedrīkstu kavēties.

—  Tev vajadzētu braukt rītdien.

—   Labi, es braukšu . . .

Salocījis vēstuli, Knauķis to atdeva tēvam, un viņa roka nedrebēja. Kā redzat, viņš bija liels filozofs.

Šinī mirklī veikalā ienāca Eiseta kundze, viņai bikli sekoja Žaks . . . Abi piegāja pie Knauķa un klusēdami viņu noskūpstīja; māte un Žaks bija informēti par visu jau vakar.

—  Sakravājiet viņam ceļa somu! — Eiseta kungs dzedri izrīkoja. — Viņš aizbrauks rīt no rīta ar kuģi.

Eiseta kundze smagi nopūtās, Žaks iešņukstējās, un tas arī bija viss.

Mūsu namā jau sāka pierast pie nelaimes.

Nākamajā rītā pēc šīs neaizmirstamās dienas visa ģimene pavadīja Knauķi uz tvaikoni. Dīvaina sagadīšanās! Izrādījās, ka tas bija tas pats tvaikonis, kas Eisetus pirms sešiem gadiem bija atvedis uz Lionu. Kapteinis Zenjess, galvenais pavārs Montelimārs! Protams, mēs pieminējām Annū lietussargu, Robinsona papagaili un vēl dažu labu brauciena epizodi… Šīs atmiņas darīja mazliet gaišāku skumjo šķiršanos un izvilināja smaida ēnu uz Eiseta kundzes lūpām.

Pēkšņi ieskanējās zvans. Tvaikonis tūlīt aties.

Atraisījies no draugu apkampieniem, Knauķis braši uzkāpa uz kuģa …

—   Esi prātīgs! — tēvs nosauca viņam pakaļ.

—   Neslimo! — Eiseta kundze teica.

Arī Žaks gribēja kaut ko sacīt, taču nespēja, elsas viņam aizžņaudza kaklu.

Knauķis neraudāja. Kā man jau bija gods jums pavēstīt, viņš bija liels filozofs, un filozofam neklājas atvilgt…

Un tomēr vienīgi dievs zin, cik mīļi viņam bija radījumi, kurus viņš atstāja miglainajā krastmalā. Dievs zin, ka Knauķis viņu labā būtu ar mieru atdot savas asinis un dzīvību … Bet ko lai dara? Prieks par aizbraukšanu no Lionas, tvaikoņa slīdēšana, ceļošanas skurbums, lepnā pašapziņa, ka viņš kļuvis patstāvīgs, brīvs cilvēks, kas viens pats devies ceļojumā un pelnīs sev iztiku, — tas viss reibināja Knauķi un liedza viņam ilgi domās kavēties pie trim dārgajām būtnēm, kas elsodamas palika stāvot Ronas krastā …

Ak, šie trīs palicēji vis nebija nekādi filozofi! Bažīgiem, sirsnīgiem skatieniem viņi pavadīja tvaikoni tā astmatiskajā gaitā, un, kad tā dūmu mākonītis vairs nebija lielāks par bezdelīgu pie apvāršņa, viņi vēl sauca ardievas un māja atvadu sveicienus.

Pa to laiku filozofa kungs, rokas kabatās sabāzis, galvu izslējis vējā, mundri pastaigājās pa klāju. Viņš svilpoja, reizēm slaidi nospļāvās, nekautrīgi ielūkojās sejā dāmām, vēroja tvaikoņa apkalpes rosišanos, izriesa krūtis kā liels vīrs un vispār uzskatīja sevi par neatvairāmu. Iekams tvaikonis sasniedza Vjennu, Knauķis jau bija paguvis izklāstīt galvenajam pavāram un abiem pavārzēniem, ka strādāšot skolā un tur ļoti labi nopelnīšot sev iztiku … Klausītāji apsveica Knauķi. Tas viņam glaimoja.

Staigādams pa klāju no viena gala līdz otram, mūsu filozofs kuģa priekšgalā netālu no lielā zvana pēkšņi uzgrūdās uz tauvu rituļa, uz kura pirms sešiem gadiem Robinsons Kruzo bija stundām ilgi sēdējis, papagaili sprostā turēdams pie kājām. Šī atmiņa sasmīdināja Knauķi un arī iedzina mazliet pietvīkumu sejā.

«Cik jocīgs es gan laikam izskatījos,» viņš nodomāja, «staipīdams visur līdzi lielo, zilo sprostu ar ērmīgo papagaili . . .»

Nabaga filozofs! Viņš nenojauta, ka viņam visu mūžu lemts tikpat smieklīgi staipīt vienmēr līdzi šo zilo sprostu — ilūziju krāsu un zaļo papagaili — cerību krāsu.

Ak vai! Arī patlaban, kad rakstu šis rindas, nelaimīgais puisis vēl arvien nēsā apkārt lielo sprostu. Tikai zilums diendienā nobāl un zaļajam papagailim vairāk nekā puse spalvu diemžēl jau izplūkātas!

Ieradies dzimtajā pilsētā, Knauķis vispirms devās uz Akadēmiju, kur dzīvoja rektora kungs.

Šis rektors, vecā Eiseta kunga draugs, bija stalts, kalsnējs un možs sirmgalvis, kurā nebija ne ēnas no pedantisma. Eiseta dēlu viņš uzņēma ar vislielāko labvēlību. Kad Knauķi ieveda rektora kabinetā, krietnais cilvēks tomēr nespēja apvaldīt pārsteiguma pilnu žestu.

—   Ak dievs! — rektors iesaucās. — Cik viņš sīks!

Paliesi, Knauķis bija smieklīgi siks augumā un izskatījās ļoti jauns un vārgs.

Rektora izsauciens milzīgi sabiedēja Knauķi. «Viņi negribēs mani pieņemt darbā,» filozofs bažījās. Un sāka drebēt pie visām miesām.

It kā uzminējis, kas norisinājās nabaga mazajā galvā, rektors par laimi turpināja:

—   Nāc tuvāk, manu zēn . .. Tātad mēs tevi pataisīsim par repetitoru . . . Tavā vecumā, ar tavu augumu un izskatu šis amats tev būs smagāks nekā dažam labam citam . . . Taču, ja nu tas ir vajadzīgs, ja tev jāpelnī pašam sev iztika, tad, mīļais bērns, izkārtosim to, cik labi iespējams . . . Sākumā neliksim tev strādāt milzīgi lielā iestādē .. . Aizsūtišu tevi uz komunālo koledžu Sarlanda dažus ljē no šejienes, kalnos . . . Tur tu kļūsi vīrišķīgāks, iemānīsies amatā, pieaugsi, un, kad būsi jau dūšīgāks, tad paskatīsimies, ko darīt tālāk!

Runādams rektora kungs rakstīja zīmīli Sarlandas koledžas direktoram, ieteicot savu aizbildināmo. Nobeidzis vēstuli, rektors to iedeva Knauķim, uzaicinot viņu braukt uz Sarlandu jau šodien pat; vēl izteicis dažus prātīgus padomus, sirmgalvis atvadījās no Knauķa, draudzīgi papliķēdams viņam pa vaigu un apsolīdams neizlaist viņu no acim.

Knauķis nu jūtas gauži apmierināts. Lēkšiem nodrāzies lejā pa senatnīgajām Akadēmijas kāpnēm, viņš aizjož pēc bi|etes uz diližansu, kas brauc uz Sarlandu.

Diližanss atiet tikai pēcpusdienā; vēl jāgaida četras stundas. Knauķis izmanto šo laiku, lai vispirms dižmanīgi pastaigātos pa saules apspīdēto pilsētas laukumu un izrādītos saviem līdzpilsoņiem. Izpildījis šo pirmo pienākumu, viņš sāk prātot, ka derētu iestiprināties, un meklē kādu krodziņu, kas viņam būtu pa makam .. . Tieši pretī kazarmām viņš ierauga spodru ēdnīcu, virs kuras durvīm rotājas gluži jauna izkārtne: «Klejojošo amatzeļļu veldze».

«Taisni man piemērots,» Knauķis nodomā. Mirkli vilcinājies, — jo Knauķis pirmo reizi mūžā spers soli pār restorāna slieksni, — viņš apņēmīgi atver durvis.

Krodziņā patlaban nav neviena apmeklētāja. Ar kaļķiem izbalsinātas sienas . . . vairāki ozolkoka galdi… Kaktā saslieti gari zeļļu spieķi ar vara uzgaļiem, izgreznoti košām lentēm . . . Aiz letes krāc pavecs resnitis, degunu iebāzis avīzē …

—   Hei! Vai te kāds ir? — uzsauc Knauķis, ar dūri paklaudzinādams pa galda virsu kā vecs krogabrālis.

Resnais tēvainis no šāda nieka trokšņa neatmostas, bet no dibentelpas teciņiem atsteidzas krodziniece … Ieraudzījusi jauno apmeklētaju, ko nejaušība šurp atvedusi, viņa skaļi iesaucas:

—   Zēligais dievs! Daniela kungs!

—   Annū! Labā Annū! — Knauķis atbild.

Abi metas viens otra skavās.

Ak dievs, patiesi, jā! Tā ir vecā Annū, agrākā Eisetu kalpone, tagadējā krodziniece, ceļojošo amatzeļļu mājvietas turētāja, kas apprecējusies ar Žanu Peirolu, resni, kurš tur krāc aiz letes … Cik viņa ir laimīga, ja jūs zinātu, kā priecājās krietnā Annū, atkal redzot Daniela kungu! Kā viņa mutē Knauķi! Kā viņa to apkampj un spiež pie krūts!

Versmainie saviļņojuma izplūdumi atmodina brango vīru aiz letes.

Viņš papriekš ir mazliet izbrīnījies, ka sieva tik sir

snīgi uzņem šo nepazīstamo jaunekli, bet, kad dabū zināt, ka nepazīstamais jauneklis ir pats Daniels Eiseta kungs, 2ans Pcirols pietvīkst aiz prieka un sāk pakalpīgi rosīties ap ievērojamo apmeklētāju.

—   Daniela kungs, vai brokastis esat jau ieturējis?

—   Nē, godājamais Peirol. . . Tieši tādēļ es te iegriezos.

Taisnīgās debesis! . . . Daniela kungs nav ēdis brokastis! . .. Vecā Annū aiztipina uz virtuvi, 2ans Peirols aiztuntuļo uz pagrabu, — pagrabs viņiem ir teicams, spriežot pēc zeļļu atzinumiem.

Vienā mirklī galds ir klāts, brokastis pasniegtas, Knauķim atliek tikai sēsties klāt un rīkoties . .. Kreisajā pusē Annū viņam griež planas maizes šķēlītes, ko ēst pie olām, olas ir gluži svaigas, šorīt dētas, gaišas, treknas, čaganas … Pa labi 2ans Peirols viņam lej glāzē vecu šatonefu, tas dzirkstī kā riekšava rubinu … Knauķis ir svētlaimīgs, viņš dzer kā žūpa, ēd kā negausis un pa starpām vēl pagūst starp diviem kumosiem izstāstīt, ka esot iestājies darbā izglītības resorā un varēšot godīgi nopelnīt sev iztiku. Jums būtu vajadzējis redzēt, cik pašapzinīgi Knauķis to pateica: godīgi nopelnīt sev iztiku. Vecā Annū vai ģībsi aiz sajūsmas.

2ans Peirols nav tik traki sajūsmināts. Viņam liekas gluži dabiski, ka Daniela kungs pelnī sev iztiku, ja ir spējīgs to darīt. Daniela kunga vecumā 2ans Peirols jau gadus četrus piecus bija klaiņājis pa pasauli, nesaņemdams no vecākiem vairs ne liāra, gluži otrādi…

Protams, krietnais krodzinieks patur šīs pārdomas pie sevis. Uzdrīkstēties salīdzināt 2anu Peirolu ar Dānieļu Eisetu! . . . Annū nekad to nepieļautu.

Pa to laiku Knauķis nesēž dīkā. Viņš runā, dzer, ēd, kļūst varen jautrs; acis viņam staro, vaigos atplaukst sārtums. Ei, saimniek, šurp glāzes! Knauķis grib saskandināt . . . 2ans Peirols atnes glāzes, viņi saskandina … Papriekš uzdzer uz veselību Eiseta kundzei, pēc tam Eiseta kungam, tad Žakam, Danielam, vecajai Annū, viņas vīram, Knauķa jaunajai darba vielai… Kam vēl? …

Dzīrojot un tērzējot pāris stundu aizrit nemanot. Viņi pārrunā par drūmo pagātni, par rožaino nākotni. Kopīgi atceras fabriku, Lionu, Laternas ielu, nabaga abatu, ko viņi tik ļoti bija mīlējuši . . .

Piepeši Knauķis pieceļas un grasās iet projām.

—   Vai jau? — vecā Annū noskumusi jautā.

Knauķis atvainojas: viņam pirms aizbraukšanas pilsētā vēl kāds jāapmeklē, ļoti svarīgs apmeklējums! … Cik žēl! Bija tik jauki! . . . Vēl būtu daudz kas pārrunājams! . . . Bet, ja nu citādi nav iespējams, ja Daniela kungam pilsētā vēl kāds jāapmeklē, tad viņa draugi no «Klejojošo amatzeļļu veldzes» viņu, protams, ilgāk neaizturēs . . .

—   Laimīgu ceļu, Daniela kungs! Lai dievs jums stāv klāt!

Līdz ielas vidum Zans Peirols un sieva ar labiem novēlējumiem pavada Knauķi.

Vai zināt, kas ir šis kāds, kuru Knauķis vēl grib pirms aizbraukšanas pilsētā apciemot?

Tā ir fabrika, fabrika, ko viņš tik ļoti bija iemīļojis un tik rūgti apraudājis! .. . Dārzs, darbnīcas, lielās platānas, visi bērnības draugi, pirmo mūža gadu prieki . ..

Jā, ko lai dara? Cilvēka sirdij piemīt zināmas vājības, tā var iemīlēt visu — pat kokus, pat akmeņus, pat fabriku . . . Jūs taču zināt, ka arī vecais Robinsons, atgriezies Anglijā, no jauna devās pāri jūrai daudz tūkstoš jūdžu, lai atkal redzētu vientuļo salu.

Tāpēc nav jābrīnās, ka Knauķis, lai atkal redzētu savu salu, netaupīja soļus.

Lielās platānas, kuru kuplās lapotnes raugās pāri ēku jumtiem, jau ieraudzījušas seno draugu, kas steidzas pie viņām. Platānas pa gabalu māj Knauķim un pieliecas cita pie citas, it kā čukstēdamas: «Skaties, Daniels Eisets! Atgriezies Daniels Eisets!»

Un viņš diedz, ko kājas nes, taču, sasniedzis fabriku, apstājas kā sastindzis aiz brīnumiem.

Augsta, pelēka mūra sēta, kurai pāri nerēgojas neviens oleandra vai granātkoka zars . . . Logu vairs nav, ir tikai skatāmās spraugas; darbnīcu vairs nav, to vietā — kapela. Virs vārtiem liels sarkana smilšakmens krusts ar uzrakstu latiņu valodā! . . .

Ak, bēdas! Fabrika nav vairs fabrika; tā pārvērsta par karmelilu klosteri, kurā vīriešiem liegts ieiet.

5. PELNI SEV DIENIŠĶO MAIZI

Sarlanda ir maza Sevennu pilsētiņa, kas uzcelta šaurā ielejā un ko kalnu grēdas iekļauj kā augstas sienas. Kad spīd saule, Sarlandā ir karsti kā krāsnī, kad pūš ziemeļvējš, — auksti kā ledusskapī.

Tanī dienā, kad ierados šajā pilsētiņā, ziemeļvējš te plosījās jau kopš paša rīta, un, kaut gan jau bija pavasaris, Knauķis, sēdēdams uz diližansa imperiāles, juta, ka aukstums viņu sagrābj līdz pašām īkstim.

Ielas bija tumšas un tukšas . .. Pilsētas laukumā daži cilvēki, gaidīdami diližansu, pastaigājās gar vāji apgaismoto kantori.

Tikko nokāpis no imperiāles, ne mirkli nevilcinādamies, liku, lai mani aizved uz koledžu. Gribēju, cik vien ātri iespējams, stāties pie dienesta pienākumu izpildīšanas.

Koledža atradās netālu no laukuma; pārvedis mani pāri divām trim platām un klusām ielām, vīrs, kas nesa manu ceļa somu, apstājās pie liela nama, kurā viss šķita jau gadiem izmiris.

—   Esam klāt, — nesējs sacīja, paceldams milzīgu klaudzināmo veseri.

Smagi jo smagi veseris nodunēja pret stenderi. Durvis atvērās pašas no sevis .. . Iegājām iekšā.

Mirkli paliku stāvot tumšajā velvē. Nesējs nolika zemē ceļa somu, es viņam samaksāju, un viņš aizsteidzās projām . . . Milzīgās durvis smagi jo smagi aizvērās . . . Drīz pēc tam pie manis pienāca miegains durvju sargs, kas turēja rokā lielu laternu.

—   Jūs, kazi, būsiet kāds no jaunajiem? — viņš snaudulīgi ieprasījās.

Viņš uzskatīja mani par skolēnu …

—   Es vispār neesmu skolēns, esmu ieradies, lai strādātu par repetitoru. Aizvediet mani pie direktora.

Durvju sargs izskatījās pārsteigts; mazliet pacēlis naga cepuri, viņš uzaicināja mani brīdi pakavēties viņa istabiņā. Patlaban direktors ar audzēkņiem esot baznīcā.

Mani aizvedīšot pie viņa, tiklīdz beigšoties vakara dievkalpojums.

Durvju sarga istabiņā uz galda stāvēja vakariņu paliekas. Stalts, glīts puisis ar gaišām ūsām sūca glāzi degvīna, sēdēdams blakus sīkai, kaulainai slimīga izskata sievietei, kas bija dzeltena kā cidonijas auglis un līdz ausīm ievīstījusies izbalējušā šallē.

—   Kasaņa kungs, kas noticis? — jautāja ūsainais.

—       Ieradies jaunais repetitors, — norādīdams uz mani, atbildēja durvju sargs. — Kungs ir tik maza auguma, ka sākumā noturēju viņu par skolēnu.

—       Tiesa kas tiesa, — apstiprināja ūsainis, pāri glāzei blenzdams uz mani, — pie mums te ir skolēni, kas ir daudz lielāki un pat vecāki nekā jūs .. . Piemēram, vecākais Veijons . ..

—   Un Kruzā, — durvju sargs papildināja.

—   Un Subeirols, — piebalsoja arī sieviete.

Pēc tam viņi sāka pavisam klusu sarunāties savā starpā, pie derdzīgā degvīna pudeles sabāzuši kopā degunus un brīžam greizi nopētīdami mani… No ārienes atplūda ziemeļvēja gaudas un skolēnu spiedzīgās balsis, kuras kapelā dziedāja lūgšanas.

Piepeši iešķindējās zvans, pēc tam vestibilā atskanēja daudzu soļu dipoņa.

—       Lūgšana beigusies, — Kasaņa kungs pieceldamies man sacīja, — iesim pie direktora.

Viņš paņēma laternu, es viņam sekoju.

Koledža man likās milzīga … Nebeidzami koridori, lieli vestibili, platas kāpnes ar kaldinātām dzelzs margām . .. viss ļoti vecs, nomelnējis, apsūbējis . . .

Durvju sargs man pastāstīja, ka pirms astoņdesmit devītā gada* šeit bijusi Jūrskola, kurā mācījušies ap astoņsimt audzēkņu, visi no senām dižciltīgo ģimenēm.

Kamēr viņš man to izstāstīja, bijām jau sasnieguši direktora kabinetu . . . Kasaņa kungs lēnītēm atbīdīja polsterētās dubultdurvis un divas reizes pieklauvēja pie koka apšuvuma.

Kāda balss atsaucās:

—   Iekšā!

Mēs iegājām ļoti plašā kabinetā ar zaļu audumu tapsētām sienām. Telpas dzijumā pie gara galda sēdēja direktors un kaut ko rakstīja nespodrā gaismā, ko meta lampa ar zemu nolaistu abažūru.

—   Direktora kungs, — durvju sargs sacīja, stumdams mani pa priekšu, — ieradies jaunais repetitors, kas aizstās Serjēra kungu.

—   Labi, — direktors noskaldīja, nepaceldams acis.

Durvju sargs palocījās un aizgāja. Es paliku stāvot istabas vidū un nežēlīgi gumzīju pirkstos savu cepuri.

Pabeidzis rakstīšanu, direktors pievērsās man, un es brīvi varēju aplūkot viņa mazo, balo, izkāmējušo seju. kurās spīdēja divas saltas, bezkrāsainas acis. Viņš savukārt, lai mani labāk saredzētu, mazliet pacēla abažūru un uzlika uz deguna pensneju.

—   Tas taču ir vēl bērns! — viņš iesaucās, palēkdamies uz sēdekļa. — Ko lai es iesāku ar bērnu?

Knauķis šaušalīgi nobijās, viņš jau redzēja sevi uz ielas bez līdzekļiem iztikai. . . Viņš tikko spēja noīdēt pāris vārdu un pasniegt direktoram ieteikuma vēstuli.

Direktors paņēma vēstuli, izlasīja to, pārlasīja vēlreiz, salocīja un, atkal atlocījis, pārlasīja no jauna, un galu galā paziņoja, ka, pateicoties rektora kunga īpašajam ieteikumam, kā arī aiz cieņas pret manu godājamo ģimeni viņš esot ar mieru pieņemt mani darbā, kaut gan viņam sagādājot bažas mana pārmērīgā jaunība. Pēc tam viņš uzsāka garu un pacilātu runāšanu par manu jauno pienākumu svarīgumu, taču es vairs neklausījos. Man galvenais bija tas, ka netiku noraidīts . . . Mani nenoraidīja, un es biju laimīgs, neprātīgi laimīgs. Es gribēju, kaut direktora kungam būtu tūkstoš rokas, lai tās visas es varētu nomutēt.

Baismīga dzelžu žvadzoņa aprāva manu sajūsmas uzplūdumu. Strauji atskatījies, ieraudzīju garu vīrieti ar sarkanu vaigu bārdu, kurš bija ienācis pavisam nedzirdami: tas izrādījās koledžas galvenais inspektors.

Galvu piešķiebis pie pleca kā Ecce homoviņš ar medaini saldu smaidu uz lūpām nolūkojās manī, žvadzinādams daždažāda lieluma atslēgas, kas bija uzkari-

1 Lūk, cilvēks (lat.) — vārdi, ko pēc bibeles leģendas teicis Poncijs Pilāts, norādot uz Jēzu ar ērkšķu vainagu galvā. (Tulk.) nātas viņam uz rāditāja pirksta. Smaids mani būtu noskaņojis viņam labvēlīgi, taču atslēgas griezīgi džinkstēja: «Dzin! Dzin! Dzin!» — iedvešot man bailes.

—   Vio kungs, — direktors uzrunāja atnācēju, — šis būs Serjēra kunga vietnieks.

Vio kungs palocījās un bezgalīgi miļi man uzsmaidīja, turpretī viņa atslēgas žvindzēja izsmējīgi un ļauni, it kā sacīdamas: «Šis mazais cilvēciņš atvietošot Serjēra kungu? Nevar būt! Nevar būt!»

Direktors atslēgu valodu saprata tikpat labi kā es un nopūzdamies piebilda:

—   Es zinu, ka, zaudējot Serjēra kungu, mēs zaudējam gandrīz neaizstājamu repetitoru (te atslēgas izdvesa patiesu nopūtu . . .), bet esmu pārliecināts, ka pēc viņa aiziešanas kārtība un disciplīna koledžā pārāk necietis, ja jums, Vio kungs, labpatiks ņemt jauno skolotāju savā aizgādībā un dalīties ar viņu savos vērtīgajos uzskatos par audzināšanas jautājumiem.

Joprojām smaidīgi un mīlīgi Vio kungs atbildēja, ka es varot paļauties uz viņa labvēlību un viņš labprāt palīdzēšot man ar padomiem, taču atslēgas nebija man labvēlīgas. Jums būtu vajadzējis dzirdēt, cik indīgi tās šņirkstēja: «Mazais nejēga, piesargies!»

—   Eiseta kungs, jūs varat iet, — direktors noslēgumā sacīja. — Šovakar jums būs vēl jāpārguļ viesnīcā… Ierodieties šeit rīt no rīta astoņos … Uz redzēšanos …

Ar valdonīgu rokas mājienu viņš atlaida mani.

Smaidīgāks un mīlīgāks nekā jebkad Vio kungs pavadīja mani līdz durvīm un, iekams atvadījās, iespieda man rokā mazu burtnīciņu.

—  Te ir mācību iestādes priekšraksti, — viņš paskaidroja. — Izlasiet un pārdomājiet. . .

Tad viņš attaisīja durvis un aizvēra tās man aiz muguras, bet atslēgas džinkstēja: «Dzin! Dzin! Dzin!»

Abi kungi aizmirsa man apgaismot ceļu . . . Labu bridi maldījos pa garajiem, melnajiem koridoriem, taustīdamies gar sienām un pūlēdamies atrast izeju. Vietumis caur augstajiem, aizrestotajiem logiem iespīdēja vāja mēness gaisma un palīdzēja man orientēties. Piepeši galeriju tumsā pavīdēja gaišs punkts, tas nāca man pretī… Paspēru vēl dažus soļus; gaisma palielinājās, tuvojās man, aizslīdēja garām, attālinājās un izdzisa. Tā bija kā vīzija, un, kaut gan tā bija ātri izgaisusi, tomēr uztvēru to sīki jo sīki.

Iedomājieties divas sievietes, nē, divas ēnas .. . Viena veca, grumbaina, sarukusi, sagumusi gluži līka, ar milzīgām brillēm, kuras aizsedza pusi sejas; otra jauna, slaida, mazliet gaisīga, kā jau visi rēgi, bet viņai bija kaut kas tāds, kas rēgiem visumā nemēdz būt: melnu acu pāris, ļoti lielas un tik melnas melnas . . . Večiņa turēja rokā mazu vara lampu, Melnās acis nenesa nekā … Abas ēnas žigli pagāja man garām klusēdamas, nepamanījušas mani, viņas jau sen bija pazudušas, bet es vēl stāvēju uz vielas kā piekalts, apburts un reizē izbiedēts.

Taustīdamies atsāku klejojumu pa koridoriem, taču sirds man joprojām dauzījās un acu priekšā tumsā rēgojās baismīga briļļainā ragana un tai blakus Melnās acis …

Man tomēr vajadzēja sameklēt patvērumu naktij, un tas nebija tik vienkārši. Par laimi ūsainis, ko sastapu pie durvju sarga istabiņas, kūpinot pīpi, uzreiz piedāvājās man palīdzēt un aizvest uz labu, lētu viesnīciņu, kur mani apkalpošot kā princi. Varat iedomāties, ka es ar lielāko prieku pieņēmu piedāvājumu.

Ūsainajam puisim bija lādzīgs paskats; pa ceļam dabūju zināt, ka viņu sauc Rožē, viņš Sarlandas koledžā ir dejošanas, jāšanas, paukošanas un vingrošanas skolotājs un ilgi dienējis Āfrikas strēlniekos. Pēdējais apstāklis padarīja man viņu sevišķi simpātisku. Zēniem vienmēr patīk karavīri. Pie viesnīcas durvīm šķiroties, spēcīgi paspiedām viens otram roku un solījāmies kļūt draugi.

Tagad, lasītāj, uzklausies manu atzīšanos.

Kad Knauķis attapās viens pats aukstajā, banālajā viesnīcas istabā, pie viesnīcas svešās gultas, tālu no saviem mīļajiem, sirds viņam aiz žēlabām sažņaudzās, lielais filozofs apraudājās kā mazs bērns. Dzīve tagad viņam iedvesa bailes, viņš jutās vājš un bezspēcīgs un raudāja, raudāja … Asaru plūdos acu priekšā pēkšņi pavīdēja tuvinieku tēli… mājas bija lūkšas, ģimene izkaisīta, aizklīdis katrs kur kurais — māte šeit, tēvs tur . .. Nebija viņiem vairs kopīgas pajumtes, nebija dzimtā pavarda! Un tad, piemirsdams paša bēdas, Knauķis domāja vairs tikai par kopīgo postu un viņā nobrieda dižens un cēls nodoms: viņš atjaunos Eisetu namu un ģimenes pavardu! Krūtīs uzbangoja lepnums par cildeno dzīves mērķi; nosusinājis vīrieša un jo sevišķi dzimtas pavarda atjaunotāja necienīgās asaras, Knauķis, vairs nezaudēdams ne mirkli, ķērās pie Vio kunga iedoto priekšrakstu lasīšanas, lai iepazītos ar saviem jaunajiem pienākumiem.

Priekšraksti, kurus to autors Vio kungs ar paša roku bija uzcītīgi pārrakstījis, izrādījās īsts traktāts, metodiski sadalīts trīs daļās:

1) repetitora pienākumi pret priekšniekiem;

2)   repetitora pienākumi pret kolēģiem;

3)  repetitora pienākumi pret skolēniem.

Te bija paredzēti visi iespējamie gadījumi, sākot no sasistas loga rūts līdz nodarbību laikā vienlaicīgi paceltām divu audzēkņu rokām; uzskaitīti bija visi skolotāju ikdienas dzīves sīkumi, sākot no atalgojuma apmēra līdz puspudelei vīna, ko viņiem bija tiesības saņemt pie katras maltītes.

Priekšraksti nobeidzās ar daiļrunīgu tirādi, kura cildināja šo priekšrakstu derīgumu, taču Knauķim, par spīti bijībai pret Vio kunga sacerējumu, pietrūka spēka to izlasīt līdz galam: pašā patētiskākajā vietā viņš . .. aizmiga . ..

Tonakt es gulēju slikti. Tūkstoš fantastisku sapņu traucēja manu miegu … Reizēm man ausīs iešķindējās Vio kunga briesmīgās atslēgas: «Dzin! Dzin! Dzin!» — vai ari vecā, briļļainā burve atsēdās manas gultas galvgali un es izbailēs uztrūkos no miega; reizēm Melnās acis — ai, cik tās bija melnas! — pienāca pie gultas un nolūkojās manī ar dīvainu neatlaidību . . .

Nākamajā rītā pulksten astoņos ierados koledžā. Vio kungs ar atslēgu saišķi rokā stāvēja pie durvīm un uzraudzīja eksterņu ierašanos. Mani viņš saņēma ar vislaipnāko smaidu.

— Uzgaidiet vestibilā, — viņš man sacīja, — kad skolēni būs sanākuši, iepazīstināšu jūs ar kolēģiem.

Uzgaidīdams vestibilā, pastaigājos šurp un turp un, palocīdamies gandrīz vai līdz pašai zemei, sveicināju mācību spēkus, kas atsteidzās aizelsušies. Tikai viens no viņiem atņēma manu sveicienu: tas bija garīdznieks, filozofijas skolotājs.

—   Liels īpatnis, — Vio kungs paskaidroja.

Es uzreiz iemīlēju šo īpatni.

Atskanēja zvans. Skolēni sagāja klasēs … Tad četri pieci lieli puiši, divdesmit piecus līdz trīsdesmit gadus veci, ar neizteiksmīgām sejām un slikti ģērbušies, palēkdamies drāzās šurp un, ieraudzījuši Vio kungu, pārsteigti apstājās.

—   Kungi, — galvenais inspektors uzrunāja viņus, norādīdams uz mani, — šis ir Daniels Eiseta kungs, jūsu jaunais kolēģis.

Pēc šiem vārdiem viņš paklanījās un aizgāja: kā vienmēr — smaidīdams, kā vienmēr — galvu piešķiebis pie pleca, un kā vienmēr — žvadzinādams pretīgās atslēgas.

Mani kolēģi un es brītiņu saskatījāmies klusēdami.

Garākais un tuklākais no viņiem ierunājās pirmais — tas bija Serjēra kungs, kuru man vajadzēja aizstāt.

—   Piķis un zēvele! — viņš jautri iesaucās. — Te nu būtu īsti vietā sacīt, ka skolotāji seko cits citam, bet viens otram nav lidzīgi.

Tas bija norādījums uz mūsu milzīgo atšķirību augumos. Visi par to sirsnīgi smējās, un es smējos pirmais, taču varat man ticēt, ka tobrīd Knauķis mīļuprāt būtu pārdevis dvēseli pašam velnam, lai k|ūtu kaut vai par dažām collām garāks.

—   Par to nekas, — tuklais Serjērs turpināja, sniegdams man roku, — kaut arī neesam ar vienu olekti mērījami, tas tomēr mums nevar būt par šķērsli kopīgi iztukšot dažas blašķes. Kolēģi, nāciet līdzi… es izmaksāšu atvadu punšu Barbeta kafejnīcā. Gribu, lai arī jūs mums pievienojaties . . . Pie glāzītes labāk iepazīsimies.

Neļaudams man apdomāties, viņš paņēma mani zem rokas un izveda uz ielas.

Barbeta kafejnīca, uz kuru jaunie kolēģi mani aizveda, atradās galvenajā pilsētas laukumā. Kafejnīcu apmeklēja lielāko tiesu garnizona virsnieki, un, ieejot zālē, vispirms dūrās acīs daudzās ķiveres un portupejas uz drēbju pakaramajiem.

Todien Serjēra atvadu punšs bija sapulcinājis parastos apmeklētājus jo kuplā skaitā … Apakšvirsnieki, ar kuriem Serjērs mani iepazīstināja, izturējās pret mani laipni. Patiesību sakot, Knauķa ierašanās šajā lokāla tomēr neradīja nekādu sensāciju, mani drīz vien piemirsa zāles kaktā, kur bikli biju patvēries … Kamēr piepildīja glāzes, tuklais Serjērs pienāca pie manis un atsēdās blakus; viņš bija novilcis svārkus un sūca garu māla pīpi, uz kuras ar porcelāna burtiem bija uzrakstīts viņa vārds. Barbeta kafejnīcā tāda pīpe bija katram repetitoram.

—  Redziet, kolēģi, — tuklais Serjērs sacīja, — mūsu amatā ir arī patīkami mirkļi. . . Visumā jums ir veicies, ka sākat strādāt Sarlandā. Vispirms, absinls Barbeta kafejnīcā ir lielisks, un, tālāk, arī mūsu būdā jūs nejutīsieties pārāk slikti.

Par «būdu» viņš sauca koledžu.

—  Jums būs jāstrādā ar vismazākajiem, šos draiskuļus vajag turēt stingri. Jūs redzēsiet, kā es viņus esmu iedresējis! Direktors nav ļauns, kolēģi arī ir lāga zēni, tikai vecene un Vio tēvs . ..

—   Kāda vecene? — es satrūcies jautāju.

•— Ā, drīz vien jūs ar viņu iepazīsieties! Viņu var sastapt katrā dienas un nakts stundā, vecene ar milzīgām brillēm uz deguna ložņā pa visu koledžu … Viņa ir direktora tante un strādā par saimniecības vadītāju. Tāda blēde! Ja mēs līdz šim neesam nomiruši badā, tad tā nav viņas vaina.

Pēc Serjēra apraksta uzreiz pazinu briļļaino raganu un jutu, ka neviļus pietvīku. Reižu desmit grasījos pārtraukt kolēģi un pajautāt: «Un Melnās acis?» Taču es neuzdrošinājos. Runāt par Melnajām acīm Barbeta kafejnīcā …

Pa to laiku punšs plūda straumēm, tukšās glāzes pildījās, pilnās tukšojās, skanēja tosti, sajūsmas pilni «o!» un «ā!», biljarda nūjas šaudījās pa gaisu, visi grūstījās, skaļi smējās, bārstīja asprātības, cits citam izkratīja sirdi …

Pamazām arī Knauķis sāka justies drošāk. Viņš bija pametis savu kaktu un ar glāzi rokā pastaigājās pa kafejnīcu, skaļi sarunādamies.

Patlaban visi šie apakšvirsnieki bija Knauķa draugi;

vienam no tiem viņš nekautrēdamies stāstīja, ka esot no |oti bagātas ģimenes, bet jauneklīgu trakulību pēc padzīts no tēva mājām; viņš stājies darbā par repetitoru, lai būtu no kā eksistēt, bet nedomājot palikt koledžā ilgi… Jūs saprotat: tik bagāta ģimene! …

Ak, ja Lionā palikušie būtu varējuši dzirdēt Knauķi patlaban!

Jā, tāda ir cilvēku daba! Kad Barbeta kafejnīcā kļuva zināms, ka esmu bagātas ģimenes pazudušais dēls, uz neceļiem noklīdis palaidnieks, nevis, kā būtu varējuši domāt, trūcīgs jauneklis, ko nabadzība spiedusi ķerties pie pedagoģijas darba, visi uzlūkoja mani labvēlīgākām acīm. Pat visvecākie apakšvirsnieki veltīja man uzmanību un aprunājās ar mani; vēl vairāk: kad taisījāmies iet projām, paukošanas skolotājs Rožē, ar kuru iepriekšējā dienā biju iedraudzējies, piecēlās un uzsauca tostu Danielam Eisetam. Varat iedomāties, ka Knauķis jutās pagodināts!

Pēc tosta Danielam Eisetam visi devās projām. Bija bez ceturkšņa desmit, laiks atgriezties koledžā.

Vīrs ar atslēgām gaidija mūs pie durvim.

— Serjēra kungs, — viņš uzrunāja manu tuklo kolēģi, ko atvadu punšs bija padarījis itin grīļīgu, — jūs pēdējo reizi ievedisiet savus audzēkņus klasē. Tiklīdz visi būs tur sagājuši, direktora kungs un es iepazīstināsim viņus ar jauno skolotāju.

Pēc dažām minūtēm tiešām direktors, Vio kungs un jaunais skolotājs svinīgi iesoļoja klasē.

Visi piecēlās.

Direktors pagarā, toties pacilātā runā stādīja mani priekšā audzēkņiem un pēc tam aizgāja; tuklais Serjērs, ko atvadu punšs mocīja arvien jūtamāk, viņam sekoja. Vio kungs palika pēdējais. Viņš neteica runu, toties viņa atslēgas «dzin-dzin-dzin!» runāja viņa vietā tik bargi «dzin-dzin-dzin!», tik draudīgi, ka visas galvas paslēpās zem solu rakstāmpultīm un pat jaunais skolotājs jutās nedroši.

Tikko briesmīgās atslēgas bija ārā, virs soliem uzpeldēja pulks šķelmīgu seju; spalvaskātu gali uzreiz atradās pie lūpām, spožās, draiskās, izbiedētas ačeles pievērsās man un no sola uz solu plūda čukstu viļņi.

Mazliet apmulsis lēnām uzkāpu katedrā; pūlējos pārlaist niknu skatienu pār klasi un tad, pāris reižu aprauti paklaudzinājis pa galda virsmu, cik spēdams skaļi, uzsaucu:

— Strādāsim, kungi, strādāsim! Tā Knauķis sāka pirmo nodarbibu.

6. MAZIE

Viņi nebija ļauni; ļauni bija citi. Mazie man nekad nedarīja pāri, un es viņus iemīļoju, tāpēc ka viņos vēl nebija iezīdies koledžas gars un visa mazo dvēsele atspoguļojās acīs.

Es viņus nekad nesodīju. Kālab man būtu vajadzējis to darīt? Vai tad var sodīt putnus? … Kad viņi čivināja pārāk skaļi, man pielika apsaukt: «Klusāk!» Mani putnēni uzreiz aprima, vismaz uz piecām minūtēm. . .

Visvecākajam skolēnam bija vienpadsmit gadu. Padomājiet — vienpadsmit gadu! Un resnais Serjērs vēl plātījās, ka turējis viņus stingri grožos! …

Es viņus neturēju stingri. Pūlējos būt pret viņiem vienmēr labs — vairāk nekā.

Reizēm, kad viņi bija priekšzīmīgi uzvedušies, es viņiem pastāstīju kādu pasaku . . . Pasaka! … Kāds prieks! Žigli jo žigli visi aizvēra burtnīcas, novāca grāmatas; tintnīcas, lineāli, spalvaskāti, viss juku jukām tika samests rakstāmpultis; rokas sakrustojuši uz galda, mazie iepleta acis un klausījās. Biju sacerējis viņiem piecus sešus fantastiskus stāstījumus: «Circeņa pirmie soļi», «Trusīša Zana likstas» un citus. Toreiz, tāpat kā šodien, brīnumainais Lafontēns bija mans iemīļotākais svētais visā literārajā kalendārā, un mani sacerējumi bija tikai viņa fabulu pārstāstījumi, kuros vienīgi iepinu šo to no savas dzīves. Manās pasakās allaž pagadījās kāds nabaga circenis, kuram vajadzēja, tāpat kā Knauķim, pelnīt sev dienišķo maizi, vai ari figurēja mārītes, kas, pastāvīgi šņukstēdams, līmēja kartona kārbiņas tāpat kā Eisets (Žaks). Šie stāstījumi ļoti aizrāva mazos skolēnus un mani pašu ari. Diemžēl Vio kungs neatzina šādas aizraušanās.

Trīs četras reizes nedēļā briesmīgais vīrs ar atslēgām inspicēja visu koledžu, lai pārbaudītu, vai tur viss noritēja saskaņā ar priekšrakstiem … Kādā no šīm dienām galvenais inspektors ienāca manā klasē Trusīša 2ana likstu visaizraujošākajā mirklī. Ieraugot Vio kungu, visa klase notrīcēja. Mazie izbijušies saskatījās. Stāstītājs aprāvās pusvārdā. Trusītis 2ans sastinga, pacēlis vienu ķepu gaisā, garās ausis šausmās saslējis.

Nostājies katedras priekšā, smaidīgais Vio kungs lēnām pārlaida izbrīna pilnu skatienu pār tukšajām rakstāmpultīm. Viņš nekā neteica, bet atslēgas nikni šķendējās: «Dzin! Dzin! Dzin! Palaidņi! Jūs te nestrādājat!»

Drebēdams aiz uztraukuma, mēģināju nomierināt briesmīgās atslēgas.

— Skolēni šinīs dienās ir daudz strādājuši… — es murmināju. — Gribēju viņiem par apbalvojumu izstāstīt mazu pasaku.

Vio kungs neatbildēja. Smaidīdams palocījies, viņš vēl pēdējo reizi neganti nošķindināja ar atslēgu saišķi un aizgāja.

Pulksten četros, mācību pārtraukuma laikā, viņš pienāca pie manis un, joprojām smaidīdams, joprojām nekā nerunādams, pasniedza man priekšrakstu burtnīciņu, kas bija atšķirta divpadsmitajā lappusē: «Repetitora pienākumi pret skolēniem».

Es sapratu, ka vairs nedrīkstu stāstīt pasakas, un ari nekad tās vairs nestāstīju.

Vairākas dienas mani mazie skolēni bija noskumuši. Viņiem trūka Trusīša 2ana, un man bija sāpīgi, ka nevarēju to viņiem atdot. Ja jūs zinātu, kā biju iemīļojis šos mazos nebēdņus. Mēs nekad nešķīrāmies . .. Koledža bija sadalīta trijās pilnīgi nošķirtās nodaļās: vecākā, vidējā un jaunākā, ikvienai nodaļai bija savs pagalms, sava guļamtelpa un klases. Mazie bija manā ziņā, pilnīgi manā. Un man šķita, ka man ir trīsdesmit pieci bērni.

Atskaitot viņus, citu draugu man nebija. Kaut arī Vio kungs man vienmēr uzsmaidīja, starpbrīžos pienāca pie manis, paņēma zem rokas un izteica padomus attiecībā uz priekšrakstiem, es tomēr nespēju vipu iemīļot; viņa atslēgas mani biedēja. Direktoru es gandrīz nekad neredzēju. Vecākie pasniedzēji nicināja Knauķi un skatījās uz viņu no augšas uz leju. Kas attiecas uz kolēģiem, tad tos, acīm redzot, atbaidīja no manis simpātija, ar kādu pret mani izturējās vīrs ar atslēgām; turklāt kopš iepazīšanās ar apakšvirsniekiem es vairs nebiju iegriezies Barbeta kafejnīcā, un tāpēc man dusmoja.

Pat durvju sargs Kasaņs un paukošanas skolotājs Rožē bija noskaņoti pret mani. It īpaši paukošanas skolotājs, acīm redzot, mani šausmīgi ienida. Kad gāju viņam garām, viņš tik neganti skrullēja ūsas un bolīja acis, it kā gribētu sacirst gabalu gabalos simt arābus. Reiz viņš, skatīdamies uz mani, skaļā balsī sacīja Kasaņam, ka neciešot spiegus. Kasaņs nekā neatbildēja, taču no viņa izskata varēju spriest, ka arī viņš tos necieta … Par kādiem spiegiem viņi runāja? … Tas man lika daudz pārdomāt.

Vispārējo antipātiju es panesu vīrišķīgi. Man kopā ar vidējās nodaļas repetitoru bija ierādīta istabiņa ceturtajā stāvā, zem paša jumta; tur es patvēros mācību stundās. Tā kā mans kolēģis visu brīvo laiku pavadīja Barbeta kafejnīcā, tad istabiņa piederēja man — tā bija mans kakts, mans patvērums.

Tikko iegājis tanī, es aizslēdzu durvis, piebīdīju savu ceļa somu — jo istabā krēslu nebija — pie vecā rakstāmgalda, kas bija izraibināts ar tintes traipiem un ar nazīti izgrieztiem uzrakstiem, izliku savas grāmatas un ķēros pie mācīšanās .. ,

Bija pienācis pavasaris . . . Kad pacēlu galvu, redzēju skaidras, zilas debesis un jau salapojušus lielos pagalma kokus. Laukā ne mazākā troksnīša. Šad tad atskanēja kāda skolēna vienmuļā balss, kas atbildēja uzdoto, reizēm sadusmota skolotāja izsauciens vai zvirbuļu ķīviņš lapotnē… Pēc tam atkal iestājās klusums, koledža, likās, snauda.

Knauķis gan nesnauda. Viņš pat nenodevās sapņošanai, kas ir visjaukākais snaušanas veids. Viņš strādāja, strādāja nemitīgi, piebāzdams galvu ar grieķu un latiņu valodu līdz plīšanai.

Reizēm, sūrā darba cēliena vidū, viņš pēkšņi izdzirdēja noslēpumainu klauvējienu pie durvīm.

—  Kas tur ir?

—   Es tā esmu, tava senā draudzene Mūza, sarkanās burtnīcas iedvesmotāja! Knauķi, atver durvis!

Taču Knauķis neatvēra. Kāda viņam tagad daļa gar Mūzu!

Pie joda sarkano burtnīcu! Patlaban galvenais Knauķim bija uzrakstīt labi daudz sacerējumu grieķu valodā, iegūt pirmo zinātnisko grādu, dabūt pasniedzēja vietu un, cik vien ātri iespējams, atjaunot Eisetu mājas pavardu.

Doma, ka es strādāju ģimenes labā, iedvesa man drosmi un darīja dzivi ciešamāku. Pat jumta istabiņa šķita glītāka … Ai mazā istabiņa, cik jaukas stundas esmu pavadījis tavās četrās sienās! Cik veiksmīgi es tanīs strādāju! Cik vīrišķīgs jutos! . . .

Ja tolaik manā dzīvē gadījās labi brīži, tad netrūka ari ļaunu. Divas reizes nedēļā, svētdienās un ceturtdienās, vajadzēja vest bērnus pastaigāties. Šīs pastaigas bija man istas mocības.

Parasti mēs devāmies uz «Noru», plašu pļavu, kas pletās kā paklājs kalna pakājē, pusljē attālumā no pilsētas. Dažas lielas kastaņas, trīs četri ārpilsētas krodziņi, nokrāsoti dzelteni, pa mauru līkloču izvijies strautiņš darīja šo vietu jauku un acij tīkamu . . . Koledžas trīs nodaļas devās uz turieni katra atsevišķi, bet Norā tās apvienoja un atstāja viena repetitora uzraudzībā, un tas vienmēr biju es. Manus abus kolēģus vecākie skolēni tuvējos krodziņos pacienāja, un, tā kā mani nekad neaicināja līdzi, es paliku pieskatīt bērnus … Tas bija smags uzdevums šajā skaistajā nostūrī!

Būtu bijis tik labi izstiepties zaļajā zālē, kastaņu paēnā, un apskurbināties ar mārsilu smaržu, klausoties strautiņa čalā!. . . Man turpretī vajadzēja uzmanīt draiskuļus, apsaukt viņus un sodīt.. . Visa koledža bija uz maniem pleciem. Briesmīgi!

Taču briesmīgākais nebija uzraudzīt skolēnus Norā, bet doties cauri visai pilsētai ar manu divīziju, ar mazo audzēkņu nodaļu. Abas pārējās nodaļas soļoja taktī un klaudzināja ar papēžiem kā veci, rūdīti karavīri. No viņiem dvesa disciplīna, bungu rīboņa. Mani mazie no visa tā it nekā nesajēdza. Viņi nesoļoja rindā, saķērās rokrokā un visu ceļu pļāpāja. Velti es viņiem ik mirkli uzsaucu: «Ievērojiet distanci!» Viņi nesaprata mani un tipināja juku jukām.

Ar kolonas priekšgalu vēl varēju apmierināties. Tur es sastādināju lielākos, nopietnākos puisēnus, kuri valkāja skolēnu formas, toties kolonas galā — kāds ņudzeklis, kāds jūklis! Bezbēdīgu bērnu bars, izspūruši mati, netīras rokas, sadriskātas bikses! Man trūka dūšas skatīties uz viņiem.

— Desinit in piscem ', — šajā sakarībā man pateica smaidīgais Vio kungs, kas reizēm bija itin asprātigs.

Patiesi, mūsu skolēnu kolonas noslēgums izskatījās gauži bēdīgs.

Saprotiet, es biju izmisis, ka man vajadzēja rādīties Sarlandas ielās kopā ar šo varzu, it īpaši svētdienās! Skanēja visi pilsētas zvani, ielas bija pilnas ļaužu. Preti nāca gan pansionātu audzēknes, kas devās uz vakara dievkalpojumu, gan jaunas modistes ar sārtām cepurītēm galvās, gan švīti ar gaišpelēkām biksēm kājās. Man vajadzēja iet visiem viņiem garām ar apdilušu uzvalku mugurā, smieklīgā bērnu pūļa pavadībā. Kāds negods! .. .

Visu šo izspūrušo velnēnu vidū, kurus es divas reizes nedēļā vadāju cauri pilsētai, it īpaši viens mani dzina izmisumā ar savu neglītumu un nekārtīgo apģērbu.

Iedomājieties pretīgu, mazu, pat ķēmīgi mazu nejaucēnu, lempīgu, netīru, nesukātiem matiem, nevīžīgi apģērbtu un, lai mērs būtu pilns, pat ar līkām kājām.

Sāds skolēns, ja vispār šo vārdu uz viņu var attiecināt, vēl nekad nebija figurējis mācības iestāžu sarakstos. Viņš apkaunotu katru koledžu.

Man viņš derdzās, un, kad redzēju viņu pastaigas dienas kolonas astē gāzelējamies ar maza pīlēna grāciju, manī kaisa neganta vēlēšanās ar kājas spērienu padzīt viņu, lai glābtu savas nodaļas godu.

1 Nobeidz ar zivs asti (lat.) — vārdi no Horācija (I gs. pr. mūsu ēras) «Dzejošanas māksla»; tos mēdz sacīt par lietām, kuru beigas neatbilst sākumam. (Tulk.)

LamŽaks (tā mēs viņu bijām iesaukuši vairāk nekā lempigas gaitas pēc) nebija no aristokrātiskas ģimenes, to uzreiz varēja redzēt pēc viņa manierēm, pēc runas veida un sevišķi pēc pazīšanās, kāda viņam bija apkaimē.

Visi ielaspuikas Sarlandā bija viņa draugi.

Pateicoties viņam, pastaigās mums uz pēdām vienmēr sekoja bars skrandainu draiskuļu, kas mela kūleņus, saukāja LamŽaku vārdā, rādija uz viņu ar pirkstu, svieda viņam pakaj kastaņu mizas un visvisādi mērkaķojās. Manus mazos audzēkņus tas ļoti uzjautrināja, bet mani gan ne, es nesmējos un katru nedēļu rakstīju direktoram sīku ziņojumu par skolēnu LamŽaku un daudzajām nekārtībām, kas sakarā ar viņu bija radušās.

Diemžēl mani ziņojumi palika bez atbildes, un biju spiests joprojām rādīties uz ielas kopā ar LamŽaku, kas kļuva aizvien netīrāks un kroplīgāks.

Kādā svētdienā — jaukā, saulainā svētdienā viņš ieradās uz pastaigu tādā izskatā, kas mūs visus izbiedēja. Jūs ne sapnī nebūsiet redzējuši kaut ko tamlīdzīgu. Melnas rokas, zābaki bez auklām, notašķījies ar dubļiem līdz pašām acīm, bikšu vietā kaut kādas skrandas .. . īsts briesmonis!

Visērmīgākais tas, ka todien viņu kāds, acīm redzot, bija uzposis, sūtot uz skolu. Matos, kas bija sasukāti rūpīgāk nekā parasti, vēl palikušas pomādes pēdas, un kaklasaites mezglā atspoguļojās gādīgas mātes roku darbs. Bet pa ceļam uz koledžu bija tik daudz netīru noteku! . ..

LamŽaks bija izbradājis visas.

Kad redzēju, ka viņš smaidīdams, it kā nekas nebūtu noticis, nostājās līdzās pārējiem zēniem, manī uzbrāzmoja riebums un sašutums.

Uzkliedzu viņam:

—   Ej prom!

LamŽaks nodomāja, ka es jokoju, un smaidīja joprojām. Viņš uzskatīja, ka todien ir sevišķi skaists!

Uzkliedzu viņam atkal:

—   Ej projām! Ej prom!

Tad viņš paskatījās uz mani skumji un padevīgi, viņa acīs bija lūgums, taču es paliku nepielūdzams; nodaļa devās ceļā, pametot viņu vienu, nekustīgi stāvot ielas vidū.

Cerēju, ka esmu no viņa atbrīvojies uz visu dienu, taču, kad mēs sasniedzām pilsētas nomali, smiekli un sačukstēšanās manas nodaļas pēdējās rindās lika man pagriezt galvu. Četrus piecus soļus aiz mums LamŽaks gāzelēdamies sekoja.

— Ejiet ātrāk! — es sacīju abiem priekšgalā soļojošajiem zēniem.

Skolēni saprata, ka vajag iznerrot līkkāji, un nodaļa sāka diegt uz priekšu ellišķīgi ātri.

Sad tad atskatījāmies, lai pārliecinātos, vai LamŽaks mums vēl seko, un redzējām viņu krietni tālu aizmugurē — mazītiņš, ne lielāks par dūri, viņš ļekoja pa putekļaino ceļu garām kūku un limonādes pārdevējiem.

Trakulis sasniedza Noru gandrīz vienā laikā ar mums. Tikai viņš bija kļuvis bāls aiz pārguruma un tikko vairs jaudāja pavilkt kājas, tā ka bija žēl uz viņu skatīties.

Manī ierunājās sirdsapziņa, un, mazliet nokaunējies par savu cietsirdību, es klusu piesaucu viņu klāt.

Viņam mugurā bija apvalkāta, izbalējusi blūze ar sarkanām rūliņām, tāda pati blūze, kādu Knauķis bija valkājis Lionā.

Uzreiz pazinu šo blūzi un klusibā nostrostēju sevi: «Nožēlojamais! Kā tev nav kauna? Tu uzjautrinies, mocīdams sevi pašu, Knauķi!» Dvēselē raudāju aiz saviļņojuma un kopš šī brīža no visas sirds iemīļoju nelaimīgo likleņa pabērnu.

LamŽaks bija atsēdies zemē, jo viņam sāpēja ikri. Atsēdos viņam blakus. Aprunājos ar viņu .. . Nopirku viņam apelsīnu … Es labprāl būtu nomazgājis viņam kājas.

Sākot no šīs dienas, LamŽaks kļuva mans draugs. Dabūju zināt par viņu daudz aizkustinoša.

Viņa tēvs bija kalējs; saklausījies, ka visi daudzināja izglītības augļus, nabaga vīrs rāvās melnās miesās, lai varētu nodot dēlu par puspansionāru koledžā. Diemžēl LamŽaks nebija radīts mācībām, skolā viņš guva maz labuma. Tanī dienā, kad viņš pirmo reizi bija iera

dies koledžā, viņam iedeva burtstabiņu paraugus un pateica:

—   Velc stabiņus!

Kopš viena gada LamŽaks vilka stabiņus. Un kādus stabiņus! Greizus, sasmulētus, klibus, lēkājošus, īstus LamŽaka stabiņus! . ..

Neviens ar viņu nenodarbojās. Zēns īstenībā nebija iedalīts nevienā klasē; viņš mēdza ieiet tanī, kuras durvis redzēja atvērtas. Kādu dienu viņš grasījās vilkt savus mūžīgos stabiņus vecākajā klasē.,. Pavisam ērmīgs skolēns bija šis LamŽaks!

Reizēm pavēroju viņu mācību sagatavošanas stundā: saliecies pār papīra lapu, līks kā āža rags, svīzdams un pūzdams, mēli izkāris, cieši sagrābis rokā spalvu, viņš spieda ar visu spēku, it kā gribētu izdurt cauri galdam . . . Pēc katra stabiņa viņš no jauna iemērca spalvu tintnīcā un katras rindas galā iebāza mēli mutē un, rokas paberzdams, atpūtās.

Kopš bijām kļuvuši draugi, LamŽaks strādāja no visas sirds.

Nobeidzis lappusi, viņš steigšus uzrāpās pie manis uz katedras un, nekā neteikdams, nolika man priekšā savu šedevru.

Draudzīgi uzsitu viņam uz pleca un sacīju:

—  Ļoti labi!

Viņa smērējums bija pretīgs, taču negribēju viņam laupīt drosmi.

Pamazām stabiņi tiešām kļuva taisnāki, spalva mazāk šļakstīja, burtnīcas lappusēs vairs nebija tik daudz tintes traipu .. . Domāju, ka galu galā man būtu izdevies viņam kaut ko iemācīt, bet par nelaimi liktenis mūs izšķīra. Vidējās nodaļas repetiLors pameta koledžu. Tā kā mācību gads tuvojās beigām, direktors negribēja pieņemt jaunu audzinātāju. Mazo audzēkņu nodaļā mācību uzraudzīšanu uzticēja kādam priekšpēdējās klases skolēnam, kam jau bija sadīgusi bārda, un mani iecēla par repetitoru vidējā nodaļā.

Es uzskatīju to par katastrofu.

Pirmkārt, vidējās nodaļas skolēni man iedvesa bailes. Biju redzējis viņu nedarbus pastaigu dienās Norā, un,

iedomājoties, ka vajadzēs pastāvīgi dzīvot kopā ar viņiem, man kļuva baisi.

Otrkārt, man vajadzēja atstāt mazos, manus jaukos, mazos skolēnus, kurus ļoti mīlēju. . . Kā pret viņiem izturēsies bārdainais retorikas klases audzēknis? … Kas notiks ar LamŽaku? Jutos dziļi nelaimīgs.

Arī manus mazos audzēkņus skumdināja šķiršanās. Tanī dienā, kad pēdējo reizi uzraudzīju mācību sagatavošanas stundu, atskanot zvanam, mēs visi bijām saviļņoti ,.. Katrs gribēja atvadām mani noskūpstīt. Daži pateica man patiešām aizkustinošus vārdus.

Un LamŽaks?

Viņš nekā nerunāja. Tikai tanī mirklī, kad grasījos iziet no klases, viņš pienāca man klāt, piesarcis kā biete, un svinīgi ielika man rokās lielisku burtnīcu ar stabiņiem, kurus bija cītīgi uzvilcis īpaši man.

Nabaga LamŽaks!

7. LORIĶIS

Tātad es pārņēmu vidējās nodaļas mācību sagatavošanas klases uzraudzīšanu.

Klasē atradu kādus piecdesmit ļaunus nerātņus, tuklvaidžus kalniešus, divpadsmit līdz četrpadsmit gadu vecus turībā iedzīvojušos fermu nomnieku dēlēnus, kurus vecāki sūtīja koledžā, lai par simt divdesmit frankiem trimestrī uzaudzinātu par maziem buržuā.

Rupji, nekaunīgi, uzpūtīgi — viņi sarunājās savā starpā ķērkstošā kalniešu dialektā, no kura es nekā nesapratu; gandrīz visiem viņiem piemita pubertātes laikam raksturīgais neglītums — resnas, sarkanas rokas ar apsaldētiem pirkstiem, jaunu gailēnu aizsmakušās balsis, truls skatiens un pie visa vēl turklāt savdabīgais koledžas gars . .. Viņi uzreiz mani ienīda, it nemaz nepazīdami. .. Es viņiem biju ienaidnieks, «lūriķis», un tanī pašā dienā, kad atsēdos katedrā, starp mums sākās sīvs, nerimstošs karš, kas turpinājās diendienā.

Ak cietsirdīgie bērni, cik daudz ciešanu viņi man sagādāja! …

Gribētu stāstīt par viņiem bez dusmām, jo šis sarūgtinājumu pilnais laiks jau aizslīdējis tālu pagātnē, un tomēr nespēju! Pat šobrīd, kad rakstu šīs rindas, jūtu, ka roka man dreb aiz drudžaina satraukuma. Man šķiet, ka to visu pārdzīvoju no jauna.

Viņi gan laikam vairs nedomā par mani. Droši vien viņi vairs neatceras ne Knauķi, ne pensneju, ko nelaimīgais lūriķis nopirka īpaši tādēļ, lai izskatītos cienīgāks . . .

Mani agrākie skolēni tagad pieauguši par vīriem, kļuvuši nopietni cilvēki. Subeirols strādā par notāru kaut kur Sevennos, Veijons (jaunākais) par tiesas sekretāru, Lupī kļuvis aptieķnieks, Buzankē — veterinārārsts. Visiem ir nodrošināts stāvoklis, apvēlies vēders un viss, kas vajadzīgs.

Reizēm tomēr, satiekoties klubā vai baznīcas laukumā, viņi atceras vecos, labos skolas laikus un tad varbūt ieminas arī par mani.

— Ei, skrīveri, vai atceries mazo Eisetu, mūsu lūriķi Sarlandā, kuram bija tādi gari mati un ģīmis kā no miklas izveidots? Cik pamatīgi mēs viņu nerrojām!

Taisnība, kungi. Jūs viņu nerrojāt pamatīgi, un jūsu agrākais lūriķis to vēl tagad nav aizmirsis …

Ak nelaimīgais lūriķis! Cik bieži viņš jūs smīdināja! Cik bieži jūs viņu raudinājāt! … Jā, raudinājāt! . .. Jūs viņu novedāt līdz asarām, un tas jums sagādāja sevišķu prieku . . .

Cik daudz reižu pēc mocību pilnas dienas šis nabaga puisis, savā gultā savilcies čokurā, kodīja segu, lai jūs nedzirdētu viņa elsas! …

Ir tik briesmīgi dzīvot nemainīgas ļaunprātības atmosfērā, vienmēr baidīties, vienmēr piesargāties, vienmēr būt nokaitinātam, vienmēr bruņotam pret visu, — ir tik briesmīgi sodīt, jo gribot negribot dažkārt kļūsti netaisnīgs, ir briesmīgi par visu šaubīties, visur saredzēt slazdus, nespēt ne kumosa norit mierīgi, ne gulēt bez bažām un pat pamiera brīžos allaž prātot: «Ak dievs! . . . Ko nu viņi tagad man gatavo?»

Nē, kaut vai simt gadu dzīvotu lūriķis Daniels Eisets, arī tad viņš nespētu aizmirst visu to, ko izcieta Sarlandas koledžā kopš tās skumjās dienas, kurā sāka strādāt vidējā nodaļā.

Un tomēr — negribu melot — ar nodaļas maiņu es kaut ko arī ieguvu: tagad dabūju redzēt Melnās acis.

Divas reizes dienā, brīvajās stundās, es iztālēm redzēju Melnās acis, kas strādāja aiz pirmā stāva loga, kurš vērās uz vidējās nodaļas pagalmu… Melnas jo melnas, lielas jo lielas tās no rīta līdz vakaram bija noliektas pār nebeidzamu šuvekli: Melnās acis šuva, tās šuva nenogurstoši. Šūšanas dēļ, tikai šūšanas dēļ vecā briļļainā ragana bija no Atradeņu nama paņēmusi Melnās acis, kas nepazina ne savu tēvu, ne māti, — un cauru gadu nabaga meitene šuva un šuva, un baismīgā briļļainā ragana, līdzās vērpdama kodeļu, nemitīgi viņu uzraudzīja.

Es skatījos uz Melnajām acīm. Brīvstundas man likās pārāk īsas. Labprāt būtu pavadījis visu mūžu zem svētītā loga, aiz kura strādāja Melnās acis. Ari viņas zināja, ka esmu turpat. Šad tad tās atrāvās no šuvekļa, un tad mēs ar skatieniem, bez vārdiem, sarunājāmies.

—   Eiseta kungs, vai esat ļoti nelaimīgs?

—   Un jūs arī, nabaga Melnās acis?

—   Mums nav ne tēva, ne mātes.

—   Mans tēvs un māte ir tālu projām.

—   Ja jūs zinātu, cik briesmīga ir briļļainā ragana!

—   Bērni man sagādā daudz ciešanu.

—   Drosmi, Eiseta kungs!

—   Drosmi, skaistās Melnās acis!

Tālāk mēs nekad netikām. Es pastāvīgi baidījos, ka neuzrodas Vio kungs ar sirdīgajām atslēgām: «Dzindzin-dzin!» — un arī Melnajām acīm aiz loga rūts bija savs Vio. Mirkli sarunājušās, tās atkal žigli noliecās pār šuvekli, jo negantais skatiens aiz lielajām brillēm tērauda ietvarā nesnauda.

Dārgās Melnās acis! Mēs sarunājāmies tikai pa lielu gabalu, allaž slepus, un tomēr es tās mīlēju no visas sirds.

Mīļš man bija arī abats Žermans.

Abats Zermans koledžā mācīja filozofiju. Viņu uzskatīja par savādnieku, no viņa visi baidījās, ari direktors un pat Vio kungs. Abats 2ermans runāja maz, īsi un aprauti, mūs visus sauca par «tu», vienmēr gāja platiem soļiem, galvu atmetis, sutanas stērbeli pacēlis un klaudzinādams ar zābaku papēžiem kā dragūns. Viņš bija liels un spēcīgs. Ilgi biju uzskatījis, ka abats Zermans ir skaists, taču kādu dienu, ielūkojoties viņā tuvāk, es ieraudzīju, ka šo cildeno lauvas seju šausmīgi izkropļojušas bakas. Vaigs no vienas vietas bija skrambās un rētās, it kā zobena cirtieniem izvagots, īsts Mirabo * sutanā.

Abats dzīvoja vientuļi un noslēgti nelielā istabā, kas atradās mājas galā, ko mēdza dēvēt par «veco koledžu». Neviens abatu Žermanu nekad neapmeklēja, izņemot divus viņa brāļus, ļaunus palaidniekus, kuri uz viņa rēķina mācījās vidējā nodaļā… Vakarā, ejot cauri pagalmiem uz guļamistabām, vienmēr varēja redzēt vecās koledžas melnā, pa pusei sagruvušā korpusa augšstāvā mazu, bālu gaismas plankumiņu: tur pie galda lampas bija nomodā abats Zermans. Bieži vien arī no rītiem, pulksten sešos dodoties uz klasi, cauri rēnajai miglai ieraudzīju lampu vēl degam: abats nebija licies gulēt.. . Stāstīja, ka viņš strādājot pie liela filozofijas sacerējuma.

Savādais abats man bija ļoti patīkams pat pirms tuvākas iepazīšanās ar viņu. Mani valdzināja viņa bargā, izteiksmīgā seja, kas pauda dziļu inteliģenci, taču stāstījumi par viņa dīvainībām un skarbumu bija mani iebiedējuši, tā ka ilgi neuzdrošinājos viņam tuvoties. Reiz es tomēr — sev par laimi — aizgāju pie viņa.

Tūlīt pastāstīšu, kādos apstākļos tas notika.

Tan! laikā biju līdz kaklam iegrimis filozofijas vēstures studēšanā … Tas Knauķim nebija viegls darbs!

Tā nu kādu dienu manī modās vēlēšanās lasīt Kondijaku*. Starp mums runājot, šo balamuti nav vērts lasīt: Kondijaka filozofija ir vienkārši smieklīga un visu viņa filozofisko bagāžu var ievietot lēta gredzentiņa ietvarā, bet jūs jau zināt — jauniešiem uzskati par cilvēkiem un lietām nereti mēdz būt pavisam ačgārni.

Tātad es gribēju lasīt Kondijaku. Man katrā ziņā vajadzēja dabūt Kondijaku. Diemžēl koledžas bibliotēkā viņa sacerējumu nebija un arī Sarlandas grāmatnīcās tādu preci neturēja. Nolēmu griezties pie abata Ž.ermana. Abata brāļi man bija pastāstījuši, ka viņa istabā esot savākti pāri par divtūkstoš sējumiem, un es nešaubījos, ka alradīšu tur arī grāmatu, kuru tīkoju dabūt. Taču man bija bail no negantā vīra un tikai aiz nepārvaramās mīlestības uz de Kondijaku es galu galā saņēmos un devos uz abata Zermana nomaļo istabu.

Kad piegāju pie durvīm, kājas man aiz bailēm drebēja. . . Pāris reižu klusu pieklauvēju.

—   Iekšā! — atsaucās titāniska balss.

Briesmīgais abats Zermans sēdēja uz zema krēsla jāteniski, kājas izstiepis, sutanu uzrausis, tā ka bija redzami spēcīgie ikri melnās zīda zeķēs. Ar elkoņiem uzmeties uz krēsla muguriņas, viņš lasīja biezu foliantu ar sarkanu griezumu un skaļi sūca īsu, brūnu pīpi, vienu no tām, kuras dažkārt sauc par «degunsildītājām».

—   Tu tas esi? — viņš ieteicās, tikko paceldams acis pāri biezajam foliantam. — Labdien! Kā klājas? Ko tu gribi?

Spalgā balss, ar grāmatām pieblīvētā istaba, sēdētāja nepiespiestā poza, īsā pīpe, ko viņš turēja zobos, — itin viss mani ļoti mulsināja.

Sā tā man tomēr izdevās izskaidrot apmeklējuma iemeslu un palūgt izdaudzināto Kondijaku.

—   Kondijaku? Tu gribi lasīt Kondijaku? — abats 2ermans pasmaidīja. — Cik jocīga iedoma! Vai tu labāk nesapīpēsi ar mani? Nocel no sienas to indiāņu miera pīpi un aizkūpini.. . Tu redzēsi, ka tā ir labāka par visiem Kondijakiem.

Pietvīkdams atteicos.

—   Tu negribi? … Kā vēlies, jaunekli. . . Tavs Kondijaks ir trešajā plauktā pa kreisi. . . Vari ņemt un lasīt, es tev to aizdodu. Tikai nesaplēs grāmatu, citādi noraušu tev ausis.

Trešajā plauktā pa kreisi es sameklēju Kondijaku un grasījos iet projām, taču abats mani aizturēja.

—   Ak tad tu studē filozofiju? — viņš sacīja, paskatīdamies man acīs. — Tu tam visam varbūt pat tici? . .. Blēņas, dārgais, tīrās blēņas! Iedomājies, viņi mani pataisījuši par filozofijas pasniedzēju! Nudien traki! Es mācu — ko? Nulli, it nekā . . . Tikpat labi viņi būtu varējuši iecelt mani par zvaigžņu inspektoru vai pīpes dūmu kontrolieri… Ak, negals! Kādi ērmīgi amati cilvēkam dažkārt nav jāpilda, lai nopelnītu sev maizes riecienu … Tu gan arī pats to esi pieredzējis, — vai ne? O, tev nevajag sarkt! Es saprotu, ka tu nejūties laimīgs, nabaga mazais lūriķi, — bērni tev dzīvi dara smagu.

Abats Zermans uz mirkli apklusa. Viņš likās loti sadusmots un nikni dauzīja pīpi pret nagu. Redzot, ka šis godājamais cilvēks tā iežēlojās par manu likteni, es jutos dziļi aizkustināts un aizsedzu ar Kondijaku acis, lai apslēptu tanīs pieriesušās asaras. Abats drīz vien turpināja:

—   Starp citu, aizmirsu tev pajautāt… Vai tu mīli labo dievu? Vajag viņu mīlēt, draudziņ, vajag paļauties uz viņu un nenogurstoši lūgt, citādi tu nekad neizķepurosies . . . Pret dzīves smagajām ciešanām es zinu tikai trīs zāles: darbu, lūgšanu un pīpi, ļoti īsu māla pīpi — atceries manus vārdus . .. Kas attiecas uz filozofiem, tad no viņiem neceri gūt atbalstu, viņi nekad nesniegs tev mierinājumu. Esmu to visu pārbaudījis, vari man ticēt.

—   Abata kungs, es jums ticu.

—   Tagad ej projām, tu mani nogurdini… Kad gribēsi atkal kādu grāmatu, nāc un paņem. Atslēga man vienmēr stāv istabas durvīs un filozofi vienmēr trešajā plauktā pa kreisi … Vairāk nerunā … Ardievu!

Pēc šiem vārdiem abats no jauna iegrima lasīšanā un pat nepaskatījās uz mani, kad gāju ārā.

Sākot no šīs dienas, visi pasaules filozofi bija manā rīcībā; abata Zermana istabā arvien iegāju kā savā, pat nepieklauvēdams. Visbiežāk devos uz turieni tanī laikā, kad abats klasē strādāja un istaba bija tukša. Mazā pīpe atpūtās uz galda malas starp foliantiem ar sarkanu griezumu un neskaitāmām papīra lapām, kas bija sīki aprakstītas .. . Reizēm abats Zermans bija istabā. Atradu viņu lasot, rakstot vai lieliem soļiem staigājot šurp un turp pa telpu. Ieiedams bikli viņu sveicināju:

—   Labdien, abata kungs!

Lielāko tiesu viņš nekā neatbildēja … Paņēmu savu filozofu trešajā plauktā pa kreisi un gāju projām, un šķita, ka abats Zermans nav pat pamanījis manu klātbūtni . .. Līdz gada beigām mēs nepārmijām ne pāris desmit vārdu, bet vienalga! Manī bija pārliecība, ka esam lieli draugi…

Pa to laiku tuvojās brīvdienas. Audzēkņi caurām dienām zīmēšanas klasē mācījās spēlēt polkas un maršus, gatavojoties godalgu izdalīšanas svinībām. Polkas visus ielīksmoja. Vakaros, pēdējā mācību sagatavošanas stundā, no soliem tika izņemti daudzi mazi kalendāri, katrs zēns savā izsvītroja aizvadīto dienu: «Vēl par vienu mazāk!» Pagalmi bija piedzīti ar dēļiem estrādei; tika izdauzīti atzveltnes krēsli, izpurināti paklāji… ne vairs mācību, ne disciplīnas. Joprojām un līdz pašām beigām palika tikai naids pret lūriķi un mūžīgie, cietsirdīgie joki.

Galu galā pienāca lielā diena. Bija arī pēdējais laiks, ilgāk es vairs nebūtu izturējis.

Godalgas izdalīja pagalmā, vidējās nodaļas pagalmā. . . Atceros kā šodien raibo telti, ar baltu audumu nodrapētās sienas, lielos, zaļojošos, ar karogiem izgreznotos kokus un zem tiem veselu jūru berešu, kepī, ķiveru, ziediem rotālu dāmu cepurīšu, cilindru, spalvu, lentīšu, pušķu un cekulu . . . Galā gara estrāde, uz kuras granātsarkana samta atzveltnes krēslos sasēdušies koledžas varasvīri.. . Ak, šī estrāde! Cik sīks jutās cilvēks tās priekšā! Kādu augstprātīga pārākuma izteiksmi ieguva katrs, kas sēdēja uz šīs estrādes! Nevienam no šiem kungiem nebija viņu parastā seja.

Arī abats Zermans atradās uz estrādes, taču viņš it kā to neapzinājās. Atlaidies atzveltnes krēslā, galvu atgāzis, viņš izklaidīgi klausījās blakussēdētāju runās un šķita raugāmies cauri koku lapotnei uz iedomātas pīpes dūmu strūkliņu.

Estrādes pakājē saulē laistījās tromboni un mežragi; uz soliem sablīvējušies visu nodaļu audzēkņi ar audzinātājiem aizmugurē, vēl tālāk — tuvinieku drūzma; otras nodaļas skolotājs pavadīja dāmas uz vietām: «Lūdzu, palaidiet!» — un visā šajā jūklī Vio kunga atslēgas trauca pa pagalmu no vienas malas uz otru, šķindēdamas: «Dzin-dzin-dzin!» — te pa labi, te pa kreisi, te šeit, te tur, visur tanī pašā laikā.

Ceremonija sākās, bija karsti. Zem telts nojumes trūka gaisa .. . Resnas dāmas ar pietvīkušām sejām snauda platmaļu ēnā, plikpauraini kungi ar koši sarkaniem mutautiem susināja nosvīdušos pakaušus .. .Viss bija spilgti sarkans: sejas, paklāji, karogi, atzveltnes krēsli… Trīs kungi teica runas, viņiem ļoti aplaudēja, bet es viņos neklausījos. Aiz pirmā stāva loga rūts parastajā vietā Melnās acis šuva, un mana dvēsele tiecās uz viņām … Nabaga Melnās acis! Pat šajā dienā briļļainā ragana viņām nenovēlēja atpūtu.

Kad bija nosaukts pēdējās klases pēdējā apbalvotā vārds, putēji uzsāka svinīgu maršu un visi cēlās kājās. Vispārēja kņada. Pasniedzēji kāpa lejā no estrādes, audzēkņi lēca pāri soliem, lai pievienotos savām ģimenēm. Apkampieni, skūpsti, skaļi saucieni: «Šeit! Nāc šurp!» Apbalvoto skolēnu māsas lepni nesa projām brāļu vainagus. Zīda kleitas čaukstēja, spraucoties garām krēsliem .. . Knauķis palika, aizslēpies aiz koka, un noraudzījās uz aizejošajām greznajām dāmām, juzdamies nevarīgs un nokaunējies par savu apdilušo uzvalku.

Pagalms pamazām tukšojās. Pie ārdurvīm stāvēja direktors un Vio kungs, abi noglāstīja projām ejošajiem audzēkņiem galvu un, atsveicinādamies no viņu vecākiem, klanījās vai līdz pašai zemei.

— Uz redzēšanos nākamajā gadā! Līdz nākamajam gadam! — direktors, glaimīgi smaidīdams, atvadījās.

Vio kunga atslēgas džinkstēja glāsmaini: «Dzin-dzindzin! Atgriezieties pie mums, mazie draugi, nākamgad atgriezieties!»

Bērni nevērīgi ļāva sevi noskūpstīt un lēkšiem joza lejā pa kāpnēm.

Vieni iekāpa lepnās ekipāžās ar ģerboni uz durtiņām; viņu matēs un māsas saņēma ciešāk kuplos svārkus, atbrīvodamas vietu, un — klik! klak!… Aiziet!… Uz pili! Mēs drīz vien redzēsim savus parkus, zālājus, šūpoles zem akācijām, putnu mājas ar retajiem putniem, baseinu ar gulbju pāri un lielo terasi, uz kuras vakaros dzer sorbetu.

Citi ierausās vaļējos atsperu ratos, atsēdās uz sola blakus glītām, skaļi smejošām meičām ar baltu aubi galvā. Fermera sieva ar zelta važiņu ap kaklu pati vada .. . Uzpliukšķini ar pātagu, Matirēn! Mēs atgriežamies uz fermu, tur mēs ēdīsim tikko ceptas maizītes, dzersim muskatvīnu, augām dienām ar svilpi pievilināsim putnus un vārtīsimies svaigā sienā, kas tik jauki smaržo.

Laimīgie bērni! Viņi visi aizbrauca kur kurais … Ak, kaut es arī būtu varējis aizbraukt…

8. MELNĀS ACIS

Tagad koledža ir tukša. Visi aizbraukuši… Resnu žurku eskadroni gaišā dienas laikā cauri visām guļamistabām riko īstus kavalērijas uzbrukumus. Tintnīcas rakstāmpultis izžūst. Pagalma koku lapotnēs svin svētkus zvirbuļi; tie saaicinājuši ciemos radus un draugus no visas pilsētas, gan no bīskapijas, gan no suprefektūras, un no rīta līdz vakaram gaisā skan apdullinoša čiepstēšana.

Strādādams savā jumtistabiņā, Knauķis viņos klausās. Otrās nodaļas mācibu uzraugs aiz žēlastības paturēts koledžā ari pa brīvlaiku. Viņš to izmanto, lai cītīgi izstudētu grieķu filozofus. Istabā ir tikai pārāk karsti, griesti pārāk zemi… Tur var tīri vai nosmakt. . . Pie logiem nav aizvirtņu. Saule iekrīt kā lāpa un izdedzina visu. Sienu apmetums sasprēgā un birst zemē . . . Lielas mušas, apslinkušas aiz svelmes, snauž, uzmetušās uz rūtīm . . . Knauķis ar milzīgu piepūli pretojas snaudienam. Galva viņam smaga kā svins, plaksti līp kopā …

Jel strādā, Daniel Eiset! … Tev jāatjauno ģimenes pavards. Taču viņš vairs nespēj … Burti grāmatā lēkā acu priekšā; tad sāk griezties pati grāmata, pēc tam galds un beidzot visa istaba. Lai aizdzītu dīvaino snaudienu, Knauķis pieceļas, pasper dažus soļus; nonācis līdz durvīm, viņš sagrīļojas un, dziļa miega uzveikts, nokrīt gar zemi kā bluķis.

Laukā nerimstoši čiepst zvirbuļi, skaļi sisina cikādes; apputējušajām platānām, kuras izstiepušas savus tūkstoš zarus, saulē lobās nost miza.

Knauķis redz savādu sapni; viņam šķiet, ka pie durvīm klauvē un spalga balss sauc viņu vārdā: «Daniel, Daniel! .. .» Šo balsi viņš pazīst. Tā ir tā pati, kas agrāk tik bieži bija uzklieguši: «Žak, tu esi ēzelis!»

Dauzīšanās pie durvīm kļūst arvien skaļāka: «Daniel, dzirdi, Daniel! Tas esmu es, tavs tēvs, atver ātrāk!»

Baismīgais murgs! Knauķis grib atsaukties, iet atvērt. Viņš izslējās uz elkoņiem, taču galva ir pārāk smaga —• viņš krīt atpakaļ un zaudē samaņu …

Kad Knauķis attopas, viņš ir gauži izbrīnījies, redzēdams, ka guļ baltā gultā, kas aizsegta ar gariem, ziliem aizkariem, kuri visu patīkami aizēno . .. Liega gaisma, klusa istaba. Neviena trokšņa, tikai pulkstenis tikšķ un kaut kur karote atsitas pret porcelānu . . . Knauķis nezin, kur viņš atrodas, taču jūtas ļoti labi. Aizkari paveras. Tēvs, Eiseta kungs, ar tasi rokā pieliecas pie viņa ar mīļu smaidu uz lūpām un asarām acīs. Knauķim šķiet, ka viņš atkal sapņo.

—   Tēt, vai tas esat jūs? Patiesi jūs?

—   Jā, Daniel, jā, mans dārgais bērns, tas esmu es.

—   Kur es atrodos?

—   Slimnīcā, jau veselu nedēļu . .. Tagad tu drīz būsi vesels, bet biji ļoti slims . ..

—   Tev, kā jūs te gadījāties? Noskūpstiet mani vēlreiz! . . . Kad redzu jūs šeit, man šķiet, ka es vēl arvien sapņoju.

Tēvs noskūpsta Dānieļu:

—   Tagad apsedzies un esi prātīgs . .. Ārsts pagaidām neļauj tev runāt.

Lai aizkavētu dēlu runāt, tēvs pats visu laiku stāsla:

—   Iedomājies — pirms nedējas Vīnkopju savienība man uzdeva apbraukāt Sevennus. Pats sapratīsi, ka es biju vairāk nekā apmierināts: varēšu apciemot savu Dānieļu! Ierodos koledžā . . . Tevi sauc, tevi meklē . . . Daniela nekur nav. Lieku, lai mani aizved uz tavu istabu: atslēga izrādās iekšpusē … Es klauvēju: neviens nekā neatbild. Brāc! Ar kājas spērienu izsilu durvis un atrodu tevi uz grīdas, tev bija šaušalīgi augsta temperatūra … Ai nabaga bērns, cik slims tu biji! Piecas dienas vienos karstumos! Neatstāju tevi ne uz brītiņu . . . Tu visu laiku murgoji, nemitīgi runāji kaut ko par pavarda atjaunošanu. Par kādu pavardu? Ko? … Tu kliedzi: «Nevajag atslēgu! Izņemiet atslēgas no slēdzenēm!» Tagad tu smejies? Varu tev zvērēt, ka man gan smiekli nenāca. Ak dievs! Kādas naktis es pavadīju pie tavas gultas! . . . Vai tu saproti? Vio kungs — ja nemaldos, viņu tā sauc, — vai ne? — Vio kungs gribēja man liegt pārgulēt koledžā! Viņš atsaucās uz priekšrakstiem… Nudien, uz kaut kādiem priekšrakstiem! Vai es zinu viņa priekšrakstus? Tas pedants cerēja mani iebiedēt, žvadzinādams man pie deguna savas atslēgas. Es viņam pamatīgi atbāzu, vari man ticēt!

Knauķis nodreb, dzirdot par Eiseta kunga pārgalvību, taču itin drīz piemirst Vio kunga atslēgas.

—   Kā iet mātei? — Knauķis jautā, izstiepdams rokas, it kā māte būtu tepat un viņš tūlīt varētu to apskaut.

—   Ja tu atsegsies, tad nedabūsi zināt nekā, — Eiseta kungs dusmīgā balsī atbild. — Uz vietas apsedzies … Tavai mātei iet labi, viņa ir pie tēvoča Batista.

—   Un Žaks?

—   Žaks! Viņš ir ēzelis! … Tu jau saproti, ka es tikai joka pēc saku «ēzelis» … Žaks ir, gluži otrādi, ļoti krietns dēls . . . Piķis un zēvele, nemet nost segu! … Viņš ir labi iekārtojies. Žaks gan pinkšķ vēl arvien, bet visumā ir ļoti apmierināts ar savu stāvokli. Direktors viņu pieņēmis par sekretāru. Žakam tikai jāraksta, ko direktors diktē . . . Ļoti patīkams darbs.

—   Nabaga Žaks tātad visu mūžu būs notiesāts uz diktātu rakstīšanu!

Sos vārdus sacīdams, Knauķis sirsnīgi iesmejas, un, priecādamies par viņu, smejas ari Eiseta kungs, gan pastāvīgi pukodamies sasodītās segas dēļ, kura vienmēr slīd nost.

Ai, kāda svētlaime šajā slimnīcā! Cik jaukas stundas pavada Knauķis starp zilajiem aizkariem, kas aizsedz viņa spodro gultu! … Eiseta kungs neatstāj viņu ne uz mirkli, visu dienu paliek sēžot pie gultas galvgaļa, un Knauķis vēlētos, kaut Eiseta kungs nekad neietu projām . .. Diemžēl tas nav iespējams. Vīnkopju apvienībai ir vajadzīgs ceļojošs aģents. Eiseta kungam jādodas tālāk, jāturpina ceļojums pa Sevenniem …

Pēc tēva aizbraukšanas Knauķis paliek viens, gluži viens klusajā slimnīcā. Sēdēdams pie loga piebīdītajā atpūtas krēslā, viņš cauru dienu lasa. Rītos un vakaros dzeltenā Kasaņa kundze atnes viņam ēdienu. Knauķis izdzer tasi buljona, apgrauž cāļa spārniņu un pasaka:

—   Pateicos, kundze.

Vairāk nekā. Šī sieviete izdveš drudžainu slimīgumu un viņam nepatīk; viņš pat nepaskatās uz Kasaņa kundzi.

Tad kādu rītu, kad Knauķis, neatraudams acis no grāmatas, īsi pasacījis parasto: «Pateicos, kundze!» — viņu pārsteidz ļoti maiga balss, kas jautā:

—  Daniela kungs, kā jūs šodien jūtaties?

Knauķis paceļ galvu un — uzminiet, ko viņš

ierauga? .. . Melnās acis, paliesi — Melnās acis, lielas un spožas, viņam uzsmaida! . ..

Melnās acis pavēsti savam draugam, ka dzeltenā sieviete saslimusi un viņām uzdots nest Knauķim ēdienu. Plakstiem noslīgstot, viņas piebilst, ka ļoti priecājoties par Daniela kunga atveseļošanos; ar dziļu reveransu Melnās acis atvadās, solīdamās vakarā atnākt atkal. Tanī pašā vakarā Melnās acis patiesi atnāk atkal un nākamajā rītā arī, un tāpat vakarā. Knauķis ir septītajās debesis. Viņš svētī savu slimību, dzeltenās sievietes slimību un visas pasaules slimības; ja neviens nebūtu saslimis, Knauķim nekad nebūtu laimējies palikt divatā ar Melnajām acīm.

Ai, kāda svētlaime šajā slimnīcā! Cik jaukas stundas pavada Knauķis, sēdēdams pie loga piebīdītajā atpūtas krēslā! . . . Rītos Melnajās acīs zem garajām skropstām saulē uzdzirkstī tūkstoš zelta vizuļu; vakaros tās liegi staro, tumsā zaigo kā zvaigznes . . . Knauķis katru nakti sapņo par Melnajām acīm, tās laupa viņam miegu. Gaismai austot, viņš jau ir kājās un gatavojas sagaidīt Melnās acis; viņš grib tām uzticēt tik daudz noslēpumu! Kad Melnās acis atnāk, viņš tām nepasaka nekā.

Šķiet, Melnās acis brīnās par Knauķa klusēšanu. Tās nāk atkal un atkal uz slimnīcu, atrod simtiem ieganstu, lai uzkavētos pie sirgstošā, cerēdamas, ka viņš beidzot saņemsies un runās, taču sasodītais Knauķis nevar saņemties.

Reizēm viņš sasparojas cik spēdams un drošsirdīgi iesāk:

—  Jaunkundz.. .

Melnās acis uzreiz iekvēlojas un smaidīdamas skatās uz Knauķi. Redzot šo smaidu, nelaimīgais galīgi apjūk un drebošā balsī piebilst:

—   Pateicos par jūsu laipno gādību.

Vai ari vēl:

—   Buljons šorīt bija lielisks.

Tad Melnās acis apburoši pavīpsnā, kas nozīmē: «Tik vien jums bija, ko sacīt!» — un nopūzdamās atkal aiziet.

Kad viņas ir projām, Knauķis krīt izmisumā: «Rīt nu gan, rītdien es noteikti viņām pateikšu daudz ko!»

Taču nākamajā rītā viss tāpat atkārtojas.

Galu galā manīdams, ka viņam nekad nepietiks drosmes pateikt Melnajām acīm to, ko viņš domā, Knauķis nolemj visu uzrakstīt . . . Kādu vakaru viņš palūdz papīru un tinti, viņam jāuzrakstol vēstule, jā, ļoti svarīga vēstule . . . Melnās acis droši uzminējušas, kas tā būs par vēstuli, — viņas tik šķelmīgi uzzibsnī, šīs Melnās acis! . . . Žigli jo žigli viņas aizsteidzas sameklēt tinti un papīru, pasniedz to slimniekam un tad aiziet, klusībā smaidīdamas.

Knauķis ķeras pie rakstīšanas, viņš raksta visu nakti, bet, kad pienāk rīts, viņš attopas, ka nebeidzamajā vēstulē ir tikai trīs vārdi, — jūs jau zināt, kādi, bet šie trīs vārdi ir visdaiļrunīgākie, un Knauķis cer, ka tie atstās milzīgu iespaidu.

Tagad — uzmanību! .. . Drīz Melnās acis būs klāt… Knauķis ir dziļi saviļņots; vēstuli viņš jau sagatavojis un cieši apņēmies to nodot, tiklīdz Melnās acis ieradīsies . . . Tas notiks tā: Melnās acis ienāks istabā, noliks buljonu un cāli uz galda.

—   Labdien, Daniela kungs! . . .

Tad viņš bezbailīgi uzreiz pateiks:

—   Jaukās Melnās acis, te jums ir vēstule!

Klusu! . . . Koridorā atskan viegli soļi . . . Melnās acis tuvojas . . . Knauķis tur vēstuli rokā. Sirds viņam draud izlēkt no krūtīm, viņš tūlīt nomirs . ..

Durvis atveras . .. Ak, šausmas!

Melno acu vietā parādās vecā ragana, briesmīgā, briļļainā ragana.

Knauķis neuzdrošinās kaut ko jautāt, viņš ir dziļi satriekts. Kāpēc neatnāca Melnās acis? … Nepacietībā degdams, viņš gaida vakaru . . . Ak vai! Melnās acis neatnāk arī vakarā un tāpat nākamajā dienā, un ari turpmākajās . . . Viņas vairs neatnāks nekad.

Melnās acis ir padzītas. Aizsūtītas atpakaļ uz Atradeņu patversmi, kur paliks ieslodzītas četrus gadus, līdz pilngadībai. . . Melnās acis bija čiepušas cukuru! . ..

Ardievu, skaistās dienas slimnīcā! Melnās acis ir pazudušas, un, lai nelaimes mērs būtu pilns, sāk atgriezties skolēni . . . Tuvojas jaunais mācību gads . .. Ai, cik īsas bija brīvdienas!

Pirmo reizi pēc sešām nedēļām Knauķis nokāpj lejā pagalmā, bāls, novājējis, vairāk nekā jebkad īsts knauķis . . . Visa koledža mostas. To mazgā no augšas līdz apakšai. Pa koridoriem pludo ūdens. Neganti, kā vienmēr, šķendējas Vio kunga atslēgas. Baigais Vio kungs izmantojis vasaras brīvlaiku, lai pievienotu vēl dažus paragrāfus priekšrakstiem un vēl dažas atslēgas saišķim. Knauķim atliek tikai saturēties.

Katru dienu ierodas skolēni. . . Klik-klak! Pie koledžas lievenēm piestāj gan atsperu rati, gan ekipāžas, kas godalgu izdalīšanas dienā bija bērnus aizvedušas … Daži bijušie audzēkņi neatgriežas, to vietā iestājas jauni. Nodaļas pārformējas. Šogad, tāpat kā iepriekšējā mācību gadā, Knauķim jāstrādā par repetitoru vidējā nodaļā. Nabaga lūriķis jau dreb. Bet galu galā — ko var zināt? Varbūt šogad bērni vairs nebūs tik ļauni.

Mācību atsākšanas rītā svinīgs dievkalpojums kapelā. Svētā gara mesa … Veni, creator Spirilus   … Lūk, direktors lieliskā melnā frakā ar sudraba palmas zariņu pogcaurumā. Viņam aiz muguras viss mācības spēku štābs parādes mantijās: matemātikas un dabas zinātņu pasniedzējiem mantijas apmatotas ar oranžu sermuļādu, humanitāro zinātņu pasniedzējiem ar ballu. Otrās klases skolotājs, īsts vējgrābslis, atļāvies uzvilkt rokās gaišus cimdus un uzlikt galvā gluži fantastisku bereti; Vio kungs izskatās gauži neapmierināts. Veni, creator Spiritus! . . . Iejucis skolēnu vidū, Knauķis ar skaudību nolūkojas uz majestātiskajām mantijām un sudraba palmu zariem… Kad viņš kļūs par pasniedzēju?… Kad viņš varēs atjaunot izārdīto ģimenes pavardu? Ak, daudz laika un pūļu būs jāveltī, iekams Knauķis sasniegs šo mērķi! Veni, creator Spiritus! .. . Knauķim ir skumji; ērģeļu skaņas modina vēlēšanos raudāt. . . Pēkšņi viņš ierauga Juktas kaktā cildenu, bakurētainu seju, kas viņam uzsmaida … Šis smaids dara labu Knauķim; atkalredzot abatu Zermanu, viņš atgūst drosmi un vīrišķi bu. Veni, creator Spiritus! . . .

Divas dienas pēc svētā gara mesas atkal citas svinības. Direktora vārda diena . . . Kopš neatminamiem laikiem svētā Teofila dienu visa koledža svin zaļumos, mielojoties ar aukstām uzkodām un Linrū vīniem. Šoreiz, tāpat kā parasti, direktora kungs nav nekā taupījis, lai mazās ģimenes svinības izdotos godam, sniedzot gandarījumu viņa sirds cildenajām dziņām un tanī pašā laikā nekaitējot koledžas interesēm. Tiklīdz svīst gaismiņa, itin visi — gan skolēni, gan skolotāji — sasēžas lielos ratos, kas izgreznoti ar karodziņiem municipalitātes krāsās, un procesija auļiem dodas ceļā; aizmugurē seko divi milzīgi furgoni ar putojošo vīnu un ēdienu groziem … Priekšgalā, pirmajā pajūgā, sēž priekšniecība un muzikanti. Pūtējiem pavēlēts spēlēt skaļi. Pātagas pliukšķ, zvārguļi šķind, šķīvju kaudzes zanēdamas atsitas pret skārda traukiem … Sarlandieši ar naktsmicēm galvās steidzas pie logiem, lai nolūkotos, kā aizbrauc garām koledžas direktora svinību dalībnieki. Mielasts notiks Norā. Tiklīdz viņi to sasnieguši, turpat zālē izklāj galdautus, un bērni vai plīst aiz smiekliem, nolūkojoties uz pasniedzēju kungiem, kuri sasēžas taisni uz zemes starp ziedošajām vijolītēm kā vienkārši koledžas audzēkņi. .. Apkārt tiek laistas pīrāga šķēles. Sprāgst korķi. Acis spulgo. Visi kļuvuši ļoti runīgi.. . Vispārējā līksmībā vienīgi Knauķis izskatās noraizējies. Piepeši viņš pietvīkst. .. Direktora kungs pieceļas ar papīra lapu rokā:

— Kungi, es nupat saņēmu dzejoli, ko man veltījis anonīms dzejnieks. Rādās, ka mūsu parastajam Pindaram * Vio kungam šogad radies sāncensis. Kaut gan šīs vārsmas man mazliet par daudz glaimo, tomēr lūdzu atļaut tās nolasīt.

—   Jā, jā . . . Lasiet! … Lasiet! …

Tikpat skanīgā balsī, kā godalgas izdalot, direktora kungs sāk lasīt…

Tas bija diezgan izmanīgi sacerēts apsveikums atskaņās ar direktoram un visiem pasniedzēju kungiem adresētām laipnībām. Savs ziediņš pasniegts katram. Nav aizmirsta pat briļļainā ragana. Viņu dzejnieks nosaucis par «ēdamzāles labo eņģeli», un tas ir burvīgi.

Seko ilgi aplausi. Dažas balsis pieprasa autoru. Knauķis pieceļas, pietvīcis kā magone, un pieticīgi palokās. Visi viņam uzgavilē. Direktors grib viņu noskūpstīt. Sirmi pasniedzēji atzinīgi spiež viņam roku. Otrās klases audzinātājs vēlas viņa dzejoli ievietot laikrakstā. Knauķis ir ļoti apmierināts; slavinājumu vīraks viņam sakāpj galvā kopā ar Limū vīna tvaikiem. Taču pēkšņi viņš dzird — un tas viņu mazliet atskurbina, — ka abats Žermans nomurmina: «Nejēga!» — un sāncenša atslēgas šķind sevišķi nikni.

Kad sajūsmas uzbangojums noplok, direktora kungs paplaukšķina, aicinādams klusēt.

—   Tagad, Vio kungs, jūsu kārta! Pēc rotaļīgās Mūzas lai runā nopietnā Mūza.

Vio kungs svinīgi izvelk no kabatas iesietu burtnīcu, kas izskatās daudzsološa, un, greizi pablenzis uz Knauķi, sāk lasīt.

Vio kunga sacerējums ir idile, vergīliska idile par godu priekšrakstiem. Skolēns Dorilass sarunājas atskaņotās vārsmās ar skolēnu Menalku. Skolēns Menalks mācās koledžā, kurā valda priekšraksti, skolēns Dorilass citā koledžā, kur priekšraksti atmesti… Menalks cildina skarbos stingras disciplīnas priekus, Dorilass — neauglīgo neierobežotas brīvības līksmību.

Galu galā Dorilass tiek uzveikts. Viņš nodod uzvarētāja rokās cīņas balvu, un abi divi vienbalsīgi uzsāk slavas dziesmu priekšrakstiem.

Poēma nobeigta … Nāves klusums! . .. Jau par lasīšanas laiku bērni aizvākušies ar saviem šķīvjiem uz pļavas otru malu un ēd pīrāgu vienā mierā — tālu, pavisam tālu projām no skolēna Menalka un skolēna Dorilasa. Vio kungs ar rūgtu smīnu uz lūpām noskatās uz aizbēdzējiem . . . Skolotāji ir pacietīgi noklausījušies, taču nevienam nav drosmes aplaudēt… Neveiksminieks Vio kungs! Tā ir īsta izgāšanās . .. Direktors mēģina viņu mierināt:

—   Temats, kungi, bija sauss, tomēr dzejnieks ticis ar to galā apsveicami.

—  Man šis dzejolis likās skaists, — nekautrīgi melo Knauķis, ko viņa triumfs sāk biedēt.

Veltīga lišķība! Vio kungam nav vajadzīgi mierinājumi. Nekā neatbildēdams, viņš palokās, joprojām rūgti smīnēdams … Šis smīns nenozūd no viņa lūpām visu dienu, un vakarā, dodoties atceļā, cauri skolēnu dziedāšanai, mežragu ķērcieniem un ratu rīboņai, kas skaļi atbalsojas iemigušās pilsētiņas ielās, Knauķis dzird tumsā sev blakus sāncenša atslēgas, kuras ļauni spindz: «Dzin-dzin-dzin! Pagaidiet, dzejnieka kungs, mēs jums atmaksāsim!»

9. ATGADĪJUMS AR BUKUARANU

Ar svētā Teofila dienu brīvlaiks īsti nobeidzās.

Turpmākās dienas bija skumīgas, visi jutās kā paģirās pēc līksma karnevāla. Nevienam nebija clarba spara, ne skolotājiem, ne skolēniem. Katrs pūlējās iejusties … Pēc diviem gariem atpūtas mēnešiem koledžai bija grūti uzņemt parasto dzives plūdumu. Mašinērija darbojās slikti, kā vecs pulkstenis, ko ilgi aizmirsuši uzvilkt. Pamazām tomēr, pateicoties Vio kunga pūlēm, viss iegāja sliedēs. Diendienā tanīs pašās stundās atskanēja tas pats zvans, atvērās mazās durvis un pagalmos iesoļoja taisni kā koka zaldātiņi bērni pa pāriem un pastaigājās zem kokiem; pēc brīža zvans šķindēja atkal: «Ding! Dong!» — un tie paši bērni rindās atkal iegāja iekšā pa tām pašām mazajām durvīm. Ding-dong! Celieties! Dingdong! Liecieties gulēt! Ding-dong! Mācieties! Dingdong! Izklaidējieties! Un tā cauru gadu.

Priekšraksti triumfēja. Cik laimīgs justos skolēns Menalks, ja viņam būtu iespējams dzīvot stingrajā Vio kunga uzraudzībā Sarlandas paraugkoledžā!

Vienīgi es metu ēnu uz šo brīnumjauko gleznu. Manā klasē nebija kārtības. Briesmīgie vidējie bija atgriezušies no saviem kalniem vēl neglītāki, skarbāki un mežonīgāki. Es savukārt biju kļuvis īgns; slimība bija manī padarījusi nervozu un viegli aizkaitināmu; es vairs nekā nespēju paciest. .. Pagājušajā gadā bijis pārāk lēnīgs, šogad es kļuvu pārāk bargs … Tā cerēju savaldīt Jaunos palaidņus un par katru mazāko pārkāpumu uzliku visai klasei papildu darbus un atstāju pēc stundām . . .

Ar šādu sistēmu es neguvu panākumus. Sodi, birdami pār klasi pārāk bieži, zaudēja vērtību un noslīdēja tikpat zemu kā IV gada asignācijas * .. . Kādu dienu es jutos galīgi uzveikts. Mana klase pilnīgi dumpojās, un man vairs nebija munīcijas, ar ko stāties pretī nemierniekiem. Skaidri atceros, kā es katedrā ārdījos kā negudrs, un ap mani skanēja kliedzieni, elsas, ņurdoņa, svilpieni:

— Ārā! . . . Kukurikū! .. . Kss-kss! .. . Nosl ar tirāniem! . . . Tas ir netaisnīgi! …

Pa gaisu lidoja tintnīcas, sazelēti papīra kumosi plekšķēdami uzkrita uz manas rakstāmpults, un visi šie mazie briesmoņi aiz dažādu sūdzību iegansta aplipa bariem ap katedru, brēkdami kā satracināti pērtiķēni.

Reizēm, nonācis galīgā izmisumā, saucu palīgā Vio kungu. Cik pazemojoši! Kopš svētā Teofila dienas vīrs ar atslēgām izturējās pret mani ledaini vēsi, un es noģidu, ka viņš priecājās par manu postu . .. Kad Vio kungs ar atslēgām rokā negaidīti ienāca klasē, viņa ierašanās iedarbojās kā varžu dīķī iemesls akmens: vienā mirklī visi atradas savās vietās, degunus iebāzuši grāmatās. Varētu dzirdēt lidojam mušu. Dziļajā klusumā Vio kungs brītiņu pastaigāja šurp un turp, džinkstinādams atslēgu saišķi, pēc tam ironiski paskatījās uz mani un, nekā neteicis, aizgāja.

Biju dziļi nelaimīgs. Kolēģi par mani ņirgājās. Direktors, kad gadījās vinu sastapt, rādīja nelaipnu seju — te nepārprotami bija manāms Vio kunga pirksts . .. Lai mani galīgi nogremdētu, nāca atgadījums ar Bukuaranu.

Ai, šis atgadījums ar Bukuaranu! Esmu pārliecināts, ka tas uzglabājies koledžas hronikā un ka sarlandieši to piemin vēl šobaltdien . . . Arī es gribu runāt par briesmīgo atgadījumu. Ir laiks ļaudīm uzzināt patiesību par to …

Piecpadsmit gadus vecs, ar lielām kājām, lielām rokām, lielām acim, šauru pieri un laukstrādnieka gaitu — tāds bija marķīzs de Bukuarans, vidējās nodaļas bieds un vienīgais Sevennu dižciltīgo pārstāvis Sarlandas koledžā. Direktors šo skolēnu sevišķi mīļoja, tāpēc ka viņa klātbūtne mela aristokrātisku spīdumu uz visu mācības iestādi. Koledžā viņu cilādi nesauca kā tikai par marķīzu. Visi no viņa baidījās, un arī es neviļus pakļāvos vispārējam noskaņojumam un runāju ar viņu vienmēr saudzigi.

Kādu laiku mums bija diezgan labas attiecības.

Marķīza kungs gan reizēm apveltīja mani ar diezgan nekautrīgu skatienu vai atbildi, kas pārāk atgādināja karaļa varas laikus, bet es izlikos, ka to neievēroju, saprazdams, ka man ir darīšana ar spēcīgu pretinieku.

Kādu dienu tomēr nekauņa marķīzs atļāvās, visai klasei dzirdot, tik rupji man atcirst, ka es zaudēju pacietību.

—   De Bukuarana kungs, paņemiet savas grāmatas un tūlīt pat atstājiet klasi, — es sacīju, cenzdamies nezaudēt aukstasinību.

Tik stingra pavēle palaidniekam bija kaut kas nedzirdēts. Gluži mēms aiz pārsteiguma viņš plati ieplestām acīm blenza uz mani, nekustēdamies no vietas.

Aptvēru, ka taisos iestigt nepatīkamā lietā, bet atkāpties bija par vēlu.

—  Ejiet ārā, de Bukuarana kungs! — es atkārtoju.

Skolēni saspringti nogaidīja … Pirmo reizi manā

klasē valdīja klusums.

Pec atkārtotās pavēles marķīzs, atguvies no pārsteiguma, atbildēja, — un jums būtu vajadzējis dzirdēt, kādā tonī:

—   Es neiešu!

Pār klasi pāršalca apbrīnošanas čuksti.

Sašutis uzlēcu kājās:

—   Ak jūs neiesiet ārā? .. To mēs vēl redzēsim.

Nokāpu no katedras . ..

Dievs ir mans liecinieks, ka šinī mirklī man ne prātā nebija domas par vardarbību; gribēju tikai ar stingru nostāju iebiedēt marķīzu, bet viņš, redzēdams, ka nokāpju no katedras, sāka tik nicīgi ņirgt, ka es neviļus pastiepu roku, lai sagrābtu viņu aiz apkakles un izrautu no sola.

Nelietis bija paslēpis zem svārkiem milzīgu dzelzs lineālu. Tiklīdz pasniedzos uz viņa pusi, viņš man briesmīgi iezvēla pa roku. Es aiz sāpēm iekliedzos. .

Visa klase aiz sajūsmas plaukšķināja.

—   Bravo, marķīz!

Te nu es piepeši zaudēju galvu. Ar vienu lēcienu biju uz galda, ar otru — virsū marķīzam; sagrābis viņu aiz rīkles, laizdams darbā gan kājas, gan dūres, gan zobus, uzrāvu nekauņu no sola un izgrūdu ārā no klases tik sparīgi, ka viņš aiztenterēja gandrīz līdz pagalma vidum . . . Tas viss bija norisinājies vienā mirklī; nekad nebiju domājis, ka man ir tik daudz spēka.

Skolēni bija sastinguši. Neviens vairs nekliedza: «Bravo, marķīz!» Viņiem sametās bail. Bukuaranu, stiprāko no stiprajiem, bija pārmācījis šis klusais lūriķis! Kaut kas neiedomājams! . . . Mana autoritāte kļuva jo lielāka, jo vairāk marķīzs zaudēja varenības oreolu.

Kad no jauna uzkāpu katedrā, bāls un vēl trīsēdams aiz uzbudinājuma, visu sejas strauji noliecās pār grāmatām. Klase bija savaldīta. Bet ko domās par šo atgadījumu direktors un Vio kungs? Es biju uzdrošinājies pacelt roku pret skolēnu! Turklāt pret marķīzu de Bukuaranu! Pret koledžas dižciltīgo audzēkni! Mani varbūt padzīs!

Šīs pārdomas, kas man uznāca diemžēl mazliet par vēlu, aptumšoja manu uzvaras prieku. Arī man bija bail. «Droši vien marķīzs aizgājis sūdzēties,» es bažījos. Drebēju, ka ik mirkli var ienākt direktors. Tā es baiļojos līdz stundas beigām, taču klasē neviens neienāca.

Starpbrīdī es pabrīnījos, redzēdams, ka Bukuarans smējās un rotaļājās ar pārējiem skolēniem. Tas mani mazliet nomierināja; tā kā visa diena pagāja bez starpgadījumiem, es jau nolēmu, ka palaidnis klusēs un es būšu ticis cauri ar izbailēm.

Par nelaimi nākamā ceturtdiena bija brīvdiena. Vakarā marķīzs neatgriezās guļamistabā. Mani nomāca ļauna nojauta, un es visu nakti nevarēju aizmigt.

Otrā rītā, pirmajā mācību sagatavošanas stundā, skolēni sačukstējās, raudzīdamies uz tukšo Bukuarana vietu. Cenzdamies neko neizrādīt, es vai miru nost aiz uztraukuma.

Ap pulksten septiņiem durvis strauji atvērās. Visi skolēni piecēlās.

Jutu, ka esmu pazudis ..,

Pirmais ienāca direktors, viņam sekoja Vio kungs un beidzot stalts vecis garos, līdz zodam aizpogātos vizītsvārkos ar augstu, stāvu apkakli. Es viņu nepazinu, tomēr uzreiz sapratu, ka tas ir Bukuarana tēvs. Viņš skrullēja savas garās ūsas un kaut ko purpināja caur zobiem.

Man pietrūka drosmes nokāpt no katedras un sveicināt atnācējus, un arī viņi ienākdami nebija mani sveicinājuši. Visi trīs nostājās klases vidū un pa visu laiku ne reizi nepaskatījās uz manu pusi.

Uguni atklāja direktors.

—   Kungi, — viņš iesāka, uzrunādams skolēnus, — mēs esam ieradušies izpildīt smagu, ļoti smagu uzdevumu. Viens no jūsu audzinātājiem izdarījis tik nopietnu pārkāpumu, ka mūsu pienākums ir viņam publiski izteikt rājienu.

Tad direktors stājās pie rājiena izteikšanas, kas ilga vismaz ceturtdaļstundu. Tika sagrozīti visi fakti: marķīzs esot labākais skolēns visā koledžā: es bez mazākā pamata esot pret viņu izturējies nepiedodami rupji, īsāk, es esot pārkāpis visus savus pienākumus.

Ko atbildēt uz šādām apsūdzībām?

Brīžam mēģināju aizstāvēties:

—   Piedodiet, direktora kungs .. .

Taču direktors neklausījās manī un turpināja tādā pašā garā līdz galam.

Pēc viņa vārdu ņēma Bukuarana tēvs — un kā! . ., Vecais marķīzs teica īstu apsūdzības runu. Nelaimīgais tēvs! Viņa dēls gandrīz vai ticis nogalināts! Nabaga ma7ajam neaizsargātajam radījumam es esot uzbrucis kā … kā … kā lai pasaka? . . . gluži kā bifelis, kā mežonīgs bifelis. Bērns jau divas dienas neceļoties no gultas. Jau divas dienas viņa māte, mirkdama asarās, esot nomodā pie nelaimīgā bērna . ..

Ja darīšana būtu ar īstu vīrieti, tad de Bukuarana kungs atriebtu savu bērnu! Bet viņš te redzot puišeli, kura viņam esot vienkārši žēl. Tomēr vienu lai ņemot vērā: ja viņa dēlam vēl tikšot aizskarts kaut mals, tad viņš vainīgajam nogriezīšot abas ausis …

Pa šīs pacilātās runas laiku skolēni slepus vīpsnāja un Vio kunga atslēgas trīsuļoja aiz patikšanas. Nobālis aiz niknuma, nabaga grēkāzis stāvēja uz katedras un noklausījās visus šos apvainojumus, norija pazemojumus un piesargājās atbildēt. Ja viņš būtu atbildējis, tad tiktu padzīts, — un kur tad lai iet?

Beidzot, apmēram pēc kādas stundas, kad daiļrunības plūdi bija izsīkuši, trīs kungi aizgāja. Klasē uzreiz sacēlās milzīgs tracis. Velti pūlējos bērnus kaut mazliet apklusināt; viņi smējās man sejā. Atgadījums ar Bukuaranu bija galīgi satriecis manu autoritāti.

O, tas bija šausmīgs atgadījums!

Tas saviļņoja visu pilsētu . . . Viesībās, klubos un kafejnīcās par citu neko netenkoja. Labi informēti ļaudis iepazīstināja ar detaļām, no kurām mati slējās stāvus. Šis repetitors esot īsts briesmonis, gatavais cilvēkēdājs. Viņš bērnu mocījis ar nedzirdēti izsmalcinātu cietsirdību. Runājot par viņu, citādi viņš vairs netika saukts kā par bendi.

Kad jaunajam Bukuaranam apnika slaistīties pa gultu, vecāki novietoja viņu uz atpūtas krēsla salona labākajā vietā, un veselu nedēļu cauri salonam virzījās nebeidzama procesija. Interesantais upuris saistīja vispārēju ievērību.

Reižu divdesmit viņam lika atstāstīt šausmīgo pārdzīvojumu, un nelietis ikreiz piegudroja klāt kādu jaunu detaļu. Mātes trīcēja, vecas jaunkundzes sauca viņu par «nabaga eņģelīti» un deva viņam bonbongas. Opozīcijas laikraksts izmantoja šo gadījumu, lai nāktu klajā ar graujošu rakstu pret koledžu par labu apkaimes reliģiozajai mācību iestādei …

Direktors bija ārprātīgi nikns, un, ja viņš mani nepadzina, tad vienīgi rektora ieteikuma pēc .. . Ak vai! Rūtu bijis labāk, ja viņš mani būtu padzinis uzreiz. Dzīve koledžā man bija kļuvusi nepanesama. Bērni mani neklausīja; pie mazākā aizrādījuma viņi man draudēja darīt tāpat kā Bukuarans, iet sūdzēties savam tēvam. Galu galā es par viņiem vairs nelikos zinis.

Tanī laikā man galvā ieperinājās neatlaidīga doma: atriebties Bukuaraniem. Acu priekšā man vienmēr stāvēja vecā marķīza bezkaunīgā seja, un ausis allaž kaisa, kad atcerējos tām izteiktos draudus. Starp citu, ja arī es būtu mēģinājis aizmirst visus šos apvainojumus, tas man neizdotos; divas reizes nedēļā, pastaigas dienās, kad skolēnu nodaļas devās garām «Bīskapijas» kafejnīcai, es biju droši pārliecināts, ka ieraudzīšu pie durvīm veco Bukuaranu, — garnizona virsnieku pulciņa vidū viņš tur aizvien stāvēja, visi bija kailām galvām, ar biljarda nūjām rokā. Viņi jau pa gabalu sagaidīja mūs, ņirdzīgi smiedamies; kad nodaļa bija pienākusi tuvāk, marķīzs pērkondimdošā balsī uzkliedza, izaicinoši nolūkodamies uz mani no galvas līdz kājām:

—   Labdien, Bukuaran!

—  Labdien, tēv! — no skolēnu vidus spiedzīgi atsaucās pretīgais puika.

Un virsnieki, bērni, kafejnīcas apkalpotāji — itin visi smējās . . .

Šis «labdien, Bukuaran!» bija man izvērties par šausmīgām mocībām, no kurām nekādi nevarēju izvairīties. Ceļš uz Noru veda garām «Bīskapijas» kafejnīcai, un mans vajātājs ne reizi nepalaida garām šo satikšanos.

Brīžiem man uznāca neprātīga vēlēšanās pieiet pie viņa un izaicināt uz divkauju, taču zināmi apsvērumi mani vienmēr atturēja: pirmkārt, pastāvīgās bailes likt padzītam, un, otrkārt, marķīza rapieris, velnišķīgi garais rapieris, kas bija izdzēsis ne mazumu dzīvību, kad viņš vēl bija dienējis miesassardzē.

Kādu dienu tomēr, novests līdz galīgam izmisumam, uzmeklēju paukošanas skolotāju Rožē un bez aplinkiem atklāju viņam, ka esmu nolēmis izaicināt marķīzu uz divkauju. Rožē, ar kuru sen nebiju sarunājies, sākumā klausījās diezgan atturīgi, taču, kad es beidzu, viņš sajūsmināti spieda man abas rokas.

—   Bravo, Daniela kungs! Es vienmēr domāju, ka cilvēks ar jūsu izskatu nevar būt spiegs. Kāda velna pēc jūs vienmēr pināties ar to Vio? Vienalga — tagad jūs atkal esat mūsējais, viss ir aizmirsts. Sniedziet roku! Jums ir cēla dvēsele! Tagad — pie lielas! Jūs esat apvainots? Labi! Jūs gribat prasīt gandarījumu? Ļoti labi! Jums nav nekādas jēgas par paukošanu? Labi, ārkārtīgi labi! Jūs gribat, lai palīdzu jums izvairīties no tā, ka šis vecais tītars jūs uzdur uz sava rapiera? Lieliski! Nāciet uz paukošanas zāli, un pēc pusgada jūs uzdursiet viņu!

Dzirdot, cik dedzīgi brašais Rožē nostājās manā pusē, es aiz prieka nosarku. Vienojāmies par stundām: tās notiks tris reizes nedēļā; vienojāmies arī par maksu, kas esot izņēmuma maksa. (Tā patiešām bija izņēmuma maksa! Vēlāk dabūju zināt, ka viņš no manis plēsa divreiz vairāk nekā no citiem.) Kad bijām par visu vienojušies, Rožē draudzīgi paņēma mani zem rokas.

—   Daniela kungs, — viņš sacīja, — ir jau par vēlu, lai šodien sāktu mācīties, bet mēs varam aiziet uz Barbeta kafejnīcu apslacīt mūsu vienošanos . . . Neesiet bērnišķīgs! Vai jūs baidāties iet uz kafejnīcu? .. . Pie joda, nāciet! Izrauj ieties uz brīdi no šī pedantu perēkļa! Jūs atradīsiet tur draugus, krietnus puišus, — velns un elle! — cēlas dvēseles un viņu vidū ātri atmetīsiet mīkstčaulīgās manieres, kuras jums tik ļoti kaitē.

Diemžēl es padevos kārdinājumam. Mēs aizgājām uz Barbeta kafejnīcu. Tā bija tāda pati kā agrāk, piepīpēta, trokšņaina, tās pašas sarkanbikšu * ķiveres un portupejas karājās uz tiem pašiem pakaramajiem.

Rožē draugi mani saņēma atplestām rokām. Viņam paliesi bija taisnība, tie visi bija cēlas dvēseles cilvēki. Dabūjuši zināt par manu sadursmi ar marķīzu un atriebības nodomu, viņi cits pēc cita nāca spiest man roku:

—   Bravo, jaunekli! Ļoti labi!

Arī man bija cēla dvēsele. Liku pasniegt punšu, visi dzēra uz manu uzvaru, un cēlās dvēseles vienbalsīgi nonolēma, ka mācību gada beigās es nogalināšu marķīzu Bukuaranu.

10. NEDIENAS

Bija pienākusi ziema, sausa, barga un drūma,—tādas mēdz būt kalnu apvidos. Koledžas pagalmi ar lielajiem, kailajiem kokiem un sasalušo, it kā pārakmeņoto zemi izskatījās skumji. Rītos vajadzēja celties pirms gaismas, bija auksti, ūdens mazgājamā bļodā pārklājies ar ledus kārtiņu . .. Skolēni miegaini tūļājās, zvans aicināja viņus vairākas reizes.

— Ātrāk, kungi! … — mudināja audzinātāji, staigādami šurp un turp, lai sasildītos.

Bērni klusēdami sastājās nekārtīgās rindās un devās lejā pa lielajām kāpnēm un cauri vāji apgaismotajiem, garajiem gaiteņiem, kuros pūta ledaini salts ziemeļvējš.

Knauķim šī bija smaga ziema!

Mācībām biju atmetis ar roku. Klasē neveselīgais krāsns siltums darīja mani miegainu. Kamēr bērniem bija nodarbības, es, nevarēdams izturēt savā nekurinātajā jumtistabiņā, steidzos patverties Barbeta kafejnīcā un uzkavējos tur līdz pēdējam brīdim. Tagad Rožē turpat kafejnīcā man pasniedza stundas: aukstais laiks bija mūs izdzinis no vingrošanas zāles, un mēs paukojām ar biljarda bumbām, pa starpām iedzerdami punšu. Āpakšvirsnieki vērtēja gājienus; visi šie cēlsirdīgie ļaudis bija mani pilnīgi uzņēmuši savā vidū un diendienā ierādīja man kādu jaunu paņēmienu, ar ko es nemaldīgi aizgādāšu uz viņpasauli nabaga marķīzu Bukuaranu. Viņi man iemācīja arī, kā saldināt absintu, un, kad šie kungi spēlēja biljardu, es atzīmēju punktus…

Knauķim šī bija smaga ziema!

Kādu rītu šajā bēdīgajā ziemā, tiklīdz iegāju Barbeta kafejnīcā, — vēl šodien skaidri atceros, kā tur klaudzēja biljardbumbas un sprakšķēja šķilas lielajā fajansa krāsnī, — Rožē strauji pienāca man klāt: «Daniela kungs, lūdzu uz pāris vārdiem!» — un ar gaužām noslēpumainu izskatu ieveda mani blakuszālē.

Viņš uzticēja man savu mīlestības noslēpumu . .. Varat iedomāties, cik lepns es jutos, ka tik zaļoksnējs vīrietis pagodināja mani ar savu uzticību. Tas mani it kā darīja lielāku.

Lūk, ko viņš man pastāstīja. Bramanīgais paukošanas skolotājs sastapis pilsētā kādā vielā, ko nevēlējās nosaukt, kādu personu, kurā neprātīgi iemīlējies. Sī persona ieņemot Sarlandā tik augstu stāvokli — hm! lira! jūs saprotat! — tik izcilu stāvokli, ka paukošanas skolotājs vēl pats nevarot atskārst, kā uzdrošinājies mest acis tik augstu. Neraugoties uz šīs personas stāvokli, uz tik augsto un tik izcilo stāvokli, viņš tomēr nezaudējot cerību iemantot pretmīlestību un domājot, ka pienācis laiks izšaut dažas vēstuļu bultas. Viņš gan veikli protot rīkoties ar rapieri, bet ar spalvu diemžēl ne. Varētu vēl izlikt, ja darīšana būtu ar kādu grizeti, bet ar personu, kura ieņem tik izcilu stāvokli un tā tālāk, nevarot runāt krodziņu žargonā, te nebūtu lieks pat īsts dzejnieks.

—   Es jau nojaušu, — Knauķis saprotoši sacīja, — jums vajadzīgs kāds, kas uzraksta dažas mīlestības vēstules, un jūs atcerējāties mani.

—  Tieši tā, — paukošanas skolotājs apstiprināja.

—  Lieliski, esmu gatavs pakalpot, un sāksim, kad vien jūs vēlēsieties, bet, lai vēstules neizskatītos kā norakstītas no «Mīlestības vēstulnieka», tad jums vajadzēs sniegt man dažas ziņas par šo personu …

Rožē neuzticīgi paskatījās apkārt un tad, piebāzis ūsas man pie pašas auss, pačukstēja:

—  Viņa ir gaišmataina parīziete. Smaržo jauki kā puķe, un vārdā viņai ir Sesilija.

Rožē vairāk nekā nevarēja man uzticēt, tāpēc ka šī persona ieņemot tik augstu stāvokli un tā tālāk, — taču man pietika arī ar lo, un jau tanī pašā vakarā, kamēr skolēni gatavoja mācības nākamajai dienai, es uzrakstīju pirmo vēstuli gaišmatei Sesilijai.

Knauķa īpatnējā sarakstīšanās ar noslēpumaino personu ilga apmēram mēnesi. Veselu mēnesi uzrakstīju pa dienu caurmērā divas kaislīgas vēstules. Dažas no tām bija maigas un gaisīgas kā Lamartina vēstules Elvīrai*, citas liesmaini kvēlas kā Mirabo vēstules Sofijai *. Bija arī tādas, kas sākas ar vārdiem: «Sesilija, dažreiz uz mežonīgas klints…» — un beidzās ar vārdiem: «Slāsla, ka no tā mirstot… Pamēģināsim!» Šad tad ierunājās arī Mūza:

O, tavas lūpas, kaislās lūpas!

Jel skūpstu neliedz man!

Tagad atceros to visu smiedamies, bet toreiz Knauķim smiekli nenāca, varu jums zvērēt, un viņš darīja visu to ļoti nopietni. Kad biju nobeidzis vēstuli, iedevu to Rožē, lai viņš to pārraksta savā akurātajā apakšvirsnieka rokrakstā; viņš savukārt, saņēmis atbildi (jo nelaimīgā Sesilija atbildēja!), tūlīt pat atnesa to man, un es uz tās dibināju turpmāko saraksti.

Šī rotaļa man visumā patika, varbūt pat mazliet par daudz. Man vairs neizgāja no prāta neredzamā gaišmate, kas smaržoja kā baltie ceriņi. Mirkļiem iedomājos, ka rakstu viņai pats savā vārdā; tad es vēstulēs atklāju savu dzīvi, nolādēju likteni un rupjos, ļaunos radījumus, kuru vidū biju spiests dzīvot. «O, Sesilija, kaut tu zinātu, cik nepieciešama ir man tava mīlestība!»

Reizēm, kad garais Rožē, ūsas virpinādams, man pateica: «Uzķeras! Uzķeras! , . . Turpiniet tādā pašā garā!» — es sirds dziļumos jutu sapīkumu un klusībā pukojos: «Kā viņa var ticēt, ka šos kaisles un grūtsirdības meistardarbus viņai raksta šis garais delveris, šis Fanfans Tulpe?»

Viņa tam tomēr ticēja un ticēja pat tik ļoti, ka vienā jaukā dienā paukošanas skolotājs ar uzvarošu smaidu uz lupām atnes man nupat saņemto atbildi:

«Šovakar, pulksten deviņos, aiz suprefeklūras ēkas!»

Vai Rožē guva šos panākumus, pateicoties manām vēstulēm vai savām garajām ūsām? Šī jautājuma izlemšanu atstāju, daiļās dāmas, jūsu ziņā. Varu pateikt tikai, ka tonakt Knauķim skumjajā guļamistabā bija ļoti nemierīgs miegs. Knauķis sapņoja, ka ir garš, ka viņam ir ūsas un ka parīzietes, kas ieņem ļoti augstu stāvokli, norunā ar viņu satikšanos aiz suprefektūras ēkas …

Viskomiskākais ir tas, ka nākamajā dienā man vajadzēja uzrakstīt pateicības vēstuli par dāvāto laimi un pateikt paldies Sesilijai, «eņģelim, kas bija ar mieru vienu nakti pavadīt zemes virsū …».

Atzīstos, ka, rakstot šo vēstuli, Knauķim sirdī plosījās niknums. Par laimi, sarakstīšanās izbeidzās, un kādu laiku es vairs nedzirdēju runājam ne par Sesiliju, ne par viņas augsto stāvokli.

11. MANS LABAIS DRAUGS PAUKOŠANAS SKOLOTĀJS

Todien, astoņpadsmitajā februārī, bērni nevarēja rotaļāties pagalmā, tāpēc ka nakti bija uzkritis biezs sniegs. Tiklīdz beidzās rīta nodarbības, visus juku jukām sapulcināja «zālē», kur viņiem, pasargātiem no bargā laika, vajadzēja pavadīt starpbrīdi līdz stundām.

Man bija uzdots viņus uzraudzīt.

Par «zāli» sauca agrāko Jūrskolas vingrošanas zāli. Iedomājieties četras augstas sienas, gluži kailas, ar maziem, aizrestotiem logiem; šur tur rēgojās pa pusei izrauti āķi, kādreizējo kāpņu pēdas, un pie griestu vidējā baļķa piestiprinātā virvē svārstījās milzīgs dzelzs gredzens.

Bērnus ļoti uzjautrināja skats, kas pavērās aiz logiem: piesnigusi iela un ar lāpstām bruņojušies cilvēki, kuri mela sniegu divričos un veda projām.

Es nedzirdēju apkārtējo kņadu.

Ierāvies nomaļā kaktā, ar asarām acīs lasīju nupat saņemto vēstuli, un, ja bērni šajā brīdī izdemolētu vingrošanas zāli no griestiem līdz grīdai, es nekā nepamanītu. Vēstule bija no Zaķa, un uz tās bija Parīzes zīmogs — jā, patiesi Parīzes! Lūk, ko Žaks man rakstīja:

«Dārgais Daniel!

Mana vēstule Tevi pārsteigs. Tev nebija ne jausmas — vai ne? — ka es kopš divām nedēļām esmu Parīzē. Nevienam nekā neteikdams, es pametu Lionu … Pargalvība, — bet ko darīt? Sajā pretīgajā pilsētā man bija pārāk skumji, it īpaši pēc Tavas aizbraukšanas.

Ierados Parīzē ar trīsdesmit frankiem un piecām sešām Sennizjē kirē ieteikuma vēstulēm kabatā. Par laimi, liktenis man uzreiz bija labvēlīgs, es sastapos ar vecu marķīzu, kurš mani pieņēma par sekretāru. Mēs kārtojam viņa memuārus, man tikai jāraksta, ko viņš diktē, un par to es saņemu simt franku mēnesī. Kā redzi, nav sevišķi spoži, tomēr ceru, ka varēšu mazliet ietaupīt un laiku pa laikam kādu mazumiņu aizsūtīt uz mājām.

Ak dārgais Daniel, cik skaista pilsēta ir Parīze! Šeit vismaz nav pastāvīgās miglas; reizēm gan līst, taču tas ir smalks, līksms, saules caurstrāvots lietutiņš, kādu nekur citur neesmu redzējis. Ja Tu zinātu, kā arī es pats esmu pārvērties! Tas ir neticami, bet es vairs nemaz neraudu.»

Tik tālu biju izlasījis, kad piepeši zem logiem atskanēja dobja ratu rīboņa. Kariete apstājās pie koledžas, iievenēm, un dzirdēju bērnus skaļi klaigājam:

— Suprefekts! Suprefekts!

Skaidrs, ka suprefekta kunga apmeklējums lika nojaust kaut ko ārkārtēju. Viņš ieradās Sarlandas koledžā reizi vai, augstākais, divas reizes gadā, un vienmēr tas bija vesels notikums. Patlaban mani tomēr vairāk par visu interesēja brāļa Zaķa vēstule — tā man bija svarīgāka par Sarlandas suprefektu un visu Sarlandu. Kamēr ielīksmotie skolēni drūzmējās pie logiem, lai noskatītos, kā suprefekta kungs izkāps no karietes, es atatgriezos savā kaktā un turpināju lasīšanu:

«Paziņošu Tev, mīļais Daniel, ka mūsu tēvs patlaban uzturas Bretaņā, tur tirgojas ar sidru kādas firmas uzdevumā. Dabūjis zināt, ka strādāju pie marķīza par sekretāru, tēvs gribēja marķīzam pārdot dažas mucas sidra. Diemžēl marķīzs dzer tikai vīnu, turklāt Spānijas vīnu! Aizrakstīju to tēvam. Vai zini, ko viņš man atbildēja? Kā vienmēr: «Žak, tu esi ēzelis!» Vienalga, man tomēr šķiet, ka viņš sirds dziļumos mani ļoti mīl.

Māte, kā jau tu zini, tagad ir viena pati. Tev gan vajadzētu viņai aizrakstīt, viņa sūdzas par Tavu klusēšanu.

Aizmirsu Tev pateikt vēl kaut ko, kas Tev noteikti sagādās lielu prieku: man ir istaba Latīņu kvartālā . . . Padomā tikai: Latīņu kvartālā! . . . īsta dzejnieka istaba,

ka romānos, ar mazu lodziņu, no kura paveras skats uz jumtu jūru līdz pašam apvārsnim. Gulta nav plata, bet vajadzības gadījumā mēs abi tanī sagulētu; vienā kaktā ir darba galds, uz kura Tu varētu labi sacerēt dzejas.

Ja Tu to redzētu, tad drošī vien gribētu drīz atbraukt pie manis; arī es vēlos, lai Tu būtu šeit, un ļoti iespējams, ka vienā jaukā dienā es Tevi aicināšu šurp.

Pagaidām mīli mani tāpat kā vienmēr un pārāk daudz nestrādā tanī koledžā, lai atkal nesaslimtu.

Tevi skūpsta tavs brālis Žaks.»

Krietnais Žaks! Cik saldas sāpes viņš man sagādāja ar savu vēstuli! Es smējos un reizē raudāju … Visa mana pēdējo mēnešu dzīve, punšs, biljards, Barbeta kafejnīca man šķita kā ļauns murgs, un es apņēmos: «Tagad ar to ir beigas! Es atkal strādāšu, būšu tikpat vīrišķīgs kā Žaks.»

Šinī mirklī atskanēja zvans. Skolēni sastājās rindās; visi spraigi sarunājās par suprefektu, un, garām ejot, cits citam rādīja uz augstā viesa karieti, kas stāvēja pie lievenēm. Nodevu viņus skolotāju rokās un, atbrīvojies no nastas, strauji metos uz kāpnēm. Tiecos ātrāk nokļūt savā istabā un palikt vienatnē ar brāļa Zaķa vēstuli.

—  Daniela kungs, jūs gaida pie direktora!

Pie direktora?… Kas direktoram būtu man sakāms? . . . Durvju sargs skatījās uz mani tā ērmīgi. Piepeši man iešāvās prātā suprefekts.

—   Vai suprefekta kungs arī ir pie viņa? — es jautāju.

—   Jā.

Sirdī man iestrāvoja cerība, un, lēkdams pa vairakiem pakāpieniem uzreiz, jozu augšā.

Ir dienas, kad cilvēks kļūst, neprātīgs. Vai zināt, ko es iedomājos, dabūjis dzirdēt, ka suprefekts mani gaida? Iedomājos, ka viņš mani ievērojis godalgu izdalīšanas dienā un tagad īpaši atbraucis uz koledžu, lai piedāvātu man sekretāra vietu. Tas man likās pilnīgi dabiski. Zaķa vēstule ar stāstījumu par veco marķīzu bija man sagrozījusi galvu.

Jo augstāk kāpu, jo ciešāk manī nostiprinājās pārliecība: suprefekta sekretārs! Nezināju, kur dēties aiz prieka . ..

Koridora pagriezienā saskrējos ar Rožē. Viņš bija ļoti bāls un paskatījās uz mani, it kā gribētu kaut ko sacīt, taču es neapstājos: suprefektam nav laika gaidīt.

Kad sasniedzu direktora kabineta durvis, sirds man pukstēja strauji. Iedomājieties: suprefekta sekretārs! Uz mirkli man vajadzēja apstāties, lai atvilktu elpu; mazliet sakārtoju kaklasaiti, ar plaukstu pieglaudu matus un tad klusu nospiedu durvju rokturi.

Ja es būtu zinājis, kas mani gaidīja!

Suprefekta kungs stāvēja, nevērīgi atbalstījies pret kamīna dzegu un smīnēdams gaišajā vaigu bārdā. Direktora kungs, ģērbies majas svārkos un samta cepurīti turēdams rokā, pazemīgi stāvēja viņam līdzās, bet steidzami ataicinātais Vio kungs bija ierāvies kaktā.

Tikko biju iegājis kabinetā, suprefekta kungs ņēma vārdu.

—   Tātad šis kungs, — viņš sacīja, norādīdams uz mani, — nodarbojas ar mūsu istabeņu savaldzināšanu?

Šo teikumu suprefekts bija izrunājis skanīgā, izsmējīgā balsi, joprojām smīnēdams. Sākumā nodomāju, ka viņš joko, un nekā neatbildēju, taču suprefekts nejokoja; pēc mirkļa viņš, vēl arvien smīnēdams, atsāka:

—   Man taču ir tas gods runāt ar Dānieļu Eiseta kungu, ar Dānieļu Eisetu, kas savaldzinājis manas sievas istabeni?

Nezināju, par ko viņš runāja, bet dzirdēdams vārdu «istabene», ko man jau otrreiz meta sejā, es jutu, ka pietvīkstu aiz kauna un ar patiesu sašutumu iesaucos:

—  Es — istabeni! … Es nekad neesmu savaldzinājis nevienu istabeni.

Pēc šīs atbildes direktora acis zem briļļu stikliem uzplaiksnīja nicinājuma dzirkstis, un šausmīgās atslēgas kaklā iezanējās: «Kāda nekaunība!»

Suprefekta lūpās smīns neizdzisa; viņš paņēma no kamīna dzegas papīru sainīti, ko līdz šim nebiju ievērojis, un, nevērīgi to pavēcinādams un pievērsdamies man, turpināja:

—       Šeit ir ļoti smagi pierādījumi, kas jūs apsūdz. Tās

ir vēstules, kuras atrastas pie minētās meičas. Tiesa gan, tās ir bez paraksta, un arī istabene liedzās nosaukt personu. Taču šinīs vēstulēs bieži runāts par koledžu, un, jums par nelaimi, Vio kungs pazinis jūsu rokrakstu un stilu .. .

Te atslēgas nikni iedžinkslējās, un suprefekts, joprojām smīnēdams, piebilda:

—   Sarlandas koledžā dzejnieku nav pārāk daudz!

Šie vārdi modināja manī šausmīgas aizdomas, gribēju

redzēt papīrus tuvāk. Strauji metos uz suprefekta pusi; direktors, baidīdamies no skandāla, grasījās mani aizturēt, taču suprefekts mierīgi pasniedza man sainīti.

—   Skatieties! — viņš sacīja.

Žēlīgais dievs! Mana sarakste ar Sesiliju.

… Tur tās bija, visas, it visas vēstules! Gan tā, kura sākās: «Sesilija, dažreiz uz mežonīgas klints…» — gan pateicības augstā dziesma «eņģelim, kas bija ar mieru vienu nakti pavadīt zemes virsū . . .». Šausmīgi! Visus šos mīlestības retorikas ziedus biju bārstījis zem istabenes kājām! … Šī persona, kas ieņēma tik augstu stāvokli un tā tālāk, katru ritu tīrīja suprefekta kundzes kurpes! . . . Varat iedomāties, cik sašutis un apjucis es biju.

—   Nu, ko jūs, donžuāna kungs, tagad teiksiet? — suprefekts ņirdzīgi ieprasījās. — Vai šīs ir vai nav jūsu rakstītas vēstules?

Neko neatbildēdams, nodūru galvu. Es būtu varējis attaisnoties ar pāris vārdiem, taču es tos neizteicu. Biju ar mieru drīzāk ciest nekā nodot Rožē … Ievērojiet, ka visā šajā katastrofā Knauķim ne mirkli nemodās aizdomas par drauga godīgumu. Pazinis vēstules, Knauķis uzreiz bija nodomājis: «Rožē būs bijis par slinku, lai tās pārrakstītu; viņš pa to laiku labāk izspēlējis partiju biljarda un aizsūtījis manas vēstules tāpat.» Cik vientiesīgs bija Knauķis!

Redzēdams, ka es nevēlos atbildēt, suprefekts iebāza vēstules kabatā un, pievērsdamies direktoram un viņa palīgam, sacīja:

—   Kungi, tagad jūs zināt, kas jums jādara.

Vio kunga atslēgas drūmi iešķindējās, un direktors, palocīdamies vai līdz pašai zemei, atbildēja: Eiseta

kungs esot pelnījis, ka viņu uz vietas padzen, bet, lai izvairītos no skandāla, viņu paturēšot koledžā vēl vienu nedēju. Pa to laiku varēšot sameklēt jaunu repetitoru.

Dzirdot briesmīgo vārdu «padzen», es jutu, ka man pilnīgi zuda drosme. Klusēdams palocījies, strauji izgāju no kabineta. Tikko biju ārā, asaras man sāka līt aumaļām . . . Mutautiņā apslāpēdams elsas, vienā paņēmienā aizskrēju līdz savai istabai.

Rožē mani gaidīja; viņš izskatījās ļoti satraukts un lieliem soļiem staigāja šurp un turp.

Ieraudzījis mani, viņš nāca man pretī.

—   Daniela kungs! — Rožē ierunājās.

Viņš jautājoši vērās mani. Nekā neatbildēdams, atkritu uz krēsla.

—   Asaras, bērnišķība! — paukošanas skolotājs pikti iesaucās. — Ko tas dod! Stāstiet ātrāk! … Kas tur notika?

Tad es sāku viņam sīki atstāstīt šausmīgo scēnu kabinetā.

Jo tālāk tiku stāstījumā, jo Vairāk Rožē seja noskaidrojās; viņš vairs neskatījās uz nicini tik ērcīgi, un, kad atklāju, kā es, lai viņu nenodotu, biju ļāvis sevi padzīt, viņš man sniedza abas rokas un vienkārši pateica:

—   Daniel, jūs esat cēla dvēsele.

Šinī mirklī no ielas skanēja riteņu rīboņa — tur aizbrauca suprefekta kariete.

—   Jūs esat viena cēla dvēsele, — mans labais draugs paukošanas skolotājs atkārtoja, spiezdams man roku tik cieši, it kā gribētu salauzt kaulus. — Jūs esat viena cēla dvēsele, vairāk nekā nevaru sacīt. . . Bet jums jāsaprot, ka es nevienam neļaušu upurēties manā labā.

Runādams viņš bija pavirzījies uz durvju pusi.

—  Neraudiet, Daniela kungs, es tūlīt iešu pie direktora un zvēru, ka jūs netiksiet padzīts.

Rožē paspēra vēl dažus soļus uz izeju, bet tad atgriezās, it kā būtu piemirsis man kaut ko pateikt.

—   Tikai uzklausiet, ko vēl jums uzticēšu, iekams aizeju, — viņš klusu sacīja. — Es neesmu viens pasaulē; kaut kur tālā nomalē mīt vārga māte . . . Māte! . . . Viņa ir svēta sieviete! .. . Apsoliet, ka jūs viņai aizrakstīsiet, kad viss būs galā.

Rožē runaja mierīgā, traģiskā tonī, kas mani izbiedēja.

—   Ko jus gribat darīt? — es iesaucos.

Rožē nekā neatbildēja, viņš tikai pavēra va]ā svārkus, un es ieraudzīju kabatā spožu pistoles stobru.

Dziļi satraukts, metos viņam klāt:

—  Jūs gribat nošauties? Nelaimīgais! Jūs gribat nonāvēties.

Viņš salti atbildēja:

—   Draugs, vēl dienēdams armijā, es stingri apņēmos, ka, gadījumā, ja aiz savas karslgalvības kādreiz tiklu degradēts, lad es nepārdzīvotu šo negodu. Laiks pienācis izpildīt manu apņemšanos… Pēc piecām minūtēm tikšu padzīts no koledžas, tātad degradēts … Un pēc stundas . . . ardievu! Mana dziesmiņa būs nodziedāta.

Dzirdot šādus vārdus, es apņēmīgi aizstājos priekšā durvīm.

—   Nē! Rožē, jūs nekur neiesiet… Es labāk zaudēju vietu nekā kļūstu par jūsu nāves cēloni.

—   Ļaujiet man izpildīt manu pienākumu, — viņš drūmi sacīja.

Neraugoties uz manām pūlēm, viņam tomēr izdevās pavērt durvis.

Tad man iešāvās prātā doma ierunāties par viņa māti, par nabaga māli, kas dzīvoja kaut kur tālā nomalē. Centos Rožē pierādīt, ka jādzīvo viņas dēļ, ka es viegli atradīšu citu vietu, ka mums katrā gadījumā ir nedēļa laika un ka jānogaida līdz pēdējam brīdim, iekams pieņem tik liktenīgu lēmumu .. . Šis apsvērums Rožē, acīm redzot, ietekmēja. Viņš bija ar mieru uz dažām stundām atlikt direktora apmeklēšanu un to, kam vajadzēja pēc tās sekot.

Tad ieskanējās zvans, mēs apskāvāmies, un es devos lejā uz klasi.

Cik dīvains gan ir cilvēks! Biju ieskrējis savā istabā izmisis, izgāju no tās gandrīz līksms . .. Knauķis bija lepns, ka izglābis dzīvību savam labajam draugam paukošanas skolotājam.

Atzīšos tomēr, ka pēc tam, kad atsēdos katedrā un mans pirmais sajūsmas uzbangojums noplaka, es sāku pārdomāt. Rožē bija ar mieru dzīvot — tas, protams, jauki, bet es pats — kas notiks ar mani, kad aiz savas cēlsirdīgās rīcības būšu izlikts aiz koledžas durvīm?

Stāvoklis nebija iepriecinošs, jau iztēlojos mātes asaras, tēva dusmas, redzēju, ka ģimenes pavarda atjaunošanas nodoms sagandēts . . .Par laimi atcerējos Žaku. Cik lieliski, ka viņa vēstule pienāca tieši šorīt! Galu galā viss bija gluži vienkārši — vai tad viņš nerakstīja man, ka viņa gultā pietiktu vietas mums abiem? Un Parīzē cilvēks vienmēr atrod, no kā dzīvot.. .

Te atkal mani satrieca jauna doma: lai aizbrauktu, bija vajadzīga nauda; vispirms — cejam, tālāk — piecdesmit astoņus frankus biju parādā durvju sargam, desmit frankus man bija aizdevis viens no vecākās klases skolēniem, un Barbeta kafejnīcā uz mana rēķina pierakstītas milzīgas summas! Kā sadabūt tik daudz naudas?

«Cik vientiesīgi ir uztraukties par tādiem niekiem!» es, mazliet paprātojis, nodomāju. «Un mans draugs Rožē? Viņš ir bagāts, jo pasniedz privātstundas; viņš būs laimīgs, ka varēs man sagādāt dažus simtus franku, man, kurš viņam izglābis dzīvību.»

Tā domās nokārtojis savas darīšanas, piemirsu visus šodien pārdzīvotos triecienus un apcerēju tikai lielo ceļojumu uz Parīzi. Kļuvu ļoti līksms, man bija grūti nosēdēt uz vietas, un Vio kungs, ienācis pie manis klasē, lai papriecātos par manu izmisumu, izskatījās gauži vilies, redzot manu jautro seju. Pusdienās ēdu ātri un daudz; pagalmā vairākiem skolēniem atcēlu sodus. Beidzot atskanēja zvans uz stundām.

Steidzamākais tagad bija satikt Rožē; aizjozu uz viņa istabu, taču tur neviena nebija. «Droši vien viņš aizgājis uz kafejnīcu,» es nospriedu; pašreizējos dramatiskos apstākļos par to nebija ko brīnīties.

Barbeta kafejnīcā viņa arī nebija.

— Rožē ar apakšvirsniekiem aizgāja uz Noru, — kāds man paskaidroja.

Ko viņi — velna milti! — šādā laikā varēja tur darīt? Mani atkal pārņēma nemiers; atteicies no piedāvātās biljarda partijas, uzlocīju bikšu galus un pa sniegu bridu uz Noru, meklēdams savu labo draugu paukošanas skolotāju.

12. DZELZS GREDZENS

No Sarlandas vārtiem līdz Norai ir krietna pusjūdze, bet es todien gāju tik strauji, ka veicu šo attālumu droši vien ātrāk nekā ceturtdaļstundā. Es drebēju par Rožē. Baidījos, ka nabaga puisis, par spīti solījumam, tomēr būs visu izstāstījis direktoram pa to laiku, kamēr es klasē uzraudzīju skolēnus; man acu priekšā rēgojās Rožē pistoles stobrs. Sī drūmā iedoma man deva spārnus.

Vietumis pamanīju sniegā tomēr daudzu pēdu nospiedumus, kas gāja Noras virzienā, un doma, ka paukošanas skolotājs nav viens, mani mazliet nomierināja.

Sāku iet lēnāk un domāju par Parīzi, par Zaķu un manu aizbraukšanu .. . Taču pēc brīža nemiers atkal sāka mani tirdīt:

«Rožē noteikti nolēmis nošauties. Vai gan citādi viņš būtu uzmeklējis šo tuksnesīgo vietu, tik tālu no pilsētas? Draugus no Barbeta kafejnīcas viņš paņēmis līdzi tādēļ, lai atvadītos no viņiem, iedzertu kopā «ceļakāju», kā viņi mēdz sacīt.. . Ak, šie karavīri! …

Atkal metos skriešus uz priekšu.

Par laimi, Nora vairs nebija tālu, jau saredzēju lielos, apsnigušos kokus. «Nabaga draugs! Kaut tik es pagūtu ierasties laikā!»

Soļu pēdas aizveda mani līdz Esperona krodziņam.

Sim krodziņam bija slikta slava, šajā šaubīgajā lokālā mēdza rikot iedzeršanas Sarlandas uzdzīvotāji. Cēlo siržu sabiedrībā arī es te biju ieradies jau vairākas reizes, taču vēl nekad krodziņš manās acīs nebija atklājies tik drūms kā šodien. Baltā, apsnigušā līdzenuma vidū dzeltenā un netīrā mājele ar zemajām durvīm, noplukušajām sienām un nespodrajām logu rūtīm bija paslēpusies aiz neliela vīksnu pudura, it kā kaunēdamās par savu derdzīgo amatu.

Tuvojoties izdzirdēju jautras balsis, smieklus un glāžu saskandināšanu.

«Ak dievs!» es notrīsēju izbailēs. «Viņi sadzer ceļakāju!» Apstājos, lai atvilktu elpu.

Atrados krodziņa aizmugurē; atgrūdu vaļā vārtiņus un iegāju dārzā. Kāds dārzs! Salauzīts žogs, kailu ceriņu puduri, sniegā saslauku kaudzes un apsnigušās lapenes, kas atgādināja eskimosu būdas.

Skats tik bēdīgs, ka gribējās raudāt.

Troksnis plūda no apakšstāva telpas, un dzīrošana tur laikam bija pilnā sparā, jo, par spīti aukstumam, abi logi bija līdz galam atvērti.

Jau cēlu kāju uz lievenēm, te pēkšņi izdzirdēju kaut ko tādu, kas mani sastindzināja uz vietas: tika minēts mans vārds, un visi skaļi smējās. Rožē stāstīja par mani, un, savādi, ikreiz, kad atskanēja Daniela Eiseta vārds, pārējie rēca aiz smiekliem.

Mokošas ziņkārības dzīts un nojauzdams, ka dabūšu zināt kaut ko ārkārtēju, es griezos atpakaļ un, neviena nepamanīts, jo sniegs kā paklājs apslāpēja soļu troksni, iegāju vienā no lapenēm, kura atradās taisni zem vaļējiem logiem.

Šo lapeni es neaizmirsīšu visu mūžu; atcerēšos visu mūžu nokaltušās vīnstīgas, kas apvija lapeni, dubļaino, netīro grīdu, zaļi nokrāsoto galdiņu un slapjos solus… Cauri sniega segai, kas bija noklājusi lapeni, tikko iespiedās dienas gaisma; sniegs pamazām kusa un pilēja man uz galvas.

Tur, šajā lapenē, kas bija melna un salta kā kaps, es dabūju zināt, cik ļauni un zemiski var būt cilvēki; tur es iemācījos par visu šaubīties, nicināt un nīst… Ai jūs, kas lasāt manu atzīšanos, — lai dievs jūs pasargā no iekļūšanas šāda lapenē! . . . Elpu aizturēdams, pietvīcis aiz sašutuma un kauna, es stāvēju un klausījos, kas tika runāts Esperona krodziņā.

Vārds joprojām bija manam labajam draugam paukošanas skolotājam . .. Viņš stāstīja par dēku ar Sesiliju, par mīlestības vēstulēm un suprefekta kunga ierašanos koledžā, netaupīdams izskaistinājumus un žestus, kas droši vien bija ļoti komiski, jo izsauca klausītājos sajūsmas vētru.

— Saprotiet, mīlīši, — Rožē ņirdzīgi turpināja, — es ne velti esmu trīs gadus spēlējis komēdijas uz zuāvu teātra skatuves. Tā kā es te stāvu, es jums saku skaidru patiesību: mirkli man rādījās, ka partiju esmu zaudējis, un jau nodomāju, ka nenākšu vairs ar jums kopā dzert Esperona tēva labo vīniņu. Mazais Eisets gan nekā nebija izstāstījis, bet viņš vēl varēja pagūt to izdarīt, un, starp mums runājot, man bija tāds iespaids, ka viņš gribēja tikai atstāt man to godu pašam atzīties. Tad es nolēmu: «Esi acīgs, Rožē, un tagadklāj vaļā savu galveno numuru!»

Tad mans labais draugs paukošanas skolotājs «klāja vaļā savu galveno numuru», proti, notēloja ainu, kas šorīt bija norisinājusies manā istabā starp viņu un mani. Nelietis! Viņš neaizmirsa nekā . . . Viņš izmisīgi, teatrāli kliedza: «Mana māte! Mana nabaga māte!» Pēc tam atdarināja manu balsi: «Nē, Rožē, nē! Jūs nekur neiesiet! . . .» Patiesi — «galvenais numurs» bija ārkārtēji komisks, klausītāji smējās locīdamies. Man pa vaigiem ritēja rūgtas asaras, ausīs džinkstēja, miesu kratīja drebuļi: tagad es sapratu šārīta zemisko komēdiju, nojautu, ka Rožē bija tīši sūtījis manas vēstules nepārrakstītas, lai būtu pasargāts no iespējamām nepatikšanām; es dabūju zināt, ka viņa māte, šī nabaga māte mirusi jau pirms divdesmit gadiem un ka viņa pīpes futrāli es biju noturējis par pistoles stobru.

—  Un daiļā Sesilija? — iejautājās kāds no cēlās sirds cilvēkiem.

—  Sesilija ir krietna meiča, viņa aizbrauca, nepalaidusi muti.

—   Bet kas notiks ar mazo Dānieļu?

—  Ha! — Rožē noņirdza.

Sekojošais žests atkal visus sasmīdināja.

Šie smiekli mani galīgi nokaitināja. Manī modās vēlēšanās iziet no lapenes un pēkšņi parādīties viņu vidū kā rēgam. Es tomēr savaldījos, jau tāpat biju kļuvis pietiekami smieklīgs.

Tika pasniegts cepetis, dzīrotāji saskandināja glāzes.

—  Uz Rožē veselību! Uz Rožē veselību! — visi uzsauca.

Ilgāk vairs nevarēju tur izturēt, man bija pārāk sāpīgi. Neraizēdamies par to, ka mani kāds var ieraudzīt, es strauji devos cauri dārzam. Izmetos ārā pa vārtiņiem un skrēju, kā prātu zaudējis, atpakaļ uz pilsētu.

Tuvojās nakts, visapkārt dziļš klusums; milzīgais, sniegainais klajums vakara mijkrēsli dvesa neizsakāmas skumjas.

Skrēju labu bridi kā ievainots kazlēns, un, ja «lūstoša, asiņojoša sirds» nebūtu tikai metafora no dzejnieku arsenāla, tad baltajā sniegā man aiz muguras stieptos gara, sarkana sliede.

Man šķita, ka esmu neglābjami pazudis. Kur dabūt naudu? Kā tikt projām? Kā aizbraukt pie brāļa Zaķa? Pat ja es nodotu Rožē, arī tas man nekā nelīdzētu . . . Viņš varēja visu noliegt tagad, kad Sesilijas šeit vairs nebija.

Bēdu un sāpju nomākts, skrējienā pārguris, es saļimu sniegā pie lielas kastaņas. Būtu palicis tur varbūt līdz rītam, asaras liedams un nespēdams sakarigi domāt, taču piepeši tāltālu, no Sarlandas puses, atplūda zvana skaņas. Tas bija koledžas zvans. Biju visu piemirsis; šis zvans mani atsauca dzīvē; man vajadzēja atgriezties un starpbrīdi uzraudzīt skolēnus vingrošanas zālē . .. Atceroties «zāli», man pēkšņi iešāvās prātā kāda doma. Asaras man uzreiz apsīka; jutos spēcīgāks un mierīgāks. Piecēlos un noteiktā gaitā kā cilvēks, kas pieņēmis negrozāmu lēmumu, devos Sarlandas virzienā.

Ja gribat zināt, kādu negrozāmu lēmumu Knauķis bija pieņēmis, tad sekojiet viņam pa plašo, balto klajumu līdz Sarlandai un tālāk pa tumšajām, dubļainajām ielām, sekojiet viņam līdz koledžas vestibilam, sekojiet zālē, kur starpbrīdī viņš neparasti neatlaidīgi vēro lielo dzelzs gredzenu, kas svārstās zāles vidū; starpbrīdim beidzoties, sekojiet vēl līdz klasei, uzkāpiet viņam līdzi katedrā un pāri viņa plecam lasiet sēro vēstuli, kuru viņš raksta draiskulīgo bērnu čalā:

«Žakam Eiseta kungam Bonaparla ielā, Parīzē.

Piedod man, mīļotais Žak, ka sagādāšu Tev sāpes. Tev, kas vairs neraudāji, likšu vēlreiz raudāt; šī gan būs pēdējā reize … Kad saņemsi šo vēstuli, Tavs nabaga Daniels būs miris . . .»

Troksnis klasē kļūst neciešams; Knauķis pārtrauc rakstīšanu un stingri, bez dusmām izdala pa kreisi un pa labi dažus sodus. Pēc tam viņš turpina:

«Saproti, Žak! Esmu pārāk nelaimīgs. Man cits nekas neatliek kā nonāvēties. Mana nākotne ir sagandēta; mani padzen no koledžas — sakarā ar kādu sievieti… Izstāstīt to būtu pārāk gari; esmu arī iestidzis parādos, nespēju vairs strādāt, es kaunos, man viss apnicis un riebjas, dzīve mani baida . . . Labāk ir aiziet. . .»

Knauķim vēlreiz jāpārtrauc rakstīšana:

— Piecsimt rindu Subeirolam! Fuks un Lupī svētdien neliks brīvdienā!

Tad Knauķis pabeidz vēstuli:

«Ardievu, Žak! Varētu vēl daudz ko Tev pateikt, bet jūtu, ka tad sāktu raudāt, un skolēni skatās uz mani. Māmuļai pasaki, ka esmu pastaigājoties nogāzies no klints vai arī noslīcis slidojot. Sagudro kaut ko, tikai nesaki nabaga mātei patiesību! … Noskūpsti viņu no manis, noskūpsti arī tēvu un mēģini viņiem atkal radīt mājas . . . Paliec sveiks! Es tevi mīlu. Atceries reizēm savu Dānieļu.»

Uzrakstījis šo vēstuli, Knauķis tūlīt pat sāk otru, kas ir šāda:

«Abata kungs, lūdzu Jūs nogādāt manam brālim vēstuli, ko šeit pievienoju. Lūdzu arī: nogrieziet manu matu cirtu un ielieciet mazā sainītī manai mātei.

Piedodiet par apgrūtinājumu, kādu Jums sagādāju. Es nonāvējos tāpēc, ka biju šeit pārāk nelaimīgs. Vienīgi Jūs, abata kungs, esat izturējies pret mani vienmēr labi. Pateicos Jums par to.

Daniels Eisets.»

Pēc tam Knauķis ieliek šo un arī Žakam adresēto vēstuli vienā lielā aploksnē, uz kuras uzraksta: «Ludzu to, kurš pirmais atradīs manu līķi, nodot šo aploksni abatam Zermanam.» Visu nokārtojis, Knauķis mierīgi gaida stundas beigas.

Stundas beigušās. Visi paēd vakariņas, noskaita lūgšanu un dodas augšā uz guļamtelpām.

Skolēni liekas gulēt; Knauķis soļo pa guļamistabu no viena gala uz otru, gaidīdams, kamēr bērni aizmieg. Tad pārbaudes apstaigu izdara ari Vio kungs; atskan viņa atslēgu noslēpumainā šķindoņa un apslapēts soļu troksnis.

—   Labu nakti, Vio kungs! — Knauķis nočukst.

—   Labu nakti! — klusu atbild inspektors.

Pēc tam viņš aiziet, soļi izgaist koridorā.

Knauķis ir viens. Viņš lēnītēm atver durvis un uz

brīdi apstājas kāpņu laukumiņā, lai pārliecinātos, vai bērni neatmostas, taču guļamistabā valda miers. Tad Knauķis nokāpj lejā, klusu, lēniem soļiem aizzogas gar sienām. Ziemeļvējš drūmi kauc, ielauzdamies caur durvju apakšām. Iedams garām peristilam, Knauķis redz piesnigušo pagalmu, ko ieskauj tumšie nama korpusi.

Tikai augšā, zem paša jumta, spīd gaismiņa: tur abats Zermans strādā pie sava lielā sacerējuma. Knauķis no visas sirds sūta pēdējās ardievas labajam abatam un tad ieiet «zālē» . ..

Vecajā Jūrskolas vingrošanas zālē ir drūma, salta tumsa. Caur viena loga režģiem iespīd mēness strēle, kas krīt tieši uz lielo dzelzs gredzenu … Ak, šis gredzens! Knauķis stundām par to vien ir domājis . . . Lielais dzelzs gredzens tagad zaigo kā sudrabs . . . «Zāles» kaktā snauž vecs ķeblis. Knauķis to paņem, noliek zem gredzena un uzkāpj virsū; viņš nav maldījies, ir tieši vajadzīgais augstums. Tad viņš noraisa kaklasaiti, garu mēļa zīda kaklasaiti. Viņš piestiprina to pie gredzena un izveido cilpu . . . Pulkstenis sit vienu. Tā, ir laiks mirt!… Ar drebošiem pirkstiem Knauķis pavelk vaļā cilpu. Viņu pārņēmušas drudžainas trīsas. Ardievu, Žak! Ardievu, māmiņ! …

Piepeši viņam pieskaras dzelžaina roka. Tā satver Knauķi ap vidu un noliek viņu uz grīdas līdzās ķeblim. Tanī pašā laikā skarba, zobgalīga, labi pazīstama balss iesaucas:

—  Kāda iedoma! Nakts laikā vingrināties uz trapeces!

Pārsteigtais Knauķis atskatās.

Tas ir abats Zermans, bez sutanas, īsās biksēs un vestē, kurai pāri krīt žabo. Viņa cildenajā, baku rētām

izraibinātajā sejā, ko pa pusei apgaismo mēness, pavīd skumīgs smaids … Ar vienu roku viņš bija nocēlis pašnāvnieku no ķebļa, otrā vēl tagad turēja karafi, ko bija piepildījis pagalmā pie akas.

Ieraugot Knauķa izbiedēto seju un asaru pilnās acis, smaids pazūd no abata Zermana lūpām, un viņš atkārto, taču šoreiz balss skan maigi, gandrīz aizkustināti:

—       Mīļais Daniel, kāda iedoma — nakts laikā vingrināties uz trapeces!

Knauķis aiz apjukuma piesarcis kā biete.

—       Abata kungs, es nevingrinājos uz trapeces, es… gribu mirt.

—       Kā! . .. Mirt? . . . Tad jau tev laikam ir lielas bēdas?

—       O! — izdveš Knauķis, un divas lielas asaras viņam norit pār vaigiem.

—   Daniel, tu nāksi man līdzi, — abats saka.

Mazais Daniels noraidoši papurina galvu un parāda

uz dzelzs gredzenu ar piesieto kaklasaiti . .. Abats Zermans satver Knauķi aiz rokas:

—       Tagad nāc man līdzi! Ja gribēsi nonāvēties, tad dari to augšā pie manis, tur ir silti un patīkami.

Knauķis tomēr pretojas:

—       Abata kungs, ļaujiet man mirt! Jums nav tiesību mani aizkavēt. . .

Dusmu zibsnis uzšķiļas garīdznieka acīs.

—   Ak tā gan! — viņš iesaucas.

Paķēris Knauķi aiz jostas, abats pasit viņu padusē un aiznes kā saini, nevērodams viņa spārdīšanos un lūgšanos.

. . .Tagad esam abata Žermana istabā; kamīnā sprakšķēdamas deg lielas šķilas, pie uguns piebīdīts galds, uz tā stāv gaiša lampa, pīpes un kaudze ķeburainiem burtiem aprakstītu papīra lapu.

Knauķis atsēdies kamīna kaklā. Viņš ir ļoti uzbudināts, daudz runā, stāsta par savu dzīvi, daudzajām likstām un par to, kāpēc gribējis darīt sev galu. Abats, rāmi smaidīdams, klausās, un, kad Knauķis ir pamatīgi visu izstāstījis, krietni izraudājies un izkratījis savu sāpināto sirdi, labais cilvēks satver jaunekļa rokas un ļoli mierīgi sāk runāt:

—   Manu zēn, tas viss ir nieks, un tu būtu liels nejēga, ja tādu blēņu pēc nonāvētos. Ar tevi nav atgadījies nekas sevišķs: tevi padzen no koledžas, — starp citu, tev tā ir īsta laime, —tātad jābrauc prom, jābrauc tūlīt, nevis pēc nedēļas. Tu taču neesi nekāda ķēkša, velns lai parauj! . . . Par ceļa naudu un parādiem neraizējies — to es uzņemos . .. Naudu, ko tu gribēji aizņemties no tā nelieša, es tev aizdošu. Rīt mēs to nokārtosim. Tagad vairāk ne vārda! Man ir jāstrādā, un tev jāguļ! . . . Negribu tikai, ka tu atgriezies pretīgajā guļamistabā, kur tev sals un būs bailes; guli manā gultā, tanī šorīt uzklāja tīrus palagus … Es visu nakti rakstīšu un, ja man uznāks snaudiens, tad atlikšos tepat uz dīvāna . .. Labu nakti! Vairāk nerunā.

Knauķis atguļas, viņš vairs nepretojas … Viss šodien pārdzīvotais viņam šķiet kā sapnis. Tik daudz nolikumu vienā dienā! Būt tīk tuvu nāvei un pēkšņi attapties mīkstā gultā, šajā siltajā, mājīgajā istabā!… Cik labi Knauķim ir patlaban! . .. Laiku pa laikam atverot acis, viņš redz abažūra maigajā gaismā labsirdīgo abatu Zermanu, kas pīpē un, spalvai klusu švikstot, apraksta baltās papīra lapas …

.. . Nākamajā rītā abats uzmodināja mani, uzsizdams pa plecu. Miegā biju visu aizmirsis … Mans glābējs sirsnīgi smējās par to.

—   Manu zēn, pasteidzies, — viņš sacīja, — jau zvana. Neviens nekā nebūs pamanījis, ej, kā parasti, uzraudzīt skolēnus; pa brokastu starpbrīdi gaidīšu tevi šeit, un tad aprunāsimies.

Tagad pēkšņi atcerējos visu. Gribēju pateikties abatam, bet viņš vārda pilnā nozīmē izlika mani aiz durvīm.

Man nevajadzēs jums stāstīt, ka stunda man likās gara . .. Skolēni vēl nebija izgājuši pagalmā, kad es jau klauvēju pie abata Žermana istabas durvīm. Atradu viņu pie rakstāmgalda, kuram atvilktnes bija līdz galam atvilktas; viņš skaitīja zelta monētas, rūpīgi kraudams tās kaudzītēs.

Izdzirdis manu soļu troksni, abats atskatījās uz mani un atkal, nekā neteikdams, turpināja pasākto darbu;

ticis ar to galā, viņš aizbīdīja atvilktnes un, labsirdīgi pasmaidīdams, norādīja:

—   Tas viss ir tev. Es izrēķināju. Te ir ceļam, te — durvju sargam, te — Barbeta kafejnīcai un šeit — skolēnam, kurš tev aizdevis desmit franku . .. Biju iekrājis šo naudu, lai samaksātu par rekrūti jaunākā brāļa vietā, bet viņam būs jāvelk loze tikai pēc sešiem gadiem, un līdz tam laikam mēs vēl redzēsimies.

Gribēju kaut ko iebilst, taču abats jau valdonīgi turpināja:

—   Tagad, mīļais zēn, atvadies no manis . . . Zvans skan, man jāiet uz klasi, un, kad nākšu atpakaļ, negribu tevi šeit vairs atrast. Šīs Bastīlijas gaiss tev ir kaitīgs … Brauc ātrāk uz Parīzi, strādā dūšīgi, lūdz dievu, kūpini pīpi un centies kļūt īsts vīrietis. Dzirdi, centies kļūt īsts vīrietis! Jo, mīļais Daniel, tagad tu vēl esi tikai bērns, un es pat baidos, ka tu visu mūžu nepaliec bērns.

Ar siltu jo siltu smaidu uz lūpām abats iepleta rokas, lai mani apskautu, bet es elsodams metos viņam pie kājām. Uzcēlis mani, viņš noskūpstīja man abus vaigus.

Atskanēja pēdējais zvans.

—  Tā, esmu nokavējies, — abats sacīja, steigā vākdams kopā grāmatas un burtnīcas.

Jau pie durvīm viņš vēlreiz atskatījās:

—   Man arī Parīzē ir brālis, krietns cilvēks, garīdznieks, ko tu varētu apmeklēt… Bet tu patlaban esi pa pusei jucis, tu tik un tā aizmirstu adresi…

Vairāk nekā neteikdams, abats steigšus devās lejā pa kāpnēm. Sutana viņam aiz muguras noplīvoja; labajā rokā viņš turēja benīti, zem kreisās padusē nesa kaudzi burtnīcu un grāmatu. Labais abats Zermans! Iekams aizgāju, vēl pēdējo reizi pārlaidu skatienu pār viņa istabu, pēdējo reizi pavēroju lielo bibliotēku, mazo galdiņu, izdzisušo kamīnu, atzveltnes krēslu, kurā sēdēdams biju tik izmisīgi raudājis, gultu, kurā biju tik labi gulējis; pārdomājot par šī savādnieka dzīvi, kurā atklājās tik daudz drosmes, apslēptas labsirdības, pašaizliedzības un cildenas samierināšanās, es neviļus nosarku par savu gļēvulību un nozvērējos vienmēr atcerēties abatu Zermanu.

Laiks ritēja . .. Man vajadzēja sakravāt ceļa somu, nomaksāt parādus, aizrunāt vietu diližansā . . .

Kad jau dzīros aiziet, es ieraudzīju uz kamīna dzegas vairākas vecas, gluži nomelnējušas pīpes. Paņēmu visvecāko, vismelnāko, visīsāko un iebāzu kabatā kā relikviju; pēc tam devos lejā pa kāpnēm.

Vecās vingrošanas zāles durvis stāvēja pusvirus. Garām ejot, nevarēju atturēties, neielūkojies iekšā, un tas, ko tur ieraudzīju, lika man notrīsēt.

Tumšajā, aukstajā telpā es ieraudzīju dzelzs gredzenu ar manas mēļās kaklasaites cilpu, kas caurvējā šūpojās virs apgāztā ķebļa.

13. VIO KUNGA ATSLĒGAS

Vēl dziļi saviļņots no tikko redzētā baismīgā skata, lieliem soļiem jozu ārā no koledžas, le pēkšņi šveicara istabiņas durvis strauji atvērās, un izdzirdēju balsis, kas sauca mani:

—  Eiseta kungs! Eiseta kungs!

Uz sliekšņa stāvēja Barbeta kafejnīcas saimnieks un viņa cienīgais draugs Kasaņa kungs, abi ar satrauktām, gandrīz kareivīgām sejām.

Kafejnīcas saimnieks ierunājās pirmais:

—   Eiseta kungs, vai tas tiesa, ka jūs braucot projām?

—       Jā, Barbeta kungs, — es mierīgi apstiprināju, — braucu prom jau šodien.

Barbeta kungs satrūkās un tāpat arī Kasaņa kungs, taču Barbeta izbīlis bija lielāks, tāpēc ka viņam biju parādā daudz vairāk naudas nekā šveicaram Kasaņam.

—   Kā ta? Jau šodien?

—   Šodien pat, un es steidzos aizrunāt vietu diližansā.

Izskatījās tā, ka viņi abi metīsies man pie rīkles.

—   Un mana nauda? — iesmilkstējās Barbeta kungs.

—   Un mana? — iebrēcās Kasaņs.

Bez vārda runas iegāju viņa istabā un. pilnām riekšavām izgrābis no kabatām abata Zermana zelta monētas, noskaitīju uz galda malas katram no abiem atdodamo summu.

Tas bija īsts cirka numurs! Abu sadrūmušās sejas kā uz burvja mājienu noskaidrojās… Kad viņi bija iebāzuši makā savu naudu, mazliet nokaunējušies par izrādītajām bažām un ielīksmoti par atdabūto aizdevumu, abi blēži centās viens otru pārspēt laipnību izpaudumos un draudzības apliecinājumos:

— Patiesi, Eiseta kungs, jūs atstāsiet mūs? … Ak, cik žēl! . . . Kāds zaudējums iestādei!

Un daudzi «o!» un «ai!», un «ak vai!», nopūtas cita par citu žēlākas un rokas spiedieni, pat apslāpētas asaras.

Vēl vakar es būtu uzķēries uz liekuļotās draudzības makšķeres, bet šodien jau biju stingri rūdīts jūtu jautājumos.

Lapenē pavadītā ceturtdaļstunda bija man mācījusi pazīt cilvēkus — vismaz es pats tā domāju — un, jo mīlīgāk abi pretīgie rīkļurāvēji ap mani luncinājās, jo vairāk viņi man derdzās. Skarbi pārtraukdams viņu smieklīgos glaimus, izgāju no koledžas un steidzos aizrunāt vietu diližansā, kam vajadzēja mani laimīgi aizvest projām no visiem šiem briesmoņiem.

Atgriezdamies no diližansu kantora, gāju garām Barbeta kafejnīcai, bet iekšā neiegriežos, jo šis lokāls man tagad riebās. Slimīgas ziņkārības dzīts, tomēr ielūkojos cauri loga rūtīm zālē … Kafejnīcā apmeklētāju bija kā bāztin piebāzts: šodien te atkal spēlēja biljardu. Piepīpētajā telpā laistījās ķiveres un uz pakaramajiem spīdēja portupejas. «Cēlās dvēseles» bija sapulcējušās pilnā skaitā, trūka vienīgi paukošanas skolotāja.

Bridi pavēroju resnās, sasarkušās sejas, ko spoguļi daudzkārtīgi pavairoja, redzēju absintu glāzēs, ierobītas degvīna karafes; atceroties, ka es biju uzturējies šajā zaņķī, man sāka svilt vaigi. . . Iztēlojos, kā Knauķis bija skraidijis ap biljarda galdu, atzīmēdams punktus, izmaksājis punšu, pazemots un nicināts, slīdējis ar katru dienu zemāk, nemitīgi sūkdams pīpi vai burkšķēdams caur zobiem kādu vulgāru kazarmas dziesmiņu … Ši vīzija izbiedēja mani vēl vairāk nekā šorīt vingrošanas zālē pamanītā mēļās kaklasaites cilpa . .. Metos bēgt.

Nesēja pavadībā devos uz koledžu paka] ceļa somai, te pēkšņi ieraudzīju laukuma virzienā bezbēdīgi soļojošo paukošanas skolotāju — ar spieķīti rokā, cepuri uz

auss viņš iznesīgi smailēja ūsu galus, kas atspoguļojās spoži nospodrināto zābaku stulmos . .. Iztālēm raudzījos uz viņu ar apbrīnu un nožēloju, ka tik skaistā vīrieti mit tik zemiska dvēsele … Viņš savukārt arī bija mani ievērojis un nāca pretī ar sirsnīgu smaidu uz lūpām un apskāvienam atplestām rokām. Ak lapene!

— Es jūs meklēju, — viņš sacīja. — Ko es dzirdu? Jūs …

Piepeši viņš aprāvās. Mans skatiens bija sastindzinājis melīgos vārdus viņa mutē. Sajā skatienā, kas cieši vērās viņā, nelietis laikam gan izlasīja daudz, jo es redzēju, ka viņš pēkšņi kļuva bāls un apjukumā kaut ko nopurpināja, taču tas ilga tikai īsu brīdi: tūlīt pat Rožē atguvās, ieurbās manī ar saltām, spožām, tēraudcietām acīm un, sabāzis rokas kabatās, bramanīgi devās tālāk, norūkdams: ja kāds ar kaut ko esot neapmierināts, tad lai tikai viņam pasakot…

īsts bandīts!

Kad sasniedzu koledžu, skolēni bija klasē. Uzkāpām manā jumtistabā. Nesējs uzcēla somu uz pleca un devās lejā. Es vēl bridi uzkavējos ledainajā istabiņā, pārlaidu skatienu pār kailajām, apsmulētajām sienām, pār melno, sagraizīto galdu un apsnigušajām platānu galotnēm, kas rēgojās šaurajā logā … Domās teicu ardievas šai vietai.

Šinī mirkli izdzirdēju pērkonīgu balsi, kas klasē rājās: tā bija abata Zermana balss. Tā man iesildīja sirdi, aiz saviļņojuma acis pieriesa asaras.

Pēc tam lēnām devos lejā, vērīgi nolūkodamies apkārt, it kā gribēdams aiznest līdzi, iespiest atmiņā šo drūmo pasauli, ko man nekad vairs nebūs lemts redzēt. Gāju cauri garajiem koridoriem ar aizrestotajiem logiem — te Melnās acis bija man parādījušās pirmo reizi. Dievs lai jūs sargā, mīļotās Melnās acis! . . . Gāju garām direktora kabinetam ar noslēpumainajam dubultdurvim, dažus soļus tālāk atradās Vio kunga kabinets. Tur es piepeši apstājos, kā zemē ieaudzis … Ai prieks, ai līksme! Atslēgas, briesmīgās atslēgas karājās slēdzenē un vējā lēni līgojās . .. Skatījos uz tām ar svētām šausmām; piepeši man prātā iešāvās atriebes doma. Zaglīgi kā svētuma zaimotājs izvilku saišķi no slēdze

nes un, paslēpis zem svārkiem, diedzu, ko kājas nesa, lejā pa kāpnēm.

Vidējās nodaļas pagalma galā atradās Joti dziļa aka. Pieskrēju pie tās… Šini stundā pagalms bija tukšs; briļļainā ragana vēl nebija pacēlusi savas istabas loga aizkarus. Viss sekmēja manu noziegumu. Izvilcis zem svārkiem paslēptās atslēgas, kas bija man likušas tik daudz ciest, es ar visu spēku iesviedu tās akā … Dzin! Dzin! Dzin! Dzirdēju, kā tās krita, atsizdamās pret akas sienām, un tad smagi ieplunkšķēja ūdenī, kas sakļāvās pār tām; izdarījis šo smago pārkāpumu, es smaidīdams gāju prom.

Pēdējais cilvēks, ko sastapu vestibilā, iedams ārā no koledžas, bija Vio kungs, bet Vio kungs bez atslēgām; apjucis, pārbijies viņš šaudījās uz visām pusēm. Drāzdamies man garām, viņš nemierīgi pablenza manī. Nelaimīgajam droši vien uz mēles bija jautājums, vai es tās neesmu redzējis. Taču viņš neuzdrošinājās to izteikt . . . Šinī mirklī durvju sargs, pārliecies pār kāpņu margām, uzsauca no augšējā stāva:

—   Vio kungs, es nevaru tās atrast!

Atslēgu žvadzinātājs iestenējās:

—   Ak dievs!

Tad viņš atkal kā sasvilis metās meklēt.

Es labprāt būtu vēl ilgāk patiksminājies par šo skatu, bet diližansa taure jau skanēja galvenajā laukumā, un es negribēju nokavēt aizbraukšanu.

Tagad— ardievu uz visiem laikiem, lielā, piekvēpuši koledža, veco dzelžu un nomelnējušo akmeņu nams! Ardievu, palaidnīgie bērni! Ardievu, bargie priekšraksti! Knauķis aizbrauc un vairs neatgriezīsies. Un jūs, marķīz Bukuaran, varat justies laimigs: Knauķis steidz projām, aiztaupījis jums slaveno zobena cirtienu, par kuru Barbeta kafejnīcā kopā ar «cēlajām dvēselēm» tik ilgi ir spriests .. .

Kučier, cilā pātagu! Taure, skani! Vecais, labais diližans, trauc tā, lai riteņi šķiļ dzirkstis, lai trijjūgs auļo, aizvezdams Knauķi… Aizved viņu labi ātri uz dzimto pilsētu, lai viņš var noskūpstīt savu māmuļu, kas mīt pie tēvoča Batista, un tad doties tālāk uz Parīzi pie Eiseta (Žaka), uz brāļa istabiņu Latīņu kvartālā! …

14. TĒVOCIS BATISTS

Ērmīgs tips šis tēvocis Batists, Eiseta kundzes brālis! Ne labs, ne ļauns, apprecējies agrā jaunībā ar garu, kalsnu, skopu sievieti, īstu žandarmu brunčos, no kuras viņš baidījās, šis vecais bērns pazina pasaulē tikai vienu kaislību: bildīšu izkrāsošanu. Kopš gadiem četrdesmit tēvocis Batists dzīvoja starp glāzītēm, otiņām un krāsām, pavadīdams laiku, izkrāsojot attēlus ilustrētos žurnālos. Dzīvoklis bija pieblīvēts ar veciem žurnāliem Illustralion, Charivari, Magasins pittoresques un ar ģeogrāfiskām kartēm, kas visas bija spilgti izkrāsotas. Pat trūkuma dienās, kad tante nedeva viņam naudu ilustrētu žurnālu pirkšanai, tēvocim darba nepietrūka, — viņš ķērās pie grāmatām. Tas ir vēsturisks fakts: esmu turējis rokās spāniešu valodas gramatiku, ko tēvocis bija izkrāsojis no pirmās līdz pēdējai lapai, īpašības vārdus zilus, lietvārdus sārtus un tā tālāk.

Pie šī vecā maniaka un viņa negantās otrās puses Eiseta kundze dzīvoja kopš pusgada. Nelaimīgā sieviete augām dienām sēdēja brāļa istabā viņam blakus un centās pakalpot.: tīrīja otas, lēja ūdeni glāzītēs… Bēdīgākais bija tas, ka tēvocis Batists kopš mūsu izputēšanas dziļi nicināja Eiseta kungu, un no rīta līdz vakaram manai nabaga mātei vajadzēja noklausīties, kā brālis skandināja: «Eisets nav nopietni ņemams cilvēks! Eisets nav nopietni ņemams cilvēks!» Ak, vecais trans! Jums būtu vajadzējis redzēt, cik dziļdomīgi un pašpārliecināti viņš izrunāja šos vārdus, pats izkrāsodams spāniešu valodas gramatiku! Pēc tam dzīvē esmu nereti sastapis šādus pašapzinīgus ļaudis, kuri pavada laiku, izkrāsodami spāniešu valodas gramatikas, un atrod, ka citi cilvēki nav ņemami nopietni.

Par tēvoci Batistu un skumjo dzīvi, kāda Eiseta kundzei bija brāļa mājās, sīkāk dabūju zināt tikai vēlāk, tomēr jau toreiz, ierodoties pie viņiem, es nojautu, ka māte, par spīti viņas vārdiem, tur nejutās laimīga . . . Kad iegāju istabā, viņi patlaban sēdās pie pusdienu galda. Mani ieraudzījusi, Eiseta kundze aiz prieka uzlēca kājās un, kā jau varat iedomāties, cieši apskāva un noskūpstīja savu Knauķi. Nabaga māte izskatījās tomēr apjukusi; viņa runāja maz, viņas arvien klusā, maigā balss trīcēja, acis pastāvīgi bija nolaistas. Redzot viņu melnajā, apvalkātajā kleitā, sirds man sažņaudzās aiz žēluma.

Tēvocis un tante mani uzņēma ļoti vēsi. Tante bažīgi jautāja, vai es jau esot paēdis pusdienas. Steidzos atbildēt apstiprinoši… Tante atelpoja; pirmajā mirklī viņa bija izbijusies par savām pusdienām. Lieliskas pusdienas! Pelēkie zirņi un menca.

Tēvocis Batists man vaicāja, vai mums esot brīvdienas . .. Paskaidroju, ka atstāju darbu koledžā un braucu uz Parīzi pie brāļa Žaka, jo viņš atradis man labu vietu. Uz ātru roku sagudroju šos melus, lai nabaga Eiseta kundzi nomierinātu par manu nākotni un lai tēvoča acīs es liktos nopietni ņemams cilvēks.

Izdzirdējusi, ka Knauķim būs laba vieta, Batista laulātā draudzene iepleta acis.

—   Daniel, tev vajadzēs aicināt māti uz Parīzi, — tante sacīja. — Nabaga labā sieviete skumst pēc saviem bērniem, un tev jāsaprot arī, ka mums tā ir nasta un tavs tēvocis nevar vienmēr būt visai ģimenei slaucamā govs.

—  Nudien, tā ir, — tēvocis Batists ar pilnu muti sacīja, — es esmu slaucama govs …

Izteiciens «slaucama govs» bija viņu sajūsminājis, viņš to nopietni atkārtoja vairākas reizes.

Pusdienas vilkās ilgi, kā parasti, kad pie galda ir veci ļaudis. Māte ēda maz, pateica man pāris vārdu un vēroja mani slepus, tante viņu uzraudzīja.

—   Paskaties uz savu māsu! — tante sacīja vīram. — Aiz prieka par atkalredzēšanos ar Dānieļu viņai zudusi ēstgriba. Vakar viņa maizi ņēma divas reizes, šodien tikai vienu reizi.

Ai dārgā Eiseta kundze! Kā es būtu gribējis tovakar aizvest jūs sev līdzi, atraut jūs no šīs cietsirdīgās slaucamās govs un viņa laulenes, bet diemžēl es pats braucu uz labu laimi, naudas man pietika vienīgi ceļam, un es ļoti šaubījos, vai Žaka istabā varētu apmesties mēs visi trīs. Ja es vismaz būtu varējis ar jums izrunāties, jūs sirsnīgi noskūpstīt, bet nē! Mūs ne uz brīdi neatstāj divatā … Atcerieties: tūlīt pēc pusdienām tēvocis atkal ķērās pie spāniešu gramatikas daiļkrāsošanas, tante spodrināja sudraba galda piederumus, un abi nemitīgi šķielēja uz mums . .. Pienāca aizbraukšanas stunda, un mums nebija izdevies nekā vienotram pateikt.

Tāpēc Knauķim sirds bija nomākta, atstājot tēvoča Batista mājas; aiziedams viens pats pa tumšo avēniju, kas veda uz staciju, viņš vairākkārt ļoti svinīgi nozvērējās turpmāk izturēties kā īsts vīrietis un domāt tikai par ģimenes pavarda atjaunošanu.

Otrā daļa

./

1. MANAS GALOŠAS

Kaut arī es nodzīvotu tik ilgi kā tēvocis Batists, kam patlaban jābūt tikpat vecam kā pamatīgam centrālās Āfrikas baobabam, arī tad es nekad neaizmirsīšu pirmo braucienu uz Parīzi trešās klases vagonā.

Tas notika februāra beigās, laiks vēl bija ļoti auksts. Laukā — pelēkas debesis, vējš, sīka krusa, kaili pauguri, applūdušas pļavas, garas nokaltušu vīnkrūmu rindas; vagonā — piedzēruši matroži, kas mauro dziesmas, drukni zemnieki, kuri guļ ar vaļēju muti kā beigtas zivis, izkāmējušas večiņas ar groziem, bērni, blusas, zīdītājas, — itin viss, kas piederas nabaga ļaužu vagonā, kurā valda pīpes dūmu, degvīna, ķiplokdesu un sapelējušu salmu smaka. Šķiet, ka vēl patlaban tur esmu.

Iekāpis vagonā, biju atsēdies kaktā pie loga, lai redzētu debesis, taču pēc pāris ljē kāds kara lazaretes sanitārs man šo vietu atņēma aiz iegansta, ka vēloties sēdēt pretī savai sievai, un tā nu Knauķim, kas bija pārāk bikls, lai pretotos, vajadzēja nobraukt divsimt ljē, iespiestam starp šo resno tēvaini, kurš oda pēc linsēklām, un starp milzīgu Šampaņas zemnieci, īstu bundzinieci, kas visu laiku kraca, atmetusi galvu man uz pleca.

Brauciens ilga divas dienas. Abas dienas nekustīgi nosēdēju starp maniem mocītājiem, zobus sakodis, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Tā kā man līdzi nebija ne naudas, ne pārtikas, tad pa visu brauciena laiku nekā neēdu. Divas dienas bez ēšanas — tas ir ilgi! Man gan vēl bija atlikusi četrdesmit sū monēta, taču to es bijīgi glabāju tam gadījumam, ja, iebraucis Parīzē, varbūt nesastaptu brāli Zaķu stacijā; neraugoties uz izsalkumu, man pietika vīrišķības nepieskarties šai naudai. Trakākais bija tas, ka vagonā man apkārt visi daudz ēda. Zem kājām man bija pabāzts sasodīti smags grozs, no kura mans kaimiņš sanitārs ik brīdi vilka ārā daždažādus gaļas izstrādājumus, kurus kopā ar savu dāmu negausīgi notiesāja. Ši groza tuvums mani darīja pagalam nelaimīgu, it īpaši otrā dienā, un tomēr izsalkums nebija galvenais, no kā es šajā smagajā ceļojumā ļoti cietu. Biju izbraucis no Sarlandas bez zābakiem, kājās man bija tikai plānas galošas, kurās mēdzu staigāt pa savu audzēkņu guļamistabu. Galošas nav sliktas, bet ziemas laikā trešās klases vagonā … Man velnišķīgi sala! Taisni gribējās raudāt. Naktī, kad visi bija aizmiguši, es klusītēm saņēmu kāju pēdas plaukstās un turēju tā stundām ilgi, lai kaut cik sasildītu. Ak, ja Eiseta kundze būtu mani tā redzējusi!

Un tomēr, par spīti izsalkumam, aiz kura man radās vēdergraizes, par spīti negantajam aukstumam, aiz kura acīs sprāga asaras, Knauķis jutās laimīgs, un ne par ko uz pasaules viņš nebūtu atteicies no šīs vietas, patiesību sakot, no pusvietas, ko ieņēma starp Šampaņas zemnieci un sanitāru. Visu Knauķa ciešanu galā bija Žaks un bija Parīze!

Otrajā naktī, ap pulksten trim no rīta, es spēji uztrūkos no miega. Vilciens bija apstājies, vagonā valdīja satraukums.

Dzirdēju, ka sanitārs sacīja sievai:

—   Esam klāt.

—   Kur? — es, acis berzēdams, jautāju.

—   Parīzē, piķis un zēvele!

Melos pie vagona durtiņām. Nevienas mājas. Tikai kails lauks, daži gāzes radziņi, šur tur zemē akmeņogļu kaudzes, bet labu gabalu tālāk — liela, sarkana gaisma un neskaidra dūkoņa, līdzīga jūras viļņu čalai. Gar vagoniem gāja cilvēks ar laternu rokā un pie katrām durtiņām uzsauca:

—   Parīze! Parīze! Sagatavojiet biļetes!

Aiz izbailēm neviļus ierāvu galvu plecos. Tā bija Parīze.

Ai lielā, cietsirdīgā pilsēta, cik pamatoti Knauķis izbijās no tevis!

Pēc piecām minūtēm mēs iebraucām stacijā. Žaks bija mani gaidījis veselu stundu. Jau pa labu gabalu ieraudzīju viņa lielo, mazliet sagumušo stāvu un garās rokas, ar kurām viņš man strauji māja aiz režģolā žoga. Ar pāris lēcieniem biju pie viņa.

—   Žak! Brālīt! …

—   Mīļais! …

Ciešajā roku apkampienā saplūda mūsu dvēseles. Diemžēl stacijas nav ierīkotas sirsnīgiem apskāvieniem. Te ir bagāžas zāle, bet nav jūtu izplūdumu zāles, nav dvēseļu tuvības zāles.

—   Neaizsprostojiet ceļu! Ejiet uz priekšu! — mūs mudināja muitas darbinieki.

Žaks man pačukstēja:

—   Iesim prom. Rit atsūtīšu pakaļ tavai ceļa somai.

Saķērušies rokrokā, tikpat viegli kā mūsu naudas

maki abi aizsoļojam uz Latīņu kvartala pusi.

Pēc tam esmu bieži centies atcerēties pirmo iespaidu, kādu tonakt guvu no Parīzes, bet lietām, tāpat kā cilvēkiem, kad redzam tos pirmo reizi, piemīt pavisam īpatnēja seja, ko vēlāk tanīs vairs nesaskatām. Nekad neesmu varējis iztēlē atveidot Parīzi tādu, kāda tā man rādījās atbraukšanas naktī. Atmiņā palicis miglains priekšstats it kā par pilsētu, kuru būtu redzējis caurbraucol pirms ilgiem gadiem, agrā bērnībā, un kurā pēc tam vairs nekad nebūtu atgriezies.

Atceros koka tiltu pāri upei — melnai upei un tālāk — platu un tukšu krastmalu, gar kuru stiepās milzīgs dārzs. Uz brīdi mēs apstājāmies pie šī dārza. Cauri režģu sētai neskaidri iezīmējās kaut kādas būdas, zālāji, peļķes un apsarmojuši koki.

—   Tas ir Botāniskais dārzs, — Žaks man paskaidroja. — Te ir daudz balto lāču, pērtiķu, čūsku, nilzirgu …

Patiesi — gaisā varēja manīt plēsīgu zvēru smaku, un mirkļiem tumsā atskanēja kāds spalgs kliedziens, dobjš rēciens.

Piespiedies pie brāļa, centos ar skatienu izurbties cauri sētas režģiem, un baiļu izjūtā, ko iedvesa gan nepazīstamā Parīze, kurā biju ieradies naktī, gan šis noslēpumainais dārzs, man šķita, ka esmu nokļuvis lielā, melnā alā, kas pilna plēsīgu zvēru, kuri metīsies man virsū. Par laimi es nebiju viens, man blakus bija Žaks, kas mani aizsargās … Ai Žak! Kāpēc tu nebiji vienmēr man blakus!

Mēs gājām vēl ilgi, ļoti ilgi, un tad pēkšņi Žaks apstājās mazā laukumiņā pie kādas baznīcas.

—   Te nu ir Senžermēndeprē, — viņš sacīja. — Mūsu istaba ir augšā.

—   Kā, Žak! Zvanu tornī?

—   Pašā zvanu tornī. . . Tas ir ļoti ērti, arvien var zināt, cik pulkstenis.

Žaks mazliet pārspīlēja. Viņš dzīvoja mājā, kas atradās blakus baznīcai, mazā jumtistabā, piektajā vai sestajā stāvā, un istabas logs vērās uz baznīcas zvanu torni tieši pulksteņa ciparnīcas augstumā.

Ieejot istabā, es aiz prieka iekliedzos:

—   Uguns! Kāda laime!

Uzreiz metos klāt pie kamīna un cēlu kājas pie pašas liesmas, riskēdams izkausēt galošas. Tikai tad Žaks pamanīja, cik man dīvaini apavi. Tie viņu ļoti sasmīdināja.

—   Dārgais, ir daudz slavenu cilvēku, kas ieradušies Parīzē ar koka tupelēm kājās, un viņi lepojas ar to. Tu varēsi sacīt, ka esi ieradies galošās, un tas ir daudz oriģinālāk . . . Pagaidām uzvelc kājās manas tupeles, un ķersimies pie pīrāga.

To sacīdams, labais Žaks piebīdīja pie kamīna galdiņu, kas uzklāts bija gaidījis kaktā.

2. «NO SENNIZJE KIRE»

Dievs tēvs! Cik labi tonakt mēs jutāmies Zaķa istabā! Cik līksmus, spožus atspulgus meta kamīna uguns uz galdauta! Un vecais vīns no aizlakotās pudeles, kā tas smaržoja pēc vijolītēm! Un pīrāgs — cik zeltaini brūna garoziņa tam bija! Tādus pīrāgus tagad vairs necep, un tādu vīnu tu, nabaga Eiset, vairs nekad nedzersi!

Žaks sēdēja otrā pusē galdam, taisni man pretī, un allaž pielēja man glāzi; ikreiz, kad pacēlu acis, sastapu viņa maigo mātes skatienu, kas man mīļi uzsmaidīja. Aiz prieka man vārda pilnā nozīmē bija drudzis. Es runāju un runāju!

—  Ed taču, — Žaks mudināja, uzlikdams man uz šķīvja pīrāgu.

Es tikai runāju nemitīgi un gandrīz nekā neēdu. Tad, lai mani apklusinātu, Žaks arī sāka pļāpāt un, gandrīz vai elpu neatvilkdams, plaši un gari izstāstīja par visu, ko bija darījis vairāk nekā gada laikā, kopš nebijām redzējušies.

—   Kad tu biji aizbraucis, — Žaks iesāka, un pat par visskumjākajiem notikumiem viņš vienmēr runāja ar lēnīgu, padevīgu smaidu uz lūpām, — kad tu biji aizbraucis, mājās kļuva vēl drūmāk. Tēvs vairs nestrādāja; visu laiku viņš pavadīja veikalā, nemitīgi lādēdamies par revolucionāriem un lāgu lāgiem uzkliegdams man, ka es esot ēzelis, taču no tā stāvoklis neuzlabojās. Katru dienu lika protestēts kāds vekselis, ik pa pāris dienām mūs apmeklēja tiesu izpildītāji . . . Pie katra zvana sirds mums pamira aiz šausmām. Jā, tu aizbrauci vēl laikā…

Tā mēs mocījāmies kādu mēnesi; tad tēvs Vīndaru apvienības uzdevumā devās uz Bretaņu un māte pie tēvoča Batista. Aizvadīju viņus abus. Vari iedomāties, cik daudz asaru es lēju . . . Tiklīdz viņi bija projām, mūsu trūcīgā iedzīve tika izūtrupēta, jā, dārgais, pārdota turpat uz ielas, turpat namdurvju priekšā, un — nudien! — ir ļoti sāpīgi noskatīties, kā mājas pavards tiek noārdīts, gabalu pēc gabala. Parasti nemaz nevar iedomāties, cik ļoti mes pieķeramies no koka un auduma darinātajiem mājas iedzīves priekšmetiem, tie kjūst par da]u no mums pašiem. Zini, kad nesa projām vejas skapi, — atceries, to, kuram uz durvīm bija uzgleznoti sārti amoriņi ar vijolēm, — man gribējās mesties pakaļ pircējam un skaļi kliegt:

«Aizturiet viņu!»

Tu mani saproti, — vai ne?

No visām mūsu mantām paturēju tikai vienu krēslu, matraci un slotu; šī slota man ļoti noderēja, gan tu redzēsi. Novietoju šīs bagātības vienā no istabām mūsu dzīvoklī Laternas iela, jo īre bija samaksāta vēl par diviem mēnešiem uz priekšu, un tā nu es viens pats aizņēmu plašās, tukšās, neapkurinātās telpas, kurās pat aizkaru vairs nebija pie logiem. Draugs, tur bija neizsakāmi skumji! Katru vakaru, atgriežoties no kantora, es arvien no jauna pārdzīvoju tās pašas bēdas un nevarēju vien beigt brīnīties, ka esmu palicis viens starp šīm sienām. Staigāju no istabas istabā, skaļi aizcirzdams durvis, lai saceltu troksni. Reizēm man šķita, ka mani sauc no veikala, un es atbildēju:

«Tūlīt nākšu!»

Ieejot mātes istabā, es vienmēr cerēju viņu ieraudzīt bēdīgi sēdošu ar adīkli rokās pie loga atzveltnes krēslā . . .

Nelaimes kauss plūda pāri malām, kad atkal uzradās tarakāni. Mazie, pretīgie kukaiņi, kurus pēc pārcelšanās uz Lionu ar tik lielām pūlēm bijām iznīdējuši, droši vien uzoda, ka jūs esat aizbraukuši, un nāca jaunā uzbrukumā, šoreiz vēl briesmīgākā nekā pirmo reizi. Papriekš mēģināju pretoties. Vairākus vakarus pavadīju virtuvē ar degošu sveci vienā, ar slotu otrā rokā un cīnījos kā lauva, gan nemitīgi raudādams … Par nelaimi, biju viens, un, lai arī kā es nopūlējos, tomēr nebija vairs tā, kā Annū laikā. Starp citu, tarakāni tagad uzbruka ari lielākā skaitā. Esmu pārliecināts, ka visi Lionas tarakāni — un šajā milzīgajā, mitrajā pilsētā šo insektu nav mazums — bija sapulcējušies, lai masveidā okupētu mūsu māju. Virtuve bija gluži melna no viņiem, biju spiests atkāpties. Reizēm pa atslēgas caurumu pavēroju viņus, un man uzmācās šausmas. Viņu tur bija tūkstošiem … Tu varbūt domā, ka pretīgie kukaiņi ar to apmierinājās? Nekā nebija! Tu nepazīsti Francijas ziemeļu iemītniekus. Tie ir īsti uzbrucēji. No virtuves, par spiti durvīm un atslēgām, viņi ielauzās ēdamistabā, kur biju uzrīkojis sev guļu. Pārnesu to uz noliktavu, pēc tam uz viesistabu. Tu smejies! Gribētu redzēt tevi manā vietā.

No istabas istabā sasodītie tarakāni aizdzina mani līdz mūsu abu agrakajai guļamistabai koridora galā. Tur viņi divas trīs dienas lika mani mierā, bet tad kādu rītu atmozdamies ieraudzīju simt briesmoņu klusitēm rāpjamies augšā pa slotas kātu, bet otra nodaļa kārtīgās rindās virzījās uz manas gultas pusi. Palikušam bez ieroča pēc tarakānu ielaušanās manā pēdējā cietoksnī man neatlika nekas cits kā aizbēgt. To es arī izdarīju. Pametu matraci, krēslu un slotu tarakāniem un aizmuku no derdzīgās mājas Laternas ielā, lai nekad vairs tanī neatgrieztos.

Pavadīju Lionā vēl dažus mēnešus, tie bija gari, drūmi, līdz asarām skumji mēneši. Kantorī mani citādi nesauca kā par svēto Madaļu. Es nekur negāju. Man nebija neviena drauga. Vienīgo izklaidēšanos man sniedza tavas vēstules … Mīļais Daniel, cik jauki tu proti izteikties par lietām! Esmu pārliecināts, ka tu varētu rakstīt avīzēs, ja tikai gribētu. Es to nekad nevarētu. Pieradis pastāvīgi rakstīt tikai to, ko man diktē, esmu pamazām kļuvis tikpat attapīgs kā šujmašīna. Pats nekā nevaru izdomāt. Eiseta kungam bija taisnība, kad viņš man sacīja: «Žak, tu esi ēzelis!» Galu galā būt ēzelim nemaz nav tik ļauni. Ēzeļi ir krietni lopiņi, pacietīgi, stipri, strādīgi, labsirdīgi, ar izturīgu muguru . . . Bei nu atkal par sevi…

Katrā vēstulē tu runāji par mājas pavarda atjaunošanu, un, pateicoties tavai daiļrunībai, arī mani aizrāva šis cēlais nodoms. Diemžēl ar to, ko nopelnīju Lionā, tikko pietika man pašam dzīvības vilkšanai. Tad manī modās doma par braukšanu uz Parīzi. Man šķita, ka Parīzē man būs vieglāk palīdzēt ģimenei un es atradīšu vajadzīgos līdzekļus mūsu iecerētajai pavarda atjaunošanai. Nolēmu, ka braukšu, taču iepriekš gribēju kaut cik nodrošināties, lai nenokļūtu Parīzes ielās kā cālis uz ledus. Ar tevi, Daniel, ir citādi: glītiem jaunekļiem liktenis ir labvēlīgs, bet man, tādam pinkšķim! …

Tādēļ devos pie mūsu drauga Sennizjē kirē palūgt dažas ieteikuma vēstules. Šim vīram Senžermēna priekšpilsētā ir ietekmīgi paziņas. Viņš iedeva man divas vēstules, vienu kādam grāfam, otru hercogam. Izredzes man pavērās spožas. Pēc tam uzmeklēju drēbnieku, kas, paļaudamies uz manu godīgo izskatu, bija ar mieru dot man uz parāda melnu fraku ar piederumiem: vesti, biksēm un citu vajadzīgo. Ieliku ieteikuma vēstules frakas kabatā, fraku iesēju drāniņā un devos ceļā ar trim luidoriem makā: trīsdesmit pieci franki biļetei un divdesmit pieci franki pirmiem izdevumiem.

Tiklīdz biju ieradies Parīzē, es nākamajā rītā jau pulksten septiņos izgāju uz ielas, uzvilcis mugurā melno fraku un rokās dzeltenus cimdus. Tev par zināšanu, Daniel: es biju ļoti smieklīgs. Pulksten septiņos no rīta Parīzē visas melnās frakas guļ vai arī tām jāguļ. Es to nezināju un ļoti lepni staigāju ar savu lielisko fraku pa platajām ielām, sparīgi klaudzinādams ar jauno zābaku papēžiem. Domāju ari, ka, izejot agrāk, man būs vairāk izdevības sastapt Fortūnu. Atkal maldīšanās: Parīzē Fortūna nepieceļas ritos.

Tā es cilpoju ar ieteikuma vēstulēm kabatā uz Senžermēna priekšpilsētu.

Papriekš aizgāju pie grāfa Lilles ielā, pēc tam pie hercoga Sengijoma ielā. Abās vietās satiku kalpotājus, kuri tīrīja pagalmu un spodrināja vara plāksnītes pie zvaniem. Kad pateicu šiem nekauņam, ka nāku no Sennizjē kirē un vēlos runāt ar viņu kungiem, viņi nicīgi pasmējās un izlēja netīra ūdens spaiņus man pie kājām. Ko lai dara, draudziņ? Es pats biju vainīgs, jo tik agri smalkās mājās ierodas vienīgi pedikiri. Es to liku aiz auss.

Cik es tevi pazīštu, tad esmu pārliecināts, ka tu manā vietā nekad vairs nebūtu uzdrošinājies atgriezties šinīs mājās un stāties pretī sulaiņu zobgalīgajiem skatieniem. Es drošsirdīgi atgriezos vēl tanī pašā dienā uz vakara pusi un, tāpat kā no rīta, prasīju kalpotājiem, lai mani ieved pie viņu kungiem, teikdams, ka nāku no Sennizjē kirē. Par bezbailību tiku atalgots: abi kungi bija mājās, un es tūlīt tiku ievests pie viņiem. Te nu es sastapos ar diviem ļoti atšķirīgiem cilvēkiem un ļoti atšķirīgu uzņemšanu. Grāfs Lilles ielā izturējās pret mani salti. Viņa garā, kalsnā, svinīgi nopietnā seja mani iebiedēja, nevarēju dabūt pār lūpām ne četrus vārdus. Arī viņš ar mani tikpat kā nerunāja. Pārlaidis acis pār Sennizjē kirē vēstuli, ko iebāza kabatā, viņš man lika atstāt savu adresi un ar ledainu rokas mājienu atvadījās, sacīdams: «Padomāšu par jums; nākt pie manis būs lieki. Ja atradīšu kaut ko, es jums aizrakstīšu.»

Parauj velns — kas par cilvēku! Izgāju no grāfa mājas gluži sastindzis. Par laimi, uzņemšana Sengijoma ielā man atsildīja sirdi. Hercogs bija visjautrākais, vislaipnākais, vispretimnākošākais resnītis pasaulē. Kā viņš mīlot Sennizjē kirē! Katrs, kas nākot no dārgā Sennizjē kirē, varot būt drošs, ka Sengijoma ielā tikšot ļoti labi pieņemts! . .. Cik jauks cilvēks bija šis krietnais hercogs! Mēs uzreiz kļuvām draugi. Viņš man piedāvāja šņaucienu tabakas, paplūkāja aiz auss ļipiņas un atvadījās, draudzīgi papliķēdams pa vaigu un sacīdams lieliskus vārdus:

«Es par jums rūpēšos. Drīz atradīšu to, kas jums vajadzīgs. Līdz tam laikam apmeklējiet mani, cik bieži vēlaties.»

Devos projām sajūsmināts.

Pāris dienas aiz smalkjūtības es tur neiegriežos. Tikai trešajā dienā aizgāju uz Sengijoma ielu. Liels garstilbis zilā, ar zeltu izšūtā livrejā noprasīja manu vārdu. Atbildēju diezgan pašapzinīgā tonī: «Pasakiet, ka nāku no Sennizjē kirē.» Pēc maza brītiņa garstilbis bija atpakaļ: «Hercoga kungs ir ļoti aizņemts. Viņš lūdz atvainot un atnākt kādu citu dienu.»

Pats par sevi saprotams, ka es mīļu prātu atvainoju krietno hercogu!

Otrā dienā biju klāt ap to pašu laiku. Vakar sastaptais zilais garstilbis tupēja lievenēs kā papagailis. Jau pa gabalu ieraudzījis mani, viņš cienīgi nobēra: «Hercoga kungs ir izbraucis.»

«Ak tā!» es atbildēju. «Atnākšu citreiz. Lūdzu, pasakiet viņam, ka bija ieradies Sennizjē kirē paziņa.»

Nākamajā dienā atkal devos uz Sengijoma ielu un ari turpmākajās dienās, taču mani sagaidīja vienmēr tā pati neveiksme. Vienreiz hercogs bija vannā, otru reizi — aizgājis uz mesu, kādu citu dienu — spēlēt bumbu un vēl citu dienu viņam bija viesi … Viņam bija viesi! Padomā, kāda aizbildināšanās! Es tātad nebiju viesis!

Galu galā pats sev sāku likties smieklīgs ar mūžīgo «no Sennizjē kirē», tā ka neuzdrošinājos vairs sacīt, no kā nāku, taču lielais, zilais papagailis lievenēs nekad neaizmirsa nesatricināmi svinīgā balsī nokliegt man pakaj:

«Kungs, jūs laikam esat tā persona, kas nāk no Sennizjē kirē?»

Pārējiem zilajiem papagaiļiem, kas pagalmā slaistījās apkārt, par to bija lielum lielie smiekli. Slaistu banda! Kaut es būtu varējis pamielot viņus ar rungu nevis no Sennizjē kirē, bet pats no savas puses!

Biju uzturējies Parīzē apmēram desmit dienas, te kādā vakarā, kad ar nokārtu degunu atgriezos no kārtējā apmeklējuma Sengijoma ielā, — biju nozvērējies iet uz turieni tik ilgi, kamēr mani aizdzīs, — atradu pie šveicara mazu vēstulīti. Uzmini — no kā? … Vēstuli no grāfa, brālīt, no Lilles ielas grāfa, kurš uzaicināja mani nekavējoties ierasties pie viņa drauga marķīza d'Akvila. Marķīzam bija vajadzīgs sekretārs .. . Vari iedomāties, kas tas bija par prieku! Un arī kāda mācība! Tieši vēsais, sausais cilvēks, no kura es tik maz biju cerējis, parūpējās par mani, turpretī otrs, laipns un mīlīgs, bija veselu nedēju licis man veltīgi dirnēt viņa mājas lievenēs un padarījis ne tikai mani, bet ari Sennizjē kirē par apsmieklu zilajiem papagaijiem . .. Tāda ir dzīve, dārgais, un Parizē ar to iepazīstas ātri.

Nezaudēdams ne minūti, aizsteidzos pie marķīza d'Akvila. Ieraudzīju sīku un ļoti kustīgu večuku, līksmu un nasku kā bite. Tu redzēsi, cik interesants tips. Aristokrātiska galva, bāla seja ar smalkiem vaibstiem, mati taisni kā sari un tikai viena acs, — otru viņš zaudējis pirms ilgiem gadiem no zobena cirtiena. Toties atlikusi acs ir tik spoža, tik dzīva, izteiksmīga un pētījoša, ka

marķīzu nevar nosaukt par vienaci. Viņam abas acis saplūdušas vienā, un tas ir viss.

Ieradies pie neparastā večuka, sāku buldurēt šādā gadījumā parastās banālās frāzes, taču viņš mani uzreiz pārtrauca.

«Bez liekiem vārdiem,» marķīzs sacīja. «Es tos neciešu. Ķersimies pie lielas. Esmu nodomājis uzrakstīt memuārus. Diemžēl sāku ar to nodarboties diezgan vēlu, nedrīkstu zaudēt laiku, jo kļūstu ļoti vecs. Esmu aprēķinājis, ka, izmantojot šim darbam katru mirkli, man vēl jāstrādā trīs gadi, lai memuārus nobeigtu. Man ir septiņdesmit gadi, kājas vairs īsti neklausa, toties galva ir vēl gaiša. Tāpēc var cerēt, ka trīs gadus vēl izvilkšu un novedīšu darbu līdz galam. Tikai svarīga man ir katra minūte, un mans sekretārs to nesaprata. Šis nejēga — starp citu, visai inteliģents zēns, ar ko biju ļoti apmierināts, — pēkšņi iedomājās iemīlēties un apprecēties. Tur nu vēl nebūtu nekā ļauna, bet šorīt šis karstgalvis ierodas pie manis un lūdz divas dienas atvaļinājuma kāzu nosvinēšanai. Kaut kas traks! Divas dienas atvaļinājuma! Nevienas minūtes!

«Bet marķīza kungs .. .»

«Nekādu «bet» … Ja iesiet uz divām dienām, tad ejiet pavisam.»

«Es aizeju, marķīza kungs.»

«Laimīgu ceļu!»

«Tā šis vējgrābslis aizgāja .. . Ceru, ka jūs, mans jaunais draugs, vinu aizstāsiet. Noteikumi ir šādi: sekretārs ierodas pie manis katru rītu astoņos, ņemdams līdzi brokastis. Es diktēju līdz divpadsmitiem. Divpadsmitos sekretārs viens pats paēd brokastis, jo es nekad tik agri neēdu. Pēc sekretāra brokastīm, kurām jābūt ļoti īsām, atkal ķeramies pie darba! Ja es kaut kur izbraucu, sekretārs mani pavada, ņemdams līdzi zīmuli un papīru. Es diktēju vienmēr: karietē, pastaigā, vizītē — visur! Vakarā sekretārs ēd pusdienas kopā ar mani. Pēc pusdienām mēs pārlasām to, ko pa dienu esmu nodiktējis. Gulēt eju pulkslen astoņos, un sekretārs ir brīvs līdz nākamajam rītam. Es dodu simt franku mēnesī un pusdienas. Nav nekādi zelta kalni, bet pēc trim gadiem, kad memuāri būs nobeigti, sekretārs saņems dāvanu, karalisku

dāvanu — d'Akvila goda vārds! Es prasu tikai, lai viņš būtu akurāts, neprecētos un prastu ļoti ātri rakstīt pēc diktāta. Vai jūs to protat?

«O, lieliski, marķīza kungs,» es atbildēju, tikko spēdams savaldīt smieklus.

Patiesi, ļoti komiska bija likteņa neatlaidība likt man visu mūžu rakstīt pēc diktāta! …

«Tad sēdieties tur,» marķīzs norādīja. «Te ir papīrs un tinte. Mēs tūlīt strādāsim. Esmu nonācis līdz XXIV nodaļai: Manas sadursmes ar de Vilela kungu. Rakstiet…»

Un marķīzs sāka diktēt sīkā sienāža balstiņā, lēkājoši staigādams pa istabu šurp un turp.

Tā, Daniel, es stājos darbā pie šī īpatnējā cilvēka, kurš būtībā ir lielisks. Līdz šim esam abi viens ar otru ļoti apmierināti; vakar vakarā, dabūjis zināt par tavu atbraukšanu, viņš gribēja, lai es katrā ziņā paņemu līdzi priekš tevis šo pudeli vecā vīna. Tādu mums pusdienās pasniedz arvien, un no tā tu vari secināt, ka ēdiens ir labs. No rītiem gan pats ņemu līdzi brokastis; tev nāktu smiekli, kad tu redzētu, kā es ēdu gabaliņu Itālijas siera par diviem sū uz lepna porcelāna šķīvja un — galdautā ieausts marķīza ģerbonis. Lāga večuks tā nerīkojas aiz skopuma, bet lai aiztaupītu pūles savam vecajam pavāram Piluā kungam. Visumā mana tagadējā dzīve nav nepatīkama. Marķīza memuāri ir ļoti pamācoši, uzzinu par Dekāza un de Vilela kungiem daudz ko tādu, kas man vēlāk varēs noderēt. Pulksten astoņos vakarā esmu brīvs. Eju palasīt laikrakstus kādā lasītavā, daždien apciemoju mūsu draugu Pjerotu . .. Vai atceries Pjerotu? Protams! Pjerotu no Sevenniem, māmiņas pienabrāli. Tagad viņš vairs nav vienkārši Pjerots, bet Pjerota kungs, resns kā muca. Viņam pieder priekšzīmīgs trauku veikals Somona pasāžā, un, tā kā viņš ļoti mīlēja Eiseta kundzi, tad ari es tiku uzņemts viņa mājā ar atplestām rokām. Ziemas vakaros es tur patvēros .. . Bet tagad, kad tu esi šeit, man vairs nebūs vakaros skumji… Un tev, brāļuk, ari ne, — vai ne? Ai Daniel, Daniel, cik es esmu priecīgs! Cik mēs būsim laimīgi! …

3. MANA MĀMIŅA ŽAKS

Žaks pabeidzis savu odiseju, tagad pienākusi mana kārta. Kamīnā izplēnējošā uguns velti mums čukst: «Ejiet gulēt, bērni!» — un sveces velti aicina: «Gultā, gultā! Mēs esam nodegušas līdz pašām rozetēm.»

—    Jūs neviens neklausīs, — Žaks smiedamies atbild.

Un mēs vēl paliekam nomodā.

Mans stāstījums brāli Joti interesē. Stāstu par Knauķa dzīvi Sarlandas koledžā, par skumjo dzīvi, kuru lasītājs, bez šaubām, atceras. Stāstu par negantajiem, cietsirdīgajiem bērniem, par izciestajām vajāšanām, skaudību un pazemojumiem, par Vio kunga vienmēr niknajām atslēgām, smacīgo jumtistabiņu, nodevību un vienā raudāšanā pavadītām naktīm, un — tā kā Žaks ir tik labs, ka viņam var pateikt visu, — es stāstu arī par uzdzīvi Barbeta kafejnīcā, par absinta dzeršanu kaprāļu sabiedrībā, parādiem, pagrimšanu, itin visu, pat par pašnāvības mēģinājumu un abata Zermana bēdīgo paredzējumu: «Tu paliksi bērns visu mūžu.»

Ar elkoņiem atbalstījies pret galdu, atslējis galvu plaukstās, Žaks, mani nepārtraukdams, noklausās līdz galam manu atzīšanos … Laiku pa laikam viņš tikai saraujas, un es dzirdu viņu ieteicamies:

—    Nabaga zēn! Nabaga zēn!

Kad esmu beidzis, viņš pieceļas, satver manas rokas un klusā, mazliet drebošā balsī saka:

—     Abatam Zermanam taisnība. Redzi, Daniel! Tu esi bērns, īsts bērns, kas nespēj dzīvot patstāvīgi, un tas ir labi, lai esi meklējis patvērumu pie manis. Sākot no šīs dienas, tu man būsi ne tikai brālis, bet arī dēls, un, tā kā mūsu mātes šeit nav, tad es stāšos tev viņas vietā. Vai esi ar mieru, Daniel? Vai gribi, lai es būtu tev māte, māmiņa Žaks? Tu redzēsi, es tevi daudz neapgrūtināšu. Vienīgais, ko es prasu, ir atļaut man vienmēr soļot tev blakus un turēt tevi aiz rokas. Tad tu varēsi būt mierīgs, raudzīties dzīvei sejā kā vīrs: viņa tevi neaprīs.

Atbildes vielā metos brālim ap kaklu:

—   Māmiņ Žak, cik tu esi labs!

Raudu karstas asaras un nevaru vien rimties, gluži tāpat kā Žaks Lionā. Tagadējais Žaks vairs neraud. «Cisterna ir iztukšota,» viņš jokodamies saka. Kaut vai kas notiktu, Žaks vairs nekad neraudās.

Šinī mirkli pulkstenis sit septiņi. Logu rūtīs atblāzmojas saules lēkts. Istabā ieplūst bāla, trīsuļojoša gaisma.

—   Daniel, jau uzaususi diena, — Žaks saka. — Tev jāguļ. Atliecies ātrāk .. . Tev nepieciešama atpūta.

—   Un tev, Žak?

—   Ak — man! Es neesmu divas dienas mocījies vagonā . . . Turklāt, iekams eju pie marķīza, man vēl jāatdod lasītavā dažas grāmatas, un laika ir maz… Tu jau zini, ka d'Akvils nejoko . . . Kad būsi pamatīgi atpūties, tad izej mazliet pastaigāties. Es tev it īpaši ieteicu …

Te māmiņa Žaks sāk uzskaitīt veselu virkni aizrādījumu, kas ir ļoti svarīgi cilvēkam, kurš tā kā es pirmo reizi iebraucis Parīzē, taču diemžēl esmu jau izstiepies gultā un, kaut gan vēl īsti aizmidzis neesmu, tomēr domas man vairs nav skaidras. Nogurums, pīrāgs, asaras . .. Grimstu snaudā. Kā pa miglu dzirdu, kāds man runā par tuvējo restorānu, par naudu manas vestes kabatā, par tiltiem, kuriem man jāiet pāri, par bulvāriem, pa kuriem jāstaigā, par policistiem, kam jāprasa ceļš, un par Senžermēndeprē zvanu torni, pie kura mums jāsatiekas. Pusmiegā vislielāko iespaidu man atstāj Senžermēna zvanu tornis. Redzu divus, piecus, desmit torņus, kas sarindojušies ap manu gultu kā ceļa rādītāji stabi. Starp šiem torņiem kāds cilvēks staigā pa istabu, izrušina ogles kamīnā, aizvelk logiem priekšā aizkarus, pēc tam pienāk pie gultas, uzklāj man uz kājām mēteli, noskūpsta mani uz pieres un klusu aiziet, durvis aizveras …

Biju gulējis vairākas stundas un, liekas, būtu nogulējis līdz Zaķa pārnākšanai, taču piepeši mani uzmodināja zvana skaņas. Tas bija Sarlandas zvans, bargais dzelzs zvans, kas skanēja tāpat kā agrāk: «Dig-dong! Mostieties! Dig-dong! Ģērbieties!» Vienā paņēmienā atrados istabas vidū un jau vēru muti, lai uzsauktu, kā parasti, zēnu guļamistabā: «Kungi, celieties!» Attapies, ka esmu pie Žaka, es sāku sirsnīgi smieties un neprātīgi lēkāt pa istabu. Tas, ko biju pieņēmis par Sarlandas zvanu, skanēja tepat blakus kādā darbnīcā, arī spalgi un nikni. Tomēr koledžas zvans bija vēl griezīgāks, vēl ellīgāks. Par laimi, tagad tas bija divsimt ljē tālumā no manis un, kaut vai cik skaļi tas skanētu, es to vairs nedzirdēšu.

Piegāju pie loga un to atvēru. Gandrīz vai biju sagaidījis ieraudzīt lejā vecākās nodaļas pagalmu ar sērīgajiem kokiem un «viru ar atslēgām», kas aizslīd gar sienu . . .

Tanī mirklī, kad vēru vaļā logu, malu malās pulksteņi sita dienvidu. Senžermēna lielajā zvanu tornī vispirms noskanēja divpadsmit sitieni gandrīz man pie pašas auss. Pa atvērto logu spēcīgie, smagie dārdi ievēlās Zaķa istabā pa trim uzreiz kā skanīgas bumbas, kas te pārplīsa, piepildot telpu ar milzīgu troksni. Senžermēna zvanam atbildēja citi Parīzes zvani dažādās noskaņās … Lejā dunēja neredzamā Parīze. .. Brīdi pavēroju saules apspīdētos kupolus, smailes un torņus; istabā iestrāvoja pilsētas rosīgā kņada, un piepeši manī modās neatvairāma vēlēšanās pašam ienirt šajā kņadā, šajā pūlī, šajā dzīvē ar tās kaislībām, un es kā apskurbis nolēmu: «Iešu apskatīt Parīzi!»

4. BUDŽETA APSPRIEŠANA

Todien gan laikam ne viens vien parīzietis, atgriezies vakarā mājās un sēzdamies pie galda, stāstīja: «Kādu ērmīgu, mazu jaunekli es satiku uz ielas!» Patiesi — ar pārāk garajiem matiem, pārāk īsajām biksēm, ar galošām un zilajām zeķēm kājās, ar provinciāļa svinīgo gaitu un visiem maza auguma cilvēkiem raksturīgo stāju Knauķis droši vien izskatījās ļoti jocīgs.

Bija viena no tām siltajām, skaidrajām ziemas beigu dienām, kuras Parīzē bieži vien ir pavasarīgākas nekā pats pavasaris. Ielas bija pilnas ļaužu. Mazliel apdullis no trokšņainās drūzmas, soļoju uz priekšu bikli, vairāk turēdamies gar māju sienām. Kad mani kāds pagrūda, es pietvīkdams atvainojos. Neuzdrošinājos apstāties pie veikalu skatlogiem un neparko nebūtu kādam jautājis ceļu. Gāju pa vienu ielu, pēc tam pa citu, arvien taisni uz priekšu. Dažs labs noskatījās uz mani. Tas mani ļoti mulsināja. Viens otrs pat pagriezās un nolūkojās man pakaļ, dažs acu pāris vērās manī smīnēdams, un reiz pat dzirdēju, ka viena sieviete sacīja otrai:

—   Paskaties uz to! …

Es paklupu aiz apjukuma . . . Ļoti neērti jutos arī tad, kad manī ieurbās pētījošais policistu skatiens. Uz katra ielas stūra šis skatiens ziņkārīgi apstājās pie manis, un, kad biju viņam jau garām, vēl arvien jutu šo skatienu, kas man sekoja un svilināja muguru. Jāatzīstas, es biju diezgan noraizējies.

Tā nostaigājis kādu stundu, es sasniedzu platu bulvāri, kas bija apstādīts ar nīkulīgiem kokiem. Te nu bija tik milzīgs troksnis, tik daudz ļaužu un pajūgu, ka es izbijies apstājos.

«Kā es no šejienes izkulšos?» bažīgi nodomāju. «Kā likšu atpakaļ mājās? Ja jautāšu kādam, kur ir Senžermēndeprē zvanu tornis, par mani zobosies. Es izskatīšos, kā no mākoņiem nokritis.

Lai atgūtos un pieņemtu kādu lēmumu, es apstājos pie teātru afišām, tēlodams cilvēku, kas noraizējies par to, uz kuru izrādi vakarā iet. Diemžēl teātru afišas, kas pašas par sevi bija ļoti interesantas, nesniedza ne mazāko norādījumu par Senžermēndeprē zvanu torni, un es varbūt tur paliktu stāvot līdz pastarās tiesas bazūņu pūtieniem, ja piepeši man blakus nenostātos māmiņa Žaks. Viņš bija tikpat pārsteigts, cik es.

—   Kā? Tu tas esi, Daniel! Ak dievs, ko tu te dari?

Atbildēju diezgan nevērīgi:

—   Tu taču redzi! Es pastaigājos.

Krietnais Žaks ar apbrīnu skatījās uz mani:

—   Patiesi — tu jau esi īsts parīzietis!

Īstenībā jutos ļoti laimīgs, ka bijām sastapušies, un es pieķēros Žakam pie rokas ar bērnišķīgu prieku, tāpat kā toreiz Lionā, kad Eiseta kungs bija mums atnācis pretī uz kuģi.

—   Cik jauki, ka mēs satikāmies! — Žaks sacīja. — Mans marķīzs ir galīgi aizsmacis, un, tā kā par laimi ar žestiem diktēt nevar, tad viņš mani palaida atvaļinājumā līdz ritam .. . Izmantosim to un pamatīgi izstaigāsimies . . .

Viņš jau ved mani; cieši piespiedušies viens pie otra, mēs soļojam pa trokšņaino Parīzi un jūtamies ļoti apmierināti, ka esam kopā.

Tagad, kad brālis ir man blakus, iela mani vairs nebaida. Eju ar augsti izslietu galvu, pašapzinīgi kā zuāvu pulka taurētājs, un lai tagad piesargās tas, kam ienāks prātā par mani smieties! Viens apstāklis mani tomēr dara nemierīgu. Pa ceļam vairākas reizes pamanu, ka Žaks uzmet man līdzjūtīgus skatienus. Neuzdrošinos tomēr prasīt, kādēļ.

—   Zini, tās lavas galošas ir ļoti glilas, — viņš pēc brītiņa ierunājas.

—   Vai ne, Žak?

—   Jā, goda vārds, ļoti glītas …

Pēc tam viņš pasmaidīdams piebilst:

—  Vienalga, kad būšu bagāts, nopirkšu tev pāri labu kurpju, ko vilkt tanīs iekšā.

Nabaga mīļais Žaks! Viņš to pateica bez mazākās zobgalības, un tomēr ar to pietika, lai mani samulsinātu. Atkal jūtos bikls un kautrējos. Uz spilgtās saules apspīdētā piatā bulvāra esmu smieklīgs ar galošām kājās, un Žaks veltīgi uzslavē manus apavus, — es nekavējoties gribu atgriezties mājās.

Ejam atpakaļ. Istabā atsēžamies pie iekurtā kamīna un visu dienu bezbēdīgi tērzējam kā divi zvirbuļi uz jumta… Pievakarē kāds pieklauvē pie durvīm: marķīza sulainis atnesis manu ceļa somu.

—   Ļoti labi! — māmiņa Žaks nopriecājas. — Tagad apskatīsim tavu garderobi.

Pie joda! Manu garderobi! …

Apskate sākas. Jums būtu vajadzējis redzēt, cik komiski izmisīgas kļuva mūsu sejas, pārlūkojot šo bēdīgo inventāru. Žaks, nometies ceļos, ņem ārā priekšmetus citu pēc cita un tos nosauc:

—   Vārdnīca . . . kaklasaite . .. vēl viena vārdnīca ,.. Skat! Pīpe! … Ak tad tu pīpē? … Vēl viena pīpe …

Žēlīgās debesis! Cik daudz pīpju! Kaut tev būtu tik daudz pāru zeķu … Un kas tā par biezu burtnīcu? . .. Oho! … Sodu žurnāls … Bukuaranam — piecsimt rindu … Subeirolam — četrsimt rindu … Bukuaranam — piecsimt rindu . , . Bukuaranam … Bukuaranam … Sasodīts! To Bukuaranu tu gan neesi taupījis … Vienalga — divi trīs duči kreklu mums labāk noderētu.

Pēkšņi Žaks aiz pārsteiguma skali iekliedzas:

—   Apžēlojies! Daniel … ko es te redzu? Dzejoli! Tie taču ir dzejoļi… Tu vēl arvien dzejo? . . . Cik tu noslēpumains! Kāpēc man nekad par to nerakstīji? Tu tomēr zini, ka es neesmu gluži nejēga šajā jomā … Arī es pats savā laikā esmu dzejojis. Vai atceries: Ticība! Ticība! Poēma divpadsmit dziedājumos! . .. Tā, dzejnieka kungs, tagad mazliet apskatīsim tavus dzejoļus!

—   Nē, Žak, lūdzu, ne! Nav vērts.

—  Dzejnieki visi ir vienādi, — Žaks smiedamies saka. — Tagad atsēdies tur un palasi man savas dzejas, citādi es pats tās lasīšu, un tu taču zini, cik slikti es lasu!

Šis drauds iedarbojas; es sāku lasīšanu.

Tie ir dzejoļi, ko sacerēju Sarlandā, Noras kastaņu paēnā, uzraudzldams skolēnus . .. Vai tie ir labi vai slikti? Neatceros vairs, tāpēc ļoti uztraucos, tos lasīdams. Padomājiet tikai! Šos dzejoļus es nevienam neesmu rādījis… Un «Ticība! Ticība!» autors vis nav kurš katrs vērtētājs. Ja viņš pavīpsnātu par mani? Taču, jo tālāk lasu, jo vairāk atskaņu mūzika mani skurbina, mana balss kļūst aizvien drošāka. Atsēdies pie loga, Žaks klusēdams klausās manī. Viņam aiz muguras pie apvāršņa riet liela, sarkana saule, kas met liesmainu atblāzmu rūtīs. Jumta malā izkāmējis kaķis žāvājas un staipās, nolūkodamies uz mums; viņš izskatās saīdzis kā «Franču komēdijas» direkcijas loceklis, kas klausās kādas komēdijas lasījumu… To visu pamanu pa acu galam, nepārtraucot lasīšanu.

Necerēts triumfs! Tikko esmu beidzis, sajūsminātais Žaks uzlec kājās uz metas man ap kaklu:

—   Ai Daniel! Cik tas bija skaisti! Cik skaisti!

Skatos uz viņu mazliet neticīgi.

—   Vai patiesi, Žak, tu tā domā? . . ,

—   Lieliski, dārgais, lieliski! … Tev somā bija tādas bagātības, un tu man nekā par tām neteici! Gluži neticami!

Tagad māmiņa Žaks sāk strauji so|ot pa istabu, viens pats sarunādamies un žestikulēdams. Piepeši viņš apstājas un svinīgi paziņo:

—   Šaubu nav: Daniel, tu esi dzejnieks, un tev jāpaliek dzejniekam — tas ir tavs aicinājums.

—  O, Žak, tas ir tik grūti… Sevišķi sākumā. Ļoti maz var nopelnīt.

—   Ha-ha! Es nopelnīšu mums abiem, nebaidies!

—   Un mājas pavards, Žak, pavards, ko mēs gribējām atjaunot?

—  Pavards! To es uzņemos veikt. Jūtu sevī pietiekami daudz spēka, lai viens pats atjaunotu mūsu ģimenes pavardu. Tu padarīsi to slavenu, un tu vari iedomāties, kā mūsu vecāki tad ar to leposies! …

Mēģinu vēl kaut ko iebilst, taču Žakam ir atbilde uz visu. Starp citu, jāatzīstas, ka es pretojos vāji. Brāļa sajūsma sāk pārņemt arī mani. Ticība manām dzejnieka dāvanām aug manī ar katru mirkli, es jau jūtu, ka visu manu būtni pārņēmušas lamartīniskas dziņas … Vienā punktā gan mēs ar Zaķu nesaprotamies nemaz. Žaks grib, lai es trīsdesmit piecu gadu vecumā kļūtu par Franču akadēmijas locekli. Es enerģiski atsakos. Pie joda Akadēmiju! Novecojusi, kļuvusi galīgi nemoderna šī Ēģiptes piramīda!

—   Tādēļ jo vairāk tev tanī jāiestājas, — Žaks apgalvo. — Tu ieliesi jaunas asinis šo apsūnojušo Mazarinī pils veču * dzīslās… Un padomā, cik laimīga būs Eiseta kundze!

Ko uz to lai saka? Eiseta kundzes vārds ir neapstrīdams arguments. Būs vien jāpiekāpjas un jāvelk mugurā zaļā fraka. Ja Akadēmijā kolēģi mani pārāk garlaikos, es rīkošos kā Merimē, neiešu uz sēdēm.

Pa šā ķīviņa laiku ir pienācis vakars, Senžermēna zvani skan līksmi, it kā apsveikdami Daniela Eiseta iestāšanos Franču akadēmijā.

—   Iesim ēst pusdienas! — māmiņa Žaks aicina.

Juzdamies lepns, ka var parādīties ļaudīs nākamā akadēmiķa sabiedrībā, Žaks aizved mani uz ēdnīcu Senbenuā ielā.

Šis ir nabaga ļaužu restorāns, ar galdu dibentelpā pastāvīgajiem apmeklētājiem. Mēs ēdam priekšējā telpā, te sēž ļoti noplukuši un izbadojušies cilvēki, kas klusēdami izskrabina šķīvjus.

—  Te gandrīz visi ir literāti, — Žaks man pačukst.

Viņa vārdi pavedina mani uz dažiem visai melanholiskiem secinājumiem, taču es tos neatklāju Žakam, baidīdamies atsaldēt viņa sajūsmu.

Pusdienas norit jautri. Daniels Eiseta kungs (no Franču akadēmijas) uzrāda lielu rosību un vēl lielāku ēstgribu. Tiklīdz maltīte nobeigta, mēs steidzamies atpakaļ uz mūsu zvanu torni; kamēr godājamais akadēmiķis, atsēdies jāteniski uz palodzes, kūpina pīpi, Žaks pie galda iegrimst lielā skaitļošanas darbā, kas, acīm redzot, sagādā viņiem lielu galvas lauzīšanu. Viņš grauž nagus, drudžaini grozās uz krēsla, skaita uz pirkstiem un tad pēkšņi uzlec kājās un gavilējoši iesaucas:

—   Bravo! Beidzot izdevās!

—   Kas, Žak?

—   Sastādīt mūsu budžetu. Tici man, dārgais, ka tas nebija viegli. Padomā! Ar sešdesmit frankiem mēnesi iztikt diviem cilvēkiem!

—  Kā? Ar sešdesmit frankiem? … Es domāju, ka tu pie marķīza nopelni simt franku.

—   Jā! Bet no tiem četrdesmit franku mēnesi jāsūta Eiseta kundzei mājas pavarda atjaunošanai. . . Tātad atliek sešdesmit franku. Par istabu jāmaksā piecpadsmit franku — kā redzi, nav dārgi, tikai gulta man pašam jātaisa.

—   Žak, es ari varu to darīt.

—   Nē, nē. Akadēmiķim tas neklājas. Bet atgriezīsimies pie budžeta. Tātad piecpadsmit franku par istabu, pieci franki par oglēm, — tikai pieci franki, tāpēc ka es pats eju tām pakaļ uz fabriku reizi mēnesī, — atliek četrdesmit franku. Trīsdesmit franku tev pārtikai. Pusdienas tu ēdīsi tanī ēdnīcā, kur bijām šovakar, tas ir piecpadsmit sū bez deserta, un tu redzēji, ka ēdiens nebija pārāk slikts. Pieci sū tev atliek brokastīm. Vai pietiks?

—   Protams.

—  Mums vēl atliek desmit franku. Septiņus ieskaitīju par veļas mazgāšanu … Zēl, ka man nav laika! Es pats ietu izmazgāt.. . Paliek pāri trīs franki, kurus izmantošu šādi: trīsdesmit sū manām brokastīm.. . Saproti, es katru dienu ēdu krietnas pusdienas pie marķīza, man nav vajadzīgas tik barojošas brokastis kā tev. Pēdējie trīsdesmit sū paliek sīkiem izdevumiem: tabakai, pastmarkām un kaut kam neparedzētam. Kopā sanāk tieši mūsu sešdesmit franki. .. Nu, ko tu saki? Vai nav smalki aprēķināts?

Žaks sajūsmināti sāk draiskoties pa istabu un tad atkal pēkšņi apraujas, viņš izskatās apjucis:

—  Pagaidi! Budžets jāpārtaisa .. . Esmu kaut ko aizmirsis.

—   Ko tad?

—   Un sveces?… Kā tad tu vakaros varēsi strādāt, ja nebūs gaismas? Tas ir nepieciešams izdevums, turklāt ne mazāk par pieciem frankiem mēnesī. . . Kur mēs varētu izraut šos piecus frankus? . .. Mājas pavarda atjaunošanai nodomātā summa ir neaizskarama, to nekādā gadījumā . . . Ehē! Esmu jau atradis! Marts jau ir pie durvīm un reizē arī pavasaris, siltums, saule.

—  Un tad, Žak?

—   Un tad? Tad, Daniel, kad kļūst ārā silti, ogles vairs nav vajadzīgas; oglēm ierēķinātos piecus frankus mēs izdosim par svecēm, un jautājums ir atrisināts .. . Noteikti — esmu dzimis, lai kļūtu par finansu ministru … Ko tu par to saki? Šoreiz budžets ir stabils, un es domāju, ka nekā neesam aizmirsuši. . . Paliek vēl atklāts jautājums par apaviem un apģērbu, bet es zinu, ko darīšu . .. Esmu katru dienu brīvs no astoņiem vakarā; sameklēšu grāmatveža vietu kādā mazā veikaliņā. Mans draugs Pjerots noteikti palīdzēs man atrast kaut ko piemērotu.

—  Saki, Žak, — tu esi ļoti sadraudzējies ar Pjerotu? … Vai tu viņu apmeklē bieži?

—  Jā, ļoti bieži. Mēs vakaros muzicējam.

—   Ak tā! Tātad Pjerots ir muzikāls?

—  Nē, viņš pats ne, bet viņa meita.

—       Viņa meita! … Pjerotam ir meita? . . , Ehē, Žak!… Vai Pjerota jaunkundze ir glīta?

—       Mīļais Daniel, tu man jautā pārāk daudz uzreiz . . . Atbildēšu to tev kādā citā dienā. Tagad ir jau vēls, liksimies gulēt.

Cenzdamies apslēpt apjukumu, ko biju viņam sagādājis ar saviem jautājumiem, Žaks sāk atsegt gultu rūpīgi kā veca meita.

Tā bija vienguļama dzelzs gulta, gluži līdzīga tai, kurā bijām abi gulējuši Lionā, Laternas ielas dzīvoklī.

—       Vai atceries, Žak, mūsu šauro gultu Laternas ielā? Un, kad mēs slepus vakaros lasījām romānus, kā Eiseta kungs skaļi kliedza mums no savas istabas: «Tūlīt nodzēsiet sveci, jeb vai es celšos augšā!»

Žaks atceras to un arī vēl daudz ko citu … Pārcilājam atmiņu pēc atmiņas, un pulkstenis Senžermēna tornī jau sit pusnakti, bet mēs vēl nedomājam par miegu.

—       Tagad pietiek!. .. Ar labu nakti! — Žaks noteikti pasaka.

Taču nepaiet ne piecas minūtes, un es dzirdu, ka viņš aizelsdamies smejas zem segas.

—   Žak, par ko tu smej?

—       Es smeju par abatu Mikū … Vai atceries abatu Mikū no baznīcas skolas?

—   Kā tad ne?

Un atkal mēs smejam un tērzējam, tērzējam un smejam .. . Šoreiz es esmu saprātīgākais un saku:

—   Vajag gulēt.

Bet pēc īsa mirkļa sāku atkal no jauna:

—   Un Rudmatis! Žak, vai tu viņu atceries?

Seko atkal skaļi smiekli un nebeidzama pļāpāšana .. .

Piepeši kāds ar dūri pamatīgi piedauza pie sienas tanī pusē, kur'stāv mūsu gulta.

—       Tā ir «Baltā dzeguze», — Žaks man pačukst pie auss.

—   Baltā dzeguze! . . . Kas tā tāda ir?

—        Cst! . .. Ne tik skaļi.. . Baltā dzeguze ir mūsu kaimiņiene. Viņa, protams, dusmojas, ka mēs neļaujam viņai gulēt.

—       Žak, cik spocīgs vārds ir mūsu kaimiņienei! .. . Baitā dzeguze! Vai viņa ir jauna?

—       Gan jau tu, draudziņ, pats redzēsi. Kādu dienu jūs satiksieties kāpnēs … Bet tagad tūlīt gulēsim … citādi Baltā dzeguze atkal noskaitīsies.

Pēc šiem vārdiem Žaks nopūš sveci, un Daniels Eiseta kungs (no Franču akadēmijas) aizmieg, uzlicis galvu uz brāja pleca tāpat kā tanīs laikos, kad viņam bija desmit gadu.

5. BALTĀ DZEGUZE UN DĀMA NO PIRMĀ STĀVA

Senžermēndeprē laukumā, pa kreisi no baznīcas, zem paša jumta ir mazs lodziņš, uz kuru paskatoties, man sirds vienmēr sažņaudzas. Tas ir mūsu kādreizējais istabas logs, un vēl tagad, ejot garām laukumam, man ir tāda sajūta, ka agrākais Daniels joprojām ir tur augšā un, sēdēdams aiz galda pie paša loga, līdzjūtīgi pasmīn, redzot uz ielas tagadējo Dānieļu, sērīgu un jau salīkušu.

Ai vecais Senžermēna pulksteni! . . . Cik daudz jauku stundu tu man zvanīji, kad dzīvoju tur augšā kopā ar māmiņu Zaķu! . . . Kaut tu varētu man nozvanīt vēl dažas tādas stundas — spēka un jaunības stundas! Toreiz biju tik laimīgs!… Strādāju ar tik lielu dedzību! . , .

Rītos cēlāmies augšā ar gaismu. Žaks uzreiz ķērās pie saimniekošanas. Viņš uznesa ūdeni, izslaucīja istabu, sakārtoja manu galdu. Es nedrīkstēju nekur pieskarties. Ja es viņam sacīju:

—   Žak, vai gribi, lai tev palīdzu?

Viņš pasmējās:

—   Daniel, kas tev nāk prātā! Un dāma no pirmā stāva?

Ar šo mājienu viņš uzreiz aizvēra man muti.

Tūlīt pastāstīšu, kāpēc.

Mūsu kopīgās dzīves sākumā uznest no pagalma ūdeni bija mans uzdevums. Citā dienas stundā es laikam gan nebūtu uzdrošinājies to darīt, bet no rīta agri visi mājā vēl gulēja, un manai godkārei nedraudēja briesmas, ka es varētu ar ūdens krūzi rokā sastapt kādu kāpnēs. Drāzos lejā, tiklīdz biju atmodies, tikai uzrāvis kājās bikses. Šajā stundā pagalms parasti bija tukšs. Reizēm gan staļļa puisis ar sarkanu vamzi mugurā tīrīja pie ūdens sūkņa zirglietas. Viņš strādāja par kučieri pie «dāmas no pirmā stāva», elegantas, jaunas kreolietes, par kuru mājas iedzīvotāji ļoti interesējās. Ar šī puiša klātbūtni pietika, lai es justos neērti; kad viņš bija pagalmā, es kaunējos, ātri piesūknēju krūzi līdz pusei un jozu atpakaļ. Atgriezies istabā, es pats sev likos smieklīgs, un tomēr nākamajā dienā, ieraudzījis pagalmā sarkano vamzi, es atkal tāpat apjuku … Kādu rītu man bija laimējies izbēgt no sastapšanās ar šo atbaidošo vamzi; līksmu prātu kāpu augšā, nesdams līdz malām piesūknēto krūzi, un piepeši kāpņu pagriezienā atrados aci pret aci ar kādu dāmu, kas nāca lejā. Tā bija dāma no pirmā stāva …

Stalta, lepna, acis nodūrusi grāmatā, viņa čaukstoša zīda vilnī lēnām tuvojās. Viņa man likās skaista, kaut arī mazliet bāla; sevišķi iespiedās atmiņā maza, balta rēta virs lūpu kaktiņa. Ejot man garām, dāma pacēla acis. Stāvēju ar krūzi rokā, piespiedies pie sienas, nokaunējies un pietvīcis. Padomājiet, cik pazemojoši! Es taču izskatījos kā īsts ūdens nesējs: nesukātiem matiem, slapjš, krekls uz krūtīm vaļā, kakls kails … Es būtu gribējis iegrimt zemē… Dāma ar žēlīgas karalienes skatienu mirkli ielūkojās man sejā, vāri pasmaidīja un devās garām… Uzkāpis augšā, es biju nikns. Izstāstīju Žakam par negaidīto sastapšanos, un viņš smējās par manu augstprātību, taču nākamajā rītā, nekā neteikdams, paņēma krūzi un pats nokāpa lejā. Kopš tās reizes viņš pastāvīgi gāja pakaļ ūdenim, un es, par spīti sirdsapziņas pārmetumiem, ļāvu viņam to darīt, jo pārlieku baidījos atkal sastapt dāmu no pirmā stāva.

Apkopis saimniecību, Žaks gāja strādāt pie marķīza un atgriezās mājās tikai vakarā. Es augām dienām biju viens ar Mūzu vai ar to, ko saucu par Mūzu. No rīta līdz vakaram logs stāvēja atvērts, es sēdēju pie galda un no rīta līdz vakaram virknēju atskaņas. Šad tad atspurdza kāds zvirbulis padzerties jumta renē; mirkli viņš izaicinoši pavērās mani un tad aizlidoja pastāsti! citiem zvrbuļiem, ko es daru; dzirdēju, kā viņi lēkāja pa dakstiņiem … Vairākas reizes dienā mani apciemoja Senžermēna zvani. Es priecājos, kad tie iegriezās pie manis. Skaļi tie iebruka pa logu un piešalca istabu ar mūziku. Reizēm līksmi šķindēja visi zvani, cits par citu žiglāk, reizēm viens pats dobjš zvans dunēja sēri un drūmi, skaņas krita lēni kā asaras. Pie manis viesojās ari zvans, kas aicināja uz dievkalpojumu: uz pusdienas dievkalpojumu tas kā erceņģelis saules zelta tērpā ielidoja manā istabā, pieliedams to ar gaismas šaltīm; vakara dievkalpojuma zvans bija skumjš ķerubs, kas ar mēness staru ieslīdēja caur logu, un gaiss istabā kļuva valgs, kad viņš tanī savēcināja savus lielos spārnus . ..

Mūza, zvirbuļi un zvani bija mani vienīgie viesi. Kas cits būtu varējis mani apmeklēt? Neviens mani nepazina. Senbenuā ielas ēdnīcā es vienmēr atsēdos pie maza, vientuļa galdiņa; ēdu ātri, acis nodūris šķīvī; notiesājis pusdienas, naski paķēru cepuri un steigšus atgriezos mājās. Nekad neviena izklaidēšanās, neviena pastaiga; negāju pat uz Luksemburgas dārzu paklausīties mūziku. Slimīgo kautrību, ko biju mantojis no Eiseta kundzes, vēl kāpināja mans noplukušais uzvalks un nelaimīgās galošas, kuras nebija izdevies nomainīt pret kurpēm. Iela mani biedēja, es kaunējos rādīties ļaudīs. Labprāt būtu palicis pastāvīgi savā zvanu tornī. Tomēr reizēm jaukajos Parīzes pavasara vakaros, kad, atgriežoties no ēdnīcas, sastapu bezbēdīgu studentu baru un noskatījos, kā viņi aizsoļoja ar platmalēm galvās, pīpēm zobos un draudzenēm zem rokas, manī modās kaut kādas ilgas .. . Tad steigšus uzskrēju piektā stāva istabiņā, aizdedzināju sveci un kā sasvilis strādāju līdz Zaķa atnākšanai.

Kad atnāca Žaks, istaba pārvērtās. To piepildīja līksme, troksnis, kustība. Mēs trallinājām, smējām, stāstījām, viens otru pārtraukdami, ko pa dienu bijām darij uši.

— Vai tev darbs veicās? — Žaks jautāja. — Poēma virzās uz priekšu?

Pēc tam, sākdams stāstīt, ko jaunu sagudrojis viņa īpatnējais marķīzs, Žaks izņēma no kabatas gardumus, ko bija man aiztaupījis no deserta, un priecīgi noskatījās, cik kāri es tos nograuzu. Tad es atgriezos pie atskaņu darbgalda. Žaks mazliet pastaigāja pa istabu un, redzēdams, ka esmu iededzies darbā, aizlavījās projām, pateikdams:

—   Tā kā tu strādā, tad es uz brīdi aiziešu uz turieni.

Uz turieni nozīmēja pie Pjerota; un, ja jūs vēl neesat

uzminējuši, kāpēc Žaks tik bieži gāja uz turieni, tad neesat diezin cik atjautīgi. Es jau pirmajā dienā sapratu visu no tā vien, ka redzēju, cik rūpīgi viņš pirms aiziešanas sasukāja matus spoguļa priekšā un trīs četras reizes pārsēja kaklasaites mezglu, bet, lai viņu nesamulsinātu, izlikos, ka nekā nenojaušu, un tikai klusībā smējos, iztēlodamies gan šo, gan to . ..

Pēc Žaka aiziešanas atkal ķēros pie vārsmām. Šinī stundā istabā valdīja pilnīgs klusums; zvirbuļi, zvani, visi mani draugi jau dusēja. Pilnīga divvientulība ar Mūzu . . . Ap pulksten deviņiem trepēs atskanēja soļi,— mazajās koka trepēs, kas bija lielo kāpņu turpinājums. Nāca mājās mana kaimiņiene Baltā dzeguze. Sākot no šī brīža, es vairs nestrādāju. Domas neatlaidīgi pievērsās kaimiņienei, un cits nekas vairs nebija prātā. Kas gan viņa varēja būt, šī noslēpumainā Baltā dzeguze? . . . Nespēju nekā par viņu izdibināt. Kad jautāju Žakam, viņš šķelmīgi atbildēja:

—   Kā? Tu vēl ne reizi neesi sastapis mūsu lielisko kaimiņieni?

Vairāk nekā viņš nekad nepaskaidroja. Un es nospriedu: «Žaks negrib, ka es ar šo meiču iepazīstos .. . Viņa droši vien ir Latīņu kvartāla grizete.» Šī doma nemitīgi riņķoja man galvā. Iztēlojos kaut ko spirgtu, jaunu, draisku, ar vārdu sakot — grizeti! Pat iesauka «Baltā dzeguze» man likās ļoti dzejiska, tikpat glāsmaina kā Mizeta vai Mimī Pensona *. Mana kaimiņiene bija katrā ziņā ļoti saprātīga un tikla Mizeta, jo viņa katru vakaru atgriezās mājās tanī pašā laikā un allaž viena pali. To es zināju tāpēc, ka vairākus vakarus pēc viņas atgriešanās biju pielicis ausi pie sienas un klausījies . . . Vienmēr dzirdēju vienu un to pašu: papriekš atskanēja tāds troksnis, it kā vairākas reizes tiktu atkorķēta un aizkorķēta pudele, pēc tam — bladāc! — uzgrī-

das nokrita smags ķermenis, un gandrīz tūlīt pat sīka, it kā aizlauzta, spiedzīga balss, slima circeņa balss sāka vilkt vienmuļu meldiju, kas sastāvēja no trim notīm un bija ļoti sērīga. Vārdus es neizšķīru, izņemot šādas nesaprotamas zilbes: «Tolokototinjan! … Tolokototinjan! …» — kas dziesmā atkārtojās kā vairāk uzsvērts piedziedājums. Dīvainā dziedāšana ilga apmēram stundu, un pēc pēdējā «tolokototinjan» balss pēkšņi apklusa, aiz sienas kļuva dzirdama tikai lēna un smaga elpa . . . Tas viss mani ļoti intriģēja.

Kādu rītu māmiņa Žaks, kas bija nogājis pēc ūdens, strauji iedrāzās istabā un ar noslēpumainu sejas izteiksmi pačukstēja man:

—  Ja gribi redzēt mūsu kaimiņieni . . . Viņa tur ir.

Ar vienu lēcienu atrados kāpņu laukumiņā . . . Žaks

nebija melojis… Baltā dzeguze bija savā istabā, kuras durvis stāvēja plaši atvērtas; beidzot dabūju viņu redzēt … Ak dievs! Tā bija īslaicīga parādība, bet kāda! … Iztēlojieties mazu, gandrīz pilnīgi tukšu jumtistabu, uz grīdas salmu maiss, uz kamīna dzegas — degvīna pudele, pie sienas virs salmu maisa savāds, milzīgs pakavs, pakārts kā svētītā ūdens trauks. Un šī nožēlojamā ūķa vidū iedomājieties nejēdzīgu nēģerieti ar apaļām, spožām acīm, īsiem, sprogainiem kā melnas aitas vilna matiem, ar noplukušu jaku un vecu, sarkanu krinolīnu uz kailas miesas.

Tā es pirmo reizi ieraudzīju kaimiņieni Balto dzeguzi, manu sapņu Balto dzeguzi, Mimī Pensonas un Bernaretas * māsu! Ai, romantiskā province! Tas tev lai noder par mācību! . ..

—   Kā viņa, — Žaks ierunājās, kad atgriezos istabā, — tev . . .

Nenobeidzis jautājumu, viņš sāka neprātīgi smieties, redzēdams manu apjukušo seju. Biju tik attapīgs, ka sekoju viņa piemēram, un tā mēs, stāvēdami viens otram pretī, smējāmies locīdamies un nespējām izrunāt ne vārda. Šinī mirklī pa pusvirus atstātajām durvīm iespraucās liela, melna galva un gandrīz tūlīt pat ari pazuda, uzkliegdama mums:

—   Baltie izsmiet nēģeris, nav smuki! . ..

Varat iedomāties, ka mēs smējāmies vēl sirsnīgāk.

Kad mūsu jautrība mazliet mitējās, Žaks man pastāstīja, ka Baltā dzeguze strādājot par kalponi pie dāmas pirmajā stāvā; mājas iedzīvotāji uzskatot nēģerieti mazliet par burvi, pierādījums esot pakavs, Vodū kulta simbols, kurš karājas viņas istabā pie sienas virs salmu maisa. Stāstot arī, ka ik vakaru, tiklīdz viņas kundze kaut kur izbrauc, Baltā dzeguze ieslēdzoties savā jumtistabā, dzerot degvīnu, kamēr, galīgi apskurbusi, nokrītot gar zemi un tad dziedot nēģeru dziesmas līdz vēlai naktij. Tagad man kļuva skaidri visi noslēpumainie trokšņi kaimiņienes istabā: pudeles atkorķēšana, kritiens uz grīdas un vienmuļā trīs nošu melodija. Kas attiecās uz tolokototinjanu, tad tas, acīm redzot, bija pie Kapzemes nēģeriem plaši izplatīts skaņas atdarinošs vārds, kaut kas līdzīgs mūsu lon, lan, la; melnādainie pjēri diponi * tādus iepin visās savās dziesmiņās.

Sākot no šīs dienas — vai tas maz būtu jāpiemin? — mūsu kaimiņiene mani vairs tā neinteresēja. Kad viņa vakaros kāpa augšā pa trepēm, sirds man krūtīs nesāka dauzīties kā agrāk; nekad vairs es nepametu darbu, lai ietu un piespiestu ausi pie sienas. Reizēm tomēr, kad šie tolokototinjan atplūda līdz manam galdam, manī pārņēma neizprotams nemiers, dzirdot skumīgo piedziedājumu; it kā es būtu nojautis, kāda loma tam būs manā dzīvē …

Pa to laiku māmiņa Žaks atrada grāmatveža vietu par piecdesmit frankiem mēnesī kādā mazā dzelzs preču tirgotavā, kur viņam vajadzēja iet strādāt katru vakaru pēc darba pie marķīza. Nabaga zēns paziņoja man šo labo vēsti pa pusei apmierināts, pa pusei sapīcis.

—   Kā tad tu tiksi uz turieni? — es uzreiz jautāju.

Ar asarām acīs Žaks atbildēja:

—   Man ir brīvas svētdienas.

No tā brīža viņš tiešām gāja uz turieni tikai svētdienās, bet tas viņam noteikti maksāja dārgi.

Kas tad tur īsti bija tik valdzinošs, kas tik ļoti saistīja Zaķa sirdi? … Labprāt būtu gribējis to dabūt zināt. Diemžēl mani nekad neaicināja uz turieni, un es pats biju par lepnu, lai lūgtu mani paņemt līdzi. Un kur tad es būtu varējis aiziet ar nožēlojamām galošām?…

Kādu svētdienu Žaks tomēr, jau grasīdamies doties pie Pjerota, mazliet samulsis, man jautāja:

—       Daniel, vai tu negribētu nākt man līdzi uz turieni? Tu viņiem noteikti sagādātu lielu prieku.

—   Mīļais, tu joko …

—       Jā, es zinu .. . Pjerotu viesistaba dzejniekam nav īsti piemērota vieta … Tur sanāk veci, diezgan neizglītoti ļaudis .. .

—   O, Žak! Ne tāpēc, bet mans uzvalks ..,

—   Jā, pareizi. . . Par to nebiju padomājis.

Žaks aizgāja, gluži iepriecināts, ka atradies īsts iemesls neņemt mani līdzi.

Tikko nokāpis lejā, viņš aizelsies tomēr drāzās atpakaļ un atgriezās istabā.

—       Daniel, ja tev būtu kurpes un pieklājīga žakete, — vai tad tu nāktu man līdzi pie Pjerotiem?

—   Kāpēc gan ne?

—       Tad iesim! … Es tev nopirkšu visu vajadzīgo, un pēc tam dosimies uz turieni.

Pārsteigts skatījos uz viņu.

—       Ir mēneša beigas, es saņēmu algu, — viņš paskaidroja, lai mani pārliecinātu.

Biju ļoti apmierināts, ka dabūšu jaunus svārkus, un nepievērsu uzmanību Zaķa satraukumam un neparastajam tonim. Par to padomāju tikai vēlāk, bet tobrīd metos viņam ap kaklu, un mēs devāmies pie Pjerotiem, iepriekš iegriezušies Palērojalā, kur lietotu apģērbu tirgotavā es saposos jaunās drānās.

6. PJEROTA DZĪVES GĀJUMS

Ja Pjerotam divdesmit gadu vecumā kāds būtu pareģojis, ka vienā jaukā dienā viņš mantos Lalueta kunga lielisko trauku veikalu Somona pasāžas stūrī un ka viņam pie notāra būs divsimt tūkstošu franku — Pjerots un notārs! — lāga puisis gauži brīnītos.

Divdesmit gadu vecumā Pjerots nekad nebija spēris kāju ārpus dzimtā ciemata, viņš valkāja rupjas Sevennu

egļu koka tupeles, neprata ne vārda franciski un nopelnīja simt ekī gadā, audzēdams zidtārpiņus. Viņš bija sabiedrisks, prata braši diet zemnieku dejas, skaļi smieties un dziedāt, bet nekad neaizmirsa godprātību un nedarīja pāri krodziniekiem. Kā visiem jaunekļiem viņa gados, arī Pjerotam bija sava izredzētā, ko viņš svētdienās pēc dievkalpojuma sagaidīja pie baznīcas un veda dejot gavoti zem zīdkokiem. Pjerota iecerētā saucās Roberta, «lielā Roberta». Meiča ari bija zldtārpiņu audzētāja, astoņpadsmit gadus veca, bārene tāpat kā Pjerots, tikpat nabadzīga kā puisis, taču viņa prata ļoti labi lasīt un rakstīt, kas Sevennu ciematos bija lielāks retums nekā pūrs. Milzīgi lepodamies ar savu Robertu, Pjerots cerēja apprecēties ar viņu tūlīt pēc lozes vilkšanas, bet, kad pienāca liktenīgā diena, nabaga sevennietis, kaut arī bija trīs reizes iemērcis roku svētītajā ūdenī, izvilka no urnas tomēr ceturto numuru . .. Vajadzēja iet dienēt zaldātos. Kāds izmisums! . .. Par laimi Eiseta kundze, ko bija zīdījusi un pa daļai arī uzaudzinājusi Pjerota māte, gāja palīgā savam pienabrālim un viņam aizdeva divtūkstoš franku, ar ko nolīgt savā vietā rekrūti. — Tolaik Eisetu namā vēl valdīja pārpilnība! — Laimīgais Pjerots neaizgāja dienēt un varēja apprecēt savu Robertu, bet, tā kā šie krietnie ļaudis gribēja katrā ziņā atdot Eiseta kundzei aizdevumu un, paliekot dzimtajā ciematā, nekad nespētu to izdarīt, viņi sasparojās un aizceļoja uz Parīzi meklēt laimi.

Veselu gadu nekas nebija dzirdams par uzņēmīgajiem kalniešiem, bet tad kādu dienu Eiseta kundze saņēma aizkustinošu vēstuli, kuru bija parakstījuši «Pjerots un viņa sieva» un kurā atradās trīssimt franku, jaunlaulāto pirmo ietaupījumu augļi. Otrā gadā atkal pienāca vēstule no «Pjerota un viņa sievas» ar piecsimt frankiem. Trešajā gadā nekā. Acīm redzot, viņus bija piemeklējusi kāda neveiksme. Ceturtajā gadā pienāca trešā vēstule no «Pjerota un viņa sievas», šoreiz bija atsūtīti pēdējie tūkstoš divsimt franki un vissirsnīgākie novēlējumi visai Eisetu ģimenei. Kad saņēmām šo vēstuli, mēs diemžēl jau bijām izputējuši; fabrika nupat bija pārdota, un ari mēs posāmies pamest dzimto pusi… Smago pārdzīvojumu nomākta, Eiseta kundze piemirsa atbildēt «Pjerotam un viņa sievai». Kopš tā laika mums vairs nebija nekādu ziņu par viņiem līdz tam brīdim, kad Žaks, iebraucis Parīzē, atrada krietno Pjerotu — diemžēl bez sievas! — aiz letes agrākajā Lalueta tirdzniecības namā.

Pjerota dzīves stāsts ir ļoti prozaisks un reizē Joli aizkustinošs. Pēc ierašanās Parīzē Pjerota sieva tūlīt bija sākusi strādāt par apkopēju. Pirmā ģimene, kurā viņa stājās darbā, bija tieši Lalueti. Šie Lalueti bija bagāti un skopi tirgotāji, diezgan lieli savādnieki; viņi nekad nebija turējuši ne veikalā pārdevēju, ne dzīvoklī kalponi, tāpēc ka viss esot jādara pašiem («Ziniet, līdz piecdesmit gadu vecumam es pats šuvu sev bikses,» Lalueta tēvs mēdza lepni stāstīt.), un tikai uz vecumdienām bija atļāvušies milzīgo greznību pieņemt apkopēju par divpadsmit frankiem mēnesī. Darbs viņu mājā bija vērts šo divpadsmit franku! Ik rītu jāiztīra veikala telpas, dzīvoklis ceturtajā stāvā, jāpiepilda ar ūdeni divi toveri virtuvē! Tikai atbraucēja no Sevenniem varēja pieņemt šādus noteikumus! Jā, bet sevenniete bija jauna, izdarīga, ar čaklām rokām un spēkpilna kā tele; viņa žigli veica smago darbu un turklāt visu laiku abus večus vēl apveltīja ar mīļu smaidu, kas vien bija vērts divpadsmit franku … Ar pastāvīgi labo omu un vīrišķību uzņēmīgā kalniete galu galā savaldzināja savus saimniekus. Viņi sāka interesēties par Robertu, aprunājās ar jauno sievieti, un kādu dienu pats no sevis — pat vissausākajās sirdīs reizēm pēkšņi raisās labsirdības pumpuri — vecais Laluets piedāvāja nelielu aizdevumu Pjerotam, lai tas varētu pasāki kaut ko pēc savas gaumes.

Pjerots bija izdomājis šādu pasākumu: viņš iegādājās vecu zirģeli, ratus un sāka braukāt pa visu Parīzi, kliegdams, cik jaudas:

— Atbrīvojieties no visa, kas jūs apgrūtina!

Viltīgais sevennietis nepārdeva, bet pirka … Un ko? Itin visu. Sasistus podus, vecus dzelžus, papīrus, pudeļu lauskas, salauztas mēbeles, kuras nebija vērts pārdot, lietotas treses, ko veclielu tirgotāji negribēja ņemt pretī, itin visu, kas tiek turēts mājās aiz paraduma, aiz nevīžības vai tāpēc, ka ļaudis nezin, ko ar to darīt, visu, kas viņus apgrūtināja! . .. Pjerots nenoniecināja nekā, viņš pirka vai vismaz ņēma pretī visu, jo ļoti bieži viņam nepārdeva, bet vienkārši atdeva, lai atbrīvotos no grabažām. Atbrīvojieties no tā, kas jūs apgrūtina!

Monmartras kvartālā sevennietis bija ļoti populārs. Kā visi staigājošie sīktirgotāji, kas gribēja izcelties skaļajā ielas kņadā, viņš bija sagudrojis sev ipatnēju «meldiņu», ko namamātes labi pazina …

Vispirms viņš ar pilnu krūti iebrēcās:

—   Atbrī-ī-īvojieties no visa, kas jūs traucē!

Pēc tam viņš klusākā, raudulīgā balsi risināja garu sarunu ar savu kleperi, ar savu Anastažiju, kā viņš to sauca, pats domādams, ka saka «Anastazī».

—   Kusties, Anastažij! Pieliec soli, draudziņ …

Un lēnīgais Anastažijs, galvu nokāris, sērīgi kunkuļoja gar ietvi, bet no namu logiem skanēja saucieni:

—   Stāvi! Stāvi, Anastažij! . ..

Rati pildījās acīm redzami. Kad tie bija pamatīgi piekrauti, Anastažijs un Pjerots aizveda kravu pie lupatnieka vairumtirgotāja, kas viņam samaksāja baltu naudu par šo «atbrīvojieties no visa, kas jūs traucē», kuras Pjerots bija dabūjis par velti vai par pusvelti.

Ar šo savdabīgo nodarbošanos Pjerots mantā neiedzīvojās, bet iztikai nopelnīja bagātīgi. Jau pirmajā gadā atdeva parādu Laluetiem un aizsūtīja trīssimt franku jaunkundzei, — tā Pjerots bija saucis Eiseta kundzi, kad viņa vēl nebija precējusies, un kopš tā laika sevennietis nevarēja pierast saukt viņu citādi. Trešais gads Pjerotam gan bija neveiksmīgs. Tas bija 1830. gads. Velti viņš klaigāja: «Atbrīvojieties no tā, kas jūs traucē!» Parīzieši, grasīdamies atbrīvoties no vecā karaļa, kas viņus traucēja, palika kurli pret Pjerota klaigām un mierīgi ļāva sevennietim bļaustīties uz ielām; rati katru vakaru atgriezās tukši. Beidzot vēl Anastažijs izlaida garu. Tad vecie Lalueti, jau vairs nespēdami visu padarīt paši, uzaicināja Pjerotu nākt pie viņiem par pārdevēju. Pjerots bija ar mieru, taču šinī niecīgajā postenī viņš nepalika ilgi. Kopš ierašanās Parīzē Roberta katru vakaru bija mācījusi viru lasīt un rakstīt; viņš jau prata uzskricelēt vēstuli un diezgan saprotami izteikties franciski. Iestājies darbā pie Lalueta, Pjerots mācījās vēl citīgāk, pat apmeklēja kursus pieaugušiem, lai iemanītos rēķināšanā, un guva tik labus panākumus, ka jau pēc pāris mēnešiem varēja aizstāt pie kases Lalueta kungu, kas bija kļuvis gandrīz akls, un aiz letes Lalueta kundzi, kurai vecās kājas vairs īsti neklausīja. Šinī laikā nāca pasaulē Pjerota jaunkundze, un sevenniešu labklājība ar katru gadu auga augumā. Papriekš Pjerots bija līdzdalībnieks Laluetu tirdzniecības namā, vēlāk kjuva par viņu kompanjonu, un tad pienāca diena, kurā Lalueta tēvs, galīgi zaudējis redzi, pameta darījumus un nodeva visu uzņēmumu Pjerotam, kas apņēmās katru gadu viņam atmaksāt zināmu summu. Palicis viens pats, sevennietis izvērsa darījumus tik plaši, ka triju gadu laikā dzēsa visu Laluetiem izmaksājamo summu un, atbrīvojies no saistībām, kjuva par lieliski nostādīta un ar precēm bagātīgi apgādāta veikala vienīgo īpašnieku … Tieši tad, it kā būtu gribējusi nogaidīt ar miršanu līdz tam brīdim, kad vīrs varēs iztikt bez viņas, lielā Roberta aiz pārpūlēšanās saslima un nomira.

Tāds ir Pjerota dzīves gājums, kādu Žaks to man atstāstīja tovakar, kopā ejot uz Somona pasāžu; tā kā ceļš bija garš — jo mēs apmetām vislielāko līkumu, lai izrādītu parīziešiem manu jauno žaketi, — tad, iekams nonācām pie sevennieša, es viņu jau loti labi pazinu. Zināju, ka krietnajam Pjerotam ir divi elki, kurus neviens nedrīkstēja aizskart: viņa meita un Lalueta kungs. Zināju arī, ka viņš ir mazliet pļāpīgs un ka viņā klausīties diezgan garlaicīgi, tāpēc ka runā Pjerots lēni, meklēdams vārdus, murminādams un nevar izteikt ne trīs vārdus pēc kārtas, neiebilstot: «Te nu tas patiesi jāteic.» Izskaidrojums tam bija vienkāršs: sevennietis līdz šim laikam nebija varējis īsti pierast pie mūsu valodas. Viņa domas veidojās Langdokas dialektā, runājot viņam vajadzēja pakāpeniski visu pārlikt franču valodā, un daudzie «te nu tas patiesi jāteic» iepinumi deva viņam laiku veikt šo darbu. Pēc Zaķa vārdiem, Pjerots nerunāja, bet tulkoja . . . Par Pjerota jaunkundzi dabūju zināt vienīgi to, ka viņai ir sešpadsmit gadu un viņu sauc par Kamilu, vairāk nekā; attiecībā uz šo punktu Žaks bija mēms kā zivs.

Apmēram deviņos vakarā mēs iesoļojām bijušajā

Lalueta tirdzniecības namā. Veikalu patlaban taisījās slēgt. Pavērto durvju priekšā uz ietves gulēja visi smagie noslēgšanas rīki: bultas, dzelzs slēģi. Gāze bija izdzēsta, veikals slīga tumsā, izņemot kasi, uz kuras porcelāna lampa apgaismoja monētu stabiņus un resnu, sarkanu, smaidīgu seju. Istabā, kas atradās aiz veikala, kāds spēlēja flautu.

—   Labvakar, Pjerot! — skali sveicināja Žaks, nostādamies pie kases. (Es biju viņam blakus, lampas gaismā …) — Labvakar, Pjerot!

Izdzirdējis Zaķa balsi, Pjerots, kas bija skaitījis dienas ienākumus, pacēla acis un, ieraudzījis mani, iekliedzās, saņēma kopā rokas un palika ar vaļēju muti, stulbi blenzdams uz mani.

—  Nu ko es jums teicu! — Žaks uzvarētāja balsī sacīja.

—   Ak dievs! Ak dievs! … — murmināja labsirdīgais resnītis. — Man rādās, ka … Te nu tas patiesi jāteic … Man rādās, ka redzu jaunkundzi.

—   It īpaši acis, — Žaks turpināja. — Pjerot, paskatieties uz acīm!

—  Un zods, Zaķa kungs, zods ar bedrīti, — Pjerots atbildēja, pacēlis lampas abažūru, lai labāk saredzētu mani.

Es no visa tā nekā nesapratu. Viņi abi pētīja mani, samirkšķinājās, sazinājās ar mājieniem . . . Piepeši Pjerots piecēlās, iznāca no kases un atplestām rokām tuvojās man:

—   Atļaujiet, Daniela kungs, jūs apkampt… Te nu tas patiesi jāteic… Man rādīsies, ka apkampju jaunkundzi.

Pēc šiem vārdiem man viss kļuva skaidrs. Tanī vecumā es biju ļoti līdzīgs Eiseta kundzei, un Pjerotam, kas jaunkundzi nebija redzējis apmēram divdesmit piecus gadus, šī līdzība likās vēl pārsteidzošāka. Lāga vīrs nemitīgi spieda man rokas, apskāva mani, ar asaru pilnām acīm skatījās uz mani; pēc tam viņš sāka stāstit par mūsu māti, par aizdotajiem divtūkstoš frankiem, par savu Robertu, par savu Kamilu, par Anastažiju un stāstīja viņš tik lēni, tik garos vārdu savirknējumos, ka mēs vēl tagad — te nu tas patiesi jāteic — stāvētu veikalā un klausītos viņā, ja Žaks nebūtu nepacietīgi viņam aizrādījis:

—   Pjerot, neaizmirstiet kasi!

Pjerots uzreiz aprāvās. Viņš jutās mazliet neērti, ka bija tā aizrāvies ar runāšanu.

—   Jums taisnība, Zaķa kungs, es pļāpāju … es pļāpāju… Un mana drostaliņa .. . Te nu tas patiesi jāteic .. . Drostaliņa mani bārs, ka tik vēlu nāku augšā.

—  Vai Kamila ir mājās? — Žaks māksloti vienaldzīgā balsī jautāja.

—   Jā … jā, Zaķa kungs … Meitiņa ir augšā … Viņa ilgojas … Te nu tas patiesi jāteic … Viņa ļoti ilgojas iepazīties ar Daniela kungu. Kāpiet augšā pie viņas . . . es saskaitīšu kasi un jums pievienošos … te nu tas patiesi jāteic.

Vairāk neklausīdamies vecajā vīrā, Žaks satvēra mani zem rokas un ātri veda uz dibentelpu, no kurienes plūda flautas skaņas. Pjerota veikals bija liels un bagātīgi apgādāts ar precēm. Pustumsā laistījās vēderainas karafes, spīdēja zeltainās Bohēmijas stikla glāzes, lielas kristāla vāzes, apaļas terīnes, pa labi un pa kreisi šķīvju kaudzes sniedzās līdz griestiem. Porcelāna fejas pils nakti.. . Gala istabā vēl dega gāzes radziņš, laiski izbāzis tikai mazu mēles galiņu … Šai istabai mēs tikai izgājām cauri. Tur uz guļamdīvāna malas sēdēja garš gaišmatis, kas sērīgi pūta flautu. Iedams viņam garām, Žaks īsi izmeta «'bdien», uz ko jaunais gaišmatis atbildēja ar pāris arī ļoti aprautiem flautas pūtieniem; droši vien tādā veidā sasveicinās divas viena uz otru noskaitušās flautas.

—   Tas ir pārdevējs, — Žaks man paskaidroja, kad jau bijām kāpnēs. — Tas garais slīmests mums visiem apnicis ar mūžīgo flautas spēlēšanu . .. Daniel, vai tev patīk flauta?

Man uz mēles gala bija jautājums: «Vai Kamilai patīk flauta?» Taču baidījos sāpināt Zaķu un tāpēc ļoti nopietni atbildēju:

—   Nē, Žak, man flauta nepatīk.

Pjerota dzīvoklis atradās tās pašas mājas ceturtajā stāvā. Kamilas jaunkundze bija pārāk smalka, lai rādītos veikalā, tāpēc cauru dienu uzturējās dzīvoklī un ar tēvu satikās tikai maltīšu laikā.

— Gan tu redzēsi, — augšā kāpjot, Žaks sacīja, — viņi iekārtojušies kā īsti kungi. Kamilai ir laika kavētāja atraitne Tribū kundze, kas no viņas neatkāpjas ne soli … Es īsti nezinu, no kurienes uzradusies šī Tribū kundze, bet Pjerots viņu pazīst un apgalvo, ka viņa esot ļoti cienījama dāma . . . Esam klāt! Piezvani, Daniel!

Es piezvanīju. Durvis atvēra sevenniete ar lielu aubi galvā; ieraudzījusi Zaķu, viņa tam uzsmaidīja kā vecam paziņam un ieveda mūs viesistabā.

Kad tur iegājām, Pjerota jaunkundze bija pie klavierēm. Divas paresnas vecas dāmas — Lalueta kundze un ļoti cienījamā atraitne Tribū sēdēja salona kaktā un spēlēja kārtis. Ieraugot mūs, visi piecēlās. Uz mirkli iestājās neliels apjukums, balsu čala; pēc sasveicināšanās un iepazīstināšanas Žaks lūdza, lai Kamila — viņš meiteni uzrunāja vienkārši vārdā — sēžoties atpakaļ pie klavierēm, un ļoti cienījamā atraitne Tribū to izmantoja, lai turpinātu pārtraukto kāršu partiju ar Lalueta kundzi. Žaks un es atsēdāmies katrs savā pusē Pjerota jaunkundzei, kas smējās un tērzēja ar mums, kamēr viņas pirkstiņi joprojām skraidīja pa klavieru taustiņiem. Sarunājoties aplūkoju viņu. Kamila nebija daiļa. Balti sārta, ar mazām ausīm, smalkiem matiem, bet pārāk tukliem, pārāk veselīgiem vaigiem; turklāt sarkanās rokas un stūrainās manieres atgādināja pansionāta audzēkni, kas atbraukusi brīvdienās. Kamila bija īsta Pjerotu meita, kalnu zieds, kas uzaudzis zem Somona pasāžas stikliem.

Tāds bija vismaz mans pirmais iespaids; bet tad pēkšņi pēc kaut kādiem vārdiem, kurus viņai pateicu, Pjerota jaunkundzes acis, kas līdz tam brīdim bija nolaistas, lēnām pacēlās uz mani, un kā uz burvja mājienu mazā sīkpilsone izgaisa. Redzēju vairs tikai acis, divas lielas, melnas, starojošas acis, kuras uzreiz pazinu . ..

Kāds brīnums! Tās pašas Melnās acis, kas bija tik liegi man mirdzējušas vecās koledžas saltajās sienās, briļļainās raganas nemitīgi uzraudzītās Melnās acis — te nu tās bija .. . Man šķita, ka sapņoju. Gribēju tām jautāt: «Skaistās Melnās acis, — vai tās patiesi esat jūs?

Vai atrodu jūs citā sejā?» Ja jūs zinātu: šīs patiesi bija tās pašas Melnās acis! Nebija iespējams maldīties. Tās pašas skropstas, tas pats spožums, tā pati apvaldītā kvēle. Būtu neprāts domāt, ka pasaulē var būt divi tādi acu pāri! Turklāt to, ka šīs bija tās pašas un nevis citas, tām līdzīgas Melnās acis, pierādīja tas, ka ari viņas bija mani pazinušas, un mēs droši vien būtu atsākuši agrākās jaukās, mēmās sarunas, ja piepeši man pie pašas auss neatskanētu dīvaina skaņa, it kā peles zobiņi kaut ko grauztu. Atskatījos uz šo skaņu un ieraudzīju atzveltnes krēslā, kas slāvēja pianīno izliekumā, ērmīgu veci, ko iepriekš nebiju pamanījis… Garš, izkāmējis, |oti bāls večuks ar putna galviņu, slīpu pieri, smailu degungalu, apaļām, nedzīvām acīm, kas atradās tālu no iedegunes, gandrīz deniņos … Ja vecais vīrs laiku pa laikam nepaknābātu no cukura gabaliņa, ko turēja rokā, tad varētu domāt, ka viņš ir aizmidzis. Mazliet samulsis, dziji palocīdamies, sveicināju šo rēgu, taču viņš sveicienu neatņēma …

—  Viņš tevi neredz, — Žaks paskaidroja. — Viņš ir akls … Lalueta kungs.

«Šis vārds[3] viņam labi piedien,» es klusībā nodomāju un, lai vairs neredzētu atbaidošo veci ar putna galvu, strauji atkal pievērsos Melnajām acīm, bet — ak vai! — burvība bija izgaisusi, Melnās acis pazudušas. Viņu vietā uz taburetes pie pianīno sēdēja stīva, maza mietpilsone …

Šinī mirklī atvērās viesistabas durvis un skaji ielāčoja Pjerota kungs. Gaišmatis ar flautu padusē viņam sekoja. Gaišmati ieraudzījis, Žaks viņam uzmeta asu zibsni, kas spētu nonāvēt bifeli, taču laikam gan netrāpīja mērķī, jo flautas spēlmanis pat nesagrīļojās.

—   Stāsti, drostaliņ! — sevennietis, nomutēdams meitu uz abiem vaigiem, sacīja. — Vai esi apmierināta? Beidzot pie tevis atveda tavu Dānieļu … Kā viņš tev patīk? Viņš ir ļoti jauks, — vai ne? Te nu tas patiesi jāteic . . . Pilnīga jaunkundzes kopija.

Krietnais Pjerots atsāka veikalā pārtraukto scēnu, ar varītēm izvilka mani viesistabas vidū, lai visi varētu saredzēt jaunkundzes acis… jaunkundzes degunu, zoda bedrīti … Sl izrādīšana mani Joti samulsināja. Lalueta kundze un ļoti cienījamā atraitne Tribū bija pārtraukušas kāršu partiju un, atgāzušās pret krēsla atzveltni, ļoti aukstasinīgi pētīja mani, skaļi nopeldamas vai uzslavēdamas vienu vai otru manas personas sastāvdaļu, gluži tā, it kā es būtu nobarots cālis, kas izlikts tirgū pārdošanai. Starp mums runājot, jāpiebilst, ka ļoti cienījamā atraitne Tribū, acīm redzot, bija liela jaunu putnu pazinēja.

Par laimi Žaks izbeidza manas mocības, lūgdams Pjerota jaunkundzi, lai viņa mums kaut ko uzspēlē.

—   Jā, jā, uzspēlēsim! — priecīgi atsaucās flautas spēlmanis un, savu mūzikas instrumentu izslējis, strauji metās uz klavieru pusi.

Žaks iekliedzās:

—  Nē! . .. Nē! … Nevajag duetu, flautu nevajag!

Flautas spēlmaņa zilās acis uzmeta viņam skatienu,

kas bija indīgs kā kārību bulta, taču Žaks pat nesarāvās un tik kliedza:

—   Flautu nevajag! . ..

Galu galā Žaks uzvarēja, un Pjerota jaunkundze mums nospēlēja bez flautas vienu no populārajām Roslēna kompozīcijām «Sapņi» . . . Kamēr viņa spēlēja, Pjerots aiz sajūsmas raudāja, Žaks peldēja svētlaimē; garais gaišmatis klusēdams, bet flautu pie lūpām turēdams, ar pleciem mērīja takti un iekšķīgi spēlēja.

Tikusi galā ar Roslēnu, Pjerota jaunkundze pievērsās man.

—   Daniela kungs, — viņa sacīja, nolaizdama acis, — vai jūs mums kaut ko nenolasīsiet? … Es zinu, jūs esat dzejnieks.

—  Turklāt labs dzejnieks, — piebilda Žaks, šis nesinalkjūtīgais Žaks.

Varat iedomāties, ka mani it nemaz nevilināja iespēja lasīt savus dzejoļus šiem amalektiešiem *. Ja vēl Melnās acis būtu šeit! Bet nē! Jau kopš kādas stundas Melnās acis bija izdzisušas un es tās meklēju veltīgi. Jums būtu vajadzējis redzēt, cik nepiespiestā tonī es atbildēju Pjerotu atvasei:

—  Jaunkundz, šovakar atvainojiet mani, es neesmu paņēmis līdzi savu liru.

—   Nākamreiz neaizmirstiet to paņemt, — sacīja vientiesīgais Pjerots, kas šo metaforu uztvēra burtiski.

Nabaga resnītis tiešām nolicēja, ka man ir lira un es uz tās spēlēju, tāpat kā viņa veikala pārdevējs spēlēja flautu . . . Patiesi, Žaks nebija velti brīdinājis, ka vedot mani uz ērmīgu pasaulīti!

Ap pulksten vienpadsmitiem pasniedza tēju. Pjerota jaunkundze ar smaidu uz lūpām, mazo pirkstiņu gaisā izstiepusi, staigāja pa viesistabu, piedāvādama cukuru, pieliedama tasēs pienu. Un tad es atkal ieraudzīju Melnās acis. Viņas pēkšņi pavērās starojošas un laipnas, taču, iekams paguvu viņām kaut ko pateikt, atkal nozuda . . . Tikai tad es sapratu, ka Pjerota jaunkundzē mīt divas ļoti atšķirīgas būtnes: vispirms Pjerota jaunkundze, maza sīkpilsone ar gludi pieglaustiem matiem, gluži kā radīta, lai valdītu bijušajā Laluetu namā; un tad — Melnās acis, lielās, dzejiskās acis, kas pavērās ka divi samtaini ziedi un uzreiz pārvērta šo smieklīgo sīktirgoņu mājokli. Pjerota jaunkundze mani it nemaz nevaldzināja, bet Melnās acis . . . Ai, Melnās acis! . . .

Beidzot pienāca laiks iet mājās. Lalueta kundze piecēlās pirmā. Viņa ievīstīja savu vīru biezā skotu pledā un aizveda viņu zem rokas kā vecu mūmiju. Pēc Laluetu pāra aiziešanas Pjerots vēl ilgi aizkavēja mūs kāpņu laukumiņā, nebeidzami pļāpādams:

—   Daniela kungs, kad nu jūs zināt, kur mēs dzīvojam, es ceru, ka jūs atkal drīz mūs apciemosiet. Pie mums nekad nav liela sabiedrība, toties ļoti izmeklēta … Te nu tas patiesi jāleic … Pirmkārt, mani agrākie saimnieki Lalueta kungs ar kundzi; tālāk, Tribū kundze, kas ir ļoti cienījama dāma, ar kuru jūs varat patīkami patērzēt; un tad vēl mana veikala pārdevējs, lielisks puisis, kas reizēm mums uzspēlē flautu … te nu tas patiesi jāteic … Jūs abi varēsiet saspēlēt duetus. Būs ļoti omulīgi.

Kautrīgi iebildu, ka esmu ļoti aizņemts un nevarēšu atnākt varbūt tik bieži, kā vēlētos.

Šie vārdi Pjerotu sasmīdināja:

—       Ak aizņemts esat, Daniela kungs … Zinām jau, zinām, ar ko jūs tur Latīņu kvartālā esat aizņemti, .. te nu tas patiesi jāteic … Droši vien tur iejaukta kāda grizete.

—   Nudien, Baltā dzeguze ir diezgan pievilcīga, — Žaks arī smiedamies iejaucās sarunā.

Dzirdot vārdu «Baltā dzeguze», Pjerots vai plīsa aiz jautrības.

—   Kā jūs teicāt, Zaķa kungs? Baltā dzeguze? Ak tad viņu sauc par Balto dzeguzi? … Ha-ha-ha! Skat, kāds rakaris! . .. Viņa gados!

Pjerots pēkšņi aprāvās, pamanījis, ka meita klausās, taču viņa pērkonīgos smieklus, kas satricināja pat kāpņu margas, mēs vēl dzirdējām, kad jau bijām nokāpuši lejā . . .

—   Nu, kā viņi tev patīk? — jautāja Žaks, kad bijām izgājuši uz ielas.

—   Draudziņ, Lalueta kungs ir loti neglīts, bet Pjerota jaunkundze ir burvīga.

—  Vai ne? — nelaimīgais mīlētājs iesaucās tik strauji, ka nevarēju savaldīt smieklus.

—   Klausies, Žak! Tagad tu sevi nodevi, — es sacīju, satverdams brāļa roku.

Tovakar mēs ilgi staigājām pa Sēnas krastmalu. Pie kājām melnā upe rāmi vēla kā pērles tūkstoš zvaigžņu atspulgus. Skrapstēja liellaivu enkurķēdes. Bija tik jauki lēnām soļot pa tumsu blakus Žakam un klausīties, kā viņš runāja par mīlestību . . . Viņš mīlēja no visas sirds, bet neguva pretmīlestību un skaidri zināja, ka netiek mīlēts.

—   Zini, Žak, lad viņa droši vien mīl kādu citu.

—  Nē, Daniel, es domāju, ka pirms ši vakara viņa vēl nevienu citu nemīlēja.

—   Pirms šī vakara? Žak, ko tu ar to gribi sacīt?

—   Protams, to, ka visi mīl tevi, Daniel … un arī viņa varētu iemīlēt tevi.

Nabaga nujais Žaks! Cik skumji un padevīgi viņš to pateica! Lai viņu nomierinātu, sāku skaļi smieties, pat varbūt skaļāk, nekā vēlējos.

—   Pie joda! Kāda iedoma! … Vai tad es esmu tik neatvairāms, vai arī Pjerota jaunkundze tik ātri aizraujas? . ., Nē, māmiņa Žak, nomierinies! Pjerota jaunkundze ir tikpat tālu projām no manas sirds, cik tālu esmu es no viņas sirds. No manis tev noteikti nav jābaidās.

To sacīdams, es runāju skaidru patiesību. Pjerota jaunkundze man neeksistēja. Melnās acis … jā .. . tas bija gluži kas cits.

7. SARKANĀ ROZE UN MELNĀS ACIS

Pēc šī pirmā apmeklējuma bijušajā Laluetu tirdzniecības namā es ilgu laiku tur vairs neatgriežos. Žaks uzticīgi turpināja svētdienas svētceļojumus un ikreiz izgudroja kādu jaunu, burvīgu kaklasaites mezglu . .. Brāļa kaklasaite bija vesela poēma, kvēlas, bet apvaldītas mīlestības poēma, kaut kas līdzīgs austrumnieku sveicienam, viens no emblemātiskajiem puķu pušķiem, kurus turku lielkungi dāvā savām iemīļotajām un ar kuriem prot izpaust visas kaislību nokrāsas.

Ja es būtu sieviete, tad Zaķa apburošā kaklasaite ar tās tūkstoš dažādajiem mezgliem būtu mani aizkustinājusi vairāk nekā visdedzīgākā atzīšanās mīlestībā. Taču man jāteic, ka sievietes nekā no tā nesaprot… Katru svētdienu pirms aiziešanas nelaimīgais mīlētājs man vienmēr jautāja:

—   Daniel, es eju uz turieni… Vai nāksi man līdzi?

Es nemainīgi atbildēju:

—   Nē, Žak, es strādāju …

Viņš ātri aizgāja, un es paliku viens, gluži viens pie darba galda.

Es biju stingri un noteikti apņēmies vairs neiet pie Pjerotiem. Baidījos no Melnajām acīm. Es sev sacīju: «Ja tu viņas atkal redzēsi, tad būsi pazudis,» — un negribēju vairs viņas redzēt. … Taču dēmoniskās Melnās acis man neizgāja no prāta. Viņas man rēgojās visur. Domāju par viņām vienmēr, gan strādādams, gan gulēdams. Visās burtnīcās biju ar spalvu sazīmējis lielas acis ar garām jo garām skropstām. Tā bija īsta apmātība.

Ai, kad māmiņa Žaks ar priekā starojošām acim, ar vēl neredzētā mezglā sasietu kaklasaiti palēkdamies aizcilpoja uz Somona pasāžu, tikai dievs zin, cik neprātīgi alku mesties viņam pakaļ kāpnēs un uzsaukt: «Pagaidi mani!» Bet nē! Kaut kas sirds dziļumos mani brīdināja, ka nebūs labi, ja iešu uz turieni, un man pietika vīrišķības palikt pie darba galda … un atbildēt:

—   Nē, paldies, Žak! Es strādāju.

Tā turpinājās labu laiku. Galu galā ar Mūzas palīdzību man droši vien būtu izdevies izdzīt no galvas domas par Melnajām acīm. Par nelaimi biju tik neapdomīgs, ka vēlreiz ar viņām tikos … Tas mani pazudināja. Es pazaudēju galvu un sirdi. Notika tas šādos apstākļos.

Pēc vaļsirdīgās izrunāšanās tovakar Sēnas krastmalā māmiņa Žaks vairāk nekā man nestāstīja par savu mīlestību, bet es skaidri redzēju, ka kaut kas negāja tā, kā viņš būtu gribējis . . . Svētdienās, atgriezies no Pjerotiem, Žaks vienmēr bija bēdīgs. Nakti dzirdēju viņa smagās nopūtas… Ja viņam jautāju: «Žak, kas tev kait?» — viņš atcirta: «Nekas.» Taču kaut vai no Zaķa skarbā toņa es sapratu, ka viņu kaut kas nomāca. Labsirdīgais, iecietīgais Žaks tagad reizēm dusmojās uz mani. Dažreiz viņš skatījās uz mani tā, it kā mēs būtu saķildojušies. Protams, es nojautu, ka aiz visa tā slēpās mīlestības sāpes, bet, tā kā Žaks ne ar vārdu neieminējās par to, arī es neuzdrošinājos runāt. Un tomēr kādu svētdienu, kad Žaks atgriezās drūmāks nekā parasti, es nolēmu noskaidrot šo jautājumu.

—   Klausies, Žak, kas ar tevi notiek? — es jautāju, satverdams viņa roku. — Vai tev tur neveicas?

—   Ja, neveicas… — nabaga Žaks, gluži sašļucis, atzinās.

—  Kas tevi nomāc? Vai Pjerots kaut ko ievērojis un liek šķēršļus jūsu mīlestībai?

—   Ai, nē, Daniel! Pjerots mums neliek nekādus šķēršļus… Tikai viņa nemīl mani un nekad nemīlēs.

—  Kāda iedoma! Žak, kā tu vari zināt, ka viņa tevi nekad nemīlēs? Vai tu maz esi viņai atzinies mīlestībā? . . . Nē, — vai ne? … Tātad tev vajag . ..

—       Tas, kuru viņa mīl, nav viņai nekā teicis … Tam

nav bijis vajadzīgs runāt, lai iemantotu viņas mīlestību . . .

—   Žak, vai tu patiesi doma, ka tas flautas spēlmanis? …

Šķita, ka Žaks nebūtu dzirdējis šos vārdus.

—   Tas, kuru viņa mīl, nav viņai nekā teicis, — nabaga zēns atkārtoja.

Vairāk nekā nevarēju no viņa izdabūt.

Tonakt Senžermēna zvanu torni neviens negulēja.

Žaks gandrīz līdz ritam nosēdēja pie loga un, raudzīdamies zvaigznēs, smagi pūta. Es prātoju: «Kā būtu, ja es aizietu uz turieni? … Iespējams, ka Žaks ir maldījies. Pjerota jaunkundze droši vien nav sapratusi, cik liela mīlestība slēpjas nelaimīgā puiša kaklasaites krokās … Ja Žaks neuzdrošinās runāt par savām jūtām, varbūt būs pareizi, ka es runāšu viņa vietā . . . Jā, noteikti: aiziešu aprunāties ar mietpilsonisko jaunkundzi, un tad redzēsim.»

Nākamajā dienā, nebrīdinājis māmiņu Zaķu, ķēros pie cildenā nodoma īstenošanas. Dievs ir mans liecinieks, ka es devos uz turieni bez jebkādiem apslēptiem nolūkiem. Gāju vienīgi un tikai Zaķa labā . . . Tomēr, kad ieraudzīju Somona pasāžas stūri bijušo Laluetu tirdzniecības namu ar zaļo izkārtni «Porcelāns un kristāls», man uzreiz sirds sāka pukstēt straujāk, un no tā man būtu vajadzējis secināt… Iegāju veikalā. Tas bija tukšs; dibenistabā flautas spēlmanis ieturēja brokastis un pat ēzdams nešķīrās no sava mūzikas instrumenta, ko bija uzlicis turpat uz galda. «Nevar būt, ka mazā Kamila svārstītos starp šo staigājošo flautu un māmiņu Zaķu . . . Gan jau redzēsim …» es noprātoju, kāpdams augšā.

Pjerots ar meitu un ļoti cienījamo atraitni Tribū patlaban bija pie galda. Par laimi, Melnās acis es neredzēju. Kad iegāju istabā, atskanēja pārsteiguma pilni izsaucieni.

—   Beidzot viņš ierodas! — pērkonīgā balsī sacīja Pjerots. — Te nu tas patiesi jāteic … Viņš dzers kafiju kopā ar mums.

Man atbrīvoja vietu. Ļoti godājamā atraitne Tribū

pasniedza man skaistu, ar zeltītām puķēm greznotu tasi, un es atsēdos blakus Pjerota jaunkundzei…

Todien viņa izskatījās ļoti piemīlīga. Matos, mazliet virs auss, — ne tanī vietā, kur tagad mēdz valkāt ziedus, — Pjerota jaunkundze bija iespraudusi mazu, sarkanu rozi, spilgti jo spilgti sarkanu . . . Starp mums runājot, man šķiet, ka mazais, sarkanais rozes zieds bija apburts, jo tas mazo mietpilsoni darīja Joti daiļu …

—   Daniela kungs, kas tad tas? — sacīja Pjerots, skaļi un sirsnīgi smiedamies. — Vai visam beigas, jūs vairs negribat mūs apciemot?

Mēģināju atvainoties, aizbildinoties ar literāro darbu.

—   Jā, jā, zinu jau, zinu: Latīņu kvartāls … — sevennietis pārtrauca mani.

Saskatīdamies ar ļoti godājamo atraitni Tribū, kas zīmīgi iekāsējās: «Hm! hm!» — un, piebikstīdams man ar kāju zem galda, viņš sāka smieties vēl skaļāk. Siem lāga ļautiņiem Latīņu kvartāls nozīmēja orģijas, izpriecas, masku balles, skandālus, neprātīgas naktis un tā tālāk. Ak, ja es būtu viņiem pastāstījis par savu vientuļnieka dzīvi Senžermēna zvanu tornī, viņi gauži brīnītos. Bet, ziniet, jaunam cilvēkam nav nekas pretī, ja viņu uzskata par uzdzīvotāju. Pjerota apsūdzības noklausījos, it kā mazliet samulsis, un aizstāvējos pavisam vāji:

—  Nē, nē! Ticiet man … Tā nav, kā jūs domājat.

Žaks gan smietos, ja redzētu mani tanī brīdī!

Kad bijām padzēruši kafiju, pagalmā atskanēja īsa flautas meldija. Tā aicināja Pjerotu atpakaļ veikalā. Tiklīdz viņš bija pagriezis muguru, ļoti cienījamā atraitne Tribū aizsteidzās uz virtuvi saspēlēt ar virēju «pieci simti». Man rādās, ka šīs ļoti cienījamās atraitnes izcilākā īpašība bija liela veiklība kāršu spēlē …

Palicis divatā ar mazo, sarkano rozi, nodomāju: «Tagad ir īstais mirklis!» — un jau vēru muti, lai runātu par Zaķu, bet nepaguvu izteikt ne vārda, jo Pjerota jaunkundze, uz mani neskatīdamās, piepeši klusu jautāja:

—  Vai Baltā dzeguze kavē jūs apmeklēt jūsu draugus?

Sakuma nodomāju, ka viņa joko. Taču ne! Pjerota jaunkundze nejokoja. Spriežot pēc piesarkušajiem vai

giem un straujās elpas, viņa bija pat ļoti uzbudināta. Droši vien viņas klātbūtnē bija runāts par Balto dzeguzi, un Kamila iztēlojās diezin ko. Es būtu varējis ar pāris vārdiem izkliedēt viņas maldīšanos, taču kaut kāda muļķīga iedomība man liedza to darīt… Redzēdama, ka es neatbildu, Pjerota jaunkundze pagriezās uz manu pusi un, paceldama garās skropstas, ko līdz tam brīdim bija turējusi nolaistas, paskatījās uz mani… Es meloju. Ne viņa paskatījās uz mani, bet Melnās acis, kurās mirdzēja asaras un maigs pārmetums. Ai mīļās Melnās acis, manas dvēseles prieks!

Tā bija īslaicīga parādība. Garās skropstas tūlīt pat atkal nolaidās, Melnās acis pazuda, un man blakus atradās tikai Pjerota jaunkundze. Ātri ātri, negaidīdams jaunu parādīšanos, sāku runāt par Zaķu. Vispirms pastāstīju, cik viņš ir labs, godīgs, krietns un cēlsirdīgs. Stāstīju par viņa neizsīkstošo pašaizliedzību, par vienmēr modro gādību, ko varētu apskaust jebkura māte. Žaks mani baroja, apģērba un uzturēja, strādādams melnās miesās un pats atteikdamies no daudz kā. Bez viņa es vēl tagad mocītos drūmajā Sarlandas cietumā, kur biju tik daudz cietis, tik daudz cietis …

Sajā vēstījuma vietā Pjerota jaunkundze jutās ļoti aizkustināta, es redzēju, ka viņai pa vaigu noritēja asara. Nodomāju, ka viņa raud par Zaķu, un jau nopriecājos: «Iet uz labo pusi!» Divkāršoju daiļrunīgumu. Stāstīju par Zaķa skumjām un dziļo, noslēpumaino mīlestību, kas tirdīja viņa sirdi. Cik apskaužami laimīga būs tā sieviete, kuru …

Šinī mirklī mazā, sarkanā roze nezin kā izslīdēja no Pjerota jaunkundzes matiem un nokrita man pie kājām. Tieši tobrīd es pūlējos smalkjūtīgi likt saprast Kamilai, ka viņa ir šī apskaužami laimīgā sieviete, ko Žaks iemīlējis. Mazā, sarkanā roze nokrizdama deva man iespēju to izdarīt. Es jau jums teicu, ka šis sarkanais zieds bija apburts. Es to strauji uzcēlu, bet neatdevu.

—  Tas būs Žakam no jums, — es sacīju, šķelmīgi uzsmaidīdams Pjerota jaunkundzei.

—  Ja gribat, dodiet Žakam, — Pjerota jaunkundze nopūzdamās atbildēja.

Tanī pašā mirklī parādījās Melnās acis un maigi

uzlūkoja mani, it kā sacīdamas: «Nē, Žakam ne, tās ir tev!» Ja jūs būtu redzējuši, cik izteiksmīgi viņas runāja, ar cik dedzīgu sirsnību, ar cik kautru un neatvairāmu kaislību! Tā ka es tomēr vēl vilcinājos, viņām vajadzēja man atkārtot divas trīs reizes: «Jā! . .. Tas ir tev! . .. Tev.» Tad es noskūpstīju mazo, sarkano rozi un paslēpu pie krūts.

Kad Žaks tovakar atgriezās mājās, viņš mani atrada, kā vienmēr, pie darba galda, un es viņam neteicu, ka dienā biju izgājis. Par nelaimi, kad es izģērbos, mazā, sarkanā roze, ko biju paslēpis pie krūts, nodevīgi nokrita zemē: es jau teicu, ka zieds bija apburts! Žaks ieraudzīja rozi, pacēla to un ilgi aplūkoja. Nezinu, kas tanī mirklī bija sarkanāks: roze vai es.

—   Pazīstu šo ziedu, — Žaks beidzot sacīja. — Tas noplūkts no rožu krūma, kas aug tur viesistabā uz palodzes.

Atdodams man atpakaļ rozi, viņš piebilda:

—   Man viņa nekad nav dāvājusi nevienu ziedu . . .

Žaks pateica šos vārdus tik skumji, ka man acis sakāpa asaras.

—   Žak, mīļais Žak, es tev zvēru, ka pirms šī vakara . ..

Brālis lēnīgi pārtrauca mani:

—   Netaisnojies, Daniel, esmu pārliecināts, ka tu neesi darījis nekā peļama … Es zināju, noteikti zināju, ka viņa mīl tevi. Atceries, ko es tev reiz sacīju: «Tas, kuru viņa mii, nav viņai nekā teicis, tam nav vajadzējis runāt, lai iemantotu viņas mīlestību.»

Nabaga Žaks sāka staigāt pa istabu no viena gala uz otru. Es stāvēju kā sastindzis ar sarkano rozi rokā.

—   Ir noticis tas, kam bija jānotiek, — viņš pēc briža atsāka. — Es jau sen to paredzēju. Zināju, ka, tiklīdz viņa ieraudzīs tevi, es viņai vairs neeksistēšu … Tāpēc es tik ilgi nevedu tevi uz turieni. Biju jau iepriekš greizsirdīgs uz tevi. Piedod man, bet es viņu tik ļoti mīlēju! … Kādu dienu beidzot nolēmu pārbaudīt savas aizdomas un paņēmu tevi līdzi. Tanī pašā dienā es sapratu, ka visam ir beigas. Jau pēc piecām minūtēm viņa paskatījās uz tevi tā, kā vēl ne uz vienu nebija skatījusies. Arī tu to ievēroji. Neliedzies, ievēroji gan.

Pierādījums ir tas, ka tu vairāk nekā mēnesi negāji uz turieni, bet man diemžēl tas nekā nelīdzēja .. . Tādām sievietēm kā viņa prombūtne it nekā nenozīmē, gluži pretēji… Katru reizi, kad aizgāju tur, viņa runāja ar mani tikai par tevi, turklāt tik vientiesīgi, tik paļāvīgi, ar tādu mīlestību … Tās man bija īstas mocības. Tagad viss beidzies … Tā ir pat labāk.

Žaks ilgi runāja ar mani tikpat lēnīgi, ar rezignētu smaidu uz lūpām. Viņa vārdi mani gan sāpināja, gan arī iepriecināja. Sāpināja tāpēc, ka redzēju viņa ciešanas; iepriecināja tāpēc, ka aiz katra viņa teikuma man staroja Melnās acis, kurās atspoguļojās mīlestība uz mani. Kad Žaks bija beidzis, es, mazliet apmulsis, tomēr neizlaizdams no rokām mazo, sarkano rozi, piegāju pie viņa un jautāju:

—   Žak, tagad tu mani vairs nemīlēsi?

Viņš mī]i pasmaidīja un, spiezdams mani pie krūts, sacīja:

—   Muļķīt, es tevi mīlēšu vēl vairāk!

Tā bija patiesība. Atgadījums ar sarkano rozi nemazināja Zaķa maigumu pret mani, nepārvērta viņa noskaņojumu. Domāju, ka viņš ļoti cieta, bet nekad to neizrādīja. Nevienas nopūtas, nekādas gaušanās, it nekā. Tāpat kā agrāk, viņš katru svētdienu gāja uz turieni un bija laipns pret visiem. Tikai kaklasaites mezgliem viņš vairs nepievērsa uzmanību. Vienmēr nosvērts un lepns, strādādams, cik vien bija spēka, viņš drosmīgi soļoja pa dzīvi, acis pievērsis vienam mērķim — ģimenes pavarda atjaunošanai… Ai Žak! Māmiņa Žak!

Par sevi varu sacīt, ka, sākot ar to dienu, kad varēju brīvi, bez sirdsapziņas pārmetumiem mīlēt Melnās acis, es bez apdoma ļāvos savai kaislībai. Augām dienām kvernēju pie Pjerotiem. Biju tur iekarojis visu sirdis, bieži vien apkaunojoši izdabājot. Atnest cukuru Lalueta kungam, saspēlēt kāršu partiju ar ļoti cienījamo atraitni Tribū — nekas man nebija par grūtu … Tanīs mājās es saucos «Gribu palikt» . . . Parasti «Gribu patikt» ieradās ap dienas vidu. Šinī laikā Pjerots bija veikalā, un Kamilas jaunkundze ar augsti godājamo atraitni Tribū uzturējās viesistabā. Tikko es atnācu, drīz vien parādījās Melnās acis, un ļoti godājamā atraitne pameta mūs vienus. Sī citdenā dāma, ko sevennietis bija pieņēmis savai meitai par laika kavētāju, uzskatīja, ka ir brīva no pienākumiem, kad es tur biju. Žigli žigli — projām uz virtuvi un … kārtis galdā! Es par to neskumu … Iedomājieties: palikt divatā ar Melnajām acīm!

Cik daudz jauku stundu es pavadīju mazajā, dzeltenajā viesistabā! Gandrīz vienmēr paņēmu līdzi kādu grāmatu, vienu no maniem mīļākajiem dzejniekiem, un lasīju Melnajām acīm, kas kļuva miklas aiz asarām vai meta zibšņus atkarībā no tā, ko es lasīju. Pa to laiku Pjerota jaunkundze izšuva tēvam rīta kurpes vai arī spēlēja mūžīgos Roslēna «Sapņus», taču mēs viņu, ticiet man, sevišķi neievērojām. Reizēm gan gadījās, ka vispatētiskākajā lasījuma vietā mazā mietpilsone skaļi izteica kādu muļķīgu piezīmi, piemēram: «Vajadzēs atsaukt klavieru noskaņotāju . . .» vai «Esmu izšuvusi divus dūrienus par daudz». Tad es sapīcis aiztaisīju grāmatu un negribēju lasīt tālāk, taču Melnajām acīm piemita spējas uzlūkot mani tā, ka es uzreiz nomierinājos un turpināju lasīšanu.

Protams, bija ļoti pārsteidzīgi atstāt mūs šajā dzeltenajā viesistabā vienmēr divatā. Padomājiet, ka mums abiem kopā — Melnajām acim un «Gribu patikt» — bija tikai trīsdesmit četri gadi. . . Par laimi, mūs nekad neatstāja Pjerota jaunkundze, un tā bija ļoti prātīga, ļoti piesardzīga un modra uzraudze, kāda arī ir vajadzīga pulvera pagraba apsargāšanai . . . Atceros, reiz siltā maija pēcpusdienā mēs — Melnās acis un es — sēdējām viesistabā uz dīvāna, logs bija atvērts, garie aizkari nolaisti. Todien mēs lasijām «Faustu» . .. Kad beidzu lasīšanu, grāmata man izslīdēja no rokām; mirkli mēs palikām, piekļāvušies viens pie otra, nekā nerunādami, klusumā un mijkrēsli . .. Viņa bija atbalstījusi galviņu pret manu plecu. Ņiebura izgriezumā, zem kaklautiņa, redzēju mirgojam tievu sudraba važiņu ar medaljonu. . . Piepeši starp mums parādījās Pjerota jaunkundze. Jums būtu vajadzējis redzēt, cik ātri viņa mani aizvirzīja uz dīvāna galu un cik pamācīgu runu viņa mums teica!

— Mīļie bērni, tā nedrīkst darīt! … — viņa sacīja.

— Jūs ļaunprātīgi izmantojat jums parādīto uzticību … Vajag runāt ar tēvu par jūsu nodomiem … Daniel, kad jūs ar viņu runāsiet?

Apsolīju runāt ar Pjerotu ļoti drīz, tiklīdz būšu nobeidzis savu garo poēmu. Sis solījums mazliet nomierināja mūsu uzraudzītāju, bet vienalga! Kopš šīs dienas Melnajām acīm tika aizliegts sēsties uz dīvāna blakus «Gribu patikt».

Jā, Pjerota jaunkundze bija ļoti stingra jaunava. Iedomājieties, viņa sākumā pat negribēja Melnajām acīm atļaut man rakstīt! Galu galā viņa atļauju deva, tikai ar noteikumu, ka visas vēstules jāparāda viņai. Diemžēl Pjerota jaunkundze neapmierinājās tikai ar burvīgo, kaislīgo vēstuļu pārlasīšanu; viņa tanīs nereti iesprauda pēc sava prāta, piemēram, šādus teikumus:

«. . . Šorīt esmu ļoti noskumusi. Es atradu skapī zirnekli. No rīta atrast zirnekli nav uz labu.» Vai arī šādu:

«… Ģimenes dzīvi nevar nodibināt, ja maks ir tukšs …»

Un tad nemainīgais piedziedājums:

«. . . Jārunā ar tēvu par jūsu nodomiem . . .»

Uz to es vienmēr atbildēju:

«Runāšu, kad būšu pabeidzis savu poēmu.»

8. DZEJAS LASĪJUMS SOMONA PASĀŽĀ

Galu galā es pabeidzu šo bieži daudzināto poēmu. Kad pēc četru mēnešu darba biju nonācis pie pēdējām rindām, atceros, ka nevarēju vairāk parakstīt, jo man drebēja rokas aiz drudžaina prieka, lepnuma un nepacietības.

Senžermēna zvanu tornī tas bija izcils notikums. Tam par godu Žaks uz vienu dienu atkal pārvērtās par agrāko Zaķu, kurš bija rosījies ar līmes podiņiem un kartonu. Viņš iesēja krāšņu burtnīcu, kurā vēlējās pats ar savu roku pārrakstīt manu poēmu; Žaks apbrīnoja un neprātīgi apjūsmoja katru pantu … Es nejutos tik drošs

par savu sacerējumu. Žaks mani par daudz mīlēja, viņa spriedumam es īsti neuzticējos.

Labprāt būtu devis izlasīt poēmu kādam neieinteresētam cilvēkam, uz kura vērtējumu varētu paļauties, taču es neviena tāda nepazinu.

Ēdnīcā man nebija trūcis izdevības iepazīties. Kopš bijām kļuvuši turīgāki, es ēdu pie kopējā galda dibentelpā. Tur mēdza pusdienot pāris desmitu jaunu rakstnieku, gleznotāju, arhitektu vai, pareizāk sakot, topošu mākslinieku. Tagad dažs labs no šiem jaunekļiem jau kļuvis slavens, un, kad lasu viena vai otra vārdu avīzē, man sirds sažņaudzas aiz sāpēm, jo es pats nekā neesmu sasniedzis. Kad tanī laikā pirmo reizi ierados pie kopējā galda, viņi mani saņēma ar atplestām rokām, bet, tā kā biju pārāk kautrīgs, lai piedalītos vispārējās sarunās, tad drīz vien tiku piemirsts un viņu vidū jutos tikpat vientuļš, kāds biju bijis pie atsevišķā galdiņa priekšējā telpā. Es tikai klausījos un nekā nerunāju …

Reizi nedēļā kopā ar mums ēda pusdienas kāds slavens dzejnieks, kura vārdu vairs neatceros, bet visi viņu toreiz sauca pēc vienas viņa poēmas virsraksta par Baghavatu. Tanīs dienās klātesošie dzēra bordo par astoņpadsmit sū pudelē un pie deserta dižais Baghavats nolasīja mums kādu no savām indiešu poēmām. Tās bija viņa specialitāte. Vienai no šīm poēmām virsraksts bija «Laksamana», kādai citai «Dasarata», vēl citai «Kalatsala» un vēl «Bažirata», «Sudra», «Kunosepa», «Visvamitra », bst visskaistaka no visām tomēr toij a «Baghavata». Kad dzejnieks lasīja «Baghavatu», zālē draudēja sagrūt sienas. Visi auroja, spārdījās, kāpa uz galdiem. Man pa labi sēdēja neliela auguma arhitekts ar sarkanu degunu; jau pēc pirmā panta viņš sāka šņukstēt un visu laiku slaucīja acis ar manu servjeti.

Es arī aizrāvos un kliedzu skaļāk par visiem, taču būtībā nebiju sevišķi sajūsmināts par Baghavatu. īstenībā viņa indiešu poēmas bija cita citai līdzīgas. Vienmēr tie paši lolosi, kondori, ziloņi un bifeļi; reizēm pārmaiņas pēc lotoss saucās par lotusu, taču, atskaitot šo atšķirību, visas viņa rapsodijas bija līdzvērtīgas: ne kaisles, ne patiesības, ne iztēles. Atskaņas uz atskaņām. Mistifikācija … Tā es sirds dziļumos domāju par lielo Baghavatu; varbūt es vērtētu viņu ne tik bargi, ja ari mani kāds būtu lūdzis nolasīt manas vārsmas, bet man neviens nekā nelūdza, un tāpēc es kļuvu nesaudzīgs . .. Starp cilu, es nebiju vienīgais tādos uzskatos par indiešu dzeju. Tā nesaviļņoja arī manu kaimiņu pa kreisi… Dīvains cilvēks bija šis kaimiņš, kas sēdēja man kreisajā pusē: ģērbies novalkātā, saspeķotā uzvalkā, ar augstu pieri, pliku pauri un garu bārdu, kurā arvien iekrita dažas nūdeles . . . Viņš bija vecākais no visiem klātesošajiem un arī visinteliģentākais. Kā visi gudrie cilvēki, viņš runāja maz un nešķiedās ar asprātībām. Viņu visi cienīja.

Par viņu mēdza sacīt:

—   Tam ir ass domātāja prāts.

Redzot ironisko smīnu, kādā saviebās viņa mute, kad viņš klausījās lielā Baghavala vārsmas, man radās ļoti augstas domas par manu kaimiņu pa kreisi. «Viņš ir cilvēks ar gaumi,» es nospriedu. «Ja es viņam varētu nolasīt savu poēmu!»

Kādu vakaru, kad visi jau cēlās augšā no galda, es liku atnest pudeli degvīna un uzaicināju domātāju iedzert ar mani pa glāzītei. Viņš bija ar mieru, es pazinu viņa vājību. Pie pudeles novirzīju sarunu uz lielo Baghavatu un sāku nopelt viņa lotosus, kondoms, ziloņus un bifeļus. Tā no manas puses bija pārdrošība, jo ziloņi ir ļoti atriebīgi!… Kamēr es runāju, domātājs klusēdams piepildīja savu glāzi.

Šad tad viņš pavīpsnāja un piekrītoši pamāja ar galvu, noīdēdams:

—   Mjā .. . mjā …

Pirmie panākumi iedrošināja mani, un es atzinos, ka arī esmu sacerējis lielu poēmu, ko vēlētos viņam parādit.

—  Mjā . . . mjā, — domātājs, ne aci nepamirkšķinādams, atkal novilka.

Redzēdams, ka viņš noskaņots tik labvēlīgi, es nospriedu: «Tagad ir īstais mirklis!» — un izvilku no kabatas savu poēmu. Domātājs vienā mierā ielēja sev jau piekto glāzīti un rāmi nolūkojās, kā es atlocīju manuskriptu.

Taču pēdējā mirklī viņš uzlika roku, veca žūpas roku man uz piedurknes:

—  Jaunais cilvēk, iekams sākat, es gribu zināt: kāda ir jūsu mēraukla?

Bažīgi paskatījos uz viņu.

—   Jūsu mēraukla! — briesmīgais domātājs atkārtoja jau skaļākā balsī. — Kāda ir jūsu mēraukla?

Ak vai! Mana mēraukla! . .. Man tādas nebija, vispār nekad nebiju par tādu domājis, un tas skaidri bija redzams no mana izbrīna, no dziļā pietvīkuma un apjukuma.

Domātājs sašutis piecēlās:

—   Kā, nelaimīgais jaunekli, jums nav mērauklas? … Tad būtu lieki lasīt jūsu poēmu… es jau iepriekš zinu, ko tā ir vērts.

Izdzēris pēc kārtas trīs pēdējās glāzītes, visu, kas vēl bija atlicis pudelē, viņš paņēma cepuri un, nikni bolīdams acis, aizgāja.

Kad vakarā pastāstīju šo piedzīvojumu draugam Žakam, viņš milzīgi noskaitās.

—   Tavs domātājs ir stulbenis, — Žaks sacīja. — Kam tev vajadzīga mēraukla? … Mēraukla! Kas tā tāda vispār ir? . .. Kur tā tiek ražota? Vai kāds to ir redzējis? … Pie joda ar to mērauklu tirgoni!

Mīļais Žaks! Viņam acīs sakāpa asaras aiz sāpinājuma, ka mans šedevrs un es bijām tā apkaunoti.

—   Klausies, Daniel, — viņš pēc brītiņa atsāka, — man kaut kas ienāca prātā … Ja nu tu gribi nolasīt savu poēmu. .. varbūt lasi to svētdienā pie Pjerotiem? . ..

—   Pie Pjerotiem?… O, Žak! . ..

—   Kāpēc ne? … Protams, Pjerots nav nekāds ērglis, bet nav arī kurmis. Viņam ir ļoti skaidrs saprāts, ass skatījums . . . Kamila būtu lieliska vērtētāja, kaut ari varbūt ne gluži objektīva. Ļoti cienījamā atraitne Tribū ir daudz lasījusi. .. Pat vecais Lalueta tēvs nav tik aprobežots, kā izskatās. .. Turklāt Pjerots Parīzē pazīst ļoti izsmalcinātus cilvēkus, kurus varētu ielūgt uz šo vakaru… Ko tu par to saki? Vai gribi, lai parunāju ar Pjerotu?

Mani it nemaz nevilināja doma meklēt poēmas vērtētājus Somona pasāžā, taču es tik dedzīgi vēlējos nolasīt savas vārsmas, ka, mazliet saīdzis, pēc brītiņa tomēr pieņēmu Zaķa priekšlikumu. Jau nākamajā dienā viņš apspriedās ar Pjerotu. Ļoti jāšaubās, vai lāga vīrs maz īsti saprata, par ko bija runa, bet, tā kā Pjerots te saskatīja izdevību sagādāt patikšanu «jaunkundzes» bērniem, tad nevilcinādamies teica «jā» un tūlīt pat izsūtīja ielūgumus.

Mazajā, dzeltenajā viesistabā vēl nekad nebija norisinājušās tādas svinības. Man par godu Pjerots bija uzaicinājis izcilākos trauku tirgotāju aprindu pārstāvjus. Lasījuma vakarā bez parastajiem apmeklētājiem bija ieradušies vēl Pasažona kungs ar kundzi un dēlu, veterinārārstu, vienu no spožākajiem Alforas skolas audzēkņiem; Feruijā, jaunākais, brīvmūrnieks, lielisks orators, kas nesen bija guvis žilbinošus panākumus Lielo Austrumu ložā; tālāk — Fužerū laulātais pāris ar sešām meitām, kas bija sarindojušās cita aiz citas pēc augumiem kā ērģeļu stabules, un beidzot vakara ievērojamākā persona — Feruijā, vecākais, «Kavo»* loceklis.

Varat iedomāties, kā es uztraucos, atrodoties šī izcilā areopaga priekšā. Tā kā visiem bija paziņots, ka viņi uzaicināti dzejas sacerējuma vērtēšanai, tad šie krietnie ļaudis uzskatīja, ka viņiem pieklājas savilkt apstākļiem piemērotas saltas, nopietnas, viszinīgas sejas. Savā starpā viņi sarunājās klusi un svinīgi, reizēm pakratīdami galvu kā tiesneši. Pjerots nolūkojās uz viņiem brīnīdamies, jo neuzskatīja šo gadījumu par tik svarīgu. . . Beidzot sanākušie viesi ieņēma vietas. Es sēdēju ar muguru pret pianīno, auditorija puslokā ap mani, izņemot veco Laluetu, kas grauza savu cukura graudu parastajā vietā. Pēc īsa mirkļa čala apklusa, un es satrauktā balsī sāku lasīt savu poēmu . . .

Tā bija dramatiska poēma, ko biju skanīgi nosaucis par «Pastorālu komēdiju» . . . Knauķis, nonācis Sarlandas koledžas gūstā, sākumā bija stāstījis saviem audzēkņiem fantastiskas pasakas, kurās darbojās circeņi, tauriņi un citi sīki radījumi. No trim šādām pasakām, kuras pārliku dialogos un dzejā, es biju izveidojis «Pastorālo komēdiju». Mana poēma bija sadalīta trīs daļās, bet tovakar pie Pjerota es viņiem nolasīju tikai pirmo daļu. Lūdzu atļaut man šeit pārrakstīt šo «Pastorālās komēdijas» fragmentu, protams, ne kā literāra sacerējuma paraugu, bet vienīgi kā paskaidrojošu dokumentu pie «Knauķa dzīves stāsta». Dārgie lasītāji, iedomājieties uz brīdi, ka sēžat mazajā, dzeltenajā viesistabā un Daniels Eisets, aiz satraukuma trīsēdams, jums lasa.

ZILA TAURIŅA PIEDZĪVOJUMI

Uz skatuves redzama lauku ainava. Pulkstenis ir ap sešiem vakarā; riet saule. Kad atveras priekškars, Zilais tauriņš un jauna vīriešu kārtas Mārīte tērzē, sēžot uz papardes lapas. Viņi ir salikušies no rīta un augu dienu pavadījuši kopā. Ir jau vēls, tāpēc Mārīte grasās doties prom.

Tauriņš

Kā? … Tu jau projām steidz? Mārīte

Ir gaužām vēls, man šķiet, Un ceļš līdz mājām tāls. Tauriņš

Jel uzgaidi mazliet! Jo mājās atgriezties arvienu laika gana … Es nezinu, kā tev, man mājās sēdēšana Šķiet pārāk vienmuļa — vien durvis, siena, logs, Bet šeit, šeit plašums tāds, nekur nav redzams žogs, Mirdz rasa, saule spid un ir tik liela vaļa. Tev netik magones varbūt un zāle zaļa, Tad saki to! Mārīte

Ai nē, mans draugs, man patīk tās.

Tauriņš

Ja tā, tad, niekkalbi, tev nava jāsteidzas. Jel paliec! Paskaties: kas tas par laiku košu! Mārīte Jā gan, bet…

Tauriņš (grūzdams Mārīti zālē)

Zāle mums dos patvērumu drošu. M ā r ī t e (turēdamās pretī) Nē, laid, patiesi man sen mājās vajag iet. Tauriņš Cst! Dzirdi?

Mārīte (izbijusies)

Kas tad tas?

Tauriņš

Tur paipaliņa dzied, To reibtin reibina ir pašas dziesma salda, Ir vasarīgais gaiss, kas vīna kalnā valda. Ak, cik gan jauki šeit, viss ziedu smaržās tvan! Mārīte Jā, bet. .. Tauriņš

Ciet klusu!

Mārīte

Ko??

Tauriņš

Kāds cilvēks — soļi skan.

(Garām aiziet zemnieki) Mārīte (bridi klusējusi, čukst) Ak cilvēks? Dzirdēju, tas esot ļauns? Tauriņš

Pat ļoti.

Mārīte

Man allaž bijis bail no cilvēkiem, jo, proti, Tik lielas kājas tiem, bet es tik sīks kā nieks, Ka viegli samīt var. Tu ari mazs un liegs, Bet tev ir spārni. Tauriņš

Klau, ja tevi baida lauķi, Tad žigli mugurā man rāpies, mīļo knauķi. Man ribas spēcīgas un spārnu segums glīts, Nav tāds kā jaunkundzīšu smalku smalkais zīds. Un, kurp vien gribēsi, es lidošu ar tevi, Un cik vien gribēsi. ., Mārīte

Nē, nemoki vis sevi — Man bail… Nemūžam es … Tauriņš

Vai tiešām uzrāpties

Tik grūti tev? Mārīte

Nē, nē …

Tauriņš

Nu rāpies tad, ak dievs!

Mārīte

Lai notiek, rāpšos ar, ja tu ar laipnu prātu Uz manām mājām steidz … Tauriņš

Viens, divi būsim klātu. Mārīte (rāpdamās Tauriņam mugurā) Uz lūgsnu jātiek man, ko vienmēr vakarā Mēs skaitām … Tauriņš

Mazuliet uz priekšu nāc. Lūk, tā! Un tagad uzmanies! Es paceļos ar sparu.

(Spurkš!… Ab.i aizlido. Dialogs turpinās gaisā) Cik jauki! Nejūtu nemaz es tavu svaru. Mārīte (šausmās) Vai, cienīts kungs! Tauriņš

Kas ir?

Mārīte

Gar acīm raibs vien iet. Reibst galva. Rāpšos nost… Tauriņš

Vai prāts? Ver acis ciet, Ne galva reibs vairs tev, ne sēdēt būs par grūtu.

Vai aizvēri?

Mārīte (aizvērdama acis) Jā …

Tauriņš

Nu?

M ā r ī t e (ar lielām pūlēm)

Šķiet, it kā labāk būtu. Tauriņš (klusītiņām smiedamies) Aeronautika — to redzu skaidri jau — Pie jums ir novārtā . . . Mārīte

Jā …

Tauriņš

Jūsu vaina nav, Ka gaisa balonu mums vadīt trūkst vēl mākas.

Mārīte Ai nē! Tauriņš

Tā, cienīts kungs, nu nolaišanās sākas! (Uzmetas uz Kreimenes) Mārīte (atvērusi acis) Jel piedodiet, bet šeit gan nedzīvoju es. Tauriņš

Es tevi atvedu pie drauga Kreimenes, Jo vēl tik agrs ir, ka tīri vai par kaunu Iet mājās. Uzkost šeit mums nebūtu par ļaunu. Mārīte

Ai nē, man laika nav … Tauriņš.

Uz brītiņu vismaz …

Mārīte

Es sabiedrībā svešs. Kā izskatīsies tas?! Tauriņš

Nāc! Tevi uzdošu par ārlaulības dēlu Es savu. Godam mūs šeit uzņems! Mārīte

Bet tik vēlu …

Tauriņš

Vēls? Vai tad nedzirdi vēl čirkstam sienāžus?

M ā r ī t e (klusi)

Nav … naudas …

Tauriņš (vilkdams līdzi Mārīti)

Kreimene šeit taču cienās mūs. (Abi aiziet pie Kreimenes) Priekškars aizveras.

Otrajā cēlienā, kad priekškars atveras, ir jau iestājusies nakts.;. Abi draugi iznāk no Kreimenes mājām… Mārīte ir mazliet ieskurbuši.

Tauriņš (piedāvādams savu muguru) Un tagad — ceļā!

Mārīte (braši rāpdamās Tauriņam mugurā) Jā!

Tauriņš

Nu, kāds tad viņš tev šķita, Mans draugs, mans Kreimene?

Mārīte

Jauks, jauks, nav vārda cita. Un vīna pagrabā laiž — pazīstams vai svešs … T a u r i ņ š (paraudzīdamies uz debesīm) O, Fēbs jau logā blenž — un rīta dzestrums dveš. Būs jāpasteidzas gan … Mārīte

Mums steigties nepieklājas.

Tauriņš

Kā, vai tad tiešām tev vairs nerūp savas mājas? Mārīte

Līdz lūgsnas laikam tik kaut pārnākt pagūtu … Starp citu, tas tepat, lūk, jānogriežas tur. Tauriņš

Ja tev nav jāsteidzas, tad man jau steigas nava. Mārīte (sajūsmā)

Cik tu gan jauks! Kāpēc tev tāda slikta slava,

Ka tevi neieredz un teic par tevi tā:

«Tas dzejdaris! Tas slaists!» tie tevi nozākā.

«Tas lēkātājs! Tas .. .»

Tauriņš

Pag! Kurš teica, ka es lecu?

Mārīte

Ak dievs! Nu Vabole … Tauriņš

Kļaus' šito lempi vecu! Kad pašam vēders liels, tad es šim lēkāju! Mārīte

Viņš nava vienīgais, kas tāpat melš. Tauriņš

Nu, nu?

Mārīte

Jā, arī Gliemezis ar tevi nava draugos, Ne ari Skorpions, ne Skudras, kā es raugos. Tauriņš Patiesi?

Mārīte (konfidenciāli)

Zirneklim uz tevi prāts ir Jauns, Tam neuzticies vis!

Tauriņš

Viņš sakūdīts. Kāds kauns!

Mārīte

Un Kāpuri nemaz nav labāk noskaņoti… Tauriņš

Jā, protams! … Bet nu teic, vai mani ienīst ļoti Tais aprindās, kur tev tā vairāk paziņu, Ne vien pie Kāpuriem?

Mārīte

Uz mata tā kā tu Tver dzīvi jaunieši. Turpretī vecie domā, Ka netiklības daudz ir tavā jautrā omā. Tauriņš (skumīgi)

Jā, mani neciena — mans liktenis ir tāds.

Un vispār . ..

Mārīte

Daudziem gan uz tevi nelabs prāts. Gan tevi Nātre nīst, gan Sisenis, gan Krupis, Tie īgni nosaka: «Ak t. .. t… Tauriņš?! Rau j to

jupis!»

Tauriņš

Un kā ar tevi ir, vai tu uz mani pikts? Mārīte

Es tevi dievinu — kā vari būt man slikts! Uz tavas muguras es jūtos gaužām labi, It īpaši vēl tad, kad ciemos ejam abi! Ja esi noguris, tad atpūties mazliet, Pirms mūsu abu ceļš no jauna tālāk iet. Tauriņš

Jā, sāku maķenīt jau manīt tavu svaru. Mārīte^norādīdams uz Kreimeni) Nāc, iegriezīsimies, šeit atgūsi tu sparu. Tauriņš

Pie Kreimenes? Paldies! Sen apnicis tur man.

(Klusi, vieglprātīgā tonī) Tad labāk kaimiņos .. . Mārīte (stipri pietvīkdams)

Pie Rozes? Neparko!

Tauriņš (vilkdams Mārīti sev līdzi)

Neviens jau neredzēs — nāc žigli, iesim gan!

(Abi klusītiņām ieiet pie Rozes) Priekškars aizveras.

TREŠAJĀ CĒLIENĀ…1

Negribu tomēr, dārgie lasītāji, ilgāk pārbaudīt jūsu pacietību. Zinu, ka mūsu dienās dzeja cilvēkiem vairs nepatīk, tāpēc tālāk nepārrakstīšu, bet tikai īsumā atstāstīšu savas poēmas atlikušo daļu.

Trešajā cēlienā jau pilnīgi satumsusi nakts . .. Abi draugi iznāk no Rozes mājokļa.. . Tauriņš grib aizvest Mārīti atpakaļ pie vecākiem, taču viņš liedzas iet mājās; Mārīte ir pilnīgi apreibis, lēkā pa zāli un bļaustās .. . Tauriņam Mārīte jāaiznes nēšus uz mājām. Pie durvīm draugi izšķiras, apsolīdamies drīz atkal satikties … Tad Tauriņš aiziet viens pats tumsā. Arī viņš ir mazliet apskurbis, taču viņu skurbums dara skumju; atcerēdamies Mārītes vārdus, Tauriņš sarūgtināts brīnās, kāpēc tik daudzi viņu neieredz, kaut gan viņš nekad nevienam nav darījis ļaunu . .. Mēness nespīd pie debesīm, pūš vējš, laukos melna tumsa. . . Tauriņam ir baigi, viņam salst, taču viņš sevi mierina ar domu, ka vismaz draugs Mārīte tagad ir drošībā, siltā migā … Tumsā pāri skatuvei klusu lidinās lieli nakts putni. Uzplaiksni zibens. Ļauni kukaiņi, patvērušies zem akmeņiem, ņirgādamies rāda cits citam uz Tauriņu.

—   Tagad viņš no mums neizspruks! — tie priecājas.

Kamēr nelaimīgais izbailēs šaudās no vienas puses

uz otru, Dadzis viņam iedur ar asu zobenu, Skorpions ar spīlēm pārplēš viņam vēderu, milzīgs, spalvains Zirneklis norauj zilā atlasa apmetņa malu un beidzot Sikspārnis ar spārna vēzienu pārlauž viņam krustus. Nāvīgi ievainotais Tauriņš pakrīt gar zemi . .. Kamēr viņš zālē gārdz, Nātras priekā uzgavilē un Krupji saka:

—  Labi nostrādāts!

Rītausmā Skudras, ar maisiņiem un blašķēm tecēdamas strādāt, ceļmalā atrod nelaimīgā līķi. Viņas pat lāgā nepaskatās uz to un tek tālāk, nevēlēdamās to

aprakt. Skudras par velti nestrādā … Par laimi, garām dodas Kapraču brālība. Šīs mazās, melnās vaboles, kā jūs zināt, ir devušas zvērestu aprakt miroņus . . . Bijīgi viņas pieķeras pie nelaiķa Tauriņa un velk viņu uz kapsētu. Ziņkārīgo pūlis nolūkojas pakaļ bēru gājienam, un katrs skaļi izsaka savas pārdomas . .. Mazie, brūnie Circeņi, pie savu mājokļu durvīm gozēdamies saulē, svarīgi nosaka:

—   Viņš pārāk mīlēja puķes!

—   Viņš pārāk daudz blandījās apkārt pa naktīm! — piebilst gliemeži.

Resnvēderainās vaboles, dižodamās savos zeltainajos svārkos, norūc:

—   Pārāk bohēmisks! Pārāk bohēmisks!

Visā pūlī neviens neizsaka ne mazāko nožēlu par nabaga aizgājēju; tikai lilijas apkārtējos laukos ir aizvērušās un sienāži klusē.

Pēdējā aina norisinās Tauriņu kapsētā. Kad Kaprači savu darbu veikuši, Maijvabole, kas svinigi bija sekojusi bēru gājienam, pieiet pie kapa un, atgūlusies uz muguras, sāk nelaiķa cildināšanas runu. Diemžēl Maijvabolei ir vāja atmiņa; veselu stundu viņa tā noguļ uz muguras, ķepiņas spirinādama pa gaisu, un pinas garos periodos. . . Kad orators runu beidzis, visi aiziet, un tad tukšajā kapsētā ierodas Mārīte, kas līdz tam brīdim bija aizslēpies aiz kāda kapu akmeņa. Raudādams viņš nometas ceļos pie svaigās kapu kopiņas un skaita aizkustinošu lūgšanu par savu nabaga mazo draugu, kas tur atdusas.

9. TU PĀRDOSI TRAUKUS

Tiklīdz izskanēja manas poēmas pēdējā vārsma, sajūsminātais Žaks uzlēca kājās un grasījās kliegt «bravo», bet aprāvās, ieraudzījis klātesošo izbiedētās sejas.

Patiesi, man šķiet, ka Apokalipses ugunīgais zirgs, pēkšņi ielauzdamies mazajā, dzeltenajā viesistabā nebūtu šos lāga ļautiņus vairāk pārsteidzis nekā mans zilais Tauriņš. Pasažoni un Fužerū, no dzirdētā pilnīgi apstulbināti, skatījās uz mani plati ieplestām acīm;' abi Feruijā sazinājās ar zīmēm. Neviens neteica ne pušplēsta vārda. Varat iedomāties, kā es jutos.

Piepeši dzijajā klusumā un vispārējā samulsumā kāda balss — dobja, salta, nedzīva, aizplīvurota, rēgaina balss atskanēja aiz pianīno, es gluži satrūkos. Pirmo reizi kopš desmit gadiem bija ierunājies vecais vīrs ar putna galviņu, godājamais Laluets.

—   Ļoti priecājos, ka to tauriņu nogalināja, — sacīja savādais sirmgalvis, nikni grauzdams cukura graudu,

—  es neciešu tauriņus! . . .

Visi iesmējās, un tad sākās manas poēmas apspriešana.

«Kavo» loceklim mans sacerējums likās par stiepļu, viņš ieteica to stipri saīsināt, pārveidojot par divām trim dziesmiņām, kas esot tipiski francisks žanrs. Alforas skolas audzēknis, būdams naturālists, aizrādīja, ka mārītēm esot spārni, tāpēc manai fabulai trūkstot ticamības. Feruijā, jaunākais, apgalvoja, ka esot kaut ko tādu jau kaut kur lasījis.

—   Neklausies viņos, — Žaks man pačukstēja,

—  tava poēma ir šedevrs.

Pjerots neteica nekā; viņš izskatījās ļoti noraizējies. Varbūt lāga vīrs, pa lasīšanas laiku sēdēdams blakus meitai, bija manījis, ka viņa plaukstā notrīsēja mazā, pārāk jutīgā rociņa, vai arī bija uztvēris Melno acu pārāk dedzīgo skatienu; lai nu šā vai tā, bet tovakar Pjerots — te nu tas patiesi jāteic — izskatījās neparasti un visu vakaru neatkāpās no meitas sāniem, tā ka es nevarēju ne vārda pateikt Melnajām acīm un ļoti agri gāju projām, nepalikdams noklausīties «Kavo» locekļa jaunāko dziesmiņu, un dziesmiņas autors to man nekad nepiedeva.

Divas dienas pēc šī ievērojamā vakara saņēmu no Pjerota jaunkundzes tikpat īsu, cik daiļrunīgu zīmīti:

«Atnāciet ātrāk, mans tēvs zin visu.»

Zemāk manas dārgās Melnās acis bija pierakstījušas klāt: «Es Jūs mīlu.»

Jāatzīstas, ka šī svarīgā ziņa mani mazliet samulsināja. Šīs pāris dienas biju skraidījis ar savu manuskriptu pa izdevniecībām un daudz vairāk raizējos par poēmu nekā par Melnajām acīm. Doma par izskaidrošanos ar drukno sevennieti mani it nemaz nevilināja … Tāpēc, par spīti Melno acu neatlaidīgajam aicinājumam, es kādu laiciņu turp tomēr negāju, attaisnodamies sevī ar prātojumu:«Aiziešu tad, kad būšu pārdevis poēmu.» Diemžēl es to nepārdevu.

Tanīs laikos — es nezinu, kā tas ir tagad, — izdevēju kungi bija ļoti laipni, pieklājīgi, cēlsirdīgi un pretimnākoši cilvēki, tikai viņiem piemita viens milzīgs trūkums: viņus nekad nevarēja satikt. Tāpat kā dažas ļoti mazas zvaigznes var saskatīt vienīgi ar observatorijas lielajiem teleskopiem, arī izdevēju kungi parastajiem mirstīgajiem nebija redzami. Vienalga, kādā dienas stundā jūs ieradāties izdevniecībā, jums allaž pateica, lai atnākot citreiz …

Cik es netiku skraidījis pa visām tām bodēm, cik daudz aizstiklotu durvju virinājis, cik reižu ar strauji pukstošu sirdi stāvējis pie grāmatnīcu vitrīnām un svārstījies: «Iet iekšā vai neiet?» Iekšā bija salti. Oda pēc tikko iespiestām grāmatām. Veikalā rosījās daudzi mazi plikgalvji, kas, darbodamies aiz letes, vienmēr atbildēja, ka izdevēja kunga patlaban šeit neesot. Katru vakaru atgriezos mājās noskumis, noguris, nokaitināts.

—  Drosmi! — Žaks mani mierināja. — Rit tev veiksies labāk.

Nākamajā dienā atkal devos uzbrukumā, apbruņojies ar savu manuskriptu. Diendienā tas man likās smagāks un apgrūtinošāks. Sākumā biju to nēsājis lepni, pasitis padusē kā lietussargu, taču pamazām sāku kaunēties par savu manuskriptu un paslēpu to krūšu kabatā, svārkus rūpīgi aizpogādams tam pāri.

Tā aizritēja nedēļa. Atkal pienāca svētdiena. Žaks, kā parasti, devās uz pusdienām pie Pjerotiem, bet viens pats. Biju tā noguris, medīdams nesaredzamās zvaigznes, ka visu dienu nogulēju .. . Vakarā atgriezies mājās, Žaks atsēdās uz gultas malas un maigi norāja mani:

—  Klausies, Daniel! Tas nav labi, ka tu neej uz turieni. Melnās acis raud un ir izmisušas, ka neredz tevi . . . Mēs visu laiku runājām par tevi… Sasodīts, kā viņa tevi mīl!

Nabaga māmiņa Žaks sacīja šos vārdus ar asarām acīs.

—   Un Pjerots? — es bikli iejautājos. — Ko saka Pjerots?

—   Nekā… Viņš tikai likās Joti izbrīnījies, ka tu neatnāci. . . Daniel, tev jāaiziet pie viņiem! Tu aiziesi?

—   Jau rit, Žak, es tev apsolu.

Kamēr mēs sarunājāmies, savā istabā bija atgriezusies Baltā dzeguze, kas sāka vilkt savu nebeidzamo dziesmu… Tolokototinjan! &gt;Tolokototinjan.'.. . Žaks sāka smieties.

—   Zini, — viņš klusu sāka stāstīt, — Melnās acis ir greizsirdīgas uz mūsu kaimiņieni, uzskata viņu par sāncensi … Velti pūlējos Kamilai atklāt patiesību, viņa negribēja man ticēt.. . Melnās acis greizsirdīgas uz Balto dzeguzi! Jocīgi, — vai ne?

Es ari māksloti pasmējos, taču sirds dziļumos kaunējos, jo apzinājos, ka Melnās acis manas vainas pēc bija greizsirdīgas uz Balto dzeguzi.

Otrā dienā uz vakara pusi devos uz Somona pasāžu. Labprāt būtu uzreiz kāpis augšā ceturtajā stāvā un papriekš aprunājies ar Melnajām acīm, taču Pjerots mani gaidīja lejā pie durvīm un es nevarēju izvairīties no satikšanās. Vajadzēja vien iet iekšā veikalā un atsēsties viņam blakus aiz letes. Laiku pa laikam no gala istabas līdz mums atplūda apslāpētas flautas skaņas.

—   Daniela kungs, gribu no jums dabūt zināt kaut ko pavisam vienkāršu, — sevennietis iesāka tik plūstošā valodā un nepiespiestā izrunā, kādā nekad nebiju dzirdējis viņu izsakāmies, — un es neiešu pa aplinkus ceļiem … Te nu tas jāteic .. . mana drostaliņa mīl jūs pavisam nopietni. . . Vai ari jūs viņu mīlat tāpat?

—  No visas sirds, Pjerota kungs.

—   Tad viss ir kārtībā. Uzklausieties manu priekšlikumu . . . Jūs abi vēl esat pārāk jauni, lai domātu par apprecēšanos ātrāk nekā pēc trim gadiem. Tātad jums ir trīs gadi laika, lai nodrošinātu sev stāvokli… Nezinu, vai jūs vienmēr domājat noņemties ar zilajiem tauriņiem, bet es skaidri zinu, ko darītu jūsu vietā …

Te nu tas patiesi jāteic, es mestu pie malas pantiņus, iesaistītos bijušajā Laluetu tirdzniecības namā, pamatīgi iepazītos ar trauku tirdzniecību un iekārtotos tā, ka pēc trim gadiem Pjerots, kas jau k]ūst vecs, atrastu manī kompanjonu un arī znotu … Nu? Ko jūs, draugs, uz to sacīsiet?

Pie šiem vārdiem Pjerots man pamatīgi iebikstīja ar elkoni sānos un laida vaļā smieklus, pērkonīgus smieklus … Nabaga sevennietis droši vien bija pārliecināts, ka ir mani ārkārtīgi iepriecinājis, uzaicinot sev līdzās tirgoties ar traukiem. Man nebija drosmes ne noskaisties, pat ne atbildēt; biju satriekts.

Šķīvji, krāsainā stikla glāzes, alabastra bumbas — viss griezās ap mani. Tieši pretī letei uz etažeres saliktie, maigoā toņos izkrāsotie porcelāna gani un ganes zobgalīgi skatījās uz mani un, vēcinot spieķīti, it kā sacīja man: «Tu pārdosi traukus!» Mazliet tālāk ķīniešu porcelāna figūriņas violetos tērpos grozīja cienīgās galvas, it kā apstiprinādamas ganu vārdus: «Jā, jā! … Tu pārdosi traukus!» Un istabā, kas atradās aiz veikala, izsmējīgā flauta liekulīgi glāsmaini dziedāja: «Tu pārdosi traukus … tu pārdosi traukus .. .» Te varēja sajukt prātā!

Pjerots nodomāja, ka esmu aiz saviļņojuma un prieka zaudējis valodu.

— Parunāsim par to vakarā, — viņš sacīja, gribēdams dot man laiku atgūties. — Tagad ejiet augšā pie drostaliņas … Te nu tas patiesi jāteic … viņa jau sen jūs gaida.

Gāju augšā pie drostaliņas, ko atradu dzeltenajā viesistabā, kur viņa ļoti godājamās atraitnes Tribū sabiedrībā izšuva nebeidzamo rīta kurpi. . . Lai dārgā Kamila • man piedod! Vēl nekad viņa nebija man likusies tik tipiska Pjerota jaunkundze kā todien; vēl nekad mani nebija tā kaitinājis miers, ar kādu viņa vilka adatu, skaļi skaitīdama dūrienus. Ar mazajiem, sarkanajiem pirkstiem, ziedošajiem vaigiem, rāmo izskatu viņa man atgādināja vienu no izkrāsotā porcelāna ganēm, kuras nupat bija tik nekautrīgi man uzsaukušas: «Tu pārdosi traukus!» Par laimi, te bija arī Melnās acis; mazliet aizplīvurotas, mazliet sērīgas tās mani uzlūkoja, tik vien-

tiesīgi izpauzdamas prieku par atkalredzēšanos, ka es jutos aizkustināts. Tas neturpinājās ilgi. Gandrīz uz pēdām man sekoja Pjerots. Laikam gan viņš vairs nepaļāvās tik droši uz ļoti godājamo atraitni.

Sākot no šī mirkļa, Melnās acis pazuda, uz visas līnijas triumfēja porcelāna trauki. Pjerots bija ļoti līksms, ļoti pļāpigs, vienkārši neciešams; viņa «te nu tas patiesi jāteic» bira biežāk nekā krusas graudi. Trokšņainas, pārāk garas pusdienas … Piecēlies no galda, Pjerots paaicināja mani nomaļus, lai aprunātos par viņa priekšlikumu. Es biju paguvis attapties un pateicu diezgan aukstasinīgi, ka šis jautājums ir jāapsver un es atbildēšu pēc mēneša.

Sevennietis droši vien ļoti brīnījās, ka es tik vēsi uzņēmu viņa piedāvājumu, taču viņam pietika takta, lai neko neizrādītu.

—   Norunāts, — viņš sacīja, — pēc viena mēneša.

Vairāk šis jautājums netika skarts . .. Taču vienalga:

satriekts es jutos. Visu vakaru man ausīs zvanīja drūmie un liktenīgie vārdi: «Tu pārdosi traukus.» Saklausīju šos vārdus kraukšķienos, kas atskanēja, kad sāka grauzt cukuru večuks ar putna galvu, Lalueta kungs, ko bija ievedusi viesistabā Lalueta kundze un nosēdinājusi parastajā kaktā aiz pianīno, saklausīju tos flautas spēlmaņa rulādēs un Roslēna «Sapņos», ko Pjerota jaunkundze, kā parasti, atkal nospēlēja; izlasīju šos vārdus visu šo sikpilsonisko marionešu kustībās, viņu apģērba piegriezumā, tapešu rakstā, sienas pulksteņa alegoriskajā zīmējumā, — Venēra, kas noplukuši rozi, no kuras izlido amors, kura apzeltījums jau kļuvis nespodrs, — izlasīju tos mēbeļu veidojumā, katrā dzeltenās viesistabas mazākajā sīkumā; šeit tie paši cilvēki ik vakaru teica vienu un to pašu, uz klavierēm katru vakaru tika atskaņoti tie paši «sapņi» . . . visas pievakares šeit bija tik vienādas, ka šī istaba likās līdzīga spēlējošajai kastei. Dzeltenā viesistaba un spēlējošā kaste! … Daiļās Melnās acis, — kur jūs bijāt paslēpušās? . ..

Kad atgriezos mājās no garlaicīgās ciemošanās un pastāstīju māmiņai Žakam par Pjerota priekšlikumiem, brālis sašuta vēl vairāk nekā es:

—       Daniels Eisets — trauku tirgotājs! … To tik es gribētu redzēt! — krietnais Žaks, pietvīcis aiz dusmām, sirdījās, — Tas ir tikpat kā Lamartinam kāds piedāvātu tirgoties ar sērkociņiem vai Sentbevam ar saru slotiņām . .. Vecais nejēga Pjerots! . . . Taču nevajag viņam ņemt to ļaunā, viņš, nabaga cilvēks, no tā nekā nesaprot. Kad viņš redzēs, kādus panākumus gūs tava grāmata un ka visās avīzēs rakstīs par tevi, tad viņš dziedās citu dziesmiņu.

—   Protams, Žak, bet, lai avīzēs rakstītu par mani, tad grāmatai vajadzētu nākt klajā, taču es redzu, ka tas nekad nenotiks .. . Kāpēc? … Dārgais, vienkārši tāpēc, ka nevaru notvert nevienu izdevēju, šie kungi dzejniekiem nekad nav runājami. Pat lielais Baghavats ir spiests izdot dzejoļus uz sava rēķina.

—   Labi, tad rīkosimies mēs tāpat kā viņš, — Žaks sacīja, ar dūri uzsizdams pa galdu. — Mēs izdosim grāmatu uz sava rēķina.

Izbrīnījies paskatījos uz viņu:

—   Uz sava rēķina? …

—  Jā, draudziņ … Tieši patlaban marķīzs liek iespiest savu memuāru pirmo sējumu … Es katru dienu tiekos ar viņa darba iespiedēju … Tas ir elzasietis ar sarkanu degunu un labsirdīgu vaigu. Esmu pārliecināts, ka viņš būs ar mieru iespiest uz parāda tavu grāmatu … Velna milti! Parādu mēs nomaksāsim pakāpeniski, kad tava grāmata tiks izpirkta . . . Lieliski, tā paliek norunāts; rīt iešu vienoties ar iespiedēju.

Nākamajā dienā Žaks tiešām aizgāja pie šī cilvēka un atgriezās mājās, gluži pacilāts.

—   Viss ir nokārtots, — Žaks uzvaroši paziņoja. — Tavu grāmatu jau rīt sāks iespiest. Tas mums izmaksās deviņsimt franku, tīro sīkumu. Parakstīšu trīs vekseļus pa trīssimt frankiem katru, tie būs izpērkami ik pēc trim mēnešiem. Tagad klausies manus apsvērumus. Mēs grāmatu pārdosim par trim frankiem gabalā, metiens būs tūkstoš eksemplāru, tātad tavai grāmatai jāienes trīs tūkstoši franku. . . Saproti, trīs tūkstoši franku! No šīs summas samaksāsim parādu iespiedējam, tālāk — vienu franku par eksemplāru grāmatu tirgotājiem, kuri tavu poēmu pārdos, un žurnālistiem būs jāaizsūta brīveksemplāri… Mums atliks skaidra peļņa tūkstotis viens simts franku. Nu, ko tu par to saki? Iesākumam nav slikti…

Domāju gan! . .. Man nevajadzēs vairs medīt neredzamās zvaigznes, nebūs jākvern pie grāmatnīcu durvīm, cenšoties norīt pazemojuma sajūtu, un pie visa vēl turklāt varēs nolikt sānis tūkstoti vienu simtu franku ģimenes pavarda atjaunošanai . . . Kāda līksme todien valdīja Senžermēna zvanu tornī! Cik daudz nodomu, cik daudz sapņu! Un turpmākajās dienās — cik daudz laimes mirkļu, kas tika izbaudīti pilienu pēc piliena; iet uz tipogrāfiju, lasīt korektūras, apspriesties par grāmatas vāka krāsu, skatīties, kā no mašīnas nāk ārā vēl mitrais papīrs, uz kura iespiestas jūsu domas, divas trīs reizes skriet pie brošētāja un beidzot atgriezties ar pirmo eksemplāru, ko trīsēdams atverat ar pirkstu galiem . . . Sakiet — vai pasaulē var būt kaut kas jaukāks?

Jūs jau būsiet uzminējuši, ka pirmais «Pastorālās komēdijas» eksemplārs pienācās ar pilnām tiesībām Melnajām acīm. Es viņām to aiznesu tanī pašā vakarā, un māmiņa Žaks mani pavadīja, jo arī gribēja izbaudīt manu triumfu. Lepni un starojoši mēs iegājām dzeltenajā viesistabā. Tur jau bija visi sapulcējušies.

—   Pjerota kungs, — es teicu sevennietim, — atļaujiet pasniegt Kamilai manu pirmo sacerējumu.

Ieliku grāmatu mazā, mīļā rociņā, kas drebēja aiz prieka. O, ja jūs būtu redzējuši burvīgo «paldies», ko Melnās acis man raidīja, un kā viņas iezaigojās, lasīdamas uz vāka manu vārdu! Pjerots nebija tik sajūsmināts. Dzirdēju, ka viņš jautāja Žakam, cik tad šāds sējumiņš varot ienest.

—   Tūkstoš simt franku, — Žaks noteikti atbildēja.

Pēc tam abi ilgi sarunājās klusā balsī, taču es viņos

vairs neklausījos. Neizsakāmi priecājos, nolūkodamies, kā Melnās acis nolaida garās, zīdainās skropstas pār manas grāmatas lappusēm un atkal pacēla uz mani apbrīnošanas pilnu skatienu. . . Mana grāmata! Melnās acis! Divas laimes, par kurām man jāpateicas māmiņai Žakam. . .

Tovakar negājām taisnā ceļā uz mājām, bet iepriekš paklaiņojām pa «Odeona» galerijām, lai paraudzītos, kādu iespaidu atstāj «Pastorālā komēdija» grāmatnīcu vitrīnās.

—   Uzgaidi mani, — Žaks teica, — es ieiešu pārbaudīt, cik eksemplāru ir pārdoti.

Gaidīdams pastaigājos gar veikaliem un paslepen blenzu uz zināmajiem vākiem: zaji ar melnām svītriņām tie dižojās pašā skatloga vidū. Pēc brītiņa iznāca Žaks, gluži bāls aiz saviļņojuma.

—   Draudziņ, viens eksemplārs jau pārdots, — viņš paziņoja. — Tā ir laba zīme …

Es klusēdams paspiedu viņam roku. Biju pārāk aizkustināts, lai runātu, bet klusībā es domāju: «Parīzē ir kāds cilvēks, kas nupat izvilka no sava maka trīs frankus, lai nopirktu manu gara ražojumu, viņš patlaban to lasa un vērtē .. . Kas ir šis cilvēks? Kā es gribētu iepazīties ar viņu. . .» Ak vai! Sev par nelaimi, man drīz vien nācās iepazīties ar šo briesmīgo cilvēku.

Otrā dienā pēc manas grāmatas iznākšanas es patlaban biju atsēdies ēdnīcā pie galda blakus negantajam domātājam, lai ēstu brokastis, te negaidot pa kaklu pa galvu aizelsies iedrāzās Žaks un, paaicinājis mani ārā, sacīja:

—   Lieli jaunumi! Šovakar septiņos es aizbraucu kopā ar marķīzu. . . Mēs dosimies uz Nicu pie viņa māsas, kas ir slima uz miršanu . .. Varbūt mēs paliksim ilgi. . . Par dzīvi neraizējies .. . Marķīzs divkāršos man atalgojumu. Varēšu tev sūtīt simt franku mēnesī… Kas ar tevi notiek? Tu kļuvi tik bāls! Klausies, Daniel, neesi bērnišķīgs! Ej atpakaļ, paēd brokastis un iedzer puspudeli bordo, lai sasparotos. Man jāaizskrien pie Pjerota atvadīties, pēc tam iegriezīšos pie izdevēja atgādināt, lai aizsūta eksemplārus žurnālistiem . . . Man nav vairs ne minūtes laika … Satiksimies pulksten piecos mājās.

Nolūkojos viņam paka], kā viņš lieliem soļiem aizjoza pa Senbenuā ielu, un tad atgriezos restorānā, taču nevarēju nekā ne ieēst, ne iedzert, un puspudeli bordo iztukšoja domātājs. Apziņa, ka pēc nedaudzām stundām māmiņa Žaks būs tālu projām, mani smagi nomāca. Velti pūlējos domāt par savu grāmatu, par Melnajām acīm — it nekas nespēja mani novirzīt no domas, ka

Žaks drīz aizbrauks un es palikšu viens, gluži viens Parīzē, pilnīgi patstāvīgs un atbildīgs par savu rīcību.

Viņš atgriezās mājās norunātajā stundā. Pats, būdams ļoti satraukts, viņš tomēr līdz pēdējam mirklim izlikās līksms. Līdz pēdējam mirklim Žaks apliecināja savu cēlsirdību un dedzīgo mīlestibu uz mani. Viņš domāja tikai par mani, par manu labklājību, par manu dzīvi. Teikdamies sakravāt sev ceļa somu, viņš īstenībā pārbaudīja manu veļu un drānas.

—   Tavi krekli ir tur, kaktā, skaties, Daniel… Un mutautiņi blakus, aiz kaklasaitēm.

Es viņam sacīju:

—   Žak, tu jau nekravā sev ceļa somu, bet mah skapi…

Kad skapis un ceļa soma bija kārtībā, aizsūtījām pakaļ fiakram un braucām uz staciju. Pa ceļam Žaks man izteica dažādas pamācības un aizrādījumus:

—   Raksti man bieži… Sūti man visas atsauksmes, kas parādīsies par tavu grāmatu, it īpaši Gistava Planša* recenziju. Es iesiešu burtnīcu un tanī visu ielīmēšu. Tā būs Eisetu ģimenes zelta grāmata… Neaizmirsti, ka otrdienās nāk veļas mazgātāja . .. Uzmanies, neapreibsti no panākumiem .. . Skaidrs, ka tu gūsi lielus panākumus, un Parīzes panākumi ir ļoti bīstami. Laime, ka tev blakus būs Kamila, viņa tevi pasargās no kārdinājumiem . .. Galvenais, ko es no tevis lūdzu, Daniel: ej bieži uz turieni un neliec raudāt Melnajām acīm.

Šinī mirklī mēs braucām garām Botāniskajam dārzam. Žaks iesmējās.

—   Vai atceries, kā mēs te gājām garām naktī pirms četriem pieciem mēnešiem? — viņš jautāja. — Cik liela starpība starp toreizējo Dānieļu un tagadējo! … Jā, tu pa šo laiku esi ticis labu gabalu uz priekšu! …

Mīļais Žaks! Viņš patiesi domāja, ka esmu ticis labu gabalu uz priekšu, un es, nabaga nejēga, arī biju par to pārliecināts.

Piebraucām pie stacijas. Marķīzs jau bija tur ieradies. Iztālēm redzēju sīku, jocīgu vīriņu ar baltu eža galvu;_lēkājošā gaitā viņš staigāja pa uzgaidāmo zāli.

—   Atri, ātri! Ardievu! — Žaks uzsauca.

Ar platajām plaukstām satvēris manu galvu, viņš trīs reizes sirsnīgi noskūpstīja mani un tad aizsteidzās pie sava mocītāja.

Kad viņš bija izgaisis manam skatienam, mani pārņēma pavisam dīvaina sajūta.

Pēkšņi jutos mazāks, vājāks, biklāks, bērnišķīgāks, it kā brālis aizbraukdams būtu aizvedis līdzi manu labāko «es», manu spēku, drosmi un pusi auguma. Apkārtējais pūlis mani biedēja. Atkal biju pārvērties par Knauķi…

Satumsa. Lēnītēm pa visgarāko ceļu, pa tukšākajām krastmalām Knauķis vilkās atpakaļ uz Senžermēna zvanu torni. Domājot par atgriešanos tukšajā istabā, Knauķim kļuva neizsakāmi skumji. Viņš labāk būtu visu nakti palicis uz ielas. Galu galā tomēr vajadzēja iet mājās.

Kad viņš devās garām durvju sarga istabiņai, večuks viņu aizturēja:

— Eiseta kungs, jums vēstule! …

Maza, eleganta, sasmaržota aploksne; sievietes rokraksts, smalkāks, veiklāks nekā Melno acu rokraksts . . . No kā tā varēja būt? .. . Knauķis steigšus atplēsa aploksni un turpat kāpnēs gāzes gaismā izlasīja:

«Cienījamais kaimiņ!

Kopš vakardienas man uz galda ir «Pastorālā komēdija», bet tanī trūkst veltījuma. Būtu ļoti laipni, ja Jūs šovakar to ierakstītu, iedzerot pie manis tasi tējas . . . mākslinieku sabiedrībā.

Irma Borela.»

Un mazliet zemāk:

«Dāma no pirmā stāva».

Dāma no pirmā stāva!… Kad Knauķis izlasīja šo piebildi, viņam pārskrēja trīsas pār visu augumu. Viņš atcerējās šo dāmu tādu, kādu bija ieraudzījis torīt kāpnēs, čaukstoša zīda vilnī, daiļu, saltu, valdonīgu, ar mazu, baltu rētu mutes kaktiņā. Sirdī viņam uzbangoja lepnums, ka tāda sieviete nopirkusi viņa grāmatu.

Mirkli viņš ar vēstuli rokā palika stāvot kāpnēs un apsvēra, vai kāpt augšā vai ari apstāties pirmajā stāvā, bet tad pēkšņi viņam iešāvās prātā Žaka vārdi: «Galvenais, Daniel, neliec raudāt Melnajām acīm.» Nojauta brīdināja Knauķi, ka Melnās acis raudās, ja viņš ies pie dāmas pirmajā slāvā, un Žakam būs sāpīgi. Knauķis apņēmīgi iebāza vēstuli kabatā un nolēma: «Es neiešu.»

10. IRMA BORELA

Durvis viņam atvēra Baltā dzeguze . .. Laikam gan ir lieki paskaidrot, ka piecas minūtes pēc tam, kad bija nozvērējies neiet, godkārīgais Knauķis piezvanīja pie Irmas Borelas dzīvokļa durvīm … Ieraudzījusi viņu, baismīgā nēģeriete savilka sejā ielīksmota cilvēkēdāja smaidu un ar tuklo, spīdīgo, melno roku pamāja: «Nāciet iekšā!» Izgājuši cauri vairākiem grezni iekārtotiem saloniem, abi apslājās pie mazām, noslēpumainām durvīm, kurām skanēja cauri biezo aizkaru pa daļai apslāpēti ķērcoši kliedzieni, elsas, lāsti, drudžaini smiekli. Nēģeriete pieklauvēja un, nenogaidījusi atbildi, ielaida iekšā Knauķi.

Ar mēļu zīdu iztapsētā, krāšņā, gaismas piestrāvotā buduārā Irma Borela, staigādama šurp un turp, viena pati deklamēja. Plats, debeszils, zīda mežģinēm nošūts mājas tērps ietina viņu kā mākonis. Tērpa viena piedurkne bija atlocīta līdz plecam, atsedzot nevainojami veidotu sniegbaltu roku, kas vicināja perlamutra papirnazi kā dunci. Otra roka, iesllgusi mežģinēs, turēja atvērtu grāmatu …

Knauķis apžilbis apstājās. Vēl nekad dāma no pirmā stāva nebija viņam likusies lik daiļa. Viņa neizskatījās tik bāla kā pirmo reizi, kad viņi bija sastapušies. Svaiga un sārta, mazliet aizplīvuroti sārta, viņa tovakar atgādināja mandeļkoka ziedu, un mazā, baltā rēta lūpu kaktiņā likās vēl baltāka. Turklāt mati, ko Knauķis pirmo reizi nebija redzējis, darīja dāmu vēl daiļāku, mīkstinot augstprātīgo, gandrīz skarbo izteiksmi viņas sejā. Gaišie, pelnu pelēkie mati bija ļoti smalki, tie apņēma viņas galvu kā zeltaini vizoša migla.

Ieraudzījusi Knauķi, dāma uzreiz pārtrauca deklamāciju. Viņa nometa uz aizmugurē stāvošā dīvāna perlamutra papīrnazi un grāmatu, ar valdzinošu grāciju viņa nolocīja atpakaļ tērpa piedurkni un, draudzīgi izstiepusi roku, gāja pretī viesim.

—   Labvakar, kaimiņ! — viņa sacīja, laipni smaidīdama. — Jūs mani pārsteidzat pašā traģiskās iedvesmas ārprātā! Es mācos Klitemnestras lomu … Aizgrābjoši, — vai ne?

Viņa uzaicināja Knauķi atsēsties uz dīvāna blakus, un sākās saruna.

—   Kundze, vai jūs nodarbojaties ar dramatisko mākslu? — Knauķis jautāja, neuzdrošinādamies uzrunāt dāmu par kaimiņieni.

—   Jā, ziniet, tāda iedoma . . . Tāpat kā agrāk, es nodarbojos ar tēlniecību un mūziku … Šoreiz gan, šķiet, esmu īsti aizrāvusies . .. Taisos debitēt Franču teātrī…

Šinī mirklī milzīgs putns ar dzeltenu cekulu, skaļi vēcinādams spārnus, pielidoja un uzmetās uz Knauķa cirtainās galvas.

—  Nebaidieties, — dāma smējās par viņa izbiedēto seju, — tas ir mans kakadu. .. mīļš putniņš, ko atvedu no Marķīzu salām.

Paņēmusi papagaili, viņa tam pateica pāris vārdu spāniski un aiznesa to uz zeltītu laktu buduāra galā … Knauķis iepleta acis … Nēģeriete, kakadu, Franču teātris, Marķīzu salas …

«Cik neparasta sieviete!» viņš ar sajūsmu domāja.

Dāma atgriezās un atkal atsēdās viņam līdzās, un saruna turpinājās. Papriekš galvenais temats bija «Pastorālā komēdija». Dāma bija to izlasījusi un vairakas reizes pārlasījusi; dažas vārsmas viņa prata no galvas un pacilātā tonī tās nodeklamēja. Knauķa godkārei vēl nekad nebija tā glaimots. Dāma vēlējās zināt, cik viņam gadu, kur viņš dzimis, kā dzīvo, vai iet sabiedrībā . . . Uz visiem jautājumiem Knauķis atbildēja pilnīgi vaļsirdīgi, tā ka pēc vienas stundas viņa pilnīgi pazina māmiņu Žaku, Eisetu ģimenes vēsturi, zināja par izputināto mājas pavardu, ko dēli bija apņēmušies atjaunot. Par Pjerota jaunkundzi gan, protams, ne pušplēsta vārda. Runa bija vienīgi par kādu jaunavu no augstākajām aprindām, kura vai mirstot aiz mīlestības pret

Knauķi, un par viņas cietsirdīgo tēvu (nabaga Pjerots!), kas pretojoties abu laulībām.

Buduārā kāds ienāca. Tas bija vecs skulptors ar sirmiem matiem, kurš pasniedza stundas mājasmātei, kad viņa bija aizrāvusies ar tēlniecību.

—   Varu saderēt, — ienācējs sacīja, šķelmīgi nolūkodamies uz Knauķi, — varu saderēt, ka šis ir jūsu Neapoles koraļļu meklētājs.

—  Pareizi, — dāma smiedamās apstiprināja.

Pievērsusies koraļļu meklētājam, kurš izskatījās visai

pārsteigts par šo iesauku, viņa sacīja:

—   Vai atceraties, mēs kādu rītu kāpnēs sastapāmies … Jums bija kails kakls, atsegtas krūtis, izspūruši mati un rokā māla krūze . .. Jūs man atgādinājāt vienu no koraļļu zvejniekiem, kurus esmu redzējusi Neapoles līcī… Vakarā pastāstīju par jums saviem draugiem, taču toreiz mēs nenojautām, ka mazais neapolietis ir liels dzejnieks un ka māla krūzē slēpās «Pastorālā komēdija».

Varat iedomāties, kā Knauķi sajūsmināja godbijīgais apbrīns, ar kādu daiļā mājasmāte runāja par viņu. Kamēr viņš, mulsi smaidīdams, palocījās, Baltā dzeguze ieveda jaunu apmeklētāju, kas nebija neviens cits kā pats dižais Baghavats, indiešu poēmu autors, kurš šad tad ēda pusdienas pie viena galda ar Knauķi. Baghavats devās taisnā ceļā pie dāmas un viņai pasniedza grāmatu ar zaļiem vākiem.

—   Atdodu jūsu tauriņus, — viņš sacīja, — Ērmīga literatūra!

Ar rokas mājienu dāma apturēja viņu. Baghavats aptvēra, ka šeit ir autors, un ar piespiestu smaidu uz lūpām paskatījās uz viņu. Uz mirkli iestājās klusums, visi jutās mazliet neērti, bet tad stāvokli glāba vēl viena viesa ierašanās. Tas bija deklamācijas pasniedzējs, pretīgs, mazs kuprītis ar miroņbālu seju, sarkanu parūku galvā un bojātiem zobiem smaidošajā mutē. Ja šim kuprītim nebūtu kupra, tad viņš laikam gan būtu kļuvis par sava laika izcilāko aktieri, taču kroplums viņam liedza uzstāties uz skatuves, un viņš smēlās mierinājumu, audzinot citus un nopeļot visus pārējos aktierus.

Tiklīdz viņš bija ienācis, dāma viņam jautāja:

—   Vai redzējāt Izraēlieti? Kā viņa šovakar tēloja?

Par Izraēlieti viņi bija iesaukuši lielisko traģiķi Ra-

šelu, kas tolaik bija slavas kalngalos.

—  Viņa tēlo arvien vājāk, — skolotājs, plecus paraustīdams, atbildējā. — Šajā sievietē nav it nekā… Dzērve, īsta dzērve.

—   īsta dzērve, — skolotāja audzēkne apstiprināja.

Tūlīt arī abi pārējie ar dziļu pārliecību atkārtoja:

—   īsta dzērve …

Pēc tam visi lūdza, lai mājasmāte kaut ko nodeklamē.

Nelikdama sevi ilgi lūgt, viņa piecēlās, paņēma perlamutra papīrnazi, uzlocīja tērpa piedurkni un sāka deklamēt.

Labi vai slikti? Knauķim būtu grūti to pateikt. Daiļās, sniegbaltās rokas apžilbināts, zeltaino matu plīvas savaldzināts, viņš skatījās un neklausījās. Kad dāma bija beigusi, Knauķis aplaudēja skaļāk par visiem un savukārt apgalvoja, ka Rašela ir dzērve, īsta dzērve.

Visu nakti viņš sapņoja par sniegbalto roku un zeltaino matu mākoni. Kad atausa rīts un viņš gribēja sēsties pie darba, burvīgā roka atkal parādījās un raustīja viņu aiz piedurknes. Nespēdams darināt atskaņas un nevēlēdamies iet uz ielas, Knauķis sāka rakstīt Žakam vēstuli, apjūsmodams tanī dāmu no pirmā stāva.

«Mīļais draugs, kāda sieviete! Viņa zin visu, pazīst visu! Viņa ir komponējusi sonātes, gleznojusi. Viņas istabā uz kamīna dzegas ir brīnumjauka terakotas kolombīne, viņas pašas veidojums. Tagad kopš trim mēnešiem viņa tēlo traģēdijās un tēlo jau daudz labāk nekā slavenā Rašela. — Tiešām šķiet, ka šī Rašela nav nekas vairāk kā īsta dzērve. — Vispār, dārgais Žak, tādu sievieti tu neesi ne sapnī redzējis. Viņa ir visu redzējusi, visur bijusi. Te viņa pēkšņi stāsta: «Kad es biju Pēterburgā …» — te atkal pēc mirkļa paziņo, ka Rio reids viņai patīkot labāk nekā Neapoles reids. Šai sievietei ir kakadu, ko viņa atvedusi no Marķīzu salām, un kalponi nēģerieti viņa pieņēmusi caurbraucot Portoprensā. Jā, starp citu, šo nēģerieti tu pazīsti: tā ir mūsu kaimiņiene Baltā dzeguze. Kaut gan viņa izskatās nikna, tomēr īstenībā ir lieliska — mierīga, smalkjū-

tlga, uzticama un vienmēr runā sakāmvārdos, tāpat kā resnitis Sančo. Kad mājas iedzīvotāji mēģina no Baltās dzeguzes kaut ko izdibināt par viņas kundzi, — vai tā ir precējusies, vai kaut kur dzīvo tāds Borela kungs, vai Borela kundze ir tik bagāta, kā ļaudis runā, — nēģeriete atbild savā manierē: «Kazlēna darīšanas nav auna darīšanas,» — vai arī: «Tikai kurpe zin, vai zeķes ir cauras.» Tādu teicienu viņai ir desmitiem, un ziņkārīgie vienmēr paliek ar garu degunu .. .

Jā, — vai zini, ko es sastapu pie šīs dāmas? … Indiešu poēmu sacerētāju, pašu dižo Baghavatu no ēdnīcas. Izskatās tā, ka viņš līdz ausīm ieķēries šajā dāmā, jo veltī viņai dzejoļus, kuros salīdzina viņu reizēm ar kondoru, reizēm ar lotosu vai bifeli, taču dāmu šie cildinājumi sevišķi nesaviļņo. Acīm redzot, viņa pie tiem ir pieradusi, jo visi mākslinieki, kas viņas mājā mēdz ciemoties, — un to ir daudz, turklāt dažs labs ļoti slavens, — ir viņā iemīlējušies.

Viņa ir tik daiļa, tik neparasti daiļa! . . . Nudien, es baidītos par savu sirdi, ja tā jau nebūtu aizņemta. Par laimi, man ir Melnās acis, tās mani aizsargās … Dārgās Melnās acis! Šovakar aiziešu pie viņām, un mēs visu laiku runāsim par Tevi, māmiņa Žak!»

Tiklīdz Knauķis nobeidza šo vēstuli, pie durvīm klusu kāds pieklauvēja. Balto dzeguzi bija atsūtījusi dāma no pirmā stāva ar uzaicinājumu iet viņai līdzi uz Franču teātri, lai viņas ložā noskatītos «dzērvi». Knauķis labprāt būtu pieņēmis ielūgumu, taču atcerējās, ka viņam nav frakas, un tāpēc bija spiests atteikties. Viņam galīgi sabojājās garastāvoklis. «Žakam vajadzēja likt uzšūt man fraku,» Knauķis sirdīgi domāja. «Tā ir nepieciešami vajadzīga . . . Kad presē parādīsies raksti, man taču vajadzēs iet pateikties žurnālistiem … Kā es iešu, ja man nebūs frakas? .. .»

Vakarā Knauķis aizgāja uz Somona pasāžu, bet šis apmeklējums viņu neielīksmoja. Sevennietis pārāk skaļi smējās; Pjerota jaunkundzei bija pārāk tumši mati. Melnās acis velti raidīja viņam mājienus un mistiskajā zvaigžņu valodā glāsmaini sacīja: «Mīliet mani!» — nepateicīgais Knauķis negribēja nekā dzirdēt. Pēc pusdienām, kad viesistabā ienāca Laluetu pāris, viņš

sadrūmis un īgns ierāvās kaktā un, kamēr «spēlējošā kaste» leijerēja parastās meldijas, viņš iztēlojās, kā Irma Borela karaliski sēž ložā, viņas sniegbaltā roka rotaļājas ar vēdekli, zeltainais mākonis ap galvu staro zāles lustru gaismā … «Kā es kaunētos, ja viņa mani redzētu šeit!» Knauķis nodomāja.

Vairākas dienas aizritēja bez īpašiem starpgadījumiem. Irma Borela vairs neizrādīja dzīvības zīmes. Šķita, ka sakari starp pirmo un piekto stāvu ir pārtraukti. Katru nakti Knauķis, sēdēdams pie darba galda, dzirdēja atgriežamies mājās Irmas Borelas ekipāžu, un riteņu apslāpētā rīboņa un kučiera uzsauciens: «Atveriet vārtus!» — gluži neviļus lika viņam notrīsēt. Pat nēģerietes soļus kāpnēs Knauķis nevarēja noklausīties bez satraukuma; viņš labprāt būtu pajautājis Baltajai dzeguzei, kā klājas viņas kundzei, taču neuzdrošinājās . . . Par spīti visam, Melnās acis tomēr vēl valdīja viņa sirdi. Knauķis stundām ilgi uzkavējās pie viņām. Pārējā laikā viņš noslēdzās savā jumtistabā un dzejoja, par lielu brīnumu zvirbuļiem, kuri salidoja no visiem apkārtējiem jumtiem palūkoties uz viņu, jo Latīņu kvartāla zvirbuļiem, tāpat kā ļoti godājamai atraitnei Tribū, ir visai ērmīgs priekšstats par studentu mansardiem . . . Toties Senžermēna zvani — nabaga zvani, kas bija nolemti kalpošanai dievam un ieslodzīti tornī uz visu mūžu tāpat kā klosterī mūki, — priecājās, redzot savu draugu Knauķi vienmēr cītīgi sēžot pie galda un, lai viņu uzmundrinātu, ielīksmoja ar lieliskām skaņām.

Pienāca vēstule no Zaķa. Viņš uzturējās Nicā un sīki aprakstīja savu dzīvi. . .

«Daniel, cik šeit ir skaisti! Kā šī jūra, kas šalko aiz maniem logiem, Tevi iedvesmotu! Es gan nepagūstu par to tīksmināties, jo gandrīz nemaz neizeju no istabas … Marķīzs diktē cauru dienu. īsts nelabais! Reizēm starp diviem teikumiem paceļu galvu, ieraugu pie apvāršņa sarkanu buru, bet tūlīt atkal jāraksta tālāk. .. D'Akvila jaunkundze vēl arvien ir ļoti slima … Dzirdu, ka viņa mums virs galvas klepo un klepo… Es arī tūlīt pēc atbraukšanas te pamatīgi saaukstējos un vēl joprojām neesmu īsti vesels .. .»

Mazliet tālāk, runājot par dāmu no pirmā stāva, Žaks rakstīja:

«… Ja Tu mani klausītu, tad nekad vairs neietu pie tās sievietes. Viņa ir priekš Tevis pārāk sarežģīta, un — kā lai īsti pasaku? — es nojaušu, ka viņa ir avantūriste . . . Zini, vakar ostā redzēju holandiešu brigu, kas nupat bija atgriezusies no ceļojuma ap zemeslodi, —• brigai bija japāņu masti, čīliešu takelāžas koki un kuģa komanda tik raiba kā ģeogrāfijas karte. .. Dārgais, Tava Irma Borela man atgādina šo kuģi. Brigai ir derīgi daudz braukāt apkārt, bet sievietei ir citādi. Parasti tās, kuras ir daudz ceļojušas, prot pamatīgi pūst miglu acīs vīriešiem. Neuzticies viņai, Daniel, neuzticies! Un, galvenais, no sirds lūdzu Tevi: neliec raudāt Melnajām acīm …»

Pēdējie vārdi Knauķi aizkustināja visdziļāk. Knauķis apbrīnoja Žaka neatlaidīgo gādību par tās laimi, kura bija noraidījusi viņa mīlestību. «Nē, Žak, nebaidies! Es nesāpināšu Kamilu,» Knauķis nodomāja un cieši apņēmās vairs neatgriezties pie dāmas no pirmā stāva .. . Un, ja Knauķis kaut ko cieši apņemas, tad uz viņu var paļauties!

Kad tovakar ekipāža iebrauca pagalmā, viņš gandrīz nemaz tam nepievērsa uzmanību. Arī nēģerietes dziedāšana uz viņu neatstāja nekādu iespaidu. Bija tveicīga septembra nakts .. . Knauķis strādāja, istabas durvis turēdams pusvirus. Pēkšņi viņam šķita, ka nokrakšķēja koka kāpnes, kas veda uz jumta stāvu. Tūlīt pat viņš sadzirdēja vieglus soļus un kleitas čaukstēšanu. Noteikti kāds kāpa augšā … bet kas? …

Baltā dzeguze jau sen bija savā istabā.. . Varbūt dāma no pirmā stāva gribēja kaut ko pateikt nēģerietei? …

Pie šīs domas Knauķim sirds sāka neganti dauzīties, taču viņam pietika vīrišķības palikt sēžot pie galda … Soļi nāca arvien tuvāk. Kāpņu laukumiņā tie apstājās … Mirkli valdīja klusums; pēc tam pie nēģerietes durvīm kāds klusu pieklauvēja, taču atbildes nesaņēma.

«Tā ir viņa,» Knauķis saprata, nekustēdamies no vietas.

Piepeši smaržīgs vilnis ieplūda istabā. Durvis iečīkstējās, kāds ienāca.

Galvu nepagriezdams, drebēdams Knauķis jautāja: — Kas tur ir?

11. CUKURA SIRDS

Jau aizritējuši divi mēneši, kopš Žaks aizbraucis, taču viņš vēl neziņo par atgriešanos. DAkvila jaunkundze nomira. Sērojošais marķīzs sekretāra pavadībā ceļo pa visu Itāliju, ne uz vienu dienu nepārtraukdams rņpmuāru diktēšanu. Darbā pārslogotais Žaks tikko pagūst atrakstīt brālim pāris rindiņu gan no Romas, gan Neapoles, no Pizas un no Palermo. Taču, ja arī īso vēstulišu pasta zīmogi mainās bieži, to saturs paliek vienāds. «Vai Tu strādā? … Kā klājas Melnajām acīm? … Vai Gistava Planša recenzija ir parādījusies? … Vai esi vēl kādreiz apmeklējis Irmu Borelu?» Uz šiem pastāvīgi atkārtotajiem jautājumiem Knauķis atbild nemainīgi, ka viņš strādājot daudz, ka viņa grāmatu pērkot labi, Melnajām acīm arī ejot labi, ka Irmu Borelu viņš vairs neesot redzējis un par Gistavu Planšu nekā neesot dzirdējis.

Cik daudz patiesības bija Knauķa atbildēs? To mums atklās pēdējā vēstule, ko viņš uzrakstīja kādā drudžainā negaisa naktī.

«Žakam Eisela kungam Pizā.

Svētdien, pulksten desmitos vakarā.

Žak, esmu Tev melojis. Kopš diviem mēnešiem es visu laiku Tev meloju. Rakstu Tev, ka strādāju, taču mana tintnīca kopš diviem mēnešiem ir izžuvusi. Rakstu Tev, ka manu grāmatu pērk labi, taču divu mēnešu laikā pārdots tikai viens eksemplārs. Rakstu Tev, ka vairs neesmu redzējis Irmu Borelu, taču jau divus mēnešus pastāvīgi esmu pie viņas. Kas attiecas uz

Melnajām acīm … ak vai! Žak, mīļais Žak, kāpēc es Tevi neklausīju? Kāpēc es atgriezos pie šīs sievietes?

Tev bija taisniba, viņa ir avantūriste un vairāk nekas. Sākumā domāju, ka viņa ir gudra. Nav tiesa, viņa tikai atkārto citu vārdus. Viņai nav ne prāta, ne sirds. Viņa ir melīga, ciniska, viņa ir ļauna. Esmu redzējis, ka dusmu lēkmē viņa sit ar jājampātagu savai nēģerietei, nogrūž Balto dzeguzi gar zemi un spārda ar kājām. Irmai Borelai ir dzelzs griba, viņa netic ne dievam, ne velnam, bet akli tic gaišreģiem un zīlē kafijas biezumos. Kas attiecas uz viņas dramatisko talantu, tad esmu pārliecināts, ka neviens teātris viņu neangažēs, kaut arī viņa uzcītīgi ņem stundas pie kupraina izdzimteņa un cauru dienu mājās tur mutē gumijas bumbiņas. Toties privātajā dzīvē Irma Borela ir nepārspējama komediante.

Žak, es nudien nezinu, kā, mīlēdams visu labo un nemāksloto, biju iekritis šā nekrietnā radījuma nagos, bet varu Tev zvērēt, ka tagad esmu no tiem izrāvies, un nu tam visam ir beigas, galīgi beigas … Ja Tu zinātu, cik esmu bijis gļēvs un ko visu viņa ar mani darīja! … Izstāstīju viņai visu savu dzīvi, stāstīju par Tevi, par mūsu māti, par Melnajām acīm. Nudien, gribas nomirt aiz kauna . .. Dāvāju viņai visu sirdi, atklāju visu savu dzīvi, taču viņa man no savas nekad nekā neatklāja. Es nezinu, kas viņa ir, no kurienes ieradusies . . . Kādu dienu jautāju viņai, vai viņa ir precējusies. Viņa tikai pasmējās. Mazā rēta, kas viņai ir virs lūpu kaktiņa, palikusi pēc naža dūriena viņas dzimtenē Kubā. Gribēju zināt, kas viņai dūris. Viņa vienkārši pateica: «Kāds spānietis, vārdā Pačeko,» — un vairāk nekā. Muļķīgi, — vai ne? Vai tad es zinu, kas tas Pačeko ir? Vai viņai nevajadzēja man paskaidrot tuvāk? … Durt ar nazi — pie joda! — tas taču nav dabiski! … Mākslinieki, kuri pulcējas ap Irmu Borelu, radījuši viņai «neparastas sievietes» reputāciju, un viņai tā patīk . . . Ak, šie mākslinieki! Es viņus neieredzu. Dzīvodami starp statujām un gleznām, viņi galu galā sāk domāt, ka cita nekā pasaulē nav. Vienmēr viņi runā par formu, līniju, krāsu, par grieķu mākslu, Partenonu, dažādiem ciļņiem. Viņi nopēti jūsu degunu, rokas, zodu. Interesējas vienīgi par to, vai jūs esat tipisks, raksturīgs, bet par to, kas pukst mūsu krūtīs, par mūsu kaislībām, par asarām un bažām viņi interesējas tikpat daudz, cik par kādu beigtu kazu. Šie jaukie ļaudis atrada, ka man esot rakslurīga galva, bet neizteiksmīga dzeja. Lielisks uzmundrinājums, — vai ne?

Mūsu sakara sākumā šī sieviete bija cerējusi iegūt savā varā mazu brīnumu, lielu mansarda dzejnieku — kā viņa nomocīja mani ar šo mansardu! — Vēlāk, kad viņas pulciņš pierādīja, ka esmu neapdāvināts, viņa mani paturēja raksturīgās galvas dēļ. Tās raksturs gan mainījās atkarībā no Irmas Borelas salona katrreizējiem apmeklētājiem. Viens no viņas galma gleznotājiem saskatīja manī itālisku tipu un lika man pozēt par pifieraro *, kāds cits — par alžīrieti, vijolīšu pārdevēju, un vēl cits. . . Vai nu visus var atcerēties? Parasti es pozēju Irmas Borelas dzīvoklī, un viņai par palikšanu man vajadzēja visu dienu paturēt mugurā vizuļaino tērpu un blakus kakadu rotāt viņas salonu. Tā mēs esam pavadījuši daudzas stundas, es, ģērbies turku kostīmā, ar garu pīpi zobos sēdēju kušetes vienā malā, viņa — otrā, ar gumijas bumbiņām mutē deklamēdama un šad tad pārtraukdama deklamēšanu, lai man pateiktu:

«Dārgais Dani-Dan, cik jums raksturīga galva!»

Kad es biju ģērbies kā turks, viņa mani sauca par «Dani-Danu», kad biju itālieša kostīmā — par «Daniello», bet nekad par Dānieļu . . . Starp citu, man būs gods figurēt abos šajos veidos nākamajā gleznu izslādē, un katalogā būs lasāms: «Jauns pifferaro», Irmas Borela kundzes īpašums; «Jauns fellahs», Irmas Borela kundzes īpašums. Un tas būšu es . . . kāds negods!

Žak, es uz brīdi pārtraukšu. Atvēršu logu un mazliet paelpošu nakts gaisu. Es smoku nost… nevaru vairs saredzēt.

Pulksten vienpadsmitos.

Svaigais gaiss mani atspirdzināja. Atstājot logu vaļā, es varēšu rakstīt tālāk. Līst lietus, ir ļoti tumšs, skan zvani. Cik šī istaba ir bēdīga! . . . Jaukā, mazā istabiņa! Kā es to agrāk mīlēju! Tagad man tanī ir skumji. Viņa man ir sagandējusi šo istabu, jo pārāk bieži ir te nākusi. Tu jau saproti, es viņai biju pa rokai, tepat mājā; Irmai Borelai tā bija ērti. Ak, jau sen šī nav vairs darba istaba …

Vienalga, vai es biju vai nebiju mājās, šī sieviete kurā katrā stundā nāca te iekšā un visur okšķerēja. Kādu vakaru pārsteidzu Irmu Borelu, kad vina vandījās pa atvilktni, kurā glabāju dārgāko, kas man bija: mūsu mātes, Tavas un Melno acu vēstules; pēdējās biju ielicis zeltītajā kārbā, kuru Tu droši vien atceries. Kad ienācu istabā, Irma Borela patlaban grasījās attaisīt šo kārbu. Tikko paguvu pieskriet pie viņas un izraut viņai no rokām kārbu.

«Ko jūs te darāt?» es sašutis uzkliedzu.

Viņa sataisīja vistraģiskāko seju:

«Es neaiztiku jūsu mātes vēstules, bet šīs pieder man, es tās gribu . . . Atdodiet man kārbu.»

«Ko jūs ar to darīsiet?»

«Izlasīšu vēstules, kuras tanī glabājat,..»

«Nekad ne,» es sacīju. «Es par jūsu dzīvi nezinu it nekā, turpretī jūs par manu zināt visu.»

«O, Dani-Dan! (Tā bija turka diena.) O! Dani-Dan! Kā jūs varat man to pārmest? Vai tad jūs nenākat pie manis, kad vien gribat? Vai jūs nepazīstat visus, kas mēdz mani apmeklēt?»

Runādama visglāsmainākajā balsī, viņa centās man atņemt kārbu.

«Labi, ja jau jūs tā gribat, es jums atļaušu to atvērt, tikai ar vienu noteikumu , . ,»

«Ar kādu?»

«Jūs man pateiksiet, uz kurieni ejat katru rītu no astoņiem līdz desmitiem.»

Viņa nobālēja un ielūkojās man tieši acīs . .. Vēl nekad nebiju viņai to jautājis. Ne jau tāpēc, ka negribētu lo zināt. Mani ļoti intriģēja viņas noslēpumainā pazušana ik rītu, uztrauca tāpat kā rēta šīs sievietes sejā, kā spānietis Pačeko un viss viņas savādais dzīves veids. Gribēju lo zināt un tanī pašā laikā baidījos uzzināt. Nojautu, ka tur slēpās kaut kas zemisks, ko atklājot, man vajadzētu bēgt… Todien es tomēr, kā redzi, uzdrošinājos viņai jautāt. Viņu tas ļoti pārsteidza. Mirkli vilcinājusies, Irma Borela ar pūlēm izdvesa apslāpētā balsī:

«Dodiet man kārbu, un jūs dabūsiet zināt visu.»

Tad es viņai iedevu kārbu. Žak, tas bija nekrietni, — vai ne? Trīsēdama aiz prieka, viņa to atvēra un sāka lasīt vēstules — to bija pāris desmitu, — lēnām, pusbalsī, neizlaizdama nevienu rindu. Irmu Borelu ļoti ieinteresēja skaidrās, kautrās mīlestības stāsts. Biju to viņai jau atstāstījis, tikai pārveidojot pēc sava prāta, uzdodot Melnās acis par aristokrātisku jaunavu, kurai vecāki neļauj precēties ar necilo plebeju Dānieļu Eisetu. Te nu Tu atkal redzi manu smieklīgo, tukšo godkāri.

Brīžam Irma Borela, uz mirkli pārtraukdama lasīšanu, ieteicās:

«Cik jauki tas skan!»

Vai ari:

«O! Dižciltīga jaunava un tik . . .»

Kuru vēstuli Irma Borela bija izlasījusi, to viņa pielika pie sveces liesmas un, ļauni smiedamās, noskatījās, kā papīra lapa sadega. Es ļāvu viņai tā darīt, jo gribēju dabūt zināt, kurp viņa gāja katru rītu no astoņiem līdz desmitiem.

Visu vēstuļu vidū gadījās viena, kas bija uzrakstīta uz Pjerota tirdzniecības nama blankas, kuras augšgalā dižojās trīs zaļi šķīvīši un zem tiem bija iespiests: Porcelāns un kristāls. Pjerots, Lalueta pēcnieks . .. Nabaga Melnās acis! Droši vien kādu dienu, atrazdamās veikalā, Kamila bija jutusi neatvairāmu vēlēšanos man atrakstīt, un pirmā papīra lapa, kas gadījās pa rokai, viņai bija likusies laba diezgan . .. Vari iedomāties, kā šis atklājums ielīksmoja dramatisko aktrisi! Līdz tam brīdim Irma Borela bija noticējusi manam romānam ar dižciltīgu jaunavu, bet, ieraudzījusi šo vēstuli, visu saprata un sāka smieties locīdamās:

«Ak tad tāda ir šī jaunā patriciete, aristokrātu priekšpilsētas pērle! . .. Viņu sauc par Pjerotu, un viņa tirgojas ar traukiem Somona pasāžā! . . . A, tagad es saprotu, kāpēc negribējāt man dot to kārbu.

Viņa smējās arvien nevaldāmāk.

Žak, es nezinu, kas mani sagrāba: kauns, nožēla, niknums . . . Man acīs satumsa. Metos viņai virsū, lai atņemtu kārbu. Viņa izbijās, kāpās atpakaļ, sapinās kleitas velcē un, skaļi iekliegdamās, pakrita. Izdzirdējusi savas kundzes kliedzienu, no blakus istabas tūlīt atskrēja drausmīgā nēģeriete — kaila, melna, pretīga, izspūrusi. Gribēju nelaist iekšā Balto dzeguzi, taču viņa ar resno, spīdīgi melno roku piespieda mani pie sienas un nostājās vidū starp savu kundzi un mani.

Irma Borela pa to laiku bija paguvusi piecelties un raudāja vai arī izlikās raudot. Skaļi šņukstēdama, viņa turpināja rakņāšanos pa kārbu.

«Vai zini, kāpēc viņš gribēja man sist?» komediante sacīja nēģerietei. «Tāpēc, ka es atklāju, ka viņa dižciltīgā jaunava nemaz nav dižciltīga un ka viņa tirgojas ar traukiem kādā pasāžā . ..»

«Katrs, kam ir pieši, nav zirgu mijējs,» vecā nēģeriete pamācīgi noteica.

«Re, skaties,» dramatiskā aktrise sacīja, «skaties, kādas mīlestības ķīlas viņam dāvājusi tā bodniece . . . Četri mati no viņas šiņona un vijolīšu saišķītis par vienu sū . . . Dod šurp lampu, Baltā dzeguze!»

Nēģeriete pastiepa lampu; mati un sakaltušās puķes sprakstēdamas uzliesmoja. Es viņas neaizkavēju, biju ka sastindzis.

«Un kas tad tas?» dramatiskā aktrise turpināja, atlocīdama zīda papīru. «Zobs? . . . Nē, izskatās kā no cukura . .. Nudien … tā taču ir . . . maza cukura sirds.»

Paliesi, kādu dienu Prēsenžervē gada tirgū Melnās acis bija nopirkušas šo alegorisko cukura sirsniņu un uzdāvinājušas man, sacīdamas:

«Atdodu jums savu sirdi.»

Nēģeriete kārīgi skatījās uz to.

«Dzeguz, vai gribi to? . . .» viņas kundze uzsauca. «Nu tad ķer!»

Irma Borela iemeta cukura sirdi viņai mutē kā sunim . .. Tas varbūt ir smieklīgi, bet, kad dzirdēju, kā cukurs kraukšķēja nēģerietes zobu dzirnās, es no galvas līdz kājām notrīsēju. Man šķita, ka šis briesmonis ar nomelnējušajiem zobiem tik līksmi norija Melno acu īsto sirdi.

Tu varbūt domā, nabaga Žak, ka pēc tam starp mums viss izbeidzās? Dārgais, ja nākamajā dienā pēc šīs scēnas Tu būtu iegājis Irmas Borelas buduārā, tad atrastu viņu iestudējot kuprainā skolotāja vadībā Hermiones lomu, bet kaktā, blakus kakadu laktiņai, Tu ieraudzītu turku jaunekli, kas, tupēdams uz pīta paklāja, sūca garu pīpi, tik garu, ka lo varētu trīs reizes apvīt ap viņa vidukli… «Dani-Dan, cik jums raksturīga galva!»

Tu varbūt jautāsi, vai par šī zemiskuma cenu vismaz dabūju zināt to, ko vēlējos, proti, kur šī sieviete pazuda katru rītu no astoņiem līdz desmitiem? Jā, Žak, to es dabūju zināt, bet tikai šorīt, pēc šaušalīgas scēnas, pēdējās — velns lai parauj! — un par kuru es Tev tūlīt pastāstīšu . . . Cst! . . . Kāds kāpj augšā … Ja nu tā būtu viņa? … Ja šī briesmīgā sieviete iedomājusies mani vēl vajāt? … Irma Borela ir uz to spējīga — pat pēc visa tā, kas notika. Pagaidi! … Iešu aizslēgt durvis. Nebaidies, viņa te" neienāks . ..

Viņu nedrīkst te laist iekšā.

Pusnakts.

Tā nebija Irma Borela, bet viņas nēģeriete. Es jau brīnījos, jo nebiju dzirdējis atgriežamies viņas ekipāžu . . . Baltā dzeguze nupat nolikās gulēt. Cauri sienai dzirdēju pudeles guldzēšanu un baismīgo piedziedājumu .. . tolokototinjan … Tagad viņa krāc; skan kā torņa pulksteņa svārsts.

Pastāstīšu Tev, kā beidzās mūsu bēdīgā mīlestība.

Apmēram pirms trim nedēļām kuprainis, kurš Irmai Borelai māca deklamāciju, paziņoja, kd viņa esot nobriedusi lielu panākumu gūšanai uz skatuves dēļiem un viņai kopā ar dažiem citiem audzēkņiem būtu laiks debitēt.

Dramatiskā aktrise bija sajūsmināta… Tā kā Irmas Borelas rīcībā teātra nebija, tad tika norunāts pārvērst par skatītāju zāli kada viņas paziņas gleznotāja darbnīcu un izsūtīt ielugumus visu Parīzes teātru direktoriem . . . Pēc ilgām apspriedēm debijai izvēlējās «Ataliju»* . .. No visām repertuāra lugām kupraiņa audzēkņi šo prata vislabāk. Pēc nedaudziem kopīgiem mēģinājumiem to varētu uzvest. Tāpēc izšķīrās par «Ataliju» . .. Tā kā Irma Borela bija pārāk smalka dāma, lai paciestu kādas neērtības, tad mēģinājumi notika viņas dzīvoklī. Katru dienu pie viņas ieradās kuprainis ar savām audzēknēm un audzēkņiem: četrām piecām izstīdzējušām, kaulainām meičām, kas bija ievīstījušās mākslīga kašmira šallēs par trīspadsmit ar pus frankiem gabalā, un trim četriem noplukušiem puišiem ar slīkoņu sejām . .. Mēģināts tika cauru dienu, izņemot no astoņiem līdz desmitiem no rīta, jo, par spīti gatavošanās steigai, Irma Borela nepārtrauca noslēpumainos gājienus. Irma, kuprainis un arī visi pārējie strādāja aizrautīgi. Divas dienas pat aizmirsa pabarot kakadu. Un par jaunekli Dani-Danu neviens vairs nelikās ne zinis . . . Vispār viss gāja gludi: mākslinieka darbnīca bija izgreznota, skatuve uzbūvēta, kostīmi sagatavoti, ielūgumi izsūtīti. Te pēkšņi trīs četras dienas pirms izrādes jaunais Eliasens — desmit gadus veca meitene, kupraiņa brāļameita — saslimst… Ko darīt? Kur atrast Eliasenu, bērnu, kas spēj trijās dienās iemācīties lomu? . .. Vispārējs apjukums. Piepeši Irma Borela pievēršas man:

«Dani-Dan, kā būtu, ja jūs uzņemtos šo lomu?»

«Es? Jūs jokojat. . . Manos gados!»

«Varētu domāt, ka runā īsts vīrietis… Mīļais, jūs izskatāties kā piecpadsmit gadus vecs zēns; uz skatuves— pārģērbts, nogrimēls — jūs būsiet kā divpadsmitgadīgs . .. Turklāt loma ļoti atbilst jūsu galvas raksturam.»

Žak, mana pretošanās bija veltīga. Kā vienmēr, man galu galā vajadzēja padoties viņas iegribai. Esmu tik gļēvs . ..

Izrāde notika … Ak, ja man būtu priecīgāks prāts, kā es tevi uzjautrinātu ar šis ievērojamās dienas aprakstu . . . Rīkotāji bija paredzējuši, ka ieradīsies «2imnāza» un «Franču teātra» direktori, taču, acīm redzot, šie kungi bija aizņemti kaut kur citur, un mums vajadzēja apmierināties ar kāda priekšpilsētas teātra direktoru, ko arī atveda tikai pēdējā brīdī. Vispār mazā ģimenes izrāde noritēja ne pārāk greizi… Irmai Borelai daudz aplaudēja . . . Man šī Kubas salas Atālija likās pārāk pārspīlēta, neizteiksmīga, un franciski viņa runāja kā . . . spāniešu lakstīgala, taču viņas draugi mākslinieki nebija tik prasīgi. Tērps bija laikmetam atbilstošs, kājiņas slaidas, kakls lieliski veidots . . . Vairāk viņiem nevajadzēja. Ari es ar savu raksturīgo galvu guvu diezgan lielus panākumus, kurus tomēr pārspēja Baltā dzeguze mēmajā aukles lomā. Nenoliedzami, nēģerietes galva bija vēl raksturīgāka nekā mana. Kad piektajā cēlienā uznāca uz skatuves Baltā dzeguze, turēdama uz rokas lielo kakadu, — jo dramatiskā aktrise Irma Borela bija vēlējusies, lai lugā piedalāmies mēs visi: viņas turks, viņas nēģeriete un viņas papagailis — kad uznāca Baltā dzeguze, izbrīnā nikni bolīdama milzīgos acu baltumus, zālē iedunējās aplausu vētra.

«Kādi panākumi!» Alalija, priekā starodama, jūsmoja.

Žak, mīļais Žak! . . . Dzirdu: patlaban atbrauc viņas ekipāža. Nekrietnā sieviete! Kur viņa tik vēlu bijusi? Viņa tātad ir.jau aizmirsusi mūsu šausmīgo šārīta strīdu, bet^es vēl drebu, to atceroties!

Ārdurvis noklaudz … Kaut tikai viņa neiedomātos nākt augšā! Žak, cik briesmīgi ir dzīvot blakus sievietei, kuru nicini!

Vienos naktī.

Izrāde, par kuru Tev nupat stāstīju, notika pirms trim dienām.

Šajās trīs dienās Irma Borela bija jautra, maiga, sirsnīga, burvīga. Viņa ne reizi neiesita nēģerietei. Vairākkārt apjautājās man par Tevi, vai Tu vēl arvien klepojot… un tomēr ir pilnīgi skaidrs, ka viņa Tevi nemīl. . . Man būtu vajadzējis kaut ko nojaust.

Šorīt viņa ierodas manā istabā, kad pulkstenis sit deviņi. Pulksten deviņos! … Vēl nekad nebiju viņu redzējis šinī stundā! … Viņa pienāk man klāt un smaidīdama saka:

«Pulkstenis ir deviņi!»

Tad dramatiskā aktrise kļūst patētiska:

«Mīļais draugs, esmu jūs vīlusi. Kad mēs sastapāmies, es nebiju brīva. Kad jūs ienācāt manā dzīvē, tanī jau bija kāds vīrietis, kas man sniedza greznību, ērtības un visu.»

Es jau Tev teicu, Žak, ka šinī noslēpumā biju nojautis kaut kādu nekrietnību.

«Kopš iepazinos ar jums,» Irma Borela turpināja, «šis sakars man kļuva pretīgs … Nerunāju ar jums par to, tapec ka zināju: jūs esat pārāk lepns, lai dalītu mani ar kadu citu. Nepārtraucu šo sakaru tāpēc, ka man bija grūli atteikties no bezrūpīgās un greznās dzīves, kādai esmu radīta … Es tomēr vairs nespēju tā turpināt. .. Sie meli mani nomāc, diendienā jūs krāpt man ir kļuvis neciešami… Ja pēc šīs atzīšanās jūs mani nenicināsiet, esmu gatava pamest visu un dzīvot ar jums, kur vien jūs gribēsiet…»

Pēdējos vārdus «kur vien jūs gribēsiet» viņa pateica klusu, pieliekusies man gandrīz pie pašām lūpām, lai mani apskurbinātu . . .

Man tomēr pietika vīrišķības viņai atbildēt un pat ļoti mierīgi, ka esmu nabags, nenopelnu sev iztiku un nevaru pieļaut, ka mans brālis Žaks uzturētu arī viņu.

Tad Irma Borela uzvaroši izslēja galvu.

«Un ja nu es būtu atradusi mums abiem,» viņa sacīja, «godīgu un drošu iespēju nopelnīt sev iztiku, paliekot abiem kopā … Ko jūs uz to sacītu?»

Pēc šiem vārdiem viņa izvilka no kabatas aprakstītu zīmogpapīra lapu un sāka lasīt. . . Tas bija angažements mums abiem kādā Parīzes priekšpilsētas teātrī; viņai honorārs bija paredzēts simt franku mēnesī, man — piecdesmit. Viss bija sagatavots, mums atlika tikai parakstīties.

Iztrūcies skatījos uz viņu. Es manīju, ka šī sieviete grasās ievilkt mani bezdibenī, un mirkli baidījos, ka man nepietiks spēka pretoties .. . Izlasījusi līgumu, Irma Borela, nedodot man laiku atbildēšanai, sāka drudžaini stāstīt par skatuves karjeras spožumu un par to, cik teiksmaini mēs tur dzīvosim — brīvi, lepni, tālu no sabiedrības, visā pilnībā veltīdami sevi mākslai un mīlestībai.

Viņa runāja pārāk daudz; tā bija viņas kļūda. Es paguvu attapties, sirds dziļumos piesaukt palīgā māmiņu Žaku, un, kad Irma Borela bija beigusi savu tirādi, es jau varēju gluži salti atbildēt:

«Nevēlos būt aktieris . ..»

Viņa, protams, nepadevās un atsāka jūsmīgu runu.

Veltīgas pūles… Uz visu es atbildēju tikai vienu:

«Nevēlos būt aktieris . ..»

Irmai Borelai sāka zust pacietība.

«Tātad jūs labāk vēlaties, lai es atgriežos tur, no astoņiem līdz desmitiem,» viņa nobālējusi sacīja, «un lai viss paliek, kā bijis …»

Uz to es atbildēju ne tik salti:

«Es nekā nevēlos labāk.. . Uzskatu, ka ir ļoti cienījama jūsu vēlēšanās pašai nopelnīt sev līdzekļus dzīvei, lai jūs nebūtu atkarīga no zināmā kunga devīguma ,. . Atkārtoju tikai, ka nejūtu sevī ne mazākā aicinājuma pievērsties skatuvei un ka es nebūšu aktieris.»

Tad viņa iekaisa negantās dusmās:

«Ak tā gan! Tu nevēlies būt aktieris. . . Kas tad tu būsi? Varbūt tu nejauši uzskati sevi par dzejnieku? … Viņš uzskata sevi par dzejnieku!… Nabaga nelga, tev taču nav ne kripatiņas talanta! … Saki viens cilvēks! Viņš licis iespiest vienu draņķīgu grāmateli, ko neviens negrib lasīt, un uzskata sevi par dzejnieku . . . Nelaimīgais, tava grāmata ir idiotiska, to man ir teikuši visi… Divu mēnešu laikā pārdots tikai viens eksemplārs, un to pašu nopirku es … Tu — un dzejnieks, kādas blēņas!… Vienīgi tavs brālis ir spējīgs ticēt šādai aplamībai… Tas arī ir īsts vientiesis! . . . Un kādas vēstules viņš tev raksta … Var nomirt aiz smiekliem, lasot nebeidzamo tincināšanu par Gistava Planša recenziju … Tavs brālis beidz sevi nost ar pārmērīgu darbu, lai tev sagādātu līdzekļus dzīvei, bet tu — ko tu pa to laiku dari? Vai tu to maz apzinies? … Tu apmierinies ar to, ka tev ir kaut cik raksturīga seja; tu pārģērbies par turku un domā, ka ar to pietiek! … Taču man jābrīdina tevi, ka tavas sejas raksturigums kopš kāda laika ir ievērojami mazinājies… Tu esi neglīts, ļoti neglīts. Paskaties uz sevi! . . . Esmu pārliecināta, ka tava Pjerota mamzele tevi vairs negribētu, ja tu atgrieztos pie viņas … Kaut gan jūs esat viens otram kā radīti… Jūs abi esat piedzimuši, lai tirgotos ar traukiem Somona pasāžā. Tas tev piedien daudz labāk nekā būt par aktieri.. .»

Viņai bija putas uz lūpām un aizrāvās elpa. Nekad mūžā Tu neesi redzējis tādu ārprātu. Skatījos uz viņu un neiebildu ne vārda. Kad viņa beidzot apklusa, piegāju viņai klāt un, drebēdams pie visām miesām, ļoti mierīgā tonī pateicu:

«Nevēlos būt aktieris.»

Tad es devos uz durvīm, atvēru tās un ar mājienu raidīju ārā Irmu Borelu.

«Es lai eju prom . . .» viņa ņirdzīgi sacīja. «Vēl ne!… Man vēl ir daudz kas jums sakāms.»

Te nu es vairs neizturēju. Asinis man iesitās galvā. Paķēru kamīna kruķi un metos viņai virsū . .. Viņa uzreiz pazuda … Žak, tanī mirklī es sapratu spānieti Pačeko .. .

Paņēmu cepuri un noskrēju lejā pa kāpnēm. Visu dienu skraidīju pa ielām kā piedzēries … Ak, ja Tu būtu bijis šeit! … Mirkli iedomājos aiziet pie Pjerotiem, mesties viņiem pie kājām, lūgt, lai Melnas acis man piedod. Aizgāju līdz veikala durvīm, taču neuzdrošinājos ieiet iekšā… Jau divus mēnešus neesmu bijis pie viņiem. Man rakstīja — es neatbildēju. Pie manis atnāca — es noslēpos. Kā viņi varētu man piedot? … Pjerots sēdēja pie kases. Viņš izskatījās bēdīgs . . . Britiņu nolūkojos uz viņu caur rūti; pēc tam šņukstēdams aizbēgu.

Pienāca vakars, es atgriezos mājās. Ilgi stāvēju pie loga un raudāju; tad sāku Tev rakstīt šo vēstuli. Rakstīšu Tev visu nakti. Man šķiet, ka Tu esi šeit, es sarunājos ar Tevi, un man kļūst vieglāk.

Kāda briesmone ir šī sieviete! Cik viņa bija pārliecināta, ka es piekāpšos! Cik droši viņa uzskatīja mani par savu paiju, savu īpašumu! . . . Vai Tu to aptver? Aizvest mani uz Parīzes nomali spēlēt teātri. . . Žak, dod man kādu padomu, es mocos, ciešu … Viņa man nodarījusi daudz ļauna, redzi, esmu zaudējis ticību savām spējām, es šaubos, man bail. Ko darīt? … Vai strādāt? Ak, viņai ir taisnība, es neesmu dzejnieks, manu grāmatu neviens nepērk … Kā Tu samaksāsi parādu spiestuvē? …

Mana dzīve ir sagandēta. Neredzu vairs ceļa, nezinu, kurp iet. Viss satumsis. Ir liktenīgi vārdi. Viņas vārds — Irma Borela. Borel — mūsu pusē tā sauc bendi. . . Irma bende! … Šis vārds viņai īsti piedien! … Gribētu pāriet citur dzīvot. Šī istaba man derdzas . . . Turklāt šeit vienmēr man draud sastapšanās ar viņu kāpnēs … Esi bez raizēm, ja viņai ienāktu prātā vēl kādreiz uznākt augšā . .. Bet viņa nenāks. Viņa mani jau ir aizmirsusi. Mākslinieki viņu izklaidēs …

Ak dievs! Ko es dzirdu? … Žak, mīļais brāli, tā ir viņa. Es Tev saku — tā ir viņa. Šī sieviete nāk šurp; pazīstu viņas soļus. .. Viņa ir jau klāt, pavisam tuvu. Dzirdu viņas elpu . . . Aci pielikusi pie atslēgas cauruma, viņa vēro mani, viņas skatiens svilina, es .,.» Šī vēstule netika nosūtīta.

12. TOLOKOTOTINJAN

Tagad esmu nonācis pie savas dzīves drūmākajām lappusēm, pie posta un negoda dienām, kuras Daniels Eisets, Parīzes priekšpilsētas teātra aktieris, pavadīja blakus šai sievietei. Dīvaini! Šis mana mūža posms, skaļš, drudžains, versmains, manī atstājis vairāk sirdsapziņas pārmetumu nekā atmiņu.

Atcere par šo laiku ir juceklīga, neredzu tanī nekā, it nekā .. .

Bet pagaidiet! … Man vajag tikai aizvērt acis un pāris reižu nodungot savādo, sērīgo piedziedājumu: «Tolokototinjan! Tolokototinjan!» — un tūlīt kā pēc burvja mājiena snaudošās atmiņas modīsies, mirušās stundas piecelsies no saviem kapiem un es atkal ieraudzīšu Knauķi tādu, kāds viņš bija toreiz lielajā, jaunajā īres namā Monparnasa bulvārī, dzīvodams starp Irmu Borelu, kas skaļā balsī mācījās lomas, un starp Balto dzeguzi, kura nemitīgi vilka:

«Tolokototinjan! Tolokototinjan!»

Brrr! Šausmīgā māja! Atkal redzu to, ar tās tūkstoš logiem, zaļajām, lipīgajām kāpņu margām, vaļējām izlietnēm, numurētajām durvīm, garajiem, baltajiem koridoriem, kuros oda pēc svaiga krāsojuma… Pavisam jauna un jau tik netīra! . . . Tanī bija simt astoņas istabas; katrā istabā pa ģimenei. Un kādas ģimenes! . .. Augu dienu trači, kliedzieni, blīkšķi, kautiņi; nakti bērnu brēcieni, basu kāju dipoņa pa grīdu un pēc tam vienmuļā, smagā šūpuļu zvalstīšanās. Laiku pa laikam dažādības pēc policistu apmeklējumi.

Tur, šajā septiņstāvu mēbelēto istabu zaņķī, Irma

Borela un Knauķis bija sameklējuši patvērumu savai mīlestībai… Bēdīgs, taču šādai viešņai ļoti piemērots mājoklis … Viņi to bija izvēlējušies tāpēc, ka tas atradās viņu teātra tuvumā, turklāt ari īres maksa, kā parasti jaunceltnēs, nebija dārga. Par četrdesmit frankiem viņiem bija divas istabas otrā stāvā ar balkona strēmelīti bulvāra pusē, lepnākais apartaments visā namā… Katru vakaru viņi atgriezās mājās ap pusnakti, pēc izrādes. Drūma atgriešanās pa platajām, tukšajām avēnijām, kurās lodāja klusējoši, strādnieku blūzēs ģērbušies puiši, meičas ar kailām galvām un policisti garos, pelēkos apmetņos.

Viņi abi soļoja ātri, pa ielas vidu. Mājās viņi atrada uz galda gala uzliktu gabaliņu aukstas gaļas un gaidošo nēģerieti Balto dzeguzi… jo Irma Borela bija paturējusi Balto dzeguzi. Kungs «no astoņiem līdz desmitiem» bija paņēmis atpakaļ kučieri, ekipāžu, mēbeles, traukus. Irma Borela bija paturējusi nēģerieti, kakadu, dažas dārglietas un visus savus tērpus. .. Tagad tie viņai derēja, protams, tikai uz skatuves, jo samta un muarē velces nav šūtas, lai ar tām slaucītu nomales bulvārus … Tērpi vien aizņēma vienu no abām istabām. Tie bija salikti gar sienām uz tērauda pakaramiem; kleitu krāšņās, zīdainās krokas asi kontrastēja ar izbalējušo grīdu un noplukušajām mēbelēm. Šajā istabā gulēja nēģeriete.

Te viņa bija novietojusi savu pakavu, salmu maisu un degvīna pudeli; aiz bailēm no ugunsgrēka Baltajai dzeguzei neļāva šeit dedzināt sveci. Tāpēc naktī, kad Knauķis ar Irmu Borelu atgriezās mājās, Baltā dzeguze, kas mēness gaismā kvernēja uz salmu maisa, izskatījās noslēpumaino tērpu vidū kā veca burve, ko Zilbārdis atstājis sargāt septiņas pakārtās sievas .. . Otra, mazākā istaba bija viņiem abiem un papagailim. Te vietas pietika vienīgi gultai, trim krēsliem, galdam un lielajai, zeltītajai kakadu laktai.

Kaut gan šis mājoklis bija bēdīgs un šaurs, viņi tomēr nekur neizgāja. Brīvo laiku abi pavadīja mājās, mācīdamies lomas, un, varu zvērēt, te pastāvīgi skanēja šaušalīgs kaķu koncerts. Visā mājā varēja dzirdēt viņu dramatiskos brēcienus:

«Manu meitu! Atdodiet manu meitu!»

«Surp, Gaspār!»

«Viņa vārdu, nožēlojamais, teic man viņa vārdu!»

Turklāt reizēm spalgi ieķērcās arī kakadu, un Baltās dzeguzes griezīgā balss nemitīgi vilka:

«Tolokototinjan!… Tolokototinjan!!…»

Irma Borela tomēr jutās laimīga. Viņai patika šī dzīve; viņu uzjautrināja nabaga aktieru laulības tēlošana.

—   Es nekā nenožēloju, — viņa bieži sacīja.

Kas viņai būtu ko nožēlot? Irma Borela droši zināja, ka tanī pašā dienā, kad nabadzība sāks viņu nomākt, kad viņai būs apnicis dzert lētu vīnu un ēst negaršīgās, ar brūnu mērci pārlietās porcijas, kuras viņiem uznesa no tuvējās ēdnīcas, tanī pašā dienā, kad šai sievietei būs apriebusies nomales teātra skatuve, viņa atgriezīsies agrākajā dzīvē. Viņai vajadzēs tikai pakustināt mazo pirkstiņu, lai tūlīt atgūtu visu zaudēto.

Šī apslēptā doma viņu drošināja un tāpēc viņa varēja dižoties: «Es nekā nenožēloju.» Irma Borela nekā nenožēloja, bet viņš, Knauķis? …

Abi debitēja vienā no amizantākajiem melodramatiskajiem savārstījumiem: «Zvejnieks Gaspardo». Viņa guva milzīgus panākumus, protams, ne ar talantu, — viņai bija slikta balss, smieklīgi žesti, — bet ar savām sniegbaltajām rokām un samta kleitām. Priekšpilsētas publiku nelutina ar tik žilbinošas miesas un dārgu tērpu izrādīšanu. Skatītāji sprieda: «Tā ir kāda hercogiene!» — un sajūsminātie nomales puiši aplaudēja tā, ka vai ausis krita ciet…

Viņam nebija tādi panākumi. Publikai viņš likās par mazu; turklāt viņš pastāvīgi baidījās, kautrējās. Runāja klusu, kā grēkus sūdzot…

—   Skaļāk! Skaļāk! — viņam uzsauca.

Taču Knauķim kakls bija kā aizžņaugts, viņš vārdus izspieda ar mokām. Viņu izsvilpa… Nekā darīt, lai Irma teica ko teikdama, Knauķim nebija tieksmes uz skatuves mākslu. Galu galā ar to vien, ka cilvēks ir vājš dzejnieks, nepietiek, lai viņš būtu labs aktieris.

Kreoliete mierināja Knauķi kā prazdama:

—   Viņi vēl neprot novērtēt tavas galvas raksturīgumu.

Toties direktors itin drīz novērtēja šo raksturīgumu. Pēc pāris vētrainām izrādēm viņš ieaicināja Knauķi kabinetā un sacīja:

—   Draudziņ, drāma nav tavs žanrs. Mēs esam maldījušies. Pamēģināsim ar vodeviļu. Man rādās, ka tev ļoti labi veiksies komiskās lomās.

Jau nākamajā dienā viņi ķērās pie vodeviļām. Knauķis tēloja komiskus mīlētājus: stulbus švītus, kuriem šampanieša vietā pasniedz Rožē limonādi * un kuri pēc tam, vēderu turēdami, skraida pa skatuvi; nejēgas ar sarkanu parūku galvā, kuri Id kā teļi; iemīlējušos lauku puišus, kas muļķīgi bola acis, sacīdami: «Cienjaunkundz, es jums dikti mīlu! Palies, no visu sird!»

Viņš tēloja ākstus, zaķpastalas, visus, kas ir neglīti, par ko smejas, un, patiesībai par godu jāatzīst, veica šīs lomas itin labi. Nelaimīgais Knauķis guva panākumus: viņš smīdināja skatītājus.

Izskaidrojiet to, ja varat. .. Tieši tad, kad nogrimēts, izkrāsots, apģērbis ar vizuļiem apšūtu kostīmu, Knauķis izgāja uz skatuves, viņš sāka domāt par Žaku un Melnajām acīm. Kad viņš muļķīgi vaikstījās vai nobēra kādu idiotisku frāzi, viņa acu priekšā pēkšņi parādījās mīļoto un tik gļēvi pievilto būtņu tēli.

Gandrīz katru vakaru Knauķis — teātra apmeklētāji varētu jums to apstiprināt — pēkšņi apstājās tirādes vidū un ar vaļēju muti vērās publikā .. . Šinīs mirkļos viņa dvēsele it kā pameta miesu, aizlidoja pāri rampai, ar spārna vēzienu izlauzās cauri teātra griestiem un aizIrauca tālumā, lai noskūpstītu Zaķu, Eišeta kundzi un lai no Melnajām acīm izlūgtos piedošanu, rūgti sūdzoties par nožēlojamo amatu, ar kādu viņam tagad jānodarbojas.

—   Paties, no visu sird'! … — suflieris pēkšņi sacīja.

Tad nelaimīgais Knauķis, iztraucēts no sapņa, it kā

no mākoņiem nokritis, paskatījās apkārt ar izbrīnā ieplestām acīm, kurās atspoguļojās tik dabiskas, tik komiskas izbailes, ka visa zāle ierēcās smieklos. Teātra žargonā lo sauc par efektu. Viņš nemeklēdams bija to atradis.

Trupa, kurā Knauķis strādāja, uzstājās vairākās komūnās. Tas bija ceļojošs teātris, kas sniedza izrādes Grenelā un Monparnasā, Sevrā, So un Senklū. Aktierus pārvadāja no vienas vietas uz citu ar teātra omnibusu, vecu, kafijbrūnu omnibusu, ko vilka izkāmējis zirģelis. Pa ceļam daži dziedāja, citi spēlēja kārtis. Tie, kas neprata lomu, sasēdās aizmugurē un mācījās. Te arvien novietojās arī Knauķis.

Viņš sēdēja nerunīgs un skumjš kā visi lieli komiķi, neklausīdamies pliekanibās, ko gvelza apkārtējie. Tik zemu, kā bija kritis, viņš tomēr stāvēja augstāk nekā šie apkārtceļojošie komedianti. Viņam bija kauns atrasties šādā kompānijā. Sievietes — afektētas, novītušas, izkrāsojušās, klīrīgas, viszinīgas. Vīrieši — banāli, neizglītoti radījumi, bez ideāliem, frizieru un sīktirgotāju dēli, kas kļuvuši par aktieriem aiz slinkuma, aiz dīkdienības, aiz tieksmes paspīdēt, padižoties uz skatuves dēļiem, tērptam gaišā triko un svārkos ā la Suvorovs, nomales siržulauzēji, kas vienmēr bija noraizējušies par savu izskatu, visu algu izdeva par matu sacirtošanu un pašapzinīgi sacīja: «Šodien es krietni pastrādāju,» — kad bija piecas stundas nopūlējušies, no diviem metriem spoža papīra izgatavodami sev pāri Luī XV laikmeta zābaku .. . Patiesi, nebija vērts izsmiet Pjerota viesistabu, lai pēc tam noslīdētu līdz šim sagrabējušajam omnibusam.

Biedri neiemīļoja Knauķi, tāpēc ka viņš pastāvīgi bija sadrūmis, augstprātīgs un nerunīgs. Par viņu spriedelēja:

—   Tam ir kaut kas aiz ādas!

Toties kreoliete bija pratusi iekarot visu sirdis. Omnibusā viņa sēdēja pašapmierināti kā princese tronī, skaļi smējās, atgāzdama galvu, lai parāditu kakla gleznainās līnijas, visus sauca uz «tu», uzrunāja vīriešus «vecais», sievietes — «bērniņ», un pat visķildīgākie bija spiesti sacīt:

—   Tā ir laba meiča!

Laba meiča — kāds izsmiekls! . . .

Smiedamies un apšaudidamies ar parupjiem jokiem, viņi sasniedza uzstāšanās vielu. Tiklīdz izrāde beidzās, visi steigā pārģērbās, ātri sakāpa omnibusā, lai atgrieztos Parīzē. Atceļā jau bija tumšs. Sarunas risinājās pusbalsī, neredzami cits citam piedūrās ar ceļgaliem. Laiku pa laikam atskanēja apslāpēti smiekli… Pie Mēnas priekšpilsētas vārtiem omnibuss apstājās un tur arī palika. Visi izkāpa un barā devās pavadīt Irmu Borelu līdz nožēlojamam mājoklim, kur Baltā dzeguze gandrīz pavisam pilnā sagaidīja viņus ar sērīgo dziesmu:

Tolokototinjan!. . . Tolokototinjan!…

Redzot abus tik nešķirami saistītus, varētu domāt, ka viņi viens otru mīlēja. Nē, viņus nevienoja mīlestība! Viņi pārāk labi viens otru pazina, lai varētu mīlēt. Viņš zināja, ka Irma ir melīga, auksta, bezsirdīga. Viņa zināja, ka viņš ir vājš, gļēvs līdz zemiskumam. Viņa domāja: «Kādu ritu atnāks viņa brālis, atņems man viņu un aizvedīs atpakaļ pie trauku tirgotājas Somona pasāžā.» Viņš domāja: «Kādā jaukā dienā viņai apniks šī dzīve un viņa aizlidos ar kādu kungu «No astoņiem līdz desmitiem», bet es palikšu viens šajā staignājā . ..» Mūžīgās bažas zaudēt vienam otru saistīja abus visciešāk. Viņi nemīlēja viens otru un tomēr bija greizsirdīgi.

Dīvaini — vai ne? — ka tur, kur nav mīlestības, var būt greizsirdība. Un tomēr tā bija! . .. Kad Irma pārāk familiāri sarunājās ar kādu aktieri, Knauķis kļuva bāls. Kad viņš saņēma vēstuli, viņa metās tai klāt un ar drebošām rokām atplēsa vaļā . .. Visbiežāk tā bija no Žaka. Viņa izlasīja vēstuli no sākuma līdz beigām ņirgādamās un pēc tam nometa uz galda.

— Vienmēr viens un tas pats, — viņa nicīgi sacīja.

Ak jā! Vienmēr viens un tas pats, proti: uzticība, cēlsirdība, pašaizliedzība. Tieši tāpēc viņa tik ļoti neieredzēja šo brāli.

Nabaga Žaks nekā nenojauta. Viņam nebija ne mazāko aizdomu. Knauķis viņam rakstīja, ka viss ir kārtībā, «Pastorālā komēdija» pa lielākai daļai izpirkta un ka vekseļu termiņā vajadzigo naudu varēs dabūt pie grāmatu tirgotājiem. Paļāvīgs un labsirdīgs kā vienmēr, Žaks joprojām sūtīja katru mēnesi simt frankus uz Bonaparta ielu, uz kurieni Baltā dzeguze aizgāja naudai pakaļ.

Ar Žaka simt frankiem un teātrī saņemamo algu viņiem varētu pietikt dzīvei, sevišķi šajā nabaga ļaužti kvartālā. Taču neviens no abiem nezināja naudas vērtību; Knauķis tāpēc, ka viņam tās nekad nebija bijis. Irma Borela tāpēc, ka viņai tās vienmēr bija bijis par daudz. Viņi dzīvoja izšķērdīgi. Jau mēneša piektajā datumā kase — maza japāņu kurpīte, kukurūzas salmu pinums, — bija iztukšota. Vispirms, kakadu paēdināšana vien maksāja tikpat daudz, cik pieauguša cilvēka uzturs. Tālāk — baltais grims, krāšļi, rīsa pūderis, ziedes, zaķu kājas, visi grimēšanās piederumi. Lugu eksemplāri bija pārāk veci, pārāk apdriskāti: kundze vēlējās lomas mācīties no jauniem. Viņai vajadzēja arī ziedus, vienmēr daudz ziedu. Viņa drīzāk iztiktu bez ēšanas nekā redzētu, ka viņas puķu galdiņi stāv tukši.

Pāris mēnešos viņi iestiga parādos līdz ausīm. Viņi bija parādā restorānā, viesnīcā, teātra šveicaram. Sad tad kāds preču piegādātājs, kam apnika gaidīt., no rīta atnāca pie viņiem un sacēla traci. Tad Knauķis izmisumā aizskrēja pie «Pastorālās komēdijas» iespiedēja un aizņēmās dažus luidorus uz Zaķa rēķina. Iespiedējs, kas jau bija saņēmis slaveno memuāru otro sējumu un zināja, ka Žaks joprojām ir d'Akvila kunga sekretārs, bez mazākās neuzticības atvēra maku. Luidoru pēc luidora Knauķis galu galā bija paguvis aizņemties no iespiedēja četrsimt franku, un kopā ar deviņsimt frankiem par «Pastorālās komēdijas» iespiešanu Zaķa parāds bija sasniedzis tūkstoš trīssimt franku.

Nabaga māmiņa Žaks! Cik daudz bēdu viņu sagaidīja, kad viņš atgriezīsies! Daniels pazudis, Melnās acis mirkst asarās, nav pārdots neviens grāmatas eksemplārs, un jānomaksā tūkstoš trīssimt franku parāds. Kā viņš izkulsies no šīm grūtībām? … Kreoliete par to neraizējās, bet Knauķi šī doma neatstāja ne uz brīdi. Kā apsēsts viņš dzīvoja mūžīgās bažās. Velti viņš pūlējās aizmirsties, strādādams kā īsts katordznieks (un vēl kādu darbu!), mācīdamies jaunas komiskas lomas, iestudēdams pie spoguļa jaunas grimases, taču spoguli Knauķis redzēja nevis savu, bet Žaka seju; starp savas lomas rindām viņš Langlimo, Zozias un citu vodeviļas personu vietā lasīja Zaķa vārdu. Žaks, Žaks, vienmēr un visur tikai Žaks!

Katru rītu Knauķis ar šausmām skatījās kalendārā un, izskaitījis, cik dienu vēl atlicis līdz pirmā vekseļa termiņam, trīcēdams nodomāja: «Vēl tikai mēnesis . .. Vēl tikai trīs nedējas!» Jo viņš skaidri zināja, ka pēc pirmā vekseļa protesta viss atklāsies, un no tās dienas sāksies viņa brāļa mocības. Šī doma vajāja Knauķi pat miegā. Reizēm viņš spēji atmodās ar sāpēs sažņaugtu sirdi, asarām noplūdušu seju un neskaidrām atmiņām par briesmīgu un neparastu sapni, ko nupat bija redzējis.

Sis sapnis, vienmēr tas pats, atgriezās gandrīz katru nakti. Knauķis atradās svešā istabā, kurā bija liels skapis ar senatnīgiem dzelzs apkalumiem. Uz dīvāna gulēja Žaks, bāls, baismīgi bāls; viņš nupat bija nomiris. Arī Kamila Pjerota bija turpat; viņa stāvēja pie skapja un pūlējās to atslēgt, lai izņemtu līķautu, bet viņai nekad tas neizdevās; taustīdamās ar atslēgu ap slēdzeni, viņa satriecošā balsī žēlojās:

„ «Es nevaru atslēgt… Esmu pārāk daudz raudājusi… es vairs neredzu . ..»

Kaut gcn Knauķis centās atvairīt šo sapni, tas tomēr viņu šausmīgi satrauca. Tikko aizvēris acis, viņš uzreiz atkal redzēja uz divāna stingi guļošo Žaku un pie skapja stāvošo aklo Kamilu … Aiz sirdsapziņas pārmetumiem, aiz tirdošajām bažām Knauķis diendienā sadrūma arvien vairāk, kļuva arvien vieglāk aizkaitināms. Kreoliete arī nebija no iecietīgajām. Turklāt viņa neskaidri nojauta, ka Knauķis aizslīd no viņas, un tas viņu kaitināja. Ik brīdi starp viņiem iedegās negantas ķildas, skanēja kliedzieni un lāsti kā uz plosta starp veļas mazgātājām.

Kreoliete viņam sacīja:

—   Vācies pie savas Pjerotas, lai viņa tev dāvina cukura sirdis!

Knauķis tūdaļ atcirta:

—   Ej atpakaļ pie sava Pačeko, lai viņš tev atkal pāršķeļ lūpu!

Viņa uzkliedza:

—  Mietpilsoni!

Viņš nepalika atbildi parādā:

—   Blēde!

Pēc tam abi apraudājās, cēlsirdīgi piedeva viens otram un nākamajā dienā sāka ķīviņu no jauna.

Tā viņi abi dzīvoja, pareizāk sakot, pagrima, iekalti tanīs pašās važās, slīgdami tanī pašā zaņķī… Šī nožēlojamā dzīve, šis mokpilnās stundas tagad aizslīd man gar acīm, kad nodungoju savādo, sērīgo nēģerietes piedziedājumu:

Tolokototinjan!… Tolokototinjan!

13. NOLAUPĪŠANA

Kādu vakaru ap pulksten deviņiem Monparnasa teātri Knauķis, kas spēlēja pirmajā lugā, patlaban bija beidzis uzstāšanos un devās uz ģērbtuvi. Pa ceļam viņš satikās ar Irmu Borelu, kas gāja uz skatuvi. Viņa izskatījās starojoša, tērpusies samtā un mežģinēs un turēdama rokā vēdekli kā Selimena *.

—       Ieej vēlāk zālē, — viņa sacīja Knauķim, — šodien esmu lieliskā omā .. . Būšu ļoti daiļa.

Viņš aizsteidzās uz ģērbtuvi un ātri novilka skatuves kostīmu. Knauķim ar vēl diviem aktieriem ierādītā ģērbtuve bija neliela istabele bez logiem, ar zemiem griestiem. Pāris krēslu bija visa iekārta. Gar sienām karājās spoguļu lauskas, vecas parūkas, ar vizuļiem apšūtas skrandas, izbalējuša samta lupatas, nomelnējuši zeltījumi; kaktā uz grīdas krāšļu trauciņi bez vākiem un nodilušas pūderslotiņas.

Knauķis jau brīdi bija tīrījis seju, kad izdzirdēja mašīnista balsi, kas viņu sauca no apakšas:

—   Daniela kungs! Daniela kungs!

Izgājis no ģērbtuves un pārliecies pār miklajām koka margām, Knauķis jautāja:

—   Kas ir?

Nesaņēmis atbildi, viņš nokāpa lejā tāds, kā bija stāvējis, pusizģērbies, ar grima pēdām sejā, galvā lielu, dzeltenu parūku, kas viņam krita virsū uz acīm.

Kāpņu galā viņš uzskrēja kādam virsū.

—   Žak! — viņš atkāpdamies iesaucās.

Tas bija Žaks … Mirkli viņi saskatījās klusēdami. Tad

Žaks saņēma kopā rokas un maigā, asaru pilnā balsī ieteicās:

—   Ai Daniel!

Ar to pietika. Līdz sirds dziļumiem aizkustinātais Knauķis paskatījās apkārt kā izbijies bērns un pēc tam klusu, tikko dzirdami sacīja:

—   Žak, aizved mani projām no šejienes.

Žaks notrīsēja un, saņēmis brāli aiz rokas, izveda viņu ārā. Pie durvīm gaidīja fiakrs; viņi iekāpa.

—   Uz Balinjolu, Dāmu ielā, — māmiņa Žaks uzsauca.

—       Akurāt mans kvartāls! — kučieris līksmi atsaucās, un fiakrs aizripoja.

.. . Žaks bija Parīzē kopš divām dienām. Viņš bija atbraucis no Palermo, kur Pjerota vēstule, sekojusi Žakam jau trīs mēnešus, beidzot bija viņu panākusi. īsā, lakoniskā vēstule viņam pavēstīja, ka Daniels pazudis. Lasīdams vēstuli, Žaks visu uzminēja. Viņš nodomāja: «Zēns dara muļķības .. . Man jābrauc uz Parīzi.» Nevilcinādamies Žaks lūdza marķīzam atvaļinājumu.

—       Atvaļinājumu? — večuks vai palēcās gaisā. — Vai jums ir prāts? … Un mani memuāri?

—       Marķīza kungs, tikai uz vienu nedēļu, lai es pagūtu aizbraukt uz Parīzi un atgriezties: runa ir par mana brāļa dzīvību.

—       Man jūsu brālis ir pilnīgi vienaldzīgs. Vai es jūs, pieņemdams darbā, nebrīdināju? Vai esat aizmirsis mūsu norunu?

—   Nē, marķīza kungs, bet. . .

—       Nekādu «bet». Ar jums būs tāpat kā ar pārējiem. Ja jūs aizbrauksiet uz nedēļu, tad vairs neatgriezieties. Lūdzu, padomājiet par to . . . Un, kamēr jūs padomāsiet, sēdieties pie galda un rakstiet. Es diktēšu.

—       Marķīza kungs, esmu jau visu apdomājis. Es braucu prom.

—   Brauciet pie velna!

Ar šiem vārdiem nepiekāpīgais sirmgalvis uzlika galvā cepuri un devās uz franču konsulātu meklēt jaunu sekretāru.

Žaks aizbrauca tanī pašā vakarā.

Ieradies Parīzē, viņš tūlīt aizsteidzās uz Bonaparta ielu.

—   Vai mans brālis ir mājās? — Žaks jautāja durvju sargam, kas pagalmā, atsēdies uz akas, sūca pīpi.

Durvju sargs sāka smieties.

—   Viņš jau labu laiku atpakaļ aizlaidās lapās, — večuks atbildēja.

Viņš it kā negribēja nekā vairāk izpaust, taču simt sū monēta viņam atvēra muti. Tad durvju sargs pastāstīja, ka jauneklis no piektā stāva un dāma no pirmā slāva pazuduši jau sen, ka viņi slēpjoties nezin kādā Parīzes nostūrī, bet noteikti abi esot kopā, jo nēģeriete Baltā dzeguze nākot katru mēnesi apjautāties, vai neesot kaut kas atsūtīts uz viņu vārda. Durvju sargs vēl piebilda, ka Daniela kungs aiziedams aizmirsis uzteikt istabu un tāpēc esot parādā tagad jau četru mēnešu īres maksu, nemaz nerunājot par citiem sīkiem parādiņiem.

—   Labi, jums viss tiks samaksāts, — Žaks sacīja.

Nezaudēdams ne minūti laika, pat nenopurinājis ceļojuma putekļus, Žaks ķērās pie sava zēna meklēšanas.

Vispirms viņš devās pie iespiedēja, gluži pamatoti domādams, ka Daniels droši vien bieži iegriežas pie viņa, jo tur glabājas uz veikaliem vēl nenosūtītie «Pastorālās komēdijas» eksemplāri.

—   Jau grasījos jums rakstīt, — iespiedējs, ieraudzījis Zaķu, sacīja. — Jūs zināt, ka pirmā vekseļa termiņš aprit pēc četrām dienām.

Žaks mierīgi atbildēja:

—   Neesmu to piemirsis .. . Jau rītdien apstaigāšu grāmatu tirgotājus. Saņemšu no viņiem naudu. Grāmatu pirka labi.

Iespiedējs elzasietis plaši iepleta zilās acis:

—   Kā? . . , Grāmatu pirka labi? Kas jums to stāstīja?

Nojauzdams kaut ko katastrofālu, Žaks kļuva bāls.

—   Paskatieties tur kaktā uz to grāmatu kaudzi, — elzasietis turpināja. — Tās visas ir «Pastorālā komēdija». Piecu mēnešu laikā, kopš tā iznākusi, nav pārdots neviens eksemplārs. Galu galā grāmatu tirgotājiem apnicis tos turēt veikalā un viņi visus krājumus atsūtīja man atpakaļ. Tagad tos var pārdot vienīgi kā papīru, uz svara. Nudien žēl, grāmata bija labi nodrukāta.

Katrs vārds, ko šis cilvēks izteica, krita uz Zaķa galvas kā svina nūjas belziens, bet galīgi viņu satrieca atklājums, ka Daniels viņa vārdā aizņēmies naudu no iespiedēja.

—   Vakar pat viņš bija atsūtījis pie manis, — elzasietis nežēlīgi turpināja, — kādu šausmīgu nēģerieti ar lūgumu aizdot vēl divus luidorus, taču šoreiz es atteicu. Pirmkārt, tāpēc, ka noslēpumainā vēstnese ar skursteņslauķa seju man likās neuzticama, un, otrkārt, Eiseta kungs, jūs sapratīsiet, es neesmu bagāts un esmu aizdevis jūsu brālim jau pāri par četrsimt frankiem.

—   Es zinu, — māmiņa Žaks drošsirdīgi apstiprināja, — bet neraizējieties, nauda jums drīz tiks atdota.

Viņš aizsteidzās, lai nejautu saskatīt, cik Joti ir uzbudināts. Uz ielas Žakam vajadzēja uz brītiņu atsēsties uz ceļmalas stabiņa. Viņam kājas neklausīja. Zēns aizbēdzis, vieta pazaudēta, nauda iespiedējam jāatdod, nesamaksātā īre, parāds durvju sargam, vekseļa termiņš tuvākajās dienās — tas viss dūca un virpuļoja nelaimīgā Zaķa smadzenēs . .. Piepeši viņš piecēlās: «Vispirms jānokārto parādi, tas ir steidzamākais.» Kaut gan brālis bija tik zemiski izturējies pret Pjeroliem, Žaks nešaubīdamies nolēma griezties pie viņiem.

Ieiedams bijušajā Laluetu tirdzniecības nama veikalā, Žaks ieraudzīja pie kases resnu, dzeltenīgu, uzblīdušu seju, ko sākumā nemaz nepazina; taču, durvīm noklaudzot, cilvēks pie kases pacēla galvu un, redzēdams ienācēju, skaļi iesaucās: «Te nu tas paliesi jāteic …» — tā ka nevarēja vairs būt šaubu … Nabaga Pjerots! Meitas bēdas bija tēvu pārvērtušas. Agrākā vienmēr jautrā sārtvaidža vairs nebija. No asarām, ko viņa drostaliņa lēja kopš pieciem mēnešiem, Pjerota plaksti bija piesarkuši, vaigi iekrituši. Seno dienu skanīgo smieklu vietā uz viņa nobālējušajām lūpām tagad pavīdēja vēss, neizteiksmīgs atraitņu un pamestu mīļāko smaids. Tas nebija vairs Pjerots, bet Ariadne, Ņina.

Starp citu, veikalā pārvērties bija vienīgi Pjerots. Krāsainās ganes un ķīnieši ar violetajiem punčiem joprojām uz augstajām etažerēm svētlaimīgi smaidīja starp Bohēmijas stikliem un puķotiem šķīvjiem. Vēderainas terīnes, apgleznota porcelāna lampas vēl arvien laistījās aiz tām pašām vitrīnām, un istabiņā, kas atradās aiz veikala, tā pati flauta, tāpat kā agrāk, klusu dūdoja.

— Labdien, Pjerot, — māmiņa Žaks centās runāt stingrā balsi, — esmu atnācis lūgt no jums lielu pakalpojumu. Aizdodiet man tūkstoš piecsimt franku.

Pjerots, nekā neatbildēdams, atvēra kasi, pārcilāja dažus ekl, pēc tam aizbīdija atvilktni un mierīgi piecēlās.

—       Zaķa kungs, man patlaban te tik daudz nav. Uzgaidiet mani, es uzkāpšu augšā pakaļ.

Pie durvīm viņš mazliet mulsi piebilda:

—   Neaicinu jūs lidzi; tas viņai būtu pārāk sāpīgi.

Žaks nopūtās.

—  Jums taisnība, Pjerot, es labāk palikšu tepat.

Pēc minūtēm piecām sevennietis atgriezās ar divām tūkstoš franku naudas zīmēm, kuras sniedza Žakam. Žaks negribēja ņemt.

—       Man vajadzīgi tikai tūkstoš pieci simti franku, — viņš sacīja.

Sevennietis neatlaidās:

—       Es jūs lūdzu, Zaķa kungs, ņemiet visu! Man ir taisni svarīgi, lai jūs paņemtu divtūkstoš franku. Sādu summu jaunkundze man savā laikā aizdeva, lai es varētu nolīgt rekrūti savā vietā. Ja jūs atteiksieties, te nu tas patiesi jāteic, tad es uz jums ļoti dusmošos.

Žaks neuzdrošinājās atteikties; iebāzis naudu kabatā, viņš sniedza sevennietim roku un vienkārši sacīja:

—   Ardievu, Pjerot, un paldies!

Pjerots aizturēja viņa roku.

Brītiņu viņi tā palika stāvot viens otram pretī, dziļi saviļņoti, un klusēja. Abiem uz lūpām bija Daniela vārds, taču kā viens, tā otrs aiz smalkjūtības neuzdrīkstējās to izrunāt… Sis tēvs un šī «māte» ļoti labi sapratās. Beidzot Žaks pirmais lēni atsvabināja roku. Viņu smacēja asaras, tādēļ viņš steidzās projām. Sevennietis viņu pavadīja līdz pasāžai. Tur nabaga vecais vīrs vairs nevarēja savaldīt rūgtumu, kas piepildīja viņa sirdi, un viņš pārmetoši ieteicās:

—       Ai Zaķa kungs .. . Zaķa kungs … Te nu tas patiesi jāteic! . ..

Taču viņš bija pārāk satraukts, lai nobeigtu savas domas tulkojumu, un varēja tikai pāris reižu atkārtot:

—       Te nu tas patiesi jāteic… te nu tas patiesi jāteic …

Jā, te nu patiesi varēja to teikt! …

No Pjerota Žaks devās pie grāmatu iespiedēja. Elzasietis gan mazliet pretojās, taču Žaks viņam tūlīt pat samaksāja Danielam aizdotos četrsimt frankus un, lai vairāk par to nebūtu jāraizējas, izpirka arī visus trīs veksejus pirms termiņa. Pēc tam Žakam kļuva vieglāk ap sirdi un viņš nolēma: «Tagad meklēšu zēnu.» Diemžēl bija jau par vēlu, lai tanī pašā dienā uzsāktu pēdu dzīšanu; turklāt ceļojuma nogurums, pārdzīvotie uztraukumi un nemitīgais sausais klepus, kas mocīja vinu jau labi sen, bija ta izvārdzinājuši nabaga māmiņu Zaķu, ka viņam vajadzēja atgriezties Bonaparta ielā.

Ai, kad viņš iegāja mazajā istabiņā un rietošās bālās oktobra saules gaismā ieraudzīja daudzos priekšmetus, kas viņam atgādināja «zēnu»: pie loga piebīdītais darba galds, Daniela glāze, tintnīca, pīpes ar īsajiem kātiem — kā abatam Zermanam; kad Žaks izdzirdēja vecos Senžermēna zvanus, kas miglā bija mazliet aizsmakuši, kad vakara dievkalpojuma zvans, šis sērīgais zvans, ko Daniels bija iemīļojis, atskanēja, kā spārna vēziens atsizdamies pret mitrajām rūtīm, — vienīgi māte spētu pastāstīt, cik sāpīgi šinī mirklī iesmeldzās Zaķa sirds.

Viņš vairākas reizes apstaigāja istabu, ielūkodamies visur, atvērdams katru atvilktni, jo cerēja atrast kaut ko tādu, kas viņu uzvedinātu uz bēgļa pēdām. Diemžēl velti — viss bija iztukšots. Atstāta bija tikai veca veļa un skrandas. Istaba izskatījās izpostīta un pamesta. Iedzīvotājs nebija no tās aizbraucis, bet aizbēdzis. Kaktā uz grīdas bija atstāts svečturis un kamīnā zem sadedzinātu papīru kaudzītes balta kārba ar zeltītu dzīslojumu. Šo kārbu Žaks uzreiz pazina. Tanī bija glabājušās Melno acu rakstītās vēstules. Tagad viņš kārbu alrada pelnos. Svētuma zaimošana!

Turpinot meklējumus, vienā darba galda atvilktnē Žaks atrada vairākas papīra lapas, nosegtas ar nevienmērīgu, drudžainu rokrakstu, kāds Danielam mēdza būt iedvesmas brīžos. «Droši vien tā ir kāda poēma,» māmiņa Žaks nodomāja, pieiedams pie loga, lai izlasītu. Tā patiešām bija īsta, drūma poēma, kas sākās šādi:

«Žak, esmu Tev melojis. Kopš diviem menešiem es visu laiku Tev meloju …»

Vēstule nebija nosūtīta, bet, kā redzat, tomēr sasniedza adresātu. Pasta vietā šoreiz bija darbojusies providence.

Žaks izlasīja vēstuli no sākuma līdz beigām. Sasniedzis to vietu, kur bija rakstīts par tik neatlaidīgi piedāvāto un tik stingri noraidīto angažementu Monparnasa teātrī, Žaks aiz prieka iesaucās:

— Tagad es zinu, kur viņš ir!

Ielicis vēstuli kabatā, nabaga Žaks likās gulēt ar mierīgāku prātu; par spīti nogurumam, viņš tomēr nevarēja aizmigt. Vienmēr tas nolādētais klepus… Pie pirmā rītausmas sveiciena — rudens rītausma bija laiska un salta' — Žaks žigli piecēlās, Viņš jau bija izdomājis rīcības plānu.

Savācis visas skapjos pamestās skrandas, viņš tās iekravāja savā ceja somā, neaizmirsdams arī balto kārbu ar zeltaino dzīslojumu, un tad, pēdējo reizi ar skatienu atvadījies no vecā Senžermēna zvanu torņa, gāja projām, atstādams visu vajā: durvis, logu, skapjus, lai nekas no viņu agrākās jaukās dzīves vairs nepaliktu šajā mājoklī, ko turpmāk apdzīvos citi. Lejā Žaks uzteica istabu, samaksāja nokavēto īres naudu un, neatbildēdams uz durvju sarga neatlaidīgajiem jautājumiem, apturēja garāmbraucošo fiakru, un lika sevi aizvest uz Piluā viesnīcu Batinjolā, Dāmu ielā.

So viesnīcu vadīja viens no marķīza vecā pavāra Piluā brāļiem. Istabas te izdeva tikai pret ieteikumu un ne mazāk kā uz trim mēnešiem. Tāpēc viesnīcai visā kvartālā bija Joti laba slava. Dzīvot Piluā viesnīcā bija gandrīz tikpat kā dabūt apliecību, ka esi krietns un tikumīgs cilvēks. Žaks, kas bija iemantojis d'Akvila nama pavāra uzticību, atveda no viņa brālim grozu Marsa las vīna.

Ar šo ieteikumu pietika, un, kad Žaks bikli iejautājās, vai varētu apmesties viesnīcā, Piluā kungs viņam tūlīt pat ierādīja lielisku istabu apakšējā stāvā ar diviem logiem, no kuriem skats vērās uz viesnīcas dārzu. Dārzs nebija liels: trīs četras akācijas, četrstūrains, noplucis zālājs, — tipisks Batinjolas zālājs, — vīģu koks bez vīģēm, nīkulīgs vīnkrūms un daži hrizantēmu ceri — tas bija viss, bet ar to pietika, lai padarītu dzīvāku padrūmo un diezgan mitro istabu . . .

Nezaudēdams ne mirkli, Žaks ķērās pie iekārtošanās: iedzina naglas, iekrāva veļu skapī, novietoja Daniela pīpes, piekāra Eiseta kundzes fotogrāfiju gultas galvgalī, — īsi sakot, izdarīja visu iespējamo, lai padzītu banalitāti, kas sagandē visas mēbelētās istabas. Pēc tam, steigā iekodis brokastis, viņš devās projām. Garām iedams, viņš pateica Piluā kungam, ka šovakar izņēmuma kārtā varbūt atgriezīšoties mājās vēlāk, un lūdza, lai viņa istabā liek sagatavot labas vakariņas divām personām un ienes pudeli veca vīna. Piluā kungu neiepriecināja šis papildu pasūtījums, gluži otrādi: viņš pietvīka līdz ausu galiem — kā vikārs, kurš kalpo pirmo gadu.

—   Redziet… — viņš apjucis ierunājās, — es nezinu . . . Tas ir pret mūsu viesnīcas noteikumiem … Šeit uzturas garīdznieki…

Žaks pasmaidīja:

—   Ā, es saprotu . . . Jūs biedē vakariņas divām personām . .. Dārgais Piluā kungs, nomierinieties: tā nebūs sieviete.

Soļodams Monparnasa virzienā, Žaks pārdomāja: «Un tomēr — Daniels ir kā sieviete, bez rakstura, kā nesaprātīgs bērns, ko nekad nedrīkst atstāt vienu.»

Sakiet — kāpēc māmiņa Žaks bija tik droši pārliecināts, ka atradīs mani Monparnasa? Kopš tās dienas, kad viņam rakstīju briesmīgo vēstuli, ko neaizsūtīju, es taču būtu varējis jau pamest teātri; es būtu arī varējis vispār nesākt tanī strādāt… Zaķu vadīja mātes instinkts. Viņš skaidri nojauta, ka atradīs mani tur, ka aizvedīs mani no turienes jau tani pašā vakarā; turklāt viņš gluži pamatoti domāja: «Lai Dānieļu nolaupītu, man viņš jāsatiek viens, šī sieviete nekā nedrīkst nojaust.» Šis apsvērums viņam liedza taisnā ceļā griezties teātrī pēc vajadzīgajām ziņām. Aizkulises ir pļāpīgas; viens vārds varētu sacelt trauksmi… Žaks nolēma informēties afišās.

Priekšpilsētas teātru afišas parasti izkarina pie vīnu tirgotavu durvīm aiz režģa, gluži tāpat kā Elzasas ciemos laulību paziņojumus. Pārlasīdams šīs afišas, Žaks piepeši aiz prieka iekliedzās.

Monparnasa teātrī šovakar rādija «Marī Zannu», drāmu piecos cēlienos, izrādē piedalījās Irma Borela, Dezirē Levro, Giņa u.c.

Pirms drāmas «Milestība un plūmes» viencēliena vodeviļa ar Daniela un Antonēna kunga un Leontīnes jaunkundzes piedalīšanos.

«Viss kārtībā,» Žaks nopriecājās. «Viņi nespēlē tanī pašā lugā; esmu pārliecināts, ka mans nodoms izdosies.»

Viņš iegāja kādā kafejnīcā pie Luksemburgas dārza, lai nogaidītu nolaupīšanai izdevīgo stundu.

Kad pienāca vakars, Žaks devās uz teātri. Apmēram stundu viņš pastaigājās durvju priekšā pa galeriju kopā ar kārtības sargiem.

Laiku pa laikam no teātra iekšienes atplūda aplausi, kas skanēja kā krusa tālumā, un Žakam sažņaudzās sirds, iedomājoties, ka publika varbūt aplaudē viņa zēna smieklīgo ākstīšanos . . . Ap pulksten deviņiem ļaužu straume trokšņaini izplūda uz ielas. Vodeviļa bija beigusies; daudzi vēl smējās par redzēto. Cits svilpa, cits klaigāja — varēja dzirdēt visus Parīzes zvēru dārza daudzbalsīgos rēcienus. Jā, te redzēja citādu publiku nekā pie Itāliešu operas durvīm!

Iejucis drūzmā, Žaks vēl brīdi nogaidīja; kad starpbrīdis beidzās un visi atgriezās zālē, viņš pa aktieru ieeju ielavījās tumšā, netīrā koridorā un pirmajam, ko sastapa, jautāja, vai varētu sastapt Irmu Borela kundzi.

—   Tas nav iespējams, — Žakam atbildēja. — Viņa ir uz skatuves…

Māmiņa Žaks bija viltīgs kā mežonis! Ļoti mierīgā balsī viņš turpināja:

—   Ja nav iespējams satikt Irmu Borela kundzi, tad, lūdzu, pasauciet Daniela kungu; viņš visu pateiks Borela kundzei.

209

Pēc īsa mirkļa māmiņa Žaks jau bija atguvis savu zēnu un ātri veda viņu projām uz Parīzes otru malu.

14. SAPNIS

—     Redzi, Daniel, — māmiņa Žaks sacīja, kad abi kopā iegājām Piluā viesnīcas istabā, — tagad ir tāpat kā tonakt, kad tu iebrauci Parīzē!

Patiešām, tāpat kā tonakt, uz sniegbalti klāta galda mūs gaidīja garšīgas vakariņas: pīrāgs smaržoja vilinoši, vīns izskatījās lieliski, sveču gaišās liesmiņas, jautri starodamas, atspoguļojās glāzēs … Un tomēr un tomēr nebija vairs tā kā toreiz. Ir laimes briži, kuri vairs neatkārtojas. Vakariņas bija tādas pašas, taču trūka visjaukāko no toreizējiem galda biedriem — trūka sirsnīgā prieka par atbraukšanu, trūka darba ieceru, sapņu par slavu un svētās paļāvības vienam uz otru, kura liek sirsnīgi smieties un ierosina ēstgribu. Ak vai! Neviens no šiem pagājušo laiku pastāvīgajiem viesiem nebija gribējis ierasties Piluā viesnīcā. Tie visi bija palikuši Senžermēna zvanu tornī; pat vaļsirdība, kas bija solījusies piedalīties šajās vakariņās, pēdējā mirklī atteicās nākt. ..

Ai, nebija vairs tā kā toreiz. Es to izpratu tik skaidri, ka Zaķa vārdi nevis iepriecināja mani, bet izraisīja veselus asaru plūdus. Esmu pārliecināts, ka ari Žakam ļoti uzmācās raudiens, taču viņam pietika vīrišķības, lai savaldītos.

—     Paklau, Daniel, pietiek asaru! — viņš māksloti līksmā balsī sacīja. — Tu jau raudi veselu stundu. (Fiakrā, kamēr Žaks bija ar mani runājis, es, galvu alslējispret viņa plecu, visu laiku elsoju.) Dīvaina atkalredzēšanās prieka izpausme! Tu man noteikti atgādini visbēdīgāko periodu manā mūžā, tos laikus, kad darbojos ar līmes podiņiem un pastāvīgi dzirdēju: «Žak, tu esi ēzelis!» Diezgan, nosusini asaras, grēku nožēlniek, un paskaties spoguli: tad tev nāks smiekli.

Es paskatījos spogulī, taču nesmējos. Man bija kauns . . . Dzeltenā parūka man bija pielipusi pie pieres, vaigi notriepti ar sarkanām un baltām svītrām, seja sasvidusi, asaraina … Pretīgi! Ar riebumu norāvu no

galvas parūku un grasījos aizmest, bet tad pēkšņi, kaut ko iedomājies, pakāru to pie sienas.

Žaks skatījās uz mani un brīnījās:

—   Daniel, kāpēc tu to liec tur? Sī karojošā apaša trofeja ir ļoti neglīta … Izskatīsies tā, ka esam noskalpējuši kaut kādu nerru.

Es ļoti nopietni atbildēju:

—  Nē, Žak, tā nav trofeja. Tā ir mana nožēla, taustāma un redzama nožēla, ko vienmēr gribu turēt acu priekšā.

Žaka lūpās pavīdēja rūgts smīns, bet tūlīt pat viņa sejā atgriezās iepriekšējā jautrā izteiksme.

—   Lai nu tas paliek… Tagad, kad esi nomazgājies un es atkal redzu tavu mīļo purniņu, sēdīsimies pie galda, cirtainais, es mirstu aiz izsalkuma.

Tā nebija taisnība, viņš negribēja ēst, un es, protams, ārī ne. Velti centos izlikties, ka vakariņas man ļoti garšo, — katrs kumoss man iestrēga kaklā, un, par spīti izmisīgajām pūlēm, man neizdevās nomierināties, un es slacīju pīrāgu ar klusām asarām. Žaks paslepen mani vēroja un pēc brītiņa sacīja:

—   Kāpēc tu raudi? . .. Vai tu nožēlo, ka esi šeit? Varbūt esi uz mani dusmīgs, ka es tevi nolaupīju?

Es bēdīgi atbildēju:

—   Žak, cik ļaunus vārdus tu man saki! Bet es pats tev esmu devis uz to tiesības . . .

Kādu laiciņu vēl pakavējāmies pie galda, mēģinādami kaut ko ieēst. Galu galā Žakam apnika šī komēdija, ko mēs viens otram tēlojām; viņš atgrūda šķīvi un piecēlās:

—   Ar vakariņām mums noteikti neveicas… Labāk iesim gulēt.

Mūsu pusē mēdz sacīt: «Ciešanas un miegs nevar kopā sagulēt.» Tonakt es to piedzīvoju. Es cietu, pārdomādams par visu labo, ko māmiņa Žaks bija man darījis, un par to, cik ļauni es viņam biju par to atmaksājis; salīdzināju savu dzīvi ar viņa dzīvi, savu egoismu ar viņa pašaizliedzību, savu mazdūšīgo bērna dvēseli ar viņa varonīgo sirdi, kuras devīze bija: «Augstākā laime pasaulē ir darīt laimīgus citus.» Nomocījos ar

apziņu: «Tagad mana dzīve ir sabojāta. Esmu zaudējis Zaķa uzticību, Melno acu mīlestību, esmu zaudējis pašcieņu … Kas ar mani notiks?»

Aiz šīm sāpīgajām pārdomām nevarēju aizmigt līdz rītam … Arī Žaks bija nomodā. Dzirdēju, kā viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem un bieži klepoja, no šī aprautā, sausā klepus man acīs pieriesa asaras. Reiz es klusu ierunājos:

—   Žak, tu klepo… Vai neesi slims?

Viņš atbildēja:

—   Nav nekas … Guli.

No viņa balss noskaņas uzminēju, ka viņš ir uz mani dusmīgāks, nekā grib izrādīt. Šī doma apbēdināja mani vēl vairāk, es zem segas atkal sāku rūgti raudāt un raudāju tik ilgi, kamēr galu galā aizmigu. Ja ciešanas aizdzen miegu, tad asaras ir labas miega zāles.

Kad atmodos, bija jau gaišs. Zaķa man blakus vairs nebija. Nodomāju, ka viņš ir kaut kur aizgājis, bet, atbīdījis gultas aizkarus, ieraudzīju, ka viņš atgūlies uz kušetes istabas otrā pusē un izskatījās bāls, tik ļoti bāls … Man smadzenēs uzplaiksnīja šausmīga doma.

—  Žak! — es iesaucos, mezdamies viņam klāt.

Viņš gulēja, mans sauciens viņu neuzmodināja. Dīvaini! Viņa sejai miegā bija skumju ciešanu izteiksme, kādu nekad tanī nebiju redzējis, un tomēr tā man nelikās sveša. Nolūkojoties uz brāļa novājējušajiem vaibstiem, uz bālajiem vaigiem, slimīgi caurspīdīgajām rokām, man sirds sašņaudzās sāpēs, taču arī šādas sāpes es jau kādreiz biju izjutis.

Žaks taču nekad nebija slimojis. Nekad agrāk viņam nebija bijuši šādi zilgani loki zem acīm, tik iekritusi, izstiepta seja . .. Vai kādā agrākā dzivē biju viņu šādu redzējis? .. . Pēkšņi atcerējos savu sapni. Jā, protams! Žaks ir tāds pats kā sapnī, bāls, baismīgi bāls viņš guļ uz dīvāna, viņš ir miris . . . Žaks nupat nomira, un tu, Daniel Eiset, esi viņu nobendējis … Šinī mirklī palss saules stars bikli iespraucas pa logu un žigli kā ķirzaciņa pārslīd pār bālo, nedzīvo seju . . . Kāda laime! Mirušais atmostas, izberzē acis un, ieraudzījis mani, līksmi pasmaidīdams, saka:

—   Labrīt, Daniel! Vai labi gulēji? Es ļoti klepoju, tāpēc pārvācos uz dīvāna, lai tevi neuzmodinātu.

Kamēr viņš mierīgi ar mani runā, es jūtu, ka man kājas vēl trīc no tikko redzētās baismīgās vīzijas, un sirds dziļumos es lūdzos:

«Augstais dievs, pasargā man māmiņu Zaķu!»

Par spīti skumjajai atmodai, rīts izvērtās diezgan gaišs. Mēs pat atguvām agrākos bezrūpīgos smieklus, kad es ģērbdamies attapos, ka viss mans uzvalks sastāvēja no īsām parķa biksēm un sarkanas vestes ar garām ļipām, šīm skatuves skrandām, kas man bija mugurā nolaupīšanas mirklī.

—   Patiesi, dārgais, visu paredzēt nav iespējams! — Žaks sacīja. — Tikai nesmalkjūtigi donžuāni domā par pūru, kad nolaupa daiļavu… Neraizējies, mēs tevi apģērbsim jaunās drānās … Tas būs tāpat kā toreiz, kad tu iebrauci Parīzē.

Žaks teica tā, lai mani iepriecinātu, jo ari pats manīja tāpat kā es, ka tagad daudz kas bija citādāk.

—   Pieliek, Daniel! — krietnais Žaks turpināja, redzēdams, ka es atkal kļuvu domīgs. — Nedomāsim vairs par pagātni. Tagad mums paveras jauna dzīve; ieiesim tanī bez sirdsapziņas pārmetumiem, bez neuzticības un centīsimies tikai, lai tā mūs neizjoko tik ļauni kā līdzšinējā dzīve … Brāļuk, es tev nejautāšu, ko tu turpmāk darīsi, bet, ja gribi sākt rakstīt jaunu poēmu, tad šī vieta man šķiet ļoti piemērota darbam. Istaba ir klusa. Dārzā čivina putni. Vari piebīdīt galdu pie loga un meklēt atskaņas …

Es strauji pārtraucu Zaķu:

—   Nē, Žak, ne poēmu, ne atskaņu vairāk nevajag. Šīs iedomas tev pārāk dārgi ir maksājušas. Tagad gribu darīt tāpat kā tu: strādāt, nopelnīt sev iztiku un visiem spēkiem palīdzēt tev atjaunot mājas pavardu.

—  Jauki nodomi, zilais taurenlt, — Žaks, mierīgi smaidīdams, sacīja, — bet to nemaz neviens no tevis neprasa. Nav vajadzīgs, lai tu pats nopelnītu sev iztiku, un — ja tikai tu apsolītu . .. Tagad pietiek! Runāsim par to vēlāk. Iesim nopirkt tev uzvalku.

Lai ietu pa ielu, man vajadzēja uzvilkt mugurā vienus no Zaķa svārkiem, kas man sniedzās līdz papēžiem un pārvērta mani par apkārtstaigājošu pjemontiešu spēlmani; trūka vienīgi arfas. Ja man šādā apģērbā būtu vajadzējis rādīties ļaudīs vēl pirms dažiem mēnešiem, es mirtu aiz kauna, bet tagad mani nomāca daudz lielāki apkaunojumi un pretimnācējas varēja smīnēt par mani, cik viņām tīk . .. Tagad viss bija pavisam citādi nekā toreiz, kad valkāju galošas bez kurpēm . .. Jā, pavisam citādi.. .

—   Nu tu atkal esi pieklājīgā izskatā, — māmiņa Žaks sacīja, kad abi kopā iznācām no lietotu apģērbu tirgotavas. — Aizvedīšu tevi līdz mūsu viesnīcai un tad aiziešu pie dzelzslietu tirgotāja, pie kura strādāju par grāmatvedi pirms aizbraukšanas, — varbūt viņš man iedos kādu darbu… Pjerota nauda nebūs mūžīgi, ir jāsāk domāt par graužamo.

Man uz mēles bija vārdi: «Žak, ej mierīgi pie sava dzelzslietu tirgotāja. Es pats pratīšu atrast ceļu uz mājām.» Taču es sapratu, ka viņš grib mani pavadīt, lai būtu drošs, ka es neatgriezīšos uz Monparnasu. Ak, ja viņš spētu ielūkoties manā dvēselē!

… Lai Zaķu nomierinātu, ļāvu sevi aizvest atpakaļ uz viesnīcu, bet, tikko viņš bija pagriezis muguru, izsteidzos uz ielas: man arī bija darīšanas! .. .

Atgriezos mājās diezgan vēlu. Satumsušajā dārzā satraukti pastaigājās kāda liela, melna ēna. Tas bija Žaks.

—   Labi, ka tu atnāci, — viņš, drebēdams aiz aukstuma, sacija. — Es jau grasījos braukt uz Monparnasu …

Manī modās dusmas.

—   Žak, tu pārāk šaubies par mani, tas nav cēlsirdīgi . . . Vai tā paliks vienmēr? Vai tu nekad vairs man neuzticēsies? Zvēru tev pie visa dārgākā uz pasaules, ka es nebiju tur, kur tu domā, un ka šī sieviete man ir mirusi, es viņu nekad vairs neredzēšu, esmu tavs un tāds palikšu; baismīgā pagātne, no kuras tava mīlestība mani izrāva, atstājusi man tikai sirdsapziņas pārmetumus un ne mazākās nožēlas … Ko vēl sacīt, lai tevi pārliecinātu? Nežēlīgais! Es gribētu, kaut varētu atvērt savu sirdi, lai tu redzētu, ka es nemeloju.

Nav palicis atmiņā, ko Žaks man atbildēja, bet atceros, ka viņš tumsā sērīgi pakratīja galvu, it kā gribēdams sacīt: «Ak vai! Es labprāt tev ticētu …» Un tomēr es Žakam teicu skaidru patiesību. Protams, vienam pašam man nebūtu pieticis drosmes aiziet no šīs sievietes, bet tagad, kad važa bija pārrauta, es izjutu neizsakāmu atvieglojumu. Biju kā cilvēks, kas nolēmis nonāvēties ar tvana gāzi, bet šo nodomu sāk nožēlot pēdējā mirkli, kad jau ir par vēlu, kad viņš jau smok nost un vairs nespēj pakustēties; tad kaimiņi piepeši uzlauž durvis, telpā ieplūst dzīvinošs gaiss, nabaga pašnāvnieks to ieelpo ar pilnu krūti, priecājas, ka palicis dzīvs, un cieši apņemas nekad vairs neatkārtot šo soli. Arī es pēc piecu mēnešy garīgas smakšanas kāri vilku nāsīs skaidro un spēcinošo godīgas dzīves gaisu, piepildīju ar to plaušas un, goda vārds, nejutu ne mazāko vēlēšanos atsākt bijušo … Žaks negribēja man ticēt, un visi pasaules zvēresti nespētu viņu pārliecināt par manu sirsnīgo apņemšanos … Nabaga zēns! Biju viņam tik daudz nodarījis pāri!

Pirmo vakaru mājās mēs pavadījām, sēdēdami pie iekurta kamīna kā ziemā, tāpēc ka istaba bija mitra un valgais gaiss, kas ieplūda no dārza, stindzināja mūs. Turklāt jūs jau zināt: kad garastāvoklis ir bēdīgs, tad patīkami palūkoties uz liesmu mēlītēm kamīnā… Žaks strādāja, ieracies skaitļos. Viņa prombūtnes laikā dzelzslietu tirgotājs bija gribējis pats tikt galā ar grāmatvedību, un iznākumā bija radies tik juceklīgs kricelējums, tāds debeta un kredīta sajaukums, ka Žakam tagad vajadzēja veselu mēnesi rauties melnās miesās, lai grāmatas savestu kārtībā. Varat iedomāties, ka ar lielāko prieku būtu palīdzējis māmiņai Žakam šajā darbā, bet zilie tauriņi nekā daudz nejēdz no aritmētikas; stundu nokvernējis pie biezajām tirdzniecības grāmatām, kuras bija piešņāptas ar spocīgiem hieroglifiem un sarkanām svītrām, biju spiests mest spalvu pie malas.

Žaks ar šo sauso darbu tika galā apbrīnojami labi. Galvu nodūris, viņš urbās cauri ciparu biezokņiem, viņu nebiedēja visgarākās skaitļu rindas. Šad tad viņš uz mirkli pārtrauca darbu, paskatījās uz mani un, mazliet noraizējies par manu kluso sapņainību, iejautājas:

—  Te mums ir labi, — vai ne? Tev taču nav garlaicīgi?

Man nebija garlaicīgi, bet kjuva skumji, redzot, cik ļoti Žakam jānopūlas, un man uzmācās rūgtas pārdomas: «Kādēļ esmu radīts šajā pasaulē? … Es nekā neprotu darīt… Es ne ar ko nesamaksāju par savu vietu zem saules. Spēju tikai visus mocīt un raudināt acis, kuras mani mīl …» Atkal atcerējos Melnās acis un žēli nolūkojos uz mazo kārbu ar zeltīto dzīslojumu, Žaks bija to uzlicis — varbūt tīši — uz bronzas pulksteņa stūrainā stikla pārsega. Cik daudz man atgādināja šī kārba! Cik daiļrunīgi tā no bronzas pjedestāla augstumiem man teica: «Melnās acis tev d%vāja savu sirdi, — ko tu ar to izdarīji? … Tu atdevi to par barību plēsīgiem zvēriem . .. Baltā dzeguze to aprija.»

Dvēseles dziļumos vēl lolodams cerības dzirksteli, pūlējos atdzīvināt, ar savu elpu sasildīt bijušo laimi, ko ar paša roku biju nogandējis. Bet smadzenēs nemitīgi dunēja: «Baltā dzeguze to aprija! … Baltā dzeguze to aprija! …

.. . Garais, skumīgais vakars, ko pavadījām pie iekurtā kamīna, iegrimuši — viens darbā, otrs sapņos, diezgan labi raksturoja mūsu jauno dzīvi. Turpmākās dienas ne ar ko neatšķīrās no šī vakara. . . Protams, Žaks negremdējās sapņojumos. Viņš desmit stundas sēdēja, salīcis pār biezajām grāmatām, līdz kaklam ieracies skaitļošanā. Es laiku pa laikam, bikstīdams kamīnā ogles, sacīju mazajai kārbai ar zeltīto dzīslojumu: «Aprunāsimies par Melnajām acīm! Vai gribi? …» Jo runāt par viņām ar Zaķu nebija ko domāt. Aiz šāda vai tāda iemesla viņš nepārprotami izvairījās no sarunas par šādu tematu. Pat Pjerota vārdu viņš nekad nepieminēja. It nekā. .. Tāpēc es stundām ilgi tērzēju ar mazo kārbu …

Dienas vidū, kad māmiņa Žaks bija iegrimis darbā ar skaitļu rindām, es klusi kā kaķis piezagos pie durvīm un aizlavījos, pateikdams tikai:

—   Uz redziti, Žak!

Nekad viņš man nejautāja, kurp es gāju, taču no viņa nelaimīgā izskata, no nemierīgās balss, kādā viņš ieteicās: «Tu aizej?» — es nopratu, ka māmiņa Žaks man sevišķi neuzticējās. Viņu neatlaidīgi vajāja doma par šo sievieti. Viņš bažījās: «Ja zēns atkal satiks šo sievieti, tad viss būs pagalam! .. .»

Kas zin? Varbūt Žakam bija taisnība. Varbūt, ja atkal būtu saticies ar šo burvi, es no jauna kristu viņas valgos, ļautos viņas gaiši zeltaino matu un baltās rētas valdzinājumam . .. Paldies dievam, es ar viņu vairs nesatikos. Droši vien kāds «No astoņiem līdz desmitiem» kungs bija licis viņai aizmirst Dani-Danu, un nekad vairs, it nekad es netiku dzirdējis runājam ne par Irmu Borelu, ne par viņas nēģerieti Balto dzeguzi.

Kādu vakaru, atgriezdamies no parastās noslēpumainās pastaigas, es iegāju istabā, priecīgi iesaukdamies:

—   Žak! Žak! Laba jauna ziņa! Esmu alradis darbu . .. Jau desmit dienas, tev nekā nesacīdams, esmu izstaigājis malu malas, meklēdams darbu . .. Beidzot man laimējās. No rītdienas sāku strādāt par vecāko mācību uzraugu Ulī skolā Monmartra ielā, tepat tuvumā . . . Būšu aizņemts no septiņiem rītā līdz septiņiem vakarā .. . Mēs visu dienu neredzēsimies, bet es vismaz nopelnīšu sev iztiku, un tev būs mazliet vieglāk.

Žaks pacēla galvu no cipariem un atbildēja diezgan vienaldzīgi:

—   Draudziņ, tas nudien ir labi, ka tu man palīdzēsi . .. Man vienam būtu pārāk grūti nopelnīt mums abiem … Es nezinu, kas ar mani notiek, bet pēdējā laikā jūtos kā samalts.

Asa klepus lēkme neļāva Žakam turpināt. Bēdīgi viņš ļāva spalvai nokrist uz galda, piegāja pie dīvāna un atgūlās . .. Redzot viņu tur izstiepušos, bālu, tik baismigi bālu, man atkal acu priekšā pavīdēja šaušalīgais sapnis, bet tikai uz īsu mirkli. .. Gandrīz tūlīt pat māmiņa Žaks atkal bija kājās un pasmējās, ieraugot manu izbiedēto seju:

—   Muļķīt, nav taču nekas! Tikai nogurums .. . Pēdējā laikā esmu mazliet pārpūlējies . .. Tagad, kad tev ir darbs, es varēšu strādāt mazāk un pēc nedēļas būšu uz pekām.

Žaks runāja tik nemāksloti, ar tik jautru smaidu uz lūpām, ka manas skumjās nojautas izgaisa un vairāk nekā mēnesi viņu melnie spārni ne reizes man neuzvēdīja. ..

Nākamajā rītā stājos darbā Ulī skolā.

Par spīti krāšņajai izkārtnei, Uli skola bija smieklīgi maziņa, to vadīja veca dāma ar vecmodīgām cirtām; bērni viņu dēvēja par «labo draudzeni». Skolā mācījās pāris desmitu mazuļu, tādi pavisam maziņi, kas nāk uz skolu, nesdami līdzi groziņā brokastis, un kam pastāvīgi krekla galiņš spraucas ārā no bikšelēm.

Mūsu audzēkņiem Ulī kundze mācīja baznīcas dziesmas; es viņus ievadīju alfabēta noslēpumos. Bērneļus man vajadzēja uzraudzīt arī starpbrīžos, ko viņi pavadīja pagalmā, pa kuru pastaigājās vistu bars un viens tītars, no kura mani audzēkņi milzīgi baidījās.

Reizēm, kad «labo draudzeni» mocīja podagra, man vajadzēja izslaucīt klasi — tas bija vecākā mācību uzrauga necienīgs darbs, ko es tomēr veicu bez mazākās nepatikas, jo ļoti priecājos par iespēju pašam nopelnīt sev līdzekļus dzīvei. .. Vakarā, kad atgriezos Piluā viesnīcā, galds jau bija klāts un māmiņa Žaks gaidīja mani uz pusdienām … Pēc pusdienām — īsa, strauja pastaiga pa dārzu, pēc tam — vakars pie iekurtā kamīna. Tāda bija mūsu dzīve . . . Sad tad saņēmām vēstuli no Eiseta kunga vai kundzes; tie bija lieli nolikumi. Eiseta kundze joprojām dzīvoja pie tēvoča Batista; Eiseta kungs vēl arvien ceļoja Vīndaru apvienības uzdevumā. Ar izpeļņu varēja apmierināties. Trīs ceturtdaļas parādu Lionā bija dzēsti. Pēc gada vai diviem viss būs nomaksāts un varēs sākt domāt par dzīvošanu kopā …

Manuprāt, Eiseta kundzi jau tagad varēja aicināt uz Piluā viesnīcu pie mums, bet Žaks nebija ar mieru.

— Nē, pagaidām vēl ne, — viņš ar savādu nepiekāpību sacīja, — vēl ne .. . Nogaidīsim!

Sī nemainīgi noraidošā atbilde mani dziļi sāpināja. «Žaks man neuzticas …» es domāju. «Viņš uzskata, ka esmu spējīgs izdarīt kādu neprātību, kad Eiseta kundze būtu šeit. .. Tāpēc viņš grib vēl nogaidīt.. .» Es maldījos … Ne tāpēc Žaks sacīja: «Nogaidīsim!»

15

Lasītāj, ja tu esi brīvdomātājs, kas pavīpsnā par sapņiem un kam sirdī nekad nav sāpīgi iedzēlusi nākotnes notikumu nojausma, ja tu esi cietpaurains prāta cilvēks, ko ietekmē tikai taustāmi fakti un kas neļauj smadzenēs iezīsties ne graudiņam māņticības, ja tu nekādā gadījumā negribi ticēt kaut kam pārdabiskām, negribi pieļaut neizskaidrojamo, tad nelasi manu atmiņu nobeigumu. Tas, ko vēl gribu pastāstīt pēdējās nodaļās, ir tikpat patiess kā mūžīgā patiesība, taču tu tai neticēsi.

Bija ceturtais decembris …

Todien atgriezos no U1I skolas agrāk nekā parasti. No rīta Žaks bija sūdzējies, ka jūtoties ļoti saguris, tāpēc ilgojos ātrāk dabūt zināt, kā viņam tagad klājas. Steidzoties cauri dārzam, uzgrūdos virsū Piluā kungam, kas stāvēja pie vīģu koka, klusā balsī sarunādamies ar kādu resnīti, kurš šķita ļoti pūlamies aizpogāt savus cimdus.

Atvainojies gribēju iet tālāk, taču viesnīcnieks mani aizturēja:

—    Daniela kungs, uz vienu vārdu!

Pievērsies resnajam kungam, viņš piebilda:

—   Šis ir jauneklis, par kuru mēs runājām. Domāju, būs pareizi, ja jūs viņu brīdināsiet. ..

Ļoti ieintriģēts apstājos. Par ko šis strupais resnītis grib mani brīdināt? Ka viņa cimdi ir par šauru resnajām pleznām? To jau es tāpat redzu! . ..

Brīdi valdīja neērts klusums. Piluā kungs, degunu gaisā izslējis, aplūkoja vīģu koku, it kā meklēdams neesošās vīģes.

Nepazīstamais joprojām staipīja cimdus .. . Galu galā viņš nolēma iesākt, protams, neatraudamies no cītīgās darbošanās ap cimdiem.

—    Jaunekli, — viņš man sacīja, — es jau divdesmit gadus esmu Piluā viesnīcas ārsts un uzdrošinos apgalvot .,.

Neļāvu resnītim nobeigt teikumu. Padzirdējis, ka viņš ir ārsts, es uzreiz visu sapratu.

—  Jūs bijāt pie mana brāļa? — es drebēdams jautāju. — Vai viņš ir ļoti slims?

Varbūt ārsts nebija ļauns cilvēks, bet tobrīd viņu visvairāk nodarbināja šaurie cimdi un, nepadomādams, ka viņš runā ar Zaķa «zēnu», nemēģinādams mīkstināt triecienu, resnitis skarbi atbildēja:

—   Vai viņš ir slims? … Domāju gan! . .. Nakti viņš nepārdzīvos.

Varat man ticēt, ka trieciens bija negants. Māja, dārzs, Piluā kungs, ārsts — viss ap mani sagriezās. Man vajadzēja atbalstīties pret vīģu koku, lai noturētos uz kājām. Jā, Piluā viesnīcas ārstam bija smaga roka! . .. Starp citu, viņš pats to nemaz nemanīja un mierīgi turpināja, nepārtraukdams staipīt cimdus:

—   Atrā diloņa strauji progresējošs gadījums . . . Nekā tur nevar līdzēt, vismaz nekā nopietna . . . Esmu, kā vienmēr, ataicināts pārāk vēlu.

—   Doktor, tā nav mana vaina, — krietnais Piluā kungs taisnojās, vēl arvien cītīgi meklēdams vīģes, jo tā varēja apslēpt acīs pieriesušās asaras, — tā nav mana vaina. Es jau sen zināju, ka nabaga Eiseta kungs ir slims, un bieži vien ieteicu viņam ataicināt kādu ārstu, bet viņš nekad nebija ar mieru. Protams, lai nesabiedētu brāli. . . Abi jaunekļi dzīvoja tik draudzīgi, ai, tik saskanīgi!

Izmisīgas elsas man izlauzās no krūtīm.

—   Saņemieties, jaunekli! — cimdotais mani laipni mierināja. — Ko var zināt? Zinātne ir teikusi pēdējo vārdu, bet daba vēl ne .. . Rīt no rīta atkal atnākšu.

Pēc šiem vārdiem viņš strauji apgriezās un gāja projām, atviegloti nopūzdamies: viņam bija izdevies aizpogāt vienu cimdu!

Mirkli vēl uzkavējos dārzā, lai nosusinātu acis un mazliet nomierinātos; pēc tam cik spēdams sasparojies apņēmīgi devos uz mūsu istabu.

Skals, ko ieraudzīju, atvēris durvis, man iedvesa šausmas. Žaks, bez šaubām, tāpēc, lai gultu atstātu man, bija licis matraci novietot uz dīvāna, un tur es viņu atradu, bālu, baismīgi bālu, pilnīgi līdzīgu sapnī redzētajam Žakam.

Pirmā doma bija mesties viņam klāt, satvert rokās un aiznest uz gultu vai vienalga, kur, tikai neatstāt viņu tur, ak dievs, tikai ne tur. Taču tūlīt pat es aptvēru: «Viņš ir pārāk liels, nespēšu viņu panest!» Redzot, ka māmiņai Žakam jāpaliek tanī vietā, kurā pēc mana sapņa viņam jāmirst, vīrišķība pameta mani; mākslotās bezrūpības maska, ko mēdz uzlikt, lai nomierinātu mirēju, noslīdēja man no sejas, nometos ceļos pie dīvāna un lēju asaru straumes.

Žaks ar pūlēm pagrieza galvu uz manu pusi:

—  Tu atnāci, Daniel . . . Satiki ārstu, — vai ne? … Es taču piekodināju tam resnajam, lai viņš tevi nesabaida. Bet redzu no tavas sejas, ka viņš nav man klausījis un tu visu zini. . . Brāļuk, dod man roku . . . Kāds velns varēja to paredzēt? Citi ļaudis brauc uz Nicu ārstēt plaušu kaiti, es to tur sadabūju. Ļoti oriģināli… Paklau, ja tu tā kritīsi izmisumā, tu man atņemsi visu vīrišķību; neesmu vairs tik spēcīgs … Šorīt, kad tu biji aizgājis, es sapratu, ka nav vairs labi. Liku ataicināt Senpjēra baznīcas kirē; viņš mani apmeklēja un drīz atkal atgriezīsies ar sakramentiem … Tas būs patīkami mūsu mātei, saproti! … Šis kirē ir lādzīgs vīrs, viņu sauc tāpat kā tavu draugu Sarlandas koledžā.

Ilgāk Žaks vairs nespēja parunāt, atgāzis galvu uz spilvena, viņš aizvēra acis. Domāju, ka viņš mirst, un izmisīgi iekliedzos:

—   Žak! Žak! Brālīt! . ..

Nerunādams viņš ar rokas mājienu mani apklusināja.

Šinī mirklī atvērās durvis, Piluā kungs ieveda istabā resnu vīru, kurš kā bumbiņa aizripoja uz dīvāna pusi, saukdams:

—  Zaķa kungs, ko es dzirdu? … Te nu patiesi tas jāteic …

—   Labdien, Pjerot! — Žaks sacīja, atvērdams acis. — Labdien, vecais draugs! Biju pārliecināts, ka jūs tūlīt atnāksiet… Daniel, laid viņam te atsēsties: mums abiem vajag aprunāties.

Pjerots pielieca drukno galvu mirējam pie bālajām lūpām, un tā viņi palika labu bridi, klusā balsī kaut ko apspriezdami… Es nekustīgi stāvēju istabas vidū un klusēdams skatījos uz viņiem. Man vēl bija grāmatas padusē. Piluā kungs atbrīvoja mani no tām, viņš man kaut ko sacīja, bet es nesapratu. Pēc tam viņš aizdedza sveces un uzklāja uz galda baltu galdautu. «Kāpēc viņš tā dara?» es nodomāju. Vai tad mēs ēdīsim pusdienas? … Es nemaz neesmu izsalcis.»

Jau satumsa. Dārzā viesnīcas iedzīvotāji, skatīdamies uz mūsu logiem, cits citam kaut ko stāstīja. Žaks ar Pjerotu vēl arvien sarunājās. Sad tad sevennietis asarainā balsī teica:

—   Jā, Zaķa kungs … Jā, Zaķa kungs …

Es neuzdrošinājos iet viņiem klāt. Galu galā Žaks tomēr mani pasauca, lika atsēsties blakus Pjerotam un pēc ilgas pauzes sacīja:

—   Mīļais Daniel, man ir sāpīgi, ka vajadzēs tevi atstāt, bet viens mierinājums man paliek: nepametīšu tevi dzīvē vienu … Ar tevi būs Pjerots, labais Pjerots tev piedod un apņemas stāties manā vietā . ..

—   Jā, Zaķa kungs, es apņemos … Te nu tas patiesi jāteic … es apņemos …

—   Redzi, manu zēn, — māmiņa Žaks turpināja, — tev vienam pašam nekad neizdotos atjaunot ģimenes pavardu … Negribu tevi sarūgtināt, bet tu neesi nekāds labais pavarda atjaunotājs… Ceru, ka ar Pjerota atbalstu tev izdosies īstenot mūsu sapni … Nelūgšu, lai tu centies kļūt par īstu vīrieti; domāju tāpat kā abats Zermans, ka tu visu mūžu būsi bērns. No sirds lūdzu tevi tikai vienu: esi vienmēr labs bērns, krietns bērns, un, galvenais… noliecies zemāk, pateikšu tev pie auss . .. galvenais, neliec raudāt Melnajām acīm.

Nabaga mīļais Žaks atkal brīdi klusēja; mazliet atpūties, viņš turpināja:

—   Kad viss būs galā, tu aizrakstīsi tētim un māmiņai. Tikai nepaziņo viņiem to uzreiz, bet pamazām, citādi tas viņus pārāk sāpinās … Vai tagad saproti, kāpēc neaicināju Eiseta kundzi uz šejieni? Negribēju, ka viņa būtu šeit šinī brīdī. Mātēm ir smagi to redzēt…

Žaks atkal apklusa un paskatījās uz durvju pusi.

—  Nāk garīdznieks! — viņš pasmaidīdams sacīja, pēc tam pamāja, lai mēs atkāpjamies malā.

Ienesa svēto vakarēdienu. Uz baltā galdauta starp aizdegtajām svecēm novietoja dievmaizi un svētītās eļļas. Tad garīdznieks piegāja pie gultas un ceremonija sākās . ..

Kad tā bija nobeigta, — ai, cik lēni vilkās laiks! — kad galu galā tā bija nobeigta, Žaks klusu piesauca mani pie gultas.

—   Noskūpsti mani, — viņš sacīja.

Zaķa balss skanēja tik vārgi, it kā plūstu no tāluma … Viņš arī patiesi jau atradās tālu, jo briesmīgais ātrais dilonis, pirms divpadsmit stundām uzvēlis Zaķu uz savas kaulainās muguras, auļos nesa viņu pretī nāvei! …

Kad piegāju pie gultas, lai Zaķu noskūpstītu, mana roka sastapa viņa roku, mīļoto roku, gluži miklu aiz agonijas sviedriem. Satvēris šo roku, neatlaidu to vairs vaļā … Tā mēs palikām nezin cik ilgi: varbūt stundu, varbūt veselu mūžību — it nekā nezinu … Viņš mani vairs neredzēja, nerunāja vairāk. Tikai viņa roka manā plaukstā vairākas reizes sakustējās, it kā lai man pateiktu: «Es jūtu, ka tu esi šeit.» Pēkšņi viņa vārgais augums drudžaini noraustījās. Viņš atvēra acis un paskatījās apkārt, it kā meklēdams kādu; noliecies pār viņu, dzirdēju, ka viņš pāris reižu pavisam klusu izdvesa:

—   Žak, tu esi ēzelis . . . Žak, tu esi ēzelis! …

Vairāk nekā. Viņš bija miris.

… Ai, mans sapnis! .. .

Tonakt plosījās vējš. Decembris trieca riekšavām krusu rūtīs. Uz galda istabas galā starp divām svecēm vizēja sudraba Kristus. Nometies ceļos pie krucifiksa, nepazīstams garīdznieks skaļā balsī, pārkliegdams vēja aurus, skaitīja lūgšanas… Es nelūdzu dievu; es pat neraudāju. . . Man smadzenēs bija iesēdusies tikai viena neatlaidīga doma: gribēju sasildīt mīļotā Zaķa roku, ko turēju, cieši sažņaudzis plaukstās. Ak vai! Jo tuvāk nāca rīts, jo smagāka un saltāka kļuva šī roka …

Piepeši garīdznieks, kas visu laiku pie krucifiksa bija skaitījis lūgšanas, piecēlās un, pienācis pie manis, uzsita man uz pleca:

—   Mēģini lūgt dievu, — viņš sacīja. — Tev kļūs vieglāk.

Tikai tad es viņu pazinu … Tas bija mans vecais draugs no Sarlandas koledžas, pats abats 'Zermans ar daiļo, baku rētām izraibināto seju un sutanā pārģērbta dragūna stāju … Bēdas bija mani tā apstulbinājušas, ka es nemaz nebrīnījos, ieraugot šeit abatu Zermanu. Tas man likās gluži dabiski.. . Bet atgadījies bija šādi.

Tanī dienā, kad Knauķis bija braucis projām no koledžas, abats Zermans viņam bija sacījis:

—   Man Parīzē ir brālis, krietns garīdznieks . .. bet vai ir vērts tev iedot viņa adresi? … Esmu pārliecināts, ka tu pie viņa neaiziesi.

Redziet, cik liktenīga sagadīšanās! Sis abata brālis bija Senpjēra baznīcas kirē, ko nabaga māmiņa Žaks bija ataicinājis pie savas nāves gultas. Tieši tobrīd abats Zermans bija caurbraucot Parīzē un uzturējās pie brāļa . . . Ceturtā decembra vakarā šis brālis, atgriezies mājās, pastāstīja abatam:

—   Nupat izdarīju pēdējo svaidīšanu nelaimīgam jauneklim, kas tepat pavisam tuvu mirst. Lūdz dievu par viņu, abat!

Abats Zermans atbildēja:

—   Rīt, teikdams mesu, pieminēšu viņu. Kā sauc šo jaunekli?

—   Pagaidi. .. Viņam bija tāds dienvidnieku uzvārds . .. pagrūti atcerēties … Žaks Eisets . .. Jā, tā ir . . . Žaks Eisets …

Sis vārds abatam atgādināja mazo repetitoru, ar ko bija iepazinies Sarlandā; viņš nekavējoties aizsteidzās uz Piluā viesnīcu . . . Iegājis istabā, viņš ieraudzīja mani krampjaini pieķērušos pie Zaķa rokas. Negribēdams mani traucēt manās sāpēs, abats Zermans aizraidīja pārējos projām, pateikdams, ka paliks visu nakti nomodā pie manis. Tad viņš nometās ceļos un ilgi skaitīja lūgšanas, un tikai uz rīta pusi, mana stinguma izbiedēts, pienāca klāt un uzrunāja mani.

Sākot no šī mirkļa, es vairs skaidri neatceros, kas un kā notika. Sīs briesmīgās nakts beigas, nākamā un aiz

nākamā diena un vēl daudzas citas dienas man atstājušas izplūdušas un juceklīgas atmiņas. Atceros tomēr — bet miglaini, it kā tas būtu bijis pirms gadu simteņiem — garu, nebeidzami garu gājienu pa Parīzes dubļiem, sekojot melniem līķu ratiem … Eju ar kailu galvu starp Pjerotu un abatu Zermanu. Auksts lietus pamīšām ar krusu pātago mums seju; Pjerotam ir liels lietussargs, bet viņš tur to tik neveikli un lielus gāž tik stipri, ka abata sutana izmirkuši cauri un spīd . .. Lietus līst un līst, nemitīgi. . .

Blakus līķu ratiem svinīgi soļo sērās tērpies gara auguma kungs ar melnkoka spieķīti rokā. Tas ir ceremonijmeistars, kaut kas līdzīgs nāves kambarkungam. Kā visiem kambarkungiem, viņam ir zīda apmetnis, zobens, īsas bikses, cilindrs . .. Vai tā ir halucinācija? . .. Man šķiet, ka šis cilvēks ir līdzīgs Vio kungam, Sarlandas koledžas vecākajam inspektoram. Viņš ir tikpat garš, tāpat pieliec galvu uz pleca, un vienmēr, kad paskatās uz mani, viņa lūpas savelkas mākslotā, ledainā smaidā, kāds bija rotājies šaušalīgā «atslēgu vīra» sejā. Šis nav Vio kungs, bet varbūt viņa ēna.

Melnie rati ripo uz priekšu, bet tik lēni, tik lēni… Man liekas, mēs nekad nenonāksim galā.. . Beidzot sasniedzam lielu, skumīgu dārzu, tanī ir dzeltenīgi dubļi, kuros iestiegam līdz potītēm. Apstājamies dziļas bedres malā. Vīri īsos apmetņos atnes lielu, ļoti smagu kasti, ko vajag iegremdēt bedrē. To nav viegli izdarīt. Lietū izmirkušās virves neslīd. Dzirdu, viens no vīriem uzsauc:

— Kājas pa priekšu! Kājas pa priekšu! …

Man pretī, bedres otrā malā, Vio kunga ēna, galvu noliekusi uz pleca, atkal man saldeni uzsmaida. Gara, tieva, iespīlēta sēru tērpā, tā iezīmējas uz pelēkās debess fona kā liels, melns, samircis sienāzis .. .

Tagad esmu viens ar Pjerotu . .. Ejam uz Monmartras piiekšpilsētu .. . Pjerots meklē fiakru, bet neatrod… Soļoju viņam blakus ar cepuri rokā; man šķiet, ka vēl arvien eju pakaļ līķu ratiem … Pa ceļam ļaudis atskatās uz mums, uz resno, raudošo vīru, kas sauc fiakru, un uz jaunekli, kas ar kailu galvu iet zem lietus gāzes …

Mēs ejam un ejam. Esmu noguris, galva man smaga . .. Beidzot sasniedzam Somona pasāžu, bijušo Lalueta tirdzniecības namu ar izkrāsotajiem slēģiem, pa kuriem tek zaļš ūdens … Neieejot veikalā, dodamies augšā uz dzivokli… Kāpnēs man pietrūkst spēka. Atsēžos Uz kāpiena. Nespēju paiet tālāk; galva ir pārāk smaga… Tad Pjerots paņem mani uz rokām un nes, pa pusei mirušu, drudzī drebošu; pa to laiku es dzirdu, kā krusa klaudzina pa pasāžas stikla jumtu, dzirdu, kā ūdens plūst pa notekām un, skaļi šļākdams, gāžas pagalmā … Līst un līst! Ai, līst nemitīgi!

16. SAPŅA BEIGAS

Knauķis ir slims; Knauķis mirs … Pie Somona pasāžas bruģis noklāts ar platu salmu segumu, ko ik pa pāris dienām apmaina ar jaunu, tāpēc apkārtnes iedzīvotāji spriedelē:

— Tur kāds vecs bagātnieks ir uz nāves cisām . ..

Ne vecs bagātnieks, bet Knauķis ir uz nāves cisām . . . Neviens ārsts nedod nekādas cerības. Divos gados divas reizes vēdertīfs — tas ir par daudz šīm kolibri smadzenītēm! Ātrāk, jūdziet melnos bēru ratus! Lai garais sienāzis sakārto savu melnkoka nūju un saldsērīgo smaidu! Knauķis ir slims; Knauķis mirs.

Bijušajā Laluetu tirdzniecības namā valda sāpīgs apjukums. Pjerots pazaudējis miegu; Melnās acis ir izmisušas. Ļoti godājamā atraitne drudžaini šķirsta Raspaiju*, lūgdamās, lai svētais kampars izdara jaunu brīnumu, izdziedinot dārgo vāj nieku. Dzeltenā viesistaba ir pamesta, pianīno klusē, flauta aizbāzta. Vissatriektākā no visiem tomēr ir kāda sīka sieviete vienkāršā, melna kleitā; atsēdusies kaut kur nomaļus, viņa no rīta līdz vakaram ada, nekā nerunā un nemitīgi raud.

Kamēr bijušais Laluetu tirdzniecības nams dienu un nakti pavada vienās žēlabās, Knauķis mierīgi atdusas platā gultā uz dūnu pēļa un nenojauš ne nieka no asarām, kas viņa dēļ tiek lietas. Acis viņam ir atvērtas, taču viņš nekā neredz; apkārtējie priekšmeti nenokļūst līdz viņa apziņai. Viņš arī nedzird nekā, tikai apslāpētu sanēšanu, neskaidru dūkoņu, it kā ausu vietā viņam būtu divas jūras gliemežnīcas, divas no tām lielajām gliemežnīcām, kurām ir sārtas malas un kurās var dzirdēt jūras šalkšanu. Knauķis nerunā, nedomā, viņš ir kā sasirdzis zieds … Ja tikai uz galvas viņam ir auksta komprese un mutē gabaliņš ledus — vairāk nekā viņš neprasa. Kad ledus izkusis, komprese izžuvusi uz Knauķa ugunīgi kaistošās galvas, viņš iestenas: tā ir visa viņa valoda.

Tā paiet daudzas dienas — dienas bez stundām, juceklīgas dienas, un tad pēkšņi kādu rītu Knauķis pārdzīvo neparastu izjūtu. Viņam ir tā, it kā viņš būtu izvilkts no jūras dzīlēm. Viņa acis redz, ausis dzird. Viņš atgūst apziņu, atgriežas dzīvē . .. Domāšanas mašīna ar tās smalko mehānismu, kas bija aizmigusi kaut kādā smadzeņu nostūri, tagad mostas un sāk darboties; sākumā lēni, tad mazliet ātrāk, pēc tam arvien ātrāk un ātrāk, tik mežonīgā ātrumā — tuk! tuk! tuk! — ka šķiet: tūlīt tā salūzis gabalu gabalos. Var manīt, ka šī lieliskā mašīna nav radīta gulēšanai un nu cenšas atgūt zaudēto laiku … Tuk-tuk-tuk! … Domas krustojas un savijas kā zīda nītis.

«Ak dievs, kur es atrodos?… Kas šī par platu gultu? … Un ko dara tās trīs sievietes pie loga?… Vienkāršā, melnā kleita, kas man pagriezusi muguru, liekas pazīstama . . . Izskatās gluži kā …»

Lai labāk saredzētu melno kleitu, kas Knauķim liekas pazīstama, viņš ar pūlēm izslējās uz elkoņa, saliecas uz priekšu, bet tūlīt pat, šausmīgi pārbijies, atkrīt atpakaļ. .. Viņš ieraudzījis tieši pretī, istabas vidū, riekstkoka skapi ar senatnīgiem dzelzs apkalumiem. So skapi Knauķis pazīst; to viņš ir redzējis sapnī, tanī briesmīgajā sapnī. .. Tuk-tuk-tuk! Domāšanas mašīna darbojas vēja ātrumā … O, tagad Knauķis atceras. Piluā viesnīca, Zaķa nāve, apbedīšana, ierašanās Pjerota namā lietainajā dienā — viss atdzīvojas atmiņā, viss sāp . . . Ak vai! Atdzimdams dzīvei, nelaimīgais Knauķis atdzimst ciešanām, un viņa pirmais vārds ir vaids …

Trīs sievietes, kas sēž pie loga un strādā, no šī vaida

satrūkstas. Viena no viņām, pati jaunākā, uzlec kājās, iesaukdamās:

—   Ledu! Ledu!

Viņa pieskrien pie kamīna, paņem gabaliņu ledus un liek to Knauķim pie lūpām, bet Knauķis negrib ledu . .. Viņš lēnām atbīda roku, kas meklē viņa lūpas. Šī roka ir pārāk smalka slimnieku kopējai! Drebošā balsī Knauķis saka:

—   Labdien, Kamila! . ..

Kamila Pjerota ir milzīgi pārsteigta, ka mirējs ierunājies! Viņa paliek apjukusi stāvot, roku izstiepusi, un dzidrais ledus gabaliņš trīc aiz aukstuma piesarkušajos pirkstos.

—       Labdien, Kamila! — Knauķis atkārto. — O, es tagad jūs pazīstu … Esmu pie skaidras saprašanas … Un vai jūs mani redzat? . .. Vai varat mani redzēt?

Kamila Pjerota iepleš acis:

—       Vai es jūs redzu, Daniel?… Protams, ka es jūs redzu!

Aptverdams, ka skapis ir melojis, Kamila Pjerota nav k]uvusi akla un sapnis, šis briesmīgais sapnis nepiepildīsies līdz galam, Knauķis atgūst drosmi un nolemj pajautāt vēl šo to:

—   Kamila, vai es biju ļoti slims?

—   Jā, Daniel, ļoti…

—  Vai es jau ilgi guļu?

—   Rīt būs trīs nedēļas …

—       Žēlīgais dievs! Trīs nedēļas! … Jau trīs nedēļas kopš nabaga māmiņa Žaks …

Daniels nenobeidz teikumu un elsodams paslēpj seju spilvenā.

. . . Šinī mirklī istabā ienāk Pjerots; viņš atvedis atkal jaunu ārstu. (Ja slimība ieilgs, tad te ieradīsies visa Medicīnas akadēmijā.) Šis ir slavenais doktors Brumbrums, rosīgs vīrs, kas tūlīt ķeras pie lietas un nekavē laiku ar cimdu pogāšanu pie slimnieka gultas. Piegājis pie Knauķa, doktors aptausta viņam pulsu, pārbauda acis, mēli un tad pievēršas Pjerotam:

—       Ko jūs man tur dziedājāt? … Šis puisis taču ir atveseļojies …

—   Atveseļojies! — labsirdīgais Pjerots, rokas saņemdams, brīnījās.

—   Tā atveseļojies, ka jūs tūlīt pat metiet ārā pa logu to ledu un dodiet savam slimniekam nograuzt vistas spārniņu, ko var apslacīt ar glāzīti sentemiljena… Mazā jaunkundz, nekrītiet izmisumā! Galvoju, ka pēc nedēļas šis jauneklis, kas nāvi apvedis ap stūri, būs uz pekām . . . Pagaidām lai viņš mierīgi paliek gultā; pasargājiet viņu no katra saviļņojuma, no satricinājumiem — tas ir galvenais… Pārējo ļausim darīt dabai: tā prot kopt labāk nekā jūs un es . ..

Pēc šiem vārdiem slavenais doktors Brumbrums uzsit knipi jaunajam pacientam, uzsmaida Kamilas jaunkundzei un žigli dodas projām, Pjerots, aiz prieka apraudājies, pavada ārstu, visu laiku atkārtodams:

—   Ai doktora kungs, te nu tas patiesi jāteic … te nu tas patiesi jāteic . ..

Kad abi aizgājuši, Kamila ari grib atstāt slimnieku, lai viņš varētu mierīgi gulēt, bet Knauķis dūšīgi pretojas:

—   Neejiet projām, Kamila, es jus ludzu … Neatstājiet mani vienu … Kā jūs varat gribēt, lai es guļu, kad man ir tik lielas bēdas?

—   Daniel, tas ir nepieciešami.. . Jums jāguļ .. . Jums vajadzīgs miers; ārsts tā teica . .. Esiet prātīgs, aizveriet acis un nedomājiet ne par ko .. . Drīz atkal ienākšu jūs apraudzīt, un, ja jūs būsiet gulējis, tad palikšu pie jums ilgi.

—  Guļu … es jau guļu, — Knauķis sacīja, aizvērdams acis.

Pēkšņi viņš attapās:

—   Kamila, vēl vienu vārdiņu! … Kas tā bija tanī melnajā kleitā, ko es nupat te redzēju?

—   Melnā kleitā?

—   Jā, protams! Jums taču jāzin, viņa sēdēja jums blakus pie loga … Tagad viņas tur vairs nav . . . Bet vēl gluži nesen es viņu tur redzēju …

—   O, nē, Daniel! Jūs maldāties … Es te strādāju visu ritu kopā ar Tribū kundzi, jūsu veco draudzeni Tribū kundzi, kuru jūs mēdzāt saukt par ļoti cienījamo atraitni, — vai atceraties? Taču viņa nav ģērbusies melnā .. . bet, kā vienmēr, savā zaļajā kleitā … Nē, visā dzīvoklī nav nevienas melnas kleitas… Jūs to droši vien sapņojāt . .. Tagad es eju … Un jūs guliet.

Pēc šiem vārdiem Kamila Pjerota žigli aiziet, viņa ir pavisam apjukusi, un vaigi viņai liesmaini kvēlo, it kā nupat būtu melojusi.

Knauķis paliek viens, taču aizmigt nevar. Smadzenēs mašīna ar smalko mehānismu darbojas velnišķīgi ātri. Zida nitis krustojas, savijas … Knauķis domā par mīļoto brāli, kas atdusas Monmartras kapsētā; viņš domā arī par Melnajām acīm, šīm skaistajām, tumšajām zvaigznēm, kuras providence aizdedzinājusi it kā īpaši viņam un kuras tagad …

Šinī mirklī durvis klusi jo klusi paveras, kāds it kā gribētu ienākt istabā, taču tūlīt pat Kamilas Pjerotas balss nočukst:

—   Neejiet. .. Uztraukums viņu var nogalināt, ja viņš atmostos…

Un durvis tikpat klusu, kā atvērušās, atkal aizveras. Diemžēl spraugā paliek ievērta melnas kleitas stērbele un Knauķis no gultas to ierauga .,.

Sirds krūtīs viņam pēkšņi sāk joņot, acis iestarojas; izslējies uz elkoņa, viņš skaļi sauc:

—  Māt! Māmiņ! Kāpēc jūs nenākat mani noskūpstīt? …

Durvis uzreiz atveras, sieviete melnajā kleitā ietrauc istabā, taču viņa neiet uz gultas pusi, bet taisni uz priekšu, rokas izstiepusi un saukdama:

—   Daniel! Daniel!

—  Šurp, māmiņ! — smiedamies aicina Knauķis un paceļ rokas viņai pretī. — Nāciet šurp! Vai tad jūs mani neredzat?

Tad Eiseta kundze, pagriezusies uz gultas pusi, drebošām rokām taustīdamās apkārt, atbild satriecošā balsī:

—  Nē, dārgumiņ, es tevi vairs neredzu … Nekad vairs neredzēšu tevi . . . Esmu kļuvusi akla!

Knauķis, skaļi iekliegdamies, atkrīt uz spilvena . ..

Protams, nav nekāds sevišķs brīnums, ka pēc divdesmit posta un ciešanu gadiem, divu dēlu zaudēšanas, ģimenes pavarda izpostīšanas un atšķirtības no vira asaras izdedzinājušas nabaga Eiseta kundzes brīnišķīgās acis … Bet Knauķim tā bija baismīgā sapņa piepildīšanās! Cik šausmīgu pēdējo triecienu liktenis bija viņam vēl aiztaupījis! Vai Knauķis nenomirs no tā? …

Nē! Knauķis nenomirs. Viņš nedrīkst nomirt. Kas tad notiktu ar viņa nelaimīgo, aklo māti? Kur viņa ņemtu asaras, ar ko apraudāt trešo dēlu? Kas notiktu ar tēvu Eisetu, šo komerciālā godīguma upuri, vīnkopības klejojošo holandieti, kam nav pat tik daudz laika, lai atbrauktu apraudzīt savu slimo bērnu un aiznestu ziedus uz mirušā dēla kapu? Kas atjaunotu ģimenes pavardu, pie kura abi sirmgalvji, tēvs un māte, reiz varēs sasildīt nabaga nosalušās rokas?… Nē, nē! Knauķis negrib mirt. Gluži otrādi: viņš krampjaini, ar visiem spēkiem pieķeras dzīvei. .. Viņam saka, lai viņš nedomā, ja grib ātrāk kļūt vesels, un Knauķis nedomā; viņam saka: nevajag runāt, un viņš nerunā; nevajag raudāt — un viņš neraud … Prieks skatīties, cik rāmi, vaļējām acīm Knauķis guļ gultā un izklaidēšanās pēc rotaļājas ar dūnu segas bārkstīm. Ideāli mierīga atveseļošanās …

Ap Knauķi klusu un gādīgi rosās viss «bijušais Laluetu tirdzniecības nams». Eiseta kundze cauru dienu pavada, ar adīkli sēdēdama gultas kājgalī; aklā ir tā pieradusi pie garajām adatām, ka rīkojas ar tām tikpat veikli kā tanīs laikos, kad vēl nebija zaudējusi acu gaismu. Tepat uzturas arī augsti godājamā atraitne, un ik pa brīdim durvju spraugā paveras Pjerota labsirdīgā seja. Pat flautas spēlmanis piecas sešas reizes dienā uzkāpj apjautāties par slimnieka labsajūtu. Patiesības labad gan jāpiebilst, ka šis puisis nenāk te Knauķa dēļ; flautistu pievelk augsti godājamā dāma… Kopš Kamila Pjerota viņam noteikti paziņojusi, ka negrib ne viņu pašu, ne viņa flautu, dedzīgais muzikants ir metis acis uz atraitni Tribū, kura gan nav ne tik bagāta, ne daiļa kā sevennieša meita, tomēr nav arī gluži bez zināmas burvības un zināmiem ietaupījumiem. Ar šo romantisko matronu flautas spēlmanis nenotriec laiku veltīgi, jau pēc trešās intīmās sarunas ir sācis ost pēc kāzām, un abi diezgan nenoteikti ieminas par ārstniecības augu tirgotavas iekārtošanu Lombāru ielā, protams, ar dāmas ietaupījumiem. Lai šie jaukie nodomi nepaliktu tikai nodomi, jaunais flautas virtuozs nāk tik bieži apjautāties par slimnieku.

Un Pjerota jaunkundze? Par viņu netiek runāts! Vai tad viņas vairs nav mājās? … Ir, protams, Pjerota jaunkundze ir mājā, tikai, kopš slimnieka dzīvībai briesmas vairs nedraud, viņa gandrīz nekad vairs neienāk Knauķa istabā. Vienīgi garāmejot viņa iegriežas, lai aizvestu aklo Eiseta kundzi uz ēdamistabu, bet Knauķim nekad ne vārda . . . Ai, cik sen pagājis mazās, sarkanās rozes laiks, kad, lai pateiktu: «Es jūs mīlu,» — Melnās acis bija atvērušās kā divi samtaini ziedi! Slimnieks skumst pēc šis zudušās laimes. Viņš redz, ka vairs netiek mīlēts, ka no viņa izvairās, viņš varbūt pat derdzas … bet Knauķis pats ir vainīgs. Viņš nedrīkst sūroties. Cik jauki tomēr būtu, ja šajās sērās un bēdās būtu mazliet mīlestības, ar ko iesildit sirdi! Cik jauki būtu izraudāties pie drauga pleca! … «Izlietu ūdeni vairs nesasmelt!» nabaga Knauķis galu galā nodomā. «Tas ir jāizmet no galvas, prom sapņus! Es mūžā laimīgs nekad vairs nebūšu; tagad man jāpilda tikai mans pienākums … Jau rīt runāšu ar Pjerotu.»

Tiešām — nākamajā dienā, kad sevennietis uz pirkstu galiem šķērso istabu, lai dotos lejā uz veikalu, Knauķis, kas aiz gultas aizkariem viņam uzglūn jau kopš rītausmas, klusu pasauc:

—   Pjerota kungs! Pjerota kungs!

Pjerots pieiet pie gultas; tad slimnieks, dziji saviļņots, acis nepaceldams, iesāk:

—   Labais Pjerota kungs, kad nu es tagad esmu tikpat kā atveseļojies, man vajag nopietni aprunāties ar jums. Neizteikšu jums pateicību par visu, ko jūs darāt manas mātes un manā labā . ..

Sevennietis strauji pārtrauc Knauķi:

—  Daniela kungs, par to ne vārda! Es daru to, kas man bija jādara. Tā es vienojos ar Žaka kungu.

—   Jā, es zinu, Pjerot, es zinu, ka attiecībā uz lo jums vienmēr ir tā pati atbilde … Es arī negribu tagad runāt par to. Gluži pretēji: pasaucu jūs tādēļ, lai izlūgtos no jums pakalpojumu. Jūsu veikala pārdevējs drīz jūs atstās. Vai negribat pieņemt mani viņa vietā? O, lūdzu, Pjerot, uzklausiet mani līdz galam, nenoraidiet mani, nenoklausījies līdz beigām … Es zinu, pēc manas nekrietnās izturēšanās man nav tiesibu dzīvot jūsu vidū. Jūsu mājā ir kāds cilvēks, kam mana klātbūtne ir nepatīkama un sagādā ciešanas, un tas nav bez pamata… Bet, ja es iekārtotos tā, ka mani te nekad neredzētu, ja es apsolītos nenākt augšā dzīvoklī, ja es vienmēr paliktu veikalā un būtu piederīgs pie jūsu mājas tāpat kā lielie sētas suņi, kurus nekad nelaiž iekšā dzīvojamās telpās, — vai ar šādiem noteikumiem jūs varētu mani pieņemt?

Pjerotam resnās plaukstas ieniezas aiz dedzīgas vēlēšanās satvert Knauķa cirtaino galvu un sirsnīgi noskūpstīt, taču viņš savaldās un mierīgi atbild:

—   Ziniet, Daniela kungs, iekams es kaut ko atbildu, man jāapspriežas ar drostaliņu … Man jūsu piedāvājums ir pilnīgi pa prātam, bet es nezinu, ko domā viņa . . . Tūlīt redzēsim. Viņa jau ir piecēlusies .. . Kamila! Kamila!

Kamila Pjerota, čakla kā bitīte, jau grasās aplaistīt sarkano rožkrūmu viesistabā. Viņa ienāk, tērpusies rītasvārkos, matus uzspraudusi uz augšu kā ķīniete, svaiga, mundra, smaržojoša pēc ziediem.

—  Paklau, meiliņ, Daniela kungs vēlas stāties pie mums darbā par pārdevēju, — sevennietis saka, — bet tā kā viņš domā, ka viņa klātbūtne tev būtu pārāk nepatīkama …

—  Pārāk nepatīkama! — Kamila Pjerota, dziļi pietvīkdama, pārtrauc tēvu.

Vairāk nekā viņa nesaka, taču Melnās acis nobeidz teikumu. Jā, Knauķim parādās Melnās acis, dziļas kā nakts, spulgojošas kā zvaigznes, un viņas tik kaisli un dedzīgi sauc: «Mīlu! Mīlu!» — ka nabaga slimnieka sirds iekvēlojas.

Tad Pjerots, apslēpti pasmīnēdams, saka:

—   Izskaidrojieties abi… Te ir kāds pārpratums.

Viņš pieiet pie loga un ar pirkstiem nobungo pa rūti

jautru sevenniešu dejas ritmu; nolēmis, ka bērni ir pietiekami izskaidrojušies, — ak dievs, viņi tikko paguvuši pārmīt pāris vārdu! — tēvs atgriežas pie viņiem un jautā:

—   Nu, kā?

—   Ak Pjerot, — ierunājas Knauķis, sniegdams viņam abas rokas, — Kamila ir tikpat labsirdīga kā jūs … viņa man piedeva!

Sākot no šī brīža, slimnieka atvesejošanās iet uz priekšu ar septiņjūdžu zābakiem … Kā gan citādi! Melnās acis vairs neizkustas no Knauķa istabas. Augām dienām viņi kaļ nākotnes plānus. Runā par laulībām, par ģimenes pavarda atjaunošanu. Viņi piemin arī dārgo māmiņu Zaķu, un aizgājēja vārds izraisa karstas asaras. Bet vienalga — «bijušajā Laluetu tirdzniecības namā» ir ienākusi mīlestība. To var manīt no visa. Un, ja kāds brīnās, ka mīlestība var uzplaukt sērās un asarās, tad lai viņš aiziet uz kapsētu un paskatās, cik daudz jauku puķu uzaugušas kapakmeņu spraugās.

Nedomājiet, ka Knauķim jūtas liek aizmirst pienākumu. Lai cik labi viņam ir platajā gultā, pie kuras pastāvīgi nomodā par viņu ir Eiseta kundze un Melnās acis, viņš tomēr ilgojas ātrāk kļūt vesels, celties augšā un nokāpt lejā veikalā. Protams, porcelāns Knauķi sevišķi nevaldzina, bet viņš grib sākt pašaizliedzīgu darba dzīvi, kuras paraugu viņam bija sniedzis māmiņa Žaks. Galu galā ir labāk tirgoties pasāžā ar šķīvjiem, kā bija teikusi traģiķe Irma Borela, nekā slaucīt grīdu Ulī skolā vai tikt izsvilptam Monparnasas teātrī. Mūzu Knauķis vairs nepiemin. Daniels Eisets vēl arvien mīl dzejoļus, tikai ne savus, un tanī dienā, kad grāmatu iespiedējs, kam bija apnicis glabāt pie sevis deviņsimt deviņdesmit deviņas «Pastorālās komēdijas» eksemplārus, aizsūtīja tos uz Somona pasāžu, nelaimīgais bijušais dzejnieks varonīgi nolēma:

—   Tas viss jāsadedzina.

Pjerots, būdams apdomīgāks, atbild:

—   Jāsadedzina? … Nudien nē! … Labāk uzglabāšu tos veikalā. Gan jau atradīšu iespēju izmantot… Te nu tas patiesi jāteic … Man drīzumā jānosūta uz Madagaskaru partija olu biķerīšu. Kā rādās, tad tur, kopš ļaudis ievērojuši, ka angļu misionāra sieva ēd mīksti novārītas olas, neviens citādi olas vairs negrib ēst… Ar jūsu atļauju, Daniela kungs, grāmatas man noderēs olu biķerīšu iesaiņošanai!

Patiesi, pēc pāris nedējām «Pastorālā komēdija» dodas ceļā uz slavenās Ranavalo * zemi. Kaut tur «Zilajam tauriņam» būtu vairāk panākumu nekā Parīzē!

.. . Un tagad, lasītāj, iekams nobeidzu šo stāstījumu, gribu vēlreiz tevi ievest dzeltenajā viesistabā! Ir svētdienas pēcpusdiena, jauka ziemas diena, auksta, bet skaidra un saulaina. «Bijušajā Laluetu namā» visi staro. Knauķis ir pilnīgi atveseļojies un pirmo reizi piecēlies no gultas. No rīta šim priecīgajam notikumam par godu viņi bija ziedojuši Eskulapam pāris duču austeru, kuras apslacīja ar lielisku Turēnas baltvīnu. Tagad visi sapulcējušies viesistabā. Te ir mājīgi; kamīnā kuras uguns. Uz apsarmojušajām rūtīm saule zīmē sudrabainas ainavas.

Kamina priekšā Knauķis, atsēdies uz zema soliņa piemigušajai aklajai māmuļai pie kājām, klusā balsī tērzē ar Pjerota jaunkundzi, kuras vaigi ir sarkanāki nekā mazais, sarkanais rožzieds viņas matos. Par to nav ko brīnīties — viņa ir tik tuvu pie uguns! .. . Šad tad kaut kas ieskrapstas, it kā grauztu pele: kaktā «putnagalva» knābā cukuru; brīžam atskan gluži izmisīgs izsauciens: ļoti godājamā atraitne kāršu spēlē sāk zaudēt ārstniecības augu tirgotavas naudu. Lūdzu, ievērojiet, cik uzvaroši smaida laimētāja Lalueta kundze un cik nervozi smīn zaudējušais flautas spēlmanis.

Un Pjerota kungs?… O, Pjerota kungs arī nav tālu.. . Loga nišā, pa pusei aizslēpts aiz dzeltenajiem aizkariem, viņš klusu un cītīgi kaut ko strādā, pilnīgi iegrimis darbā. Viņš stāv pie puķu galdiņa, uz kura uzlikti cirkuļi, zīmuļi, lineāli, leņķmēri, ķīniešu tuša, otiņas un, beidzot, garš zīmēšanas papīra gabals, ko viņš noklāj ar savādām zīmēm . . . Darbs viņam, acīm redzot, patīk. Ik pa piecām minūtēm viņš paceļ galvu, paliec to uz sāniem un, apmierināti smaidīdams, nopēti savu kricelējumu.

Kas tas ir par noslēpumainu darbu? …

Pagaidiet, tūlīt dabūsim zināt… Pjerots ir beidzis. Izgājis no paslēptuves, viņš klusu no mugurpuses piezogas pie Kamilas un Knauķa un piepeši noklāj viņiem acu priekšā lielo papīra lapu, sacīdams:

— Skatieties, mīlnieki! Ko jūs par to teiksiet?

Viņam atbild divi pārsteiguma pilni izsaucieni:

—   O, tēt! …

— O, Pjerota kungs! …

—       Kas ir? . .. Kas noticis? — jautā nabaga aklā, uztrūkusies no snauda.

Pjerots priecīgi atbild:

—        Kas noticis, Eiseta kundze? … Tas ir … Te nu tas patiesi jāteic … Tas ir jauns izkārtnes projekts, pēc dažiem mēnešiem mēs veco izkārtni nomainīsim … Daniela kungs, izlasiet skaļi, lai varētu spriest par iespaidu.

Sirds dzijumos Knauķim norit pēdējā asara par viņa zilajiem tauriņiem; ar abām rokām satvēris papira lapu — saņemies, Knauķi, esi vīrs! — viņš skajā, stingrā balsī nolasa izkārtni, kurā milzīgiem, pēdu augstiem burtiem ierakstīta viņa nākotne:

PORCELĀNS UN KRISTĀLS bij. Laluetu tirdzniecības nama pēcnieki EISETS UN PJEROTS

.

.

PIEZĪMES

6. 18… gada levolūciļa… — runa ir par franču 1848. gada revolūciju.

36. pirms 89. gada… — proti, pirms franču buržuāziskās revolūcijas (1789. g.—1794. g.) sākuma.

55. Mirabo, Onorē Gabriels (1749. g.—1791. g.) — XVIII gadsimta beigu buržuāziskās revolūcijas darbinieks. Autors norādījis, ka abats, tāpat kā Mirabo, bijis bakurētains.

55. Kondijaks, Etjēns Bono de (1715. g.—1780. g.) — franču filozofs, sensuālistu skolas vadonis, daudzu lilozofisku sacerējumu autors.

67. Pindars (521. g.—441. g. pr. m. ē.) — sengrieķu liriķis, spožs stilists.

69. IV gada asignācijas — papīra nauda, ko XVIII gadsimta franču buržuāziskās revolūcijas laikā izlaida neierobežotā daudzumā; šeit runa ir par revolucionārā kalendāra ceturtā gada resp. 1795. gada izlaidumu.

75. sarkanbikSa… — franču armijas karavīru formas tērpam ir sarkanas bikses.

77. Elvīra — Lamartina iemīļotā, ko dzejnieks apdziedājis savās «Apcerēs» (Medilalions); viņas īstais vārds bija Zilija Sarla.

77. Sofija — Mirabo iemī|otā.

121. apsūnojušo Mazarinī pils veču… — autors tā nosaucis akadēmiķus; Parīzē Mazarinī pilī atradās Francijas Institūts, kurā apvienotas piecas akadēmijas.

128. Mizela — Anri Miržēra (1822. g.—1861. g.) romāna «Ainas no bohēmas dzīves» varone.

128.Mimi Pensona — tāpat nosauktās Alfrēda de Misē (1810. g.— 1857. g.) noveles varone.

129.Bernarela — Misē noveles «Frederiks un Bernareta» varone, vienkārša meitene, kas ir morāli neatkarīga no naudas varas.

130. melnādainie pļēri diponi… — Pjērs Dipons (1821. g.—1870. g.) — populārs franču dzejnieks un dziesminieks.

140. amaleklieši — bībelē pieminēta sena cilts, kas dzīvojusi starp Ēģipti un Palestinu.

155. «Kavo» (fr. caveau — pagrabs) — franču dzejnieku dziesminieku apvienība, nodibināta 1729. gadā.

172. Planšs, Gislavs (1808. g.—1857. g.) — franču literatūras kritiķis.

183. pilleraro (itāl.) — Itālijā klejojoši muzikanti.

187. «Ataliļa» — izcilākā franču klasicisma pārstāvja Zana Rasina traģēdija.

196. Rožē limonāde — caurejas zāles.

201. Selimena — Moljēra komēdijas «Mizantrops» varone, jauna, daiļa, asprātīga un dzēlīga koķete.

226. Raspaiļs, fransuā (1794. g.—1878. g.) — franču ķīmiķis un politiķis, piedalījies 1830. gada un 1848. gada revolūcijās.

235. Ranavalo (1862. g.-—1917. g.) — Madagaskaras karaliene, kuru franču valdība internēja Alžīrijā 1896. gadā.

A. Dodē

KNAUĶIS

Redaktors E. Juhņevlčs. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore F. Jotfe. Korektore R. Frankenšteine. Nodota salikšanai 1966. g. 27. augustā. Parakstīta iespieSanai 1966. g. 23. novembrī. Papīra formāls 81X108/32. 7,50 fiz. iespiedi.; 12,30 uzsk. iespiedi.; 12,91 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 47 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20579/JI867. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības parvaldes 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 496. A(Fr)

LE PETIT CtlOSE par

A I p ho n s e Daudet Paris, Nelson, Editeurs, ID35

11 Knauķis

1 Atdzejojusi Milda Grīnfelde.

[1] meklēdams, ko aprīt (lai.).

[2] nāc, radītājs gars (lai.) — kādas baznīcas dziesmas pirmie vārdi. (tulk.)

[3] l'alouelte (ir.) — cīrulis.

Content

Dode Alfonss Knauķis

Pirmā daļa

1 FABRIKA

2. TARAKĀNI

3. VINS NOMIRA! LŪDZIET PAR VIŅU!

4. SARKANA BURTNĪCA

5. PELNI SEV DIENIŠĶO MAIZI

6. MAZIE

7. LORIĶIS

8. MELNĀS ACIS

9. ATGADĪJUMS AR BUKUARANU

10. NEDIENAS

11. MANS LABAIS DRAUGS PAUKOŠANAS SKOLOTĀJS

12. DZELZS GREDZENS

13. VIO KUNGA ATSLĒGAS

14. TĒVOCIS BATISTS

Otrā daļa

1. MANAS GALOŠAS

4. BUDŽETA APSPRIEŠANA

5. BALTĀ DZEGUZE UN DĀMA NO PIRMĀ STĀVA

6. PJEROTA DZĪVES GĀJUMS

7. SARKANĀ ROZE UN MELNĀS ACIS

8. DZEJAS LASĪJUMS SOMONA PASĀŽĀ

ZILA TAURIŅA PIEDZĪVOJUMI

9. TU PĀRDOSI TRAUKUS

10. IRMA BORELA

11. CUKURA SIRDS

12. TOLOKOTOTINJAN

13. NOLAUPĪŠANA

14. SAPNIS

15

16. SAPŅA BEIGAS

PIEZĪMES