Tolstojs Aleksejs

Kņazs Serebrenijs

A .K. TOLSTOJS

KŅAZS SEREBRENIJS

JOANNA BARGĀ LAIKU STĀSTS

1. n o d a ļ a OPRIČŅIKI

Septiņi tūkstoši septiņdesmit trešajā gadā no pasaules radīšanas * jeb pēc tagadējās skaitīšanas tūkstoš piecsimt sešdesmit piektajā gadā, * karstā vasaras dienā, divdesmit trešajā jūnijā, jaunais bajārs kņazs Ņikita Romanovičs Serebrenijs * piejāja pie Medvedevkas sādžas, verstu trīsdesmit no Maskavas. Aiz viņa jāja bars karakalpu un dzimtcilvēku.

Veselus piecus gadus kņazs bija pavadījis Lietuvā. Turp viņu aizsūtīja cars Ivans Vasiļje- vičs pie karaja Zigimonta* parakstīt mieru uz ilgiem gadiem pēc toreizējā kara. Taču šoreiz cara izvēle nebija veiksmīga. Tiesa, Ņikita Romanovičs sīksti aizstāvēja savas zemes labumu un, šķiet, krietnāka vidutāja nevarētu nemaz vēlēties, taču Serebrenijs nebija dzimis šādām sarunām. Nealzidams diplomātijas zinātnes fineses, viņš visu gribēja kārtot klaji un par lielām dusmām djakiem, kuri viņu pavadīja, neļāva tiem taisīt nekādus trikus. Karaļa padomnieki, kas jau bija gatavi piekāpties, drīz vien izmantoja kņaza vientiesību, izzināja no viņa mūsu vājās puses un palielināja savas prasības. Tad viņš neizturēja: visa seima klātbūtnē uzsita ar dūri pa galdu un saplēsa parakstīšanai sagatavoto līguma grāmatu: «Jūs, sak, ar savu karali esat glumi zutiņi un lumstiķi! Es ar jums runāju pēc sirdsapziņas, bet jūs tā vien lūkojat mani apiet ar viltu! Tā darīties ir negodīgi!» Ši pārsteidzīgā rīcība

vienā acumirkli izputināja visus panākumus, kas sasniegti iepriekšējās sarunās, un Serebrenijs neizbēgtu cara dusmu, ja, viņam par laimi, todien no Maskavas nebūtu pienākusi pavēle mieru neslēgt, bet atsākt karu. Serebrenijs priecīgs devās projām no Viļņas, nometa savas samta drēbes un uzvilkās spožos bekterus *, un nu ņēmās kaut lietuvjus, kur tikai tie pagadījās ceļā. Tā nu izrādījās, ka kara mākslu viņš pieprot labāk nekā domes lietu kārtošanu, un par karošanu viņu daudzināja gan krievu, gan leišu ļaudis.

Kņaza ārējais izskats atbilda viņa dabai. Viņa ne tik skaistās, cik patīkamās sejas raksturīgākie vaibsti bija vienkāršība un vaļsirdība. Tumšpelēkajās, melno skropstu aizēnotajās acīs vērotājs lasītu neparastu, neapzinātu un tādu kā neviļus drosmību, kas rīcības brīdī viņam ne mirkli neļāva apdomāties. Nelīdzenās, izspūrušās uzacis un stāvā rieva starp tām norādīja uz domu juceklību un nekonsekvenci. Taču maigi un noteikti veidotā mute pauda godīgu, nelokāmu stingrību, bet smaids — nesavtīgu un gandrīz bērnišķīgu labsirdību, tā ka dažs varbūt uzskatītu viņu par aprobežotu, ja godprātība, kas vīdēja katrā viņa vaibstā, negalvotu, ka viņš vienmēr izpratīs ar sirdi to, ko varbūt ar prātu nemācēs izskaidrot. Vispārējais iespaids bija labs un radīja pārliecību, ka droši viņam var uzticēties visos tais gadījumos, kas prasīja apņēmību un pašuzupurēšanos, bet apdomāt savu rīcību gan nav viņa daļa un aprēķins viņam nepadodas.

Serebrenijam bija kādi divdesmit pieci gadi. Viņš bija vidēja auguma, platiem pleciem, tievu vidukli. Viņa gaiš- brūnie mati bija gaišāki nekā iedegusī seja un veidoja pretstatu tumšajām uzacīm un melnajām skropstām. īsā bārda, mazliet tumšāka par matiem, viegli apēnoja lūpas un zodu.

Priecīgi šobrīd bija kņazam un viegli ap sirdi, atgriežoties dzimtenē. Diena bija gaiša, saulaina, viena no tām dienām, kad visa daba svin svētkus: puķes šķiet košākas, debess zilāka, tālē caurspīdīgām straumēm viļņojas gaiss, un cilvēkam kļūst tik viegli, it kā viņa dvēsele pati būtu saplūdusi ar dabu un nu trīsuļo uz katras lapas un šūpojas uz katras smilgas.

Gaiša bija jūnija diena, taču kņazam pēc pieciem Lietuvā nodzīvotajiem gadiem tā šķita vēl gaišāka. No laukiem un mežiem dvesmot dvesmoja Krievzeme.

Bez lišķības un viltus Ņikita Romanovičs kalpoja jaunajam Joannam. Cieši viņš turējās pie tā, par ko bija bučojis krustu, un nekas nesašķobltu viņa stingro uzticību valdniekam. Lai gan viņa sirds un domas sen tiecās uz dzimteni, bet, ja viņš saņemtu pavēli tūliņ pat atgriezties Lietuvā, ne Maskavu, ne tuviniekus neredzējis, viņš nekurnēdams pagrieztu zirgu un ar agrāko kaismi mestos jaunās kaujās. Un ne jau viņš viens tā bija noskaņots. Visi krievu ļaudis mīlēja Joannu. Šķita, ar viņa taisnīgo valdīšanu Krievzemē iestājušies jauni zelta laiki, un mūki, pārlasīdami hronikas, neatrada tajās valdnieka, līdzīga Joannam.

Krietnu gabalu no sādžas kņazs un viņa ļaudis izdzirdēja jautru dziedāšanu, bet, kad piejāja pie žoga, ieraudzīja, ka te ir svētki. Abos ielas galos puiši un meitas bija izveidojuši korus, un katrs koris nesa raibām strēmelēm rotātu bērziņu. Puišiem un meitām galvā bija zaļi vainagi. Kori dziedāja gan abi kopā, gan pa kārtai, sarunājās viens ar otru un bārās pa jokam. Dziesmām pa starpu skaļi atskanēja meiteņu smiekli, un pūlī jautri ņirbēja puišu krāsainie krekli. Baložu bari laidelējās no jumta uz jumtu. Viss kustējās un virmoja; pareizticīgie ļaudis priecājās.

Pie žoga kņazam blakus piejāja viņa vecais kāpšļa puisis.

—     Oho! — viņš jautri teica. — Palūk, kņaz, kā viņi svin Agrafenas dienu, kaut viņus drabiņas! Vai mums nevajadzētu te atpūsties? Zirgi noguruši, un ari mēs jautrāk varēsim jāt, kad paēdīsim. Pa pilnu vēderu, mīļais, pats zini, belz kaut ar pietu!

—    Tā gan, bet, liekas, neesam vairs tālu no Maskavas! — kņazs atbildēja, acīm redzot, nevēlēdamies apstāties.

—     Ak, mīļais, tu taču šodien jau kādas piecas reizes taujāji. Labi ļaudis tev teica, ka no šejienes būs kādas verstis četrdesmit. Nudien, pavēli atpūsties, kņaz, zirgi noguruši!

—    Labs ir, — kņazs atbildēja, — atpūtīsimies arī!

—    Ei, jūs! — Mihejičs iesaucās, vērsdamies pie karakalpiem. — Nost no zirgiem, noņemiet katlus, sakuriet uguni!

Kareivji un kalpi bija Mihejiča pārziņā, tie nokāpa no zirgiem un sāka atraisīt nastas. Pats kņazs arī nokāpa no zirga un noņēma bruņas. Redzēdami, ka tas ir godīgs cilvēks, jaunieši pameta rotaļas, vecākie ļaudis noņēma cepures, un visi stāvēja, neizpratnē saskatīdamies, — turpināt vai neturpināt rotaļas.

—    Nekautrējieties, labie ļaudis, — Ņikita Romanovičs laipni teica, — piekūns vanagiem nav ienaidnieks.

—    Paldies, bajār, — kāds pavecāks vīrs atbildēja. — Ja tava žēlastība mūs neniecina, pazemīgi lūdzam, sēsties uz pazviļas, bet mēs, ja tu vēlies, atnesīsim tev medus dzērienu; parādi mums godu, bajār, izdzer uz veselībām! Muļķes! — viņš turpinaja, vērsdamies pie meitām. — Ko izbijāties? Vai tad nematāt, ka tas ir bajārs ar saviem saimes ļaudīm, nevis opričņiki! Redzi, bajār, kopš Krievzemē uzradusies opričņina, zemnieks no visa kā baidās; dzīves vairs nav nabaga cilvēkam! Ir svētkos dzer un uzmanies, dziedi un apskaties. Ne aiz šā, ne tā akurāt uzkritis kā sniegs uz galvas!

—    Kāda opričņina? Kas tie par opričņikiem? — kņazs jautaja.

_— Nelabais viņus zina! Dēvē sevi par cara ļaudīm. Mēs, viņi teic, esam cara ļaudis, opričņiki, bet jūs, viņi teic, esat zemščina! Mūsu uzdevums jūs laupīt un plucināt, bet jusu pienākums paciest un klanīties. Tā, viņi teic, cars esot pavēlējis!

Kņazs Serebrenijs aizsvilās.

—    Cars pavēlējis ļaudīm pāri darīt! Palūk, kādi bezdievji! Kas viņi tādi ir? Kāpēc jūs viņus, tos laupītājus, neņemat ciet!

—    Ņemt ciet opričņikus! Vai, bajār! Redzams, tu esi no tālienes, ka nezini, kas ir opričņina! Pamēģini tikai tiem ko nodarīt! Viendien viņu kāds desmits iebruka pie Stepana Mihailova, lūk, tur tai setā, kam aizšaujamais priekšā; Stepans bija druvā; viņi pie vecās: dod šurp to, dod šito. Vecā visu ceļ galdā un klanās. Bet šie: dod, bā- biet, naudu! Vecā sāk raudāt, bet, ko tu padarīsi, atslēdz lādi, izraisa no lupatas divus altinus, sniedz tos ar asarām: ņemiet, tikai atstājiet dzīvu. Bet šie: maz iedevi! Un, kā viens opričņiks gāž vecajai pa deniņiem, tā šī izlaiž garu. Stepans pārnāk no lauka, redz: guļ viņa vecā ar pārsistu galvu; tad nu viņš neizturēja. Ņēmās lamāt cara ļaudis: dieva jūs neblstaties, nolādētie! Kaut jums to atdarītu viņsaulē! Bet šie nabadziņam uzmeta cilpu kaklā un pakāra uz vārtiem!

Ņikita Romanovičs dusmās nodrebēja. Sirds viņam iedegās.

—    Kā — uz cara lielceļa pie pašas Maskavas razbai- nieki laupa un nogalina zemniekus! Ko tad skatās jūsu simtnieki un tiesas stārasti? Kā tie pacieš, ka laupītāji dēvējas par cara ļaudīm?

—    Jā, — vīrs apliecināja, — viņš teic: mēs esam cara ļaudis, opričņiki, mums ir brīv, bet jūs esat zemščina! Un priekšnieki arī viņiem ir; un zīmes viņiem tādas: slota un suņa galva. Domājams, patiesi, cara ļaudis.

—     Nejēga! — kņazs iesaucās. — Kā tu drīksti laupītājus godāt par cara ļaudīm! «Neko nesaprotu,» viņš nodomāja. «īpašas zīmes? Opričņiki? Kas tas tāds par vārdu? Kas tie par ļaudīm? Kad tikšu Maskavā, par visu ziņošu caram. Lai viņš liek man tos uzmeklēt! Sveikā es viņus nepalaidīšu, nudien, nepalaidīšu!»

Pa to laiku rotaļas ritēja savu gaitu.

Jauns puisis tēloja līgavaini, jauna meita — līgavu; puisis zemu klanījās savas līgavas radiem, kurus tāpat tēloja puiši un meitas.

—    Cienījamais sievastēv, — līgavainis dziedaja līdz ar kori, —dari man alu!

—    Cienījamā sievasmāte, izcep pīrāgus!

—    Cienījamais svaini, apseglo man zirgu!

Tad, rokās sadevušies, meitas un puiši dejoja ap līgavu un līgavaini, pa priekšu uz vienu, tad uz otru pusi. Līgavainis izdzēra alu, apēda pīrāgus, nojādīja zirgu un nu dzen projām savus radus.

—    Vāķies, sievastēv, pie velna!

—    Vāķies, sievasmāt, pie velna!

—    Vāķies, svaini, pie velna!

Līdz ar katru teicienu viņš izgrūda no apļa te meitu, te puisi.

Vīri skaļi smējās.

Pēkšņi atskanēja spalgs kliedziens. Puisēns, gadu divpadsmit vecs, asinīm notriepies, ieskrēja rotaļnieku vidū.

—    Glābiet! Paslēpiet! — viņš skaļi sauca, ķerdamies vīriem pie drēbēm.

—    Kas noticis, Vaņa? Ko tu brēc? Kas tevi sadauzījis? Vai tikai nebūs opričņiki?

Acumirklī abi kori sanāca barā; visi apstāja zēnu, taču tas 110 bailēm tikko jaudāja parunāt.

—     Tur, tur, — viņš teica drebošā balsī, — aiz sakņu dārziem, es ganīju teļus… Viņi sajāja, sāka kaut teļus, kapat ar zobeniem, atnāca Duņka, ņēmās lūgties, viņi Duņku sagrāba, aizvilka, aizvilka sev līdzi, bet mani…

Jauni kliedzieni pārtrauca zēnu. Sievietes skrēja no ciema otra gala.

—     Nelaime, nelaime! — viņas sauca. — Opričņiki! Bēdziet, meitas, slēpieties rudzos! Duņku un Aļenku viņi sagrāba, bet Sergejevnu sasita pie gala!

Tai pašā brīdī parādījās jātnieki kailiem zobeniem, cilvēku piecdesmit. Priekšā lēkšoja melnbārdains lamzaks, ģērbies sarkanos svārkos, galvā lūša cepuri ar damasta virsu. Viņam pie segliem bija piesieta slota un suņa galva.

— Aidā! Aidā! — viņš kliedza. — Kaujiet lopus, kapājiet lauķus, ķeriet meitas, dedziniet sādžu! Man līdzi, puiši! Neviena nežēlot!

Zemnieki skrēja, kur acis rāda.

—    Tētīt mīļais! Bajār! — brēca tie, kuri bija kņazam tuvāk. — Paglāb mūs, bāreņus! Aizstāvi bēduļus!

Taču kņaza vairs nebija viņu vidū.

—     Kur tad bajārs? — pavecāks zemnieks jautāja, skatīdamies uz visām pusēm. — Ne pēdu nav palicis! Un viņa ļaužu arī nav! Aizlēkšojuši, mīlīši! Vai manu, bēda uzbrukusi, vai manu, nāvīte klāt!

Lamzaks, kam tas sarkanais svārks, apturēja zirgu.

—    Ei, tu vecais sakārni! Te gāja rotaļās, kur meitas aizskrējušas?

Vīrs klusēdams klanījās.

—    Raut viņu bērzā! — melnais iebļāvās. — Ja viņam patīk klusēt, lai klusē bērzā.

Vairāki jātnieki nokāpa no zirgiem un uzmeta vīram cilpu kaklā.

—    Ļautiņi mīļie! Negrūdiet pazušanā vecu vīru, laidiet vaļā, mīļie! Atstājiet pie dzīvības!

—    Aha! Mēle atraisījusies vecajam sakārnim! Bet nu ir par vēlu, citreiz nejoko! Raut viņu bērzā!

Opričņiki vilka veco vīru uz bērzu. Tobrīd aiz mājas atskanēja šāvieni, kāds desmits vīru ar zobeniem metās virsū slepkavniekiem, un tūliņ arī kņaza Serebrenija jātnieki, izlēkšojuši no sādžas gala, ar kliedzieniem metās virsū opričņikiem. Kņaza ļaužu bija pēc skaita uz pusi mazāk, taču uzbrukums norisinājās tik strauji un pēkšņi, ka viņi acumirkli piespieda opričņikus bēgt. Kņazs pats ar zobena rokturi notrieca no zirga viņu barvedi. Neļaudams tam atgūties, kņazs nolēca no zirga, ar celi piespieda tā krūtis pie zemes un sažņaudza tam rīkli.

—    Blēdi, kas tu esi? — kņazs jautāja.

—   Bet kas tu esi? — opričņiks atbildēja sēkdams un acis zibinādams.

Kņazs pielika pistoles stobru lamzakam pie pieres.

—    Atbildi, nolādētais, jeb es tevi nošaušu kā suni!

—    Es tev neesmu nekāds kalps, laupītāj, — melnais atbildēja, nemaz nenobīdamies, — tevi pakārs, neuzdrošinies aiztikt cara ļaudis!

Pistoles gailis noklakstēja, taču krams dzirksteli neizšķīla, un melnais palika dzīvs.

Kņazs paskatījās apkārt. Vairāki opričņiki gulēja beigti, citus kņaza ļaudis sēja ciet, pārējie bija aizbēguši.

—    Sasieniet arī šo! —bajārs teica un, raudzīdamies tā zvēriskajā, taču bezbailīgajā sejā, nevarēja nepabrīnīties. «Neko teikt, brašs puisis!» kņazs nodomāja. «Žēl, ka laupītājs!»

Pa to laiku pie kņaza pienāca viņa kāpšļa puisis Mihe- jičs.

—    Paskat, kņaz, — viņš parādīja saišķi tievu un stipru auklu ar cilpu galos, — palūk, kādus valgus viņi vadā sev līdzi! Redzams, šitiem rīkļu rāvējiem tā nav pirmā reize, kaut viņus drabiņas!

Tobrīd kareivji kņazam pieveda klāt divus zirgus, uz kuriem sēdēja divi saistīti un pie segliem piesieti viri. Viens no viņiem bija sirmgalvis ar cirtainu, baltu galvu un garu bārdu. Viņa biedrs, puisis melnām acīm, šķita gadu trīsdesmit vecs.

—   Kas tie tādi? — kņazs jautāja. — Kāpēc viņus esat piesējuši pie segliem?

—    Ne jau mēs, bajār, laupītāji viņus piesējuši pie segliem. Mēs viņus atradām aiz sakņu dārziem, pie viņiem bija pielikti sargi.

—    Nu tad atraisiet viņus un palaidiet brīvībā!

Atbrīvotie gūstekņi izstaipīja notirpušos locekļus, taču,

nesteigdamies izmantot brīvību, palika noraudzīties, kas notiks ar uzvarētajiem.

—   Klausieties, blēži, — kņazs teica sasietajiem opričņikiem, — pasakiet — kā jūs uzdrīkstējāties dēvēties par cara kalpiem? Kas tādi esat?

—   Ko, vai tev acu nav pierē? — viens no viņiem atbildēja. - Vai neredzi, kas mēs esam? Tas visiem zināms! Cara ļaudis, opričņiki!

—   Nelieši! — Serebrenijs iesaucās. — Ja jums dzīvība dārga, runājiet taisnību!

—   Tā vien rādās, tu būsi no debesīm nokritis, — pasmiedamies teica melnais lamzaks, — vai nekad neesi redzējis opričņikus? Nudien, no debesīm nokritis! Velns zina, no kurienes esi izlēcis, kaut tu zemē iegrimtu!

Laupītāja stūrgalvība nokaitināja Ņikitu Romanoviču.

—    Paklau, puis, — viņš teica, — man jau gandrīz iepatikās tava nekaunība, gribēju tevi pažēlot. Taču, ja tu tūliņ pat nepateiksi, kas tāds esi, nudien, likšu tevi pakārt!

Laupītājs lepni izslējās.

—   Esmu Matvejs Homjaks! — viņš atbildēja. — Gri- gorija Lukjanoviča Skuratova-Beļska kāpšļa puisis; uzticīgi kalpoju savam kungam un caram par opričņiku. Slota, kas mums pie segliem, nozīmē, ka mēs slaukām Krievzemi, izmēžam nodevību no cara zemes; bet suņa galva — ka mēs plosām cara ienaidniekus. Tagad tu zini, kas esmu; pasaki arī tu, kā tevi sauc, kā godina, kādu vārdu minēt, kad tev nāksies apgriezt sprandu!

Kņazs būtu piedevis ORričņikam viņa bezkaunīgo valodu. Viņam patika šā cilvēka bezbailība nāves priekšā. Taču Matvejs Homjaks apmeloja caru, un to Ņikita Romanovičs nevarēja paciest. Viņš pamāja karakalpiem. Pieraduši paklausīt bajāram un paši noskaitušies par laupītāju nekaunību, viņi uzmeta tiem cilpu kaklā un grasījās izpildīt sodu, kāds neilgi pirms tam draudēja nabaga zemniekam.

Te jaunākais no abiem, kurus kņazs bija licis atraisīt no segliem, piegāja pie viņa.

—    Atļauj, bajār, teikt dažus vārdus.

—    Runā.

—   Tu, bajār, šodien izdarīji labu darbu, paglābi mūs no to suņu nagiem, tad nu mēs gribam par labu atlīdzināt ar labu. Redzams, tu, bajār, sen neesi bijis Maskavā. Toties mēs zinām, kas tur notiek. Klausi mūs, bajār. Ja tev dzīvība nav apnikusi, neliec tos velnus pakārt. Atlaid viņus

un arī šo sātanu, Homjaku, laid vaļā. Ne jau viņu žēl, bet tevis, bajār. Un, ja tikai viņi nonāks mūsu rokās, zvēru pie Kristus, pats viņus pakāršu. Cilpai viņi neizbēgs, tikai lai tu neesi tas, kurš viņus pie velna sūtītu, bet mūsu ļaudis!

Kņazs izbrīnījies paskatījās uz svešinieku. Tā melnās acis raudzījās cieši un skadri; tumšā bārda sedza visu sejas lejas daļu, stiprie un līdzenie zobi zibēja žilbinoši balti. Spriežot pēc apģērba, viņu varēja noturēt par miesta iedzīvotāju vai arī turīgu zemnieku, taču viņš runāja ar tādu pārliecību un, šķita, no visas sirds gribēja brīdināt bajāru, ka kņazs sāka ciešāk ieskatīties viņa vaibstos. Un kņazam likās, ka tajos vīd neparasts prāts un apķērība, bet skats pauž, ka šis vīrs radis pavēlēt.

—    Kas tu esi, brašais puisi, — Serebrenijs jautāja, — un kāpēc iestājies par ļaudīm, kuri tevi pašu bija piesējuši pie segliem?

—   Ja, bajār, negadītos tu, nāktos man karāties viņu vietā! Tomēr klausi manam padomam, laid viņus vaļā; tu to nenožēlosi, kad nonāksi Maskavā. Tur, bajār, nav vairs kā agrāk, nav vairs tie laiki! Ja visus viņus varētu pakārt, nekas nebūtu pretī, kāpēc gan nepakārt? Taču arī bez šiem te Krievzemē viņu paliks daudz, turklāt vēl kāds desmits aizlēkšoja; un, ja tas sātans Homjaks neatgriezīsies Maskavā, viņi uzrādīs tevi, nevienu citu!

Nezin vai kņazu pārliecinātu svešinieka mīklainā valoda, taču viņa dusmas bija paspējušas atdzist. Viņš apdomāja, ka no ātras izrēķināšanās ar ļaundariem būs maz labuma, turpretī, ja tos nodos tiesas rokās, varbūt varēs atklāt visu šo noslēpumaino laupītāju bandu. Sīki iztaujājis, kur atrodas tuvākais tiesas stārasts, viņš pavēlēja vecākajam karakalpam ar biedriem aizvest uz turieni gūstekņus un pateica, ka tālāk jās tikai ar Mihejiču vien.

—    Tavā varā ir šos suņus sūtīt pie tiesas stārasta, — svešinieks teica, — bet tici man, stārasts tūliņ pavēlēs viņiem atraisīt rokas. Labāk jau palaid viņus pats uz visām četrām debess pusēm. Bet, kā nu zini, tā tava darīšana.

Mihejičs visu uzklausīja klusēdams un tikai kasīja aiz auss. Kad svešinieks beidza, vecais kāpšļa puisis piegāja pie kņaza un paklanījās viņam līdz jo9tai.

— Mīļo bajār, - viņš teica, — rādās gan, šis brašais puisis saka taisnību: ej nu sazini, stārasts palaidīs arī tos laupītājus. Bet, ja jau tu aiz savas žēlīgās sirds no cilpas esi palaidis, par ko dievs arī tevi neatstās, tad vismaz atļauj pirms aizjāšanas uzskaitīt viņiem katram gadījumam pa pussimt pletnēm, lai turpmāk, kaut viņus drabiņas, nemaitātu ļaudis.

Un, uzskatīdams kņaza klusēšanu par piekrišanu, viņš gūstekņus tūliņ lika pavest sāņus, kur ieteiktais sods tika izpildīts ātri un kā pienākas, nevērojot ne Homjaka trakošanu, ne draudus.

—    Tas ir visprātīgākais darbs! — Mihejičs teica, ar apmierinātu seju atgriezdamies pie kņaza. — Tas, no vienas puses, nebūs par ļaunu, bet, no otras, — paliks viņiem atmiņā!

Svešinieks, rādījās, pats uzskatīja par pareizu Mihejiča laimīgo domu. Viņš smīnēja, bārdu glaudīdams, taču drīz vien viņa seja atkal atguva agrāko skarbo izteiksmi.

—    Bajār, — viņš teica, — ja jau tu gribi doties ceļā ar kāpšļa puisi vien, tad vismaz atļauj man ar biedru tev pievienoties; mums viens ceļš, bet kopā būs priecīgāk; turklāt laiki nedroši, ja vajadzēs atkal strādāt ar dūrēm, tad astoņas rokas iespēs vairāk nekā četras.

Kņazam nebija iemesla turēt aizdomās savus jaunos biedrus. Viņš tiem atjāva jāt līdzi, un pēc īsas atpūtas visi četri devās ceļā.

2. nodaļa JAUNIE BIEDRI

Pa ceļam Mihejičs no jaunajiem biedriem vairāk reižu centās izvilkt, kas šie tādi esot, taču viņi atjokojās vai arī atbildēja izvairīgi.

— Tpī, kaut viņus drabiņas! — beidzot Mihejičs pats pie sevis noteica. — Tie nu gan ir ļautiņi! Kā tādi zuši! Tu domājies, ka nupat esi tos notvēris aiz astes, bet šie izsprūk pa pirkstu starpām!

Pa to laiku sāka tumst; Mihejičs piejāja pie kņaza.

—    Bajār, — viņš teica, — nez vai esam labi darījuši, ka paņēmām līdzi tos puišus? Viņi pārlieku glumi, nekādi nevaru tikt no viņiem gudrs. Un ir jau arī drukni vīri, ne sliktāki par Homjaku. Vai tikai nebūs kādi ļaundari?

—    Lai arī būtu ļaundari, — kņazs bezrūpīgi atbildēja, — tomēr viņi mūs aizstāvēs, ja gadījumā vēl nākas sastapties ar opričņikiem!

—    Nelabais viņus zina, vai aizstāvēs? Vārna vārnai acis neknābj; es dzirdēju, kā viņi savā starpā sarunājās, velns zina kādā valodā, ne vārda nevar saprast, bet bija taču krieviski! Piesargies, bajār, kas pats sargās, to ari zvērs nemaitā.

Satumsa arvien vairāk. Mihejičs apklusa. Bajārs arī klusēja. Varēja dzirdēt tikai zirgu pakavu klaboņu un paretam tramīgu iesprauslošanos.

Viņi jāja pa mežu. Viens no svešiniekiem uzņēma dziesmu, otrs piebalsoja.

Šī dziesma naktī meža vidū pēc visiem dienas notikumiem dīvaini iedarbojās uz kņazu: viņam kļuva skumji. Viņš atcerējās pagājušo laiku, atcerējās, kā pirms pieciem gadiem bija devies projām no Maskavas, un iztēlē atkal redzēja sevi tai baznīcā, kur pirms aizceļošanas bija klausījies dievkalpojumu un kur cauri svinīgajai dziedāšanai, cauri pūļa čukstiem viņu pārsteidza maiga un skanīga balss, kuru nenoslāpēja ne zobenu šķinda, ne lietuviešu šauteņu dārdi. «Piedod, kņaz,» paslepen viņam teica šī balss, «es aizlūgšu par tevi!…» Bet svešinieki joprojām dziedāja, taču viņu vārdi nesaskanēja ar bajāra pārdomām. Dziesma stāstīja par stepju plašo brīvi, par māmuļu Volgu, par strūdzinieku brašo dzīvi. Balsis gan saplūda, gan dalījās, gan tecēja rāmā plūsmā kā plata upe, gan vētrainiem viļņiem cēlās un plaka, un beidzot, augsti, augsti pacēlušās, lidinājās padebešos kā ērgļi ar izplestiem spārniem.

Skumji nn reizē priecīgi ir rāmā vasaras naktī meža klusumā klausīties plaši plūstošu krievu dziesmu. Tā pauž gan bezgalīgas, bezcerīgas skumjas, gan neuzvaramu spēku, gan likteņa dzelžaini nenovēršamo lēmumu, kas ir viens no mūsu tautas pamatiem un sākumiem, kas izskaidro daudz ko šķietami nesaprotamu krievu dzīvē. Un ko visu vēl nevar saklausīt gari stieptajā dziesmā vasaras naktī meža klusumā!

Spalgs svilpiens pārtrauca bajāra domas. Divi viri izlēca uz takas un saņēma viņa zirgu aiz iemauktiem. Citi divi satvēra viņu pie rokām. Pretoties nebija iespējams.

—    Ak tu blēži! — iesaucās Mihejičs, kuru arī bija ielenkuši nepazīstami ļaudis. — Kaut viņus drabiņas! Tomēr piekrāpa nolādētie!

—    Kas jāj? — rupja balss jautāja.

—    Vecāsmātes vārpsta! — atbildēja jaunākais no kņaza neseniem paziņām.

—    Vecātēva vīze! — rupja balss atbildēja.

—    No kurienes nākdami, novadnieki?

—    Nepurini ābeli! Ļauj, lai raugs uzrūgst, raža — ceturtais grauds! — kņaza pavadonis turpināja.

Rokas, kas turēja bajāru, tūliņ atlaidās, un zirgs, brīvi saj utis, sāka sprauslodams soļot starp kokiem.

—     Vai redzēji, bajār, — svešinieks teica, pienākdams kņazam klāt, — es jau tev teicu, ka četratā ceļot būs jautrāk nekā divatā. Tagad tikai pavadīsim tevi līdz dzirnavām un tur atvadīsimies. Dzirnavās atradīsi vietu, kur pārgulēt, un barību zirgiem. Līdz turienei būs pāris verstu, ne vairāk, un tad jau drīz arī Maskava!

—     Paldies, brašie puiši, par pakalpojumu. Ja kādreiz omums gadīsies sastapties, neaizmirsīšu, ka labs tas parāds, kas tiek atdots.

—    Ne jau tev, bajār, bet mums jāatceras pakalpojums. Bet diezin vai jel kādreiz tiksimies. Ja nu dievs dos, tad neaizmirsti, ka krievu cilvēks labu atceras un ka esam tavi uzrticīgie kalpi!

— Paldies, puiši, bet vai neteiksiet, kā jūs sauc?

—    Man nav viens vārds vien, — jaunākais svešinieks atbildēja. — Šobrīd esmu Vaņka Perstens, bet varbūt atradīsies vēl arī citas iesaukas.

Drīz vien viņi nonāca pie dzirnavām. Lai gan bija nakts, rats plīkšķināja ūdeni. Uz Perstena svilpienu parādījās dzirnavnieks. Tumsā viņa seju nevarēja saredzēt, taču, pēc balss spriežot, tas bija sirmgalvis.

—    Ak tu manu gādniek, — viņš Perstenam teica, — negaidīju tevi šodien un vēl ar ceļabiedriem! Vai tu labāk ar viņiem neaizjātu līdz Maskavai? Man, mīļais, nav ne auzu, ne siena, ne vakariņu.

Perstens kaut ko pateica dzirnavniekam nesaprotamā valodā. Vecais atbildēja ar tādiem pašiem nesaprotamiem vārdiem un pusbalsī piebilda:

—   Labprāt, mīļais, tikai es gaidu viesi, tādu viesi, ka dievs pasarg, cik sirdīgs!

—    Un kambaris aiz ezera? — Perstens vaicāja.

—   Piebāzts pilns ar maisiem.

—    Bet pieliekamais? Paklau, brāl, tā ka tūliņ atrodi vietu, auzas zirgiem un vakariņas bajāram! Mēs taču pazīstam viens otru, mani tu nemuļķo.

Dzirnavnieks rūkdams veda ceļiniekus uz kambari, kādus desmit soļus aiz dzirnavām, un, lai gan tas bija piekrauts ar graudu un miltu maisiem, tur vēl vietas pietika atliku likām.

Kamēr viņš gāja pēc skala, Perstens ar biedru atvadījās no bajāra.

—    Jel sakiet, puiši, — Mihejičs jautāja, - kur jūs meklēt, ja gadījumā pēc šodienas notikuma kņazam ievajagas liecinieku?

—    Pajautā vējam, — Perstens atbildēja, — no kurienes tas pūš? Pajautā vilnim pie krasta, kur tas dzīvo? Mēs lidojam kā asas bultas, no stiegras palaistas: kur iedur- sies rūditā bulta, tur tās māja. Bet par lieciniekiem, — viņš turpināja pasmiedamies, — mēs kņaza žēlastībai nederam. Taču ja cita kā dēļ mēs ievajadzētos, atnāc, vecais, pie dzirnavnieka; viņš pateiks, kā uzmeklēt Vaņuhu Per- stenu!

—   Vai tu redzējies, kaut viņus drabiņas! — Mihejičs norūca pie sevis. — Cik mīklaini izrunājas!

—    Bajār, — Perstens, pagājis gabaliņu uz priekšu, teica, — klausi mani, nelielies Maskavā, ka gribēji pakārt Maļutas Skuratova kalpu un tad noslānīji viņu kā kaimiņa āzi!

—   Paskat, ko ieņēmies, — Mihejičs atkal norūca, — palaid vaļā laupītāju, nekar laupītāju un arī nelielies, ka gribēji pakārt! Žadzina vienu un to pašu, redzams, abi labi, bāz tik maisā! Neraizējies, brālīt, — viņš skaļi piebilda, — mūsu kņazs neviena nebīstas; nospļauties viņam par tavu Skurlatovu; viņš atbild tikai caram!

Dzirnavnieks atnesa iedegtu skalu un iesprauda to sienā. Tad atnesa kāpostus, maizi un krūzi tāpiņa. Viņa sejā vīdēja dīvains labsirdības un blēdības sajaukums;

mati un bārda bija gluži balti, bet acis — pelēkas, pelēkas; grumbas visos virzienos vagoja seju. „

Ieturējuši vakariņas un pielūguši dievu, kņazs un Mihejičs iekārtojās uz maisiem; dzirnavnieks novēlēja viņiem labunakti, zemu paklanījās, nodzēsa skalu un aizgāja.

Bajār, — Mihejičs teica, kad viņi bija palikuši vieni, — tā vien rādās, ka velti šeitan esam apmetušies. Labāk vajadzēja jāt līdz Maskavai.

—    Godīgiem ļaudīm traucēt naktsmieru? Kāpt no zirgiem un uz katras ielas taisīt vaļā aizšķērsli?

—     Ko nu, mīļais, labāk taisīt vaļā aizšķēršļus nekā pārnakšņot tādās velna dzirnavās. Un jods viņus, nolādētos, dzina atvest tieši uz dzirnavām! Un vēl Jāņu naktī. * Tpī, tu nelabais!

—    Bet kas tev te vainas?

—    Nē, mīļais, nav nekādas vainas; guļa mierīga, kāposti labi, arī zirgiem auzas iebērtas; viens tikai slikti, ka saimnieks, re, ir dzirnavnieks!

—    Un kas par to, ka dzirnavnieks?

—    Kā, kas par to, ka dzirnavnieks? — Mihejičs dedzīgi iesaucās. — Vai tad tu, kņaz, nezini, ka visiem dzirnavniekiem nelabais rados? Vai gan tu domā, ka viņš bez nelabā spēs uzbērt aizsprostu? Nekā nebija! Kaut viņu drabiņas!

—     To dzirdējis esmu gan, — kņazs atbildēja, — bet vai nu maz ko ļaudis runā. Un nu jau par vēlu izmeklēties, ņem par labu, ko dievs dod.

Mihejičs brīdi klusēja, tad nožāvājās, atkal apklusa un jau miegainā balsī jautāja:

—    Bet kā tu domā, bajār, kas gan Matvejs Homjaks, kuru tu notrieci no zirga, tāds ir?

—    Es domāju, ka viņš ir laupītājs.

—    Arī es tā domāju. Bet kā tu, bajār, domā, kādu ļaužu ir tas Vaņuha Perstens?

—    Domāju — arī laupītājs.

—    Es tāpat domāju. Tikai šis laupītājs būs pārāks par to laupītāju. Bet kā tev, bajār, rādās, kurš laupītājs būs pārāks — Homjaks vai Perstens?

Un, atbildi nesagaidījis, Mihejičs sāka krākt. Drīz aizmiga ari kņazs.

3. n o d aļa

BURŠANA

Mēness bija uzkāpis debesis, zvaigznes spoži spīdēja. Pussagruvušās dzirnavas ar nerimtīgo ratu tinās sudrabainā vizmā.

Pēkšņi atskanēja pakavu dipoņa, un drīz.vien pavēloša balss lejā pie pašām dzirnavām iesaucās:

—   Ei, burvi!

Šķita, jaunais atjājējs nebija radis gaidīt, jo, nesaklausījis atbildi, viņš uzsauca vēl skaļāk:

—    Ei, burvi! Nāc laukā, citādi gabalos sakapāšu!

Atskanēja dzirnavnieka balss:

—    Klusāk, kņaz, klusāk, dārgais, mēs te neesam vieni, pie manis apmetušies ceļinieki; pag, es tūliņ pie tevis, dārgais, iznākšu, ļauj tikai aizslēgt lādi.

—    Es tev gan ļaušu lādi slēgt, velna prauls! —atkal atkliedza tas, kuru dzirnavnieks bija nosaucis par kņazu. — Vai tad nezināji, ka es šodien būšu! Kā tu drīkstēji uzņemt ceļiniekus! Dzen viņus projām!

—    Dārgumiņ, nekliedz, dieva dēļ nekliedz, visu sabojāsi! Es jau tev teicu, mūsu darbiņš trokšņa baidās, bet ceļavīrus aizdzīt nav manos spēkos. Un viņi jau nebūs mums par kavēkli, jo tagad guļ, ja vien tu, dārgais, viņus neesi uzcēlis no miega.

—    Nu būs jau labi, vecais, tikai sargies, ja tu domā mani piemuļķot, labāk nebūtu nācis pasaulē. Vēl neviens nav izdomājis, nav pielietojis tādu sodu, kādu es tev atradīšu!

—    Apžēlojies, dārgais! Ko lai es, vecs vīrs, daru? Ko ieraudzīšu, to teikšu; kas pēc tam notiks, tas viss dieva ziņā! Ja jau tu, žēlīgais kņaz, mani grasies sodīt, tad labāk es neķeršos pie tā darbiņa!

—    Nu, nu, vecais, nebīsties, es tāpat vien pajokoju.

Atjājējs piesēja zirgu pie koka. Viņš bija slaida auguma un šķita gados jauns. Mēness ņirbinājās pa viņa garsvārku pogām. Caunu cepures zelta pušķi kuļājās pa pleciem.

—    Nu, kņaz, — dzirnavnieks jautāja, — vai izmācījies vārdus?

—    Gan vārdus izmācījos, gan bezdelīgas sirdi nēsāju kaklā.

—    Ko, bajār, ari tas nepalīdz?

—   Ne, — kņazs īgni atbildēja, — nekas nepalīdz! Nesen es viņu ieraudzīju dārzā. Tiklīdz mani pamanīja, tā nobālēja, novērsās un ieskrēja istabā!

—   Nedusmojies, bajār, necērt nost nevainīgu galvu, bet atļauj tev ko pateikt.

—    Runā, vecais.

—    Klausies, bajār, es baidos teikt…

—    Salki! — kņazs iesaucās un piecirta kāju.

—      Paklau, dārgais, vai tikai viņa nemīl kādu citu?

—    Citu? Kuru tad citu? Viru? To večuku?

—   Ja nu … — dzirnavnieks turpināja stostīdamies, — ja viņa mīl nevis vīru, bet? …

—    Ak tu mežaini! — kņazs iesaucās. — Kā tev tas varēja ienākt prātā? Ja tikai kādu iedomātu vien, es viņiem abiem ar savām rokām izrautu sirdi no krūtīm!

Dzirnavnieks bailēs atlēca atpakaļ.

—    Burvi! — kņazs turpināja jau laipnākā balsī. — Palīdzi man! Pārņēmusi mani mīlestība, niknā čūska. Ko tik neesinu darījis! Caurām naktīm pie svētbildēm - lūdzies! Neesmu izlūdzies sev miera. Atmetu lūgsnas, ņēmos auļot un klaiņāt pa ārēm no rīta līdz naktij, nevienu vien labu zirgu esmu noskrējis, taču miera sev neesmu ieguvis! Sāku dzīrot pa naktīm, dzēru kausiem vien reibinošu vīnu, skumjas neesmu remdinājis, neesmu atradis miera reibulī! Atmetu visam ar roku un aizgāju pie opričņikiem. Nu dzīroju pie cara galda kopā ar kalpiem, ar Grjaznojiem *, ar Basmanijiem! Pats niknāk par viņiem plosījos, postīju ciemus, aizvedu sievas un meitas, bet ar asinīm savas skumjas neesmu aizskalojis! No manis baidās kā zemščinas ļaudis, tā opričņiki, cars apbalvo par brašumu, pareizticīgā tauta nolād. Kņaza Afanasija Vjazemska vārds kļuvis tikpat baigs kā Maļutas Skuratova * vārds! Lūk, pie kā mani novedusi mīlestība, esmu pazudinājis savu dvēseli! Nu, bet kam man tā dvēsele! Elles dibenā nebūs ļaunāk kā te! Ei, vecais, ko skaties man acis? Vai domā, ka esmu jucis? Afanasijs Ivanovičs nav jucis; viņa galva ir stipra, viņa miesas stipras! Tāpēc jau arī manas mokas ir tik drausmīgas, ka nespēj mani izdeldēt!

Dzirnavnieks klausījās kņazu, baiļu- pārņemts. Viņam bija bail no tā trakulīgās dabas, viņš baidījās par savu dzīvību.

—    Ko tu klusē, vecais? Jeb vai tev nav tādas dziras, nav tādu sakņu, lai viņu pieburtu? Runā, klāj vaļā, kādas tev ir pieburamās zāles? Runā taču, burvi!

—    Dārgumiņ, kņaz Afanasij Ivanovič, kā lai tev pasaka? Zāles ir visādas. Ir krusta gušņa, kuru ievāc Pētera gavēnī. Ja ar to apsvēpē bultu, garām nenošausi. Vēl ir rūgtās drudzenes, aug uz kailā kalna pie Kijevas. Kas nēsā tās sev klāt, uz to mūždien cara dusmas nekritīs, Vēl ir vējmietiņš, ja izgriež no tā saknes krustu un pakar kaklā, visi no tevis baidīsies kā no uguns!

Vjazemskis rūgti pasmīnēja.

—   No manis jau tāpat baidās, — viņš teica, — man nevajag tava vējmietiņa. Nosauc citas zāles.

—    Vēl ir miroņgalva, aug purvmalās, palīdz dzemdētājām un atnes dāvanas. Vēl ir purva zilenes; ja esi sa- posies iet lāci medīt, izdzer zileņu uzlievu, un neviens lācis tevi neaiztiks. Ir raudu zāle, kad to rauj no zemes laukā, tā vaid un brēc kā cilvēks, bet, ja nēsāsi sev klāt, nekad ūdeni nenoslīksi.

—    Un citu nekādu nav?

—   Kā ne, dārgumiņ, ir vēl paparde; ja kādam izdodas noplūkt tās ziedu, tam piederēs visa apraktā manta. Ir nārbuļi; ja kāds zina, kā tos paņemt, tas ar kuru katru ādi- nieku izbēgs labākajam lēkšotājam.

—   Bet vai tādas zāles nezini, lai jaunuve iemīlētu nemīlamu?

Dzirnavnieks sastomījās.

—   Nezinu, dārgumiņ, nedusmo, mīļais, dievs mans liecinieks, ka nezinu!

—    Un tādu zāli arī nezini, ar ko pārvarēt savu mīlestību?

—    Tādu arī nezinu, dargais; bet, palūk, ir akmeņlau- zes; kad ar tām aizskarsi atslēgu vai dzelzs durvis, saplēsīs gabalos!

—    Kaut tu izputētu ar savām zālēm! — Vjazemskis dusmīgi teica un drūmi paskatījās uz dzirnavnieku.

Dzirnavnieks nodūra acis un klusēja.

—    Vecais! — Vjazemskis pēkšņi iesaucās, satverdams dzirnavnieku aiz apkakles. — Dod man viņu šurp! Dzirdi? Dod man viņu, dod man viņu, mežaini! Tūliņ dod!

Un viņš ar abām rokām purināja dzirnavnieku aiz apkakles.

Vecais virs nodomāja, ka pēdējā stundiņa klāt.

Tad uzreiz Vjazemskis palaida veco vaļā un nokrita viņam pie kājām.

—    Apžēlojies par mani! — viņš sāka raudāt. — Izdziedē mani! Es tevi apbēršu ar dāvanām, apzeltīšu tevi, būšu tavs vergs! Apžēlojies par mani, vecais!

Dzirnavnieks vēl vairāk nobijās.

—    Kņaz, bajār! Kas tev kaiš? Atjēdzies! Tas taču esmu es, Davidičs, dzirnavnieks!… Atjēdzies, kņaz!

—    Necelšos, kamēr neizdziedēsi!

—    Kņaz, kņaz! — dzirnavnieks teica drebošā balsi. — Laiks pie darbiņa. Stundas skrien, celies! Tagad ir tumšs, neesmu tevi redzējis, nezinu, kur esi! Ātrāk, ātrāk pie darba!

Kņazs piecēlās.

—    Sāc nu, — viņš teica, — esmu gatavs.

Abi apklusa. Visapkārt valdīja klusums. Tikai rats, mēness apspīdēts, joprojām šļakstēja un virpuļoja. Kaut kur tālā purvā grieza grieze. Meža biezoknī brīžam ievaidējās pūce.

Vecais ar kņazu piegāja pie dzirnavām.

—    Raugies, kņaz, zem rata, es ņemšos vārdot.

Vecais nolikās gar zemi un, vēl arvien no bailēm aizelsies, sāka čukstēt kādus vārdus. Kņazs raudzījās zem rata. Pagāja tāds brītiņš.

—    Ko redzi, kņaz?

—   Redzu, it kā pērles bārstītos, it kā červonci spīguļotu.

—   Tu, kņaz, būsi bagāts, būsi par visiem bagātāks Krievzemē!

Vjazemskis nopūtās.

—    Raugies vēl, kņaz, ko redzi?

—    Redzu, it kā zobeni trītos cits pret citu, bet tiem pa vidu it kā zelta grivnas!

—   Būs tev veiksme kara laukā, bajār, būs laime cara dienestā! Tikai raugies, raugies vēl, saki — ko redzi?

—    Tagad viss sametās tumšs, ūdens saduļķojās. Ā, nu ūdens apsarkst, nu jau sarkans kā asinis. Ko tas nozīmē?

Dzirnavnieks klusēja.

—    Ko tas nozīmē, vecais?

—    Pietiek, kņaz. Neder ilgi skatīties, iesim!

—     Lūk, kur stiepjas sarkani pavedieni kā asiņainas dzīslas; palūk, knaibles paveras un aizvāžas, palūk …

—    Iesim, projām, kņaz, iesim, diezgan, pietiek!

—    Pagaidi, — Vjazemskis teica, atgrūzdams dzirnavnieku, — lūk, tur kā zobains zāģis staigā šurp un turp, bet no tā gluži kā asins izšļakst!

Dzirnavnieks gribēja kņazu atvilkt nost.

—    Pagaidi, vecais, man sametās nelabi, man sāp locītavas … Vai, sāp!

Kņazs pats atlēca nost. Šķiet, viņš saprata, ko bija redzējis.

Abi ilgi klusēja. Beidzot Vjazemskis teica:

—    Gribu zināt, vai viņa mīl kādu citu …

—    Vai tev, bajār, ir kāda viņas lietiņa?

—    Lūk, ko atradu pie mazajiem vārtiņiem!

Kņazs parādīja zilu lentu.

—    Met zem rata!

Kņazs meta.

Dzirnavnieks izvilka no azotes māla blašķi.

—     Ieņem malku! — viņš teica, blašķi pasniegdams kņazam.

Kņazs ieņēma malku. Galva viņam sāka griezties, acīs satumsa.

—    Skaties, ko tagad redzi?

—    Viņu, viņu!

—    Vienu pašu?

—    Nē, nav viena! Viņi ir divi: viņai blakus jauns puisis sarkanā kaftānā, tikai tā seju neredzu. Pag! Lūk, viņi saplūst kopā … tuvāk, vēl tuvāk … Nolādēts! Viņi skūpstās! Nolādēts! Nolādētais burvi, nolādētais, nolādētais!

Kņazs pasvieda dzirnavniekam sauju naudas, norāva no koka sava zirga pavadu, ielēca seglos, un mežā sāka dipēt zirga pakavi. Tad dipēšana aprima tālumā, un vienīgi dzirnu rats joprojām nakts klusumā griezās un šļakstēja.

4. nodaļa DRUŽINA ANDREJEVICS UN VIŅA SIEVA

Ja lasītājs spētu pārcelties laikā pirms trīssimt gadiem un no augsta zvanu torņa paskatīties uz toreizējo Maskavu, viņš tajā atrastu maz ko līdzīgu ar tagadējo.

Maskavas upes, Jauzas, Ņegļinnajas krasti bija kā nosēti ar lielu daudzumu koka māju ar skaidu vai salmu jumtiem, kuri lielākoties bija apmelnējuši gadu gaitā. Starp šiem tumšajiem jumtiem spilgti balsnīja un sarkani spīdēja Kremļa, Kitajgorodas sienas un citi nocietinājumi, kas radušies beidzamajos divos gadsimtos. Daudz baznīcu un zvanu torņu slēja savus zeltītos kupolus pret debesīm. Kā lieli zaļi un dzelteni plankumi starp mājām vīdēja biezas birztalas un labības lauki. Pāri Maskavas upei bija pārmesti līgani pontona tilti, kuri stipri drebēja un pārplūda ar ūdeni, kad pār tiem jāja jātnieki vai brauca rati. Uz Jauzas un Ņegļinnajas cits pie cita griezās desmitiem dzirnu ratu. Sīs birzis, lauki un dzirnavas pilsētas vidū toreizējo Maskavu padarīja it košu. Jo sevišķi krāšņi bija klosteri, kuri ar baltajiem mūriem un ar krāsaino un zeltīto kupolu kopām izskatījās pēc atsevišķām pilsētām.

Pāri visam šim baznīcu, namu, biržu un klosteru jūklim lepni slējās Kremļa svētnīca un nesen celtais dievmātes Patvēruma templis *, kuram Joanns pirms dažiem gadiem bija licis pamatus par piemiņu Kazaņas iekarošanai un kuru šobrīd mēs pazīstam ar Vasilija Svētlaimīgā nosaukumu. Liels bija maskaviešu prieks, kad beidzot novāca sastatnes, kas aizsedza šo baznīcu, un tā pacēlās visā savā brīnumainajā spožumā, mirdzinot zeltu un krāsas un pārsteidzot acis ar daudzajiem izgreznojumiem. Ilgi jo ilgi ļaudis apbrīnoja izcilo celtnieku, kurš pareizticīgajiem bija dāvājis šo neredzēto brīnumu, lai tie pateiktos dievam un slavētu caru. Skaistas bija arī citas Maskavas baznīcas. Maskavieši nežēloja ne rubļus, ne pūles dievnamu izgreznošanai. It visur varēja redzēt dārgakmeņu rotājumus, apzeltījumu un ārpusē lielas svētbildes cilvēka augumā. Pareizticīgie bija centīgi dievnamu izgreznošanā, toties maz rūpējās par savu namu ārpusi; gandrīz visi viņu mājolkļi bija celti vienkārši un izturīgi no tēstiem priežu vai ozolu baļķiem, kurus neapšuva pat ar dēļiem, jo sena krievu paruna skan: namu negrezno vis pakši, bet pīrāgi.

Vienīgi bajāra Družinas Andrejeviča Morozova nams Maskavas upes krastā izcēlās ar sevišķu skaistumu. Ozola baļķi visi ka viens bija apaļi un līdzeni, visi pakši cirsti zosuķepās, nams slējās trejos stāvos, neskaitot jaunavu istabiņu. Virs augstajām lievenēm grebumiem rotāto jumtu balstīja vēderaini, izrakstīti stabi. Slēģi bija smalki izrotāti ar puķēm un putniem, un logi laida iekšā dienas gaismu nevis caur blāvajiem vēršu pūšļiem kā lielākoties visos Maskavas namos, bet caur tīru caurspīdīgu vizlu. Plašajā pagalmā pacēlās saimniecības ēkas — klētis, kal- tētavas, baložu mājiņa un bajāra vasaras guļamistabiņa. Pagalma vienā malā bija mūra baznīciņa, otrā — plašs dārzs, ko apjoza ozolkoka stāvžogs, aiz kura slējās skaistas, rakstiem un apgleznojumiem rotātas šūpoles. Vārdu sakot, nams bija godam celts. Un bija jau arī kam celt!

Bajārs Družina Andrejevičs miesās tukls, pēc dabas stingrs, nevērojot savus gadus, nesen bija apprecējis Maskavas izcilu skaistuili. Visi brīnījās, kad pie viņa izgāja divdesmit gadu vecā okoļņičija * Pleščejeva-Ovčinas meita Jeļena Dmitrijevna; pats Pleščejevs bija kritis pie Kaza- ņas. Ne jau tādu līgavaini viņai bija iecerējušas Maskavas prečumātes. Taču Jeļena bija precību gados un bez tēva un mātes; turklāt meitenes daiļums tagadējā laikā, kad valdīja jauno cara mīluļu negodīgie tikumi, itin bieži viņai bija vairāk par postu nekā par prieku.

Morozovs, apprecējis Jeļenu, kļuva viņas aizstāvis, un Maskavā visi zināja, ka nav viegli darīt pāri tam, kuru bajārs Družina Andrejevičs ņēmis savā aizgādā!

Pirms Jeļenas apprecēšanās daudzi cara mīluļi centās viņai iepatikties, taču neviens tā nepūlējās kā kņazs Afa- nasijs Ivanovičs Vjazemskis. Viņš tai sūtīja gan dārgas dāvanas, gan baznīcā nostājās iepretim, ar satrakotu zirgu auļoja gar vārtiem un dūru cīņā gāja viens pret baru. Taču neveicās Afanasijam Ivanovičam! Prečumātes nesa atpakaļ viņa dāvanas, bet satiekoties Jeļena novērsās. Vai tāpēc viņa novērsās, ka viņai nepatika Afanasijs Ivanovičs, vai jaunavas sirdi jau bija iezadzies kāds cits, vienalga, lai kā centās kņazs Vjazemskis, bet vienmēr tika noraidīts. Beidzot Afanasijs Ivanovičs sadusmojās un aizjāja žēloties caram Ivanam Vasijjevičam par savu neveiksmi. Cars apsolījās pats aizsūtīt prečumātes pie Jeļenas Dmitrijevnas. To uzzinājusi, Jeļena pārplūda gaužām asarām. Aizgāja ar auklīti uz baznīcu, nometās ceļos pie dievmātes, raud un klanās līdz zemei.

Baznīcā ļaužu nebija; taču, kad Jeļena piecēlās un atskatījās, aiz viņas stāvēja bajārs Morozovs zaļa samta kaftānu mugurā, vaļējā brokāta terlikā.

—   Ko tu raudi, Jeļena Dmitrijevna? — Morozovs jautāja.

Pazinusi bajāru, Jeļena kļuva priecīga.

Kādreiz viņš bija draudzējies ar meitenes vecākiem un tagad jau arī apciemoja to un mīlēja kā paša bērnu. Jeļena cienīja Morozovu kā tēvu un uzticēja viņam visas savas domas; tikai tās vienas sirdsdomas noslēpa no bajāra — noslēpa sev par bēdām, viņam par postu!

Un arī tagad uz Morozova jautājumu viņa nepateica slepeno domu, bet pateica tikai to, ka es, sak, raudu tāpēc, ka atnāks cara precinieki un piespiedīs mani iziet pie Vjazemska!

—    Jeļena Dmitrijevna, — bajārs teica, — vai patiesi tev nepatīk Vjazemskis? Padomā labi. Zinu, līdz šim viņš tev nebija pa prātam; tev taču, man liekas, vēl neviena nav padomā, bet līdz tam laikam jaunavas sirds mīksta kā vasks: gan jau pieradīsi un iemīlēsi!

—    Nekad, — Jeļena atbildēja, — nekad viņu neiemī- lēšu. Drīzāk gulšos kapā!

Bajārs līdzcietīgi paskatījās uz viņu.

—    Jeļena Dmitrijevna, — viņš teica, brīdi klusējis, — ir līdzeklis, kā tevi glābt. Paklausies. Esmu vecs un sirms, bet mīlu tevi kā savu meitu. Padomā, Jeļena, vai e9i ar mieru nākt pie manis, veca vira?

—   Esmu ar mieru! — Jeļena priecīgi iesaucās un nokrita Morozovam pie kājām.

Bajāru aizkustināja negaidītā atbilde, viņš kļuva priecīgs par Jeļenas jūsmu, vecais nenojauta, ka tā jūsmo slīcējs, kas ķeras pie ērkšķu krūma.

Laipni viņš piecēla Jeļenu un nomutēja uz pieres.

—   Bērniņ, — viņš teica, — skūpsti krustu, ka neapkaunosi manu sirmo galvu! Zvēri te pie pestītāja!

—    Zvēru, zvēru! — Jeļena nočukstēja.

Bajārs lika ataicināt garīdznieku, un drīz vien notika saderināšanās ceremonija; bet, kad pie Jeļenas atnāca cara precinieki, viņa jau bija Družinas Andrejeviča Morozova līgava.

Ne jau aiz mīlestības Jeļena izgāja pie Morozova; taču viņa skūpstīja krustu un solījās būt tam uzticīga, un cieši nolēma nelauzt zvērestu, nenogrēkoties pret savu kungu ne vārdos, ne domās.

Un kāpēc gan lai viņa nemīlētu Družinu Audrejeviču?

Tiesa, bajārs nebija jauns; taču dievs viņam bija devis gan spēku un veselību, gan kara laukā iegūtu slavu, gan stingru gribu, gan sādžas un ciemus, gan plašas zemes un meža gabalus aiz Maskavas upes, gan pieliekamos, kas pilni ar zeltu, brokātu un dārgām kažokādām. Tomēr dievs Dru- žinam Andrejevičam nebija devis vienu: nebija piešķīris viņam cara žēlastību. Tiklīdz Ivans Vasiļjevičs uzzināja, ka viņa precinieki nokavējuši, viņš sadusmojās uz Morozovu un nolēma sodīt bajāru; lika ataicināt pie sava galda un apsēdināja ne tikai zemāk par Vjazemski, bet arī zemāk par Borisu Fjodoroviču Godunovu *, kurš godā vēl nebija ticis un kuram vēl nebija nekāda augsta amata.

Tāda negoda bajārs nespēja paciest; viņš piecēlās no ga'lda: neklājas, sak, Morozovam būt mazākam par Godunovu! Tad cars saniknojās vēl vairāk un lika Borisam Fjo- dorovičam sodīt Morozovu. Bajārs devās pie ienaidnieka nožēlot vainu, taču nikni nolamāja Godunovu un nosauca to par kucēnu.

To uzzinājis, cars briesmīgi pārskaitās, pavēlēja Morozovam vākties projām no viņa acīm un ataudzēt sirmos matus, kamēr netiek noņemts cara sods. Un bajārs aizgāja no galma; staigā viņš tagad pazemības drēbēs*, ar. nesukātu bārdu, sirmie mati krīt viņam uz stāvās pieres. Bajāram skumīgi neredzēt cara vaigu, taču savu dzimtu viņš nav pazemojis, nav sēdējis zemāk par Godunovu!

Morozova nams bija kā pilns kauss. Kalpi bijāja un mīlēja bajāru. Ikviens, kas pie viņa atnāca, tika laipni uzņemts. Gan pašu ļaudis, gan sveši lepojās ar uzmanību, kas tiem parādīta; visiem viņš veltīja laipnus vārdus, gan dāvāja dārgas drēbes, gan deva gudrus padomus. Taču nevienu viņš tā neloloja, nevienu tā neapveltīja kā savu jauno sievu Jeļenu Dmitrijevnu. Un sieva uz laipnību atbildēja ar laipnību, un katru rītu, katru vakaru ilgi stāvēja uz ceļiem savā lūgšanas kambarī un lūdzās par vira veselību.

Vai gan Jeļena Dmitrijevna bija vainīga, ka Družinas Andrej eviča laipno runu, sirsnīgo lūgšanu vidū svētbilžu priekšā pēkšņi viņas iztēlē iznira jaunais varonis, kurš auļo uz zirga ar paceltu sešspalvu zizli un tā priekšā juku jukām bēg lietuviešu pulki?

Vai Jeļena Dmitrijevna bija vainīga, ka šā varoņa tēls viņu vajāja it visur — gan mājā, gan baznīcā, kā dienu, tā nakti un ar pārmetumiem viņai teica: «Jeļena! Tu neturēji vārdu, tu negaidīji mani pārnākam, tu piemānīji mani!…»

Tūkstoš .pieci simti sešdesmit piektā gada divdesmit ceturtaja jūnijā, Jāņa Kristītāja dienā, visi Maskavas zvani šūpojās kopš paša rīta un zvanīja bez mitas. Visas baznīcas bija pilnas. Pēc dievkalpojuma ļaudis izklīda ielās. Jauni un veci, nabagi un bagāti nesa mājup zaļus zarus, puķes, lentām izrotātus bērziņus. Viss raibi un priecīgi ņirbēja. Taču ap pusdienas reizi ielas sāka mesties tukšas. Maz- pamazām ļaudis bija izklīduši, un drīz vien Maskavā nemanīja neviena cilvēka. Iestājās nāves klusums. Pareizticīgie atdusējās savās mājās, un nebija neviena, kas kaitinātu dievu, staigājot pa ielām, jo dievs gan cilvēkam, gan it visai dzīvai radībai bija pavēlējis atdusēties pusdienas laikā; un grēks taču pretoties dieva gribai, vienīgi, ja nu spiež neatliekama vajadziba.

Un tā nu visi gulēja, Maskava šķita neapdzīvota pilsēta. Tikai uz Balčugas * nesen uzceltajā dzērienu namā jeb krogā bija dzirdama klaigāšana, ķildas un dziesmas. Tur, nevērojot diendusu, dzīroja lepni ģērbušies karakalpi, gandrīz visi jauni. Viņi bija apmetušies gan nama iekšienē, gan pagalmā, gan uz ielas. Visi bija piedzēruši. Dažs, gulēdams uz kailās zemes, lēja sev uz drēbēm vīna kausu, cits pūlējās aizsmakušā balsī vilkt līdzi biedriem, taču jaudāja izdabūt tikai aizsmakušas, neskaidras skaņas. Apseglotie zirgi stāvēja pie vārtiem. Pie ikvieniem segliem bija piesieta slota un suņa galva.

Tobrīd uz ielas parādījās divi jātnieki. Viens no viņiem, ģērbies ar zelta pušķiem izrotātā sarkanā kaftānā, galvā baltu damasta cepuri, no kuras spraucās gaišas cirtas, uzrunāja otru jātnieku.

—   Mihejič, — viņš teica, — vai tu redzi tos piedzērušos ļaudis?

—    Redzu, bajār, kaut viņus drabiņas! Palūk, kādi kroga brāļi, kā iesviķojušies!

—    Un vai tu redzi, kas zirgiem pie segliem?

—    Redzu: slotas un suņu purni, tāpat kā tam laupītājam. Jādomā, patiesi tie ir cara ļaudis, ja dzīro Maskavā 1 Esam gan mēs, bajār, putru ievārījuši, ķezā iekrituši.

Serebrenijs saīga.

—    Ej pajautā viņiem, kur dzīvo bajārs Morozovs!

—     Ei, brašie puiši, cienījamie kungi! — Mihejičs skaļi iesaucās, piejājis pie bara. — Kur dzīvo bajārs Družina Andrejevičs Morozovs?

—    Kam tev jāzina, kur dzīvo tas suns?

—     Manam kungam kņazam Serebrenijam ir grāmata Morozovam no vojevodas kņaza Pronska, kas kalpo Lielajā pulkā.*

—    Dod šurp to grāmatu.

—    Ko nu runā, ko nu runā, kad tevi… Vai esi pie pilna prāta? Kā varu dot tev kņaza grāmatu?

—     Dod grāmatu, vecais ūpi, dod šurpu! Paraudzīsimies, vai tikai tas Morozovs nav pasācis kādu nodevību, vai netaisās nomaitāt valdnieku?

—    Ak tu blēdi! — Mihejičs iesaucās, aizmirsis piesardzību, ar kādu bija sācis runāt. — Vai tad mans kungs pinas ar nodevējiem!

—    A, tad tu vēl lamāsies! Puiši, raujiet nost viņu no zirga un uzskaitiet ar pletni!

Te pats Serebrenijs piesteidzās pie opričņikiem.

—    Stāt! — viņš uzkliedza tik bargi, ka tie nevijus apstājās. — Ja kāds no jums kaut pirkstu piedurs šim vīram, es tam galvu sakapāšu, bet pārējie atbildēs valdniekam.

Opričņiki samulsa; taču citi viņu ļaudis pienāca no tuvējām ielām un apstāja kņazu. No pūļa sāka birt izaicinoši saucieni; daudzi izvilka zobenus, un Nikita Romanovičs neizietu sveikā, ja tobrīd tuvumā neatskanējusi balss; tur kāds dziedāja psalmu un kā ar burvību savaldīja oprič- ņikus. Visi pavērās uz to pusi, no kurienes bija skanējusi balss. Pa ielu gāja gadu četrdesmit vecs vīrs vienīgi nātnu kreklu mugurā. Uz viņa krūtīm žvadzēja dzelzs krusti un važas, bet rokās bija koka lūgšanu krelles. Viņa bālā seja pauda neparastu labsirdību, uz lūpām, kuras apēnoja reta bārzdele, rotājās smaids, bet acis raudzījās duļķaini.

Ieraudzījis Serebreniju, viņš pārtrauca dziedāšanu, piegāja pie tā un ieskatījās tam tieši sejā.

—    Tu, tu! — viņš teica it kā brīnīdamies. — Kāpēc tu esi te starp viņiem?

Un, atbildi nenogaidījis, viņš sāka dziedāt: «Svētlaimīgs ir vīrs, kas neiet ar bezgožiem barā!»

Opričņiki goddevīgi pašķirās, taču viņš, nepievērsdams liem uzmanību, atkal sāka lūkoties Serebrenijam acīs.

—    Mikitka, Mikitka! — viņš teica, galvu grozīdams.

—    Kur tu esi iekļuvis?

Serebrenijs nekad šo cilvēku nebija redzējis un pabrīnījās, ka tas sauc viņu vārdā.

—    Vai tad tu mani pazīsti? — viņš jautāja.

Dieva dotais cilvēciņš iesmējās.

—   Tu esi mans brālis! — viņš atbildēja. — Es tūliņ tevi pazinu. Tu esi tāds pats dieva dots kā es. Un prāta tev nav vairāk kā man, citādi tu nebūtu te atjājis. Es redzu visu tavu sirdi. Tev tur iekšā ir tīrin tīrs, viena kaila patiesība; mēs abi esam vientieši! Bet tie, — viņš norādīja uz apbruņoto baru, — tie nav mums rada! Uh!

—   Vasja, — viens no opričņikiem teica, — vai tev ko nevajag? Vai tev nevajag naudas?

—   Nē, nē, nē! — plānprātiņš atbildēja. — No tevis neko negribu! Vasja neko neņems no tevis, bet dod Mi- kitkam, ko viņš lūdz!

—   Dieva cilvēciņ, — Serebrenijs teica, — es jautāju, kur dzīvo bajārs Morozovs?

—   Vai Družina? Tas ir mūsējs! Taisnīgs vīrs! Tikai mugura viņam neliecas! Vai, kā neliecas! Bet drīz nolieksies, drīz nolieksies un vairs neizsliesies taisni!

—    Kur viņš dzīvo? — Serebrenijs laipni jautāja.

—   Neteikšu! — dieva cilvēciņš atbildēja it kā sadusmodamies. — Neteikšu, lai citi saka. Negribu tevi sūtīt uz nelabu darbu!

Un viņš steidzīgi devās projām, uzņemdams atkal savu pirmītējo psalmu.

Nesapratis viņa vārdus un nešķiezdams laiku, lai tos izdibinātu, Serebrenijs atkal vērsās pie opričņikiem.

—   Nu, — viņš teica, — vai galu galā jūs pasacīsiet, kā atrast Morozova namu?

—   Ej tikai taisni, — viens no viņiem strupi pateica.

—    Un, kad pagriezīsies pa kreisi, tur tad arī būs vecā kraukļa ligzda.

Kņazs vēl nebija necik tālu ticis, kad opričņiki pieri- muši, vientiesim pienākot, atkal sāka plosīties.

—   Ei! — viens kliedza nopakaļ kņazam. — Pasveicini no mums Morozovu un pasaki, lai jo drīz pošas uz karā- lavam, pārāk ilgi nodzīvojis pasaulē.

- Un sev arī pagādā valgu! — cits sauca nopakaļ.

Taču kņazs nepievērsa uzmanību viņu lamām.

«Ko man gribēja teikt dieva dotais cilvēciņš?» viņš domāja, galvu nodūris. «Kāpēc viņš neparādīja man Morozova namu un vēl piebilda, ka negrib mani sūtīt uz nelabu darbu?»

Jādami tālāk, kņazs un Mihejičs sastapa vēl daudz op- ričņiku. Vieni bija jau piedzērušies, citi tikai gāja uz traktieri. Visi raudzījās nekaunīgi un izaicinoši, bet daži par jātniekiem skaļi palaida tik rupjas piezīmes, ka skaidri varēja redzēt, cik ļoti viņi izlaidušies.

5. nodaļa SATIKŠANĀS

Jājot pa Maskavas upes krastu, pāri stāvžogam varēja redzēt visu Morozova dārzu.

Ziedošas liepas apēnoja dzidru dīķi, kas gavēņa dienās bajāru apgādāja ar bagātīgu pārtiku. Tālāk zaļoja ābeles, ķirši un plūmes. Pa nepļauto zāli vijās šauras taciņas. Diena bija karsta. Pār sārti ziedošajām ērkšķu rozītēm laidelējās zeltītas vaboles; liepās dūca bites; zālē čirkstēja sienāži; viņpus jāņogu ceriem lielas saulgriezes slēja platas cepures un, šķita, gozējās pusdienas saulē.

Bajārs Morozovs jau kādu stundu atdusējās savās vasaras telpās. Jeļena ar kalponēm sēdēja zem liepām uz ve-' lēnu sola pie paša stādaiga. Viņa bija ģērbusies zilā smaga zīda vasaras tērpā ar rubīna pogām. Sīki sakrokotās platās muslina piedurknes virs elkoņa saturēja dimanta aproces. Tādi paši auskari sniedzas līdz pleciem; galvu sedza kokošņiks * ar pērļu rotājumu, bet uz safjāna zābaciņiem spīguļoja zelta izšuvums.

Jeļena likās jautra. Viņa smējās un jokojās ar meitenēm.

—    Bajārīte, — kāda meitene teica, — pielaiko vēl šīs aproces, tās ir izskatīgākas.

—    Būs gana laikoties, meitenes, — Jeļena laipni atbildēja, — nu jau vairāk nekā stundu jūs mani pošat un greznojat, pietiek!

—    Vēl tikai apliec monētu kaklarotu. Tiklīdz to apliksi, nudien, būsi mats matā kā svētbilde!

—    Klusē, Pašeņka, kauns runāt tādus grēcīgus vārdus!

—    Nu, ja jau tu, bajārīt, negribi greznoties, tad varbūt paskriesim pēdējo pāri vai arī paspēlēsim akmentiņus? Varbūt gribi zivtiņas pabarot vai ari pašūpoties šūpolēs? Varbūt tev ko padziedāt?

—    Padziedi, Pašeņka, padziedi man to dziesmu, kuru tu viņdien dziedāji, kad lasījāt ogas!

—    Ai, bajārīte, mīlulīte, kas tad priecīgs tai dziesmā! Tā ir skumīga dziesma, nav dziedama svētkos.

—    Kas par to! Man gribas paklausīties, uzdziedi, Pašeņka.

—    Lūdzu, bajārīte, ja jau tu tā vēlies, padziedāšu; tikai pēc tam nepārmet man, ja, kas zina, tev uznāk skumjas. Nu, draudzenītes, piebalsojiet!

Meitenes apsēdās bariņā, un Pašeņka saka dziedāt žēlabainā balsī:

Ak, kaut uz puķēm nekritusi salna, Ari ziemu tās ziedētu koši, Ak, ja mani negrauztu skumjas, It neko es nebēdātu; Nesēdētu, galvu rokās atspiedusi, Neraudzītos klajā laukā …

Gāju es pa lievenēm, pa jaunajām, Satvēru sabuļu kažociņu, Lai mans kažociņš nečabētu, Lai manas podziņas nedžinkstētu, Lai nedzirdētu vīratēvs bargais Un nepateiktu savam dēiam, Savam dēlam, manam virām!

Pašeņka paskatījās uz bajārīti. Pa viņas vaigiem ritēja divas asaras.

—    Ak, es dumiķīte! — Pašeņka iesaucās. — Ko esmu izdarījusi. Sev par postu paklausīju bajārītei! Un vai tad, bajārīt, drīkst dziedāt tādas dziesmas!

—    Un kam tev kāro tādas mācīties! —• Duņaša, meitene ar žiglām acīm, melnām uzacīm, piebalsoja. — Es gan uzdziedāšu dziesmu, pavisam citādu, un tā vien raugies, sasmīdināšu bajārīti!

Un, kājās pielēkusi, Duņaša vienu roku iesprieda sānos, otru pacēla augšup, noliecās uz sāniem un, līgani dejodama, sāka dziedāt:

Pantelejs, valdnieks, staigā pagalmā,

Kuzmičs staigā plašajā,

Caunu kažoks viņam lidz zemei,

Sabu|u cepure gariņ gara,

Dieva svētibiņa visam mūžam.

Izredzētā noraugās aiz priekškara,

Bajāri skatās no pilsētas.

Bajāres raugās pa logu,

Bajāri jautā: kas tas tāds?

Bajāres jautā: kādu laužu?

Bet izredzētā atbild: tas mans dārgumiņš!

Dupaša beidza un pati sāka smieties. Taču Jeļenai k[uva vēl skumjāk. Viņa cietās, cietās, tad aizsedza seju ar rokām un sāka raudāt.

—    Te nu bija dziesma! — Pašeņka iesaucās. — Ko nu darīsim? Ieraudzīs Družina Andrejičs bajārītes saraudātās actiņas un sadusmosies uz mums, teiks: neprotat jūs, dumjās, viņu izklaidēt!

—    Meitenes, labulltes! — Jeļena pēkšņi iesaucās, ap- krizdama Pašeņkai ap kaklu. — Raudiet līdz ar mani, rau- dāsim visas!

—    Nu kas tev lēcies, bajārīte? Ko tu pēkšņi tā noskumi?

—    Ne jau pēkšņi, meitenes! Man kopš paša rīta skumji. Tiklīdz sāka zvanīt uz rīta dievkalpojumu un es ieraudzīju no savas istabiņas, kā labi ļaudis priecīgi dodas uz baznīcu, tā, meitenes, man kļuva smagi… un vēl tagad sirds sāp … un turklāt diena gadījusies tik gaiša, tik saulaina, un visas šīs rotas, ar kurām jūs mani esat apkārušas … ņemiet, meitenes, nost aproces, ņemiet nost kokošņiku, sāpiniet man matus pa jūsu — pa jaunavu vīzei.

—     Ko tu runā, bajārīte, tas taču grēks! Lai mēs tev sapītu matus pa jaunavu vīzei! Dievs pasargi Uzzinās vēl Družina Andrejičs!

—   Viņš neuzzinās, meitenes! Es atkal uzlikšu kokošņiku!

—    Nē, bajārīte, tas ir grēks! Kā nu gribi, taču mēs to nekādi nedarīsim!

«Vai patiesi,» Jeļena nodomāja, «pat atcerēties pagājušo ir grēks!»

—    Nu labi, — viņa teica, — kokošņiku es neņemšu nost, tikai panāc šurp, mana Pašeņka, es tev sapišu matus ta, kā man kādreiz pina!

Pašeņka, aiz prieka pietvīkusi, nometās bajāres priekšā uz ceļiem. Jeļena viņai atpina matus, sadalīja tos līdzīgās daļas un sāka pīt plato krievu bizi ar deviņdesmit šķipsnām. Tur vajadzēja daudz prasmes. Vajadzēja pīt, cik vaļīgi vien var, lai pīne ka sietiņš apsegtu visu pakausi un tad brīvi slīdētu gar muguru, pamazām sašaurinoties. Jeļena cītīgi ķērās pie darba. Pārlikdama šķipsnas, viņa starp tām skaisti iepina pērļu virtenes.

Beidzot pīne bija gatava. Bajare galā iepina trīsstūri ar dārgiem gredzeniem.

—    Gatavs ir, Pašeņka, — viņa teica, priecādamās par savu darbu, — piecelies un paejies manā priekšā. Nu, paskatieties, meitenes, vai nav tiesa, šī pīne ir skaistāka nekā kokošņiks?

—    Katram savs laiks, bajārīte, — meitenes smiedamās atbildēja, — bet Duņašai, redz, nekas nebūtu pret kokošņiku!

—    Rimstieties jūs, zobgales! — Duņaša atbildēja. — Es kaut visu mūžu neatpītu bizi. Bet es gan zinu, ka viena otra acu nenovērš no bajāru atslēgziņa!

Meitenes sāka skaļi smieties, bet citas samulsa un nosarka. Laikam jau atslēgzinis patiesi bija brašs puisis.

—    Noliecies, Pašeņka, — bajāre teica, — es tev vēl iesiešu pērļu lenti. Meitenes, šodien taču Jāņa Kristītāja diena, šodien arī nāras pin matus!

—    Nevis šodien, bajārīte, bet septītajā ceturtdienā * un vasarsvētkos nāras pin matus. Jāņa Kristītāja dienā viņas skraida ar vaļējiem matiem un atvilina ļaudis no papardes, lai kāds nenoplūktu tās ziedu.

—    Dievs ar viņām, — Pašeņka teica, — vai maz kas notiek Jāņadienā, pasarg dievs to redzēt!

—    Vai tev, Pašeņka, bail no nārām?

—    Kā ne! Šodien ari uz mežu iet bail, tāpat kā vasarsvētkos vai arī nāru nedēļā. Meiteni viņas ņemsies kutināt līdz nāvei, bet jaunekli nogalēs ar mīlu.

—    Neko tu nezini, bet runā! — cita meitene iekrita valodā. — Kas nu par nārām Maskavas pievārtē! Te no viņām nav ne miņas. Bet Ukrainā, tur gan viņu, ka biezs. •Stāsta, ne vienu vien jaunu puisi pataisījušas traku. Vajag tikai reizi ieskatīt nāru, un skumsi pēc viņas līdz nā- vei; ja kāds ir precējies, — pamet sievu un bērnus, ja i ii ļ)i ecējies, — aizmirst savu iecerēto!

Jeļena kļuva domīga.

—   Meitenes, — viņa pēc brīža ierunājās, — ko, vai Lietuvā ir nāras?

—    Tur jau viņu īstā dzimtene; kā Ukrainā, tā Lietuvā — viss viens …

Jeļena nopūtās. Tobrīd atskanēja pakavu dipoņa, un Serebrenija baltā cepure parādījās virs stāvžoga.

Ieraudzījusi vīrieti, Jeļena gribēja aizbēgt; taču vēlreiz uzmetusi mirkli jātniekam, viņa pēkšņi apstājās kā sasalusi. Kņazs arī pieturēja zirgu. Viņš neticēja savām acīm. Tūkstoš domu vienā mirkli sadrūzmējās viņa galvā, cita citu apstrīdot. Viņš redzēja savā priekšā Jeļenu — Pļeščejeva-Ovčinas meitu, to pašu, kuru viņš mīlēja un kura pirms pieciem gadiem zvērēja viņam mīlu. Taču kā viņa nokļuvusi bajāra Morozova dārzā?

Nu tikai Ņikita Romanovičs pamanīja uz Jeļenas galvas pērļu kokošņiku un nobālēja.

Viņa bija precējusies!

«Vai man rēgojas?» viņš nodomāja, cieši viņu uzlūkodams ar nekustīgu un it kā izbijušos skatienu. «Vai tas man sapņos rādās?»

—    Meitenes, — Jeļena palūdza, — paejiet nost, es jūs pasaukšu, paejiet mazliet tālāk, atstājiet mani vienu! Vai dieviņ, vai dieviņ! Svētā dievmāte! Ko lai daru! Ko lai saku!

Serebrenijs pa to laiku bija atjēdzies.

—   Jeļena Dmitrijevna, — viņš teica apņēmīgi, — atbildi man ar vienu vārdu: tu esi precējusies? Tie nav māņi? Tas nav joks? Tu patiesi esi izgājusi pie vīra?

Jeļena izmisusi meklēja vārdus un neatrada.

—   Atbildi man, Jeļena Dmitrijevna, nemuļķo mani, tagad nav vastlāvis!

—   Uzklausi mani, Ņikita Romanovič! — Jeļena nočukstēja.

Kņazs sāka drebēt.

—   Nav ko klausīties, — viņš teica, — es visu sapratu. Nešķied veltīgi vārdus, sveika, bajāre!

Un viņš parāva zirgu atpakaļ.

—    Ņikita Romanovič! — Jeļena iesaucās. — Lūdzu tevi Kristus un viņa skaidrās dievmātes vārdā, uzklausi mani! Nogalini mani pēc tam, bet vispirms uzklausi!

Viņai nebija spēka turpināt; balss pamira, kājas pagura, un viņa noslīdēja uz velēnu sola; lūgdamās pastiepa rokas pret Serebreniju.

Kņazu kratīja drebuļi, bet ari žēlums pamodās viņa sirdi. Viņš apstājās.

Jeļena, asarās smakdama, sāka stāstīt, kā viņu vajājis Vjazemskis, kā beidzot cars ņēmies viņu precināt savam mīlulim un kā izmisumā viņa izgājusi pie vecā Morozova. Pārtraukdama stāstu ar gaužam raudām, viņa nožēloja, ka pret pašas gribu kļuvusi neuzticīga, teica, ka drīzāk vajadzējis sev padarīt galu nekā iziet pie cita, un nolādēja savu mazdūšību.

—    Tu nevari mani mīlēt, kņaz, — viņa teica, — tev nav lemts mani mīlēt! Taču solies, ka nenolādēsi mani; saki, ka piedod man manu lielo vainu.

Kņazs klausījās, uzacis saraucis, un neko neatbildēja.

—    Ņikita Romanovič, — Jeļena bailīgi nočukstēja, — dieva dēļ, saki kaut vārdiņu!

Un viņa pievērsa tam baiļu un gaidu pilnās acis, un visa viņas dvēsele pārvērtās lūdzošā skatienā, kas izteica tik daudz.

Serebrenijā norisa stipra cīņa.

—    Bajāre, — viņš beidzot teica, un viņa balss drebēja, — laikam jau tā bija dieva griba … un tu neesi tik vainīga … jā, tu neesi vainīga . . . nav par ko tev piedot, Jeļena Dmitrijevna, es tevi nenolādu, — nē — dievs mans liecinieks, nenolādu — dievs mans liecinieks, es … es mīlu tevi kā agrāk!

Šie vārdi kņazam paspruka paši no sevis.

Jeļena iesaucās, skaļi ieraudajās un metās pie žoga.

Acumirklī kņazs piecēlās kāpšļos un ar rokām pieķērās pie sētas. Jeļena otrā pusē jau stāvēja uz sola. Bez domu, bez atmaņas viņi metās viens pie otra, un viņu lūpas saskārās…

Jeļena Dmitrijevna noskūpstīja jauno bajāru! Viltīgā sieva piekrāpa veco vīru! Aizmirsa zvērestu, ko bija devusi dieva priekšā! Kā viņa tagad rādīsies Družinam An- drejevičam? Viņš visu nopratīs pēc viņas acim. Un viņš nav tāds vīrs, kas piedotu! Nav bajāram dārga dzīvība, dārgs viņam gods! Nositīs vecais, nositīs kā sievu, tā Ņi- kitu Romanoviču!

6. nodaļa VIESA UZŅEMŠANA

Morozovs pazina kņazu kopš bērnības, taču viņi sen bi ja pazaudējuši viens otru. Kad Serebrenijs devās uz I ietuvu, Morozovs kaut kur tālā novadā bija par voje- vodu; viņi nebija redzējušies vairāk nekā desmit gadu; i.k'u Družina Andrejevičs bija maz pārvērties, bija mundrs ka agrāk, un kņazs no pirmā acu uzmetiena viņu visur pazītu, jo vecais bajārs piederēja pie tādiem cilvēkiem, kuru personība dziji iespiežas atmiņā. Jau viņa augums un tuklums vien saistīja uzmanību. Galvas tiesu viņš bija garaks par Serebreniju. Tumšbrūnie, stipri sirmie mati nekārtīgi krita uz viņa gudrās pieres, kuru vagoja dažas lētas. Pilnbārda, gandrīz gluži sirma, līdz pusei sedza krūtis. No tumšo, nokareno uzacu apakšas raudzījās caurur- hīgas acis, bet ap lūpām rotājās laipns smaids, kurš pauda, ka šis vīrs nav ar pliku roku ņemams, kā tautā saka. Viņa stājā, staltajā gaitā bija kaut kas no lauvas, tāda sevišķa, mierīga cienība, pašapziņa, nesteidzīgums un pašpārlie- < ība. Uz viņu raugoties, ikviens teiktu: labi ir dzīvot mierā <ir šo cilvēku! Un reizē ikviens nodomātu: nav labi ar viņu ķildoties! Un patiesi, ieskatoties Morozova vaibstos, viegli varēja nojaust, ka viņa mierīgā seja dusmu brīdī var kļūt drausmīga. Taču vēlīgais smaids un vaļsirdīgā, neviltotā laipnība ātri vien izlīdzināja šo iespaidu.

— Labdien, kņaz, labdien, dārgo viesi! Laipni lūdzam! — Morozovs teica, ievezdams Serebreniju lielā lēstu baļķu istabā ar podiņu mūrīti, gariem ozola soliem, dārgiem ieročiem pie sienām un ar milzumu zelta un sudraba trauku, kuri bija skaisti izridāti uz platajiem plauktiem. — Labdien, labdien, kņaz! Palūk, kadu viesi man dāvājis dievs! Un es taču tevi, Ņikituška, atceros vēl mazu! Ak, biji gan tu nebēdnis, neko neteiksi! Kad ņēmās puikas sist kruķus, posts tai pusei, kas pret tevi! Tu lidoji kā lads vanadzēns un, kad iekarsa tevī jaunās asinis, kad tev gadījās sadusmoties kā tādam lācēnam, atvaino, Ņikita Romanovič, rupju vārdu, tad tu ņēmies zvetēt gan pa labi, gan pa kreisi, ka prieks skatīties! Un ir jau arī iznācis no tevis brašs puisis, kņaz! Dzirdēju par taviem darbiem Lietuvas zemē! Tu viņus, nekriškānus, vaļēji tapat kā kādreiz puikas!

Un Morozovs jautri pasmaidīja, un viņa lauvas seja laistījos aiz laipnības.

—    Bet vai atceries, Ņikituška, — viņš turpināja, ar vienu roku apkampis kņaza plecus, — vai atceries, ka tu nevienā rotaļā necieti blēdīšanos? Ja sāki ar kādu cīkstēties vai izgāji dūru cīņā, drīzāk ļāvi sevi nogāzt gar zemi nekā liki kāju priekšā vai arī ko atļāvies pret norunu. Gadījās, tu visu pacieti, bet blēdīties neatļāvi ne sev, ne citiem!

Kņazam kļuva neērti, to klausoties.

—   Bajār, — viņš teica, — lūk, tev grāmata no kņaza Pronska.

—    Paldies, kņaz. Vēlāk izlasīšu, laika diezgan; tagad ļauj tevi pacienāt! Bet kur tad Jeļena Dmitrijevna? Ei! Pasakiet sievai, ka mums ir dārgs viesis, kņazs Ņikita Romanovičs Serebrenijs, lai nāk cienāt!

Klusā, līganā gaitā ienāca Jeļena ar paplāti rokās. Uz paplātes bija kausi ar dažadiem dzērieniem. Jeļena zemu paklanījās Serebrenijam, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Viņa bija bāla kā nāve.

—    Kņaz, — Morozovs teica, — tā ir mana namamāte Jeļena Dmitrijevna! Mīli un cienī viņu! Jo tu taču, Ņikita Romanovič, mums esi tada kā rada. Tavs tēvs un es bijām kā brāļi, tad jau arī mana sieva tev nav svešiniece. Klanies, Jeļena, lūdz bajāru! Iebaudi, kņaz, nenopel mūsu cienastu! Kas ir, to ceļam galdā! Lūk, romāņu vīns, lūk, ungāru, lūk, medus dzēriens ar avenēm, pati mājasmāte to sātināja ar ogām.

Morozovs zemu klanījās.

Kņazs arī abiem paklanījās un tukšoja kausu.

Jeļena nepaskatījās uz Serebreniju. Viņas garās skropstas bija nolaistas. Viņa drebēja, un kausi uz paplātes šķindēja cits pret citu.

—    Kas tev kaiš, Jeļena? — Morozovs pēkšņi jautāja. — Vai tikai tu neesi slima? Tava seja balta kā sniegs! Oļenuška, — viņš čukstus piebilda, — vai atkal nepajāja garam Vjazemskis? Jā! Droši vien tas nolādētais būs jājis gar dārzu! Nebēdājies, Jeļena! Tu neesi tur vainīga. Bez manis labak dārzā neej; un apmierinies, manu bērniņ, tevi aizskart nevienam neļaušu! Pasmaidi ātrāk, citādi viesis pamanīs. Atvaino, Ņikita Romanovič, atvaino, saimniecības darīšanas, teicu sievai, lai ātrāk tev nes cienastu. Tu taču, kņaz, nebūsi vēl pusdienojis.

—    Tencinu, bajār, esmu ēdis pusdienas.

—    Kas par to, Ņikita Romanovič, vēlreiz paēdīsi! Ej, Jeļena, ej, parūpējies. Bet tu, bajār, pagaidām iekod, ko dievs devis, neapvaino vecu nežēlastībā kritušu vīru! Arī bez tā man daudz bēdu!

Morozovs norādīja uz saviem garajiem matiem.

—    Redzu, bajār, redzu un neticu savām acīm! Tu esi kritis nežēlastībā! Par ko? Piedod nekautro jautājumu.

Morozovs nopūtās.

—    Par to, ka turos pie vecajām ieražām, glabāju bajāra godu un nezemojos jauno ļaužu priekšā!

Pie šiem vārdiem viņa seja sadrūma un acis ieguva skarbu izteiksmi.

Viņš pastāstīja par savu ķildu ar Godunovu, rūgti žēlodamies par cara netaisnību.

—    Daudz kas, kņaz, daudz kas Maskavā kļuvis citāds, kopš cars Krievzemē ieviesis opričņinu!

—    Bet, bajār, kas tā opričņina tāda ir? Esmu saticis opričņikus, tikai neko nesaprotu.

—    Laikam jau esam dievam aizdevuši dusmas, Ņikita Romanovič, un viņš aptumšojis cara gaišās acis! Kopš mēlneši Silvestram un Adaševam piedēvēja nodevību un cars viņus padzina, beigušās mūsu laimīgās dienas! Pēkšņi Ivans Vasiļjevičs mūs sāka turēt aizdomās, mūs, savus uzticīgos kalpus! Sāka runāt par nodevībām, par sazvērestībām, kādās cilvēkam nav bijušas ne domās! Un jaunie ļaudis kļuva priecīgi un nu tikai ņēmās aprunāt bajārus: vieni aiz dusmām, citi tīkodami sev labumus, un visus cars uzklausīja. Ja kādam uz otru zobs, tas tikai gāž virsū savam ienaidniekam, it kā tas pret caru saceļot hanu vai karali. Un viņi, nolādētie, dieva pastarās tiesas nebīdamies, meloja, krustu bučojot un rakstus rakstot! Daudz nevainīgu cilvēku iemesti cietumā, Ņikita Romanovič, un spīdzināti pie nopratināšanas. Kas vien tikai gribēja, tas teica, ka viņam esot valdnieka pilnvara*. Agrāk, ja kāds par tevi ziņoja, pašam bija japierāda savas aizdomas; bet tagad, lai ziņojums cik pretrunīgs, tevi paņem un spīdzina tikai uz mutiska izteiciena pamata! Pienākuši grūti laiki, Ņikita Romanovič! Cars iedzinis tādas šausmas, kādas nemūžam nav redzētas! Pēc spīdzināšanām nāca nāves sodi. Un ko tikai nesodīja ar nāvi!… Bet tu, kņaz, jau varbūt par to esi dzirdējis?

—   Esmu, bajār, dzirdējis, tikai neskaidri. Līdz Lietuvai ziņas neiet ātri. Kaut gan — ko tur brīnīties. Caram ir brīv sodīt savus ļaundarus!

—   Tur, kņaz, nevienam nebūtu ko bilst pretī. Tāpēc jau viņš cars, lai sodītu un žēlotu. Tikai tas ir sāpīgi, ka ar nāves sodu sodīti nevis ļaundari, bet valdnieka uzticīgi kalpi: okoļņičijs Adaševs (Alekseja brālis) ar mazgadīgo dēlu, tris Satini, Ivans Šiškins ar sievu un bērniem un vēl daudzi citi nevainīgi.

Kņaza Serebrenija seja pauda sašutumu.

—   Bajār, manuprāt, tur nav vainojams cars, bet tie, kas viņam pienes tenkas!

—   Ak, kņaz! Sāpīgi teikt, bail domāt! Ne jau tikai mēlnešu kūdīts, cars sācis izliet nevainīgas asinis. Nu, kaut vai Basmanovs, jaunais cara galdzinis, pienesa caram sūdzību pret kņazu Oboļenski-Ovčinu *, it kā tas pateicis kādu neglītu vārdu. Ko darīja cars? Pie pusdienu galda ar savu roku ietrieca kņazam nazi sirdī!

—   Bajār! — Serebrenijs iesaucās, uzlēkdams no vietas. — Ja man kāds cits to būtu teicis, es nosauktu viņu par apmelotāju. Pats viņu nožņaugtu ar savām rokām.

—   Ņikita Romanovič, esmu par vecu, lai apmelotu. Un ko? Savu valdnieku!

—   Piedod, bajār. Bet ko lai domā par tādu pārvērtību? Jeb vai caru būtu apmājuši?

—   Var jau būt, kņaz. Bet sēdies, klausies tālāk. Citreiz Ivans Vasiļjevičs piedzēries (pat domāt kauns!) ar saviem mīluļiem ņēmies maskās dejot. Tur bijis arī bajārs kņazs Mihailo Repņins *. Tas aiz bēdām sācis raudāt. Cars gribējis uzmaukt kņazam masku. «Nē!» Repņins teicis. «Tas nenotiks, lai es apkaunotu savu bajāru kārtu!» — un samīdījis masku ar kajam. Pēc dienām piecām pēc cara pavēles Repņins dievnamā nogalināts!

—    Bajār! Tas ir dievs, kas mūs soda!

—    Lai notiek ar mums viņa svētā griba, kņaz! Bet klausies tālāk. Nāves sodiem nebija gala. Ik mīļu dienu plūda asinis gan Pieres vietā, gan cietumos, gan klosteros. Ik mīļu dienu tvarstīja bajāru kalpus un veda uz moku kambariem. Daudzi no uguns mocībām uzņēmās vainu un aiz bailēm norādīja uz saviem bajāriem. Bet tos, kuri, negribēdami pazudināt savas dvēseles elles dibenā, attaisnoja bajārus, tos sodīja ar navi. Daudzi cieta, stāvēdami par taisnību, daudzi pieņēma mocekļa kroni, Ņikita Romanovič! Palaikam cars it kā nāca pie saprāta un nožēloja padarīto, un lūdza dievu, un raudāja un pats sevi sauca par slepkavu un nezvēru. Sūtīja dāvanas uz klosteriem un par noslepkavotiem pavēlēja noturēt dvēseles aizlūgumus. Ivans Vasiļjevičs gan nožēloja grēkus, taču ne uz ilgu laiku, un ko viņš bija izdomājis? Klausies, kņaz. Reiz pamostos no rīta, redzu lielu satraukumu.* Ļaužu pilnas ielas, vieni skrien uz Kremli, citi no Kremļa. Visi brēc: «Valdnieks aizbrauc nezin kurp!» Salts vien pārgāja par kauliem! Apģērbjos, sēžos zirga mugurā; no visām malām bajāri steidzas uz Kremli, cits jāšus, cits kājām kā vienkāršs ļautiņš, neviens pat nedoma par savu godu! Aizejam līdz Skaidu vārtiem, redzam, jaj laukā karakalpi; ļaudis viņu priekšā uzreiz pašķiras. Aiz kareivjiem kamanas, tajās cars ar carieni un carēviču. Aiz cara kamanām milzums kamanu, bet tajās mantas, valsts kase, visa cara iedzīve; tad pajūgi ar okoļņičijiem, ar muižniekiem, ar prikazu ļaudīm, ar karavīriem un visādu činu ļaudīm — visi brauc no Kremļa laukā. Mēs gribējām mesties pie cara kamanām, taču karakalpi mūs nepielaida, saka: valdnieks neļaujot! Un visa pajūgu virtene izlocījās cauri Maskavai un izbrauca aiz pilsētas.

Mēs atgriezāmies mājās un ilgi gaidījām, vai cars nepārdomās, vai nebrauks atpakaļ? Paiet nedēja, metropolīts saņem grāmatu; valdnieks raksta, ka viņš, sak, aiz lieliem sirdēstiem, negribēdams paciest mūsu nodevību, pametot savas valstis un braucot, kurp dievs šim parādīšot ceļu! Tiklīdz šī vēsts kļuva zināma, Maskavā sacēlās vaimanas: «Pametis mūs cara tētiņš! Kas tagad valdīs pār mums!»

Nav vārdam vietas, Ivans Vasiļjevičs bija bargs, bet taču pats dievs viņu ielicis valdīt pār mums, un, redzams, pēc dieva gribas, lai šķīstītu mūs no grēkiem, viņš mūs sodījis. Mēs sanācām Domē un visi nolēmām, lai tur vai kas, braukt valdniekam pakaļ, zemu klanīties viņam un raudāt. Uzzinājām, ka cars apmeties Aleksandra brīvciemā, kas no šejienes vairāk nekā astoņdesmit verstu. Dievu pielūguši, devāmies ceļā. Tiklīdz taluma ieraudzījām Brīvciemu, tā apstājāmies; vēlreiz pielūdzām dievu; kļuva baigi, ne tāpēc baigi, ka cars liks mūs sodīt ar nāvi, bet tāpēc, ka mūs nepielaidīs savu acu priekša. Taču nekas nenotika. Cars mūs pielaida pie sevis. Kad mēs iegājām pie viņa — tici vai netici, bajar, nepazinām Ivanu Vasiļjeviču! Ir seja it kā nebūtu viņa, ir mati izkrituši, ir bārda, pavej, gluži reta kļuvusi. Diez kas viņam lēcies, nav nemaz vairs pēc cara! Viņš ilgi runāja ar mums; pārmeta mums nebijušas nodevības, uzskaitīja mūsu vainas, kuras mēs neapzinājāmies, un beidzot teica, ka es, sak, tikai pēc aizlūdzēju, bīskapu lūguma vēlreiz uzņemos savu valstu pārvaldīšanu un arī tad ar vienu noteikumu. Paaicināja mūs pie savas rokas un atlaida.

— Bet kādu noteikumu viņš sev aizrunāja? — Serebrenijs jautāja.

— Gan redzēsi, kņaz, klausies: pagāja kādas trīs nedēļas, Ivans Vasiļjevičs ieradās Maskavā. Nu bija lieli prieki, tādi prieki, kādu nav pat Kristus gaišajā augšāmcelšanās dienā. Viņš sasauca Domē mūs un garīdzniecību. Un, kad mēs bijām sapulcējušies, viņš mums paziņoja, ka šis, sak, valsti pieņemot tikai ar tādu noteikumu, lai sodītu ar nāvi ļaundarus, uzliktu sodu nodevējiem, atņemtu viņu mantu un lai ne metropolīts, ne citi varas vīri viņu velti neapgrūtinātu ar lūgumiem pēc apžēlošanas. Ņemu sev, viņš teica, modru sardzi un savām īpašām vajadzībām ņemu dažas pilsētas, pilsētu nomales un pašā Maskavā dažas ielas. Un šīs pilsētas un ielas un savu īpašo sardzi, viņš teica, nosaucu par opričņinu, bet viss pārējais ir zem- ščina. Un bajāriem un metropolītam ar varas vīriem nebūs iejaukties mana nama īpašo vajadzību daļā. Ar šo noteikumu uzņemos savas valstis! Kopš tās dienas viņš sāka pulcināt ap sevi jaunus ļaudis un visus tādus vien, lai nebūtu dižas cilts un lai bučotu krustu, ka neradosies un nedraudzēsies ar bajāriem. Jaunajiem viņš atdeva visu to zemi, namus un mantu, ko bija paņēmis savām vajadzībām; bet vecos vietvalžus, apmēram kādus divpadsmit tūkstošus, izdzina no opričņinas kā tādus lopiņus. Nudien, Ņikita Romanovič, es taču visu to redzēju pats savām acīm, bet līdz šai dienai vēl negribas ticēt! Tagad pa svēto Krievzemi jādelē viņu velnišķīgie, asinskārie pulki ar slotām un suņu purniem; kājām mīda taisnību, izmēž nevis nodevību, bet krievu godu; plosa nevis valdnieka ienaidniekus, bet viņa uzticīgos kalpus, un nekur viņiem nav ne tiesas, ne apvaldīšanas!

— Bet kāpēc tad jūs piekritāt tādai norunai? — Serebrenijs iebilda.

—    Ko tu runā, kņaz? Vai tad caram var aizrādīt? Viņš taču no dieva!

—     Protams, no dieva. Bet viņš taču pats jums jautāja? Kāpēc jūs viņam neteicāt, ka negribat opričņinu?

—    Un ja viņš atkal būtu aizbraucis? Ko tad? Vai palikt bez valdnieka? Ko lauta būtu teikusi?

Serebrenijs kļuva domīgs.

—    Jā, — viņš teica, brīdi klusējis, — bez valdnieka nevar palikt. Bet ko jūs tagad gaidāt? Kāpēc nesakāt viņam, ka opričņinas dēļ iet bojā visa zeme? Kāpēc uz visu to noraugāties un klusējat?

—    Es, kņaz, gan neklusēju, — Morozovs atbildēja ar cieņu. — Nekad neesmu slēpis savas domas; tāpēc tagad arī esmu nežēlastībā. Ja cars mani aicinātu pie sevis, es neklusētu, tikai viņš mani neaicinās. Mūsējo vairs nav ap viņu. Paraugies, ko viņš ap sevi sapulcinājis? Vai kādas senas dzimtas ir ap viņu? Nav senu dzimtu! Vienīgi' zemi kalpi, kuru tēvi mūsu tēviem par vergiem nederētu! Ņem kuru katru pēc kārtas: Basmanovi — tēvs un dēls, nezinu, kurš no viņiem nekrietnāks; Maļuta Skuratovs, nav zināms, vai miesnieks vai zvērs, mūžīgi notašķījies ar asinīm; Vaska Grjaznojs — viņam kurš katrs kauna darbs tīrais nieks! Boriss Godunovs * — tas pārdos tēvu un māti un bērnus dos piedevām, lai tikai uzkāptu augstāk; ietrieks tev nazi rīklē un vēl paklanīsies. Tikai viens vien tur ir augstas kārtas — kņazs Afanasijs Vjazemskis. Apkaunojis gan sevi, gan visus mūs, nolādētais. Bet ko nu par viņu!

Morozovs atmeta ar roku. Veco vīru nodarbināja citas domas. Domās nogrima ari Serebrenijs. Viņš domāja, cik briesmīgi pārvērties cars, un uz laiku aizmirsa attiecības, kādās liktenis viņu nolicis iepretī Morozovam.

Pa to laiku kalpi bija uzklājuši galdu.

Neklausīdamies nekādās atrunas, Družina Andrejevičs piespieda savu viesi iebaudīt no daudzajiem ēdieniem: visāda veida recekļus, cepešus, viras, kuļebjakas un cūkgaļu. Bet, kad viņu priekšā nolika dažādus dzērienus, Morozovs sev un viesim ielēja pa kausam malvāzijas, piecēlās, atmeta atpakaļ savus garos pazemības matus un, kausu augsti pacēlis, teica:

—     Uz mūsu lielā valdnieka, cara Ivana Vasiļjeviča veselību!

—     Lai dievs viņu apgaismo! Lai atver viņam acis! — Serebrenijs atbildēja, kausu izdzerdams, un abi pārmeta krustu.

Jeļena nerādījās pa visu mielasta laiku un nebija klāt bajāru sarunā.

Morozovs vēl daudz ko stāstīja par valsts lietām, par Krimas tatāru uzbrukumu Rjazaņas zemēm,* iztaujāja Serebreniju par leišu karu * un rūgti nosodīja Kurbski par ta bēgšanu pie karaļa.* Kņazs sīki atbildēja uz visiem jautājumiem un beidzot pastāstīja par sadursmi ar opričņikiem Medvedevkas sādžā, par ķildu ar viņiem Maskavā un I>ar satikšanos ar plānprati, taču neuzdrošinājās minēt plānprāša mīklainos vārdus.

Morozovs viņu uzklausīja visai uzmanīgi.

—    Slikti, kņaz, — viņš teica, berzēdams stāvo pieri, — pārlieku slikti. Ka viņi laupīja to sādžu, nav nekāds brīnums, — redz: sādža pieder man; un nežēlastībā kritušu bajāru muižas kuram katram brīv laupīt. Protams, ņem visu, ko var, bet, ko nevar aiznest, tam pielaiž uguni; lopus apkauj. Tagad viņiem tāds ieradums. Bet to plānprati es pazīstu. Viņš patiesi ir dieva cilvēks. Ne jau tevi vien, pirmoreiz satiekoties, nosauca vārdā; viņš katram it ka redz cauri. Arī cars no viņa baidas. Cik reižu viņš caram Ivanam Vasiļjevičam nav daudz ko metis acīs. Kaut jel vairāk būtu tādu svētu cilvēku, tad droši vien arī op- ričņinas nebūtu! Saki, kņaz, — Morozovs turpināja, — kad tu gribēji apsveikt valdnieku?

—    Rīt agri jo agri, tiklīdz viņa žēlastība būs cēlies no miega.

—    Vai prāts, kņaz! Tagad jau satumsis, bet tev jāno- jāj vairāk nekā simt verstu!

—    Kā? Vai tad cars nav Kremlī?

—    Nē, kņaz, nav Kremlī. Mēs esam dievu nokaitinājuši, valdnieks mūs pametis, atgriezies Aleksandra brīv- ciemā, dzīvo tur ar saviem bendēm, kaut viņi izputētu!

—    Ja jau tā, piedod, bajār, man jāsteidzas. Neesmu vēl bijis mājās. Mazliet apskatišos un rīt, tikko gaisma, došos uz Brīvciemu.

—    Nejāj uz turieni, kņaz!

, — Kāpēc, bajār?

—    Samaksāsi ar savu galvu, Ņikita Romanovič.

—    Kā dievs gribēs, bajār, kas būs — būs!

—     Klausi mani, Ņikita Romanovič. Tu mani esi aizmirsis, bet es tevi atceros vēl mazu. Mēs ar tavu nelaiķa tēvu dzīvojām roku rokā, pilnīgā saderībā. Viņš nomira, lai viņam debesu valstība; tagad nav kas tevi brīdinātu, kas dotu padomu, un tavs liktenis nav apskaužams, dievs mans liecinieks, nav apskaužams! Ja tu dosies uz Brīvciemu, būsi pagalam, kņaz, noliksi savu galviņu.

—    Ko lai dara, bajār, laikam jau man tā nolemts!

—    Ņikituška, paliec, es tevi paslēpšu. Neviens tevi neatradīs, mani kalpi tevi neizdos, manās mājās tu būsi kā paša dēls!

—    Bajār, atceries, ko tu pats teici par Kurbski. Neklājas krievu bajāram slēpties no sava cara.

—    Ņikita Romanič, Kurbskis ir nodevējs. Viņš aizgāja pie valdnieka ienaidnieka; bet kas es esmu? Vai esmu valdnieka ienaidnieks?

—    Piedod, bajār, piedod pārsteidzīgus vārdus, taču, kas nolemts, no tā neizbēgsi!

—    Ja tu, Ņikituška, paliktu pie manis, varbūt arī aprimtu cara dusmas, varbūt mēs ar metropolītu tev visu nokārtotu, bet tagad tu būsi kā sveķi uz oglēm!

—     Mūsu dzīve ir dieva rokās, bajār. Neklājas to censties paildzināt ar viltību, lai notiek, kā dievs nolicis. Paldies par cienastu, — Serebrenijs teica pieceldamies, ■— paldies par draudzību (pie šiem vārdiem viņš neviļus samulsa), taču es jāšu. Ardievu, Družina Andrejič!

Morozovs noraudzījās kņazā ar skumju līdzcietību, bet varēja redzēt, ka sirds dziļumos viņš tam piekrīt un ka pabs nebūtu rīkojies citādi, ja būtu tā vietā.

Lai pār tevi ir dieva svētiba, Ņikita Romanič, — viņš teica, pieceldamies no sola un apkampdams kņazu, — lai tas kungs maidzina cara sirdi. Lai tu atgrieztos sveiks no Brīvciema, kā jauneklis no degoša cepļa,* un lai es tevi tad apskautu, kā apskauju tagad no visas sirds!

Paruna saka: gājēju pavada līdz vārtiem, jātnieku līdz zirgam. Kņazs un bajārs šķīrās uz lieveņa sliekšņa. Bija jau tumšs. Jādams gar stavžogu, Serebrenijs dārzā ieraudzija baltu tērpu. Viņa sirds sāka dauzīties. Viņš apturēja zirgu. Pie stāvžoga pienāca Jeļena.

—    Kņaz, — viņa čukstus teica, — es dzirdēju tavu sarunu ar Družinu Andrejiču, tu jāj uz Brlvciemu . . . Lai dievs tevi sarga, kņaz, tu dodies nāvē!

—    Jeļena Dmitrijevna! Redzams, tā ir dieva griba, lai es saņemtu nāvi no cara rokām. Es zinu, ka dzimtenē mani negaida nekādi prieki, tas kungs man nav lēmis laimi, arī tu man netiki, Jeļena Dmitrijevna! Lai notiek dieva griba!

—    Kņaz, viņi tevi nomocīs! Man baigi domāt! Ak dievs, vai patiesi dzīve tev gluži apnikusi!

—    Lai tā izput! — Serebrenijs teica un atmeta ar roku.

—    Svētā dievmāte! Ja tu sevi nežēlo, žēlo jel citus. Pažēlo kaut mani, Ņikita Romanovič! Atceries, kā tu mani mīlēji.

Mēness iznāca no mākoņiem. Jeļenas seja, viņas pērļu kokošņiks, kaklarota, dimanta auskari, viņas asaru pilnās acis mirdzēja brīnišķīgā gaismā. Jeļena vēl raudāja, taču nu jau bija gatava pasmaidit caur asarām. Viens kņaza vārds viņas skumjas pārvērstu bezgalīgā priekā. Viņa bija aizmirsusi vīru, aizmirsusi piesardzību. Serebrenijs izlasīja viņas acīs tādu mīlu, tādas skumjas, ka neviļus sāka svārstīties. Laimi viņš bija uz mūžu pazaudējis. Jeļena piederēja citam, taču viņa mīlēja tikai Serebreniju. Kāpēc gan lai viņš nepaliktu, neatliktu ceļojumu uz Brlvciemu? Pats Morozovs viņu lūdza!

Tā domāja kņazs, un burvīgas ainas veidojās viņa iztēlē, taču uz mirkli iemigušās goda jūtas pēkšņi pamodās.

«Nē,» viņš nodomāja, «kauna lieta, ja es kaut domās apvainoju sava tēva draugu! Tikai bezgodis par viesmīlību atmaksā ar viltu, tikai bailulis bēg no nāves!»

—    Nevaru nejāt! — viņš apņēmīgi teica. — Nevaru slēpties no sava cara, kad labākie ļaudis iet bojā! Piedod, Jeļena!

Sie vārdi kā nazis iedūrās bajāres sirdī. Viņa izmisumā nokrita zemē.

—    Lai atveras man zemes mātes klēpis! — viņa vaidēja. — Neesmu dzīvotāja šai pasaulē! Padarīšu sev galu, izdeldēšu sevi ar indi. Nedzīvošu es bez tevis, Ņikita Romanič! Mīlu tevi vairāk nekā dzīvību, vairāk nekā dieva pasauli, nevienu citu nemīlu un nemīlēšu!

Serebrenija sirds vai pušu lūza. Viņš gribēja nomierināt Jeļenu; taču viņa raudāja jo gaužāk. Ļaudis varēja sadzirdēt, pamanīt kņazu un pateikt bajāram. Serebrenijs to saprata un, lai glābtu Jeļenu, saņēmas viņu atstāt.

— Jeļena, piedod! — viņš teica. — Piedod, sirsniņ, mana mūža prieks! Apvaldi asaras, dievs ir žēlīgs, varbūt vēl redzamies!

Mākoņi aizsedza mēnesi; vējš nolieca liepu galotnes, un ziedi kā smaržīgs lietus nolija pār kņazu un Jeļenu. Sašūpojās vecie zari, it kā gribēdami teikt: kam mums ziedēt, kam mums zaļot! Veltīgi ies bojā brašais puisis, ies arī bojā viņa iemīļotā!

Pēdējo reizi atskatījies uz Jeļenu, Serebrenijs dārza dziļumā aiz viņas ieraudzīja tumšu cilvēka augumu. Vai nu kņazam tā bija tikai rādījies, vai ari kads kalps gāja pa dārzu, bet vai tikai tas nebija pats bajars Družina Andrejevičs?

7. nodala ALEKSANDRA BRĪVCIEMS

Uz ceļa no Maskavas līdz Trīsvienības klosterim* un no klostera līdz Aleksandra brīvciemam bija visai liela rosiba. Nemitīgi pa to lēkšoja cara vēstneši; visu kārtu ļaužu bari kājām gāja pielūgt dievu; opričņiku vienības steidzās šurp un turp; vanadznieki no Brīvciema gāja uz dažādiem ciemiem pēc dzīviem baložiem; tirgotāji brauca ar precēm, sēdēdami ratos vai arī jāšus pavadīdami garas vezumu rindas. Bariem gāja jokdari ar svilpēm, dūdām un balalaikām. Viņi bija raibi ģērbušies, veda sev līdzi pieradinātus lāčus, dziedāja dziesmas un diedelēja dāvanas no bagātiem ceļotājiem.

—   Labie kungi, pažēlojiet mūs, — viņi sauca dažādās balsīs, — dievs jums devis gan muižas, gan citu mantu, bet mums licis pārtikt no tā, ko jūs atmetisiet, tāpēc ne- atstumiet mūs, trūkumcietējus!

—   Ai, mūsu tēvi, tētiņi! — citi dziedāja, gari stiepdami, sēžot pie paša ceļa. — Lai tas kungs jums dod labu veselību! Lai palīdz jums aizceļot līdz Sergija Trīsvienībai!

Citi vēl piebilda dažādas asprātības, tāpēc dažs ceļotājs kā balvu par jocīgo vārdu pasvieda viņiem veselu zelta kuģi *.

Nereti jokdariem gadījās sakauties ar noskrandušu ubagu bariem, kuri no pilsētām un klosteriem steidzās uz Brīvciemu raudzīties, vai kas neatkritīs no cara žēlastības.

Gāja arī akli koklētāji un pasaku teicēji ar koklēm uz pleciem, cits pie cita turēdamies.

Viss šis bars trokšņoja, dziedāja, lamājās. Ļaudis klaigāja, zirgi zviedza, lāči rēca. Ceļš veda caur biezu mežu. Un, lai gan kustība bija dzīva, taču dažreiz gadījās, ka bruņoti laupītāji uzbruka tirgotājiem un aptīrīja tos pamatīgi.

Laupīšana Maskavas apkaimē jo sevišķi kļuva it plaša, kad opričņiki no veseliem ciemiem padzina zemniekus un no miestiem namniekus. Pazaudējuši mājokļus un maizi, šie ļaudis piestāja laupītāju bandām, nocietinājās aizsprostos un sava liela skaita dēļ kļuva ne pa jokam bīstami. Opričņiki, notvēruši laupītājus, bez žēlastības tos pakāra; toties arī laupītāji viņiem nepalika parādā, kad gadījās notvert kādu opričņiku. Kaut gan — ne jau laupītāji vien uz ceļiem laupīja. Jokdari un nabagi, pievakarē sastapuši vāji apsargātu vezumu virkni, bieži vien laupītājiem aiztaupīja pūles. Tirgotājiem bija ļaunāk par visiem. Viņus aplaupīja gan laupītāji, gan jokdari, gan ubagi, gan piedzēruši opričņiki. Taču viņi mierināja sevi ar sakāmvārdu, ka zaudējums ar peļņu dzīvo blakus, un nemitējās braukt uz Brlvciemu, runādami: «Dievs ir žēlīgs, varbūt aizbrauksim.» Un nezin kā tas viņiem izdevās, taču pārbaudot vienmēr izrādījās, ka tirgotāji guvuši peļņu.

Trīsvienības klosterī Serebrenijs izsūdzēja grēkus un pieņēma svēto vakariņu. To pašu darīja arī viņa kalpi. Metropolīts, atvadīdamies no Ņikitas Romanoviča, svētīja viņu kā tādu cilvēku, kas iet drošā nāvē.

Verstis trīs no Brivciema pie aizšķēršļa stāvēja kareivju sardze, tā apstādināja ceļiniekus, katram jautājot: kas viņš tāds un kāpēc dodas nebrīvē? Ar šo iesauku tauta zobodamās dēvēja Brīvciemu. Serebrenijs un viņa kalpi arī jo sīki tika nopratināti, kāpēc ieradušies. Pēc tam sardzes priekšnieks atņēma viņiem ieročus un četri opričņiki uzsēdās zirgos, lai pavadītu. Drīz vien tālē paradi jās cara pils krāsainie kupoli un dīvainie, zeltītie jumti. Lūk, ko par šo pili saka mūsu vēsturnieks * pēc Joanna laika svešzemju ceļotāju liecības:

«Sajā draudīgajā izpriecas mājokli Joanns lielāko tiesu laika veltīja dievkalpojumiem, lai ar nemitīgu darbību nomierinātu dvēseli. Viņš gribēja šo pili pat pārvērst klosteri un savus mīluļus par mūkiem: no opričņikiem viņš izvēlējās trīssimt cilvēku, tos visniknākos, nosauca viņus par brāļiem, sevi par klostera priekšnieku, kņazu Afana- siju Vjazemski par kelaru *, Maļufu Skuratovu — par pa- raklisiarhu *; iedeva viņiem benītes un melnus mūku svārkus, zem kuriem viņi valkāja greznus, zeltā spīdošus kaf- tānus ar sabuļu apmalu; sacerēja viņiem mūku reglamentu un pats rādīja piemēru tā izpildīšanā.» Tā tiek aprakstīta Joanna dzīve klosterī. «Rīta ceturtaja stundā viņš kopā ar carēvičiem un Maļutu Skuratovu gaja iezvanīt rita dievkalpojumu, brāļi steidzās uz baznīcu; kas neieradas, to uz astoņām dienām lika cietumā. Dievkalpojums ilga līdz pulksten sešiem vai septiņiem. Cars dziedāja, lasīja, pielūdza dievu tik cītīgi, ka uz pieres viņam vienmēr palika pēdas no spēcīgās klanīšanās līdz zemei. Pulksten astoņos atkal pulcējās uz pusdienas dievkalpojumu, bet desmitos visi sēdās pie brālīga mielasta, izņemot Joannu, kurš, kājās stāvēdams, skaļi lasīja pamācības dvēseles glābšanai. Pa to laiku brāļi ēda un dzēra, cik līda; ikkatra diena šķita svētki: nežēloja ne vīna, ne medus dzēriena; mielasta paliekas nesa no pils uz laukumu nabagiem. Priekšnieks, tas ir, cars, pusdienoja vēlāk, tērzēja ar mīluļiem par likumu, snauda vai brauca uz cietumu spīdzināt kādu nelaimīgo. Šķita, šī drausmā aina viņu uzjautrina: viņš atgriezās sirdsprieka pārņemts; jokojās un runāja jautrāk nekā parasti. Pulksten astoņos visi gāja uz vakarlūgšanu; desmitos Joanns devās savā guļamistabā, kur trīs aklie stāstīja viņam pasakas; viņš klausījās un aizmiga, taču ne uz ilgu laiku: pusnakti cēlās augšā, un viņa diena sākās ar lūgsnu! Dažreiz baznīcā viņam ziņoja par valsts lietām; dažreiz visnežēlīgākās pavēles Joanns deva rīta vai pusdienas dievkalpojuma laika. So vienmuļīgo dzīvi pārtrauca tā sauktie izbraucieni — cars apmeklēja gan tuvus, gan tālus klosterus, apskatīja uz robežas cietokšņus, ķēra meža zvērus mežos un klajumos: it sevišķi viņam patika lāču medības; visam tam pa vidu vienmēr viņš nodevās valsts darbam, jo zemščinas bajāri, šie pilnvarotie, kas valsti pārvaldīja tikai izskata pēc, bez viņa gribas nedrīkstēja neko izlemt!»

Iejājis Brīvciemā, Serebrenijs redzēja, ka valdnieka pils jeb klosteris no citām ēkām atdalīts ar dziļu grāvi un valni. Grūti aprakstīt šā mājokļa greznumu un dažādību. Neviens logs nebija līdzīgs otram, ikviens stabs vai nu ar krāsu, vai rakstu atšķīrās no citiem. Eku sedza daudzi kupoli. Tie drūzmējās cits pie cita, pacēlās viens pār otru augstāk un mirdzēt mirdzēja. Zelts, sudrabs, krāsaini podiņi kā spīdošas zvīņas sedza pili no augšas līdz apakšai. Kad to apspīdēja saule, no tālienes nevarēja saprast, vai ta ir pils vai milzīgs puķu krūms, vai arī lielā barā salaidušies ugunsputni, kas saulē plivina savas ugunīgās spalvas!

Netālu no pils atradās spiestuve *, tepat bija ari burtu lietuve ar salicēju dzīvokļiem un sevišķām telpām svešzemju meistariem, kurus Joanns izrakstījis no Anglijas un Vācijas. Vēl tālāk virknējās bezgalīgas pils saimniecības ēkas, kurās dzīvoja atslēgziņi, to palīgi, dzēriendari, pavāri, maiznieki, zirgu puiši, piķieri, vanadznieki un visvisādi saimes ļaudis dažādām vajadzībām.

Ciema baznīcas arī mirdzēja krietnā bagātībā. Jaukais dievmātes templis bija koši apgleznots no ārienes; uz katra ķieģeļa spīdēja krusts, un baznīca šķita ietērpta zelta tīklā.

Sī burvīgā aina uz mirkli izkliedēja melnās domas, kuras no Serebrenija neatkāpās visu ceļu. Turpretī katra nepatīkama aina kņazam atgādināja viņa stāvokli. Viņi pajāja garām vairākām karātavām, kas stāvēja cita pie citas. Turpat bija arī paaugstinājums ar bluķi un gatavībā noliktiem cirvjiem. Grodi un karātavas, nokrāsotas melnā krāsā, bija celtas stipri un pamatīgi ne vienai dienai, ne gadam, bet daudziem gadiem.

Lai cik bezbailīgs ir cilvēks, viņam nekad nav vienaldzīga doma, ka viņu drīz gaida nāve, nevis slavas apvīta nāve ar šķēpu šķindām vai lielgabalu grāvieniem, bet tumša un kaunpilna nāve no nicināta bendes rokas. Serebrenijs, jādams gar to vietu, kur notika nāves sodi, neprata apspiest iekšēju saviļņojumu, un tas neviļus atspoguļojās viņa jūtīgajā sejā; pavadoņi paskatījās uz kņazu un pasmīnēja.

— Tās, bajār, ir mūsu šūpoles, — viens no viņiem teica, norādīdams uz karātavam, — laikam jau tev tās iepatikušās, ja tu nenovērs acis.

Mihejičs, kurš jāja viņiem aiz muguras, neko neteica, tikai iesvilpās un nogrozīja galvu.

Piejājuši pie vaļņa, kņazs un viņa biedri nokāpa no zirgiem un piesēja tos pie stabiem, kuros šim nolūkam bija ieskrūvēti gredzeni. Atjājēji iegāja milzīgā pagalmā, kurš bija pilns ar ubagiem. Tie skaļi lūdza dievu, dziedaja psalmus un rādija savas riebīgās vātis. Cara virssulainis, stāvēdams uz lieveņa pakapieniem, Joanna vārdā izdalīja viņiem ēdienu un naudu. Laiku pa laikam pagalmā pastai- gajās opričņiki. Citi sēdēja uz soliem, spēlēja šahu vai kauliņus. Citi, sanākuši barā, svieda svaiku un skaļi smējās, kad zaudētājs vairākas reizes vilka no zemes lauka dziļi iedzīto rutku. Opričņiku drēbes ārkārtīgi atšķīrās no ubagu skrandam: cara miesassargi mirdzēja zeltā. Visiem viņiem galvā bija samta vai brokāta benes, kas apšūtas ar pērlēm un dārgakmeņiem, un visi viņi šķita dzīvi izgreznojumi brīnišķīgajai pilij, ar kuru veidoja it kā vienu kopu.

Viens no opričņikiem it sevišķi saistīja Serebrenija uzmanību. Tas bija jauns cilvēks ap gadu divdesmit, neparasti skaists, taču ar nepatīkamu, nekaunīgu sejas izteiksmi. Ģērbies viņš bija greznāk nekā citi, pretēji paradumam nēsāja garus matus, bārdas viņam nebija nemaz, bet kustībās viņš izrādīja tādu kā sievietisku nevērību. Biedri pret viņu izturējās arī diezgan dīvaini. Tie ar viņu runāja kā ar līdzīgu un neparādīja viņam sevišķas god- devibas; taču, kad viņš piegāja pie kāda pulciņa, tas pašķirās, bet uz soliem sēdošie piecēlās un deva viņam vietu. Šķita, viņu vai nu sargā, vai arī baidās no viņa. Ieraudzījis Serebreniju un Mihejiču, viņš tiem uzmeta nicinošu skatienu, pieaicināja pavadoņus un, likās, apjautājās par atjājēju vārdiem. Tad viņš nopētīja Serebreniju, pasmīnēja un pačukstēja kaut ko biedriem. Tie arī pasmīnēja un izklīda uz visām pusēm. Pats viņš uzkāpa uz lievenēm un, atbalstījies pret margām, joprojām izsmējīgi raudzījās uz Ņikitu Romanoviču. Pēkšņi ubagi uztraukumā sakustējās. Biezs pūlis vēlās tieši virsū kņazam un gandrīz nogāza to no kājām. Ubagi kliegdami metās projām no pils; viņu sejās atspoguļojās šausmas. Kņazs pabrīnījās, taču driz vien saprata vispārējo izbaiļu iemeslu. Milzīgs lācis lēkšodams vajāja ubagus. Acumirklī pagalms kļuva tukšs, un kņazs palika viens aci pret aci ar lāci. Domas par bēgšanu neienāca viņam prātā. Serebrenijs bieži jo bieži viens pats bija stājies lācim pretim. Tādas medības bija viņa izprieca. Viņš apstājās, un mirklī, kad lācis, ausis pieglaudis pie pakauša, pievēlās viņam klāt, tvarstīdams ar ķetnām, kņazs sakustējas, lai izrautu zobenu. Taču zobena nebija! Viņš bija aizmirsis, ka atdevis to opričņikiem pirms ienākšanas nebrīvē. Jaunais cilvēks, kas raudzījās no lievenēm, sāka skaļi smieties.

—    Tā, tā, — viņš teica, — meklē vien savu zobenu!

Lāča ķetnas trieciens nogāza kņazu zemē, otrs pāršķeltu viņam galvaskausu, taču par brīnumu kņazs nesaņēma otru cirtienu un sajuta, ka viņam uzšļācas siltu asiņu strūkla.

—    Celies augšā, bajār! — kāds teica, pasniegdams viņam roku.

Kņazs piecēlās un ieraudzīja agrāk nepamanītu oprič- ņiku, gadu septiņpadsmit vecu jaunekli ar asinīm notašķītu zobenu rokā. Lācis pāršķeltu galvu gulēja uz muguras un, ķetnas tirinādams, izlaida garu pie viņa kājām.

Opričņiks, šķiet, nelepojās ar savu uzvaru. Viņa lēnprātīgā seja pauda dziļas skumjas. Pārliecinājies, ka lācis kņazu nav nogalinājis, un pateicību negaidīdams, viņš gribēja aiziet.

—    Labo jaunekli! — Serebrenijs viņam teica. — Pasaki savu vārdu, lai es zinātu, par ko pielūgt dievu!

—    Kam tev, bajār, mans vārds! — opričņiks atbildēja. — Man tas netīk, dievs ar to!

Tada dīvaina atbilde pārsteidza Serebreniju, bet viņa glābējs jau bija projām.

—    Nu, mīļais Nikita Romanič, — Mihejičs teica, ar sava svārka stūri slaucīdams no kņaza lāča asinis, — tad nu gan pārcietu izbīles! Es jau, mīļais, kliedzu lācim: hū! hū! — lai tevi pamet un brūk man virsū, kad tas jauneklis, lai dievs dod viņam veselību, pārcirta lācim galvu. Un taču visu to izdarīja tur tas, kuram tā plikā seja ar taukainajām acīm, tas, kurš raugās no lievenēm, kaut viņu drabiņas! Kur mēs esam nokļuvuši, — Mihejičs čukstus piebilda, — vai tas redzēts, ka cara pagalmā palaiž lāčus no ķēdes?

Mihejiča piezīme bija pamatota, taču Brīvciemā valdīja savas paražas, un te nekas nenotika parastajā kārtībā.

Caram patika zvēru cīņas. Rīdībām daži lāči vienmer tika baroti dzelzs sprostos. Bet laiku pa laikam Joanns vai opričņiki izlaida zvērus no būriem, lika tiem plosīt ļaudis un uzjautrinājās par laužu bailēm. Ja lācis kādu sakropļoja, cars to apbalvoja ar naudu. Ja lācis kādu saplosīja līdz nāvei, naudu izsniedza tā tuviniekiem, bet cietušo ierakstīja sinodikā, lai klosteros aizlūgtu kopā ar citiem cara uzjautrināšanās vai dusmu upuriem.

Drīz no pils iznāca divi galdziņi un teica Serebrenijam, ka cars viņu redzējis pa logu un gribot zināt, kas šis tāds esot. Pasacījuši caram kņaza vārdu, galdziņi atkal atgriezās un teica, ka cars jautājot, kā šim ar veselību, un liekot ierasties pie cara galda.

Šī žēlastība ne visai iepriecināja Serebreniju. Joanns varbūt vēl nezināja par viņa ķildu Medvedevkas sādžā ar opričņikiem. Varbūt arī (un tas gadījās bieži) cars pagaidām slēpa savas dusmas aiz žēlastības maskas, lai pēkšņais sods dzīrēs, kad valda jautrība, vainīgajam liktos vēl baigāks. Lai bijis kā būdams, Serebrenijs sagatavojās uz visu ko un domās noskaitīja lūgsnu.

Šī diena bija izņēmums Aleķsandra brīvciemā. Cars, posdamies braukt uz Suzdaļu pielūgt dievu, jau laikus pasludināja, ka pusdienos kopā ar brāļiem, un pavēlēja aicināt pie galda bez trīssimt opričņikiem, kuri bija vienmēr viņa sabiedrība, vēl četrsimt, un tā visu aicināto sanāca septiņsimt cilvēku.

8. nodala DZĪRES

Milzīgā divstāvu ēdamzālē starp izmargotiem, apgleznotiem stabiem trijās rindās virknējās gari galdi. Katrā rindā pa desmit galdiem, uz katra galda divdesmit galda piederumu. Caram, carēvičam un tuvīnajiem mīluļiem bija nolikti atsevišķi galdi telpas dziļumā. Viesiem bija sagatavoti gari soli, apklāti ar brokātu un samtu; valdniekam — augsti kokgrebuma krēsli, rotāti ar pērļu un dimanta pušķiem. Divi lauvas veidoja krēsla kājas, bet atzveltni — divgalvu ērglis ar paceltiem spārniem, apzeltīts un izkrāsots. Zāles vidū stāvēja milzīgs četrstūrains trauku galds ar ozola dēļu plauktiem. Stipri bija ozola dēļi, stipri virpotie stabi, uz kuriem balstījās galds; tiem vajadzēja noturēt veselu kaudzi sudraba un zelta trauku. Tur bija liedinātas bļodas, kuras četri vīri ar pūlēm paceltu pie madarotām osām, smagi smeļamie kausi, pērlēm greznoti biķeri un dažāda lieluma bļodas ar kaldinatiem rakstiem. Tur bija karneola kausiņi un krūzes 110 strausa olu čaumalas un tauru ragi zelta apmalam. Bet starp bļodām un kausiem stāvēja dīvaini zelta biķeri lāču, lauvas, pāvu, dzērvju, narvaļu un strausu izskatā. Un visas šīs smagās bļodas, mērču trauki, kausi, kausiņi, smeļamie, zvēri un putni, kas te bija sablīvēti, slējās augšup kā ķīļveida celtne, kuras virsotne gandrīz atdūrās pašos griestos.

Vesels bars greznu galminieku svinīgi ienāca telpā un novietojās solos. Uz galdiem tobrīd, izņemot sāls, piparu un etiķa trauciņus, nebija nekādu citu trauku, bet no ēdieniem tikai bļodas ar aukstu gaļu augu eļļā, skābi gurķi, plūmes un rūgušpiens koka krūzēs.

Opričņiki apsēdās, taču nesāka pusdienot, gaidīdami valdnieku.

Drīz vien galdziņi pāros ienāca zālē un nostājās pie cara krēsliem; aiz galdziņiem slāja virssulainis un ēdienu pasniedzējs.

Beidzot atskanēja taures, sāka zvanīt pils zvani, un lēnā gaitā ienāca pats cars — Ivans Vasiļjevičs.

Viņš bija gara auguma, slaids, platiem pleciem. Viņa garais brokāta tērps, ar rakstiem izraibināts, gar šķēlumu un apakšmalu bija izrotāts ar pērlēm un dārgakmeņiem. Dārgā apkakle bija izgreznota ar pestītāja, dievmātes, apustuļu un praviešu emaljas attēliem. Liels rakstains krusts viņam karājās kaklā zelta važā. Sarkano safjāna zābaku augstie papēži bija apkalti ar sudrabu. Ņikita Romanovičs ieraudzīja, cik baismīgi pārvērties Joanns. Seja vēl arvien bija glīta; taču vaibsti iezīmējās asāk, ērgļa deguns bija kļuvis kumpaināks, acīs dega drūma uguns, uz pieres saviesušās grumbas, kuru agrāk nebija. Visvairāk kņazu pārsteidza, cik reti caram kļuvuši mati, cik plāna bārzda un ūsas. Joannam bija trīsdesmit pieci gadi, bet šķita, ka ir pāri četrdesmitiem. Viņa sejas izteiksme likās pilnīgi pārvērtusies. Tā pārvēršas ēka pēc ugunsgrēka. Sienas vēl stāv, taču greznojums nodrupis, drūmie logi raugās ar ļaunu vēstījošu skatienu, un tukšajās telpās iemājojis bieds.

Tomēr, kad Ivans raudzījās laipni, viņš vēl arvienu izskatījās pievilcīgs. Viņa smaids apbūra pat tos, kas labi viņu pazina un kam derdzās viņa ļaundarības. Sis pievilcīgais izskats savienojās ar neparastām runas dāvanām. Gadījās, ka krietni ļaudis, cara klausīdamies, pārliecinājās, ka viņa drausmīgie pasākumi nepieciešami, un, kamēr viņš runāja, ticēja, ka nāves sodi ir taisnīgi.

Joannam ierodoties, visi piecēlās un zemu paklanījās. Cars lēni aizgāja gar galdu rindām līdz savai vietai, apstājās un, pametis acis visapkārt, paklanījās sapulcinātajiem uz visām pusēm; pēc tam skaļi noskaitīja garu lūgsnu, pārmeta krustu, svētīja mielastu un apsēdās krēsla. Visi, izņemot ēdiena devēju un sešus galdziņus, sekoja viņa prieķšzīmei.

Milzums kalpu ar zeltu apšūtos violetos samta kaftānos nostājās valdnieka priekšā, palocījās viņam līdz jostai un pa divi rindā devās pēc ēdieniem. Drīz viņi atgriezās, nesdami ap pārsimt ceptu gulbju zelta bļodās.

Ar to sākās pusdienas.

Serebrenijam iznāca sēdēt netālu no cara galda kopā ar zemščinas bajāriem, tas ir, ar tādiem, kuri nepiederēja pie opričņinas, taču savas augstās kārtas pēc šoreiz tika atzīti par cienīgiem pusdienot kopā ar valdnieku. Dažus no tiem Serebrenijs bija pazinis pirms aizceļošanas uz Lietuvu. No savas vietas viņš varēja skatīt arī pašu caru un visus, kas bija kopā ar viņu pie galda. Ņikitam Romanovi- čam kļuva skumji, kad viņš salīdzināja Joannu, kādu pametis pirms pieciem gadiem, ar to, kas tagad sēdēja savu jauno mīluļu vidū.

Ņikita Romanovičs vērsās ar jautājumu pie sava kaimiņa, kuru viņš bija pazinis agrāk.

—    Kas ir tas pusaudzis, kurš sēž caram pa labi roki, tik bāls un īgns?

—    Tas ir carēvičs Joanns Joannovičs, — bajārs atbildēja un, paskatījies apkārt, čukstus piebilda: — Lai dievs mums žēlīgs! Nav atsities vectēvā, bet tēvā: viņa sirds jau ir negantības pilna, nebūs mums prieka no viņa valdīšanas!

—   Bet galda galā tas jaunais ar melnajām acīm, kuram tik laipna seja? Viņa vaibstus pazīstu, taču neatceros,v kur esmu viņu redzējis.

—    Tu, kņaz, viņu redzēji pirms pieciem gadiem, tad viņš bija miesassargs valdnieka galmā; tikai kopš tā laika viņš tālu ticis un vēl tālu tiks; tas ir Boriss FjodorovičsGo- dunovs, cara iemīlēts padomdevējs. Vai redzi, — bajārs turpināja, balsi klusinādams, —vai redzi viņam blakus to plecīgo rudmati, kurš ne uz vienu neskatās, bet noloka gulbi, uzacis saraucis? Vai zini, kas tas ir? Tas ir Grigorijs Lukja- novičs Skuratovs-Beļskis, pēc iesaukas — Maļuta. Viņš ir gan valdnieka draugs, gan sargs, gan bende. Taču te, klosterī, kungs piedod, viņš iecelts par paraklisiarhu. Rādās, valdnieks bez viņa nesper ne soli; bet vajag tikai Borisam Fjodorovičam bilst vārdu, kad būs nevis pēc Maļutas, bet pēc Borisa gribas! Bet, lūk, tur tas jauniņais, skaistai meičai līdzīgais, kurš caram pasniedz vīnu, — tas ir Fjodors Aleksejevičs Basmanovs.

—   Tas? — Serebrenijs jautāja, pazīdams sievišķīgo jaunekli, kura izskats viņu bija pārsteidzis cara pagalmā un kura negaidītais joks gandrīz maksāja viņam dzīvību.

—    Tas pats. Un kā cars viņu mii — šķiet, dzīvot bez viņa nevar, bet, ja kas atgadās, kam prasa padomu? Ne jau viņam, bet Borisam!

—   Jā, — Serebrenijs teica, ieskatīdamies Godunovā, — tagad atceros viņu. Vai viņš nebija pielikts pie cara saadaka *?

—   Jā, kņaz. Viņš bija pie saadaka. Šķiet, nav jau nekāds izcilais amats, ka tur lai parāda sevi? Taču reiz ga- dijas, medībās bija sadomājuši šaut ar stopu. Un bija tur hana sūtnis Devletmurza. Tas, cik reižu izšauj bultu, tā ietriec to tatāru cepurē, kuru bija uzmaukuši mietā, simt solu no cara mītnes. Kā jau pēc pusdienas, daudz kausu bija apstaigājuši ap galdu. Nu pieceļas Ivans Vasiļjevičs un saka tā: «Dodiet šurp manu stopu, es arī trāpīšu ne sliktāk par tatāru!» Tatārs kļuva priecīgs.

«Trāpi, cara tēv!» viņš saka. «Es liku tūkstoš galvu zirgu baru, bet ko tu liec? Tas ir mūsu valoda — cik tu

liec ķīlē?» — «Lai iet Rjazaņas pilsēta!» cars teica un atkārtoja: «Padod manu stopu!» Boriss metās pie slitas, kur stāvēja zirgs ar saadaku, ielēca seglos, taču mēs skatāmies — viņa zirgs sak kārpīties, slejas pakaļkājās un, pēkšņi kā liekas vaļā, iekodies laužņos, tā pazūd ar visu Borisu. Pēc ceturtdaļstundas Boriss atgriezās, bultu maksts saplosīta, loks vidū pušu, bultas izbārstītas, pats Boriss pārsistu galvu. Nolēca no zirga un zemē pie cara kājām: «Esmu vainīgs, valdniek, nejaudāju savaldīt zirgu, nenosargāju lavu saadaku.» Bet caram pa to laiku jau reibulis pārgājis. «Nu,» viņš saka, «neuzticu tev, nejēgam, turpmāk savu saadaku, bet no sveša stopa nešaušu!» Kopš tās dienas Boriss sāka kāpt uz augšu, un pavēro, kņaz, kurp vēl uzkāps! Un kas tas par cilvēku, — bajārs turpināja, uz Godunovu skatīdamies, — priekšā nekad nelien, bet vienmēr ir klāt; nekad acīs nesaka, caram pretī nerunā, iet vienmēr aplinkus ceļu, nevienā asiņainā lietā nav iejaukts, ne pie viena nāves soda nav vainīgs. Visapkārt viņam asinis ta vien šļāc, bet viņš ir tīrs un baits kā zīdainis, pat opričņinā nav ierakstījies. Tur tas, — viņš turpināja, norādīdams uz kādu vīru ar nelabu smaidu, — tas ir Aleksejs Basmanovs, Fjodora tēvs, bet tur tālāk — Vasilijs Grjaz- nojs, un tur, palūk, ir Ļevkija tēvs — Brīnumdarītāja klostera arhimandnts; piedod viņam, ak, kungs, nav viņš baznīcas gans, bet gan iztapējs pasaulīgām kaislībam.

Serebrenijs klausījās ar interesi un rūgtumu.

—   Saki, bajār, — viņš jautāja, — kas ir tas garais, cirtainais, gadu trīsdesmit vecais ar melnajām acīm? Nu jau viņš iztukšojis vienu pēc otra ceturto kausu — un kādus kausus! Krietns iemetējs, neko neteiksi, tikai vīns viņam neiet priekā. Palūk, kā viņš saviebies, bet acīs deg zibeņi. Ei, vai viņš jucis? Palūk, kā ar nazi graiza galdautu!

—   Viņu, kņaz, tev vajadzētu pazīt, viņš bija no mūsējiem. Tiesa, kopš tā laika pārvērties, kad visai bajāru kārtai par kaunu iestājās opričņikos! Tas ir kņazs Afanasijs Ivaničs Vjazemskis. Viņš par visiem tas bramanīgākais, tikai galvu uz pleciem nenoturēs! Kopš drostaliņa savaldzinājusi sirdi, viņš ir kā bez prāta. Neko ne redz, ne dzird, pats ar sevi sarunājas gluži kā nepilnīgs un, caram dzirdot, runā tādu valodu, ka bail sametas. Taču līdz šim sveikā ticis cauri; valdnieks viņu žēlo. Runā, ka aiz mīlestības ierakstījies opričņikos.

Un bajārs noliecās pie Serebrenija, laikam gribēdams sīkāk pastāstīt par Vjazemski, bet tobrīd pie viņiem pienaca galdzinis un, nolikdams Serebrenijam priekšā cepeša bļodu, teica:

—   Cienīts Ņikita! Lielais valdnieks dāvā tev ēdienu no sava galda.

Kņazs piecēlās un pēc paražas zemu paklanījās caram.

Tad visi, kas bija pie viena galda ar kņazu, arī piecēlās un paklanījās Serebrenijam par zīmi, ka apsveic ar cara žēlastību. Serebrenijam vajadzēja ikvienu tencināt ar sevišķu paklanīšanos.

Pa to laiku galdzinis bija atgriezies pie cara un, līdz jostai viņam klanīdamies, teica:

—   Lielais valdniek! Cienīts Ņikita pieņēma ēdienu, zemu klanās!

Kad gulbji bija apēsti, kalpi pa pāriem izgāja no zāles un atgriezās ar trīssimt ceptiem pāviem, kuru izplestās astes kā vēdekļi plivinājās uz katras paplātes. Pēc pāviem nāca kuļebjakas, vistas, pīrāgi ar gaļu un sieru, visdažādāko veidu pankūkas un pīrādziņi. Kamēr viesi ēda, kalpi iznēsāja kausus un biķerus ar saldajiem ķiršu, kadiķu un ievu dzērieniem. Citi pasniedza dažādus svešzemju vīnus: romāņu, Reinas, muškateli. īpaši galdziņi staigāja turp un atpakaļ pa rindām, lai uzmanītu un, pasniedzot kādu cara sutītu ēdienu, skaļi par to paziņotu sēdošajiem.

Iepretim Serebrenijam sēdēja kāds vecs bajārs, uz kuru cars, kā runāja, turot dusmas. Bajārs sev paredzēja nelaimi, taču nezināja, kāda tā būs, un mierīgi gaidīja savu likteni. Visiem par brīnumu, uzturzinis Fjodors Basmanovs ar savu roku pasniedza viņam kausu vīna.

—   Vasilija kungs! — Basmanovs teica. — Lielais valdnieks apbalvo tevi ar kausu!

Vecais vīrs piecēlās, paklanījās Joannam un izdzēra vīnu, bet Basmanovs, atgriezdamies pie cara, ziņoja tam:

—    Vasilija kungs izdzēra kausu, klanās līdz zemei.

Visi piecēlās un paklanījās vecajam vīram; gaidīja arī

viņa paklanīšanos, taču bajārs stāvēja nekustīgi. Elpa viņam bija aizžņaugta, viņš drebēja pie visām miesām. Pēkšņi acis viņam pieplūda ar asinīm, seja metas zila, un viņš nokrita gar zemi.

—     Bajārs ir piedzēries, — Ivans Vasiļjevičs teica, —izvākt viņu laukā! — Čuksti pāršalca pār visiem, bet zem- ščinas bajāri saskatījās, nodūra acis savos šķīvjos, nedrīkstēdami izteikt ne vārda.

Serebrenijs nodrebēja. Vēl nesen viņš nebija ticējis nostāstiem par Joanna nežēlību, tagad pats bija kļuvis viņa drausmīgās atriebības liecinieks.

«Vai tikai mani arī negaida tāds pats liktenis?» viņš nodomāja. Pa to laiku vecais bajārs bija iznests, un pusdienas turpinājās, it kā nekas nebūtu noticis. Kokles skanēja, zvani dūca, galminieki skaļi sarunājās un smējās. Kalpi, kuri sākumā bija samta tērpos, tagad visi ieradās brokātā dolomaniem mugurā. Šī apģērbu maiņa piederēja pie cara pusdienu greznības. Uz galda vispirms salika dažādus galertus, tad dzērves ar pikantu mērci, pildītus gaiļus ar inģevēri, vistas un pīles bez kauliem ar gurķu piedevu. Tad pasniedza dažādas viras un trejādās zupas: balto, melno un safrāna vistas zupu. Pēc zupas pasniedza irbes ar plūmēm, zosis ar prosu un teterus ar safrānu.

Tad iestājās atelpa, pa kuras laiku viesiem apnēsāja saldos jāņogu, kņazu un bajāru dzērienus, bet no vīniem pasniedza alikanti, bastru un malvāziju.

Valodas kļuva skaļākas, biežāk atskanēja skaļi smiekli, galvas reiba. Serebrenijs, ieskatīdamies opričņiku sejās, pie atsevišķa galda pamanīja jaunekli, kurš pirms dažām stundām viņu bija paglābis no lāča. Kņazs apjautājās par viņu kaimiņiem, taču neviens no zemščinas vīriem viņu nepazina. Jaunais opričņiks, atbalstījies pret galdu un galvu noliecis uz rokam, sēdēja, domās nogrimis, un neņēma dalību kopējā jautrībā. Kņazs gribēja jau pajautāt kādam garāmejošam kalpam, kad pēkšņi izdzirda aiz savas muguras:

— Cienīts Ņikita! Lielais valdnieks apbalvo tevi ar kausu!

Serebrenijs nodrebēja. Aiz viņa, nekaunīgi smīkņādams, stāvēja Fjodors Basmanovs un sniedza kausu.

Ne mirkli nesvārstīdamies, kņazs paklanījās caram un iztukšoja kausu līdz pēdējai lāsei. Visi uz viņu raudzījās ar ziņkārību, viņš pats gaidīja neizbēgamu nāvi un izbrīnījās, ka nejūt indes iedarbību. Viņš nejuta ne drebuļus, ne aukstumu — labdarīgs siltums strāvoja pa visām dzīslām un aizdzina no sejas pēkšņo bālumu. Cara atsūtītais dzēriens bija tīrais vecais bastrs. Serebrenijam kļuva skaidrs, ka cars vai nu piedevis viņa vainu, vai arī vēl nezina par opričņinas aizskaršanu.

Jau vairāk nekā četras stundas ilga jautrība, bet mielasts vēl bija tikai pusē. Šodien cara pavāri bija centušies. Nekad vēl viņiem tā nebija padevušās citronu kaļ- jas,* maltas nieres un karūsas ar aitas gaļu. Sevišķu apbrīnu izpelnījās milzīgās zivis, kas bija noķertas Saltaja jūrā * un atsūtītas uz Brīvciemu no Solovecas klostera *. Tās bija atvestas dzīvas milzīgās mucās, ceļojums ildzis vairākas nedēļas. Sīs zivis tikko novietojās uz sudraba un zelta bļodām, kuras reizē ienesa vairāki vīri. Pavāru pasakainā māksla te izpaudās pilnā spožumā. Stores un sev- rjūgas bija tā sagrieztas, tā saliktas uz bļodām, ka izskatījās pēc gaiļiem ar izplestiem spārniem, pēc spārnotiem pūķiem ar atplestām rīklēm. Visai tīkami un garšigi bija arī zaķi laksiņos, un viesi, lai kā bija pieslodzījuši vēderus, taču nepalaida garām ne paipalas ar ķiploku mērci, ne cīruļus ar sīpoliem un safrānu. Bet, lūk, pēc galdziņu mājiena no galdiem novāca sāli, piparus un etiķi un visus gaļas un zivju ēdienus. Kalpi izgāja pa divi rindā un ienāca jaunos tērpos. Brokāta dolomani bija novilkti un to vietā uzvilkti vasaras kuntuši no balta aksamīta ar sudraba izšuvumu un sabuļu apmalu. Šis apģērbs bija vēl skaistāks un greznāks par abiem iepriekšējiem. Tā saposušies, viņi zālē ienesa piecus pudus smagu cukura kremli un nolika to uz cara galda. Sis kremlis bija darināts ar lielu māku. Robotās sienas un torņi un pat gājēji un jātnieki bija rūpīgi izveidoti. Līdzīgi kremļi, tikai mazāki, pudu trīs, ne smagāki, greznoja citus galdus. Pēc kremļiem ienesa kādu simtu apzeltītu un izkrāsotu koku, uz kuriem augļu vietā karājās piparkūkas un saldi pīrādziņi. Vēl uz galda tika saridāti no cukura izlieti lauvas, ērgļi un visādi putni. Pilsētām un putniem pa vidu blīvējās ābolu, ogu un valriekstu kalni. Taču augļiem vairs neviens ne- pieskārās, visi bija paēduši. Daži vairāk aiz pieklājības nekā aiz slāpēm pabeidza tukšot romāņu vīna kausus, citi snauda, uz galda atspiedušies; daudzi gulēja zem soliem, visi bez izņēmuma bija atraisījuši jostas un atpogājuši kaf- tānus. Ikviena tikums izpaudās jo skaidri.

Cars gandrīz nemaz neēda. Visu laiku viņš daudz spriedelēja, jokojas, žēlīgi sarunājās ar saviem okoļņičijiem.

Viņa seja nebija mainījusies pusdienu beigās. To pašu varēja teikt arī par Godunovu. Boriss Fjodorovičs, šķiet, neatteicās ne no garda kumosa, ne no stipra vīna kausa; viņš bija jautrs, caram un tā mīluļiem kavēja laiku ar gudrām valodām, taču visu laiku uzmanījās. Tagad Borisa seja, tāpat kā mielasta sākumā, pauda gan skadrumu, ap- domatu lēnprātību un pašpārliecību. Uzmetis acis aprei- bušajiem un miegainajiem galminiekiem, jaunais Godu- novs nemanot pasmīnēja, un viņa sejā pazibēja nicinājums.

Carēvičs Joanns dzēra daudz, ēda maz, klusēja, klausījās, tad pēkšņi pārtrauca dažu runātāju ar nekautrīgu un aizskarošu joku. Visvairāk tika Maļutam Skuratovam, lai gan Grigorijs Lukjanovičs nebija tas vīrs, kas paciestu izsmieklu. Skuratova izskats vien viesa šausmas visdrosmīgākajos. Viņa piere bija zema un šaura, mati sākās gandrīz virs uzacīm; vaigu kauli un žokļi, gluži pretēji, bija nesamērīgi attīstīti, galvaskauss, no priekšas šaurs, pēkšņi paplatinājās, izskatīdamies pēc plata katla, bet aiz ausīm bija tādi izciļņi, ka ausis likās iekritušas. Nenoteiktas krāsas acis tieši ne uz vienu neskatījās, un baigi kļuva tam, kurš neviļus sastapa viņa blāvo skatienu. Šķita, nekādas augstsirdīgas jūtas, nekādas domas, kas paceltos pāri dzīvnieciskām tieksmēm, nespēja ietilpt šajās zemajās smadzenēs, kuras sedza biezais galvaskauss un biezie sari. Šīs sejas izteiksmē bija kaut kas nepielūdzams un bezcerīgs. Raugoties uz Maļutu, bija jūtams, ka katrs mēģinājums atrast viņā cilvēcību ir veltīgs. Un patiesi, morālā ziņā viņš atšķīrās no visiem citiem ļaudīm, dzīvoja starp tiem savrup, atteicās no jel kādas draudzības, no katrām simpātijām, pārstāja būt cilvēks un bija padarījis sevi par cara suni, kurš bez izņēmuma gatavs saplosīt katru, vienalga, kam Joanns iedomātos viņu uzrīdīt.

Maļutas vienīgā labā īpašība šķita viņa kvēlā mīlestība uz dēlu, jauno Maksimu Skuratovu; taču tā bija mežazvēra mīlestība, neapzinīga mīlestība, lai arī pašaizliedzīga. To padziļināja Maļutas godkārība. Pats cēlies no zemas kārtas, būdams nedižciltīgs, viņš mocījās aiz skaudības, vērodams spožumu un augstu kārtu, un gribēja celt godā vismaz savus pēcnācējus, sākot ar dēlu. Doma, ka Maksims, kuru viņš mīlēja jo stiprāk, tāpēc ka nepazina nekādu citu radniecīgu jūtu, tautas acīs vienmēr stāvēs zemāk nekā tie lepnie bajāri, kurus viņš, Maļuta, desmitiem sodīja ar nāvi, padarīja viņu traku. Viņš centās ar zeltu iegūt pagodinājumus, kādus nevarēja aizsniegt ar izcelšanos, un sevišķi dedzigi nodevās slepkavošanai: viņš atriebās nīstajiem bajāriem, kļuva bagāts ar viņu mantu un, kāpdams uz augšu ar cara žēlastību, domāja paaugstināt ari mīļoto dēlu. Taču neatkarīgi no šiem aprēķiniem asinsizliešana viņam bija kļuvusi nepieciešamība un bauda. Viņš daudz tika nogalinājis pats savām rokām, un hronikas stāsta, ka dažreiz pēc sodu izpildīšanas ar cirvi kapājis mirušos un metis tos suņiem aprišanai. Lai pabeigtu šī cilvēka aprakstu, jāpiebilst, ka, būdams garīgi aprobežots, viņš, līdzīgi plēsīgam zvēram, augstākā mērā bija viltīgs, kaujās izcēlās ar vīrišķību, sadzīvē ar citiem bija aizdomīgs kā katrs vergs, kas ticis nepelnītā godā, un ka neviens tā neprata atcerēties aizvainojumus kā Ma- ļuta Grigorijs Lukjanovičs Skuratovs-Beļskis.

Tāds bija virs, par kuru tik neuzmanīgi ņirgājās carēvičs.

īpašs gadījums bija devis Joannam Joannovičam ieganstu izsmieklam. Maļuta, skaudības un godkāres mocīts, jau sen tīkoja pēc bajāra kārtas; bet cars, dažreiz cienīdams paražas, negribēja pazemot krievu augstāko kārtu, ierindodams tur savu zemu dzimušo mīluli, un tā tikojumus atstāja bez ievērības. Skuratovs uzdrošinājās atgādināt par sevi Joannam. Šodien pat, caram iznākot no guļamistabas, viņš bija zemu paklanījies, uzskaitījis visus savus nopelnus un par balvu lūdzis bajāru cepuri. Joanns viņu pacietīgi noklausījās, sāka smieties un nosauca par suni. Tagad carēvičs pie galda Maļutam atgādi- naja viņa neizdevušos lūgumu. Bet, ja carēvičs labāk pazītu Grigoriju Lukjanoviču, viņš nebūtu to atgādinājis!

Maļuta klusēja un kļuva bālāks. Cars ar nepatiku vēroja naidīgās attiecības starp Maļutu un dēlu. Lai sarunas novirzītu uz citu, viņš vērsās pie Vjazemska.

—     Alanasij, — viņš teica pa pusei laipni, pa pusei zobgalīgi, — vai tu vēl ilgi bēdāsies? Nepazīstu vairs savu brašo opričņiku! Vai tevi galīgi nomocījusi mīlestība — niknā čūka?

—     Vjazemskis nav opričņiks, — carēvičs piebilda. — Viņš sērojas kā jauna meitene. Tev, valdnieka tētiņ,

vajag likt, lai viņš uzvelk sarafānu un nodzen bārdu kā Fedjka Basmanovs, vai ari pavēlēt viņam iet dziedāt kopā ar koklētājiem. Rādās, kokles viņam vairāk piestāvēs nekā

zobens!

—   Carēvič! — Vjazemskis iesaucās. — Ja tev gadi pieci būtu vairāk un ja tu nebūtu valdnieka dēls, es tevi par neslavas celšanu Maskavā paaicinātu uz Trīsvienības laukumu, mēs ar tevi pamērotos spēkiem, un pats dievs izšķirtu, kam jāvalda zobens, kam jāspēlē kokles!

—   Afoņka! — cars stingri teica. — Neaizmirsti, ar ko runā!

—   Tētiņ, valdniek Ivan Vasiļjevič, — Vjazemskis pārdroši atbildēja, — ja esmu vainīgs tavā priekšā, liec man nocirst galvu, taču carēvičam neļaušu sevi apsmiet.

—   Nē, — pieļāvīgāk teica Ivans Vasiļjevičs, kurš par brašumu Vjazemskim piedeva viņa izlēcienus, Afoņam par agru galvu cirst nost! Lai vēl dzīvo cara kalpība. Es tev, Afoņa, labāk pastāstīšu pasaku, ko man pagajušo nakti stāstīja aklais Fiļka:

«Slavenajā Rostovā, jaukajā pilsētā, dzīvoja brašais puisis Aļoša Popovičs. Iemīlēja viņš vairāk par savu dzīvību jauno kņazi, kuras vārda neatceros. Tikai viņa, šī kņaze, bija precējusies ar veco Tugarinu Pūķa veci, un, lai ka pūlējās Aļoša Popovičs, vienmēr viņa to noraidīja. «Nemīlu tevi, brašo puisi, mīlu tikai savu vīru, mīļo, veco Pūķa veci.» «Labs ir,» Aļoša teica, «gan tu mani iemīlēsi, balto gulbīt!» Paņēma divpadsmit savu brašo kalpu, ielauzās Pūķa veča pilī un aizveda tā -jauno sievu. «Slava tev, brašo puisi,» sieva teica, «ka prati mani mīlēt un prati arī ar zobenu mani iegūt; un par to es tevi mīlu vairāk neka savu dzīvību, vairāk nekā visu pasauli, vairāk nekā savu veco, riebīgo Pūķa veci!»

—   Nu, Afoņa, — cars teica, cieši skatīdamies uz Vja- zemski, — kā tev patika aklā Fiļkas pasaka?

Vjažemskis alkatīgi klausījās Ivana Vasiļjeviča vārdos. Tie iekrita viņa dvēselē kā dzirkstis gubeņa salmu kūļos, viņa krūtīs iedegās kaislība, acīs iekvēlojās liesmas.

—   Afanasij, — cars turpināja, — šais dienās es dodos uz Suzdaļu pielūgt dievu, bet tu jāj uz M<fskavu pie bajara Družinas Morozova, apjautājies par veselību, saki, ka sūtu tevi pie viņa noņemt no viņa paļas … Un paņem, — viņš svarīgi teica, — paņem sev līdzi vairāk opričņiku, lai šim lielāks pagodinājums.

Serebrenijs no savas vietas redzēja, kā Vjazemskim pārvērtās seja un kā mežonīgs prieks pazibēja viņa vaibstos, taču viņš nedzirdēja, par ko'Ivans Vasiļjevičs runa ar kņazu.

Ja Ņikita Romanovičs nojaustu, par ko priecājas Vjazemskis, viņš aizmirstu, ka ir valdnieka priekšā, norautu no sienas asu zobenu un pārcirstu Vjazemskim trakulīgo galvu. Būtu Ņikita Romanovičs pazudinājis ari savu galviņu, taču šoreiz viņu glaba skaņas kokles, pils zvani un opričņiku tērzēšana. Viņš neuzzināja, par ko priecājas Vjazemskis.

Beidzot Joanns piecēlās. Visi galminieki sāka dūkt kā bites, kas satramditas stropā. Kas vien tikai spēja, cēlās kājās, un visi pēc kārtas sāka iet pie cara, lai saņemtu žāvētas plūmes, ar kurām viņš pašrocīgi apdāļāja brāļus.

Tobrīd cauri pūlim izspraucās opričņiks, kuru nemanīja starp dzīrotājiem, un kaut ko sāka čukstēt Maļutam Skuratovam ausi. Maļuta pietvīka, un viņa sejā atspoguļojās niknums. Tas nepalika apslēpts cara modrajai acij. Joanns pieprasīja paskaidrojumu.

—   Valdniek! — Maļuta iesaucās. — Nedzirdēta lieta! Nodevība, dumpis pret tavu carisko žēlastību!

Izdzirdis vārdu «nodevība», cars nobālēja, un viņa acis iezibsnījās.

—    Valdniek! — Maļuta turpināja. — Nesen es Maskavai apkārt izsūtīju sargus tam nolūkam, valdniek, lai pārbaudītu, vai Maskavas ļaudis ievēro tavu carisko pavēli. Pēkšņi nepazīstams bajārs ar kalpiem uzbruka sardzes ļaudīm. Daudzus viņš nogalināja, manu kāpšļa puisi sakropļoja. Viņš pats ir šeit, stāv aiz durvīm, nežēlīgi sadauzīts! Vai pavēlēsi pasaukt?

Joanns pārlaida skatienu pār opričņikiem un viņu sejās pamanīja sašutumu un dusmas. Tad viņa vaibstos atspoguļojās dīvains prieks, un viņš mierīga balsī teica:

—    Pasaukt!

Bars tūliņ pašķīrās, un zālē ienāca Matvejs Homjaks ar apsietu galvu.

9. nodaļa TIESA

Homjaks nebija nomazgājis no sejas asinis, bet gari tīši ar tām notraipījis saiti un drēbes: lai cars, sak, redz, kā sasists viņa kalps!

Piegājis pie Joanna, viņš nokrita ar seju zemē un uz ceļiem gaidīja atjauju runāt.

Visi ziņkārīgi nolūkojās uz Homjaku. Cars pirmais pārtrauca klusumu.

—   Ko tu apsūdzi, — viņš jautāja, — kas tur notika? Stāsti visu pēc kārtas!

—    Ko apsūdzu, ij pats nezinu, mūsu cerība pareizticīgo car! Tas suns man nepateica, kas viņš tāds ir un no kurienes nāk. Sūdzos tavai cariskajai žēlastībai, ka esmu sadauzīts un sakropļots, ka sita mani savā lielā nekaunībā nepazīstams cilvēks!

Vispārējā uzmanība divkāršojās. Visi aizturēja elpu. Homjaks turpināja:

—   Atjājām mēs, valdniek, apgaitā uz Medvedevkas sādžu, kad uzreiz viņi, nolādētie, nez no kurienes .radušies, uzbruka mums, uzkrita kā sniegs uz galvas, sadūra, sakapāja kādus desmit vīrus, bet pārējos sasēja; viņu bajārs, tīrais razbainieks, gribēja mūs visus pakārt, bet divus laupītājus, kurus mēs notvērām apgaitā, pavēlēja atraisīt un palaist brīvībā!

Homjaks apklusa un paraustīja uz galvas savu asiņaino apsēju. Neticības pilna kurnēšana pāršalca pār opričņikiem. Stāsts likās pārspīlēts. Cars sāka šaubīties.

—   Paklau, vai tikai tu, puisi, saki taisnību? — viņš teica, urbdamies Homjakā ar ērgļa acīm. — Vai tev galvā negriežas? Vai tu pie brāgas mucas nebūsi dabūjis brūces?

—   Gatavs par savu taisnību, valdniek, krustu bučot: lieku galvu ķīlā par to, ko saku.

—    Bet pasaki — kāpēc tevi nepakāra svešais bajārs?

—   Jādomā, ka attapās, neviena nepakāra; pavēlēja tikai visus nopērt ar pletnēm!

Kurnēšana atkal pāršalca pār viesu pulku.

—    Un vai daudz jūsējo bija apgaita?

—    Un vai viņējo bija daudz?

—   Nav ko slēpt, viņējo bija mazāk, apmēram cilvēku divdesmit, trīsdesmit.

—    Un jūs kā bābieši ļāvāt sevi sasiet un nopērt? Kāds stulbums tad jūs bija pārņēmis? Rokas bija nokaltušas vai dūša saskrējusi papēžos? Nudien jāsmejas! Un kas tas tāds par bajāru, kas gaišā dienas laikā uzbrucis opričņikiem? Tas nevar būt! Nu, viņi jau nu gribētu gan iznīdēt opričņinu, taču var apsvilināties. Un mani arī, jādomā, apēstu, tikai zobi par vājiem. Paklau, ja gribi, lai tev ticu, nosauc to bajāru vārdā, ja ne, — atzīsties melos. Ja nenosauksi un neatzīsies, — labu galu, puisi, neņemsi!

—   Cerība valdniek, — kāpšļa puisis stingri atbildēja, — dievs redz, runāju taisnību. Taču sodīt mani ir tavā ziņā; nebaidos nāves, baidos melu un par to lieciniekos piesaucu tavu karapulku.

Te viņš uzmeta acis opričņikiem, it kā aicinādams tos par lieciniekiem. Nejauši viņa skatiens sastapās ar Serebrenija skatienu.

Grūti aprakstīt, kas notika Homjaka dvēselē. Izbrīna, šaubas un beidzot ļauns prieks atspoguļojās viņa sejā.

—    Valdniek, — viņš teica pieceldamies, — ja gribi zināt, kas mums uzbruka, sakapāja biedrus un lika mūs pērt ar pletnēm, pavēli tur tam bajāram nosaukt savu vārdu un tēva vārdu!

Visas acis pievērsās Serebrenijam. Cars sarauca uzacis un cieši viņā palūkojās, taču ne vārda nesacīja. Ņikita Romanovičs stāvēja mierīgs, bet bāls.

—   Ņikita! — beidzot cars teica, lēni izrunādams katru vārdu. — Panāc šurp. Atbildi. Vai tu pazīsti to cilvēku?

—    Pazīstu, valdniek.

—   Tu viņam un viņa biedriem uzbruki?

—   Valdniek, šis cilvēks ar biedriem pats uzbruka sādžai…

Homjaks pārtrauca kņazu. Lai pazudinātu ienaidnieku, viņš nolēma sevi nežēlot.

—   Valdniek, — viņš teica, — neklausi bajāram. Viņš mani apmelo, tāpēc ka esmu mazs cilvēks, un tur taisnības starp mums nebūs; pavēli nopratināt biedrus vai arī mūs abus cik uziet, spīdzināt, tad būs starp mums taisnība.

Serebrenijs nicinoši paskatījās uz Homjaku.

—   Valdniek, — viņš teica, — es nenoliedzu savu vainu.

Es uzbruku tam cilvēkam, liku pērt viņa Jaudis, tad liku sist…

—    Pietiek! — Ivans Vasiļjevičs stingri teica. — Atbildi, ko tev jautāju. Vai tu zināji, kad uzbruki viņiem, ka tie ir mani opričņiki?

—    Nezināju, valdniek.

—    Bet, kad gribēji viņus pakārt, viņi nosauca sevi?

—    Nosauca, valdniek.

—    Kāpēc tad pārdomāji un nepakāri?

—    Tāpēc, valdniek, lai tavi tiesneši viņus vispirms nopratinātu.

—    Kāpēc no paša sākuma viņus nesūtīji pie maniem tiesnešiem?

Serebrenijs nezināja, ko atbildēt.

Cars cieši un pētījoši viņu uzlūkoja un centās iespiesties viņa dvēseles dziļumos.

—     Ne jau tāpēc, — viņš teica, — ne jau tāpēc tu pārdomāji kārt, lai nodotu viņus tiesnešiem, bet tāpēc, ka viņi nosauca sevi par cara ļaudīm. Un tu, — cars turpināja ar augošām dusmām, — tu, zinādams, ka viņi ir mani ļaudis, liki viņus pērt ar pletnēm?

—    Valdniek …

—     Pietiek! — Joanns nodārdināja. — Pratināšana izbeigta. Brāļi, — viņš turpināja, vērsdamies pie saviem mīluļiem, — teiciet, ko pelnījis bajārs kņazs Ņikita? Teiciet tā, kā domājat, gribu zināt katra domas!

Joanna balss bija mērena, taču viņa skatiens pauda, ka savā sirdī viņš jau izlēmis kņaza likteni un ka nelaime tam, kura spriedums būs mīkstāks nekā viņa paša.

—    Sakiet, ļaudis, — viņš atkārtoja, balsi paceldams, — ko pelnījis Ņikita?

—    Nāvi! — carēvičs atbildēja.

—    Nāvi! — Skuratovs, Grjaznojs, Levkija tēvs un abi Basmanovi atbildēja.

—     Lai tad ari viņš saņem nāvi! — Joanns aukstasinīgi teica. — Jo rakstīts stāv: kas šķēpu pacēlis, no šķēpa krīt. Kalpi, ņemiet viņu!

Serebrenijs klusēdams paklanījās Joannam. Vairāki vīri tūdaļ ielenca viņu un izveda no zāles.

Daudzi gāja viņam pakaļ, lai noskatītos soda izpildīšanu; citi palika. Dobja murdoņa atskanēja zālē. Cars vērsās pie opričņikiem. Viņa izskats bija svinīgs.

—    Brāļi! — viņš teica. — Vai mana tiesa ir taisna?

—   Taisna, taisna! — atskanēja starp tuvākiem opričņikiem.

—   Taisna, taisna! — tālākie atkārtoja.

—    Netaisna! — viena balss pateica.

Opričņiki satraucās.

—   Kas to teica? Kas izrunāja to vārdu? Kas saka — valdnieka tiesa ir netaisna? — atskanēja no visām pusēm.

Visās sejās parādījās izbrīns, visas acis iedegās sašutumā. Tikai viens — visnegantākais neizrādīja dusmu. Maļuta bija bāls kā nāve.

—    Kas teic, ka mana tiesa netaisna? — Joanns jautāja, cenzdamies savai sejai piešķirt vismierīgāko izteiksmi. — Lai tas, kurš to teica, nāk mana vaiga priekšā!

—    Valdniek, — Maļuta teica stiprā uztraukumā, — starp taviem labajiem kalpiem tagad daudz piedzērušu, daudz tādu, kas runā neatjēgdami, saprātam nejautājuši! Neliec, valdniek, meklēt to plītnieku! Izgulēs reibuli, pats neticēs, ko piedzēris runājis!

Cars neticīgi paskatījās uz Maļutu.

—   Paraklisiarha tēvs, — viņš pasmīnēdams teica, — vai sen kopš tu tik maigu sirdi?

—   Valdniek! — Maļuta turpināja. — Neliec …

Taču bija jau par vēlu.

Maļutas dēls iznāca un goddevīgi nostājās Joanna priekšā. Maksims Skuratovs bija tas opričņiks, kas paglābis Serebreniju no lāča.

—   Ak tad tu, Maksimuška, nopel manu tiesu, — Joanns teica, ar nelāgu smaidu noskatīdams gan tēvu, gan dēlu. — Nu, runā, Maksimuška, kāpēc tev mana tiesa nav pa prātam?

—   Tāpēc, valdniek, ka tu neuzklausīji Serebreniju, neļāvi viņam attaisnoties tavā priekšā un pat nejautāji viņam, par ko viņš gribēja pakārt Homjaku.

—    Neklausies viņā, valdniek, — Maļuta lūdzās, — viņš ir piedzēries, tu redzi, viņš ir piedzēries! Neklausies viņā! Vāķies, plītniek, pavej, kā pietempies! Vāķies, glāb savu galvu!

—   Maksims nedzēra ne vinu, ne medu, — carēvičs ļauni piebilda. — Es visu laiku uz viņu skatījos, viņš pat ūsas neapmērcēja!

Maļuta paskatījās uz carēviču ar tādām acīm, no kurām cits nodrebētu. Taču carēvičs uzskatīja, ka Maļutas atriebība viņu nevar aizsniegt. Bargā otrajam dēlam — troņmantiniekam — piemita gandrīz visi tēva netikumi, un ļaunie paraugi arvien vairak un vairāk nomāca to, kas viņā vēl bija labs. Joanns Joannovičs žēlastības nepazina.

—   Ja, — viņš teica smīkņādams, — Maksims pusdienās ne ēda, ne dzēra, viņam nav pa prātam mūsu dzīve. Viņam riebjas tēva opričņina!

Šis sarunas laika Boriss Godunovs nenolaida acu no Joanna. Šķita, viņš pēti cara sejas izteiksmi un klusu, neviena nepamanīts, izgāja no ēdamzāles.

Maļuta nogāzās valdniekam pie kājām.

—    Tētiņ, valdniek Ivan Vasiļjevič, — viņš runāja, tvarstīdams cara drēbju stērbeles, — šorīt es, muļķa du- raks, neaptēstais lauķis, lūdzu tevi piešķirt man bajārību. Kur bija mans saprāts? Kur palikusi cilvēka sajēga? Vai tad man, smirdīgam vergam, valkāt bajāra cepuri? Aizmirsti, valdniek, manus muļķīgos vārdus, pavēli novilkt man zeltīto kaftānu, uzvelc maisu, tikai atlaid Maksimam viņa vainu! Jauns viņš, valdniek, nejēga, nesaprot, ko runa! Bet, ja jau nu viņu sodīt, tad sodi mani, kam es, muļķis, ļāvu dēlam piedzerties. Ļauj, valdniek, es nolikšu uz bluķa savu dumjo galvu! Pavēli, tūliņ pats sevi noga- lēšu!

2ēl bija noskatīties, kā izķēmojās Maļutas seja, kāds izmisums atspoguļojās viņa vaibstos, kas neko citu nepauda kā vien zvēriskumu.

Cars sāka smieties.

—   Nav par ko sodīt ne tevi, ne tavu dēlu! — viņš teica. — Maksimam taisnība!

—    Ko tu saki, valdniek? — Maļuta iesaucās. — Kā tad Maksimam taisnība? — Un priecīgo izbrīnu pauda muļķīgs smaids, kurš tūliņ pazuda, jo viņam likās, ka cars par viņu ņirgājas.

Šās straujās pārmaiņas Maļutas sejā bija tik neparastas, ka cars, uz viņu lūkodamies, atkal ņēmās smieties.

—   Maksimam taisnība, — viņš beidzot atkārtoja, pieņemdams savu agrāko cienīgo izskatu, — es pārsteidzos. Nevar būt, ka Serebrenijs aiz brīva prāta kaut ko darītu pret mani. Atceros N'kitu vēl pirms leišu kara. Es viņu vienmēr mīlēju. Viņš man bija labs kalps. Tie esat jūs, nolādētie, — cars turpināja, vērsdamies pie Grjaznoja un pie Basmanoviem, — tie esat jūs, kas mani kūdāt uz asinsizliešanu! Vai maz jums vēl nāves sodu? Vajadzēja iznīcināt vēl manu labo bajāru? Ko stāvat, zvēri! Skrejiet, aizkavējiet sodu! Nē, labāk neejiet! Par vēlu. Jūtu, jau noripojusi viņa galva! Jūs visi samaksāsiet man par viņa asinīm!

— Nav par vēlu, valdniek, — Godunovs teica, atgriezdamies zālē. — Es liku, lai pagaida, lai vēl nesoda Serebreniju. Zinu, ka tu, valdniek, esi žēlīgs — citreiz notiesā, tad piedod vainīgajam. Nupat Serebrenijs nolika galvu uz bluķa, bende, novilcis svārkus, piedurknes uzrotījis, gaida tavu carisko lēmumu!

Joanna seja noskaidrojās.

—     Boris, — viņš teica, — panāc šurp, mans labais kalps. Tikai tu viens pazīsti manu sirdi. Tikai tu viens zini, ka es asinis izleju nevis prieka pēc, bet lai iznīdētu nodevību. Tu mani neuzskati par nezvēru. Nāc šurpu, Fjo- dorovič, lai tevi apkampju.

Godunovs paklanījās. Cars noskūpstīja viņu uz galvas.

—     Nāc šurp arī tu, Maksim, es tev atļauju savu roku nobučot. Kaut sausu maizi ēd, bet taisnību saki acīs! Tā arī turpmāk dari. Izsniegt viņam trīsreiz pa četrdesmit sabuļu kažokam!

Maksims paklanījās līdz zemei un nobučoja cara roku.

—    Kādu algu tu saņem? — Joanns jautāja.

—    Parasto, valdniek, kā jau ierindnieks.

—    Pielīdzinu tevi priekšniekiem. Saņemsi pārtiku un citu iedzīvi kā priekšnieku ļaudis. Ak tā — redzu, tev kas uz mēles, saki bez bailēm, lūdz, ko vien vēlies.

—     Valdniek! Neesmu nopelnījis tavu lielo žēlastību, neesmu bagatu drēbju cienīgs, ir vecāki par mani. Vienu lūdzu, valdniek. Sūti mani karot ar Lietuvu, sūti uz Livonijas zemēm. Vai arī, valdniek, sūti uz Rjazaņu tatārus kaustīt.

Joanna acīs pavīdēja it kā aizdomas.

—    Ko tev tā iegribējies karot, brašo puisi? Vai Brīvciemā dzīve apnikusi?

—    Apnikusi, valdniek.

—    Kāpēc? — Joanns jautāja, cieši skatīdamies uz Maksimu.

Maļuta neļāva dēlam atbildēt.

—      Valdniek, — viņš teica, — redz, še, viņam gribētos kalpot tavai žēlatibai. Gribētos viņam no tavām cariskajām rokām saņemt grivnu zelta važiņā *. Karstas viņam asinis, valdniek. Tāpēc jau ari lūdzas uz tatāriem un vāciešiem.

—    Ne jau nu tāpēc lūdzas, — carēvičs uztvēra, — bet tāpēc, lai uztieptu savu gribu: negribu, sak, būt opričņiks un nebūšu arī! Lai notiek, kā es gribu, nevis, kā cars grib!

—    Ak ta! — Joanns teica izsmējīgi. — Tad tu, Maksimuška, gribi būt par mani stiprāks? Palūk, kāds spēkavīrs! Ko nu es, vārgulis, pret tevi! Nu, ja negribi būt opričņiks, varbūt tad es tevi ieskaitīšu jokdaros!

—    Ai, valdniek! — Maļuta pasteidzās iebilst. — Lai kur tava žēlastība noliek Maksimu, visur viņš gatavs kalpot pēc tavas pavēles. Bet, Maksim, ej mājās, jau vēls; saki mātei, lai mani negaida, mums darbs cietumā: Koli- čevus pratinām. Ej, Maksim, ej!

Maksims aizgāja. Cars lika pasaukt Serebreniju.

Opričņiki viņu ieveda ar sasietām rokām, bez svārkiem, ar atpogātu krekla apkakli. Aiz kņaza ienāca galvenais bende — Tereška, piedurknes uzrotījis, spožu cirvi rokās. Tereška ienāca tāpēc, ka nezināja, vai cars piedod Serebrenijam vai arī grib mainīt soda veidu.

—    Panāc šurp, kņaz! — Joanns teica. — Mani brašie puiši ar tevi pasteidzās. Neņem ļaunā. Viņiem nu reiz tāds ieradums — karstu putru strēbt. To neaptver, ka cilvēku ar nāvi sodīt vienmēr var paspēt, bet, ja galva noripos, vairs nepieliksi. Paldies Borisam. Ja nebūtu viņa, tevi aizlaistu uz viņpasauli; nebūtu kam pajautāt par Homjaku. Pastāsti, par ko tu viņam uzbruki?

—    Par to, valdniek, ka pats viņš ciemā uzbruka nevainīgiem ļaudīm. Nezināju toreiz, ka viņš ir tavs kalps, un pirms tam netiku dzirdējis par opričņinu. Es jāju atceļā no Lietuvas uz Maskavu, kad Homjaks ar biedriem uzbruka sādžai un sāka tur kaut cilvēkus!

—  Bet, ja tu būtu zinājis, ka viņi ir mani kalpi, vai tad arī būtu viņus piekāvis?

Cars cieši skatījās uz Serebreniju. Kņazs mirkli padomāja.

—    Arī tad, valdniek, būtu piekāvis, — viņš vientiesīgi atbildēja, — nebūtu ticējis, ka viņi nogalina cilvēkus pēc tavas pavēles!

Joanns ieurbās kņazā ar drūmu skatienu un ilgi neatbildēja. Beidzot viņš pārtrauca klusumu.

—     Laba ir tava atbilde, Ņikita! — viņš teica, atzinigi pamādams ar galvu. — Ne jau tāpēc es Krievzemē ievedu opričņinu, lai mani kalpi nogalinātu nevainīgus ļaudis. Nolikti viņi kā labi suņi, lai no niknajiem vilkiem apsargātu manas avis, lai dieva pastarajā tiesā es varētu teikt pēc pravieša vārdiem: tie ir mani bērni, kurus man devis dievs. Laba ir tava atbilde. Teikšu visai pasaulei: tu un Boriss, jūs vienīgie pazīstat mani. Citi tā nedomā, dēvē mani par asinssūcēju, bet to nezina, ka, izliedams asinis, es pārplūstu asarām! Asinis redz visi; tās ir sarkanas, visiem duras acīs, bet manas sirds raudas neviens neredz; asaras bez krāsas krīt man dvēselē un kā karsts piķis izēd, izdedzina to cauri! (Un cars līdz ar šiem vārdiem dziļās bēdās pacēla acis uz augšu.) Tāpat kā viņlaikus Raēle, — viņš turpināja (un viņa acis izbolījās zem pašas pieres), — tāpat kā senā Raēle, kas apraud savus bērnus,* tā arī es, lielais grēcinieks, raudu par saviem negantniekiem un ļaundariem. Laba ir tava atbilde, Ņikita. Piedodu tev tavu vainu. Atraisiet viņam rokas. Vāķies projām, Tereška, tu mums neesi vajadzīgs … Jeb nē, pagaidi mazliet!

Joanns vērsās pie Homjaka.

—    Atbildi, — viņš bargi tetca, — ko jūs savā negantībā nodarījāt Medvedevkā?

Homjaks šķībi paskatījās uz Terešku, tad uz Serebreniju, tad pakasīja pakausi.

—    Maķenīt pazvetējāmies ar muziķiem! — viņš atbildēja pa pusei viltīgi, pa pusei pārdroši. — Ko nu slēpsies; tur mēs, valdniek, esam vainīgi, ka pazvetējāmies ar tiem, kas aplikti tavām paļām. Tā sādža, valdniek, taču pieder bajāram Morozovam!

Joanna bargā izteiksme atmaiga. Viņš pasmējās.

—     Ko, — viņš jautāja, — vai tev nepietika ar kņaza pletnēm? Man liekas, būs diezgan. Lai tad arī notiek, es tev piedodu. Vāķies, Tereška, laikam jau izgadījusies tāda diena!

Pēc Joanna žēlīgās apiešanās ar Serebreniju priecīga sačukstēšanās pāršalca pār zemščinas bajāriem. Cara dzirdīgās ausis uztvēra šos čukstus, bet aizdomu pilnais prāts izskaidroja pēc sava ieskata. Kad Homjaks un Te- reška izgāja no zāles, Joanns savu caururblgo skatienu pievērsa bajāriem.

—    Jūs, — viņš stingri teica, — uz manu tiesu raudzīdamies, nedomājiet, ka esmu sācis jums izdabāt! — un tai pašā laikā viņa nemierīgajā dvēselē uzradās doma, ka varbūt ari Serebrenijs viņa miermīlību iztulkos kā pārliecīgu iecietību. Tobrīd viņš nožēloja, ka tam piedevis, un gribēja izlabot savu kļūdu.

—     Klausies! — viņš teica, raudzīdamies uz kņazu. — Šodien es tevi apžēloju par taviem patiesajiem vārdiem un piedošanu atpakaļ neņemšu. Tikai zini, ja tu par jaunu noziegsies, es piemeklēšu tev arī veco vainu. Tad tu, zinādams savu pārkāpumu, neposies doties uz Lietuvu vai pie hana, kā to citi dara, bet zvēri man tagad, ka visur gaidīsi sodu, kadu gribēšu tev uzlikt, lai kur tu būtu.

—    Valdniek! — Serebrenijs teica. — Mana dziviba ir tavās rokās. Slēpties no tevis nav manās paražās. Solos tev, ja būšu kur vainīgs, gaidīt tavu tiesu un no tavas varas nebēgt!

—    Skūpsti par to krustu! — Joanns svarīgi teica, un, paceldams madaroto krustu, kas karājās uz krūtīm, viņš pasniedza to Serebrenijam, šķībi paskatījies uz zemščinas bajāriem.

Dziļajā klusumā varēja dzirdēt zelta važiņas šķindu, kad Joanns izlaida no rokām pestītāja tēlu, pie kura, krustu pārmetis, pielika lūpas Serebrenijs.

—    Tagad ej, — Joanns teica, — un lūdzies visžēlīgo trīsvienību un visus svētos dieva vīrus, lai tevi pasargā no jaunas, kaut arī mazas vainas!

—    Bet jūs, — viņš piebilda, raudzīdamies uz zemščinas bajāriem, — jūs, kas dzirdējāt mūsu norunu, negaidiet jaunu piedošanu Ņikitam un nedomājiet gausties man par viņu, ja citreiz viņš būs pelnījis manas dusmas!

Joanna seja pauda tīksmi: slēpdamies it kā aiz morālām tiesībām, viņš uz priekšdienām bija sev nodrošinājis brīvību patvaļīgi izrēķināties ar Serebreniju.

—    Ejiet visi, — viņš teica, — katrs pie sava darba! Zemščinas darbinieki lai pārzina prikazus kā iepriekš, bet opričņiki, mani izvēlētie kalpi un pulka biedri, lai atceras, par ko bučojuši krustu, un lai viņus nemulsina tas, ka es šodien piedevu Ņikitam: jo nevaid manā sirdī netaisnības ne pret tuviem, ne tāliem!

Visi sāka izklīst. Ikviens vilkās mājup, nesdams sev līdzi ko nu kurš: dažs bailes, dažs skumjas, dažs dusmas, cits dažādas cerības vai arī tikai reibuli galvā. Brīvciems tinās tumsā, mēness lēca aiz meža. Baismīga likās pils ar saviem kupoliem, jumta izbūvēm, korēm. No tālienes tā izskatījās pēc nezvēra, kas saritinājies kamolā un gatavs uzlēkt kājas. Spīdēja viens pats neaizsegts logs kā briesmoņa acs. Tā bija cara guļamistaba. Tur cars cītīgi pielūdza dievu.

Cars lūdzās mieru svētajai Krievzemei, lūdzās, lai tas kungs palīdzētu viņam uzvarēt nodevību un nepaklausību, lai svētītu viņu pabeigt lielo pūļu darbu — nolīdzināt stipros ar vājajiem, lai Krievzemē neviens nebūtu cits par citu augstāks, lai visi būtu vienlīdzīgi, tikai lai viņš viens pats stāvētu pāri visiem kā ozols klajā laukā!

Cars lūdz un klanās līdz zemei. Raugās uz viņu zvaigznes pa spraišļoto logu, raugās spožas, miglā tīdamās — miglā tīdamās, it kā domājot: «Ak tu, car, car Ivan Va- siļjevič! Esi pasācis darbu nelaikā, esi pasācis, nejautājis mums: nevar divas vārpas izaugt vienā garumā, nevar augstus kalnus norakt līdz ar pauguriem, nevar zeme būt bez bajāriem!»

10. nodala TĒVS UN DĒLS

Bija jau nakts, kad Maļuta pēc Količevu * — nogāztā metropolīta radu un draugu spīdzināšanas iznāca beidzot no cietuma. Biezi mākoņi kā melni kalni bija savilkušies pār Brīvciemu un draudēja ar negaisu. Maļutas namā visi jau gulēja. Negulēja tikai Maksims. Viņš iznāca tēvam pretī.

—    Tētiņ, — Maksims teica, — es tevi gaidīju, gribu ar tevi parunāties.

—     Par ko? — jautāja Maļuta un neviļus novērsa acis. Grigorijs Lukjanovičs nekad nedrebēja ienaidnieku priekšā, bet Maksima klātbūtnē viņam bija neērti.

—    Es rīt dodos ceļā, — Maksims turpināja, — piedod, tētiņ!

—    Uz kurieni? — Maļuta jautāja un šoreiz pievērsa Maksimam savu duļķaino skatienu.

—   Kurp acis rādīs, tētiņ, zeme plaša, vietas daudzi

—    Ko, vai tu jucis vai arī par tādu iztaisies? Nudien gluži dulns esi! Ko tu šodien pie galda izdarīji? Kā tev mēle klausīja caram runāt pretī? Vai tu nezini, kas ir viņš un kas esi tu?

—   Zinu, tētiņ, un zinu, ka viņš man par to teica paldies. Tomēr es nevaru palikt.

—    Ak, tu ietiepša! Kur tu tik lielu galvu ņēmi? Kas tev šodien lēcies? Kāpēc tu tagad taisies projām, kad cars tevi apbalvojis, pielīdzinājis priekšnieku ļaudīm? Kāpēc taisni tagad?

—     Man sen jau grūti ar jums, tētiņ, pats zini; taču es sev neuzticējos, kopš pašas bērnības to vien no visiem esmu dzirdējis, ka cara griba ir dieva griba, ka nav smagāka grēka kā domāt citādi nekā cars. Gan Levkija tēvs, gan visi ciema mācītāji grēksūdzē mani vainoja liela grēkā, ka ar jums nedomāju vienādi. Gribot negribot bija jādomā, vai man taisnība iepretī jums visiem? Gribot negribot atliku aizceļošanu. Bet šodien, — Maksims turpināja, un sārtums saka rotāt viņa seju, — šodien es sapratu, ka man taisnība! Kad dzirdēju kņazu Serebreniju, kad uzzināju, ka viņš tavus apgaitniekus sakāvis par slepkavošanu un nenoliedza savu taisnību cara priekšā, bet kā moceklis devās nāvē, — tad mana sirds pieķērās viņam kā nevienam citam līdz šim, un no manām domām pagaisa šaubas, un man kļuva skaidrs kā diena, ka taisnība nav jūsu pusē!

—    Tad, lūk, kas tev galvu sajaucis! — Maļuta iesaucās, jau tāpat nikns uz Serebreniju. — Tad, lūk, kas tev galvu sajaucis! Lai tikai viņš patrāpās manās rokās, ātrā nāvē vis nenosprāgs tas suns!

—    Dievs pasargās viņu no tavām rokām! — Maksims teica, pārmezdams krustu. — Viņš tev neļaus Krievzemē nomaitāt visu labo! Jā, — Maļutas dēls turpināja iejūsmo- damies, — tiklīdz es ieraudzīju kņazu Nikitu Romanoviču, sapratu, ka labi būtu dzīvot kopā ar viņu, un man iegribējās palūgt, lai ņem pie sevis, taču kauns bija pieiet klāt: nevarētu pacelt uz viņu savas acis, kamēr valkāju šīs drēbes!

Maļuta klausījās dēlā, un viņā cīnījās divas jūtas. Viņam gribējās sakliegt uz Maksimu, cirst kajas pie zemes un ar draudiem piespiest paklausīt, taču neviļa cieņa apvaldīja viņa niknumu. Viņš nojauta, ka draudi tagad nelīdzēs, un savā zemiskajā dvēselē saka meklēt citus līdzekļus, lai atturētu dēlu.

—    Maksimuška, — viņš teica ar pieglaimīgu izskatu, cik nu to atļāva viņa zvēriskā seja, — tu nelaikā esi sa- posies! Tavi vārdi šodien caram patika. Lai ari viņš mani kārtīgi nobiedēja, bet laikam jau mūs aizstāvēja svētie dieva kalpi, apvaldīja cara tētiņa sirdi. Viņš tevi nelika sodīt ar nāvi, bet uzteica, algu tev pielika un sabuļu kažoku iedāvināja! Tā vien skaties, tu tagad kāpsi uz augšu! Bet pagaidām kas tev te nepatik?

Maksims nokrita pie Maļutas kājām.

—    Es nevaru te dzīvot, tētiņ, nevaru! Nejaudāju palikt mājās! Nav spēka klausīties gaudas un raudas ik mīļu dienu, nav izturams noraudzīties, ka mans tēvs …

Maksims apklusa.

—    Nu? — Maļuta teica.

—    Ka mans tēvs ir bende! — Maksims pateica un nodūra acis, it kā nobijies, ka varējis tēvam pateikt tādu vardu.

Taču Maļuta neapmulsa no tāda nosaukuma.

—    Bendes ir dažādi! — viņš teica, pašķielējis uz istabas kaktu. — Viena lieta ir parasts cilvēks, cita lieta —v priekšnieks; viena lieta — parastos zagļus sodīt, kas cits — sodit bajārus, kas dragā cara troni un visai valstij gatavo jukas. Es neesmu laupītāju prikazā, mans cirvis cērt tikai nodevēju bajāru galvas!

—   Klusē, tēvs! — Maksims teica pieceldamies. — Ne- iekveldē šodien manu sirdi ar tādu valodu! Kurš no tiem, kurus tu esi pazudinājis, bija sazvērējies pret caru? Kurš 110 viņiem valstī cēla dumpi? Nevis par vainu, bet aiz niknuma tu cērt bajāru galvas! Nebijis tevis, arī cars būtu žēlīgāks. Bet jūs meklējat nodevību, jūs ar spīdzināšanu piespiežat citam citu apmelot, jūs, jūs asiņainie gumdī- tāji! Nē, tēvs, nekaitini dievu, neapmelo bajārus, bet labāk jau pasaki, ka bez izņēmuma un līdz pamatiem gribi iznīdēt bajāru sakni!

—   Bet ko tad tu par viņiem iestājies? — Maļuta teica, nikni pasmiedamies. — Vai tev tas dara prieku, ka starp viņiem paliec pēdējais, lai gan esi stalts un glīts? Un kuru no viņiem tu nevarētu aizsniegt? Ar ko viņi dižojas tava priekšā? Vai dievs viņus būtu lipinājis no citiem māliem?

Ja viņi lepojas ar bagātību, tad paļaujiet, kungi, laiku! Cars neaizmirst savus uzticīgos kalpus; kad Koliševi nonāks līdz nāves sodam, tad viņu mantība tikai mums tiks, nevienam citam. Diezgan ar viņiem, nolādētajiem, moku kambarī esmu noņēmies; sīksti tie, suņi, neko neteiksi.

Niknums vārījās Maļutas sirdī, taču viņš vēl cerēja pārliecināt Maksimu un sašķieba lūpas laipnā smaidā. Nepiedienēja tāds smaids Maļutam, un, vērojot to, Maksimam kļuva baigi.

Bet Maļuta to nemanīja.

—    Maksimuška, — viņš teica, — kam gan es krāju naudiņu? Kam pūlējos un strādāju? Neej projām, paliec pie manis. Tu vēl esi jauns, neesi nobriedis karalaukam Neej prom no manis! Neaizmirsti, ka esmu tavs tēvs! Cik paskatos uz tevi, tik noskaidrojas dvēsele, ka kad cars mani būtu uzteicis vai atļāvis roku nobučot, bet, ja tevi kāds aizskar, — dzīvu tādu būtu apēdis!

Maksims klusēja, Maļuta centās savai sejai piešķirt vismaigāko izteiksmi.

—    Vai patiesi tu, Maksimuška, nemaz mani nemīli? Vai patiesi tava sirds nemaz pret mani neiesilst?

—    Nemaz, tētiņ!

Maļuta apspieda dusmas.

—   Bet ko teiks cars, kad uzzinās par tavu lēmumu, kad nodomās, ka esi no viņa aizgājis?

—    No viņa jau es arī aizeju, tēvs. Mani māc bailes. Zinu, ka dievs liek viņu mīlēt, bet, kad dažreiz paskatos, kādus darbus viņš dara, tad viss iekšā sagriežas. Un gribētos taču mīlēt, bet nav spēka. Tiklīdz aiziešu no Brīvciemā un nestāvēs vairs manu acu priekšā nevainīgas asinis, tad, dievs dos, atkal iemīlēšu caru. Bet, ja neizdosies iemīlēt, tāpat viņam kalpošu, tikai ne opričņikos!

—    Bet kas notiks ar tavu māti? — Maļuta teica, ķerdamies pie beidzamā līdzekļa. — Viņa nepārcietīs tādas bēdas. Tu nogalināsi veco. Paskaties, kāda viņa vārga!

—   Visužēīīgais dievs nepametīs manu māti, — Maksims nopūzdamies atbildēja. — Viņa man piedos.

Maļuta sāka staigāt pa istabu šurp un turp.

Kad viņš apstājās Maksima priekšā, laipnā izteiksme, kuru viņš bija uzspiedis saviem vaibstiem, pilnīgi pazuda. Viņa rupjā seja pauda vienīgi nelokāmu gribu.

—    Klausies, pienapuika, — viņš teica, pāriedams uz citādu toni, — līdz šim es tevi lūdzu, tagad, lūk, ko teikšu: aiziešanai nedodu tev savu svētību. Neļaušu aiziet. Bet, ja nerimsies, rīt pat tevi piespiedīšu cara ļaundarus sodīt ar paša rokām. Varbūt, kad pats notriepsies ar asinīm, nebūsi tāds vīzdegunis, tik iebildīgs pret tēvu.

Maksims nobālēja no tēva valodas un neko neatbildēja. Viņš zināja, ka Grigorijs Lukjanovičs tur vārdu un ka tēva gribu viņš nespēj locīt.

—    Palūk, — Maļuta teica, — ilgi ar tevi norunāju; drīz jau vēla nakts, laiks posties pie cara, aiznest cietuma atslēgas. Lietus arī sāk līt! Padod man svārkus. Paskat tik, cik nadzīgs kļuvis! Gribu projām, nevaru te dzīvot! Paļauj tikai tev vaļu, kas zina, arī mani pārtaisīsi pēc sava prāta! Nē, brālīt, par agru esi sācis vēdināt spārnus! Ne jau tādiem vien kā tu esmu tos aplauzis! Gan es tevi iemācīšu paklausīt. Ak, lietus, lietus! Padod man cepuri. Un zibens, zibens! Vai re, kā debess sašķeļas, it kā viss ciems būtu aizdedzies. Aizvelc logu un ej gulēt, varbūt rītu izmetīsi muļķības no galvas. Bet tavam Serebrenijam gan es tikšu klāt. To es viņam pieminēšu!

Maļuta aizgāja. Palicis viens, Maksims nogrima domās. Mājā valdīja klusums; tikai laukā brāzmoja negaiss, un laiku pa laikam vējš, ielauzies pa logu, sašūpoja važas un dzelžus, kas karājās pie sienas, un tie, pieskarda- mies cits citam, zvanīja ļauni vēstošu dzelžainu zvanu. Maksims piegāja pie kāpnēm, kas veda augšējā stāvā pie mātes. Viņš pieliecās un sāka klausīties. Augšā viss bija kluss. Maksims lēnām uzkāpa pa stāvajām kāpnēm un apstājās pie durvīm, aiz kurām atdusējās viņa māte.

—   Ak kungs un dievs! — Maksims teica pie sevis. — Tu redzi manu sirdi, zini manas domas. Tu zini, ak kungs, ka es ne jau aiz lepnības, ne aiz spītības gara neklausu tēvu! Piedod man, mans dievs, ka pārkāpju tavu bausli! Un tu, mana māmulīte, piedod man! Pametu tevi bez tavas ziņas, dodos ceļā bez tavas svētības; zinu, mā- miņ, ka sabeigšu tavu sirdi, taču tu jau mani nelaistu no brīvas gribas! Piedod man, valdniece māmulīte, tu mani vairs neredzēsi!

Maksims nokrita pie istabiņas sliekšņa un noskūpstīja Jo. Tad viņš vairāk reižu pārmeta krustu, nokāpa zemē un izgāja pagalmā. Lietus gāza tik nikni, it kā dusmotos

uz visiem dieva ļaudīm. Pagalmā nebija nevienas dzīvas radības. Maksims iegāja stalli, zirgu puiši gulēja. Viņš pats izveda no steliņa mīļoto zirgu un apsegloja to. Liels ķēdes suns, piesiets pie ieejas, izlīda no būdas un ņēmās smilkstēt un raustīties, it kā sajutis šķiršanos. Tas bija pinkains vilku suns. Garā, asā pelēki rudā spalva viņam nekārtīgi krita uz melnā purna, un gandrīz nebija redzamas viņa gudrās acis.

Maksims paglaudīja suni, un tas uzlika viņam savas melnās ķepas uz pleciem un sāka laizīt seju.

— Ardievu, Bujan, — Maksims teica, — sargi mūsu māju, kalpo uzticīgi mātei! — Viņš ielēca seglos, izjāja pa vārtiem un aizauļoja no vecāku nama.

Vēl viņš nebija aizjājis līdz zemes valnim, kad izdzirda skaļas rejas un ieraudzīja Bujanu, kurš lēkāja ap zirgu, priecādamies, ka norāvies un var iet līdzi savam saimniekam.

11. nodala NAKTS GĀJIENS

Kamēr Maļuta sarunājās ar dēlu, cars joprojām lūdza dievu. Jau sviedri lija pār viņa seju; jau asiņainie plankumi, kas bija palikuši uz viņa augstās pieres no agrākās klanīšanās līdz zemei, tagad iezīmējās skaidrāk; pēkšņi čaboņa telpā lika viņam pagriezties. Viņš ieraudzīja savu aukli Onufrevnu.

Veca bija viņa aukle. Pilī viņu bija paņēmis jau lielkņazs Vaslijs Joannovičs *, lai svētīta tā piemiņa! Viņa bija kalpojusi Jeļenai Gļinskai * un turējusi uz savām rokām jaunpiedzimušo Joannu; uz viņas rokām to svētīja mirstošais tēvs. Par Onufrevnu stāstīja, ka viņai esot daudz kas zināms, par ko nevienam neesot ne jausmas. Caram mazam esot, Gļinski no viņas baidījās; Šuiski un Beļski * visādi centās viņai izdabāt.

Daudz ko slepenu Onufrevna uzzināja ar zīlēšanu un nekad nekļūdījās. Pašos kņaza Telepņeva * godības laikos — Joannam tad bija četri gadi — viņa pareģoja kņazam, ka tas nomiršot bada nāvē. Tā ari notika. Daudz gadu bija aiztecējis kopš tā laika, kad vecu ļaužu atmiņā bija saglabajies šis pareģojums.

Tagad Onufrevnai ritēja gandrīz vai desmitais desmits. Viņa bija pārlikusi uz pusēm; sejas āda tā sakrunkāju- sies, ka izskatījās pēc koka mizas, un, kā veca miza apaug ar sūnām, tā arī uz Onufrevnas zoda šķipsnām vien spurojās sirmi sari. Zobu viņai sen vairs nebija, acis, šķiet, neredzēja, galva drudžaini kratījās.

Onufrevna ar kaulaino roku atspiedās uz nūjas. Ilgi viņa skatījās uz Joannu, nodzeltējušās lūpas sakniebusi, viņa tās čāpstināja kā gremodama vai murminādama.

—   Ko? — beidzot aukle teica dobjā, drebelīgā balsī.

—    Tu pielūdz dievu, dārgumiņ? Lūdzies, lūdzies, Ivan Va- siļjevič! Daudz tev vēl jālūdz! Ja jau tikai veci grēki gulētu uz tavas dvēseles! Tas kungs ir žēlīgs, varbūt arī piedotu! Tev tak katru dienu nāk klāt jauns grēks, bet dažreiz iznāk dienā arī pa divi un pa trīs!

—    Pietiks, Onufrevna, — cars teica pieceldamies,

—  tu pati nezini, ko runā!

—   Es nezinu, ko runāju? Vai tad būšu prātu izkūkojusi, vai?

Un večas nedzīvās acis pēkšņi iespīdējās.

—    Un ko tu šodien pie galda izdarīji? Kāpēc noindēji bajāru? Tu domāji, es nezinu! Ko? Kam rauc uzacis? Pagaidi vien, kad sitīs tava nāves stunda! Pagaidi vien! Gan tev piesiesies tavi grēki kā tūkstošiem tūkstošu pudu; gan tevi novilks elles dibenā. Un velni pielēks klāt un satvers tevi ar ķekšiem!

Veča atkal ņēmās sirdīgi gremot.

Dedzīgā lūgsna caru bija saposusi dievbijīgām domām. Iekairinātā iztēle ne reizi vien viņam bija rādījusi nākošo atmaksu, taču gribas spēks pārvarēja bailes no aizkapa mocībām. Joanns sev iestāstīja, ka šīs bailes un pat sirdsapziņas pārmetumus viņā urdot cilvēku dzimtas ienaidnieks, lai dieva svaidīto novirzītu no tā augstajiem pasākumiem. Sātana viltībai cars lika pretī lūgsnu; taču bieži viņš pagura zem iztēles negantā spiediena. Tad izmisums viņu sagrāba ar dzelzs nagiem. Paša netaisnie darbi rādījās visā kailumā, un baismīgi rēgojās viņa priekšā elles bezdibenis. Taču tas nevilkās ilgi. Drīz vien Joanns saniknojās par savu mazdūšību. Dusmās uz sevi un uz tumsas garu viņš ^tkal, par spīti ellei un pretēji sirdsapziņai, sāka lielo asinsizliešanas un lielo sviedru darbu, un nekad vipa nežēlība nesasniedza tādu pakāpi kā pēc nevija paguruma.

Tagad viņu kā drudzī sāka kratīt domas par elli, kuras bija ierosinājis negaiss un Onufrevnas pravietiskā balss. Viņš apsēdās uz gultas. Zobi klabēja.

—    Nu, kas ir, dārgumiņ? — Onufrevna jautāja jau mīlīgā balsī. — Kas tev notika? Vai nebūsi saslimis? Kā tad, saslimis gan! Laikam jau tevi nobaidīju! Ko nu, dārgumiņ, apmierinies, lai gan lieli tavi grēki, bet dieva žēlastība vēl lielāka! Tikai nožēlo un turpmāk vairs negrēko. Es jau ari lūdzu, lūdzu par tevi kā nakti, tā dienu, bet tagad lūgšu vēl vairāk. Ko nu par to! Labāk, lai es pati netieku paradīzē, bet tevi ar lūgšanām nomazgāšu baltu!

Joanns paskatījās uz savu aukli — viņa it kā smaidīja, taču smaids viņas skarbajā sejā bija nelaipns.

—   Paldies, Onufrevna, paldies; man ir labāk, ej ar to dievu!

—    Ak, labāk gan! Kad tevi sadrošina, bailes tūliņ pazūd; un jau sadomājis mani dzit projām: sak, ej ar to dievu! Bet tu, dārgumiņ, neiedomājies, ka dieva pacietība ir bezgalīga. Tam kungam priekš tevis viena paša pacietības nepietiks. Tā vien pielūko — viņš atstums tevi, bet sātans būs priecīgs un — budūc! — tevi iekšā. Vai manu, nu jau a^kal sāki drebēt. Nebūtu tev par Jaunu nodzerties medus dzērienu. Iedzer, dārgumiņ, sbitenu *. Tavs tēvs, lai viņam debesu valstība, pirms gulētiešanas arī to tika dzēris. Un tāpat arī tavai mamiņai, lai dievs remdina viņas dvēseli, garšoja medus dzēriens. Ar to jau ari apdzirdīja viņu nolādētie Suiski!

Vecā it kā iekrita miegā. Viņas acis apdzisa; viņa atkal ņēmās čamstināt lūpas, nemitīgi drebinot galvu.

Pēkšņi kāds piedauzīja pie loga. Ivans Vasijjevičs sarāvās.

Vecā pārmeta krustu ar trīcošu roku.

—   Re, — viņa teica, — kā lietus gāž! Un zibeņi šaudās! Un pērkons arī, kungs, esi mums žēlīgs!

Negaiss arvien pastiprinājās, un drīz vien pērkons rībēja bez pārtraukuma un zibens šaudījās nemitīgi.

Līdz ar katru grāvienu Joannu kratīja drebuji.

—    Pavej, kāds tev drudzis, dārgumiņ! Nu pagaidi maķenīt, likšu uzvārīt dzērienu …

—    Nevajag, Onufrevna, esmu vesels . ..

—     Vesels! Bet pēc kā tu izskaties! Būtu jel licies gultā un sasedzies ar segu. Un kas tā tev par guļvietu, jānu- dien! Kaili dēļi. Kāda tev tur patika! Vai caram tā jāguļ? Tas piederas mūkam, bet tu jau neesi mūks!

Joanns neatbildēja. Viņš kaut ko klausījās.

—    Onufrevna, — cars izbijies iesaucās, — kas tur priekšnamā staigā? Es dzirdu soļus!

—    Dievs ar tevi, dārgumiņ! Kas nu tagad staigās. Tev būs izlicies.

—    Nak, kāds nāk! Nāk šurp! Paskaties, Onufrevna!

Vecā pavēra durvis. Istabā ielauzās auksts vējš. Aiz

durvīm parādījās Maļuta.

—    Kas ir? — cars jautāja, uzlēkdams kājās.

—    Nu, tavs rudais suns, dārgumiņ, — aukle atbildēja, dusmīgi raudzīdamās uz Maļutu, — Griška Skuratovs; nolādēts, pavej, kā nobiedēja!

—    Lukjanič! — cars iesaucās, priecādamies, ka atnācis viņa mīlulis. — Laipni lūdzu, no kurienes?

—    No cietuma, valdniek, biju pie izmeklēšanas, atnesu atslēgas! — Maļuta zemu paklanījās caram un pašķielēja uz aukli.

—    Atslēgas! — vecā norūca. — Gan tevi viņpasaulē dedzinās ar nokaitētām atslēgam, sātans tāds! Nudien, sātans. Un seja ari vellišķīga! Lai nu citiem kā, bet tu neizspruksi mūžīgajām ugunim! Gan tu, Griška, laizīsi karstu pannu par visiem saviem apmelojumiem! Gan tu, nolādētais, vārīsies darvā, piemini manus vārdus!

Zibens apgaismoja veco aukli, kas izteica draudus, viņa bija baiga ar paceltu nūju, zibošām acīm.

Maļuta mazliet nobijās; taču Joannu iedrosmināja mīluļa klātbūtne.

—    Neklausies viņā, Lukjanič, — viņš teica, — dari, kas jādara, neklausies bābiešu valodās. Bet tu ej savā istabā, veca muļķe, atstāj mūs vienus.

Onufrevnas acis atkal iezibējās.

—    Vecā muļķe? — viņa atkārtoja. — Es esmu vecā muļķe? Gan jūs abi mani pieminēsiet viņpasaulē, abi pieminēsiet! Visi tavi draugi, Vaņa, visi jūs saņemsiet savu algu vēl šai pasaulē — gan Grjaznovs, gan Basmanovs, gan Vjazemskis, katrs saņems pēc saviem nopelniem, bet šis te, — viņa turpināja, ar nūju norādīdama uz Maļutu, — šis nesaņems savu algu: par viņa darbiem nav mocību virs zemes; viņa mokas ir elles dibenā, tur viņam vieta sagatavota, tur gaida viņu velni un priecājas! Un tev arī, Vaņa, tur ir laba, silta vieta!

Vecā izgāja, kājas šļūkdama un nūju klaudzinādama.

Joanns bija bāls. Maļuta nerunāja ne varda. Klusums ilga krietnu laiciņu.

—    Nu, Lukjanič, — cars beidzot teica, — vai atzīstas Količevi?

—    Vēl ne, valdniek. Bet gan jau atzīsies, gan viņi atdarīs mutes!

Joanns sāka sīki iztaujāt par pratināšanu. Saruna par Količeviem viņa domas pavērsa citā virziena.

Viņam likās, ka varēs aizmigt. Atlaidis Maļutu, viņš nolikās gultā un iesnaudās.

Viņš uzmodās it kā no pēkšņa grūdiena.

Istabu vāji apgaismoja svētbilžu lampiņas. Mēnesstars, iespīdēdams pa zemo logu, ņirbinājās pa siltummūrīša apgleznotajiem podiņiem. Aiz mūrīša cirpstēja circenis. Pele kaut kur grauza koku.

Sai klusumā Ivanam Vasiļjevičam atkal kļuva baigi.

Uzreiz viņam izlikās, ka paceļas grīdas dēlis un no tā apakšas uz viņu raugās noindētais bajars.

Tādi rēgi Joannam agrāk arī nereti bija rādījušies. To viņš piedēvēja elles nedarbiem. Lai aizdzītu rēgu, viņš pārmeta krustu.

Taču rēgs nepazuda, kā tas gadījās agrāk. Mirušais bajārs joprojām skatījās uz viņu caur pieri. Vecā vira acis bija tāpat izvalbītas, seja tāpat zila kā pusdienās, kad viņš izdzēra kausu, ko bija sūtījis Joanns.

«Atkal jau rēgojas!» cars nodomāja. «Nē, nepadošos sātana kārdināšanai, sadragāšu velna viltību. Lai augšam- ceļas dievs un iznīkst viņa ienaidnieki!»

Mirušais lēni izlīda no pagrīdes un tuvojās Joannam.

Cars gribēja kliegt, taču nejaudaja. Ausīs briesmīgi zvanīja.

Mirušais noliecās Joanna priekšā.

—     Esi sveicināts, Ivan! — dobja, necilvēciska balss teica. — Klanos tev, jo esi mani nevainīgu pazudinājis!

Šie vārdi atbalsojās pašos Joanna dvēseles dzijumos. Viņš nezināja, vai to saka spoks, vai arī paša domas izteikušās ar ausij dzirdamu skaņu.

Bet, raugi, pacēlās cits dēlis; parādījās okolņičijs Da- ņila Adaševs *, kuru Joanns pirms četriem gadiem bija sodījis ar nāvi.

Adaševs arī izlīda no pagrīdes, paklanījās caram un teica:

—   Esi sveicināts, Ivan, klanos tev, jo tu mani nogalināji nevainīgu!

Pēc Adaševa ieradās bajāre Marija, kura bija nogalināta kopā ar bērniem. Viņa iznāca no pagrīdes ar pieciem dēliem. Visi paklanījās caram, un katrs teica:

—    Esi sveicināts, Ivan! Es tev klanos!

Tad ieradas Kurļatjevs *, kņazs Oboļenskis, Ņikita Še- remetjevs * un citi, kurus Ivans bija sodījis ar nāvi vai nokāvis.

Istaba bija pilna ar miroņiem. Visi viņi zemu klanījās caram, visi teica:

—   Esi sveicināts, esi sveicināts, Ivan, mēs tev klanāmies!

Lūk, piecēlās mūki, svētie vīri, mūķenes — visi melnos tērpos, visi bāli, asiņaini.

Un tad parādījās kareivji, kuri ar caru bija pie Kaza- ņas.

Uz viņu miesām rēgojās drausmīgas brūces, taču ne kaujās iegūtas, bet benžu cirstas.

Tur nāca jaunavas saplosītās drēbēs un jaunas sievas ar mazuļiem. Bērni stiepa pret Ivanu asiņainās rociņas un šļupstēja:

—   Esi sveicināts, esi sveicināts, Ivan, jo tu mūs nogalināji nevainīgus!

Istaba arvien vairāk pildījās ar rēgiem. Cars vairs nevarēja atšķirt iztēli no īstenības.

Rēgu teiktie vārdi atkārtojās ar simtkārtīgām atbalsīm. Pie pašām ausīm Joannam skanēja dvēseles aizlūguma dziesmas un lūgsnas, kas skaitītas pie mirušajiem. Mati viņam bija sacēlušies stāvus.

—    Mūžam dzīvā dieva vārdā, — viņš teica, — ja jūs esat velni, kurus sūtījis ļaunais gars, — pazūdiet! Ja jūs patiesi esat manis nokauto dvēseles, — gaidiet dieva pastaro tiesu! Tas kungs spriedīs tiesu par mani un jums!

Miroņi iegaudojās un sāka virpuļot ap Joannu kā viesuļa dzītas rudens lapas. Vēl žēlāk skanēja dvēseles aizlūguma dziesmas, lietus atkal sāka sisties logā, un cauri vēja brāzmām cars sadzirdēja it ka tauru skaņas un balsi, kas sauca:

—    Ivan, Ivan! Uz tiesu, uz tiesu!

Cars skaļi iekliedzās. Cara guļamistabā saskrēja gult- ziņi no blakus telpām.

—    Celieties! — cars sauca. — Kas tagad par gulēšanu! Pienākusi pēdējā diena, pienākusi pēdējā stunda! Visi uz baznīcu! Visi man līdzi!

Galminieki sāka skraidīt. Atskanēja aicinājuma zvans. Tikko kā aizmigušie opričņiki, sadzirdējuši pazīstamo zvanu, nolēca no lāvām un steidzās saģērbties.

Daudzi no viņiem vēl arvienu dzīroja pie Vjazemska. Viņi sēdēja pie kausiem un dziedāja pargalvigas dziesmas. Zvanu izdzirduši, viņi pielēca kājās un virs greznajiem kaftāniem uzvilka melnas sutanas, bet galvas uzmauca garas kapuces.

Viss Brīvciems sakustējās. Dievmātes baznīca spīdēja gaišās ugunīs. Satrauktie iedzīvotāji metās pie vārtiem un ieraudzīja daudz uguņu, kas klaiņaja pa pili no istabas istabā. Tad uguņi izveidoja garu virteni, un gājiens kā čūska izlocījās pa ārējām pārejām, kas savienoja pili ar dievnamu.

Visi opričņiki, vienādi ģērbušies melnos tērpos un kapucēm galvās, nesa sveķainas lāpas. To gaisma burvīgi rotājās pa izmargotajiem stabiem un sienu greznojumiem. Vējš plandīja tērpus, bet mēnesgaisma kopā ar uguni atspoguļojās uz zelta, pērlēm un dārgakmeņiem.

Priekšgalā gāja cars, ģērbies mūka drēbēs, sita sev pa krūtīm un sauca, skaļi raudādams:

—     Dievs, apžēlo mani, grēcinieku! Apžēlo mani, smirdīgo suni! Apžēlo manu nešpetno galvu! Pieņem, ak kungs, savā mierā manis nokauto nevainīgo dvēseles!

Tempļa durvju priekšā Joanns pakrita, spēkus zaudējis.

Lapas apgaismoja veču, kas sēdēja uz kāpnēm. Viņa pastiepa pretī caram drebošu roku.

—    Celies, dārgumiņ! — Onufrevna teica. — Es tev palīdzēšu. Sen jau tevi gaidu. Iesim, Vaņa, iekša, kopīgi pielūgsim dievu!

Divi opričņiki piecēla caru aiz rokām. Viņš iegāja baznīcā.

Citi gājieni tāpat garās, melnās drēbēs, tāpat augstās kapucēs steidzās pa ielām ar aizdegtām lāpām. Tempļa durvis atkal un atkal ierāva opričņikus, un milzu lielie svēto tēli sašutumā noraudzījās uz viņiem no augstajām sienām un baznīcu kupoliem.

Līdz šim klusās nakts vidū atskanēja vairāku simtu balsu dziedāšana, un tālu varēja sadzirdēt zvanu skaņas un gari stieptos psalmus.

Važas žvadzinādami, cietumos satrūkās ieslodzītie un sāka klausīties.

—   Cars notur rīta dievkalpojumu! — viņi teica — Dievs, atmaidzini viņa sirdi, ieliec žēlsirdību viņa dvēselē!

Brīvciemā mājās mazi bērni, kuri līdz šim bija mierīgi gulējuši blakus mātēm, bailēs atmodās un sāka raudāt.

Daža māte ilgi nevarēja apklusināt savu bērnu.

—    Klusē! — viņa beidzot teica. — Klusē, citādi izdzirdēs Maļuta!

Un, izdzirdīs Maļutas vārdu, bērns pārstāja raudāt, bailēs spiedās pie mātes, un nakts klusumā atkal tikai bija dzirdams, ka opričņiki dzied psalmus un nemitīgi zvana zvani.

12. nodala APMELOJUMS

Saule uzlēca, taču rīts Maļutam nebija priecīgs. Pārnācis mājās, viņš neatrada dēlu un saprata, ka Maksims uz visiem laikiem pametis Brlvciemu. Liels bija Grigorija Lukjaniča niknums. Uz visām pusēm aizauļoja tvarstītāji. Zirga puišus, kuri Maksima bēgšanu bija nogulējuši, Maļuta tūliņ pavēlēja iemest cietumā.

Uzacis saraucis, zobus sakodis, viņš jāja pa ielu un domāja: ziņot caram par Maksima bēgšanu vai noslēpt to no viņa.

Aiz Maļutas muguras atskanēja zirgu pakavu dipieni un jautras balsis. Maļuta atskatījās. Carēvičs ar Basma- novu un baru jaunu nebēdņu atgriezās no rīta izjādes. Irdenā zeme bija no lietus izmirkuši, zirgi gāja līdz potītēm pa dubļiem. Maļutu ieraudzījis, carēvičs palaida savu argamaku lēkšiem un notašķīja ar dubļiem Grigoriju Luk- janoviču.

—   Zemu tev klanos, bajār Maļuta! — carēvičs teica, zirgu pieturēdams. — Mēs nupat satikām tavus tvarstītājus. Laikam jau Maksimam pie tevis klājās plāni, ka viņš lika vaļā ļekas. Bet varbūt tu pats viņu aizsūtīji uz Maskavu pēc bajāra cepures, bet vēlāk pārdomāji?

Un carēvičs sāka skaļi smieties.

Maļuta pēc savas paražas nokāpa no zirga. Stāvēdams kailu galvu, viņš ar visu delnu slaucīja dubļus no sejas. Šķita, viņa dzēlīgās acis grib izurbties cauri carēvičam.

—   Kam viņš slauka dubļus? — Basmanovs, gribēdams izkalpoties, teica carēvičam. — Lai nu kadam citam, bet viņam uz sejas tos nepamanīs!

Basmanovs runāja pusbalsī, taču Skuratovs dzirdēja. Kad viss bars smiedamies un tērzēdams aizlēkšoja pakaļ carēvičam, Maļuta uzlika cepuri, atkal uzkāpa zirgā un soļos jāja uz pili.

«Pagaidiet tik man!» viņš pie sevis domāja. «Dodiet laiku, kungi, dodiet laiku!» Viņa nobālušās lūpas viebās smaidā, un pēc dēla bēgšanas jau ta saērcinātā sirdi lēni nobrieda atriebība nepiesardzīgajiem apvainotājiem.

Kad Maļuta iegāja pilī, Ivans Vasiļjevičs sēdēja viens savās telpās. Viņa seja bija bāla, acis dega. Melno tērpu viņš bija novilcis un uzvilcis dzeltenu kaftānu ar nošūtām svītrām un zilu samtu gar malu. Astoņas zīda saites ar garām bārkstīm karājās gar šķēlumu. Spieķis un cepure, greznota ar lielu smaragdu, stāvēja viņa priekšā uz galda. Nakts rēgi, nepārtrauktas lūgšanas, bezmiegs nebija novājinājis cara spēkus, bet gan augstākā mērā viņu uzbudinājis. Viss naktī pārdzīvotais viņam šķita sātana uzsūtīta mulsināšana. Cars kaunējās savu baiļu.

«Kristus vārda ienaidnieks,» viņš domāja, «neatlaidīgi man pretojas un palīdz maniem ļaundariem. Taču neļaušu viņam sevi izāzēt! Nebijāšos viņa uzsūtītos rēgus! Parādīšu, ka viņš izvēlējies par sevi stiprāku pretinieku.»

Un nolēma cars, tāpat kā agrāk, sodīt nodevējus un nogalināt savus ļaundarus, lai to būtu kaut tūkstošiem.

Un sāka viņš domās pārskatīt pavalstniekus un starp viņiem meklēt nodevējus.

Katrs skatiens, katra kustība tagad viņam šķita aizdomīga.

Viņš atcerējās vārdus, ko teikuši viņa tuvīnie augstmaņi, un šais vārdos meklēja atslēgu sazvērestībām. Vistuvākie neizbēga no viņa aizdomām.

Maļuta atrada viņu tuvu drudža murgiem.

—    Valdniek, — brīdi klusējis, Grigorijs Lukjanovičs teica, — tu liki no Količeviem dabūt ziņas par jauniem nodevējiem. Droši paļaujies uz mani. Ar spīdzināšanu es Količevus piespiedīšu visu izstāstīt. Tikai vienu nejau- dašu — lai viņi nosauc tavu vislielāko ienaidnieku!

Cars izbrīnījies paskatījās uz mīluli.

Maļutas acīs bija kaut kas neparasts.

—    Vai zini, valdniek, — Skuratovs turpināja, un viņa balss mainījās, — ij acs redz, ij auss dzird, bet, lai izteiktu, — mēle neklausa …

Cars skatījās uz viņu jautājoši.

—     Raugi, tu, valdniek, par piemēru, esi jau sodījis daudz ļaundaru, taču nodevību Krievzemē vēl arvienu neesi izskaudis. Un vēl tikpat daudz sodīsi un desmitreiz vairāk, bet nodevību tik un tā neiznīdēsi!

Cars klausījās un nevarēja aptvert.

—    Tāpēc, valdniek, tu neiznīdēsi nodevību, ka tu tai apcērt tikai zarus, bet pats stumbrs ar saknēm stāv veseli!

Cars vēl arvien nesaprata, taču klausījās ar pieaugošu interesi.

—    Redz, valdniek, kā lai tev to saka. Lūk, par piemēru, atceries, kad tu gulēji uz nāves cisām *, lai dievs tev dod ilgu mūžu! Bet bajāri pret tevi, tādu vārgu, pasāka sazvērestību. Viņiem taču toreiz bija galvenais, — par piemēru, tavs brālītis Volodimirs Andrejičs! *

«A!» cars nodomāja. «Tad, lūk, ko nozīmē manas nakts paradības! Ienaidnieks grib aptumšot manu prātu, lai es baidītos sagraut brāļa nodomus. Bet tā nebūs. Arī brāli nežēlošu!»

—   Stāsti, — viņš teica, bargi vērsdamies pie Maļutas, — stāsti, ko zini par Volodimiru Andrejiču.

—    Nē, valdniek, šoreiz runa nav par Volodimiru Andrejiču. Viņā es vairs to nemanu, ka viņš kaut ko pret tevi pasāktu. Un bajāri tagad uz viņu vairs necer. Jau sen viņš atmetis nodomu tev bedri rakt. Par viņu es nerunāju.

—    Par ko tad? — cars izbrīnījies jautāja, un viņa vaibsti drudžaini sakustējās.

—    Redzi, valdniek. Volodimirs Andrejičs atmetis nodomu musināt valsti, bet bajāri nav atmetuši. Viņiem sava zināšana: neizdevās, sak, viņu par valdnieku celt, tad mēs celsim…

Maļuta sadurstljās.

—    Kuru? — cars jautāja, un viņa acis iekvēlojās.

Maļuta kļuva gluži zaļš.

—    Valdniek! Ne jau visu var teikt. Mums, zemajiem ļaudim, ir tā: domā un pārliec, bet mēli turi aiz zobiem.

—    Kuru? — Joanns atkārtoja pieceldamies.

Maļuta kavējās ar atbildi.

Cars abām rokām satvēra viņu aiz apkakles, pievilka viņa seju pie savas un ieurbās viņā ar acim.

Maļutas kājas sāka grīļoties.

—    Valdniek, — viņš teica pusbalsī, — tu uz viņu nedusmojies, viņš to pats nav sadomajis!

—    Runā! — Joanns teica aizsmakušā čukstā un stiprāk sažņaudza Maļutas apkakli.

—    Viņam tas neienāktu prātā, — Maļuta turpināja, vairīdamies no cara acīm, — bet, jādomā, sakūdījuši viņu. Kas viņam tuvāk, tas arī sakūdījis. Bet viņš, grēcīgs cilvēks, nodomājis: vai nu vēlāk, vai agrāk, ar to pašu vien beigsies.

Cars sāka noģist. Viņš nobāla vēl vairāk. Viņa pirksti sāka atliekties un palaida Maļutas apkakli.

Maļuta atžilba. Viņš saprata, ka pienācis laiks izšķirošam triecienam.

Valdniek! — pēkšņi viņš asi pateica. — Nemeklē talu nodevību. Tavs pretinieks sēž tev iepretim, viņš dzer ar tevi no viena kausa, ēd ar tevi no vienas bļodas, valkā ar tevi vienas drēbes.

Skuratovs apklusa un gaidu pilns uzdrošinājās pacelt uz caru savas asinīm pieplūdušās acis.

Cars ari apklusa. Viņa rokas nolaidās. Viņš beidzot bija sapratis Maļutu.

Tobrīd pagalmā atskanēja priecīgi izsaucieni.

Jau tad, kad sākās saruna, carēvičs ar tuvīniem augstmaņiem iejāja pagalmā, kur viņu gaidīja kroņa un brīvciemu tirgoņi, kuri bija atnākuši no Maskavas ar sālsmaizi un lūgumiem.

Ieraudzījuši carēviču, viņi visi nokrita uz ceļiem.

—    Ko jūs gribat, aršīnas viri? — carēvičs nevērīgi jautāja.

—    Carevič! — viņi atbildēja. — Mēs nacam sūdzēties tavai žēlastībai. Esi mūsu aizstāvis! Apžēlojies par mūsu galvām! Opričņiki mūs galīgi putina laukā, ēd mūs nost ar visām sievām un bērniem.

—    Palūk, kādi muļķi! — carēvičs teica, vērsdamies pie Basmanova. — Viņi gribētu gan mantu, gan sievas paturēt sev vieniem pašiem! Nu, ko jūs pinkšķat? Ejiet mājās; gan jau es par jums, nejēgām, aizlikšu kādu vārdu pie tēva.

—   Tu esi mūsu tēvs, lai dievs dod tev ilgus gadus! — tirgoņi sāka saukt.

Carēvičs sēdēja zirga mugurā. Blakus viņam bija Basmanovs. Viņu priekšā lūdzēji stāvēja uz cejiem. Vecākais turēja zelta bļodu ar sālsmaizi.

Maļuta visu redzēja pa logu.

—   Valdniek, — viņš pačukstēja caram, — droši vien viņu būs sakūdījis kāds no tiem, kas tagad kopā ar viņu. Paskaties, ļaudis jau viņu apsveic ar valdīšanu!

Un kā burvis, kas baidās no ļaunā gara, kuru pats palaidis, tā Maļuta izbijās no izteiksmes, kādu viņa vārdi viesa Joanna sejā.

No cara sejas bija pazudis viss cilvēcīgais. Tik briesmīgu Maļuta nekad viņu nebija redzējis.

Pagāja kāds bridis. Pēkšņi Joanns pasmaidīja.

—    Griša, — viņš teica, abas rokas uzlicis uz Skuratova pleciem, — kā tu nupat teici? Es cērtot zarus un pazares, bet stumbrs stāvot vesels? Griša, — cars turpināja, lēni izrunādams katru vārdu un raudzīdamies uz Maļutu ar baigu uzticību, — vai tu uzņemies ar saknēm izraut nodevību?

Ļauns prieks sašķobīja Maļutas muti.

—   Tavas žēlastības labā uzņemos, — viņš nočukstēja, drebēdams pie visām miesām.

Joanna sejas izteiksme acumirklī mainījās. Smaids nozuda, un vaibsti kļuva salti, nelokāmi nekustīgi. Viņa seja šķita izcirsta no marmora.

—      Nevajag kavēties! — viņš teica aprauti un pavēloši. — Lai neviens par to nezina. Viņš šodien būs medībās. Šodien pat lai viņu atrod mežā. Lai pasaka, nosities, no zirga krītot. Vai tu zini, kur ir Netīrā Peļķe?

—   Zinu, valdniek.

—   Tur lai viņu atrod! — cars parādīja uz durvīm.

Maļuta izgāja un priekšnamā uzelpoja brīvāk.

Cars ilgi palika nekustīgs. Tad viņš lēni piegāja pie svētbildēm un to priekšā nokrita uz ceļiem.

No visiem Maļutas kalpiem visbrašākais un izveicīgākais bija viņa kāpšļa puisis Matvejs Homjaks. Viņš nekad nevairījās briesmu, viņam patika trakulības un uzbrukumi, un zvērībās viņš atpalika tikai no sava kunga. Ja vajadzēja aizdedzināt sādžu vai piesviest apmelojuma grāmatu, pēc kuras vēlāk sodīja ar nāvi bajāru, ja vajadzēja aizvest kāda sievu, vienmēr sūtīja Homjaku. Un Homjaks aizdedzināja sādžas, piesvieda grāmatas un atveda nevis vienu sievu, bet vairākas.

Pie Homjaka arī tagad vērsās Grigorijs Lukjanovičs. Ko viņi abi runāja, to neviens nedzirdēja. Taču tai pašā rītā, kad carēviča dzinējsuņi skaļi rēja Maskavas apkārtnē, bet mastā stāvošu mednieku uzmanība bija pievērsta gaidīšanai un katrs piepūlēja savu redzi, un neviens nelikās zinis, ko darīja viņa biedri, — tai brīdī pa maz iebrauktu lauku ceļu auļoja Homjaks ar Maļutu, attālinādamies no medību vietas, bet starp viņiem ar sasietām rokām, pie segliem piesiets, auļoja kāds trešais, kura seju sedza melna kapuce, uzmaukta līdz pašam zodam. Kādā ceļa pagriezienā viņiem piestāja divdesmit apbruņotu opričņiku, un nu visi kopā auļoja tikai tālāk, ne vārda nerunādami.

Medības pa to laiku ritēja savu gaitu, un neviens nepamanīja, ka carēviča nav, izņemot divus kāpšļa puišus, kuri, nažiem sadurti, gravā cīnījās ar nāvi.

Kādas trīsdesmit verstis no Brīvciemā bieza meža vidū bija slīkšņains, nepārejams purvs, kuru tauta bija iesaukusi par Netīro Peļķi. Daudz dīvaina stāstīja par šo vietu. Tumsā malkascirtēji baidījās tuvoties šai vietai. Apgalvoja, ka vasaras naktīs virs ūdens lēkājot un draiskuļojo- ties uguntiņas, laupītāju nogalinātu un Netīrajā Peļķē iemestu cilvēku dvēseles.

Pat gaišā dienas laikā purvam bija drūms un noslēpumains izskats. No melnā, duļķainā ūdens pacēlās lieli koki, kuriem apakšā nebija zaru. Atspoguļodamies ūdenī kā miglainā spogulī, tie izskatījās pēc savādiem, kropliem cilvēkiem un neesošiem zvēriem. Purva tuvumā nedzirdēja cilvēku balsis. Dažbrīd atlidoja meža pīļu bari plunčoties tajā. Meldros atskanēja ūdens vistiņas žēlais sauciens. Melns krauklis aizlidoja pār koku galotnēm, un tā ļaunu vēstošā ķērkšana daudzkārt atbalsojās. Dažreiz kaut kur tālu, tālu varēja dzirdēt cirvja būkšķienus, aizcirsta koka brīkšķus un dobju krišanu.

Bet, kad saule nolaidās aiz galotnēm, kad virs purva pacēlās caurspīdīgs tvaiks, cirvja būkšķi apklusa, un uzradās jaunas skaņas. Sākās vienmuļīga varžu kurkstēšana, sākumā klusa un aprauta, tad itin skaļa kopīgā korī.

Jo vairāk satumsa, jo skaļāk kliedza riebekļi. Viņu balsis saplūda vienotā, nepārtrauktā un ilgstošā dunoņā, auss pie tā pierada un tai cauri atšķīra tālas vilku gaudas un ūpja vaimanas. Tumsa sabiezēja; priekšmeti zaudēja savu iepriekšējo izskatu un ieguva jaunu veidu. Ūdens, koku zari un miglas grīstes saplūda kopā. Apveidi un skaņas sajaucās un kļuva cilvēkam neizprotamas. Netīrā Peļķe kļuva par ļaunu spēku mājvietu.

Uz šo nolādēto vietu nevis tumšā naktī, bet saulainā rītā Maļuta un opričņiki virzīja savu gaitu.

Tobrīd, kad viņi steidzās un mudināja zirgus, citi braši baiga izskata puiši pulcējās biezajā mežā netālu no Netīrās Peļķes.

13. nodaļa VAŅUHA PERSTENS UN VĪNA BIEDRI

Plašā laukumā senu ozolu un kritušu koku ielokā stāvēja vairākas zemnīcas, bet starp tām uz celmiem, uz izlauztām saknēm, uz siena gabanām un sausām lapām gulēja un sēdēja daudz dažāda vecuma, dažādās drēbēs ģērbušos ļaužu. Apbruņoti puiši nemitīgi nāca ārā no meža dziļuma un piepulcējās biedriem. Liela dažadība bija starp viņiem. Starp koku zariem vīdēja rupji kaftāni, ferjazas * un svārki, citi bija skrandās, citi zeltā mirdzoši. Dažiem puišiem pie gurna karājās zobeni, citi svaidija rokās sitamos vai arī atbalstījās uz āvām. Te nebija mazums rētu, grumbu, pinkainu galvu un nesukātu bārdu.

Pārdrošnieku pulks bija sadalījies bariņos. Laukuma vidu vārīja putru un uz iesmiem cepa liellopu gaļu. Pār sprakstošo uguni karājās katli; dūmi kā pelēks mākonis atdalījās no zaļās krēslas, kura ietvēra laukumu it kā ar biezu sienu. Pavāri klepoja, berzēja acis un griezās prom no dūmiem.

Mazliet tālāk vecs vīrs ar sirmu sprogainu galvu, garu bārdu jauniešiem stāstīja pasaku. Viņš runāja, kājās stāvēdams, atspiedies uz cirvja garā kāta. Tā viņam stāstīt bija ērtāk nekā sēdus. Viņš varēja atliekties, pagriezties uz visām pusēm un vajadzīgajā vietā pavicināt cirvi un braši uzsvilpt. Puiši klausījās viņā ar patiesu baudu, mutes un ausis atvēruši. Vieni bija apsēdušies zemē, citi uzsē- dušies zaros, vēl citi klausījās, kājās stāvēdami, acis iepletuši, taču lielākā daja gulēja uz vēdera, atspieduši elkoņus pret zemi, zodus delnā atbalstījuši, tā, sak, ērtāk.

Nostāk divi puiši zvetēja viens otram ar dūrēm pa galvu. Noteikums bija tāds: kurš pirmais lūgsies žēlastību. Nevienam negribējās to lūgt. Jau abi pretinieki bija kā bietes pietvīkuši, taču varenās dūres nepārstāja velēt pa galvu gluži kā veseri pa laktu.

—   Ei, vai tev, Hlopko, nepietiks? — jautāja pēc izskata vājākais.

—   Gan jau, brāl Andruška! Kad vajadzēs — teikšu. Bet tev nupat klāsies plāni!

Un dūres joprojām velēja.

—   Pavej, brālīši, Andruška tūliņ novelsies, — skatītāji sprieda.

—   Nē, nenovelsies vis! — citi atbildēja. — Kāpēc šis novelsies — viņam stipra galva.

—    Gan redzēsi, ka novelsies!

Andruškam patiesi negribējās novelties. Viņš izlocījās un iesita pretiniekam ar dūri nevis pa pauri, bet pa deniņiem.

Hlopko apvēlās.

Daudzi skatītāji sāka smieties, taču lielākā daļa pauda sašutumu.

—   Nav godīgi! Nav godīgi! — viņi sauca. — Andruška blēdījās. Vilkt nost Andrušku!

Un Andrušku tūliņ atvilka nost.

—     No kurienes, brašie puiši, nākdami? — vecais pasaku stāstītājs jautāja dažiem jaunekļiem, kuri bija pienākuši pie gunskura un tramīgi skatījās uz visām pusēm.

Viņus bija atvedis ražens vīrs ar platu nazi aiz jostas; puišiem nebija ieroču, šķita, ka viņi iesācēji.

—    Vai dzirdējāt, vanadziņi? — raženais vīrs teica, vērs- damies pie viņiem. — Vectēvs Klijāns jautā, no kurienes nākdami. Atbildiet vectēvam!

—    Redz še, kā sacīt, būs tā. Es tad esmu no Maskavas puses! — mazliet stomīdamies, viens no puišiem atbildēja.

—    Un kāpēc tad ligzdiņu pameti? — Klijāns jautāja. — Vai sals ķēra, vai arī par karstu tika?

—     Par karstu tika! — puisis atbildēja. — Kad opričņiki aizdedzināja istabu, tad sākumā kļuva karsti, bet, kad istaba nodega, tad laukā ķēra sals!

— Ak tad tā. Tu neesi muļķa puisis. Nu, bet kāpēc tu atnāci?

■— Nu, radus meklēt!

Laupītāji skaļi smējās.

—    Palūk, ko sadomājis. Kādus radus?

—    Kad opričņiki nokāva māmuļu un tēvu, māsas un brāļus, bēdīgi kļuva vienam pasaulē; domāju — iešu pie labiem ļaudīm, viņi mani pabaros, padzirdīs, būs mani brāļi un tēvi! Krogā satiku, lūk, šo te puisi, aptvēru, ka viņš jūsējais, un palūdzu, lai paņem līdzi.

—    Re, kur prātīgs puisis! — laupītāji teica. — Nāc mūsu barā, esi sveicināts, mēs tev būsim brāļi!

—    Bet ko tas stāv, degunu nokāris, it kā būtu apmuļķots? Ei tu, pinkšķi, ko šķobi lūpas? No kurienes būsi?

—    No Kolomnas puses! — slinki mēli valstīdams, atbildēja liela auguma jauns puisis, kas bēdīgs stāvēja citiem aiz muguras.

—    Ko, vai tev arī opričņiki nodarīja pārestību?

—    Līgavu paņēma! — negribīgi, gari stiepdams vārdus, puisis atbildēja.

—    Nu, pastāsti!

—    Ko tur stāstīs! Atjāja un paņēma!

—    Nu, un pēc tam?

—    Ko pēc tam? Pēc tam neko.

—    Kāpēc tad tu neatņēmi līgavu?

—    Kā tu viņu atņemsi? Kā atjāja, tā aizveda.

—    Un tu tāpat vien skatījies, muti iepletis?

—    Nē, vēlāk, kad viņi bija aizmukuši, tad es ta noskaitos, ka pasarg dievs!

Laupītāji atkal sāka smieties.

—    Nu, brāl, ir gan tev lēna domāšana!

Puisis sataisīja muļķīgu ģīmi un neatbildēja.

—    Ei tu, vārītais rāceni! — kāds laupītājs teica. — Ka tev paņēmuši līgavu, tāpēc nav ko skumt! Atradīsi citu.

Puisis raudzījās, muti iepletis, un neteica ne vārda.

Viņa seja uzjautrināja laupītājus.

—   Paklau, ar tevi runā! — kāds no viņiem teica, piebikstīdams tam pie sāniem.

Puisis klusēja.

Laupītājs pagrūda viņu stiprāk.

Puisis raudzījās uz viņu ar tik muļķīgu izskatu, ka atkal visi ņēmās smieties.

Vairāki viri piegāja viņam klāt un sāka grūstīt.

Puisis nezināja — dusmoties vai ne, taču kads stiprāks grūdiens izsita viņu no miegainās aukstasinības.

—   Ko nu grūstās! — viņš teica. — Vai es jums miltu maiss, vai, esmu? Metiet mieru, saskaitīšos!

Laupītāji smējās vēl skaļāk.

Puisim patiesi gribējās saskaisties, bet slinkums un iedzimta miegainība pārvarēja dusmas. Viņam likās, ka par niekiem nav vērts dusmoties, bet svarīga iemesla nebija!

—   Nu, saskaisties jel, muļķi! — laupītāji teica. — Ko tu neskaisties?

—    Nu tad pagrūdiet vēl!

—    Palūk, kas iepaticies! Na, še tev!

—    Nu, vēl stiprāk!

—   Se tev!

—   Nu, tagad saturas! — puisis teica, beidzot saskaities ne pa jokam.

Viņš atrotīja piedurknes, iespļāva delnās un ņēmās velēt vainīgu un nevainīgu. Laupītāji nebija gaidījuši tādu uzbrukumu. Tie, kas tuvāk, acumirklī nogāzās un notrieca no kājām biedrus. Viss bars vēlās uz gunskuru; katls apgāzās, kāposti izlija oglēs.

—   Lēnāk, lēnāk, sātan! Ko trako. Kad tev saka — lēnāk! — laupītāji sauca.

Taču puisis vairs neko nedzirdēja. Viņš joprojām pa labi un pa kreisi vicināja dūres un ar katru triecienu nogaza vienu vai divus vīrus.

—    Paskat, kāds lācis! — runāja tie, kuri bija paspējuši atlēkt sānis.

Beidzot puisis nāca pie prāta. Viņš mitējās kauties un apstājās starp apgāztajiem un sasistajiem podiem, pakausi kasīdams, it kā gribētu teikt: «Nudien, ko es esmu izdarījis!»

—    Vai zini, brāl, — laupītāji teica, kājās celdamies un sānus berzēdami, — ja tu toreiz laikā būtu saskaities, tev līgavu neaizvestu! Paskat, kāds Iļja Muromietis!

—    Kā tevi sauc, brašo puisi? — kāds vecs laupītājs jautāja.

—    Par Mitjku taču!

—    Nu Mitjka! Kas par Mitjku!

—    Palūk, kāds Mitjka!

—     Puiši, — teica kāds laupītājs piesteigdamies, — atamans atkal sāka stāstīt par savu dzīvi pie Volgas. Vairs neviens negrib ne dziedāt, ne pasakas klausīties, visi sasēduši ap atamanu. Iesim ātrāk, citādi nedabūsim vietu!

—    Iesim, iesim klausīties atamanu! — laupītāji sauca cits caur citu.

Uz celma milzīga ozola ēnā sēdēja vidēja auguma plecīgs vīrs grezniem, ar zeltu šūtiem svārkiem mugurā. Galvā viņam bija apaļa dzelzs cepure, līdzīga benītei, kuru sauca arī par ielāpu plikajam paurim. Pie cepures bija piestiprināts tērauda gredzenu tīkls, kas aizsargāja pakausi, kaklu un ausis no zobena cirtieniem. Plecīgais vīrs turēja rokā cērtamo, uzmauktu garā kātā. Šādā tērpā grūti būtu pazīt mūsu veco paziņu Vaņuhu Perstenu. Acis viņam šaudījās uz visām pusēm. Starp melnajām ūsām spīdēja zobi, tik žilbinoši balti, ka šķita, tie apgaismo visu viņa seju.

Laupītāji klusēja un klausījās.

—    Tad tā, brālīši, — Perstens klāstīja, — kas tur nu par brīnumu apturēt vezumniekus vai aplaupit bajāru, ja jūsu ir desmit uz vienu. Bet brīnums būtu, ja viens pats apturētu un aplaupītu kādus piecdesmit vai vairākus vīrus!

—    Tu nu cērt pār strīpu! — laupītāji atsaucās. — Ko iegribējis! Nez vai tu apturēsi?

—    Es nestāstu par sevi. Pazīstu vīru, kas viens pats vezumniekus apturējis.

—    Vai tikai atkal nebūs tavs Volgas spēkavīrs?

—     Kurš tad cits. Reiz kuģeli tauvā vilka no Astrahaņas uz augšu pa māmuļu Volgu. Uz kuģeļa ļaužu nebija mazums: braši tirgoņi vien ar šaujamiem, ar zobeniem, kaf- tāni atpogāti, cepures pakausī, ne sliktāki par mūsējiem. Bet krava: zelts, dārgakmeņi, pērles, Astrahaņas mantiņas * un citādi nieki! Krasts ir augsts, velkamais ceļš šaurs, bet upes vidū sala •— kaila klints un pret straumi it kā ar nazi nogriezts stūris, dievs pasarg, cik ass!

Tā nu uzzināja mūsu brašulis, ar ko piekrauts kuģis. Neteicis nevienam ne vārda, no rīta aizgajis, apsēdies krūmos un neceļ ne ausu. Paiet viena stunda, paiet otra — redz, nāk kādi divpadsmit strūdzinieki, cits pēc cita saitēs ieguluši, velk no visa spēka, elš, mēles izkāruši. Redzams, kuģelis nav vieglais un arī straume ļaudīm nav pa spēkam.

Tad nu mans brašulis pagaida, lai viņi pabrauc garām smailajai klintij tā uz pussimt asīm. Un kā izlec no krūmiem un zveļ ar zobenu pa tauvu, tā pārcērt vidū pušu, bet strūdzinieki, bēduļi, nokrīt zemē uz deguniem. Vienus viņš notriec ar sitamo bumbu, citus ar dūri, bet daži, uzlēkuši kājās, laiž ļekas vaļā! Kuģis sāk peldēt pa straumi uz leju, tieši uz klinti. Tirgoņi satraukušies, neviens nedomā šaut, domā tikai par to, kā tikt garām šķautnei, lai nēsāsit kuģi! Bet mans brašulis ar vienu roku satver tauvu, ar otru pieķeras pie koka un apstādina kuģi.

«Ei, jūs, aršīnas dvēseles, brašie puiši! Metiet ūdeni zobenus un šaujamos, ar labu jūs lūdzu, citādi palaidīšu valgu, tad ar visām precēm aiziesiet ar to dieviņu!»

Tirgoņi paceļ gan pret spēkavīru stobrus, taču tūdaļ arī tos nolaiž, domā: kā tad tā? Ja nošausim viņu, kas pieturēs valgu?

Neko darīt, samet ieročus ūdenī, tikai ne visus, domā, kad tu, puisi, uzkāpsi uz klāja laupīt kuģi, tad mēs tev pa pakausi! Taču mans spēkavīrs to noprot.

«Labi,» viņš teic, «tirgonīši, brālīši, ieroči tagad upē, ejiet ari jūs, kur acis rāda. Bet, citiem vārdiem sakot, lēciet no kuģa ar galvu uz leju!»

Tirgoņi sākuši minstināties, bet šis, puiši, aptin valgu ap koku, paķer šaujamo un uzbliež šiem.

Tad visi, cik vien viņu bijis, salec ūdenī kā vardes.

Bet mans spēkavīrs sauc:

«Nepeldiet šurp, piestājiet pie viņējā krasta, citādi visus kā piles apšaušu!»

Nu, puiši, kā patika spēkavīrs?

—   Malacis! — laupītāji teica. — Nu patiesi malacis! Bet ko viņš ar kuģi izdarīja?

—   Ar kuģi, vai? Nu, apmeta valgu ap roku kā diegu ap papīra pūķi un izvilka kuģi sēklī.

—    Ko, vai viņš tik liels kā Polkans?

—   Nē, nav vis kā Polkans *. Augumā nebūs par mani lielāks, bet pleci gan platāki!

—    Platāki par taviem! Pēc kā tad viņš izskatās?

—   Izskatās pēc braša puiša: pinkainu galvu, melnu bārdu, mazliet uzkumpis, plakanu seju, toties, ja paskatās acīs, — tirpas iet pa kauliem.

—   Kā nu gribi, ataman, tu par viņu stāsti kā par brīnumu, bet mēs neticam. Brašāku par tevi redzējuši neesam!

—   Neesat redzējuši brašāku par mani! Nu, ko jūs, muļķi, esat redzējuši! Vai zināt, — Perstens iekaisis turpināja, — vai zināt, ka es, salīdzinot ar viņu, neesmu nekas! Lupata, nekas vairāk — lupata!

—    Un kā sauc tavu spēkavīru?

—   Sauc viņu, brālīši, par Jermaku Timofejeviču*!

—   Paskat, kāds vārds! Ko, vai viņš viens pats bez bandas rīkojas?

—   Nē, viens pats ne. Viņam ir krietna banda un uzticami jesauli. Bet pareizticīgo cars uz viņiem saskaities. Aizsūtīja uz Volgu savu karadraudzi, lai tā sakautu Jermaku Timofejeviču, bet vienam jesaulam, Ivanam Koļco, pavēlēja nocirst galvu un aizvest uz Maskavu.

—    Un vai viņu notvēra?

—   Cara ļaudis ij notvēra Koļco, taču šis izslīdēja viņiem no rokām un nu ripo pa dieva pasauli. Kur viņš, bēdulis, tagad ir, dieviņš zina, tikai jādomā, drīz vien atkal aizripos uz Volgu! Kas reiz bijis pie Volgas, tas netveras citā pusē.

Atamans apklusa un nogrima domās.

Arī laupītāji kļuva domīgi. Nolaida viņi savas trakulīgās galviņas uz varenajām krūtīm un klusēdami braucīja garās ūsas un platās bārdas. Par ko domāja brašuļi biezā meža vidū, klajumā sēdēdami? Vai par savu pazaudēto jaunību, kad bija vēl godīgi kareivji un mierīgi ciema ļaudis? Var par sidraboto māmuļu Volgu? Vai arī par-brīnumaino spēkavīru, par kuru bija stāstījis Perstens? Vai arī domāja viņi par augstu namu klajā laukā, par diviem stabiem ar šķērskoku, par ko tos laikus skumju brīdī domāja ikviena nebēdīga, pārdroša galva?

—   Ataman! — gluži aizelsies kāds laupītājs iesaucās, piesteigdamies pie Perstena. — Verstis piecas no šejienes pa Rjazaņas ceļu jāj kādi divdesmit vīri ar dārgiem iero čiem, zeltītiem kaftāniem mugurā. Viņu zirgi — argamaki un bahmati — katrs būs simt vai vairāk rubļu vērts!

—   Uz kurieni jāj? — Perstens jautaja, kājās pielēk- dams.

—    Nupat kā pagriezās uz Netīro Peļķi. Es, tikko pamanīju, tā pa purvu un mežu diedzu tieši šurp.

—   Nu, puiši, — Perstens iesaucās, — pietiek gulšņa- vāt! Divdesmit vīru lai nāk man līdzi!

—   Tu, Klijān, — viņš turpināja, vērsdamies pie vecā laupītāja, — ņem citus divdesmit un noejiet pie līkā ozola, nogrieziet viņiem ceļu, ja gadījumā mēs nokavējam. Nu, žigli pie zobeniem!

Perstens pavicināja cērtamo un nozibsnīja ar acīm. Viņš izskatījās pēc barga karavadoņa paklausīgu kareivju vidū.

Agrākās vaļīgās attiecības starp laupītājiem pazuda, tagad viņi bija gatavi paklausīt bez ierunām.

Acumirklī četrdesmit laupītāju iznāca no bara un sastājās divās grupās.

—   Ei, Mitjka, — Klijāns uzsauca jaunajam puisim no Kolomnas, — še tev nūjiņa, nāc mums līdzi un krietni papūlies — varbūt sanāk dusmas!

Mitjka sataisīja dumju ģīmi, aukstasinīgi paņēma no vecā vīra varenu milnu, uzvēla to plecā un gāzelēdamies devās pakaļ savai grupai uz līko ozolu.

Otra — Perstena vadītā grupa steidzās uz Netīro Peļķi pretī nezināmajiem jātniekiem.

14. nodaļa

PLIĶIS

Tobrīd, kad Maļuta un Homjaks opričņiku pavadībā nepazīstamo veda uz Netīro Peļķi, Serebrenijs kopā ar Godunovu sēdēja pie galda, uz kura salikti kausi.

—    Saki, Boris Fjodorovič, — Serebrenijs teica, — kas šonakt bija lēcies caram? Kāpēc viss Brīvciems tika pusnaktī sacelts kājās? Vai tā pie jums bieži gadās?

Godunovs paraustīja plecus.

—    Mūsu lielais valdnieks, — viņš teica, — bieži vien skumst un lej asaras par saviem ļaundariem un bieži aizlūdz par viņu dvēselēm. Bet, ka viņš mūs nakti saaicina uz lūgšanu, tas nav nekāds brīnums. Pats Vasilijs Lielais * otrajā vēstījumā Grigorijam Nazianzinam * saka: kas vieniem rīts, tas tiem, kuri pūlas dievbijības tīrumā, ir pusnakts. Nakts klusumā, kad ne acs, ne auss neielaiž sirdī ļaundarību, cilvēka prātam pieklājas būt ar dievu!

—    Boris Fjodorovič! Man arī agrāk gadījās redzēt, kā cars lūdz dievu; taču tad tā nebija. Viss tagad kļuvis citāds. Un opričņinu es nesaprotu. Tie nav mūki, bet laupī- taji. Tikai dažas dienas, kopš esmu atgriezies Maskavā, taču dzirdējis un redzējis tik daudz negantu darbu, ka grūti ticēt. Būs apmajuši valdnieku. Tu, Boris Fjodorovič, esi tuvs viņam, viņš tevi mīl, tu taču varētu viņam pateikt par opričņinu?

Godunovs pasmaidīja par Serebrenija vientiesību.

—    Cars pret visiem ir žēlīgs, — viņš teica liekuļotā pazemība, — un mani izceļ ne pēc nopelniem. Ne es varu spriest par valsts lietām, ne es varu aizrādīt caram. Bet opričņinu nav grūti saprast: visa zeme pieder valdniekam, visi mēs esam viņa augstajā ziņā; ko valdnieks ņem savām vajadzībām, tas ir viņa, bet, ko mums pamet, tas ir mūsu; kam liek būt sava tuvuma, tie viņam tuvi, bet, kam neliek, tie — tāli. Tā ir visa opričņina.

—    Jā, Boris Fjodorovič, kad tu runā, iznāk gludi, bet patiesībā tā nav. Opričņiki bendē zemščinu un strādā va- rasdarbus ļaunāk nekā tatāri. Neviens viņus par to nesoda. Visa zeme no tiem iet bojā. Būtu jel tu pateicis caram. Viņš tev ticētu.

—    Kņaz Ņikita Romanovič, pasaulē ir daudz ļaunuma. Ne tāpēc ļaudis cits citu bendē, ka vieni ir opričņiki, citi zemščina, bet tāpēc, ka gan vieni, gan otri ir cilvēki! Pieņemsim, es pateikšu caram, bet kas no tā iznāks? Visi sacelsies pret mani, un ari pats cars sadusmosies!…

—    Ūn tad? Lai dusmojas, bet tu būsi darījis pēc sirdsapziņas, pateicis viņam patiesību.

—     Ņikita Romanovič! Lai patiesību pateiktu, daudz laika nevajag, taču jāsaka ar prātu. Ja es runātu caram pretī, manis sen te nebūtu, bet, ja manis te nebūtu, kas tevi paglābtu no bendes bluķa?

—    Kas tiesa, tas tiesa, Boris Fjodorovič, lai dievs tev dod veselību, bez tevis es būtu pagalam.

Godunovs nodomāja, ka pārliecinājis kņazu.

—    Redzi, Ņikita Romanovič, — viņš turpināja, — labi ir aizstāvēt taisnību, taču viens nav kārotājs. Ko tu darītu, ja, piemēram, četrdesmit zagļu tavā acu priekša galētu nost nevainīgu?

—    Ko darītu? Sāktu vicināt ar zobenu un kapāt visus četrdesmit, kamēr pats izlaistu garu!

Godunovs paskatījās uz viņu izbrīnījies.

—    Un izlaistu garu, Ņikita Romanovič, — viņš teica,

—    kapājot piekto, lielākais, desmito zagli; pārējie tomēr to nevainīgo nogalinātu. Nē, labāk, kņaz, viņus neaiztikt; bet, kad viņi sāktu aplaupīt nokauto, tad uzsaukt, ka Stjopka, sak, pakampis sev vairāk nekā Miška, tad viņi paši cits citu nokautu!

Serebrenijam tāda atbilde nebija pa prātam. Godunovs to pamanīja un sāka runāt par citu.

—    Vai re, — viņš teica, raudzīdamies pa logu, — kas tas tāds, kas lēkšo šurp pa galvu pa kaklu? Paskat, kņaz, tas taču tavs kāpšļa puisis?

—     Nezin vai! — Serebrenijs atbildēja. — Viņš šodien atprasījās uz dievlūgšanu kādas verstis divdesmit no šejienes.

Taču, ieskatījies ciešāk jātniekā, kņazs patiesi ieraudzīja Mihejiču. Vecais vīrs bija bāls kā nāve. Seglu viņam nebija; likās, viņš uzlēcis mugurā zirgam, kāds pagadījies, un tagad, aizmirsis pieklājību, iedrāzās pagalmā galveno logu priekšā.

—    Ņikita Romanič, mīļais! — viņš sauca jau iztālēm.

—   Tu ēd, dzer, atpūties un bēdu nezini. Nupat kā satiku, eku, aiz baznīcas Maļutu ar Homjaku; abi jāšus, bet starp viņiem ar sasietām rokām, kurš gan, kā tu domā? Pats carēvičs! Pats carēvičs, kņaz! Uzlikuši viņi, nolādētie, tam melnu bašliku, tikai vējš bija to nopūtis, un es pazinu carēviču! Viņš paskatījās uz mani, it ka lūgdams palīdzību, bet Maļuta, kaut viņu drabiņas, piesteidzās klāt un atkal uzmauca bašliku uz sejas!

Serebrenijs uzlēca kājās.

—     Vai dzirdi, vai dzirdi, Boris Fjodorovič! — viņš iesaucās, acis zibsnīdams. — Vai vēl jāgaida, lai zagļi saķīvētos savā starpā! — un viņš noskrēja no lievenēm.

—    Dod zirgu! — viņš uzkliedza, izraudams pavadu no Mihejiča rokām.

—    Nē, taču,— Mihejičs teica, — šis zirgs tev neder, dārgais, tas ir slikts zirgs, un seglu arī tam nav… Un kā tu tādā zirgā rādīsies caram?

Taču kņazs jau bija zirga mugurā, un nelēkšoja viņš pie cara, bet tvarstīt Maļutu …

Ir sena dziesma, varbūt no Joanna laikiem, kurā aprakstīts šeit minētais notikums:

Toreiz, baltakmeņu Maskava kad iesākās, Troni nāca cars Ivans, valdinieks Vasiļjevičs. Gāja karot viņš uz Kazaņas pilsētu, Uz Kazaņas pilsētu, uz Astrahaņu; Kazaņas pilsētu viņš ātri ieņēma, Saņēma gūstā caru līdz ar carieni; Izmēza viņš nodevību no Pleskavas, No Pleskavas un no Novgorodas. Bet kā lai izmēž to no baltakmeņu Maskavas? Un tad viņām saka Maļuta, ļaunais Skurlatovičs: «Ak tu caru car Ivan Vasiļjevič! Neiznīdēsi tu nodevību savumūž! Sēž pie viena galda ar tevi ienaidnieks, Un no viena trauka viņš ar tevi ēd, Un no viena kausa viņš ar tevi dzer, Valkā viņš ar tevi vienas drēbes ar!» Beidzot cars, it visu noskārtis, Uz carēviču pagalam noskaišas. «Ak ļiis kņazi, mani bajāri! Ņemiet ciet nu cara dēlu, sieniet rokas tam, Melnas drēbes velciet viņam mugura, Vediet prom uz staigno purvāj u, Uz to vietu — Peļķi Netīro Un tur viņu ātri nobeidziet!» Bajāri kur kurais aizmuka, Palika Maļuta, tik tas ļaundaris,

Saņēma carēviču pie rokām baltajām, Uzvilka tam arī drānas melnajās, Aizveda uz dūņu purvu staignājo, Ko par Peļķi dēvē Netīro. Uzzināja ļauno vēsti kņaza kalps, Uzlēc zirgā, kāds nu pagadās, Pie Serebrenija lēkšo, cik vien jaudas, viņš: «Ak tu kņaz, kņaz Ņikita Romanovičl Tu šeit dzer un ēd, un lutinies, Nezini, ka nāve cara dēlam draud! Nokritis no padebeša zvaigzne mirdzošā, Skaidra vasku svece nodzisīs, Būs pagalam jaunais cara dēls!» Gauži izbijās Ņikita Romanovičs, Uzsēžas viņš zirgā, kāds tik pagadās, Atri aizlēkšo pie staignā purvāja, Ko par Peļķi dēvē Netīro. Maļutam viņš pliķi vaigā cērt: «Tu Maļuta, Maluta Skurlatovičl Sitais kumoss taviem zobiem nederēs, Un ar kumosu tu šito aizrīsies!.. .»

Sī dziesma varbūt ari neatbilst patiesajiem notikumiem, taču saskan ar tā gadsimta garu. Visai nepilnīgas un neskaidras ziņas nonāca līdz tautai par to, kas notika cara galmā vai starp cara galminiekiem, taču toreiz, kad kārtas vēl nešķīra tikumi un kad tās nedzīvoja atsevišķi cita no citas, šīs ziņas, pat sagrozītas, palika ticamības robežās un atspoguļoja kopējo dzīvi un kopējo domu gaitu.

Vai tāds tu biji, kņaz Ņikita Romanovič, kādu tevi iztēlojos, — to zina tikai Kremļa sienas un Piemaskavas senie ozoli! Taču tāds tu nostājies manā priekšā, klusu sapņojot vakara stundā, kad pār laukiem klājās krēsla, kad tālumā pamira rosīgās dienas troksnis, bet tuvumā viss bija kluss un tikai vējš čabināja lapas, un tikai vakara vabole aizlidoja garām. Un skumji un sāpīgi manī izpaudās dzimtenes mīlestība, un no miglas skaidri iznira mūsu rūgtuma pilnā, slavenā senatne, kuru es skatu nevis ar acīm, ko sedz tumsa, bet gan ar kādu iekšējo redzokli, kuram gadu simti nav šķērslis. Tāds tu nostājies manā priekšā, Ņikita Romanovič, un skaidri es tevi saskatīju, kad tu auļoji zirgā tvarstīt Maļutu, un es pārcēlos tavā baismīgajā laikā, kad nebija nekā neiespējama!

Aizmirsis bija Serebrenijs, ka viņš bez zobena un pistoles, un viņam nedarīja raizes tas, ka zirgs, uz kura viņš sēž, ir vecs. Bet kādreiz šis zirgs bija labs; viņš nokalpoja gadus divdesmit gan karā, gan sirojumos, tikai nebija nopelnījis sev atpūtu vecumdienās, nopelnījis bija vienīgi ūderisvedēja sakas, sapuvušu sienu un nūju sitienus!

Tagad viņš sajuta uz sevis varenu jātnieku un atcerējās pagājušās dienas, kad niknās kaujās bija nesis uz savas muguras spēkavīrus, barots ar tīrām aužam un dzirdīts ar medusdzērienu. Un piepūta viņš sarkanās nāsis, un izlieca kaklu, un auļoja pakaļ Maļutam Skuratovam.

Lēkšo Maļuta pa mežu ar saviem opričņikiem. Viņš tos steidzina uz Netīro Peļķi, savīsta carēvičam bašliku ap galvu, lai opričņiki nepazītu, ko ved nāvē. Ja uzzinātu, atkristu viņi no Maļutas, paslēptos mazākais aiz lielākā. Taču opričņiki domā, ka starp Homjaku un Maļutu lēkšo vienkāršs cilvēks, un tikai brīnās, ka ved to nāves sodam tik tālu.

Steidzina Maļuta opričņikus, niknojas uz zirgiem, sit tos ar pletni pa tuklajiem sāniem.

—   Ak jūs vilku ēsma, zāles maisi! Ka tikai cars nepārdomā un nesūta mums pakaļ ķērājus!

Lēkšo ļaundaris Maļuta pa biezo mežu, noraugās uz viņu sīkie putneļi, kaklus pastiepuši, lido pār viņu melnie kraukļi — jau tuvu Netīrā Peļķe!

—   Ei, — Maļuta saka Homjakam, — vai tie nav sveši pakavi, kas dimd aiz mums?

—   Nē, — Homjaks atbild, — mūsu zirgu dipoņa atskan mežā.

Vēl vairāk Maļuta steidzina opričņikus un biežāk sit zirgus pa tuklajiem sāniem.

—   Ei, — viņš saka, — vai kāds nekliedz mums aiz muguras?

—   Nē, — Homjaks atbild, — tā mūsu valoda, ko atbalss atkārto.

Un Maļuta niknojas uz zirgiem.

—   Ak jūs vilku ēsma, zāles maisi! Vai, ka tikai nedzenas mums pakaļ ķērāji?

Pēkšņi Maļuta dzird aiz muguras:

—    Stāt, Grigorij Lukjanovič!

Serebrenijs bija Skuratovam tepat aiz pleciem. Nepiekrāpa viņu vecais zirgs, vecais ūdensvedējs.

—   Stāt, Maļuta! — Serebrenijs atkārtoja un, panācis Skuratovu, ar vareno roku iesita tam pa vaigu.

Spēcīgs bija Nikitas Romanoviča sitiens. Pļauka noskanēja kā šāviens; iešalcās drūmais mežs, sāka birt lapas; zvēri muka biezokni, ko kājas nes; no dobumiem izlidoja bolaces pūces; bet viri, kuri tālu no šis vietas plēsa lūkus, paskatījās cits uz citu un brinodamies teica:

—   Vai dzirdēji, kā noblaukšķēja? Vai tikai nebūs nolūzis vecais ozols pie Netīrās Peļķes?

Maļuta nogāzās no segliem. Ņikitas Romanoviča nabaga vecais zirgs paklupa, nokrita gar zemi un izlaida garu.

—   Maļuta! — kņazs iebrēcās, pielēcis kājās. — Sis kumoss taviem zobiem nederēs! Ar šo kumosu tu aizrīsies!

Un, izrāvis no maksts Maļutas zobenu, viņš atvēzējās, lai pārcirstu tam galvaskausu.

Pēkšņi cits zobens nošvikstēja pār kņaza galvu. Matvejs Homjaks bija piesteidzies palīgā savam kungam. Starp Homjaku un Serebreniju iedegās ciņa. Opričņiki ar kailiem zobeniem klupa virsū kņazam, taču koki un kritalas pasargāja Ņikitu Romanoviču, neļāva uzreiz visiem viņu ielenkt.

«Palūk,» kņazs domāja, cirtienus atvairīdams, «izlaidīšu garu, carēviču neizglābis! Kaut dieviņš devis pusstundu noturēties, var būt, ka no kaut kurienes piesteidzas palīdzība!»

Un tikko viņš tā nodomāja, kad mežā atskanēja griezīgs svilpiens; tam atbildēja skaļi saucieni. Kāds opričņiks, kas jau bija pacēlis zobenu pret kņazu, nokrita ar pārcirstu galvu, bet virs tā līķa parādījās Vaņuha Perstens, vicinādams asiņaino cirvi. To pašu bridi laupītāji kā vilku bars metās virsū Maļutas kalpiem un starp viņiem iesākas tuvcīņa. Maļuta ar saviem kalpiem gribēja gan dot vienotu pretsparu, taču nebija kur izvērsties, apkārt mežs un krituši koki. Daudz viņu palika uz vietas guļot; taču citi ātri vien atjēdzās. Uzsauca — hei, hei — un sāka mīdīt brašos patvaļniekus. Pats Perstens, rokā ievainots, jau vājāk vicināja savu cirvi, kad jauns svilpiens atskanēja mežā. •

—   Turieties stingri, puiši! — Perstens uzsauca. — Tur Klijāna vectēvs nāk palīgā.

Un nepaguva viņš to pateikt, kad Klijāns ar savu draudzi uzbruka opričņikiem, un starp viņiem iesākās tuvcīņa, liela asiņaina cīkstēšanās.

Grūti bija jātniekiem mežā turēties pretī kājniekiem. Zirgi slējās stāvus, krita zemē, nospiezdami zem sevis jātniekus. Opričņiki turējās izmisīgi. Homjaka zobens švīkstēja kā viesulis, virs viņa galvas zibsnīja zibeņi.

Pēkšņi pašā kautiņa karstumā izcēlās apjukums. Raženais Mitjka spiedās cauri baram tieši uz Homjaku, gāzdams gar zemi bez kādas izšķirības gan svešus, gan savējos. Mitjka bija pazinis savas līgavas zagli. Ar abām rokām bozi pacēlis, viņš gāza ar to ienaidniekam. Homjaks atlēca sānis, sitiens ķēra zirgam pa galvu, tas nokrita beigts, boze parlūza.

—   Paga! — Mitjka teica, uzveldamies Homjakam. — Tagad neiziesi sveikā.

Kautiņš beidzās. Nebija, ar ko cīnīties, — visi opričņiki gulēja gar zemi beigti, vienīgi Maļuta bija izglābies uz sava straujā argamaka.

Laupītāji sāka meklēt savējos un daudzus neatrada. Arī viņi bija cietuši lielus zaudējumus.

—    Redz, — Perstens teica, pienākdams pie Serebrenija un slaucīdams sviedrus no sejas, — redz, bajār, kur iznāca satikties!

Serebrenijs, laupītājiem ierodoties, tūliņ bija meties pie carēviča un novedis viņa zirgu sānis. Carēvičs bija piesiets pie segliem. Serebrenijs ar zobenu pārgrieza auklas, palīdzēja viņam nokāpt un atraisīja lakatu, ar kuru bija aizsieta mute. Pa visu cīniņa laiku Serebrenijs no carēviča neatkāpās un aizsargāja to ar savu augumu.

—   Carēvič, — Serebrenijs teica, redzēdams, ka bandas vīri jau sākuši aplaupīt kritušos un tvarstīt izklīdušos zirgus. — Kauja beigusies, visi tavi ļaundari krituši, vienīgi Maļuta aizbēdzis, bet es domāju, arī viņš sveikā neizies, kad cars pavēlēs viņu sameklēt.

Dzirdot carēviča vārdu, Perstens atkāpās atpakaļ.

—   Kā? — viņš iesaucās. — Tas ir pats carēvičs? Valdnieka dēls? Tad, lūk, ko dievs licis aizstāvēt!

Un atamans nokrita Joannam Joannovičam pie kājām.

Ziņa, ka carēvičs ir šeit, ātri izplatījās starp laupītājiem. Visi pārstāja rakņāties kritušo kabatās un nāca paklanīties carēvičam.

—    Paldies jums, labie ļaudis! — viņš teica laipni, bez savas parastās augstprātības. — Lai kas jūs būtu, paldies jums!

—   Nav par ko, valdniek! — Perstens atbildēja. — Ja zinājis, ka tas esi tu, ko ved, būtu atvedis nevis četrdesmit puišu, bet pāris simtu; tad no mums neaizbēgtu tas Skur- latičs; mēs viņu saņemtu dzīvu un tavā klātbūtnē uzrautu /arā. Kaut gan — laikam mums ir viņa kāpšļa puisis; viņš man vecs paziņa, būs labs tas pats. Ei, puisi, vai viņš ir tur pie tevis?

—   Jā! — Mitjka atbildēja, gulēdams uz vēdera un nelaizdams vaļā savu upuri.

—    Dod viņu šurpu, nekur jau nespruks! Bet jūs, puiši, sakuriet uguni pratināšanai un salūkojiet valgu, varbūt labāk nogrieziet pavadu.

Mitjka piecēlās. Uzrausās kājās arī prāva auguma puisis; taču, tiklīdz viņš pagriezās pret laupītājiem, visi aiz brīnumiem iesaucās.

—    Hlopko, — atskanēja visapkārt, — tas taču ir Hlopko! Viņš taču piežmiedzis Hlopko, nevis opričņiku.

Mitjka raudzījās, iepletis muti.

Hlopko ar pūlēm elsa.

—    Paskat, — beidzot Mitjka teica, — tad laikam jau es tevi piežmiedzu! Ko tu klusēji?

—    Vai tad es varēju runāt, ja tu man sēdēji uz rīkles, lempis tāds. Tpī!

—   Bet ko tu pinies pa kājām?

—    Ko! Ko! Kad tu, lāci, iegāzi zirgam pa pieri, tad jātnieks uzkrita man virsū, bet tu, stulbeni, nevis viņam uzsēdies, bet man un nu savā muļķa prātā ņēmies žņaugt.

—   Palūk, kā, — Mitjka teica, — re nu! — un pakasīja pakausi. /

Laupītāji sāka smieties. Carēvičs arī pasmaidīja. Homjaku nekur nevarēja atrast.

—    Neko darīt, — Perstens teica, — laikam jau viņa stundiņa nav pienākusi, bet žēl gan! Nu, nekas, dievs dos, citreiz neizmuks! Bet tagad atjauj, valdniek, es ar puišiem tevi pavadīšu līdz cejam. Man ir kauns, valdniek! Neklātos man, niecīgam cilvēciņam, ne runāt ar tavu žēlastību, bet ko lai dara, bez manis tu no šejienes neizkultos!

—     Nu, puiši, — Perstens turpināja, — iesim nu apsargāt viņa carisko žēlastību. Lūk, tu, bajār, — viņš teica, vērsdamies pie Serebrenija, — tu labāk sēdies uz šī te zirga, bet es ņemšu sev to tur. Tev, Klijāna Icivoci, rādās, parocīgāk būs kājām un tev, Mitjka, tāpat.

—    Nekā, — Mitjka teica, satverdams aiz krēpēm kādu zirgu, kurš tūdaļ sagrīļojās, — es arī jāšu.

Viņš gribēja ielikt kāju kāpsli, taču netrāpīja un ar vēderu uzvēlās zirga mugurā, tā gabaliņu pajāja rikšos un beidzot iesēdās seglos.

—    Aiziet! — viņš iekliedzās, kājas kūļādams un elkoņus svaidīdams.

Carēviču ielenkuši, visi barā devās no meža laukā.

Kad beidzot parādījās lauki un tālē jau varēja redzēt Aleksandra brīvciemā jumtus, Perstens apstājās.

—    Valdniek, — viņš teica, no zirga nolēkdams, — lūk, tavs ceļš, un Brīvciems arī jau redzams. Mums vairs neklājas būt kopā ar tavu carisko žēlastību. Un tur jau arī uz ceļa redzami putekļi; jādomā, tur nāk karakalpi. Piedod, valdniek, neņem ļaunā; gribot negribot dievs lika satikties!

—     Pagaidi, puis! — teica carēvičs, kurš, izglābies no briesmām, atkal pievērsās saviem agrākajiem tikumiem. — Pagaidi, puis! Vispirms pasaki — no kādas bajāru dzimtas esi, ja valkā zeltītus svārkus?

—   Valdniek, — Perstens pieticīgi atbildēja, — te ir daudz bajaru bez varda un uzvārda, daudz kņazu bez dzimtas un cilts. Valkājam, ko dievs devis!

—     Bet vai tu zini, — carēvičs bargi teica, — ka tādiem kņaziem kā tu laukumā ceļ augstas ēkas un ka sava svārka tu neesi vērts? Ja šodien tu man nepakalpojis, es karakalpiem liktu visus jūs saņemt un atvest uz Brīvciemu. Bet šodienas darba dēļ tavu agrāko laupīšanu apžēloju un cara tētiņam aizlikšu par tevi labu vārdu, ja tu padosies.

—     Paldies, valdniek, par tavu laipnību, daudzkārt tevi tencinu; tikai nav vēl man pienācis laiks nākt pie cara ar nožēlu. Smagi mani grēki dieva priekšā, liela vaina valdnieka priekšā; nezin vai cara tētiņš man piedos, un, ja arī piedotu, biedrus pamest nevaru!

—    Ko? — carēvičs izbrīnījies iesaucās. — Tu negribi pamest laupītāja dzīvi, kad es pats solos par tevi aizlikt labu vārdu? Vai uz ceļa laupīt ienesīgāk nekā dzīvot godīgi?

Perstens noglaudīja melno bardu un, savilcis lupas viltīgā smaidā, parādīja divas rindas līdzenu un baltu zobu, kas viņa iedegušo seju padarīja vēl brūnāku.

—    Valdniek! — viņš teica. — Tāpēc jau arī ir līdaka jūrā, lai karūsa nesnaustu! Neesmu radinajies nedz ierindas dienestam, nedz protu tirgoties. Piedod, valdniek, pa

lūk, kur putekļi virzās uz šopusi, laiks doties atpakaļ; zivs meklē, kur dziļāk, bet mēs, kur drošāk.

Un Perstens nozuda krūmos, aizvezdams sev līdzi zirgu. Laupītāji cits pēc cita pazuda starp kokiem, bet carēvičs viens pats kopā ar Serebreniju devās uz Brīvciemu un drīz vien sastapa jātniekus, kurus veda Boriss Godunovs. Ko darīja cars visu šo laiku?

Paklausīsimies, ko stāsta dziesma un kā tajā izpaužas to laiku tautas priekšstati.

Lūk, ko pasacīja bargais cars:

«Ak jūs kņazi, mani bajāri! Velciet virsū drēbes melnas jūs, Pulcējieties rita lūgšanā — Aizlūgsim par cara dēla dvēseli, Visus es jūs katlā vārīšu!» Izbijās nu visi bajāri, Melnas drēbes viņi apvilkās, Sanāca uz rīta lūgšanu — Aizlūdza tie par carēviču. Ieradās tad Ņikita Romanovičs, Koši košās drēbēs apģērbies, Atveda sev līdz carēviču, Noslēpa aiz ziemeldurvim to. Lūk, ko sacīja tad bargais cars: «Ak tu kņaz Ņikita Romanovičl Vai tu domā manīm acīs lēkt? Nokrita no padebeša zvaigzne mirdzošā, Skaidra vasku svece nodzisa, Nava vairs manīm carēviča.» Un tad atbild Ņikita Romanovičs: «Ak tu cerība, tu mūsu cars! Nebūs jāaizlūdz mums par carēviču, Bet gan prieka vēsti svinēsim!» Paņēma carēviču pie baltās rokas viņš. Izveda no slēptuves, no aizdurves. Tad nu arī saka bargais cars: «Tu Ņikita, Ņikita Romanovičl Kā lai tevīm tagad pateicos? Vai tev pusi valsts man dot? Vai ar zelta naudu gribi tu?» «Ak tu mūsu car Ivan Vasiļjevič! Nesoli man pusi valsts, nedz zeltu ar, Tikai dod man ļaundari Skurlatovu: Aizvedīšu viņu staignā purvājā, Kuru sauc par Peļķi Netīro!» Tad nu atbild cars Ivans Vasiļjevičs: «Se tev, ņemi ļauno Maļutu Un ar viņu dari, ko vien sadomā!»

Tā teikts dziesmā; taču tā nebija īstenībā. Hronikas vēsti, ka vēl ilgi pēc tūkstoš pieci simti sešdesmit piektā gada Maļuta bijis godā pie Ivana Vasiļjeviča. Daudz mīluļu dažādos laikos krituši par cara aizdomu upuriem. Aizgāja bojā gan Basmanovi, gan Grjaznoji, gan Vjazemskis, taču Maļuta ne reizes neizbaudīja cara nežēlastību. Lai gan vecā Onufrevna to bija pareģojusi, viņš šai dzīvē nekādu mocību neizbaudīja un nomira dabīgā nāvē. Svētā Josifa Volocka * draudzes klostera kapsētā, kur viņš ap- • rakts, lasāms, ka viņš kritis kaujā pie Paidas.*

Kā Maļuta attaisnojās par saviem meliem, mēs nezinām.

Varbūt Joanns, kad nomierinājās viņa satrauktā dvēsele, sava mīluļa rīcību piedēvēja pārliekai centībai; varbūt arī vēl joprojām turēja carēviču aizdomās. Lai bijis kā būdams, Skuratovs nezaudēja cara uzticību, bet kopš tā laika Joannam kļuva vēl dārgāks. Līdz tam tikai Krievzeme ienīda Maļutu, tagad viņu sāka nīst arī carēvičs; tagad vienīgais Maļutas balsts bija Joanns. Vispārējais ienaids pret Maļutu liecināja, ka viņš caram uzticīgs.

Mājiens par Basmanovu arī nepalika bez sekām. Joanna sirdi sāka krist aizdomu dīglis un, lai gan tas tūdaļ saknes nelaida, taču jūtami atvēsināja labvēlību pret pārtikaszini, jo cars nekad nepiedeva tam, no kura kādreiz baidījies, lai ari vēlāk pats atzina, ka bailes bijušas veltīgas.

15. nodaļa mutēšanas ceremonija

Laiks mums atgriezties pie Morozova. Jeļenas samulsums, Serebrenijam klātesot, nepaslīdēja garām bajāra vērīgajām acīm. Tiesa, sākumā viņš domāja, ka tam par iemeslu satikšanās ar Vjazemski, taču vēlāk jaunas aizdomas iekrita viņa dvēselē.

Atsveicinājies no kņaza un pavadījis to līdz priekšnamam, Morozovs atgriezās istabā. Viņa nokarenās uzacis bija bargi sarauktas, dziļas grumbas vagoja pieri; viņam bija karsti, trūka gaisa. «Jeļena tagad guļ,» viņš nodomāja, «viņa mani negaidīs; paiešos pa dārzu, varbūt galva kļūs skaidrāka.»

Morozovs izgāja laukā; dārzā bija tumšs. Iedams uz žoga pusi, pamanīja baltu apģērbu. Viņš sāka ieskatīties.

Pēkšņi viņa dzirdi pārsteidza mīlētāju saruna. Vecais virs apstājās. Viņš pazina sievas balsi. Aiz sētas pret zvaigžņoto debesi iezīmējās kāda jātnieka neskaidrais tēls. Svešais bija noliecies pie Jeļenas un kaut ko viņai stāstīja. Morozovs aizturēja elpu, taču vēja pūsma sašū- poja koku galotnes un noslāpēja nepazīstamā balsi. Kas bija šis svešinieks? Vai patiesi Vjazemskis ar savu neatlaidību paspējis pierunāt Jeļenu? Mīklaina ir sievietes sirds! Šodien tai patīk tas, kas vakar izraisījis naidu. Bet vai tikai Serebrenijs nebūs sievai nolicis satikšanos? Kas zina? Varbūt kņazs, kuru viņš uzņēma kā dēlu, tai pašā dienā viņu, sava tēva labāko draugu, smagi apvainojis? Un viņš taču bija gatavs savu dzīvību pakļaut briesmām, lai paslēptu Serebreniju no cara dusmām!

«Nē, nevar būt,» Morozovs nodomāja, «tas nav Serebrenijs! Tas ir kāds opričņiks, jauns cara mīlulis. Viņiem nav nekas neparasts apkaunot dzimtbajāru, kura raduraksti sniedzas paaudžu paaudzēs. Bet sieva ir viltīga čūska! Vai es viņu netiku mīlējis! Vai es viņu neesmu turējis kā savu meitu! Un vai aiz brīvas gribas viņa neizgāja pie manis? Vai netencināja mani šī viltniece? Vai nezvērēja man uzticību? Nē, neceri, Družina Andrej ič, uz sieviešu uzticību. Ja gribi saglabāt sievietes uzticību, — liec viņu aiz stiprām sienām, ozola durvīm, dzelzs atslēgām! Tu pasteidzies, Družina Andrejič, uzticēt jaunai meitai savu godu! Apmājusi tevi, vecu viru, kvēlā sirds! Piekrāpusi tevi sieva, jaunā čūska; pasmiesies par tevi Maskavas ļaudis!»

Tā domāja Morozovs un mocījās minējumos. Viņam gribējās mesties uz priekšu. Taču jātnieks varēja aizau- ļot, un bajārs neuzzinātu sava ienaidnieka vārdu. Viņš nolēma pagaidīt.

Kā par spīti, tonakt vējš nepārstāja šalkt, bet mēness neiznāca no mākoņiem. Morozovs neredzēja jātnieka seju, nepazina balsi. Viņš tikai dzirdēja, ka bajāre tam caur asarām saka:

— Mīlu tevi vairāk nekā savu dzīvību, vairāk nekā kvēlo sauli! Izņemot tevi, nevienu citu neesmu mīlējusi, milēt nevaru un nemīlēšu.

Drīz vien Jeļena pagāja Morozovam garām, to nepamanījusi. Lēni viņai sekoja Družina Andrejičs.

Nākamajā dienā viņš itin nemaz nelika manīt, ka tur aizdomās Jeļenu. Kā vienmēr, viņš bija pret to laipns un jauks. Tikai laiku pa laikam, kad viņa to nemanīja, bajārs aizmirsās, sarauca uzacis un bargi skatījās uz Jeļenu. Drausmīgu domu tad domāja Družina Andrejevičs. Viņš domāja, kā atrast savu ienaidnieku.

Pagāja kādas četras dienas. Morozovs sēdēja baļķu istabā pie ozola galda. Uz galda gulēja atvērta grāmata sarkanos samta vākos ar āķiem un vabolēm. Taču bajārs nedomāja par lasīšanu. Viņa acis slīdēja pāri raibajiem virsrakstiem un lappušu stīgotajiem greznojumiem*, bet iztēle klejoja no sievas istabas pie dārza sētas.

Dienu pirms tam Serebrenijs bija atgriezies no Brīvciemā un, kā solījies, apmeklēja Morozovu.

Jeļena todien teicās esam nevesela un neiznāca no savas istabas. Morozovs pret Nikitu Romanoviču izturējās ka arvien. Taču, apsveikdams dārgo viesi ar laimīgu atgriešanos un cītīgi to cienādams, viņš nemitējās pētīt tā sejas izteiksmi un centās tajā notvert nodevības pēdas. Serebrenijs bija domīgs, taču vienkāršs un vaļsirdīgs kā agrāk; Morozovs neko neuzzināja.

Un, lūk, ko viņš tagad domāja, sēdēdams pie galda ar atvērtu grāmatu.

Viņa domas pārtrauca ienākušais kalps, taču, redzēdams Morozova saraukto pieri, tas godbijīgi apstājās. Morozovs jautājoši viņā paskatījās.

—   Kungs, — kalps teica, — šurp jāj cara ļaudis. Visiem pa priekšu kņazs Afanasijs Ivanovičs Vjazemskis, viņi jau ir tuvu; vai pavēlēsi sagaidīt?

Tobrīd atskanēja tamburīns, pa kuru priekšējais kalps sita ar ādas pletni vai īpašu sitamo, lai izdzenātu ļaudis un atbrīvotu ceļu savam kungam.

—   Vjazemskis jāj pie manis? — Morozovs jautāja. — Ko, vai viņš jucis? Bet varbūt jāj garām. Ej pie vārtiem un pagaidi! Ja pagriezīsies šurp, saki viņam, ka mans nams nav krogs, ka opričņikus es nepazīstu un ar tiem nedraudzējos! Ej!

Kalps šaubījās.

—    Kas vēl? — Morozovs jautāja.

—     Bajār, dari ar mani, ko gribi, taču to es Vjazemskim neteikšu!

—    Ej! — Morozovs iesaucās un piecirta kāju.

—     Bajār! — nama pārzinis sauca iesteigdamies. — Kņazs Vjazemskis ar opričņikiem tuvojas musu vārtiem! Kņazs saka — šos sūtot pats valdnieks.

—     Pats valdnieks? Viņš tev teica — pats valdnieks? Plaši atvērt vārtus! Dodiet šurp zelta bļodu ar sālsmaizi. Lai visi saimes ļaudis iet pretī viesiem, kurus sūta valdnieks!

Pa to laiku arvien tuvāk un tuvāk kļuva dzirdama tam- burīna dūkšana un šķindēšana; kādi divdesmit jātnieki, tiem priekšgalā Afanasijs Ivanovičs staltā tumšbērā, sidraba zirglietām grezni apseglotā ērzeli soļos iejāj.) Morozova pagalmā. Kņazam mugurā bija balts atlasa kaftāns. No dziļā kakla izgriezuma laukā raudzījās krekla pērļu apšuve. Pērļu sprādzes pie delnām cieši savilka kaftāna platās piedurknes; sajozies kņazs bija ar aveņkrāsas zīda jostu, zelta bārkstīm abos galos un sānos aizbāztiem musturo- tiem cimdiem. Aveņkrāsas samta bikses bija sabāztas dzeltenos safjāna zābakos ar sudraba pakaviem pie papēžiem, ar stulmiem, izšūdinātiem pērlēm un sakrokotiem sīkās krokās līdz puslieliem. Virs kaftāna bija uzmests vēl otrs viegla, zeltaina zīda platroku apmetnis, kuru uz krūtīm saturēja divas dimanta pogas. Kņaza galvu sedza balta brokāta cepure ar lokanu dimanta spalvu, kas šūpojās līdz ar katru kustību, saules staros rotādamās. Afanasija Ivanoviča melnās cirtas, spraukdamas laukā no cepures, sajaucās ar viņa īso un sprogaino bārdu. Ūsas uz virslūpas neiezīmēja vis melnu svītru, bet tikai tumšu ēnu. Vjazemskis bija stalts un slaids, un izskatījās viņš jauns un jautrs.

Saskaņā ar tā laika greznajām paražām zirgu puiši aiz iemauktiem veda viņam nopakaļ sešus jājamzirgus pilnā seglojumā; viens no tiem bija melns, otrs — paīss, trešais — pelēks, bet trīs pilnīgi baltu spalvu. Zirgiem uz galvām šūpojās krāsainas spalvas, uz mugurām — raibas zvērādas vai arī dārgakmeņiem nobārstītas brokāta segas ar metāla plāksnēm, un visi seši ejot šķindināja ar daudziem sudraba zvaniņiem un saskanīgi saliktiem šķeltiem zelta āboliem, kas karājās abpus pieres garās virtenēs.

Družinam Andrejevičam parādoties, Vjazemskis un visi opričņiki nokāpa no zirgiem.

Morozovs ar zelta bļodu rokās lēni soļoja viņiem pretī, bet aiz viņa gāja bajāra kalpi un piedzīvotāji jeb gaitnieki — jaunieši no trūcīgām muižnieku dzimtām.

—   Kņaz, — Morozovs teica, — tu esi pie manis valdnieka sūtīts. Steidzos tevi un tavējos saņemt ar sālsmaizi! — Un, zemu klanoties, bajāra sirmie mati noslīdēja viņam uz acīm.

—   Bajār, — Vjazemskis atbildēja, — lielais valdnieks lika tev pateikt savu carisko pavēli: «Bajār Družina! Visas Krievzemes cars un lielkņazs Ivans Vasiļjevičs noņem no tevis savas dusmas, noņem no tavas galvas savas cariskās pajas, apžēlo un piedod tev visas tavas vainas; un būs tev baudīt, bajār Družina, tāpat kā agrāk, viņa — lielā valdnieka žēlastību, un būs tev kalpot ari turpmāk lielajam valdniekam, un tavai godibai saukties tāpat kā iepriekš!»

Pateicis šo runu, Vjazemskis vienu roku aizbāza aiz jostas, ar otru nobraucīja bārdu, pieņēma cienīgu stāju un, pievērsis Morozovam savas ērgļa acis, gaidīja atbildi.

Runas sākumā Morozovs nometās ceļos. Tagad piedzīvotāji viņu piecēla aiz rokām. Viņš bija bāls.

—   Lai svētā trīsvienība un Maskavas brīnumdari svētī mūsu lielo valdnieku! — viņš teica drebošā balsī. — Lai visudāsnais un visužēlīgais dievs dod caram dienu bez skaita! Tevi, kņaz, es negaidīju, taču tevi pie manis sūtījis valdnieks, ienāc manā namā. Ienāciet, opričņiku kungi! Lūdzu jūsu žēlastību! Es iešu noturēt pateicības dievkalpojumu, bet tad sēdīšos kopā ar jums dzīrot līdz vēlai naktij.

Opričņiki ienāca.

Morozovs pasauca kalpu.

—   Sēdies zirgā, lēkšo pie kņaza Serebrenija, aizved viņam sveicienus un teic, ka ielūdzu viņu uz šīsdienas svinībām: cars, sak, apžēlojis mani ar lielu žēlastību, noņēmis no manis savu carisko sodu!

Pateicis šo pavēli un pavadījis līdz priekšnamam viesus, Morozovs pāri pagalmam devas uz mājas baznīcu;

viņam pa priekšu gāja gaitnieki * jeb piedzīvotāji, bet nopakaļ liels daudzums kalpu. Mājā palika tikai pārvaldnieks un tik ļaužu, cik vajadzēja opričņiku apkalpošanai.

Pasniedza dažādas uzkodas un uzlieves, taču pusdienas vēl bija priekšā.

Driz vien atjāja Serebrenijs, tāpat gaitnieku un kalpu pavadībā, jo tos laikus svarīgos gadījumos bajāram jāt vienam pašam vai arī ar nedaudz kalpiem tika uzskatīts par goda noniecināšanu.

Galds jau bija klāts lielistabā, kalpi stāvēja savās vietās, visi gaidīja mājastēvu.

Družina Andrejevičs, dievkalpojumu noturējis, ienāca, svinīgi uzposies brokāta kaftānā, sabuļu cepuri rokās. Viņa sirmās cirtas bija līdzeni apgrieztas, bārda rūpīgi sasukāta. Viņš paklanījās viesiem, viesi paklanījās viņam, un visi sasēdās pie galda.

Sākās goda mielasts, skanēja kausi un biķeri, un reizē ar to ieskanējās vēl citas skaņas, kas nav savienojamas ar jautro dziru skaņām. Zem opričņiku svārkiem iešķindē- jās paslēptās bruņas.

Taču Morozovs nedzirdēja ļaunu vēstošo šķindu. Viņu nodarbināja citas domas. Nojauta Morozovam teica, ka goda nolaupītājs, kuru viņš tonakt bija pamanījis, dzīro kopa ar viņu pie viena galda, un bajārs beidzot bija izdomājis līdzekli, kā to atklāt. Pēc viņa domām šis līdzeklis bija drošs.

Viesi jau bija iztukšojuši daudz kausu; viņi uzdzēra valdniekam un carei, un visam cara namam; uzdzēra metropolītam un visai krievu garīdzniecībai, uzdzēra Vjazemskim, Serebrenijam un laipnajam namatēvam; uzdzēra katram viesim atsevišķi. Kad veselības visiem bija uzdzertas, Vjazemskis piecēlās un pieteica vēl tostu jaunajai bajārei.

To Morozovs tikai bija gaidījis.

—    Dārgie viesi, — viņš teica, — neder bez pašas namamātes uzdzert par viņas veselību! Ejiet, — viņš turpināja, vērsdamies pie kalpiem, — ejiet pēc bajāres, lai nonāk un ar savām rokām pacienā dārgos viesus!

—   Jauki, jauki, — viesi sauca, — bez namamātes arī medus nav salds!

Pēc kāda laiciņa ieradās Jeļena, tērpusies greznā sa- rafānā, divu istabas meitu pavadībā; rokas viņa turēja zelta paplāti tikai ar vienu bokālu. Viesi piecēlās. Nama pārvaldnieks pielēja bokālu ar trīskārtīgu degvīna uzlievi. Jeļena pieskārās pie bokāla ar lūpām un sāka apstaigāt ar to viesus, paklanīdamās katram ar mazo klanīšanos — līdz jostai. Kad viesi bokālu izdzēra, nama pārvaldnieks to atkal piepildīja.

Kad Jeļena visus bez izņēmuma bija apstaigājusi, Morozovs, kurš cieši viņu novēroja, uzrunāja viesus.

—    Dārgie viesi, — viņš teica, — tagad pēc senas krievu paražas lūdzu jūs, lai pagodinātu manu namu, lai neliktu kaunā manu māju, lūdzu jūs, dārgie viesi, nenonieciniet nomutēt manu sievu!* Dmitrijevna, stājies goda vietā un dāļā skūpstus katram pēc kārtas!

Viesi tencināja namatēvu. Jeļena drebēdama nostājās pie krāsns un nodūra acis.

—    Kņaz, ej klāt! — Morozovs teica Vjazemskim.

—   Nē, nē, vajag pēc paražas! — viesi sauca. — Lai namatēvs pirmais nomutē namamāti. Lai notiek pēc paražas, kā no senčiem pasācies!

—   Lai tad ari notiek pēc paražas, — Morozovs teica un, piegājis pie sievas, viņš vispirms tai paklanījās līdz zemei. Kad viņi saskūpstījās, Jeļenas lūpas dega kā ugunī, bet ledussaltas bija Družinas Andrejeviča lūpas.

Pēc Morozova pienāca Vjazemskis.

Morozovs sāka uzmanīt.

Afanasija Ivanoviča acis zibēja kā ogles, taču Jeļenas seja palika nekustīga. Vīra un Serebrenija klātbūtnē viņa nebaidījās no nekaunīgā kņaza.

«Tas nav viņš,» Morozovs nodomāja.

Vjazemskis paklanījās līdz zemei un noskūpstīja Jeļenu; taču, kad viņa skūpsts bija ilgāks, nekā vajadzēja, viņa novērsās ar manāmu īgnumu.

«Nē, tas nav viņš!» Morozovs pie sevis atkārtoja.

Aiz Vjazemska pēc kārtas piegāja daži opričņiki. Viņi visi klanījās ar lielo klanīšanos — līdz zemei un pēc tam skūpstīja Jeļenu; taču Družina Andrejevičs neko citu nevarēja izlasīt sievas sejā kā vien bažas. Vairākas reizes viņa pacēla garās skropstas, un acis, šķiet, ar bailēm kaut ko meklēja starp viesiem.

«Viņš ir te!» Morozovs nodomāja.

Pēkšņi šausmas sagrāba Jeļenu. Viņas acis sastapās ar vira acīm, un ar sievietes sirdij piemītošo nojautu viņa uzminēja tā domas. Zem šī smagā, nekustīgā skatiena viņai likās neiespējami noskūpstīt Serebreniju, lai tai pašā mirklī netiktu pieķerta. Viss, kas saistījās ar viņu satikšanos pie dārza sētas Serebrenija pirmā apciemojuma laikā, dzīvi atausa -viņas atmiņā. Un tagadējā situācija un gaida- inais skūpsts viņai šķita dieva sods par noziedzīgo tikšanos un noziedzīgo skūpstu toreiz. Nāves saltums pārskrēja pār viņas locekļiem.

—    Esmu nevesela… — viņa nočukstēja, — ļauj man iet, Družina Andreič …

—     Paliec, Jeļena, — Morozovs mierīgi atbildēja, — pagaidi, tu tagad nevari aiziet; pēc kā tas izskatīsies, vajag pabeigt ceremoniju!

Un viņš ieurbās sievā ar pētījošu skatienu.

—    Nevaru nostāvēt!… — Jeļena teica.

—    Ko? — Morozovs jautāja it kā nedzirdējis. — Tvanu sarijusies? Kas tur liels! Lūdzu, dārgie viesi, ejiet tik klāt, neklausieties sievu! Viņa ir tīrais bērns; pārlieku kautrīga, nav pieradusi pie ceremonijas! Turklāt tvanu sarijusies! Ejiet tik klāt, dārgie viesi, lūdzu!

«Bet kur tad Serebrenijs?» Družina Andrejevičs nodomāja, pārskrējis ar acīm pār viesiem.

Kņazs Ņikita Romanovičs stāvēja malā. Viņam nebija pagājusi secen neparastā vērība, ar kādu Morozovs ielūkojās sievas sejā un katrā viesī, kurš tai tuvojās. Jeļenas sejā viņš izlasīja bailes un uztraukumu. Ņikita Romanovičs, vienmēr apņēmīgs, kad sirdsapziņa viņam neko nepārmeta, tagad nezināja, ko darīt. Viņš baidījās pieiet pie Jeļenas un vēl vairāk viņu samulsināt, baidījās modināt vīra aizdomas, slēpjoties citiem aiz muguras. Ja nemanīti varētu viņai pateikt kaut vienu vārdu, viņš to uzmundrinātu un varbūt Jeļena atgūtu zaudētos spēkus, taču Jeļenu ielenca viesi, vīrs nenolaida no viņas acu; vajadzēja par kaut ko izšķirties.

Serebrenijs piegāja, paklanījās Jeļenai, taču nezināja, vai raudzīties viņai acīs vai tīši izvairīties no viņas skatiena. Sī svārstīšanās nodeva kņazu. Jeļena arī nebija spējusi izturēt mocību, kādu uzlika viņai Morozovs.

Jeļena bija piemānījusi vīru ne aiz vieglprātības vai samaitātas sirds skubināta. Viņa piemānīja to tapec, ka bija kļūdījusies, domādama, ka varēs iemīlēt Družinu An- drejeviču. Kad viņa naktī pie dārza žoga bija atzinusies

Serebrenijam savā mīlestībā, vārdi bija izlauzušies neviļot; viņa nedomāja slēpties un, ja toreiz būtu pamanījusi sev aiz muguras viru, atzītos vaļsirdīgi. Taču iztēle Jeļenai bija kvēla, bet raksturs kautrīgs. Pēc satikšanās naktī ar Serebreniju viņu nepārstāja mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Tiem pievienojās vēl briesmīgs nemiers par Ņikitas Romanoviča likteni. Viņas sirdi plosīja pretrunīgas jūtas; viņai gribējās krist pie vīra kājām un lūgt tam piedošanu un padomu; taču viņa baidījās tā dusmu, baidījās par Ņi- kitu Romanoviču.

Sī cīņa, šīs mokas, bailes, kuras viņai iedvesa vīrs, kas gan bija labs un laipns pret viņu, taču nepielūdzams visā, kas attiecās uz viņa godu, — tas viss tagad postoši bija satricinājis viņas fiziskos spēkus. Kad Serebrenija lūpas pieskārās viņas lūpām, viņa sāka drebēt kā drudzī, kājas sagrīļojās, no lūpām izlauzās vārdi:

—    Svētā dievmāte! Pažēlo mani!

Morozovs satvēra Jeļenu.

—     Ak! — viņš teica. — Tā nu ir ar to sieviešu veselību! Ja paraugās, — sārta un balta, bet, tiklīdz mazliet saelpojas tvanu, uzreiz kājas netur. Nekas, gan pāries! Nāciet vien, dārgie viesi!

Morozova balss un izturēšanās ne druskas nebija mainījusies. Viņš šķita tikpat mierīgs, bija tikpat laipns un vēlīgs.

Serebrenijs bija neizpratnē, bajars atklajis viņa noslēpumu vai ne. -

Kad ceremonija beidzās un Jeļena, divu kalpoņu atbalstīta, devās uz savu istabu, viesi pēc Morozova aicinājuma atkal sēdās pie galda.

Družina Andrejevičs visus skubināja un cienāja ar iepriekšējo rūpību un neaizmirsa nevienu sīko pienākumu, no kuru ievērošanas tos laikus bija atkarīga viesmīlīga namatēva slava.

Bija jau vēls. Vīns sakāpis galvās, un dažubrīd dīvaini vārdi skanēja opričņiku sarunās.

—    Kņaz, — viens no viņiem teica, noliecies pie Vja- zemska, — laiks būtu iesākt!

—    Klusē! — Vjazemskis čukstus atbildēja. — Vecais dzirdēs!

—    Ja arī dzirdēs — nesapratīs! — opričņiks skaļi turpināja ar piedzēruša neatlaidību.

—    Klusē! — Vjazemskis atkārtoja.

—   Es tev saku, kņaz, ir laiks! Nudien, laiks! Re, es padošu zīmi!

Un opričņiks pūlējās piecelties.

Vjazemskis ar stipru roku piespieda viņu pie sola.

—    Rimsties, — viņš teica tam ausī, — citādi ietriekšu šo nazi tev rīklē!

—    Oho, tu vēl draudi! — opričņiks iesaucās, pieceldamies no sola. — Paskat, kāds tu esi! Es jau teicu, ka tev nevar ticēt! Tu taču neesi mūsējais. Es gan jūs visus, kņazus un bajārus, kas apēdat mūsu algu, nežēlotu! Bet pag, paskatīsimies, kas ņems virsroku. Laukā no svārkiem bruņas! Tver zobenu! Redzēs, kas uzvarēs!

Šie vārdi tika izrunāti ar stīvu mēli, valdot vispārējai čalai un troksnim, taču dažus vārdus bija sadzirdējis Serebrenijs, un tie saistīja viņa uzmanību. Morozovs neko nedzirdēja. Viņš tikai redzēja, ka starp viesiem izcēlusies ķilda.

—    Dārgie viesi! — viņš teica, pieceldamies no galda. — Laukā jau tumša nakts! Vai nebūtu laiks doties pie miera? Jums visiem saklāti mīksti pēļi un nolikti dūnu spilveni!

Opričņiki piecēlās, tencināja saimnieku, atvadījās un devās uz guļamtelpām, kuras tiem bija sagatavotas pagalmā.

Serebrenijs arī gribēja aiziet.

Morozovs viņu pieturēja aiz rokas.

—    Kņaz, — viņš čukstus teica, — pagaidi hiani te!

Un, pametis Serebreniju, Družina Andrejevičs devās

uz sievas istabu pusi.

16. nodaļa nolaupīšana

Pa mielasta laiku ap māju risinājās kaut kas neparasts. Krēslai iestājoties, opričņiki pa vienam sāka pulcēties pie dārza sētas, pie stāvžoga ap pagalmu un beidzot paša pagalmā.

Morozova ļaudis nepievērsa tiem uzmanību.

Kad iestājās nakts, māja no visām pusēm bija opričņiku ielenkta.

Vjazemska kāpšļa puisis piecēlās no galda, it kā gribēdams padzirdīt zirgu. Taču, līdz stallim neaizgājis, viņš pagriezās, paskatījās uz visām pusēm, piegāja pie vārtiem un kaut kā sevišķi iesvilpās. Kāds pielīda pie viņa.

—    Vai esat visi? — kāpšļa puisis jautāja.

—    Visi, — tas atbildēja.

—    Daudz jūs esat?

—    Piecdesmit.

—    Labi, gaidiet zīmi.

—    Bet vai drīz? Apnicis gaidīt.

—    To zina kņazs. Un paklau, Homjak, kņazs neļauj ne dedzināt, ne laupīt māju.

—    Neļauj! Ko, vai viņš man ir kāds kungs?

—    Redzams, ka kungs, ja jau Grigorijs Lukjanovičs pavēlēja tev šodien būt viņa rīcībā.

—    Kalpot es viņam pakalpošu, bet tikai viņam, taču ne Morozovam. Palīdzēšu kņazam aizvest bajāri, bet pēc tam lai man vairs neviens neko neaizrāda.

—    Pieraugi, Homjak, kņazs neprot jokus.

—    Ko tu, vai esi jucis? — Homjaks atbildēja, ļauni pasmiedamies. — Kņazs paliek kņazs, bet man pašam sava zināšana. Ja man gribas padzīrot, kāda kuram daļa?

Tobrīd, kad pie vārtiem risinājās šī saruna, Morozovs, pametis Serebreniju, iegāja Jeļenas telpās.

Bajāre jau posās uz guļu. Viņai uz galvas vairs nebija kokošņika. Biezā pa pusei atrisusī matu pīne bija noslīdējusi uz baltajiem pleciem. Tērps uz krūtīm atpogāts. Jeļena ģērbās nost, taču bija noliekusi galvu uz pleca un iegrimusi domās. Viņas domas klejoja pagājībā. Prātā atausa pirmā pazīšanās ar Serebreniju, cerības, izmisums, Morozova priekšlikums un dotais zvērests. Viņai dzīvi notēlojās acu priekšā, kā mirušo piemiņas dienā pirms pašām kāzām pec bāreņu paražas bija aizgājusi uz mātes kapu, nolikusi pie krusta trauku ar sarkanu olu, domās saskūpstījusies ar māti un lūgusi svētibu savienībai un mīlai ar Morozovu.

Toreiz Jeļena bija ticējusi, ka pārvarēs savu pirmo mīlu, ticējusi, ka būs laimīga ar Morozovu, bet tagad… Jeļena atcerējās mutēšanas ceremoniju, un viņu apņēma aukstums. Bajārs ienāca, viņas nepamanīts, un apstājās pie durvīm. Viņa seja bija barga un skumja. Kādu brīdi viņš klusēdams noskatījās uz Jeļenu. Viņa bija vēl tik jauna, tik nepieredzējusi, tik neveikla krāpšanā, ka Morozovs sajuta neviļu žēlumu.

—   Jeļena! — viņš teica. — Kāpēc tu samulsi ceremonijas laikā?

Jeļena nodrebēja un pacēla uz vīru baiļu pilnas acis. Viņai gribējās nokrist pie tā kājām un pateikt visu patiesību, bet viņa iedomājās, ka varbūt vīrs vēl netur aizdomās Serebreniju, un bija bail, ka vīrs atriebsies Serebrenijam.

—   Kāpēc tu samulsi? — Morozovs atkārtoja.

—   Es neesmu vesela… — Jeļena čukstus atbildēja.

—   Jā. Tu neesi vesela, taču nevesela nav tava miesa, bet nevesela ir dvēsele. Tev ir slima dvēsele. Tu pazudināsi savu dvēseli, Jeļena!

Bajāre drebēja.

—    Kad šorīt, — Morozovs turpināja, — Vjazemskis ar opričņikiem atjāja pie mums, es lasīju svētos rakstus. Vai tu zini, kas rakstos teikts par neuzticīgām sievām?

—    Mans dievs! — Jeļena izsaucās.

—   Es lasīju, — Morozovs turpināja, — par sodu laulības pārkāpējiem.

—    Ak kungs! — bajāre sāka lūgties. — Esi žēlīgs, Družina Andrejevič, pažēlo mani, neesmu tik vainīga, kā tu domā … Neesmu tev bijusi neuzticīga…

Morozovs bargi savilka uzacis.

—   Nemelo, Jeļena. Neizliecies. Nepalielini savu grēku ar viltīgām runām. Tu neesi man bijusi neuzticīga, tāpēc ka, iekāms krāpt, vajag būt kaut uz īsu laiku uzticīgai, bet tu man nekad neesi bijusi uzticīga.

—    Družina Andrejič, pažēlo mani!

—   Tu man nekad neesi bijusi uzticīga! Kad mūs laulāja, kad tu lielā nepatiesībā skūpstīji krustu, tu mīlēji citu … Jā, tu mīlēji citu! — viņš turpināja, balsi paceldams.

—   Mans dievs, mans dievs! — Jeļena nočukstēja, aizsegusi seju ar rokām.

—   Dmitrijevna! Paklau, Dmitrijevna! Kāpēc tu neteici man, ka mīli viņu!

Jeļena raudāja un neatbildēja ne vārda.

—     Kad es tevi, neaizsargātu bāreni, todien ieraudzīju baznīcā, kad tevi ar varu gribēja izdot Vjazemskim, nolēmu paglābt tevi no nemīlama vīra, taču gribēju, lai tu man zvēri, ka neapkaunosi manus sirmos matus. Kāpēc tu devi man zvērestu? Kāpēc neatzinies?… Ar vārdiem tu biji pie manis, bet ar sirdi un domām pie cita! Ja es zinātu par tavu mīlestību, vai es būtu ņēmis tevi? Es tevi paslēptu kādā klusā vietā tālu no Maskavas vai aizvestu uz klosteri, tacu neprecētu tevi, dievs ir mans liecinieks, neprecētu! Labāk aiziet no šīs pasaules nekā iziet pie nemīlama. Kāpēc tu neaizgāji no šīs pasaules? Kāpēc slēpies aiz mana vārda kā aiz akmens sienas un tad apsmēji mani ar savu mīļāko? Jūs domājāt: Morozovs ir vecs, Morozovs ir vārgs, mums viegli viņu piemuļķot!

—     Nē, mans kungs! — Jeļena skaļi ieraudājās un nokrita i^z ceļiem. — Es nekad tā nedomāju! Tas nestāvēja ne prātā, ne domās! Viņš taču tobrīd bija Lietuvā …

Izdzirdot vārdu viņš, Morozova acis sāka zibšņot, taču viņš apvaldīja sevi un rūgti pasmējās.

—     Jā. Jūs toreiz nesagājāties, bet vēlāk, kad viņš atgriezās. Jūs sagājāties nakti dārzā pie žoga, tovakar, kad es viņu kā dēlu uzņēmu un apmīļoju, saki, Jeļena, vai patiesi jūs domājāt, ka es neatminēšu jūsu nodomu, ļaušu sevi apmuļķot, nepratīšu sodīt savu sievu, kas lauzusi zvērestu, un ļaundari, viņas pavedēju? Vai patiesi šis zeņķis cerēja, ka viņa neķītrais darbs paliks nesodīts? Jeb vai viņš nav lasījis, ka Levita grāmatās* stāv rakstīts: ja kāds pārkāps laulību ar precētu sievu, ar nāvi tiks sodīts pavedējs un pavestā!

Jeļena šausmās paskatījās uz vīru. Viņa acīs vīdēja salta apņēmība.

—     Družina Andreič! — viņa izbijusies iesaucās. — Ko tu gribi darīt?

Bajārs izvilka no kaftāna garu pistoli.

—    Ko tu dari? — bajāre iesaucās un pakāpās atpakaļ.

Morozovs pasmīnēja.

—    Nebaidies par sevi! — viņš salti teica. — Tevi es nenogalināšu. Ņem sveci, ej man pa priekšu!

Viņš apskatīja pistoli un piegāja pie durvīm. Jeļena nekustējās no vietas. Morozovs atskatījas.

—    Rādi man gaismu! — viņš pavēloši iesaucās.

Tobrīd sētā sacēlās troksnis. Vairākas balsis runāja reizē. Morozova kalpi sauca cits citu. Bajārs sāka klausīties. Troksnis pieauga. Šķiet, daudz ļaužu lauzās iekšā apakšstāvā. Atskanēja šāviens.

Jeļenai rādījās, ka Serebrenijs nogalināts pēc Morozova pavēles. Sašutums atdeva viņai spēkus.

—    Bajār! — viņa iebrēcās, un viņas acis iedegās.

- Mani, mani nogalini! Es viena pati esmu vainīga!

Taču Morozovs it kā nedzirdēja viņas vārdus. Viņš klausījās, galvu pieliecis, un viņa seja pauda izbrīnu.

—    Nogalini mani! — Jeļena izmisumā lūdzās. — Es negribu, es nevaru bez viņa dzīvot! Nogalini mani! Es tevi piekrāpu, es tevi zaimoju! Nogalini mani!

Morozovs paskatījās uz sievu, un, ja kāds viņu tobrīd redzētu, tas nepateiktu, vai viņa skatienā bija vairāk žēluma vai dusmu.

—    Družina Andreič! — no lejas atskanēja. — Nodevība! Nodevība! Opričņiki laužas pie tavas sievas. Sargies, Družina Andreič!

Tā bija Serebrenija balss. To pazinusi, Jeļena neizsakāmā priekā metās pie durvīm. Morozovs atgrūda sjevu; aizbīdīja bultu, nostiprināja durvis ar dzelzs āķi.

Steidzīgi soļi atskanēja uz kāpnēm, tad zobenu klaudzieni, tad lāsti, cīkstēšanās, skaļš kliedziens un kritiens.

Durvis sāka brīkšķēt no sitieniem.

—    Bajār! — Vjazemskis sauca. — Ver vaļā, citādi pa baļķiem vien izsvaidīšu visu māju!

—    Neticu, kņaz! — Morozovs cienīgi atbildēja. — Vēl Krievzemē nav piedzīvots, ka viesis apkaunotu namatēvu, ka ar varu lauztos iekšā viņa sievas telpās. Mans medus bija stiprs, tas tev apskurbinājis galvu, ej, kņaz, izgulies; rīt visu aizmirsīsim. Vienīgi es neaizmirsīšu, ka tu esi mans viesis.

—    Ver vaļā! — kņazs atkārtoja, lauzdamies durvīs.

—    Afanasij Ivanovič! Atceries, kas tu esi! Atceries, ka neesi laupītājs, bet gan kņazs un bajārs!

—    Esmu opričņiks! Vai dzirdi, bajār, esmu opričņiks! Man nav goda. Iepatikusies man tava sieva, vai dzirdi, bajār. Nebaidos kauna darba; visu Maskavu nosvilināšu, bet Jeļenu iegūšu!

Pēkšņi uguns spoži apgaismoja istabu. Morozovs pa logu ieraudzīja, ka deg saimes māju jumti. Tai pašā brīdī, durvis, jaunu triecienu dabūjušas, ar brīkšķi izgāzās un

Vjazemskis parādījās uz sliekšņa, ugunsgrēka apspīdēts, ar pārlauztu zobenu rokā.

Viņa baltās atlasa drēbes bija saplosītas, pa tām plūda asinis. Varēja redzēt, ka Jeļenas istabu viņš sasniedzis ne jau bez kaujas.

Morozovs izšāva tieši virsū Vjazemskim, taču bajāra roka bija drebējusi, lode ietriecās stenderē; kņazs metās virsū Morozovam.

Ciņa starp viņiem nevilkās ilgi.

No zobena spala stiprā trieciena Morozovs nokrita augšpēdu. Vjazemskis pieskrēja pie bajares, taču, tiklīdz viņa asiņainās rokas pieskārās pie Jeļenas drēbēm, viņa izmisīgi iekliedzās un zaudēja samaņu. Kņazs satvēra bajāri un drāzās lejā pa kāpnēm, slaucīdams pakāpienus ar viņas atrisušajiem matiem.

Pie vārtiem gaidīja zirgi. Ielēcis seglos, kņazs aizjoņoja ar gandrīz pamirušo bajāri, bet aiz viņa, ieročus šķindinādami, lēkšoja kalpi.

Morozova namā valdīja šausmas. Liesmas bija apņēmušas visas ēkas. Saimes ļaudis vaimanāja, krizdami zemē no laupītāju zobenu cirtieniem. Istabmeitas brēkdamas skrai- dija šurp un turp. Homjaka rokaspuiši laupīja namu, skrēja laukā pagalmā un meta vienā kaudzē dārgus traukus, naudu, greznas drānas. Pagalmā pie sudraba un zelta kaudzes stāvēja Homjaks, visus trokšņus, kliedzienus un uguns sprēgāšanu pārspēdams ar savu balsi.

—   Ek, jautri! — viņš sauca, rokas berzēdams. — Kas par varenām dzīrēm!

—    Homjak! — kāds opričņiks iesaucās. — Saimes ļaudis aizveda Morozovu pa upi. Dzīties pakaļ vai ne?

—   Velns ar viņu! Nav tagad laika ar viņu noņemties. Ei, jūs! Visi lai nāk pagalmā, citādi drīz nosmaksim!

—   Homjak, — cits teica, — ko pavēlēsi iesākt ar Serebreniju?

—    Nepieduriet viņam ne pirksta. Pielikt sargus, lai nenovērš ne acu. Aizvedīsim viņa žēlastību uz Brīvciemu ar godu. Jūs taču redzējāt, kā viņš iebelza kņazam Afana- sijam Ivanovičam? Kā lauza mūsu zobenus?

—   Redzējām, redzējām!

—    Un vai par to bučosiet krustu valdnieka priekšā?

—   Bučosim, bučosim! Visi bučosim krustu.

—      Pielūkojiet man! Tagad lai neviens neuzdrošinās

viņam nodarīt pāri, bet, tiklīdz atgriezīsimies mājās, gan Grigorijs Lukjanovičs atgādinās viņam par pliķi, bet es — par pletnēm.

Vēl ilgi opričņiki trokšņoja un laupīja, un, kad jāja projām, apkrāvuši zirgus ar smago laupījumu, vēl ilgi varēja redzēt uguns blāzmu tai vietā, kur nesen bija stāvējis Družinas Andrejeviča nams; un Maskavas upe, tecēdama garām, līdz pašam rītam ņirbināja ugunīgas straumes kā kausētu zeltu.

17. nodala ASINS APVĀRDOŠANA

Kaimiņi, uzzinājuši par opričņiku uzbrukumu un redzēdami blāzmu virs Morozova sētas, steidzās aizslēgt vārtus un nodzēst ugunis.

—    Ak kungs! — runāja tie, kuriem garām lēkšoja Vjazemskis ar saviem kalpiem. — Ak kungs, žēlo mūs! Dod, lai nelaime iet mums secen!

Un, tiklīdz tukšajās ielās attālinājās zirgu dipoņa un apklusa bruņu šķinda, iedzīvotāji teica: «Paldies dievam, nelaime pagāja secen!» Un atkal meta krustus.

Pa to laiku kņazs joprojām auļoja un jau tālu aiz sevis bija atstājis kalpus. Viņš bija nolēmis vēl pirms rītausmas sasniegt sādžu, kur viņu gaidīja zirgi, bet no turienes aizvest Jeļenu uz savu Rjazaņas dzimtmuižu. Taču nenojāja kņazs ne piecas verstis, kad pamanīja, ka nomaldījies no ceļa. To pašu bridi viņš sajuta, ka brūces, kurām karstumā nebija pievērsis uzmanību, tagad sāka neciešami sāpēt.

—   Bajāre! — viņš teica, pieturēdams zirgu. — Mani kalpi atpalikuši… vajag pagaidīt.

Jeļena pamazām nāca pie samaņas. Acis atvērusi, viņa vispirms ieraudzīja tālu blāzmu, tad sāka atšķirt mežu un ceļu, tad sajuta, ka guļ zirgam uz muguras un ka viņu tur stipras rokas. Pamazām viņa atcerējās šīs dienas notikumus, pēkšņi pazina Vjazemski un šausmās iekliedzās.

—   Bajāre, — Afanasijs Ivanovičs teica ar rūgtu smaidu, — vai es tev liekos tik briesmīgs? Tu mani nolādi?

Nevis mani lādi, Jeļena Dmitrijevna! Lādi savu likteni. Velti tu bēgi no manis. No likteņa nevar izbēgt, nolemtajam ar zirgu apkārt apbraukt nevar! Redzams, no laiku gala tev, bajāre, bija nolikts tāds liktenis, lai tu kļūtu mana!

—    Kņaz, — Jeļena nočukstēja, šausmās drebēdama, — ja tev nav sirdsapziņas, atceries savu bajāra godu, kaut atceries kaunu …

—   Nav man goda, nav man kauna! Visu, visu esmu atdevis par tevi, Jeļena Dmitrijevna!

—   Kņaz, atceries dieva tiesu, nepazudini savu dvēseli!

—    Par vēlu, bajāre! — Vjazemskis atbildēja ar smiekliem. — Esmu jau pazaudējis to! Jeb vai tu domā, ka tas, kas atmaksā par viesmīlību tā kā es, var saglabāt dvēseli? Nē, bajāre! Šonakt es to uz mūžu pazaudēju! Vakar vēl bija laiks, šodien vairs man nav cerību, nav man piedošanas manā bezdievībā! Un es arī nemaz negribu paradīzes svētlaimi bez tevis, Jeļena Dmitrijevna!

Vjazemskis ik brīdi kļuva vārgāks. Viņš redzēja savu nespēku un veltīgi sparojās. Murgi apmigloja viņa apziņu.

—    Jeļena, — viņš teica, — man noplūst asinis, kalpi ir talu… palīdzību ne no kurienes nav ko gaidīt, varbūt pēc īsa brīža es ieiešu mūžīgajās ugunīs… iemīli mani, iemili mani kaut īsu brīdi… lai es velti nebūtu atdevis sātanam dvēseli! … Jeļena! — viņš turpināja, beidzamos spēkus sakopojis, — iemīli mani, manas sirds burve, manas dvēseles pazudinātāja! . ..

Kņazs gribēja viņu sažņaugt asiņainajās skavās, taču spēki zuda, pavada izkrita no rokas, viņš sagrīļojās un nogāzās zemē. Jeļena noturējās, pieķērusies pie zirga krēpēm. Nejuzdams jātnieka, zirgs metās auļos. Jeļena gribēja viņu apstādināt, zirgs pašāvās sānis, sāka skriet pa mežu un aiznesa sev līdzi bajāri.

Ilgi viņi lēkšoja pa tumšo vēri. Sākumā Jeļena pūlējās savaldīt zirgu, bet drīz vien rokas nogura, un viņa, pieķērusies pie krēpēm, ļāvās dieva ziņa. Zirgs auļoja neapstādamies. Zari ķērās Jeļenas drēbēs, plītēja pa seju. Kad viņa drāzās pa mēness apspīdētajiem klajumiem, viņai šķita, ka baltajā miglā kustas nāras un vilina pie sevis. Viņa dzirdēja tālu, vienmuļu troksni, ko atkārtoja atbalss. Vai tas bija mežainis, kas tur smējās, vai ari kas cits šalca,

taču troksnis kļuva arvienu skaļāks, Jeļenas sirds pamira šausmās, un viņa jo ciešāk turējās pie zirga krēpēm. Kā par postu zirgs auļoja tieši uz trokšņa pusi. Lūk, pazibēja uguntiņa, tur it kā sidrabains rēgs pavicināja spārnus… pēkšņi zirgs apstājās, un Jeļena zaudēja samaņu.

Viņa atmodās mīkstā zalē. Visapkārt vēdīja patīkams vēsums. Gaisu pildīja koku smaržas; vēl arvienu kaut kas šalca, taču šai troksnī nebija nekā baismīga. Tas kā veca, pazīstama dziesma ieaijāja un iemidzināja Jeļenu.

Viņa ar pūlēm atvēra acis. Liels ūdens darbināts rats šalkdams griezās viņas priekšā un tālu visapkārt izmētāja šļakatas. Mēness atspulgā tās viņai šķita kā dimanti, ar kuriem meitenes viņu bija rotājušas dārzā todien, kad atjāja Serebrenijs.

—    Varbūt esmu savā dārzā? — Jeļena nodomāja.

—   Vai patiesi dārzā? Meitenes! Pašeņka! Duņaša! Kur jūs esat?

Taču pār viņu nenoliecās vis jaunas meitenes vaigs, bet veca pinkaina galva; sniegbaltā bārda gandrīz skāra viņas seju.

—     Re, kā tas kungs tevi pasargājis, bajāre, — nepazīstamais sirmgalvis teica, ziņkārīgi aplūkodams Jeļenu,

—   ja zirgs pagriezies mazliet pa kreisi, būtu tieši straumē iekšā; nu, bet zirgs jau arī pieradis, — viņš turpināja pie sevis, — viņam šī vieta zināma; paldies dievam, dzirnavās nav pirmo reizi!

Vecā ierašanās Jeļenu nobiedēja, viņa atcerējās nostāstus par mežaiņiem; dīvaini iedarbojās uz viņu arī nepazīstamā grumbas un sirmā bārda, taču tā balsī skanēja kaut kas labsirdīgs; Jeļena, pēkšņi mainījusi domas, metās viņam pie kājām.

—    Vecotēv, vecotēv! — viņa iesaucās. — Pasargi mani, noslēp!

Dzirnavnieks tūliņ nojauta, ko tas viss nozīmē: zirgs, uz kura Jeļena bija atauļojusi, piederēja Vjazemskim. Pēc visa spriežot, viņa bija bajāre Morozova, tā pati, kuru viņš bija pūlējies pieburt kņazam. Viņš nekad bajāri nebija redzējis, taču daudz ko par viņu uzzinājis no Vjazemska. Viņa kņazu nemīlēja, lūdza palīdzību, tātad, pēc visa spriežot, būs paglābusies no kņaza viņa paša zirgā.

Vecais acumirklī apsvēra visus šos apstākļus.

—    Dievs ar tevi, bajāre! — viņš teica. — Kā lai pasargāju tevi? Spēcīgs ir kņazs Afanasijs Ivanovičs, garas viņam rokas, viņš pazudinās mani, vecu viru!

Jeļena ar šausmām paskatījās uz dzirnavnieku.

—   Tu zini… — viņa teica, — tu zini, kas esmu?

—   Vai nu maz ko es zinu, mīļā Jeļena Dmitrijevna! Daudz ko manā mūžā piešalcis ūdens, sačukstējuši koki! Zinu daudz; taču ne par visu der runāt!

—   Vecotēv, ja tev viss zināms, tad tu ari zini, ka Vjazemskis tevi nepazudinas, ka viņš patlaban sakapāts guļ uz ceļa. Ne jau no viņa es baidos, vecotēv, baidos no opričņikiem un kņaza kalpiem… skaidrās dievmātes vārdā, paslēp mani, vecotēv!

—    Oh-oh-oh! — vecais teica, smagi nopūzdamies. — Afanasijs Ivanovičs guļ uz ceļa sakapāts! Taču ne no zobena viņam nāks nāve. Piecelsies kņazs Afanasijs Ivanovičs, atlēkšos uz dzirnavām, teiks: kur mana sirdspuķīte bajāre, manas karstās sirds drostaliņa? Un ko es viņam atbildēšu? Viņš nav tāds cilvēks, lai klausītos runās. Sakapās gabalos!

—   Vecotēv, še mana kaklarota! Ņem to! Vēl vairāk tev došu, ja mani paglābsi!

Dzirnavnieka acis iegailējās. Viņš paņēma pērļu kaklarotu no bajāres rokām un sāka ar to tīksmināties mēnes- gaismā.

—    Bajāre, mana gulbīte, — viņš teica ar apmierinātu izskatu, — lai tevi svētī tas dāsnais kungs un Maskavas brīnumdarī! Nav man viegli tevi paslēpt no kņaza ļaudīm, ja tie pēkšņi atdrāžas. Bet pakalpošu tev sev par postu, varbūt dievs būs žēlīgs!

Nepaspēja vecais visu līdz galam pateikt, kad mežā atskanēja pakavu dipoņa.

—   Jaj, jaj! — Jeļena iesaucās. — Noslēp mani, vecotēvi

—   Labi, labi, bajāre, nāc šurp pie manis!

Dzirnavnieks steigšus aizveda Jeļenu uz dzirnavām.

—   Paslēpies te, aiz maisiem, — viņš teica, aizvēra aiz viņas durvis un skrēja pie zirga.

—   Vai dieviņ, kad jel kā paslēpt zirgu, lai nenojaustu!

Viņš paņēma zirgu pie pavadas, aizveda otrā pusē dzirnavām, kur viņam bija drava, un piesēja krūmos aiz stropiem.

Pa to laiku pakavu dipoņa un cilvēku balsis nāca jo tuvāk. Dzirnavnieks ieslēdzās kambari un nopūta skalu.

Drīz vien klajumā parādījās Vjazemska ļaudis. Divi kalpi gāja kājām un uz sapītajiem zariem nesa samaņu zaudējušo kņazu. Pie dzirnavām viņi apstājās.

—    Kas zina, vai būsim pareizi jājuši? — jautāja jātnieku galvenais.

—     Zirgs atskrēja šurp! — otrs atbildēja. — Es redzēju pēdas! Un te jau arī dzīvo zintnieks. Lai apskata kņazu.

—    Labi piesardzīgi lieciet zemē viņa žēlastību. Ko, vai asinis nemitas?

—    Dieviņš nedod viegluma, — kalpi atbildēja, — nu jau trešo reizi, kamēr nesam, kņazs atmostas, bet tad atkal pamirst. Ja dzirnavnieks asinis neapturēs, tad kņazs necelsies, noasiņos līdz pēdējam pilienam!

—    Nu, kur viņš, tas nolādētais burvis, palicis? Vediet viņu žiglāk šurp!

Opričņiki ņēmās dauzīties pie dzirnavām un pie kambara. Ilgi viņu klauvēšana un kliedzieni palika bez atbildes. Beidzot kambarī kāds sāka kāsēt, pa izcirsto caurumu dzirnavnieks izbāza galvu.

—    Ko dieviņš atsūtījis tādā laikā? — vecais jautāja, tik smagi kāsēdams, it kā taisīdamies izkāsēt dvēseli.

—    Nāc laukā, burvi, nāc ātrāk, apturi asinis! Bajārs kņazs Vjazemskis sakapāts ar zobenu!

—    Kāds bajārs? — vecais jautāja, izlikdamies kurls.

•— Ak tu dienas zagli! Vēl jautā: kāds? Puiši, lauziet

durvis!

—    Pagaidiet, mīļie, pagaidiet! Pats iznākšu, kāpēc jālauž? Pats iznākšu!

—    Aha, sadzirdēji gan, kurlais medni!

—    Neņem ļaunā, mīļais, — dzirnavnieks teica iznākdams, — atvaino, dārgais, man tās ausis tādas pabiezas, tūliņ uzreiz nesaprotu! Turklāt, ko nu slēps, tiklīdz jūs, mīlīši, sākāt rībināt durvis un sienu, nobijos, domāju, pa- sarg dievs, vai tikai nebūs laupītāji! Te jau, labdarīši, ir viņu īstās apmetnes un zaņķi. Dzīvojam mežā vienās bailēs, visu laiku jādomā, ko tad, ja nedod dievs, uzklist!

—    Nu, nu neizrunājies! Nāc šurp, paskaties, re, kā skrien asinis. Ko, vai var apturēt?

—    Tad jau paskatīsimies, mīlīši! Vai dieniņ baltā! Kas tad viņu tā sacirtis? Bijis pussprīdi zemāk, akurāt deniņi būtu pušu! Taču dievs žēlojis. Bet kas te? Plecs gandrīz līdz kaulam pārcirsts! Tas nu gan ir bijis cirtējs, kas tā sakapājis viņa žēlastību!

—    Vecais, vai asinis nevar apturēt?

—    Grūti, mīlīt, grūti. Zobens bijis apburts.

—    Apburts? Paklau, puiši, es jau teicu, ka apburts. Jo kā citādi viņš viens sakapātu septiņus!

—    Tā gan, tā gan, — opričņiki atsaucās, — zināms, ka apburts, kur nu Serebrenijs varētu septiņus!

Dzirnavnieks klausījās un visu lika aiz auss.

—     Paskat, kā asins tek! — viņš turpināja. — Nu, kā lai to aptur? Ja zobens nebūtu bijis apburts, varētu apturēt, bet tagadiņ… varbūt ij tagad var, tikai bailes māc. Sākšu vārdot, var sastingt mēle.

—    Liela lieta, vārdo!

—    Kā tad! Liela lieta! Tev jau nekas, mīlīt, bet kā būs man!

—     Istoma! — opričņiks teica kādam kalpam. — Dod šurp maku ar Morozova červonciem. Še tev, vecais, sauja zelta! Ja apturēsi asinis, vēl iedošu sauju; ja ne, — garu tev izdauzīšu!

—     Paldies, dārgumiņ, paldies! Lai apveltī tevi tas kungs un visi viņa svētie dieva vīri. Ko lai iesāk, labdariši, kaut vai pašam par ļaunu, pacentīšos to bēdu saglabt. Paejiet nost, mīlīši, šis darbiņš acu baidās!

Opričņiki atgāja nost. Dzirnavnieks noliecās pie Vja- zemska, pārsēja viņam brūces, noskaitīja «Mūsu tēvs», uzlika roku kņazam uz galvas un sāka vārdot:

—     «Jāja vīrs vecs *, zirgs viņam rets, pa laukiem, pa ceļiem, pa slepenām vielām. Tu, māte — dzīslu rūda, pa dzīslām un miesu kas teci, apstājies, atpakaļ atgriezies. Vecais vīrs tevi ieslēdz, uz mieru sasilda. Kā zirgam pietrūkst ūdens, ta tevis, māte rūda, lai nebūtu. Mīksta zeme, viena saime, lai notiek, kā saku! Mans vārds ir stiprs!»

Vecajam vārdojot, asinis saka tecēt lēnāk un līdz ar pēdējo vārdu mitējās pavisam. Vjazemskis nopūtās, taču acis neatvēra.

—     Nāciet klāt, tēvaiņi, — dzirnavnieks aicināja, — nāciet bez baiļu; rūda aprimusies, kņazs būs dzīvotājs; tikai man gan ir slikti… manu, jau mēle stingst!

Opričņiki sanāca ap kņazu. Mēness apspīdēja viņa nāves bālo seju, taču asinis vairs netecēja no brūcēm.

—   Patiesi, rūda mitējusies? Paskat, večuks sajēdz gan kaut ko!

—   Se tev tavi zelta gabali, — vecākais opričņiks teica. — Bet tas vēl nav viss. Paklau, vecais. Mēs pēc pēdām zinām, ka pa šo ceļu aizskrējis kņaza zirgs un varbūt arī bajāre ar viņu aizjājusi. Ja esi redzējis, pasaki!

Dzirnavnieks ieplēta acis, it kā neko nesaprastu.

—    Vai redzēji zirgu ar bajāri?

Vecais jau sāka šaubīties, teikt vai neteikt? Taču tai pašā brīdī aprēķināja tā.

Ja Vjazemskis būtu vesels, tad paslēpt no viņa bajāri būtu, vai, cik bīstami, bet izdot — pārlieku izdevīgi! Taču vai Vjazemskis celsies vai necelsies — to tikai dieviņš zina! Bet Morozovs pakalpojumu nepametīs neatalgotu. Un Serebrenijs jau arī ne pa jokam, šķiet, mii bajāri, ja viņas dēj sakapājis kņazu. «Tātad,» dzirnavnieks doma ja, «Vjazemskis tagad man neko nevar padarīt, bet Serebrenijs un Morozovs katrs teiks man paldies, ja es paglabšu bajāri.»

Šis aprēķins apklusināja šaubas.

—    Ne dzirdēt neesmu dzirdējis, ne redzēt neesmu redzējis, mīļie ļautiņi, — viņš teica, — un nezinu, par kādu zirgu, par kādu bajāri jūs runājat!

—    Ei, vai tu tikai nemelo, vecais?

—   Lai esmu nolādēts! Lai neredzu debesu valstības! Lai mani tepat uz vietas sasper pērkons, ja es ko zinu par zirgu vai par bajāri!

—   Padod labāk šurp skalu, paskatīsimies, vai smiltīs neredz pēdu!

—    Nav ko skatīties! — kāds opričņiks teica. — Ja arī bijušas pēdas, mūsu zirgi tās samīdījuši. Tagad neko neredzēsim.

—   Nē, nav ko skatīties. Vecais, taisi vaļā kambari, ienesīsim kņazu.

—   Tūliņ, mīļie ļautiņi, tūliņ. Ak vai, vecs esmu kļuvis, gādnieciņi mani, citādi aizskrietu uz iebraucamo vietu un atnestu jums brāgu un šņabi.

—    Vai tad mājās nav?

—    Nē, dārgie. Kur nu man, nabagam! Nav ne degvīna, ne kāda ēdamā, ne zirgiem barības. Bet iebraucamajā vietā, tur gan viss ir. Tur tāds šņabis, ka liec vai caram uz galda. Un šauri jums būs pie manis, godātie kundziņi, un ko uzkost ari nava nekā; bet jūs jau gan esat karakalpi, iztiksiet bez vakariņu! Jūsu zirdziņi zālīti paplūkās… viens gan nelāga, ka zāle te tāda … dažreiz zirgs to saēdas un viņu tā uzpūš, ka izskatās pēc kalna! Pagrīļojas, pagrīļojas un pārplīst!

" — Jods tevi rāvis, vecais mežaini! Ko tu gribi, lai mūsu zirgi pārēdas?

—     Pasarg dievs, dārgumiņ! Zirgus var piesiet, lai neēd zāli; nav nelaime, vienu nakti pastāvēs tāpat! Bet jūs, lielkungi, pazemīgi lūdzu, pagodiniet manu kambari; ne tur siena, ne salmu, kaila zeme. Te jau nav kā iebraucamajā vietā. Bet tikai, kad liksieties gulēt, neaizmirstiet pirms aizmigšanas noskaitīt lūgsnu pret nakts izbīlēm… te rēgojas!

—    Ak tu velna kūmiņš tāds! Kaut tu izputējis ar savu kambari! Re, ar ko pacienāt sadomājis! Puiši, jāsim uz iebraucamo vietu! Vai tālu līdz turienei, vecais?

—     Tuvu, dārgumiņ, pavisam tuvu. Jājiet tikai pa šo te taku; tiklīdz izjāsiet uz lielceļa, pagriezieties pa krei§i, pajasiet kadu versti; tur arī būs iebraucamā vieta.

—    Jāsim! — opričņiki teica.

Vjazemskis vēl arvien nenāca pie samaņas. Kalpi viņu pacēla un piesardzīgi nesa uz nestuvēm. Opričņiki sakāpa zirgos un jāja nopakaļ.

Tiklīdz bars bija projām un mežā vairs nebija dzirdamas cilvēku balsis, vecais atslēdza dzirnavas.

—     Bajāre! Aizjāja! — viņš teica. — Nāc kambarī. Ak tu mana bitīte, nabadzīte, kā nolīdusi! Lūgtum, gulbīte mana, kambarī, tur tev būs labāk!

Kambara kaktā viņš paklāja svaigas sūnas, iededza skalu un nolika Jeļenas priekšā koka bļodu ar šūnu medu un maizes donu.

—    Ēd vesela, bajāre! — viņš teica, zemu klanīdamies. — Pag, es tev arī degvīniņu atnesīšu.

Vēlreiz aizskrējis uz dzirnavam, viņš no turienes atnesa blašķi un māla krūzi.

—    Uz tavu veselību, bajāre!

Vecais, kā jau majastēvs, pirmais iztukšoja krūzi. Dzēriens viņu uzjautrināja.

—       Iedzer, bajāre! — viņš teica. — Tagad tev nav no kā baidīties! Viņi meklē iebraucamo vietu! Vai nu atradīs, vai neatradīs, taču te neatgriezīsies; neaizsūtīju jau viņus pa īsto ceļu, he, he! Nu ko tu, bajāre, degvīniņu neiebaudi? Bet labāk ij nebaudi! Šis ir draņķīgs dzēriens! Uzspļauj tam, es tev atnesīšu citu!

Dzirnavnieks atkal aizsteidzās uz dzirnavām un šoreiz atgriezās ar citu blašķi padusē.un sudraba kausu rokā.

—    Šis nu gan ir vīns ko vērts! — viņš teica, noliecis blašķi pār kausu. — Uz tavu veselību, bajāre! Šo vīnu ar visu kausu man uzdāvināja labs cilvēks… to sauc par Perstenu… he, he! Te mežā dzīvo daudz labu ļaužu: visi viņi ar mani draugos! Ēd, bajāre! Bet ko tu medu neēd? Sis nav vis vienkāršs medus. Tādu medutiņu tu neatradīsi simt verstu apkaimē. Un kāpēc nav vienkāršs? Tāpēc, ka es dravniecību zinu labāk par kuru katru zintnieku. Es vis tā ne kā citi. Es katru mīļu vasaru labāko stropu metu purvā ūdens vīram: še tev, vectēv, ēd! He, he! Un viņš, bajāre, dievs dod viņam veselību, sarga manu dravu. No viņa taču uz zemes radušās bites. Reiz viņš noskrējis zirgu un pametis to purvā, tad no tā zirga arī bites izspieto- jušas; bet, redz, zvejnieki izmetuši tīklu, tikai izvilkuši nevis zivis, bet bites… Ak, bajāre! Tu maz ēd, maz dzer! Nu paskaties tikai, ja es tevi nepiespiedīšu izdzert vīnu… klausies, bajāre! Uz veselībām… he, he! Uz kņaza… kņaza, tas ir, nevis tā, bet Serebrenija veselībām! Lai dievs dod viņam veselību, re, kā sakapājis to otru, tas ir, to Vja- zemski! Un bajārs Družina Andreičs, he, he! Uz viņa veselību, bajāre! Padzīvosi pie manis pāris dieniņu paslēptuvē un tad ej, kur patīk, — vai pie Družinas Andreiča vai pie Serebrenija, kāda man daļa! Uz tavu veselību!

Dīvaini un sāpīgi Jeļenas sirdī atskanēja apreibušā dzirnavnieka vardi. Šķita, tam zināms viņas pašas apslēptākās domas, viņš it kā lasīja viņas sirdī; sienā iespraustais skals apspīdēja viņa grumbaino seju ar gaišu uguni; viņa pelēkās acis bija skurbuma apmiglotas, taču, šķita, tās redz Jeļenai cauri. Viņai atkal sametās bail, viņa sāka skaļi pielūgt dievu.

—    He, he! — dzirnavnieks teica. — Lūdz, lūdz, bajāre, man no tā nav bail… mani ar lūgsnu neizbiedēsi… neesmu vis šāds vai tāds… mani ūdens vīrs pazīst, tāpat arī meža vīrs,.. mani pazīst nāras… un raganas… un mājas gars … mani visi pazīst… mani. . . mani. .. paklau, vai gribi, es viņus pasaukšu? Šikalu! Likalu!

—    Ak kungs! — Jeļena nočukstēja.

—   Šikalu! Likalu! Ko? Nenāk? Pag, es viņus atvedīšu! Bū, bū!

Vecais piecēlās un streipuļodams un dancodams izgāja no kambara. Jeļena šausmās aiztaisīja aiz viņa durvis. Ilgi dzirnavnieks aiz durvīm sarunājās pats ar sevi.

—    Mani visi pazīst, — viņš daudzināja lielīgā, taču jau nedrošā balsī, — gan meža virs… gan ūdens vīrs… gan nāras … gan mājas gars … neesmu vis šāds vai tāds! … Mani visi pazīst! Bū! Bū!

Varēja dzirdēt, ka vecais dejo un piesit kāju. Tad viņa balss kļuva klusāka, viņš nolikās zemē, un drīz vien atskanēja viņa krākšana, kura visu nakti saplūda ar dzirnavu rata šļakstiem.

18. nodaļa vecs paziņa

Nākamajā dienā pēc Morozova nama izpostīšanas kāds pavecaks karakalps uz melna zirga lauzās pa biezo mežu. Viņš bez mitas ņēma nost cepuri, lai labāk varētu dzirdēt.

—    Klusāk, Galka, nesprauslo! — viņš runāja, plikšķinādams zirga stāvo kaklu. — Palūk, cik tu nemierīga, neļauj ieklausīties. Kad tevi nelabais, nekādi vietu nevaru uzķert! Visu laiku lazdas un liepas, bet toreiz, kad jājām nakti, rādās, oda pēc sveķiem.

Un jātnieks turpināja ceļu.

—    Pag, Galka, — viņš pēkšņi teica, savilkdams pavadu, — tagad atkal it ka dzirdu! Nu stāvi jel rāmi, nedī- dies! Patiesi gan dzirdu! Tas vis nav vairs lapas, kas tur šalc, bet dzirnavu rats! Pavej, kur tās dzirnavas noslēpušās! Nu pagaidi tikai! Tagad no manis nekur nespruksi, kaut tevi drabiņas!

Un Mihejičs, it kā baidīdamies atkal noklīst no ceļa, cik vien jaudas, laidās uz trokšņa pusi.

—    Nu, paldies dievam, — viņš iesaucās, kad starp kokiem pavīdēja apsūnojusi guļbūve ar virpuļojošo ratu, ar pūlēm atradu; gandrīz vai pagalam nomocījos; te priekšā troksnis, te aiz muguras, neko nevar saprast! Palūk, kur dzirnavas! Toreiz ar bajāru mēs piejājām no tās puses, kad laupītāji mums rādīja ceļu. Kā tagad iznāk? Toreiz rats bija pa labi, bet tagad pa kreisi. Toreiz kambaris tavēja ar logu pret dzirnavām un ar durvīm pret mežu, bet tagad stāv ar logu pret mežu un ar durvīm pret dzirnavām! Tpī tu, tas nu gan ir dzirnavnieks! Re, kā apmāna acis! Ne jau par velti visu dienu riņķoju ap šo vietu; ja nevajadzējis glābt bajāru, neparko šurp nebūtu jājis!

Mihejičs nokāpa no savas Galkas, piesēja to pie koka, tā pabailīgi piegāja pie dzirnavām un piedauzīja pie durvīm.

—    Saimniek, ei, saimniek!

Neviens neatbildēja.

—    Saimniek, ei, saimniek!

Dzirnavās valdīja klusums: tikai dzirnakmeņi dūca un /.obriteņi klabēja.

Mihejičs pamēģināja pagrūst durvis; tās bija aizslēgtas.

«Ko, viņš, tas sirmais velns, guļ vai izliekas?» Mihejičs nodomāja un visā spēkā ar kājām un rokām ņēmās dauzīt durvis. Atbildes nebija. Mihejičs iekarsa,

—    Ei tu, sakārni! — viņš sauca. — Lien laukā, citādi uguntiņu pielaidīšu!

Atskanēja klepošana, un nelielajā spraugā virs durvīm parādījās balta bārda un grumbām izvagota seja, kurā spīdēja divas pelēkas, pelēkas acis.

Mihejičam kļuva neomulīgi, vērojot dzirnavnieku.

—* Labdien, saimniek! — viņš laipni sveicināja.

—    Dievs ar tevi! — dzirnavnieks atbildēja. — Ko tev vajag, labo cilvēk?

—     Vai tad nepazīsti mani, saimniek? Es taču toreiz pie tevis pārnakšņoju kopā ar bajāru.

—     Ar kņazu, vai? Kā nu nepazīšu, pazīstu! Kas tad ir, kādā vajadzībā dieviņš sūta?

—     Ko tad tu, saimniek, esi ielīdis kā ūpis dobumā! Vai nu mani laid iekšā, vai pats iznāc laukā: tā sarunāties nav parocīgi!

—    Paga, ciemiņ, ļauj tikai labību iebērt, tad arī tūliņ

iznākšu!

«Jā,» Mihejičs nodomāja, «gribētos redzēt, kādu tu, velna kūmiņ, ieber labību. Man rādās, tu tur žīdu kaulus mal raganu miltiem! Kur te var būt pievedums tādā biezoknī, pat grambas aizaugušas ar zaļi!»

—   Nu, redz, ciemiņ, es iznācu pie tevis, — dzirnavnieks teica, rūpīgi aiz sevis durvis aizdarīdams.

—    Ar pūlēm iznāci! Diezgan tu, saimniek, palauzījies.

—    Ko tad, kūmiņ, nedzīvoju jau tirgus laukumā, bet mežā. Katram vis nevar durvis vērt vaļā;.ka nenotiek nelaime: redzams, ka cilvēks, bet sazini nu, vai viņam svētā maizīte padusē vai akmens.

«Paskat, mušmire!» Mihejičs nodomāja. «Izliekas, ka baidās no laupītājiem, bet, manuprāt, nav tāda mežaiņa, ar kuru pats nebūtu brāļojies!»

—   Nu, ciemiņ, ko tev vajag no manis? Tu man pastāsti, es paklausīšos.

—    Redzi, saimniek, gadījusies nelaime, Jaunāka par nāvi; nolādētie opričņiki notvēruši manu kungu, aizveduši uz Brīvciemu, kur lielais cietoksnis, jādomā, tagad viņš sēž cietumā un bēda lielu bēdu; bet, par ko sēž, to zina tikai dievs; nav neko noziedzies ne pret caru, ne to kungu; aizstāvēja tikai taisnību, iestājās par bajāru Morozovu un viņa bajāri, kad šie ar viltu, pie viņa dzīrodami, uzbruka mājai un izpostīja to līdz pamatiem. v

Dzirnavnieka acīs pavīdēja kaut kas dīvains.

—   Oh, oh, oh! — viņš teica. — Ļauni, gādnieciņ, ļauni; ļauni klajas karūsai, kad iepeld virpulī. Ļauni tavam kņazam sēdēt cietumā, vēl ļaunāk Morozovam bez jauniņās sievas un pavisam ļauni Vjazemskim ar cita sievu!

Mihejičs pabrīnījās.

—   Kā tu zini, ka Vjazemskis aizveda Morozova sievu? Es par to tev stāstījis neesmu!

—   Ak, kūmiņ, vai nu tas vien zināms, ko stāsta; dažreiz mežā tālu noklaudz, bet tuvu atsaucas; kad zem rata izsīkst ūdens, tad zināms, ka sausums ķēris simt verstu apkaimi, tad būs liela neraža, bet tādi veči kā es dzīvo un cieš klusu; klausās, kā zāle aug, un liek visu aiz auss!

—   Labi, saimniek, varbūt zināsi, ka palīdzēt bajāram? Es, šekur, domāju un zīlēju, uz priekšu un atpakaļ izdomājos, bet neko neizdomāju. Prātīgāk, sak, būs, ja aiziešu pie laba cilvēka un palūgšu padoma. Ja, un jāatzīstas, ari tas brašais puisis visu laiku stāv prātā, kas mūs atveda pie tevis. Toreiz viņš teica: ja ievajagas, sak, bajāram, .itnāc, sak, uz dzirnavām, pajautā vectēvam, kur Vaņuha Perstens, bet es, sak, bajāram pakalpošu ar prieku; par viņu, sak, nolikšu galvu! Tāpēc ari pie tevis, saimniek, atjāju; dieva dēj, pamāci, kā izpestīt bajāru. Ja pamācīsi, kņazs Ņikita Romanovičs tevi neaizmirsīs, un es pats, bēdu brālis, ari būšu tavs mūžīgais kalps.

«Kaut tu zemē ielīdis, vecais prauls,» Mihejičs domās piebilda, «redz, ko iznāk lūgties!»

—    Ko nu par to, ciemiņ, kāpēc gan nepalīdzēt nelaimē. Slikti ir, neko neteiksi, tomēr ar dakšu ceļ podu laukā no liesmām, dažreiz atkal gadās, ka grauds no dzirnakmeņiem izlec vesels; visādi gadās, kāda nu katram laime!

—    Tā jau ir, saimniek, ja laimējas, ir gailis izdēj olu, bet, ja nelaimējas, — vabole var nobadīt, tāpēc arī pazemīgi lūdzos, pamāci, ko lai tagad daru.

Dzirnavnieks nokāra galvu un it kā klausījās rata troksni.

Pagāja tāds brītiņš. Vecais pagrozīja galvu un sāka runāt, nepievērsdams Mihejičam uzmanību.

«Riņķi apkārt griežas rats, kas bija augstu, būs zemu, kas bija zemu, būs augstu; dzirdu tālē zvani zvana, vai nu uz bērēm, vai nu uz kāzām; bet, ko laulā, ko bērē, nevar sadzirdēt, ūdens šalc, neko neredz aiz lielajiem dūmiem!

Salaižas kraukļi no tālienes, aicina cits citu uz bagātām dzīrēm, ko noknābt, kam acis izraut, arī paši nezina, laižas un ķērc! Iztrīts cirvis, saposts bende; pa ozola dēļiem noskries, tecēs siltu asiņu strauti; nolidos galvas no pleciem, tikai nav zināms, kam!»

Mihejičs nobijās.

—    Ko tu, vectēv, tur runā un vēl gaudies, it kā mironi apstāvot?

Dzirnavnieks, likās, nedzirdēja Mihejiču. Viņš nule vairs neko nerunāja, tikai kaut ko murmināja sev zem deguna. Viņa lūpas bez mitas kustējās, bet pelēkās acis raudzījās blāvi, it kā neko neredzēdamas.

—    Vecotēv, ei, vecotēv! — Mihejičs parāva viņu aiz piedurknes.

—    Ko? — dzirnavnieks atsaucās un pavērsās pret Mihejiču, it kā tikai nupat viņu pamanījis.

—    Ko tu murmini, vecotēv?

—   Ak, kūmiņ! Daudz kas dzirdams, maz kas sakāms. Tagad ej savu ceļu garām tai priedei. Ej taisni vien, daudz būs pagriezienu gan pa labi, gan pa kreisi, bet tu ej tikai taisni; nojāsi kādas piecas verstis, nosānis būs būda, tai būdā nav nevienas dzīvas dvēseles. Pagaidi līdz naktij, atnāks labi ļaudis, no viņiem vairāk ko uzzināsi. Bet atpakaļceļā iejāj te, būs tev darbs; ielidojis ugunsputns slazdos; aizvedīsi viņu pie cara Dalmata, bet peļņu dalīsim uz pusēm!

Un, atbildi nenogaidījis, vecais iegāja dzirnavās un aizslēdza durvis.

—   Vecotēv! — Mihejičs viņam nosauca pakaļ. — Pasaki jel skaidrāk, par kādiem ļaudīm tu runā, par kādu ugunsputnu?

Taču dzirnavnieks Mihejičam neko neatbildēja un, lai viņš klausījās cik klausīdamies, neko vairāk par ūdens šalkšanu un rata klaboņu nesaklausīja.

«Redz, kā, kaut viņu drabiņas!» Mihejičs noteica. «Kurp sadomājis mani sūtīt! Pēc verstīm piecām būs būda, tajā gaidi līdz naktij, un tad, velns zina, kas atnāks, pateiks vairāk. Labprāt es tevi pašu turp aizsūtītu, vecais čakārni! Ja nebijis bajāra, es tev gan parādītu. Paskat, kāds nav! Tpī! Nu, Galka, neko nevar darīt, meklēsim to velna būdu!»

Un, uzsēdies zirgā, Mihejičs iesvilpās un rikšos devās uz to pusi, kur dzirnavnieks bija norādījis.

19. nodala krievu cilvēks atceras labo

Bija jau vēls, kad Mihejičs nomaļus no ceļa ieraudzīja melnu nokvēpušu būdu, kas drīzāk izskatījās pēc pussapuvušas sēnes nekā pēc cilvēka mājokļa. Saule jau bija norietējusi. Pār garo zāli nelielajā izcirtumā vēlās miglas vāli. Bija vēss un mitrs. Putni nečivināja, tikai daži laiku pa laikam uzsāka miega dziesmu un, to nepabeiguši, aizmiga uz zariem. Mazpamazām ari tie apklusa, un klusuma vienīgi varēja dzirdēt vāju neredzama strauta čalošanu un paretam vakara vaboļu dūkšanu.

—    Palūk, kur esam atjājuši, — Mihejičs teica, paska- I i j ies apkārt, — un patiesi te nav dzīvas dvēseles! Pagaidīšu, paskatīšos, kas atnāks, kādu padomu dos. Bet ja nu, nedod dievs, atnāks tāds, ka… tpī! Ar mums ir dievs! Es lam dzirnavniekam gan parādītu, ja nevajadzētu glābt bajāru.

Mihejičs nokāpa no savas Galkas, sapina viņu, noņēma pavadu un palaida zirdziņu dieva ziņā.

—    Plūc zālīti, — viņš teica, — bet es iešu būdā, ja jau durvis vaļā, paskatīšos, vai nav kas ēdams! Saimnie- (ība varbūt nav nekāda lāgā, taču arī bads nav rads!

Viņš pagrūda ar kāju zemās, šķībās durtiņas; dīvaini atskanēja šai tukšajā vietā to gari vilktā čīkstoņa, kas izklausījās pēc cilvēka raudām. Kad durvis, beidzot virās pagriezušās, atsitās pret sienu, Mihejičs pieliecās un iegāja istabā. Viņu apņēma tumsa un atdzisušu dūmu smaka. Pataustījies apkārt, viņš uz galda atrada maizes klaipu un sāka to notiesāt. Tad piegāja pie pavarda, parakņājās pelnos, atrada tur kvēlojošas ogles, ar pūlēm tās uzpūta un iededza skalu, kas mētājās uz sola. Starp krāsni un sienu bija piestiprinātas lāvas. Uz tām samesti dažādi apģērba gabali, starp tiem viens brokāta kaftāns, kuru varētu valkāt pat bajārs. Pie sienas karājās bruņu cepure ar greznu zelta rotājumu. Bet visvairāk Mihejiča uzmanību saistīja pie stenderes piestiprinātā svētbilde, gluži melna dūmos nokvēpusi. Tā samierināja viņu ar nepazīstamajiem saimniekiem.

Mihejičs vairāk reižu pie tās pārmeta krustu, tad nodzēsa skalu, uzkāpa uz lavas, izstiepās, nokrekstējās un aizmiga ciešā miegā. Viņš gulēja it saldi, kad pēkšņs trieciens ar dūri pa sāniem nogāza viņu no lāvas.

—    Kas tad tas? — Mihejičs iesaucās, atmozdamies uz kailas zemes. — Kas tur kaujas? Pielūko, kad tevi…

Viņa priekšā stāvēja tēvainis ar pinkainu bārdu, platu nazi aiz jostas un taisījās viņu pacienāt ar jaunu dunku.

—    Neaiztiec! — teica kāds cits spēcīgs puisis, kuram tikko dīga ūsas. — Ko viņš tev dara? Ko? — Pie šiem vārdiem viņš atstūma biedru ar plecu, bet pats sāka raudzīties uz Mihejiču platām acīm.

—    Palūk, sirms! — viņš teica ar godbijīgu apbrīnu.

—    Nu tu, lāci, ko iejaucies! — pirmais tam uzsauca. — Kas viņš tev ir — tēvs vai brālis?

—    Viņš ir vecs. Pavej, sirms, tāpēc ka vecs. Kad tev saku, neaiztiec, saskaitīšos.

Viri, kas ienāca būda, sāka ska|i smieties.

—     Ei, Hlopko! — viens no viņiem teica. — Piesargies! Ja Mitjka saskaitīsies, labi nebūs! Ar viņu labāk neielaisties.

—    Mežainis lai ar viņu ielaižas! — Hlopko atbildēja, noiedams malā. — Tikmēr dzīvojām pa mežu, kamēr iedzīvojāmies lācī!

Citi apbruņotie brašie puiši arī apstāja Mihejiču un apskatīja viņu ne visai laipni.

—    No kurienes, sikspārni, esi atlidojis? — kāds no viņiem jautāja, raudzīdamies tieši acīs.

Pa to laiku Mihejičs bija paguvis atjēgties.

«Ehē!» viņš nodomāja. «Šie paši jau būs tie laupītāji!»

—    Labdien, labie ļaudis! Kurš no jums ir tas, ko sauc par Vaņuhu Perstenu?

—    Tev vajag atamanu? Ko tūliņ neteici? Būtu uzreiz sacījis, nedabūtu dunkas!

—     A, palūk, kur atamans! — kāds cits piebilda, norādīdams uz Perstenu, kurš nupat ienāca, vecā Klijāna pavadīts.

—    Ataman! — laupītāji sauca. — Te ir atnācis kāds, jautā pēc tevis!

Perstens uzmeta ātru skatienu Mihejičam un tūliņ viņu pazina.

—    Ahā, tu tas esi, biedri! — viņš teica. — Sveicināts! Nu, ko dara viņa žēlastība kņazs, kā viņam klājas kopš tās dienas, kad mēs kopā ar viņu plucinājām Maļutas op ričņikus? Krietni mēs viņiem sadevām pie Netīrās Peļķes! 2ēl tikai, ka Maļuta Lukjanovičs paspruka un ka tas lempis Mitjka palaida Homjaku. Labi viņiem neklātos manas rokās! Laikam jau gan cara tētiņš varen nopriecājās, kad ieraudzīja carēviču! Laikm jau gan kņazs Ņikita Romanovičs tika apdāvināts!

—    Jā! — Mihejičs atbildēja ar nopūtu. — Cars apdāvina, bet suņu puisis neapdavina. Cara tētiņš Ivans Vasiļjevičs, lai dievs dod viņam veselību, ir gan apmīļojis manu kungu. Tomēr, rādās, nebūs N'kita Romanovičs izdabājis nolādētajiem opričņikiem. Tiesa, nav viņiem par ko mūs mīlēt. Pirmoreiz Medvedevka mēs viņus noslopē- jam ar pletnēm, otrreiz pie Netīrās Peļķes Maļutam iecir-

tām plauku, un, redz, vakar Maskavā bajārs viiiu krietni sakapājis. Bet viņi, nolādētie, brukuši tam virsū veselā barā, nogāzuši gar zemi, sasējuši un aizveduši uz Brīvciemu. Tas vēl nebūtu nekas, tikai Majuta, suns, apmelos viņu valdniekam, atriebsies kņazam par pļauku!

—    Hm! — Perstens teica, uz sola apsēzdamies. — Cars nelika pakārt Maļutu? Kā tad tā? Nu, tā ir viņa — cara zināšana. Ko tu domā tagad darīt?

—   Jā, ko darīt, mīļais Ivan? Nemaz nezinu, kā godāt tevi pēc tēva vārda…

—    Godā par Vaņuhu un vairāk neko.

—    Nu, mīļais Vaņuha, es arī nezinu, ko darīt. Var būt, ka tev rodas kāds padoms? Jo taču viena galva laba, bet divas labākas! Un dzirnavnieks arī nesūtīja ne pie viena cita — sūtīja pie tevis: ej, viņš teica, pie atamana, tas palīdzēs. Es, viņš teica, pēc zīmēm redzu, ka viņam paveiksies un iznāks labs guvums. Ej, sak, pie atamana!

—    Pie manis! Tā arī teica — pie manis?

—     Pie tevis, mīļais, pie tevis. Ej, sak, pie atamana, pasveicini viņu no manis, saki, lai katrā ziņā izpestī kņazu! Es, sak, jau zinu, ka viņam par to bagātīgi atlīdzinās. Lai katrā ziņā izpestī kņazu. Es, viņš teica, to pakalpojumu neaizmirsīšu. Bet, ja atamans kņazu neizpestīs, uzbruks viņam visādas likstas; izkaltis, sak, kā tas skangals; pavisam, sak, izputēs!

—    Ak tā gan! — Perstens teica, galvu nokāris, kaut ko pārdomādams. — Vai patiesi izkaltlšu?

—   Jā, mīļais, ij rokas, ij kājas, viņš teica, nokaltīšot; un uz galvas uzmetīšoties tāda krevele, ka dievs pasarg!

Perstens pacēla galvu un cieši paskatījās uz Mihejiču.

—    Un vairāk neko neteica dzirnavnieks?

—    Kā ne, mīļais! — Mihejičs turpināja, sāniski pašķielēdams uz kūpošo kāpostu podu, kuru laupītāji uzlika galdā. — Vēl dzirnavnieks teica tā: saki atamanam, lai viņš tevi labi paēdina un padzirdina, nu tā, piemēram, kā mani pašu. Bet galvenais, sak, lai izpestī kņazu. To, lūk, mīļais, teica dzirnavnieks.

Un Mihejičs raudzījās uz atamanu, pārbaudīdams, kādu iespaidu atstājuši viņa vārdi.

Perstens paskatījās uz viņu vēl ciešāk un pēkšņi sāka skaļi, jautri smieties.

—    Vai, vecais, vai! Tad dzirnavnieks patiesi teica, ja neizpestišu kņazu, tad būšu pagalam?

—    Jā, mīļais, — kāpšļa puisis atbildēja, mazliet stostīdamies, — ij rokas, ij kājas ..,

—     Esi gan, brāl, tu viltīgs! — Perstens pārtrauca, uzsizdams viņam pa plecu un joprojām smiedamies. — Velti tu mani iedomājies krāpt! Sēdies kopā ar mums, — viņš teica, pievirzīdamies pie galda, — iebaudi, kas likts galdā! Še tev karote, paēdīsim vakariņas; bet, ja kņazam var palīdzēt, palīdzēšu arī bez taviem niķiem. Tikai kā palīdzēsi? Kņazs taču, jādomā, sēž cietumā?

—    Cietumā gan, mīlīt.

—    Tajā, kas uz laukuma pie Maļutas mājas?

—    Tai pašā, nekur citur. Tas esot tas stingrākais!

—    Bet pie kā atslēgas? Pie Maļutas?

—    Jā, kad bijām Brīvciemā, tikām redzējuši, ka viņš gāja uz cietumu pratināt ļaudis. Atslēgas bija pie viņa. Bet nakti viņš tās aiznesa caram, un cars, tas visiem zināms, liek sev pagalvī.

—    Nu redzi, nu! — Perstens teica, smeldams ar karoti kāpostus. — Kāds nelabais te var palīdzēt tavam kņazam? Nu, saki pats: kāds nelabais viņam var palīdzēt?

Mihejičs pakasīja pakausi.

—    Tu tagad redzi, ka nevar palīdzēt?

—     Redzu, — Mihejičs atbildēja un nometa karoti. — Iznāk, ka arī man nav dzīves šai pasaulē! Iešu pie sava kunga, nolikšu savu veco galvu turpat, kur viņa galva, un kalpošu viņam tai pasaulē, ja šeit ir liegts!

—    Nu, nu, nevelc nu bēru meldiņu! Varbūt tavs kņazs nemaz nesēž cietumā. Nav ko raudāt; bet, ja ir cietumā, tad ļauj padomāt… Brlvciemu labi pazīstu; pagājušo mēnesi es uz turieni vedu lāci, zinu, kur pils, visu apskatīju; domāju toreiz: gan kādreiz noderēs!… Pagaidi, ļauj padomāt …

Perstens nogrima domās.

—     Ienāca prātā! — viņš pēkšņi iesaucās un uzlēca kājās. — Tēvoci Klijān! Mūs abus kņazs izglāba no nāves, izglābsim tagad viņu; nu ir mūsu reize! Vai gribi nākt man līdzi uz šo grūto darbu?

Vecais laupītājs sadrūma un pašūpoja sprogaino galvu.

—    Ko, Klijan, vai patiesi negribi?

—    Nu ko tu, ataman, vai esi jucis? Vai tad nezini, kur sēž kņazs? Vai neesi dzirdējis, ka atslēgas dienu pie Maļutas, bet nakti caram pagalvī? Ko tur lai uzsāk? Ar pieri caur mūri neizskriesi. Pagalam viņš ir. Vai tad mums arī viņa dēļ būs jāiet bojā? Vai viņam no tā bus vieglāk, ja mums nodīrās ādu?

—     Tā jau ir, Klijān, bet ne par velti sakāmvārds daudzina: parāds nav brālis! Ja kņazs toreiz mūs neizglābis, kur mēs būtu? Kaut kur karātos bērzā, un vējš mūs šūpotu! Bet kā viņam ir tagad? Manuprāt, viņš šobrīd domā: toreiz es puišus izpestīju no nelaimes, tagad viņi izglābs mani! Bet ja mēs pametīsim un viņu vedīs uz soda vietu — tpī! Viņš teiks, kas tie bija par ļaudīm, laupīt, slepkavot prot, bet labo neatceras! Tikai, teiks, izlej nevainīgas asinis, bet, ja vajag kristīgu cilvēku paglābt, tad nav viņu darīšana. Es, viņš teiks, dievam kungam par viņiem laba vārda neaizlikšu! Lai viņi izput kā šai pasaulē, tā viņējā. Lūk, ko teiks kņazs.

Klijāns vēl vairāk sarauca uzacis. Iekšējā cīņa atspoguļojās viņa skarbajā sejā. Varēja manīt, ka Perstens veikli bija aizķēris sāpīgo vietu viņa nocietinātajā sirdī.

Taču ilgi šī cīņa neturpinājās. Vecais atmeta ar roku.

—    Nē, brāl, — viņš sacīja, — veltīgs pasākums; katram savs krekls tuvāks! Neiešu!

—    Kad ne, ne! — Perstens teica. — Pagaidīsim rītu, varbūt sadomāsim ko citu, rīts gudrāks par vakaru! Bot tagad, puiši, laiks likties uz auss. Kas var pielūgt dievu, lai pielūdz, kas nevar, lai liekas tāpat.

Atamans šķībi paskatījās uz Klijānu. Laikam jau viņš kaut ko zināja par veco, jo vecais mazliet nodrebēja un, lai neviens to nepamanītu, ņēmās skaļi žāvāties, bet pēc tam kaut ko dungot zem deguna.

Laupītāji piecēlās. Vieni tūliņ uzkāpa uz lāvām, citi vēl ilgi skaitīja lūgsnas svētbildes priekšā. Pēdējo vidū bija arī Mitjka. Viņš cītīgi klanījās līdz zemei, un, ja drēbes un ieroči nenorādītu uz viņa amatu, pēc Mitjkas labsirdīgās sejas neviens nepazītu viņā laupītāju.

Vecais Klijāns bija citāds. Kad visi bija apgūlušies, vājai ugunij mirguļojot, Mihejičs redzēja, ka vecais nokāpj no lāvas un pieiet pie svētbildes. Vairāk reižu viņš pārmeta krustu, kaut ko nomurmināja un beidzot dusmīgi teica:

—    Nē, nevaru! Bet cerēju, šodien būs vieglāk!

Ilgi Mihejičs klausījās, kā Klijāns grozās no viena sāna uz otru, kaut ko rūc pie sevis, bet aizmigt nevar. Pirms ausmas Klijāns pamodināja atamanu.

—    Ataman, — viņš teica, — ei, ataman!

—    Ko vajag, tēvoci?

—    Iešu kopā ar tevi, ved, kurp zini!

—    Ko tā?

—   Tāpat vien, nevaru gulēt! Nu jau kuro nakti nenāk miegs.

—    Bet vai atpakaļ nekāpsies?

—   Ja reiz teicu — iešu, tad atpakaj nekāpšos!

—   Labs ir, tēvoci Klijān, paldies! Vēl tikai vajadzētu vienu biedru un būtu diezgan! Vai līdz ritam vēl tālu?

—   Jau putnus dzird čivinām.

—  Tad jau diezgan gulēts, laiks celties, Mitjka! — Perstens teica, dunkādams Mitjkam sānos.

—    Nu? — puisis atbildēja, pavēris acis.

—   Gribi nākt mums līdzi?

—    Uz kurieni?

—   Kas tev jāzina? Tev jautā, vai gribi nākt līdzi man un vectēvam Klijānam?

—   Kas jādara? — Mitjka žāvādamies atbildēja un nokāra kājas pār lāvas malu.

—   Tas man patīk. Ej, kurp tevi ved, un nejautā: uz kurieni. Ja tev pārsitīs galvu, nav tava darīšana, par to mēs zināsim! Nu pieraugi, ja esi ķēries pie grožas, nesaki, ka nebrauksi. Ja kāpsies atpakaļ, nosaukšu par vēzi.

—   Nenosauksi vis! — Mitjka atbildēja un ņēmās tīt ap kājām autus.

Laupītāji sāka ģērbties.

Ko bija izdomājis Perstens un kā viņam paveicās, mēs uzzināsim no nākamajām nodaļām.

20. n o d aļa JAUTRI ĻAUDIS

Dziļā un tumšā cietumā, kura mitrās sienas klāja pelējums, sēdēja kņazs Nikita Romanovičs, ar rokām un kājām važās iekalts, un gaidīja savu nāvi. Viņš īsti nezināja, cik dienu pagājis, kopš bija saņemts ciet, jo pazemē gaisma ne no kurienes neiespīdēja; vienīgi laiku pa laikam viņš dzirdēja tālas zvanu skaņas un, spriežot pēc ši tālā un dobjā zvana, rēķināja, ka sēž cietumā ilgāk par trim dienām. Iemesto maizi viņš sen jau bija apēdis, atstato kausu ar ūdeni sen jau izdzēris, viņu sāka mocīt izsalkums un slāpes, kad pēkšņi neierasts troksnis saistīja viņa uzmanību. Virs galvas tika slēgtas vaļā durvis. Iečīkstējās cietuma pirmās ārdurvis. Troksnis nāca tuvāk. Iešķindējās otra atslēga, un iečīkstējās otras durvis. Beidzot tika atvērtas trešās durvis, un atskanēja soļi, kas naca lejup pazemē. Pa pēdējo durvju spraugām iespīdēja uguns, atslēga čīkstēdama pagriezās, vairākas bultas tika atbīdītas, ierūsējušās viras ievaidējās, un spoža, neciešama gaisma apžilbināja Serebreniju.

Kad viņš nolaida rokas, ar kurām neviļus bija aizsedzis acis, viņa priekšā stāvēja Maļuta Skuratovs un Boriss Godunovs. Bende, kas viņus pavadīja, augstu virs galvām turēja sveķainu lāpu.

Maļuta, rokas sakrustojis, smīnēdams raudzījās Serebrenijam sejā, un šķita, viņa redzokļi te sašaurinās, te atplešas.

—   Sveicināts, dārgais kņaz! — viņš teica tādā balsī, kādu Ņikita Romanovičs vēl nekad nebija dzirdējis; šī balss bija stiepti glaimīga un draudīgi maiga, tā atgādināja kaķa asinskāro ņaudēšanu, kad tas pieiet pie slazda, kurā sēž notverta pele.

Serebrenijs neviļus nodrebēja, bet Godunova klātbūtne iedarbojās uz viņu labvēlīgi.

—   Boris Fjodorovič, — viņš teica, novērsdamies no Maļutas, — paldies tev, ka apmeklēji mani. Tagad mirt būs vieglāk!

Un viņš pastiepa Godunovam važās saslēgto roku. Taču Godunovs atkāpās atpakaļ, un uz viņa saltās sejas neviens vaibsts neizrādīja kņazam līdzcietību.

Serebrenija roka, važas žvadzinādama, nokrita viņam uz ceļiem.

—   Es nedomāju, Boris Fjodorovič, — viņš teica ar pārmetumu, — ka tu atkāpsies no manis. Jeb vai tu tikai atnāci paraudzīties, kā mani soda ar nāvi?

—    Es atnācu, — Godunovs mierīgi atbildēja, — lai būtu klāt pie tavas pratināšanas kopā ar Grigoriju

Lukjanoviču. Man nav no kā atkāpties; nekad neesmu bijis ar tevi vienisprātis, vienīgi pazīdams valdnieka žēlsirdību, toreiz aizkavēju sodu, ko biji pelnījis.

Serebrenija sirds sāpīgi sažņaudzās, un Godunova pārvēršanās viņam šķita smagāka par nāvi.

—   Žēlsirdības laiks pagājis, — Godunovs salti turpināja, — vai atceries zvērestu, ko devi valdniekam? Tagad padodies viņa svētajai gribai, un, ja tu mums visā vaļsirdīgi atzīsies, tad netiksi spīdzināts un tevi sodīs ar ātru nāvi. Sāksim pratināšanu, Grigorij Lukjanovič!

—    Pagaidi, pagaidi mazlietiņ! — Maļuta smīkņādams atbildēja. — Man ar viņa žēlastību ir īpaši rēķini! Fomka, pievelc īsāk važas, — viņš teica bendem.

Un bende, iespraudis lāpu pie sienas piestiprinātā dzelzs riņķī, pievilka Serebrenija rokas pie pašas sienas tā, ka viņš tās nevarēja pakustināt.

Tad Maļuta piegāja viņam klāt un ilgi raudzījās uz viņu, joprojām smīnēdams.

—    Dārgais kņaz Ņikita Romanič! — viņš beidzot ierunājās. — Neliedz man lielu žēlastību!

Viņš nometās uz ceļiem un līdz zemei paklanījās Serebrenijam.

—     Mēs, dārgo kņaz, — viņš turpināja ar padevīgu izsmieklu, — mēs tavas žēlastības priekšā esam mazi ļautiņi; tādus lielus bajārus kā tu nekad vēl paši savām rokām neesam sodījuši, neesam spīdzinājuši! Un, pie pratināšanas ķeroties, māc biklums. Redz, stāsta, ka mūsu dzīslās netekot vienāda asins . ..

Un Maļuta apstājās, un viņa smaids kļuva indīgāks, acis iepletās platākas, un redzokļi sāka lēkāt biežāk.

—    Atļauj, dārgo kņaz, — viņš turpināja, piešķirdams s savai balsij lūdzošu pieskaņu, — atļauj pirms pratināšanas,

lai sadūšotos, paskatīties uz tavām bajāra asinīm!

Un viņš no jostas izvilka nazi un uz ceļiem pielīda pie Serebrenija.

Ņikita Romanovičs atlēca atpakaļ un paskatījās uz Godunovu.

Borisa Fjodoroviča seja bija nekustīga.

—     Un pēc tam, — Maļuta turpinaja, balsi paceldams, — pēc tam atļauj man, zemu dzimušam, no tavas kņaza muguras izgriezt sloksnes! Atļauj man, kalpam, tavu bajāra ādu nodīrāt zirga paseglim! Atļauj man, smirdošajam vergam, ar tavu augstmanīgo miesu pabarot savus suņus!

Maļutas balss, parasti rupja, tagad izklausījās pēc ša- kaļa smilkstiem, viņš it kā raudāja, it kā smējās.

Serebrenija mati saslējās stāvus. Kad pirmoreiz Joanns viņu bija notiesājis uz nāvi, viņš drosmīgi gāja pie soda bluķa; bet šeit, cietumā, važās ieslēgtam, badā mērdētam, viņam nebija spēka izturēt šo balsi un skatienus.

Maļuta kādu laiku tīksminājās par iespaidu, kādu bija radījis.

—    Dārgo kņaz, — viņš pēkšņi iespiedzās, nomezdams nazi un uzsliedamies kājas, — atļauj man vispirms tev godīgi samaksāt parādu!

Un, zobus sakodis, viņš pacēla delnu un atvēzējās pret Ņikitu Romanoviču.

Serebrenijam asinis sastinga dzīslās, un viņa sašutumam pievienojās derdzīguma šausmas, kādas mūsos izraisa nešķīsts rāpulis, kad tas draud mums pieskarties.

Viņš izmisumā paskatījās uz Godunovu.

Acumirklī Maļutas paceltā roka apstājās gaisā, Borisa Fjodoroviča satverta.

—    Grigorij Lukjanovič, — Godunovs teica, savu mieru nezaudēdams, — ja tu viņam iesitīsi, viņš sašķaidīs galvu pret sienu, un mums nebūs ko pratināt. Es to Serebreniju pazīstu.

—    Nost! — Maļuta ierēcās. — Nekavē man ar viņu pakaitēties! Nekavē atmaksāt viņam par Netīro Peļķi!

—    Atjēdzies, Grigorij Lukjanovič! Mēs par viņu atbildam valdniekam.

Un Godunovs satvēra Maļutu aiz abām rokām.

Taču, līdzīgi plēsīgam zvēram, kas sajutis asinis, Maļuta vairs neko neatjēdza. Kliegdams un lādēdamies viņš ieķērās Godunovā un pūlējās to nogāzt zemē, lai mestos uz savu upuri. Viņi sāka cīkstēties; lāpa, kuru viens no viņiem bija aizķēris, nokrita zemē un nodzisa zem Godunova kājas.

Maļuta atjēdzās.

—    Es teikšu valdniekam, — viņš krāca, vai nost smak- dams, — ka tu aizstāvi nodevēju.

—     Bet es, — Godunovs atbildēja, — teikšu valdniekam, ka tu gribēji nosist nodevēju bez pratināšanas, tāpēc ka baidies no viņa liecībām!

Kaut kas līdzīgs rēcienam izlauzās no Maļutas krūtīm, un viņš metās laukā no pazemes, pasaucis līdzi bendi.

Pa to laiku, kamēr viņi taustīdamies kāpa augšā, Serebrenijs sajuta, ka važas tiek palaistas vaļīgāk un ka viņš atkal var kustēties.

—   Neaizmirsti, kņaz! — Godunovs viņam iečukstēja ausī, cieši paspiezdams roku. — Galvenais ir novilcināt laiku.

Un viņš aizsteidzās lidzi Maļutam, aiztaisīdams aiz sevis durvis un aizšaudams bultas.

—   Grigorij Lukjanovič, — viņš teica Skuratovam, panācis to pie izejas un pasniegdams viņam atslēgas, sargam redzot, — tu neaizslēdzi cietumu. Tas nekur neder: gandrīz vēl nodomās, ka esi uz vienu roku ar Serebreniju!

Tai pašā laikā, kad cietumā risinājās aprakstītais notikums, Joanns sēdēja savā pilī drūms un neapmierināts. Mazpamazām viņu parņēma svešādas sajūtas. Šīs sajūtas bija neviļa cieņa pret Serebreniju, kura drosmīgā rīcība kaitināja viņa patvaldniecisko sirdi, un šī rīcība tomēr neatgādināja nodevību, kā viņš to saprata. Līdz šim Joanns bija redzējis vai nu klaju patvaļu, piemēram, bajāros, kuri ar savam ķildām aptumšoja viņa mazgadības laiku, vai arī lepnu nepaklausību kā Kurbskī, vai arī verdzisku iztapību, kādu viņš šobrīd vēroja visos, kas bija ap viņu. Serebrenijs nepiederēja ne pie vieniem no tiem. Viņš turējās pie sava laika pārliecības par Joanna tiesību dievišķīgo neaizskaramību; viņa prāts pakļāvās šai pārliecībai un, vairāk pieradis rīkoties nekā domāt, nekad ar iepriekšēju nodomu neatteicās paklausīt caram, kuru viņš uzskatīja par dieva gribas pārstāvi zemes virsū. Un, nevērojot to, katru reizi, kad viņam nācās sadurties ar acīm redzamu neatlaidību, viņa dvēselē uzbangoja sašutums, un iedzimtais patiesīgums ņēma pārsvaru pār pieņemtajiem noteikumiem. Tad viņš pats sev par brīnumu un gandrīz neapzināti rīkojās pretī šiem noteikumiem, un īstenībā nepavisam neiznāca tas, ko šie noteikumi viņam diktēja. Šī cēlā nekonsekvence runāja pretī Joanna priekšstatiem par ļaudīm un radīja sajukumu visā, ko viņš zināja par cilvēku sirdi. Serebrenija vaļsirdība, viņa nouzpērkamā taisnprātība un tas, ka viņš nebija spējīgs dzīties pēc pašlabuma, bija acīm redzami pašam Joannam. Viņš saprata, ka Serebrenijs viņu nepievils, ka uz viņu var drošāk paļauties nekā uz kuru katru zvērināto opričņiku, un viņam iegribējās kņazu tuvināt sev un padarīt viņu par saVu ieroci; taču tai pašā bridi viņš juta, ka šis ierocis, būdams pats par sevi drošs, negaidīti var izslīdēt 110 viņa rokām, un, iedomājot vien tādu varbūtību, viņa labvēlība pret Serebreniju pārvērtās naidā. Kaut gan gadījās, ka Joanns pakļāvās iespaidiem, kas reizēm viņam lika atteikties no saviem asiņainajiem darbiem un nodoties nožēlai, taču tie bija izņēmumi; parasti viņš bija nemaldīguma apziņas pārņemts, cieši ticēja savas varas dievišķīgajai izcelsmei un cītīgi to aizsargāja pret pastāvīgiem tīkojumiem, bet par tlkojumu viņš uzskatīja itin visu, pat skaļi neizteiktu nosodījumu. Tā notika arī tagad. Doma piedot Serebrenijam pazibēja viņa dvēselē, taču tūliņ tās vietā radās pārliecība, ka Ņikita Romanovičs pieder pie tiem ļaudīm, kurus valsti nedrīkst ciest.

«Bet,» viņš nodomāja, «ja veselam ganāmpulkam, kas iet pa labi, ir viena aita, kas iet pa kreisi, tad gans to aitu atdala no ganāmpulka un liek nokaut!» Tā Joanns nodomāja un savā sirdī izlēma Serebrenija likteni. Nāves sods viņam bija nolikts uz nākamo dienu; taču cars pavēlēja noņemt Serebrenijam važas un aizsūtīt vīnu un'ēdienu no sava galda.

Un tāpēc, lai izgaiņātu iekšējās cīņas uzvēdītos neparastos iespaidus, kas radīja neērtības sajūtu, cars sadomāja pajādelēt klajā laukā un pavēlēja sarīkot lielas putnu medības.

Rīts bija jauks. Vanadznieki, apakšvanadznieki, priekšniecības ļaudis un visi medību amatvīri izjāja spoži pušķotos zirgos ar vanagiem un piekūniem, čelīgām uz cimdiem un gaidīja valdnieku laukā.

Ne jau velti kopš seniem laikiem teic, ka jautrība klajā laukā remdina skumju sirdi, bet piekūnu medības ielīksmo un iepriece vecu un jaunu. Lai gan cars bija visai sapīcis, kad izjāja no Brīvciemā ar saviem opričņikiem, taču, vērojot vanadznieku krāšņo baru, viņa seja noskaidrojās. Sapulcēšanās vieta bija taupāmajās pļavās un jaunaudzēs, kādas divas verstis no Brīvciemā pa Vladimiras ceļu.

Vanadznieks, tērpies sarkanā samta kaftānā ar zelta izšuvumiem un zelta tresi, brokāta cepuri galvā, dzelteniem zābakiem kājās un greznos cimdos, nokāpa no zirga un piegāja pie Joanna apakšvanadznieka pavadibā. Apakšvanadznieks nesa uz rokas baltu piekūnu ar uzmauktu kapuci un zvārguļiem.

Līdz zemei paklanījies, vanadznieks jautāja:

—    Vai ir laiks, valdniek, jautrību sākt?

—    Laiks, — Joanns atbildēja, — sāc jautrību!

Tad vanadznieks pasniedza caram dārgu cimdu, visu izraibinatu ar zelta rakstiem, un, paņēmis piekūnu no apakšvanadznieka, nosēdināja to valdniekam uz rokas.

—    Godājamie un augsti teicamie mednieki! — vanadznieks teica, vērsdamies pie opričņiku pulka. — Uzjautrinieties, priecājieties slavenajās, jaukajās, visgudrajās medībās, lai pazūd visas skumjas un lai priecājas jūsu sirdis!

Pēc tam viņš vērsās pie vanadzniekiem.

—   Brašie un centīgie vanadznieki, — viņš teica, — palaidiet un meklējiet.

Tad viss raibais vanadznieku bars izklīda pa lauku. Daži ar kliedzieniem metās jaunaudzē, citi aizlēkšoja pie nelielajiem ezeriem, kuri bija izmētāti kā spoguļa lauskas starp krūmiem.

Drīz vien no meldriem pacēlās gaisā pīļu bari.

Mednieki palaida vanagus. Pīles metās atpakaļ uz ezeriem, bet tur citi vanagi bija priekšā, un tās bailēs kā bultas sāka šaudīties uz visām pusēm.

Vanagi, dermlīgas * un dažādas čelīgas *, vanadznieku palīgu kliedzienu iedrošināti, uzbruka pīlēm: viens, dzīdamies pakaļ, otrs pārķerdams, cits tiešā kaujā, no augšas uz apakšu, kā akmens krītot medījumam uz muguras.

Todien izcēlās Rosīgais un Drošais, Sibīrijas čelīgas, Arbasi Anparss, vanagi dikomiti *, Sesks, Vājais, Mazais un Pirksts. No viņiem dabūja ciest gan pīles, gan teteri, kurus dzinēji ar rīkstēm izbaidīja no brikšņiem. Brīnišķīgs un tīkams skats bija dažādo vanagu šķirņu lidojums. Teteri krita vienā laidā, gaisā mezdami kūleņus. Daudzreiz pīles izmisumā metās zirgiem zem kājām, un mednieki tās saķēra dzīvas. Neiztika arī bez zaudējumiem. Jaunais vanags Gamajūns, no liela augstuma mezdamies

Uz vecu pīļu tēviņu, kas laidās loti zemu, ar krūtīm attālās pret zemi un uz vietas bija pagalam.

Asais un Gudrais, divi Kazaņas vanagi, aizlidoja no mednieku redzes loka, lai gan palīgi svilpa un vēdināja !nr baložu spārniem, aicinādami tos atpakaļ.

Taču vislieliskāk un apbrīnojamāk sevi parādīja cara l.ibi dresētais piekūns, pēc iesaukas Adragans. Divreiz v iņu palaida cars, un divas reizes viņš ilgi palika gaisā, bez kļūdīšanās nosita katru putnu, kurš pagadījās, un, pēc patikas uzjautrinājies, nolaidās atkal uz cara zeltīta cimda. Trešo reizi Adragans kļuva tik nikns, ka sāka kaut ne tikai lauka putnus, bet arī pašus vanagus, kuri neuzmanīgi palidoja tam garām. Vanags Gudrais un vanagu čelīga Apulītis nokrita zemē ar salauztiem spārniem. Veltīgi cars un visi vanadznieki, kas bija kopā ar caru, aicināja Adraganu ar sarkano drānu un putnu spārniem nolaisties zemē. Baltais piekūns debesīs meta lielus apļus, pacēlās neredzamā augstumā un līdzīgi zibenim šāvās uz laupījumu; taču zemē viņš nelaidās un pēc katras jaunas uzvaras pacēlās augšā un aizlidoja tālu.

Vanadznieks, zaudējis cerību dabūt rokā Adraganu, pasteidzās pasniegt caram jaunu piekūnu. Bet cars mīlēja Adraganu un sadrūma, ka pazudis viņa labākais putns. Viņš pavaicāja vanadzniekam, kuram ierindniekam uzticēts kopt Adraganu? Vanadznieks atbildēja, ka uzticēts ierindniekam Triškam.

Joanns pavēlēja pasaukt Trišku. Triška, nelaimi nojauzdams, atnāca gluži bāls.

— Cilvēk, — cars viņam teica, — vai tā tu sargā piekūnu? Kam tev vilināmais, ja tu neproti pievilināt vanagu? Klausies, Triška, tavu likteni atstāju tavā ziņā: ja atradīsi Adraganu, apveltīšu tevi tā kā nevienu starp jums; bet, ja piekūns pazudīs, pavēlēšu, neņem ļaunā, tev nocirst galvu — un tas būs visiem par biedinājumu; es jau sen vēroju, ka starp vanadzniekiem nav lāga kārtības un putnu medības pasliktinās!

To teikdams, Joanns pašķielēja uz pašu galveno vanadznieku, kurš arī savukārt nobālēja, jo zināja, ka cars velti nešķielē.

Triška, laiku nezaudēdams, uzlēca zirgā un aizlēkšoja meklēt Adraganu, lūgdamies savam aizstāvim, svētajam dieva kalpam Trifonam, lai tas viņam parādītu pazudušo piekūnu.

Medības pa to laiku ritēja savu gaitu. Valdnieks jau uzjautrinājās ne vienu stundu vien, jau daudz seglu somu bija pilnas ar visādu medījumu, kad Joanna uzmanību saistīja kāda cita aina.

Pa Vladimiras ceļu vilkās divi aklie, viens vidējos gados, otrs vecs ar sirmu sprogainu galvu un garu bārdu. Mugurā viņiem bija balti pavalkāti krekli, bet dvieļos, kas pārsviesti krusteniski pār pleciem, vienā pusē karājās maiss dāvanu vākšanai, otrā — saplīsis kaftāns, kurš novilkts karstuma dēļ. Citu mantību, kā, piemēram, kokli, balalaiku un maizes tarbu, viņi bija uzvēluši plecos raženam puisim, kurš bija viņiem par pavadoni. Sākumā jaunākais aklais turējās pavadonim pie pleca, bet pats vilka veco. Tikai jaunais puisis, kā redzams, bija aizrāvies ar medību vērošanu un aizmirsis par biedriem. Aklie bija atpalikuši no redzīgā. Viens pie otra turēdamies, viņi taustīja zemi ar gariem spieķiem un bieži klupa. Viņus vērodams, Ivans Vasiļjevičs nevarēja valdīt smieklus. Viņš piejāja tiem tuvāk. Tobrīd aklais, kas gāja pa priekšu, paklupa, nokrita peļķē un norāva sev līdzi biedru. Abi piecēlās, dubļiem notašķījušies, spļaudīdamies un bārdami pavadoni, kurš, muti pavēris, skatījās uz spožajiem opričņikiem. Cars skaļi smējās.

—    Kas jūs esat, brašie vīri? — viņš jautāja. — Kurp iedami, no kurienes nākdami?

—    Vāķies! — jaunākais aklais atbildēja, cepuri nenoņemdams. — Daudz gribēsi zināt, ātri kļūsi vecs.

—    Muļķi! — kāds opričņiks iesaucās. — Vai neredzi, kas tavā priekšā!

—    Pats tu esi muļķis, — aklais atbildēja, izvalbījis uz opričņiku savas baltās acis, — kā lai redzu, ja man nav acu. Kas nu tev — tev bez divām četras, tāpēc redzi plaši un tāli; pasaki, kas mņnā priekšā, tad zināšu.

Cars opričņikam pavēlēja klusēt un laipni atkārtoja savu jautajumu.

—    Mēs esam jautri ļauži, — aklais atbildēja, — pārstaigājam sādžas un ciemus, ejam no Muromas uz Brlvciemu slinkumu lāpīt, labus ļaudis smīdināt, kam palidzēt tikt zirgā, ko atstāt kājām!

—       Palūk, kā! — iesaucās cars, kuram patika aklā atbildes. — Tad jūs esat muromieši, veģu cepēji, pupu maisi! Vai Muromā vēl ir spēka viri?

—   Kā ne, — aklais bez stomīšanās atbildēja, — šitā manta neiznīkst; ir mums tēvocis Mihejs: pats sevi aiz matiem par veršoku paceļ no zemes; ir mums arī krustmāte Uļjana: viena pati cīkstas ar tarakānu.

Visi opričņiki sāka smieties. Caram sen jau nebija tik jautri.

«Patiesi gan jautri ļaudis,» viņš nodomāja, «redzams, nav šejienieši. Apnikuši man mūsējie pasaku stāstītāji. To pašu vien gvelž, un jokdari arī garlaicīgi. Kopš tās reizes, kad ar vienu neuzmanīgi pajokoju, visi viņi sākuši no manis baidīties; jocīga vārda nesagaidīsi; it kā mana vaina, ka tam muļķim dvēsele miesās stingri neturējās!»

—    Paklau, brašais puisi, vai pasakas stāstīt proti?

—    Skatoties, kāda pasaka, — aklais atbildēja, — un kam stāstāma. Redz še, reiz Staricas vajvadam sev par postu pastāstījām pasaku par kazu pinkaini; redz, kaza iznāca pati vajvadīša, nu viņš tad mūs lika padzīt, kaklus mums nozilinājis. Vairs nestāstīsim.

Grūti aprakstīt lielos smieklus, kas atskanēja opričņiku barā. Staricas vajvads bija kritis cara nežēlastībā. Aklā zobgalība nāca īstā laikā.

—    Klausieties, cilvēki, — cars teica, — ejiet uz Brīvciemu, taisni uz pili, tur pagaidiet, kad atjāšu, teiciet — cars jūs sūtījis. Un lai jūs paēdina un padzirdina, bet, kad atjāšu mājās, paklausīšos jūsu pasakas!

Dzirdot «cars», aklie nobijās.

—    Cara tētiņ! — viņi iesaucās, nokrituši ceļos. — Neņem ļaunā mūsu rupjo mužiku valodu! Neliec mums galvas cirst nost, nezinādami nogrēkojāmies!

Cars pasmējās par neredzīgo izbīli un devās atkal uz lauka medībās, bet aklie ar pavadoni steberēja uz Brīvciemu.

Kamēr opričņiki viņus varēja redzēt, viņi turējās viens pie otra un gāja klupdami krizdami, bet, tiklīdz ceļa līkums aizsedza viņus, jaunākais neredzīgais apstājās, paskatījās uz visām pusēm un teica biedram:

—    Ko, tēvoci Klijān, būsi laikam piekusis no klupšanas? Pagaidām veicas tīri labi, bet kas būs tālāk? Nu ko tu, tēvoc, tā rauc uzacis? Vai nožēlo, ko esam pasākuši?

—    To ne, — vecais laupītājs atbildēja, — reiz jau esmu uzņēmies, atpakaļ nekāpšos; tikai pats nesaprotu, kas man lēcies; tik smagi ap sirdi, kā savu mūžu nav bijis, un, lai par ko domāju, prātā stāv viens un tas pats!

—    Un kas tev stāv prātā?

—     Klausies, ataman. Nu jau būs divdesmit gadu, kopš mani pārņēmušas, sagrābušas bēdas, un neviens pie Volgas un Maskavā par to neko nezina; nevienam neesmu ne vārda minējis; apslēpu bēdas savā dvēselē un nēsāju tās divdesmit gadu gluži kā dzirnakmeni kaklā. Reiz lielajā gavēnī mēģināju gavēt, gribēju popam visu izstāstīt grēksūdzē, taču dievu lūgt nespēju — un atmetu gavēšanu. Un tagad atkal tas mani žņaudz un spiež, rādās, ja pastāstīšu, kļūs vieglāk. Tev izstāstīt nav tik grūti kā popam — tu jau esi tāds pats kā es.

Dziļas skumjas atspoguļojās Klijāna sejā. Perstens klausījās un klusēja. Abi laupītāji apsēdās ceļmalā.

—    Mitjka, — Perstens teica pavadonim, — apsēdies nostāk un skaties vērīgi, ja kādu ieraudzīsi, pamet mums ar roku; un pieraugi — neaizmirsti: tu esi kurls un mēms, ne vārda neizmet!

•— Labs ir, — Mitjka teica, — neizmetīšu ar!

—    Pipari tev uz mēles, muļķi tāds, nepīksti! Ar mums arī nerunā. Pierodi klusēt; citādi vēl, kādam dzirdot, palaidīsi muti, tad ij tev, ij mums gals klāt.

Mitjka atgāja kādus simt soļus un izstiepās uz vēdera, atspiedis elkoņus pret zemi, bet zodu rokās.

—    Lāga puisis, — Perstens teica, noskatīdamies viņam pakaļ, — bet dumjš, kaut vai mietu tēs uz galvas. Paļauj tikai — tūliņ izmuldēsies! Bet neko nevar darīt, labāka par viņu nav; viņš vismaz nenodos; aizstāvēs gan sevi, gan mūs, ja, nedod dievs, mums klāsies ļauni. Nu, tēvoc, tagad mūs neviens nedzirdēs: runā, kas tev par bēdām? Ak, nelaikā tās tevi apmeklējušas!

Vecais laupītājs nokāra sprogaino galvu un pārlaida ar delnu pār pieri. Viņam gribējās runāt, taču uzsākt bija grūti.

—    Redz, ataman, — viņš teica, — daudz savā mūžā esmu ļaudis nomaitājis, nav ko liegties! Kopš jaunības

Iepatikās sarkanais krekls! Gadījās, tirgonis ietiepās vai k.uls bābietis sāk spiegt — nazi ribās un beigas. Vel l.igad, ja vajadzētu kādu nogalēt, — roka nedrebētu! Ko nu par to! Nav tev ko stāstīt, domāju, arī tu krietnu daļu ļaužu uz viņsauli būsi aizraidījis; tev tas nav nekāds brīnums, vai ne?

—   Nu un tad? — Perstens atbildēja ar redzamu nepatiku.

—    Nu tas, ka ne tu, ne es neesam sievišķi, neesam jaunas meitas; uz mūsu dvēseles daudz asiņu; bet tu man, lūk, ko pasaki, ataman: vai tev gadījies tā — tiklīdz atceries kādu savu darbu, tā sirdi sagrābj kā ar knaiblēm un no galvas līdz kājām pārņem gan auksts, gan karsts, bet pēc tam kremt un kremt, ka labāk nebūtu nācis pasaulē …

—   Rimsties, tēvoc, tu nez ko esi sadomājis jautāt nelaikā.

—    Jā, — Klijāns turpināja, — daudz ko no padarītā esmu aizmirsis, taču vienu nevaru aizmirst. Nu jau būs pagājis gadu divdesmit, dzīvojām mēs pie Volgas, braucām ar deviņām strūgām; atamans mums bija Daņila Runcis; tevis vēl nebija pasaulē, mani jau pazina bandā un arī toreiz godāja par Klijānu. Tvarstījām mēs bagātus kungus, laupījām piestātnes, bet, ko ieguvām, dalījām līdzīgās daļās, un nekādu ķildu Daņila Runcis necieta, šiķiet, kur vēl labāk? Brīva dzīve, vienmēr paēduši, apģērbušies. Dažreiz, kad sapošamies krāsainos kaftānos, uzliekam cepures uz vienas auss, airus rokā un raujam vaļā brašu dziesmu, tad sādžās un pilsētās ļaudis krastā, ka biezs, grib paskatīties brašos puišus, papriecāties par drošuļiem! Bet mēs tik airējam un dziedam, gavilējam pilnā kaklā, no šaujamiem rīkiem šaudām gaisā un metam ar acīm meitenēm. Bet citreiz, kad sasēžamies strūgās ar pīķiem un iesmiem, tad šķiet, mūsu strūgas apaugušas kā ar mežu! Bija jauka dzīve, taču sakūdīja mani nolādētais sātans. Domāju pie sevis: ko? Es taču strādāju vairāk par visiem, bet labuma man tiek ar visiem vienlīdzīgi! Un ieņēmos galvā: iešu viens medībās, guvumu neatdošu artelī, paturēšu pats. Apģērbos par ubagu, gluži kā nule, pakāru kaklā kuli, aizbāzu nazi aiz auta un vilkos pa ceļu uz miesta pusi, vai kāds nebrauks. Gaidu, gaidu: ne vezuma, ne tirgoņu, neviena nemana. Noskaitos. Labs ir, ja dievs nedod mantu, tad, lai kas nāks, lai vai paša tēvs, izģērbšu līdz kreklam! Tikko tā nodomāju, iet pa ceļu nabadzīga sieva, nes kaut ko groziņā, bet groziņš ievīkstīts drānā. Tiklīdz viņa pienāca man klāt, tā es izlēcu no krūmiem. Stāvi, bābiet! Dod šurp groziņu! Viņa nokrīt man pie kājām: ņem, ko gribi, bet groziņu neaiztiec! Ehē, es nodomāju, tur tev laikam paslēpta nauda, un saķēru, ar roku groziņu. Bet sievišķis kliedz, lamā mani, kož rokā. Biju jau tāpat noskaities, ka diena pazaudēta veltīgi, bet nu saniknojos vēl vairāk. Nelabais mani gumdīja, izrāvu nazi un ietriecu sievišķim rīklē. Tiklīdz viņa nogāzās, mani sa- ; grāba bailes. Metos bēgt, tad apdomājos un nācu atpakaļ pēc groziņa. Domāju: reiz jau nokāvu sievu, lai vismaz nav veltīgi! Paņēmu groziņu neatvēris un mežā iekšā. Nebiju aizgājis necik tālu, kājas sāka ļodzīties, domāju: apsēdīšos, atpūtīšos un paskatīšos, vai daudz naudas esmu guvis? Attaisīju groziņu, raugos: tur guļ mazs bērns, tikko dzīvs, tikko elpo. «Ak tu velnēns!» es nodomāju. «Lūk, kāpēc sievele negribēja atdot groziņu! Tad tevis dēļ, nolādētais, esmu ņēmis grēku uz savas dvēseles!»

Klijāns gribēja turpināt, taču apklusa un nogrima domās.

—    Ko tu izdarīji ar bērnu? — Perstens jautāja.

—   Vai tad" man vajadzēja ar viņu auklēties, vai? Ko izdarīju? Zināms, ko!

Vecais atkal apklusa.

—   Ataman, — viņš pēkšņi teica, — tiklīdz to iedomāju, tā sirdi sāk grauzt. It sevišķi šodien, kad atkal iztaisījos par ubagu; nu atceros visu skaidri, it kā tas bijis vakar. Un ne tikai tas vien, nezinu nemaz, kāpēc tagad uzreiz nāk atmiņā arī sen aizmirstais. Stāsta, tas neesot uz labu, ja ne no šā, ne no tā kāds sāk atcerēties, kas jau izgaisis no atmiņas! …

Vecais smagi nopūtas.

Abi laupītāji klusēja. Pēkšņi pār viņiem nošvīkstēja spārni, un rūsgans klijāns kūleņodams nokrita pie vecā kājām. Tai pašā brīdī piekūns Adragans slaidi ienira gaisos un aizskrēja garām, neturēdams par vajadzīgu nolidot zemē pie sava upura.

Mitjka pamāja ar roku. Tālē parādījās vanadznieki

—    Tēvoc, — Perstens steidzīgi teica, — aizmirsti, kas bijis; mēs taču tagad neesam laupītāji, bet akli pasaku teicēji. Tur lēkšo cara ļaudis, tūliņ būs klāt. Veicīgi, tēvoc, sapurinies, apber viņus ar jokiem!

Vecais laupītājs pašūpoja galvu.

—    Neiziešu sveikā, — viņš teica, norādīdams uz beigto klijānu. — Tas esmu es, kuru nosita baltais piekūns. Redz, un nav vairs viņa. Nosita un pazuda!

Perstens cieši paskatījās uz viņu un saīdzis pakasīja pakausi.

—    Paklau, tēvoc, — viņš teica, — sazin nu, kas tev šodien lēcies! Es tevi nespiežu. Saka, sirds paredzot. Varbūt ne velti tava sirds jūt nelaimi. Paliec, es viens iešu uz Brīvciemu.

—     Nē, — Klijāns atbildēja, — es tāpēc nerunāju. Ja jau tāds mans liktenis, ka Brīvciemā jānoliek galva, tad nav ko palikt. Redzams, tā man nolemts. Bet, lūk, kāpēc es to stāstīju. Vai tu, ataman, pie Volgas zini Bo- gorodicas ciemu?

—    Kā ne, zinu.

—    Un pie tā ciema kādas piecas verstis tālāk vietu, ko sauca par Popa klajumu.

—    Ari Popa klajumu zinu.

-— Un uz Popa klajuma veco ozolu atceries?

-— Atceros arī ozolu; tikai tā ozola vairs nav, nocirtuši.

— Ozolu nocirtuši, bet celms palicis.

—    Un kas tad ir?

—     Lūk, kas. Es vairs nekad māmuļu Volgu neredzēšu, bet tu, viss var būt, atgriezīsies dzimtajā pusē. Un, kad būsi pie Volgas, aizej uz Popa klajumu. Uzmeklē vecā ozola celmu. Kad atradīsi, noskaiti pusdeviņdesmit pēdu uz saulrieta pusi. Saskaitījis pēdas, roc tai vietā zemi. Tur, — Klijāns turpināja, balsi klusinādams, — es kādreiz ieraku lielu mantu. Tur guļ daudz zelta kuģu un červoncu, un sudraba rubļu. Atraksi mantu, viss piederēs tev. Uz viņpasauli jau mantu līdzi neņemšu. Kad dažreiz iedomāju, ka tur vajadzēs par visu atbildēt, ko esmu šeit darījis, tad nakts laikā salti drebuļi skrien pa mur guru! Tu, ataman, kad manis nebūs, liec par mani noturēt dvēseles aizlūgumu. Labi samaksā popam; lai notur, kā pienākas, lai neko neizlaiž. Sauc mani, tu zini, par Ameļjanu. Par Klijānu ļaudis mani iesaukuši, bet kristīts esmu par Ameļjanu; lai tad pops notur aizlūgumu par Ameļjanu; samaksā viņam labi, nežēlo naudu, ataman, es tev atstāju lielu mantu, pietiks visam tavam mūžam!

Klijānu pārtrauca pielēkšojušie vanadznieki.

—    Ei jūs, vārguļi! — viens no viņiem uzsauca.

—    Pasakiet, kur aizlidoja piekūns?

—    Labprāt, mīlīši, pateiktu, — Perstens atbildēja,

—    bet nu jau četrdesmit gadu kopš acis aizputinātas!

—    Kā tā?

—    Reiz aizgāju kalnos no akmeņiem lūkus plēst, redzu, aug ozols, un dobumā cepti cāļi pīkst. Ielīdu dobumā, apēdu cāļus, piebriedu resns, nevaru izlīst! Ko nu? Aizskrēju uz māju pēc cirvja, izcirtu dobumu un izlīdu; tikai cirzdams, laikam, ar skaidām piegružoju acis, kopš tā laika neko neredzu, dažbrīd strebju kāpostus, karoti bāžu ausī, ieniezas deguns, bet es kasu muguru!

—    Ak tad jūs, — vanadznieks smiedamies teica,

—    esat tie aklie, kuri runāja ar caru! Bajāri vēl tagad par jums smejas. Nu, puiši, mēs dienu priecinājām tētiņu valdnieku, bet jums nāksies nakti priecināt viņa carisko žēlastību. Stāsta, valdnieks gribot paklausīties jūsu pasakas!

—    Dievs dod veselību viņa cariskajai žēlastībai, — Klijāns uztvēra, pēkšņi pārvērties, — kāpēc neklausīties! Ja līdz naktij neizmežģīsim mēles, varam stāstīt līdz rītam!

—    Labi, labi, — vanadznieki teica, — citreiz patrieksimies ar jums. Tagad jājam meklēt piekūnu, jāizpestī biedrs. Ja Trifons neatradis Adraganu, galva viņam nost; cara tētiņš nejoko!

Vanadznieki aizlēkšoja pa lauku.

Perstens un Klijāns atkal ieķērās Mitjkas stērbelēs un sāka steberēt pa ceļu uz Brīvciemu.

Nebija viņi aizgājuši līdz pirmajai sētai, kad ieraudzīja divus dziesminiekus, kuri tramšķināja uz bala- laikām un visā rīklē dziedāja:

Jautras dzīres kaimiņam *, Sienas dreb namiņam!

Kad laupītāji nonāca tiem blakus, viens no dziesminiekiem, ruds puisis ar pāva spalvu pie cepures, noliecās pie Perstena.

—    Jau dienas piecas tavs kņazs cietumā! — viņš čukstus teica, joprojām raustīdams stīgas. — Es visu uzzināju. Rīt viņam beigas. Sēž viņš lielajā cietumā, pretī Maļutas mājai. Kurā galā tad ielaist gaili?

—   Tur tajā! — Perstens atbildēja, pamirkšķinājis uz pretējo pusi no cietuma.

Rudais dziesminieks iesita ar visiem pirkstiem pa ba- lalaikas vēderu un, novērsies no Perstena, it kā ar viņu nemaz nebūtu runājis, smalkā balsi turpināja:

Jautras dzīres kaimiņam, . Sienas dreb namiņaml

21. nodala PASAKA

Medību nogurdināts, Ivans Vasiļjevičs ātrāk, nekā parasts, aizgāja uz savu guļamistabu.

Drīz ieradās Maļuta ar cietuma atslēgām.

Uz cara jautājumu Maļuta atbildēja, ka nekas jauns neesot atgadījies; Serebrenijs esot atzinies, ka Maskavā iestājies par Morozovu, tur nogalinājis septiņus opričņikus un Vjazemskim pārcirtis galvu.

—    Bet, — Maļuta piebilda, — viņš negrib atzīties ļaunos nolūkos pret tavu carisko veselību un liecināt pret Morozovu arī negrib. Pēc rīta dievkalpojuma sarīkosim viņam īpašu pratināšanu, bet, ja viņš, ar mocībām un uguni pratināts, neliecinās pret Morozovu, nav ko gaidit, tad var arī pieveikt viņu pavisam.

Joanns neatbildēja. Maļuta gribēja vēl kaut ko teikt, bet guļamistabā ienāca vecā aukle Onufrevna.

—     Dārgumiņ, — viņa teica, — tu no rīta atsūtīji šurp divus aklos: it kā pasaku teicēji esot, vai; viņi gaida priekšnamā.

Cars atcerējās savu tikšanos un pavēlēja pasaukt aklos.

—    Bet vai tu, dārgumiņ, viņus pazīsti? — Onufrevna jautāja.

—    Un tad?

—    Varbūt viņi nemaz nav akli?

—    Kā? — Joanns iesaucās, un acumirklī viņu pārņēma aizdomas.

—    Klausi mani, valdniek, — aukle turpināja, — sargies no viņiem, dārgumiņ, klausi mani.

—    Ko tu zini par viņiem? Runā! — Joanns teica.

—     Neprasi man, valdniek. Manu zināšanu ar vārdiem neizteiksi; jaušu es, viņi ir nelāga ļaudis, bet, kāpēc tā jaušu, nejautā. Pa tukšu vēl ne no viena neesmu brīdinājusi. Ja mani klausījusi tava nelaiķa māmiņa, varbūt ij šodien būtu dzīva un vesela.

Maļuta ar bailēm paskatījās uz aukli.

—     Un ko tu uz mani skaties? — Onufrevna jautāja. — Tu tikai nevainīgus bendē, bet ļaunu cilvēku pazīt, redzams, nav tava darīšana. Tam tev nojautas trūkst, rudais suni!

—    Valdniek! — Maļuta iesaucās. — Atļauj man ar šiem ļaudīm aprunāties. Uzreiz uzzināšu, kas viņi tādi un kā sūtīti.

—    Nevajag, — Joanns teica, — es pats ar viņiem aprunāšos. Kur viņi ir?

—   Tepat, dārgumiņ, aiz durvīm, — Onufrevna atbildēja, — stāv priekšnamā.

—    Padod man, Maļuta, no sienas bruņu kreklu un ej it kā uz māju, bet, kad viņi ienāks, paliec priekšnamā, paslēpies ar karakalpiem aiz šīm te durvīm. Tiklīdz saukšu, skrieniet iekšā un grābiet viņus ciet. Onufrevna, dod šurp spieķi.

Cars uzvilka bruņu kreklu, tam virsū apģērba melnu stihariju, iegūlās gultā un nolika sev blakus to pašu spieķi jeb dzelksni, kuru nesen bija izdūris cauri kņaza Kurbska vēstneša kājai.*

—    Tagad lai nāk iekšā! — viņš teica.

Maļuta nolika atslēgas caram pagalvī un kopā ar aukli izgāja laukā. Svētbilžu spuldzītes vāji apgaismoja istabu. Cars nogurušu izskatu gulēja gultā.

—    Ienāciet, vārgdieņi, — aukle aicināja, — cars lika!

Perstens un Klijāns ienāca, piesardzīgi sperdami soļus un taustīdamies ar rokām.

Perstens uzmeta ašu skatienu istabai un priekšmetiem, kas tur atradās.

Pa kreisi no durvīm bija siltummūrītis, goda vietā stāvēja cara gulta; starp mūrīti un gultu sienā bija logs, kuru nekad neaizsedza slēģi, jo caram patika, lai pirmie saules stari spraucas iekšā guļamtelpā. Tagad pa šo logu raudzījās mēness, un tā sudraba vizma rotājās uz raibajiem mūrīša podiņiem.

—    Sveicināti, neredzīgie, Muromas veģinieki, pupu maisi! — cars teica un vērīgi, bet neuzkrītoši ieskatījās laupītāju sejās.

—    Lai ilgus gadus dzīvo tava cariskā žēlastība! — Perstens un Klijāns atbildēja, līdz zemei klanīdamies. — Lai tevi aizstāv, glābj un žēlo dievmāte, kā žēlo mūs, trūcīgos, vārgos ļautiņus, kas pa zemi staigājam, pa ūdeni bradājam, dieva pasauli neredzam! Lai tevi glabā svētais Pēteris un Pāvils, Jānis Zeltamute, Kuzma un Demjans, Hutas brīnumdari un visi svētie dieva vīri! Lai dod tev tavs kungs, ko tu lūdzies un prasi! Lai tu mūžīgi zeltā staigātu, gardi ēstu un dzertu, saldi dusētu! Un lai tavi naidnieki mūžīgi žagotos un badotos; lai katru dienu viņi liektos lokā, sagrieztos kā auna rags!

—    Paldies, paldies, vārgdieņi! — Joanns teica, joprojām pētīdams laupītājus. — Ko, laikam jau sen kopš redzi zaudējuši?

—     Kopš jaunības, valdnieka tētiņ, — Perstens atbildēja klanīdamies un ceļus locīdams, — abi jaunībā akli kļuvām! Ij neatceramies, kad dieva saulīti skatījām!

—    Un kas tad jūs iemācīja dziedāt un pasakas stāstīt?

—    Pats dievs kungs, tētiņ, pats dievs kungs pagodināja vēl sensenos vecos laikos!

—    Kā tā? — Joanns jautāja.

—    Mūsu vectēvi stāsta, — Perstens atbildēja, — un koklētāji daudzina. Sensenos laikos tas bijis, kad Kristus debesīs braucis, ubagi, vārgdieņi, aklie, klibie, tā sacīt, visi mūsu brālīši sākuši raudāt: uz kurieni tu, Kristus, lidinies? Kas mūs ēdinās, dzirdinās? Un teica viņiem Kristus, debesu ķēniņš:

«Došu jums, sak, zelta kalnu, medus upi, vīnogulāju dārzus, kuplas ābeles; būsiet paēduši un padzēruši, būsiet apauti un apģērbti!» Tad ierunājās Ivans Dievvārdis: «Ai, tu žēlsirdīgo pestītāj! Nedod viņiem ne zelta kalnus, ne medus upes, ne vīnogulāju dārzus, ne kuplas ābeles. Nesajēgs viņi tos pārvaldīt; sanāks pie viņiem stiprie, bagātie, visu labumu atņems. Bet dod viņiem, Kristus, debesu ķēniņ, dod viņiem savu Kristus vārdu, dod viņiem saldas dziesmas, teiksmas lielas par senseniem veciem laikiem un par dieva ļaudīm. Sāks ubagi pa zemi staigāt, diženās teiksmas stāstīt, ikviens viņus apģērbs, apaus, pabaros.» Un teica Kristus, debesu ķēniņš: «Lai tad ari notiek, Ivan, pēc tava prāta! Lai viņiem tiek saldas dziesmas, skanīgas kokles, dižas teiksmas; bet, kas viņus padzirdīs, paēdinās, no tumšas nakts paglābs, tam es došu vietu pa- radlzē;_tam paradīzes durvis nebūs slēgtas!»

—    Amen! — Joanns teica. — Un kādas pasakas tad jūs zināt?

—    Visādas zinām, cara tētiņ, kādas vien tava žēlastība gribēs klausīties. Varu stāstīt tev par Ķīsi Ķīša dēlu, par Susekļa dēlu, par septiņiem Sīmaņiem *, par pūķi Goriniču, par koklēm, kas pašas koklē, par Dobriņu Ņikitiču, par Akundlnu * …

—    Ko, vai tu viens pats stāsti pasakas? Kāpēc tad vecais tev staigā līdzi?

Perstens atģidās, ka Klijāns visu laiku gandrīz tikai klusē, un, lai izrautu viņu no drūmuma, kas pasaku teicējam tik pretdabisks, viņš mainīja paņēmienus un sāka dzīt jokus.

—    Vecais, vai? — viņš jautāja un nemanot uzmina Klijānam uz kājas. — Tas, redz še, mans biedrs Ameļko Dūda; bārda viņam gara, bet prātiņš īss: kad es ko teicu, kas gavēņa laikā liegts, kad triecu šo un to, viņš man pūš līdzi, piebalso, pasvilpo, palieli un nesaka neko. Vai tā ir, tēvoc, baltā bārda, pīles plezna, vistas kāja! Ka tik mēs neiebrauktu purvā!

—     Zināms, ka tā! — Klijāns atģidies uztvēra. — Mūsu kauss ar degvīnu pilns, un, ja pilns līdz malu, tad dzer tik tukšu! Tā, lūk, tēvoc, gaiļa dziesma, kurmja acs; sākuši ceļu, tiksim tālu!

—     Ai, dūdu briku braku, kazas lēkā miku meku! — Perstens uztvēra, piesizdams ar kājām. — Kazas lēkā, mušas brēkā, bet vecmāmuļai Jefrosiņjai kreisā ausī zvana…

—     Ai, du-dū, ai, du-dū! — Klijāns iekrita starpā, arī dīdīdamies ar kājām, — ai, du-dū-dū, vēzis sēž upmalē;

vēzim bēda maza, lai tik svilpo kaza, ūdens celsies, bēda velsies!

—    Ai, valdnieka tētiņ, — Perstens pabeidza, zemu klanīdamies, — neskaties uz mums šķībi; tā nav pasaka, las tikai ievadam!

—    Labi, — Joanns teica žāvādamies, — uzlielu brašus puišus, kas zina paražas; sāciet, vārgdieņi, pasaku par Dobriņu, varbūt, jūsos klausoties, iemigšu!

Perstens vēlreiz paklanījās, nokāsējās un iesāka:

«Kņaza dižistabā pie Kijevas kņaza Vladimira dzīru godībām bija klāts galds, dzīroja kņazi, bajāri un vareni spēkavīri. Un diena gāja uz vakarpusi, un dzīres bija pusdzīrotas, kad visi uzreiz sāka brīnīties un ausīties: taurēja kara taure. Un tad teica Vladimirs, Kijevas kņazs, saulīte Svjatoslava dēls: «Ak jūs, kņazi, bajāri, stiprie, varenie spēkavīri! Sūtiet divus varenos spēkavīrus raudzīties, kas uzdrīkstējies nostāties pret Kijevu? Kas uzdrīkstējies taurēt galvaspilsētas kņazam Vladimiram?»

Nevaldāmie brašuļi sacēla troksni pagalmā; sāka šķindēt tērauda zobeni pie resnajiem lieliem; klaudzēja dzelzs milnas pie goda lievenēm, saka mest cepures līdz padebešiem. Uzvelkas varenie spēkavīri karadrēbes, sasēžas brangos zirgos, izjāj klajā laukā …»

—    Pagaidi, — Joanns teica, vēlēdamies, lai notic, ka viņam patiesi iegribejies klausīties stāstītāju, — es to pasaku zinu. Labāk pastāsti par Akundīnu!

—     Par Akundīnu? — Perstens samulsis jautāja, atcerēdamies, ka tai pasakā tiek slavināta ar paļām apliktā Novgoroda.* — Par Akundīnu, valdnieka tētiņ, ir nelāga mužiku pasaka; to pasaku izdomājuši dumjie Novgoro- das mužiki; es, cara tētiņ, laikam būšu aizmirsis to pasaku . ..

—     Stāsti, aklais! — Joanns stingri teica. — Stāsti visu, kā ir, un neuzdrošinies izlaist kaut vārdu!

Un cars iekšēji nosmējās par grūto stāvokli, kāda bija nolicis stāstītāju.

Perstens, lai arī dusmojās uz sevi, ka pats ieteicis šo pasaku, taču, nezinādams, vai Joanns to dzirdējis, uzdrošinājās sākt savu stāstījumu, neko neizlaižot, lai notiek kas notikdams.

—    Reiz tas bija vecā pilsētā, — viņš iesāka, — Nov- gorodā, tad tai Novgorodā, tur uz miesta pusi, dzīvoja brašais puisis Akundins, bet šis Akundlns, jaunais brašulis, ne viņš alu darīja, ne viņš degvīnu tecināja, tirgū arī netirgoja; bet pastaigājās viņš, šis Akundīns, ar brīviem ļaudīm laiviniekiem un braukāja viņš, tas Akundīns, pa upi, pa Volhovu ar kuģīšiem. Uzkāpj viņš, tas Akundīns, uz braukšanai gatava kuģa, ieliek kļavas airus duļļos, kas no ozola, un pats viņš nosēžas pakaļējā galā. Aizpeld kuģis pa Volhovu, pa upi un piestāj pie kraujā krasta. Un tai brīdī pa to kraujo krastu iet tas vārgdienī- tis staigulis. Paņem tad šis vārgdienis Akundīnu pie rokām, pie baltajām, ved viņu, Akundīnu, uz augsto kurgānu un, nolicis, lai stāv uz augstā kurgāna, iesāk tādu valodu: «Paveries jel, jaunais brašuli, uz pilsētu, uz Ros- tislavu, kas uz Okas upes, bet pēc tam, kad esi pavēries, stāsti, kas tur darās Rostislavas pilsētā?» Tā nu paskatās Akundīns uz pilsētu, uz Rostislavu, postu, nelaimi tur ierauga: jaunā Rjazaņas kņaza Gļeba Oļega dēla kalpi stāv tirgus laukumā, grib ar karu aizstāvēt pilsētu, un nojauš — spēka nepietiks. Un tobrīd pa Okas upi peld neredzēts briesmonis — pūķis Tugarins. Garumā šis Tu- garins treji simti asu, ar asti ņemas zvetēt rjazaņiešu pulku, ar muguru nobrauka kraujos krastus un pats tik uzstāj, lai maksā senos meslus. Tad nu tobrīd vārgdienis atkal paņem Akundīnu pie tā rokām baltajām un runā tādu runu: «Ak tu, brašais jaunekli, saki, kā tavs vārds un tēvavārds!» Uz šo runu, uz šo jautājumu atbild Akundīns: «Nācu es no Novagorodas, un mani sauc par Akun- dīna dēlu Akundīnu.»

«Tevi, Akundīn Akundīna dēls, gaidīju es trīsdesmit trīs gadus; iepazīsti savu tēvoci Zamjatņu Putjatas dēlu*; un patiesi, brālis mans, Akundīns Putjatas dēls, bija tavs īstais tēvs! Un še tev tava tēva Akundīna Putjatas dēla zobens!» Nepateicis līdz galam vēsti vēstījumu, sāka Zamjatņa Putjata dēls garu izlaist, no mīļās dieva pasaulītes atvadīties; un atvadoties teica tā: «Ak tu mans mīļais bērns Akundīn Akundīnovič! Kad tu būsi slavenajā Novgorodā, zemu paklanies tai Novgorodai un saki, saki viņai, Novgorodai: lai tev, Novgoroda, dieviņš dod ilgu mūžu nodzīvot, taviem bērniem slavu gūt! Un tad esi tu, Novgorodas pilsēta, stipra, varena, bet lai bērni tavi dzīvo bagāti.. .»

— Pietiek! — cars viņu ar dusmām pārtrauca, aiz- mlrsdams tobrīd, ka viņa nolūks bijis novērot stāstītājus.

Sāc citu pasaku!

Perstens it kā nobijies salieca ceļus un paklanījās līdz zemei.

—    Kādu pasaku vēlies, valdnieka tētiņ? — viņš jauta ja ar liekuļotām, bet varbūt arī ar īstām bailēm. — Varbūt tev pastāstīt par Raganu? Par Curilu Pļenkoviču! Par Ivanu Ezeru? Bet varbūt vēlies, lai tavai žēlastībai pastāstu ko no dievvārdiem?

Joanns apķērās, ka nav jāiebiedē aklie, un tāpēc vēlreiz nožāvājās un jautāja jau miegainā balsī:

—    Ko tu zini no dievvārdiem, vārguli?

—      Par Alekseju, dieva vīru, tētiņ, par Jegoriju Drosmīgo, par Jāzepu Daiļo* vai varbūt par Baložu grāmatu * . ..

—    Nu, — teica Joanns, kura acis, šķita, vērās jau (iet, — pastāsti par Baložu grāmatu. Mums, grēcīgiem, nakti labāk klausīties kaut ko no dievvārdiem.

Perstens otrreiz nokāsējās, atliecās taisns un sāka dziedošā balsi:

«Kā reiz gadījās, no mākoņiem baismīgiem, no mākoņiem baismīgiem, biedīgiem cēlās dieva pērkoni; un tai laikā bargajā no tiem debešiem izkrita Baložu grāmata. Pie tās, pie Baložu grāmatas, sanāca četrdesmit ķēniņu un ķēniņdēlu, četrdesmit karaļu un karaļdēlu, četrdesmit kņazu ar kņaza dēliem, četrdesmit popu ar popa dēliem, milzums bajāru, karapulku dažādu, sīko kristīgo pareizticīgo. Starp viņiem pieci ķēniņi vis tie lielākie: bija Jezajs ķēniņš, Vasilejs ķēniņš, Konstantīns ķēniņš, Volodi- mers cars Volodimerovičs, bija visgudrais ķēniņš Dāvids Jevsejevičs.

Un tad teica Volodimers cars: «Kurš no mums, brāļi, kaut ko sajēdz rakstu mākslā? Kas izlasītu šo Baložu grāmatu? Un pateiktu mums par dieva pasauli? No kā cēlusies sārtā saulīte? No kā cēlies jaunais gaišais mēnestiņš? No kā cēlies zvaigžņu spiets? No kā cēlušās gaišās ausmas? No kā sākušies niknie vēji? No kā sākušies bargie mākoņi? Un no kurienes radušās naktis tumšajās? Kā tie ļaudis radušies? No kā mūsu zemē cari sākušies? No kā bajāri un kņazi cēlušies? Un kur radušies pareizticīgie zemnieki?:»

Uz to visi ķēniņi neko sacīt nejaudā. Viņiem atbildēja viedais ķēniņš, viedais ķēniņš Dāvids Jevsejevičs: «Es jums, brālīši, par to teikšu, par to Baložu grāmatu: tā grāmata nav mazu izmēru; asu četrdesmit ta garumā, šķērseniski — asu divdesmit; ja pacelt gribēsiet, — nekas neiznāks, rokās turēt gribēsiet, — nesaturēsiet; rindas skatīsiet, — nesaskatīsiet; lapas pārlapot nav pa spēkam mums, un šo grāmatu nav kas izlasa, rakstīja to grāmatu Ivans Dievvārdis, bet lasīja Jezajs pravietis, lasīja to trīs gadiņus, izlasīja tikai trīs lapiņas; lasīt grāmatu, lasīt dievišķo manos spēkos nav! Pati grāmata atvērās, lapas pašas pāršķīrās, vārdi paši izlasījās. Es jums teikšu, valdnieki, neesmu tur skatījies, teikšu, brāļi, jums ne pēc rakstītā, ne pēc rakstītā, bet pēc atmiņas, kā bij senajos laikos sensenos, vecajos, kas stāv rakstīts tur.

Sākās mūsu sārtā saule no dieva gaišās sejas; jaunais spožais mēnestiņš — no viņa krūtīm; zvaigžņu spiets no dieva acīm; ausma gaišā — no viņa drēbēm; niknie vēji — no dieva elpas; mākoņi bargie — ir dieva domas; tumšās nakUs no viņa apmetņa! Tauta, ļaudis mums no Ādama; no Ādama galvas cari radušies; no tā pīšļiem — kņazi un bajāri; no tā ceļgaliem — zemnieki pareizticīgie; no tā paša arī sievu cilts!»

Visi cari viņam paklanījās: «Paldies, gaišais valdniek, viedais ķēniņ, visugudrais ķēniņ Dāvid Jevsejevič! Tu vēl, kungs, lūk, ko mums teic, ko mums teic, pastāsti.

Kurš ir cars pār visiem cars! Kura zeme visu zemju māte? Kura jūra visām jūrām māte? Kura upe visām upēm māte? Un kurš kalns visiem kalniem tēvs? Kura pilsēta visām pilsētām ir māte?»

Te Perstens paslepu paskatījās uz Ivanu Vasiļjeviču, kuru, šķita, arvien vairāk pārņēma miegs. Viņš laiku pa laikam it kā ar pūlēm atvēra acis un atkal tās aizvēra, taču ik reizes nemanot vērīgi un caururbīgi nopētīja stāstītāju.

Perstens samirkšķinājās ar Klijānu un turpināja:

«Un atbildēja viņiem viedais ķēniņš, viedais ķēniņš Dāvids Jevsejevičs: «Es jums, brāļi, vēl ko teikšu, vēl ko teikšu, pastāstīšu. Baložu grāmata arīdzan ir rakstīts tā: Baltais cars būs visiem cariem cars, viņš ir kristīgais, pareizticīgais; tic viņš nedalīti dievmātei un trīssavienī- bai. Padevīgas viņam visas ordas, visas mēles viņam pa- dobis, viņa valsts pār visu zemi, visu pasauli; pār visu augstāka ir viņa cariskā, nemaldīgā roka svētītā: un visi paklanīsies caram Baltajam, tāpēc re, ka Baltais cars pār visiem cariem cars! Svētā Krievu zeme visām zemēm māte; tur tiek celtas apustuļu baznīcas, katedrāles ar. Okeānjūra visām jūrām māte; izkāpusi no tās galvenā baznīca; un tai baznīcā, tai galvenajā, glabājas Romas popa, Romas popa Klimentija svētās atliekas; apgājusi šitā jūra apkārt zemi visu; visas upes šitai jūrā sasaskrē- jušas, visas uz tās okeānjūras pusi nosaliekušās. Jerdān- upe * visu upju māte; tai slavenajā māmuļā Jerdānupē nokristījies pats Jēzus Kristus, debesu ķēniņš. Bet tas ('iankalns * visu kalnu tēvs; kā uz tā slavenā, uz Ciān- kalna parādījās pats Jēzus Kristus, saviem mācekļiem sagādāja slavu. Jeruzālempilsēta visām pilsētām ir māte; un tā pilsēta stāv pašā zemes vidū, bet tai pilsētā ir dieva nams, tas galvenais; un tai baznīcā stāv kunga zārks, glabājas tur paša Kristus drānas, vīraki un mirres blakus kāp, nedziestošas sveces deg …»

Te Perstens atkal paskatījās uz Joannu. Viņa acis bija aizvērtas, elpa vienmērīga. Šķita, Bargais ir aizmidzis.

Atamans pieskārās Klijānam ar elkoni. Vecais pavirzījās kādus pāris soļus uz priekšu. Perstens dziedošā balsī turpināja:

«Visi cari viņam klanījās: «Paldies, gaismas kungs, viedais ķēniņ Dāvid Jevsejevič! Pasaki vēl, kura zivs ir visām zivīm māte? Kurš putns visiem putniem tēvs? Kurš zvērs pār visiem zvēriem zvērs? Kurš akmens visiem akmeņiem ir tēvs? Kurš koks visiem kokiem tēvs? Kāda zāle visām zālēm māte?»

Viņiem atbildēja viedais ķēniņš: «Es jums, brāļi, vēl ko teikšu: mums ir visu zivju māte valzivs, uz trim valzivīm arī zeme stāv; strausa putns visiem putniem tēvs; un tas putns dzīvo debeszilgmē; kad tas putns nopurinās, visa zilā jūra sakustas, noslīcina svešu zemju viesu kuģus, dragā jūras braucējiņu kuģus; bet, kad strausa putns no- sapurinās stundā otrajā pēc pusnaksniņas, visā zemē gaiļi dzied, un zeme visa gaiša tiek . ..»

Perstens pašķielēja uz Joannu. Cars gulēja ar aizvērtām acīm; mute bija pavērta kā guļošam. Tai pašā brīdī it kā atbalsi saviem vārdiem Perstens pa logu ieraudzīja, ka pils baznīca un blakus stāvošo ēku jumti kļūst gaiši no tālas blāzmas.

Viņš klusu piegrūda Klijānam, kurš pieslīdēja vēl par soli tuvāk Ivanam Vasiļjevičam.

«Mums ir Indrazvērs *,» Perstens turpināja, «pāri visiem zvēriem, un viņš, tas zvērs, staigā pazemē tā kā saulīte pa debesīm; ar ragu rakņā zemes māti tas, izrok atslēgas, kas dziļi ieraktas; upes palaiž viņš, arī strautiņus, tērces iztīra, visas attekas, ļaudīm dod viņš pārtiku, pārtiku un tos apmazgā. Alatirakmens visiem akmeņiem tēvs; uz baltā Alatira, uz akmens, Jēzus Kristus kājas pūtina, cars, kas debesīs, tur runājas ar saviem divpadsmit mācekļiem, kristīgo ticību viņš stiprina; stiprināja ticību uz akmens, izsūtīja grāmatas pa visu zemi. Cipreš- koks tur visiem kokiem tēvs; no tā cipreškoka darināts bija pielūgšanas krusts; pie tā krusta brīnumdarītāja krustā piesists bija Jēzus Kristus pats, Jēzus Kristus pats, debesu ķēniņš pats, abpus viņam divi zagļi, divi laupītāji. Vējmietiņš ir visu zāļu tēvs. Kad Kristus dievs bij krustā sists, tad dievmāte, dievadzemdētāja pie sava dēla, pie krustā sistā gāja; no viņas acīm asaras zemē krita, un no tām asaram, no skaidrajām izcēlās un izauga zāle vējmietiņš, no tā vēj mietiņa, no tā saknes mūsu Krievzemē darina brīnumkrustus, staigā ar tiem svētie vīri mūki.»

Te Ivans Vasiļjevičs dziļi nopūtās, bet acis neatvēra. Ugunsgrēka atblāzma kļuva gaišaka. Perstens jau bažījās, ka trauksme sacelsies agrāk, nekā viņi paspēs dabūt atslēgas. Neuzdrošinādamies pats izkustēties no vietas, lai cars pēc balss nenojaustu viņa kustības, viņš parādīja Klijānam uz ugunsgrēku, tad uz guļošo Joannu un turpināja:

«Viņam visi cari zemu paklanās: «Paldies, valdniek, viedais ķēniņ, visugudrais ķēniņ Dāvid Jevsejevič! Tev ir viegla galva, viegla atmiņa, runā tu kā no grāmatas!» Tad vārdu saka Volodimercars: «Tu, kas esi viedais ķēniņš Dāvids Jevsejevičs! Saki vēl, stāsti man: kāpēc es tik maz gulēju, maz gulēju, daudz redzēju, it kā divi zvēri kopā sanāca, viens bij balts, otrs pelēks, savā starpā tie ķīvējās; it kā baltais zvērs virsroku grib ņemt?» Un viedais ķēniņš, visugudrais ķēniņš Dāvids Jevsejevičs atbild tā: «Ak tu Volodimercar, Volodimer Volodimerič! Tie jau nebij divi zvēri, kas tur sanāca, savā torpa ķildojās; tas bij mūsu pašu zemē, mūsu pašu svētā Ki tēvzemē; sanāca tur taisnība un netaisnība; baltais v<>rs — tā ir taisnība, bet pelēkais zvērs — netaisnība ir. iiiMiiba netaisnību pārspēja, taisnība uzkāpa pie dieva debesīs, bet netaisnība palika mūsu zemītē; un, kas pie mums dzīvos ar taisnību, tas mantos debesvalstlbu; bet, kas dzīvo ar netaisnību, nolemts mokām mūžīgām. ..»

Te atskanēja viegls Joanna krāciens. Klijāns pastiepa roku uz cara pagalvi, Perstens savukārt pavirzījās vairāk liz loga pusi, taču, lai ar pēkšņu klusumu neuzmodinātu Joannu, viņš joprojām stāstīja savu stāstāmo vienmuļā lialsī:

«Visi cari viņam klanījās: «Paldies, gaismas kungs, viedais ķēniņ, visugudrais ķēniņ Dāvid Jevsejevič! Tu vēl, kungs, mums, lūk, ko teic: kādiem grēkiem piedošana ir, un kādiem grēkiem piedošanas nav?» Un nu viedais ķēniņš, visugudrais ķēniņš Dāvids Jevsejevičs atbild lā: «Visiem grēkiem piedošana ir, trim grēkiem smaga Ci ēku nožēlošana: kas ar krustmāti sagājies, kas lamā Ievu un māti, kas …»

Tobrīd cars pēkšņi atvēra acis. Klijāns atrāva roku, taču bija jau par vēlu: viņa skatiens sastapās ar Joanna skatienu. Kādu laiku abi nekustīgi raudzījās viens uz otru, it kā viņus būtu sasaistījis kāds burvja spēks.

—    Aklie! — cars pēkšņi teica, aši uzlēkdams kājās. — Trešais grēks: ja kāds pārģērbjas par ubagu un ielien pie cara guļamkambarī!

Un viņš aso spieķi ietrieca Klijānam krūtis. Laupītājs satvēra spieķi, sagrīļojās un nokrita.

—    Hei! — cars iesaucās, izraudams aso galu Klijānam no krūtīm.

Opričņiki ieskrēja, ieročus žvadzinādami.

—    Ņemiet ciet viņus abus! — Joanns pavēlēja.

Kā nikns suns Maļuta metās virsū Perstenam, taču neparasti veikli atamans iesita viņam ar dūri pakrūtē, ar kāju izsita logu ietvarus un izlēca dārzā.

—    Aplenkt dārzu! Ķeriet laupītāju! — Maļuta iebļāvās, no sāpēm saliecies un ar abām rokām turēdams vēderu. '

Pa to laiku opričņiki pacēla Klijānu.

Joanns melnā stiharijā, no kura rēgojās laukā bruņu- krekls, stāvēja ar drebošu spieķi rokā, niknām acīm ieurbies laupītājā. Izbijušies kalpi turēja aizdegtas sveces. Pa sasisto logu bija redzams ugunsgrēks. Brlvciems cēlās kājās, tālumā dūca trauksmes zvans.

Klijāns stāvēja, pieri saraucis, acis nodūris, opričņiku pieturēts; asins platām paltīm bija izraibinājusi viņa kreklu.

—   Aklais! — cars teica. — Atbildi, kas tu esi un ko biji nodomājis pret mani?

—    Nav man ko slēpt! — Klijāns atbildēja. — Gribēju dabūt atslēgas no tava mantu kambara, bet tev neko es negribēju darīt.

—    Kas tevi sūtīja? Kas tavi biedri?

Klijāns bez baiļu paskatījās uz Joannu.

—    Cerība, pareizticīgo car! Kad biju jauns, dziedāju dziesmu: «Nešalc lapām zaļā ozolbirzs».* Un tai dziesmā cars jautā brašajam puisim, ar ko laupīt gājis. Puisis atbild: «Biedru man bija četri: tas pirmais biedrs — tumša nakts, bet otrs biedrs …»

—    Diezgan! — Maļuta viņu pārtrauca. — Redzēsim, kā tu dziedāsi, kad tevi stieps uz moku sola un vilks pie kāķa. Bet . . . nelabais ar ārā! — viņš turpināja, ieskatīdamies Klijānā. — Kaut kur taču esmu redzējis šo pinkaino galvu!

Klijāns pasmīnēja un paklanījās Maļutam.

—    Kā ne, esam redzējušies, tētiņ Maļuta Skurlatič, esam redzējušies, ja atceries, pie Netīrās Peļķes . ..

—    Homjak! — Maļuta viņu pārtrauca, pagriezies pret savu kāpšļa puisi. — Nem šo veci, aprunājies ar viņu, palūdz, lai pastāsta, kāpēc ieradies pie viņa cariskās žēlastības. Es pats arī tūliņ atnākšu uz moku kambari!

—    Nāc, vecais! —Homjaks teica, satvēris Klijānu pie apkakles. — Aiziesim tur divi vien, aprunāsimies, cik lien!

—    Pagaidi! — Joanns teica. — Tu, Maļuta, šo veci pietaupi: pie spīdzināšanas viņš nedrīkst izlaist garu. Es viņam izdomāšu vēl nebijušu, nedzirdētu sodu: tādu sodu, ka pat tevi, paraklisiarha tēvs, pārsteigšu!

—   Pateicies caram, suns! — Maļuta teica Klijānam, pagrūzdams viņu. — Vēl tev iznāks padzīvot. Mēs šonakt tev tikai locītavas izlauzīsim!

Un kopā ar Homjaku viņš izveda laupītāju no guļamistabas.

Pa to laiku Perstens, izmantodams vispārējo satrau- umu, pārrāpās pār dārza žogu un atskrēja laukumā, kur Atradās cietums. Laukums bija tukšs; visi ļaudis bija aiz- Itcigušies uz ugunsgrēku.

Piesardzīgi līzdams gar cietuma sienu, Perstens uzdū- ras uz kaut kā mīksta un pieliecies sataustīja nogalinātu  ilvēku.

—             Ataman, — klāt pieiedams, pačukstēja viņam tas pats rudais dziedonis, kurš viņu bija aizkavējis no rīta,

sargu es nogalināju! Ātrāk dod šurp atslēgas, slēgsim vaļa cietumu, un es pazudīšu: iešu uz ugunsgrēku laupīt ar puišiem! Bet kur ir Klijāns?

—             Cara rokās! — Perstens aprauti atbildēja. — Viss pagalam! Savāc puišus un taisies, kā tiec! Klusāk, kas tur ir?

—   Es! — Mitjka atbildēja, atkāpdamies no sienas.

—             Vācies, muļķi! Liec kājas pār pleciem! Visi prom no cietuma! Sapulcēšanās pie līkā ozola!

—             Bet kā tad kņazs? — Mitjka jautāja, gari stiepdams vārdus.

—             Muļķi! Dzirdi taču, viss pagalam! Vectēvu noķēra, atslēgas nedabūjām!

—   Vai tad cietums aizslēgts?

—    Kā tad nav aizslēgts? Kas attaisīja?

•— Nu, es taču!

—    Ko tu muldi, stulbeni? Runā, lai var saprast.

—              Ko tur runāt? Atnāku, neviena nav; sargs guļ, kājas izplētis. Es domāju, sak, jāpalūko, vai durvis stipras. Piespiedu ar plecu, bet šīs, kā bija ar visām kniedēm, ņem un izlec no virām!

—              Ai, muļķagalva! — Perstens priecīgi iesaucās. — Taisnību jau saka: uz muļķiem pasaule balstās! Ak tu muļķi, muļķi! Ak tu murmuli, murmuli!

Un Perstens, saķēris Mitjku pie deniņiem, nobučoja viņu uz abiem vaigiem, ari Mitjka šmaukstinādams pastiepa savas biezās lūpas, bet tad aukstasinīgi noslaucījās piedurknē.

—             Tad nāc jel man līdzi, nudien! Bet tu, balalaika, pagaidi te. Ja kas būs, uzsvelp!

Perstens iegāja cietumā. Aiz viņa slāja arī Mitjka.

Aiz pirmajām durvīm vēl bija divas citas durvis, bet tās, nebūdamas tik stipras, padevās vēl vieglāk no Mitjkas varenā spiediena.

—    Kņaz! — Perstens teica, ieiedams pazemē. — Celies!

Serebrenijs nodomāja, ka atnākuši viņu vest uz soda vietu.

—    Vai patiesi tagad jau rīts? — viņš jautāja. — Jeb vai tu, Maļuta, nevarēji nociesties līdz ausmai?

—    Es neesmu Majuta! — Perstens atbildēja. — Esmu tas, kuru tu izglābi no nāves. Celies, kņaz! Laiks ir dārgs. Celies, es tevi izvedīšu!

—    Kas tu esi? — Serebrenijs jautāja. — Nepazīstu tavu balsi!

—    Nav nekāds brīnums, bajār; kur nu tu atcerēsies? Tagad celies! Nav ko kavēties!

Serebrenijs neatbildēja. Viņš nodomāja,, ka Perstens ir viens no Maļutas bendēm, un viņa vārdus uzņēma kā izsmieklu.

—    Vai tu man netici, kņaz? — atamans saīdzis turpināja. — Atceries Medvedevku, atceries Netīro Peļķi: esmu Vaņuha Perstens.

Iekvēlojās prieks Serebrenija krūtīs. Viņa sirds ielīksmojās un sāka pukstēt mīlestībā uz brīvību un dzīvi. Viņa domās raibā virknē ņirbēja meži un lauki, jaunas slavenas kaujas un kā saule parādījās Jeļenas gaišais tēls.

Viņš jau bija pielēcis no zemes, jau bija gatavs sekot Perstenam, kad pēkšņi atcerējās zvērestu, ko bija devis caram, un asinis atplūda no viņa sirds.

—     Nevaru! — viņš teica. — Nevaru iet tev līdzi. Es solījos caram pakļauties viņa gribai un, lai kur būtu, — gaidīt viņa tiesu!

—     Kņaz! — Perstens izbrīnījies iesaucās. — Man nav laika gari runāties ar tevi. Mani ļaudis gaida; par katru brīdi varam samaksāt ar galvu; rīt tev nāves sods, tagad vēl ir laiks, celies, nāc mums līdzi!

—    Nevaru! — Serebrenijs drūmi atkārtoja. — Es viņam skūpstīju krustu, dodams vārdu.

—     Bajār! — Perstens iesaucas, un viņa balss aiz dusmām pārvērtās. — Vai tu zaimojies, vai, par mani? Tevis dēļ es aizdedzināju Brīvciemu, tevis dēļ nāvē aizgāja mans labākais vīrs, tevis dēļ varbūt mēs visi noliksim

savas galvas, un tu gribi palikt? Vai mēs te būtu velti nākuši? Vai mēs tev esam kādi jokdari? Gribētu redzēt to, kas uzdrīkstēsies zaimoties par mani! Saki beidzamo reizi, nāksi vai nenāksi?

—   Nē! — stingri noteica N'kita Romanovičs un nogūlās uz mitrās zemes.

—    Nē? — Perstens atkārtoja, zobus sakodis. — Nē? Nebūs jau nu pēc tava prāta! Mitjka, ņem viņu ar varu! — un acumirkli atamans metās virsū kņazam un aizsēja viņam muti ar jostu.

—   Tagad tu vairs pretī nerunāsi! — viņš dusmīgi teica.

Mitjka sagrāba Ņikitu Romanoviču ar abām rokām un kā mazu bērnu iznesa no cietuma.

—    Ātrāk! Iesim! — Perstens teica.

Uz kādas ielas viņiem pagadījās opričņiki.

—    Ko nesat? — viņi jautāja.

—   Ta viens namnieks ugunsgrēkā ar baļķi dabūja! — Perstens atbildēja. — Nesam uz kapliču.

Izejot no Brīvciemā, viņus apstādināja sargs. Viņi gribēja paiet garām, sargs pavēra muti kliedzienam; Perstens zvēla viņam ar sitamo bumbu, sargs apvēlās, pat neiepīkstējies.

Laupītāji iznesa kņazu no Brīvciemā bez turpmākiem šķēršļiem.

22. nodala KLOSTERIS

Mēs pametām Maksimu negaisa naktī izjājam no Aleksandra brīvciemā. Pinkainais Bujans rēja un lēkāja ap viņu, priecādamies, ka izdevies norauties no ķēdes.

Maksims, atstādams tēva namu, nebija paguvis sev nospraust mērķi. Viņš tikai gribēja būt tālāk no ienīstās cara mīluļu dzīves, no viņu nelietīgajām izpriecām un nāves sodiem, kuri notika ik dienas. Pametis aiz sevis baismīgo Brīvciemu, Maksims paļāvās liktenim. Sākumā viņš skubināja zirgu, lai tēva kalpi viņu nepanāktu, ja Maļuta iedomātos sūtit viņam pakaļ ķērājus. Bet drīz vien viņš nogriezās uz lauku ceļa un jāja soļos.

Pret rītu negaiss aprima. Austrumi sāka sārtoties, un Maksims skaidrāk izšķīra priekšmetus. Gar ceļu auga kupli ozoli, starp tiem — lazdu krūmi. Bija vēsi; lietus lāses tecēja no kokiem un, laiski pakšķēdamas, krita uz platajām lapām. Drīz vien lapotnē saka laidelēties un čivināt sīkie putni, dzenis kala sausā kokā, un uzlēkusi saule zeltīja ozola galotnes. Daba arvien vairāk atdzīvojās; zirgs soļoja raitāk. Maksima priekšā pavērās dzimtā Krievzeme; viņš varētu priecīgi elpot tās brīvajā plašumā, taču sirdi bija pārņēmušas skumjas, bezgalīgas krievu skumjas. Viņam ienāca prātā pamestā māte, paša vientulība, daudz kas, ko pats nemaz neatģida; viņš jāja domīgs un uzsāka gari stieptu dziesmu . ..

Brīnišķīgas ir sirsnīgās krievu dziesmas! Vārdi tām nenozīmīgi, tie tikai iegansts; nevis ar vārdiem, bet ar skaņām tiek izpaustas dziļas, netveramas jūtas.

Un tā, raudzīdamies uz zaļumu, uz debesīm, uz visu dieva pasauli, Maksims dziedāja par savu sērdienīgo likteni, par zelta brīvībiņu, par māmuļu — zaļo ozolaini. Viņš lika zirgam sevi nest uz svešo, tālo pusi, kura bez vēja žāvē, bez sala saldē. Viņš uzticēja vējam aiznest mātei sveicienus. Viņš sāka no pirmā priekšmeta, ko uzskatīja acs, un izteica visu, kas nāca prātā; taču balss izpauda vairāk nekā vārdi, un, ja kāds dzirdētu šo dziesmu, tā iekristu tam dvēselē un bieži skumju brīdī nāktu atmiņā … .

Beidzot, kad skumjas skaudrāk sagrāba Maksimu, viņš pievilka pavadu, sakārtoja cepuri, iesvilpās, iesaucās un ņēmās lēkšot, cik zirgam jaudas. ^

Drīz vien viņa priekšā sāka balsnīt klostera sienas.

Mūku mājoklis bija izvietojies ozoliem apaugušā kalnu nogāzē. Zeltītie kupoli un madarotie krusti iezīmējās pret zaļajiem ozoliem un debess zilgmi.

Maksima ceļā pagadījās klostera kalpi bruņu cepurēm galvā un bruņu krekliem mugurā. Viņi jāja soļos un dziedāja psalmu: «Slavēju tevi, ak kungs, mana stiprā pils.» Izdzirdīs svētvārdus, Maksims apstādināja zirgu, noņēma cepuri un pārmeta krustu.

Kalna piekājē tecēja neliela upīte. Vairākas dzir

navas grieza tajā savus ratus. Krastā ganījās govis raibos bariņos.

Ap klosteri valdīja tāds klusums, ka bruņotā patruļa šķita lieka. Pat putni ozolos čivināja it kā pusbalsī, vējš nešalca lapotnē, un tikai zālē paslēpušies sienāži nerimtīgi čirkstēja. Grūti bija iedomāties, ka ļauni ļaudis var iztraucēt šo klusumu.

«Lūk, kur es atpūtīšos!» Maksims nodomāja. «Aiz šīm sienām pavadišu dažas dienas, kamēr tēvs pārstās mani meklēt. Grēksūdzē klostera priekšniekam atklāšu savu dvēseli, varbūt viņš dos man uz kādu laiku patvērumu.»

Maksims nebija kļūdījies. Vecais abats ar garu baltu bārdu, rāmu skatienu, kurā atspoguļojās atsvešināšanās no pasaulīgās zūdīšanās, sagaidīja viņu laipni. Divi kalpi paņēma pie iemauktiem nogurušo zirgu. Trešais iznesa maizi un pienu Bujanam; visi priecīgi rosījās ap Mak- simu. Abats piedāvāja viņam pusdienas, taču Maksims vispirms gribēja izsūdzēt grēkus.

Vecais vīrs paskatījās uz viņu ar pētījošu skatienu, cik nu to atļāva viņa labsirdīgās acis, un, ne vārda neteicis, veda viņu pāri plašam pagalmam uz zemu baznī- ciņu ar vienu kupolu. Viņi gāja garām kapu kopiņu krustiem un garai puķēm apstādītai ceļļu rindai. Pretim nākošie brāļi klanījās klusēdami. Kapu plāksnes skanēja no Maksima soļiem; gara zāle spraucās starp plāksnēm un pa pusei aizsedza pazemīgus uzrakstus; viss atgādināja, ka dzīvība ir iznīcīga, viss aicināja uz lūgšanu un apceri. Baznīca, uz kuru abats veda Maksimu, stāvēja starp seniem ozoliem, un to simtgadīgie zari gandrīz aizsedza šauros garenos logus, kuri ielaida gaismu caur noputējušo vizlu sīkrūtīšu alvas ietvaros. Ienākot viņus apņēma vēsums un krēsla. Tikai pa vienu lapotnes mazāk aizēnotu logu slīpi gaismas kūļi krita uz Pastarās tiesas atainojumu pie sienas. Pārējā baznīcas daļa tāpēc šķita vēl drūmāka, taču vietu vietām spilgtu atspīdumu meta apaļie kvēpināmie trauki, vainagi uz svētbildēm un ar sudrabu izšūtie krusti, īsas baznīcas dziesmas un slavinājumi uz melna samta segām, ar kurām bija apklātas kņazu Vorotinsku * — klostera dibinātāju kapenes. Apzeltītais stiebru vijums uz svētbilžu skapja vietām kvēloja kā ogles, kas nupat, nupat pelnos uzliesmos. Oda pēc mitruma un vīraka. Pamazām Maksima acis aprada ar krēslu un sāka atšķirt citus priekšmetus templī: virs cara vārtiem bija redzams visuvarenais pestītājs ar ķerubiem un zēraviem un virs tā sešpadsmit baznīcas svēto. Šeit visvairāk cienītā Jāņa Kristītāja lielā svētbilde attēloja viņu ar spārniem, traukā turot savu nocirsto galvu. Virs sāna durvīm rupji un nemākulīgi bija uzgleznota līdzība par pazudušo dēlu, nāves un dzīvības cīkstēšanās un taisnīgā un grēcīgā dvēseles, kuras pamet miesas. Šīs drūmās bailes dziļi ietekmēja Maksimu; visi priekšstati par dvēseles pazemību, par bezierunas paklausību vecāku varai, visas domas, kādas viņš bija audzināts, atkal viņā atdzīvojās. Viņš sāka šaubīties, vai pareizi darījis, ka aizgājis no tēva pret viņa gribu. Taču sirdsapziņa atbildēja, ka viņam taisnība; tomēr tā nebija mierīga. Pastarās tiesas aina satrieca viņa iztēli. Kad aiz loga vējš šūpoja zarus un ozolu lapu ēna kā kustīgs tikls drebēja uz sienas, viņam šķita, ka cilvēka augumā gleznotie grēcinieki un velni elpo un kustas . . .

Svētbijīgas šausmas pārņēma viņa sirdi. Viņš nokrita pie zemes abata priekšā.

—   Mans tēvs, — viņš teica, — laikam esmu liels grēcinieks!

—   Lūdz dievu, — sirmgalvis rāmi atbildēja, — dieva žēlastība ir liela; daudz tev palīdzēs grēku nožēla, mans dēls.

Maksims saņēma spēkus.

—   Smags ir mans noziegums, — viņš iesāka drebošā balsī. — Mans tēvs, uzklausi! Baigi man izteikt: izsīkusi mana mīla uz caru, mana sirds no viņa novērsusies!

Abats izbrīnījies paskatījās uz Maksimu.

—   Neatstum mani, mans tēvs! — Maksims turpināja. — Uzklausi mani! Ilgi es cīnījos pats ar sevi, ilgi lūdzos svētbilžu priekšā. Meklēju es savā sirdī mīlestību uz caru — un neatradu to!

—   Mans dēls! — abats teica, līdzcietīgi raudzīdamies uz Maksimu. — Varbūt tavu saprātu velns apmājis un aptumšojis; tu apmelo pats sevi. Daudz smagu grēcinieku esmu uzklausījis šai templi: bija gan baznīcu apzadzēji, gan slepkavas, taču neviena nav bijis, kas vainotu sevi, kas nemīl valdnieku.

Maksims nobālēja.

—    Tātad esmu noziedzīgāks par baznīcas apzadzēju un slepkavu! — viņš iesaucās. — Mans tēvs, ko man būs darīt? Pamāci, apskaidro mani, mana dvēsele sašķēlusies uz pusēm!

Vecais vīrs skatījās uz grēku sūdzētāju un arvien vairāk brīnījās.

Maksima pareizi veidotajā sejā nebija neviena netikumīga, ne noziedzīga vaibsta. Tā bija vienkārša seja, pilna labsirdības un drosmes, viena no tām krievu sejām, kādas vēl šodien var satikt starp Maskavu un Volgu, novados attālāk no lieliem ceļiem, kur nav iesniegusies pilsētas ietekme.

—    Mans dēls, — abats turpināja, — es tev neticu; tu sevi apmelo. Neticu, ka tava sirds būtu novērsusies no cara. Tas nevar būt. Padomā pats: cars mums ir vairāk nekā tēvs, bet piektais bauslis liek godāt tēvu. Saki, mans dēls, — tu taču pildi, ko liek baušļi?

Maksims klusēja.

—    Mans dēls, tu godā savu tēvu?

—    Nē! — Maksims pateica tikko saprotami.

—    Nē? — abats atkārtoja un, pakāpies atpakaļ, pārmeta krusta zīmi.

—    Tu nemīli caru? Tu negodā tēvu? Kas tad tu tāds esi?

—    Es . . . — teica jaunais opričņiks, — es esmu Maksims Skuratovs, Skuratova-Beļska dēls.

—    Maļutas dēls?

—    Jā! — Maksims teica un sāka gauži raudāt.

Abats neatbildēja. Viņš bēdīgi stāvēja Maksima

priekšā. Nekustīgi uz viņiem noraudzījās svēto vīru drūmās sejas. Grēcinieki uz Pastarās .tiesas bildes žēli slēja pret debesīm rokas, bet viss palika klusu. Baznīcas mieru traucēja vienīgi Maksima raudas, bezdelīgu čivināšana zem spraišļiem un paretam kāds mazliet skaļāks vārds no klusās lūgsnas, kuru pie sevis skaitīja abats.

—    Mans dēls, — vecais vīrs beidzot teica, — izstāsti man visu pēc kārtas, neko neslēp no manis: kā tevī iemājojusi vienaldzība pret valdnieku?

Maksims pastāstīja par savu dzīvi Brīvciemā, par beidzamo sarunu ar tēvu un par to, kā nakti atstājis mājas.

Viņš runāja lēni, apstādamies un bieži sakopoja domas, lai neko neaizmirstu un neko nenoslēptu no sava garīgā tēva.

Stāstu beidzis, viņš nodūra acis un ilgi nedrīkstēja tās pacelt uz abatu, gaidīdams sev spriedumu.

—    Vai tu visu man pateici? — abats jautāja. — Vai vēl kas nenospiež tavu dvēseli? Vai tu ko neesi uztīkojis pret caru? Vai ko neesi iedomājis pret svēto Krievzemi?

Maksima acis iemirdzējās.

—    Mans tēvs, drīzāk lai man nocērt galvu, nekā atļaušu sev ko uztīkot pret dzimteni! Mans grēks ir, ka nemīlu valdnieku, taču nodevības grēka man nav!

Abats viņam uzsedza epitrahilu.

—    Tiek šķīstīts dieva kalps Maksims! — viņš teica. — Tiek piedoti viņa tīšie un netīšie grēki!

Kluss prieks ieplūda Maksima dvēselē.

—    Mans dēls, — abats teica, — tava grēksūdze tevi ir šķīstījusi. Svētā baznīca nevaino tevi par Brīvciemā pamešanu. No kārdinājuma bēgt ir katram brīv un tas jādara. Nebaidies uzķferties uz cilvēku dzimtas naidnieka kārdinājuma. Baidies no piemēra, kādu devis Kurbskis, kurš no liela krievu bajāra tagad pārvērties par sātana kalpu. Visužēlīgais dievs, — ar nopūtu turpināja vecais, — par mūsu grēkiem tu esi uzsūtījis mums grūtus laikus. Ne jau mums ar savu vājo cilvēka saprātu spriest par viņa neizdibināmo nodomu. Kad tas kungs uzsūta mums sērgas un miesas kaites, kas cits mums atliek kā vien lūgt un padoties viņa svētajai gribai? Tā arī tagad: pār mums valda nežēlīgs un bargs cars. Mēs nezinām, par ko viņš mūs soda un pazudina; zinām tikai, ka. viņš dieva sūtīts, un turam noliektu galvu nevis Ivana Vasiļ- jeviča priekšā, bet tā gribas priekšā, kas viņu sūtījis. Atcerēsimies pravietisku vārdu: «Kura zeme ir taisnīga dieva priekšā, viņš tai sūta taisnīgu caru un tiesnesi un dod visādu labklājību; bet kura zeme ir grēkojusi dieva priekšā, viņš tai sūta netaisnu caru un tiesnesi un uzsūta zemei visādu ļaunumu!» Paliec pie mums, mans dēls, padzīvo kopā ar mums. Kad pienāks tavs laiks doties projām, es ar brāļiem lūgšu dievu taisnot ceļu, lai kur tu arī iesi! Bet tagad, — abats labsirdīgi turpināja, noņemdams epitrahilu, — tagad dosimies ieturēt maltīti. Pēc garīgas barības nenoraidīsim miesīgu barību. Ir mums prāvas līdakas, ir arī karūsas; nogaršo mūsu biezpienu, izdzer ar mums ievogu dzērienu uz valdnieka un metropolīta veselībām!

Un, draudzīgi tērzēdams, vecais vīrs veda Maksimu pie galda.

23. nodaļa CEĻŠ

Klusu un vienmuji ritēja klostera dzīve.

Brīvajos brīžos mūki lasīja dažādus veselības augus un gatavoja no tiem ārstniecības ziedes un uzlievas. Citi nodarbojās ar gleznošanu, izgrieza no ciprešu koka krustus un svētbildes, krāsoja un apzeltīja koka traukus.

Maksims iemīlēja lādzīgos mūkus. Viņš nepamanīja, kā aizskrējis laiks. Taču, kad bija pagājusi nedēja, viņš nolēma doties projām. Vēl Brīvciemā Maksims dzirdēja par jauniem tatāru sirojumiem Rjazaņas zemēs un sen jau vēlējās kopā ar rjazaņiešiem izmēģināt laimi kara gaitās pret ienaidniekiem. Kad viņš to pastāstīja abatam, vecais vīrs noskuma.

—     Kurp tev jādodas, mans dēls? — viņš teica. — Mēs visi tevi mīlam, visi pie tevis esam pieraduši. Kas zina, varbūt arī pār tevi nāks dieva svētība un tu uz visiem laikiem paliksi pie mums! Klausi, Maksim, neej projām no mums!

—     Nevaru, mans tēvs! Jau sen mani liktenis aicina uz tālu malu. Jau sen dzirdu tatāru stopu šķindas, bet dažreiz, kad iegrimstu domās, it kā bulta nosvelpj gar ausīm. Šī šķinda, šie svelpieni mani saista un aicina.

Un abats vairāk nemēģināja aizkavēt Maksimu, noturēja atvadu dievkalpojumu, svētīja viņu, un brāli skumji atvadījās no viņa.

Un atkal Maksims bija zirga mugurā zaļajā mežā. Kā iepriekš, Bujans lēkāja ap zirgu un priecīgi skatījās uz Maksimu. Pēkšņi suns ierējās un aizskrēja uz priekšu. Maksims jau satvēra zobenu, ļaunu satikšanos gaidīdams, kad 110 līkuma parādījās jātnieks dzeltenu kaftānu mugurā, ar melnu divgalvainu ērgli uz krūtīm.

Jātnieks jāja rikšos, jautri svilpoja un uz raiba cimda turēja baltu piekūnu kapucē ar zvārguļiem.

Maksims pazina vienu no cara vanadzniekiem.

—    Trifon! — viņš iesaucās.

—   Maksim Grigorjič, — vanadznieks jautri atbildēja, — labu dienu! Kā tavai žēlastībai klājas? Tad, lūk, kur tu esi, Maksim Grigorjič! Bet mēs Brīvciemā domājām, ka tu nez kur pazudis. Vai, kā tavs tētiņš noskaitās! Dievs pasarg! Bail bija skatīties! Turklāt vēl daudz ko stāsta par tavu tētiņu, par carēviču un par kņazu Serebreniju. Nemaz nevar zināt, kam ticēt. Nu, paldies dievam, labi, ka tu esi atradies, Maksim Grigorjič! Tava māmiņa priecāsies.

Maksims dusmojās par satikšanos ar vanadznieku. Taču Trifons bija lāga zēns un, ja vajadzēja, prata klusēt. Maksims jautāja, vai sen kopš viņš no Brīvciemā.

—    Nu jau būs kāda nedēļa, kad Adragans aizlidoja no medībām, — vanadznieks atbildēja, savu piekūnu rādīdams. — Bet tu jau, Maksim Grigorjič, laikam neko nezini! Tad gan es nobijos, kad cars uz mani sadusmojās! Bet žēlīgais dievs un svētais moceklis Trifons par mani apžēlojas! Parādīja man savu brīnumu, — vanadznieks noņēma cepuri un pārmeta krustu. — Re, Maksim Grigorjič, pirms kādas nedēļas valdnieks devās uz putnu priekiem. Palaida Adraganu kādas pāris reizes, trešo reizi dulnums uznāca Adraganam. Viņš sāka sist vanagus, nosita Gudro un Apulīti un projām bija! Tu nepagūtu līdz desmit aizskaitīt, kad viņš pazuda tavam skatienam. Es tūliņ triecos viņam pakaļ, bet kur nu! Pazuda, kā ūdenī iekritis. Paziņoja galvenais vanadznieks caram, ka Adragans pazudis. Cars lika mani pasaukt un saka: tu, sak, Triška, man par viņu atbildi ar galvu; ja atradīsi, — apdāvināšu tevi, ja ne, — galvu nost! Ko nu! Cara tētiņš taču nejoko. Jāju es meklēt Adraganu, sešas dienas nomocījos; man jau ap kaklu kļuva nelabi, domāju, nāksies atvadīties no galvas. Sāku raudāt, raudāju, raudāju un aiz bēdām mežā aizmigu. Tiklīdz biju aizmidzis, man, guļošam, parādījās sapnis: starp kokiem plūst gaisma, un zvani skan mežā. Un, dzirdot tos zvanus, es miegā sev saku: tur skan Adragana zvārguļi. Redzu, manā priekšā uz balta zirga, gaismas apspīdēts, sēž jauns karakalps un uz rokas tur Adraganu: «Trifon,» karakalps saka, «te nemeklē Adraganu. Celies, ej uz Maskavu, uz Lācara savrupiem.* Tur ir priede, tai priedē sēž Adragans.» Atmodos un pats nezinu, kāpēc, man kļuva skaidrs, ka karakalps bija svētais moceklis Trifons. Uzlēcu zirgā un devos uz Maskavu. Un tici vai netici, Maksim Grigorjič,— atjāju savrupienē, redzu: patiesi tur ir priede, un priedē sēž mans Adragans, gluži kā svētais teica!

Vanadznieka balss drebēja, un lielas asaras ritēja no viņa acīm.

—     Maksim Grigorjič, — viņš teica, asaras slaucīdams, — tagad vai līdz pēdējai skrandai pārdošu, kas man ir, vai pats uz mūžu iešu kalpībā, bet uzcelšu svētajam lūgšanas namiņu! Tai pašā vietā uzcelšu, kur atradu Adraganu. Un bildi likšu uz sienas uzgleznot mats matā tā, kā man parādījās svētais: baltā zirgā, augstu paceltu roku, bet tajā balts piekūns. Novēlēšu gan bērniem, gan mazbērniem viņu slavināt, noturēt dievkalpojumus un aizdegt apgleznotas sveces par to, ka viņš negribēja manu bojā eju, paglāba savu vergu no bendes bluķa. Palūk, — vanadznieks turpināja, raudzīdamies uz piekūnu, — palūk, kur ir Adragans, sveiks un vesels! Pag, es tev noņemšu kapuci! Ko kliedz? Vai gribi aizlidot? Nē, brāl, pagaidi. Diezgan izlidojies, nelaidīšu!

Un Trifons kaitināja piekūnu ar pirkstu.

—    Redz, cik nikns! Tā vien grib ieķert. Un kā kliedz! Jādomā, pa versti var dzirdēt.

Vanadznieka stāsts iespiedās Maksimam sirdī.

—    Ņem tad arī manu ziedojumu! — viņš teica, pa- sviezdams zelta sauju Trifona cepurē. — Tā ir visa mana nauda; man tās nevajag, bet tev vēl daudz vajadzēs vākt lūgšanas namiņam.

—    Lai atalgo tevi dievs, Maksim Grigorjič! Ar tavu naudu ne tikai lūgšanas namiņu, bet veselu baznīcu uzcelšu! Tiklīdz pārnākšu mājā, Brīvciemā, noturēšu dievkalpojumu un paņemšu dievmaizīti uz tavu veselību! Mūžigi būšu tavs kalps, Maksim Grigorjič! Pavēli, ko vien gribi!

—    Paklau, Trifon! Izdari man vienu nelielu pakalpojumu: kad aizjāsi uz Brlvciemu, nevienam ij nepīksti, ka satiki mani; bet pēc kādām trim dienām aizej pie manas māmuļas, saki viņai, bet tikai viņai vienai pašai tā, lai neviens nedzird, saki, ka tavs dēls, paldies dievam, ii dzīvs un vesels un sūta tev sveicienus.

—    Tik vien, Maksim Grigorjič?

—    Vēl klausies, Trifon, es dodos tālā ceļā. Varbūt tik drīz nepārnākšu. Tad nu, ja tev nav grūti, laiku pa laikam apmeklē manu māti un saki viņai katru reizi: teic, es, redz, dzirdēju no ļaudīm, ka tavs dēls ar dievpalīgu ir vesels, un tāpēc tu par viņu neskumsti! Bet ja māmuļa jautās: no kādiem ļaudīm dzirdēji? Tu viņai saki: dzirdēju, teic, no Maskavas ļaudīm, bet viņiem citi ļaudis teikuši, bet, kādi ļaudis, to nesaki, lai neizdibina, bet vienīgi, lai mamuļa zinātu, ka esmu dzīvs.

—   Tad tu, Maksim Grigorjič, patiesi neatgriezīsies Brīvciemā?

—   Vai nu atgriezīšos, vai ne, to dievs zina; tu nevienam nesaki, ka mani satiki.

—   Paļaujies uz mani, Maksim Grigorjič, neteikšu nevienam! Tikai, ja tu dodies talā ceļā, es neņemšu tavu naudu. Mani dievs sodīs.

—   Kam tad man nauda? Mēs neesam basurmanu zemē!

—    Kā nu gribi, Maksim Grigorjič, bet es nevaru ņemt. Būtu citādi, ja tu dotos mājup. Iznāks, ka es tevi aptīrīšu uz ceļa kā tāds laupītājs! Kā nu gribi, sit vai zemē, neņemšu!

Maksims paraustīja plecus un paņēma no Trifona cepures dažus zelta gabalus.

—    Ja tu neņem, — viņš teica, — varbūt kāds cits ņems, man tos nevajag.

Viņš atvadījās no vanadznieka un jāja tālāk.

Saule jau laidās uz rietu. Garās koku ēnas stiepās garumā un aizsedza klajumus. Maksimam blakus kustējās viņa ēna kā tumšs milzis. Tā dažreiz skrēja pa zāli vai arī, kad mežs sašaurināja ceļu, uzlīda krūmos un kokos. Bujans ēnā izskatījās pēc milzīga pasaku zvēra. Maz- pamazām gan Bujans, gan zirgs, gan Maksims nozuda no zāles un no kokiem; iestājās krēsla; vietu vietām sāka balsnīt migla; vaboles pacēlās no zemes un dūkdamas šaudījās gaisā. Mēness parādījās aiz meža; šur un tur tumšajās debesīs iedegās zvaigznes, tālumā sidrabaini pletās neaptverams lauks.

Dzimtene tu mana, dzimtene! Arī man gadījās vēlā stundā ceļot pa taviem tuksnešiem! Vienmērīgi soļo zirgs, atpūzdamies no aklajiem dunduriem un pusdienas karstuma; silts vējš uzvēdī puķu un svaiga siena smaržu, un man bija tik saldi, un man bija tik skumji, un tā risinājās- domas par pagājušo, un tā vērpās sapņi par nākotni. Jauki, jauki jāt vakarā pa ļaužu tukšām vietām, gan pa mežu, gan pa druvām, atlaist pavadu un domāt, raugoties zvaigznēs!

Jau krietnu stundu jāja Maksims, kad uzreiz Bujans pacēla purnu pret vēju un pavicināja asti. Atklīda dūmu smaka. Maksims iedomājās par naktsguļu un uzmudināja zirgu. Drīz viņš ieraudzīja uz sāniem nosvērušos būdu. Dūmvada tai nebija; dūmi plūda tieši no jumta. Zemajā lodziņā mirguļoja uguns. Iekšā skanēja vienmuļīga dziesma. Maksims piejāja pie loga. Viņš redzēja visu nabadzīgo iedzīvi. Degošs skals apgaismoja saimniecības piederumus; viss bija nolietots un vecs. Pie sijas šķībi iespraustas kārts galā karājās šūpulis. Sieviete, gadu trīsdesmit veca, bāla, slimīga, kustināja šūpuli un paklusu dziedāja. Viņai blakus sēdēja vīrelis ar retu bārzdeli un pina vīzes. Divi bērni rāpoja pie viņu kājām.

Maksimam šķita, ka sieviete dziesmā piemin viņa tēvu. Sākumā viņš domāja, ka pārklausījies, bet drīz vien viņu parsteidza skaidri izrunātais Maļutas Skuratova vārds. Izbrīnījies viņš sāka klausīties.

— Dusi, aizmiedz, bērniņ manu! — sieviete dziedāja.

Dusi, aizmiedz, bērniņ manu, Kamēr pērkons garām būs, Kamēr bēda projām būsi Aijā žūžū, aijā, Aijā, manu bērniņ! Drīz vien bēda izputēs, Cara tētiņš galvu cirtīs Ļaunam sunim Maļiitam!

Aijā žūžū, aijā! Aijā, manu bērniņ!

Visas asinis saplūda Maksimam sejā. Viņš nokāpa no zirga un piesēja to pie žoga.

Balss joprojām dziedāja:

Niknais suns — šis Maļuta Svēto tēvu nonāvēja, Svēto tēvu Filipu!

Aijā žūžū, aijā, Aijā, manu bērniņ!

Maksims neizturēja un pagrūda durvis ar kāju.

Redzot opričņika greznās drēbes un zelta zobenu, saimnieki nobijās.

—    Kas jūs esat? — Maksims jautāja.

—    Lielskungs, — vīrelis atbildēja, klanīdamies un no bailēm stostīdamies, — nepiemeklē mani ar ļaunu, mani sauc par Fedotu, bet manu saimnieci, kungs, sauc par Marju!

—    No kā jūs dzīvojat, labie ļaudis?

—    Lūkus plēšam, dārgais, vīzes pinam, sietus taisām. Tirgoņi atbrauc un nopērk.

—    Redzams, reti atbrauc?

—    Reti, dārgais, pavisam reti! Dažreiz notiek, ka nav ko ēst. Tā vien raugies, nomirsim pliki un badā. Zirdziņa mums nav, ar ko preci uz pilsētu aizvest. Jau pērn vilki apēda.

Maksims līdzcietīgi paskatījās uz vīreli un tā sievu un izbēra savus červoncus uz galda.

—    Dievs lai jums palīdz, nabaga ļaudis! — viņš teica un satvēra durvju rokturi, lai ietu projām.

Saimnieki nokrita viņam pie kājām.

—    Lielkundziņ, dārgais, kas tu esi? Pasaki mums — kas tu esi? Par ko mums dievu aizlūgt?

—    Aizlūdziet nevis par mani, bet par Maļutu Skuratovu. Un pasakiet — vai tālu Rjazaņas ceļš?

—    Tas jau viņš ir, mūsu vanadziņ, tas jau viņš ir — Rjazaņas ceļš. Mēs dzīvojam pašās krustcelēs. Lūk, tieši aiziet Muromas ceļš, pa kreisi Vladimiras, bet te pa labi uz Rjazaņu! Bet nejāj tagad, dārgumiņ, nejāj tagad, nav lāga laiks, ceļi pārlieku nemierīgi. Vakar, re, aplaupīja veselu vezumu rindu ar degvīnu. Bet tagad vēl, stāsta, atkal tatāri esot uzradušies. Pārnakšņo pie mums, dārgais, mūsu gādniek, mūsu vanadziņ, pasarg dievs, var notikt nelaime!

Taču Maksimam negribējās palikt mājā, kur vēl nesen lādēja viņa tēvu. Viņš jaja meklēt citu naktsmītni.

—     Dārgumiņ, — viņam pakaļ sauca saimnieki, — griezies atpakaļ, mīļais, klausi, ko sakām! Nakti tev klāsies ļauni uz šā ceļa.

Bet Maksims neklausījās un jāja tikai tālāk.

Viņš bija nojājis nedaudz verstu, kad Bujans pēkšņi metās uz tumšu krūmu un tik nikni un neatlaidīgi sāka riet, it kā justu paslēpušos ienaidnieku.

Velti Maksims viņu apsauca. Bujans skrēja uz krūmu, atgriezās, spalvu sacēlis, un no jauna rāvās uz priekšu.

Apnicis suni apvaldīt, Maksims izrāva zobenu un lēkšoja tieši uz krūmu. Vairāk vīru ar paceltām bozēm izlēca viņam pretī, un rupja balss uzsauca:

—    Nost no zirgā!

—    Še tev! — Maksims atbildēja un zvēla tam, kas bija tuvāk.

Laupītājs sagrīļojās.

—    Saņem vēl vienu! — Maksims turpināja un gribēja zvelt otrreiz; taču zobens plakaniski atsitās pret otra laupītāja bozi un pārlūza uz pusēm.

—    Ehē, paskaties uz viņa segliem! Tas taču ir opričņiks! Ņem ciet dzīvu! — rupjā balss sauca.

—    Patiesi opričņiks! — spiedza kāds cits. — Nu gan puišiem ar viņu būs ko uzjautrināties!

—    Ai, Hlopko! Tev vienmēr prāts uz priekiem.

Un to pašu brīdi visi kopā gāzās virsū Maksimam un norāva viņu no zirga.

24. nodala laupītāju dumpis

Kādas pusotras verstis no vietas, kur notika uzbrukums Maksimam, apbruņotu ļaužu bari sēdēja ap vīna mucām ar izsistiem dibeniem. Kausi un tāsu smeļamie staigāja no rokas rokā. Gaiši degošie gunskuri apgaismoja skarbus vaibstus, pinkainas bārdas un dažādus apģērbus. Tur bija arī mūsu paziņas: gan Andrjuška, gan Vaska, gan rudais dziesminieks, bet nebija vecā Klijāna. Laupītāji bieži vien viņu atcerējās, strēbdami no smeļamajiem un tukšodami kausus.

—    Ek, — kāds teica, — kā gan tagad klājas mūsu vectēvam?

—    Zināms, kā, — otrs atbildēja, — staipa viņu uz moku sola vai kā citādi galē nost.

—    Nu, vecais velns jau gan nenodos; domāju, ne vārda neteiks.

—    Zināms, ka neizteiks, nav jau tāds, kaut vai gabalos rauj, nenodos.

—    Zēl baltās bārdas! Nu, atamans arī ir labais. Pats dzīvs un vesels, bet veco iedzinis postā.

—    Kas viņš par atamanu! Vai tas kāds atamans, kurš savējos velti pazudina nez kāda kņaza dēj.

—    Redz še, viņi ar kņazu draudzējas. Un tagad, redz, sēž vienā būdā. Tu par kņazu nerunā, kas zina, atamans izdzirdēs, dievs pasarg!

—    Kas par to, ja izdzirdēs? Es viņam pateikšu acīs, ka viņš nav nekāds atamans. Klijāns, tas gan bija īsts atamans! Droši vien Perstenam viņš bija kā skabarga acī, tāpēc arī tīši nodeva.

—    Ko, puiši, varbūt patiesi tīši nodeva Klijānu?

Dobja ņurdoņa sacēlās starp laupītājiem.

—    Tīšuprāt, tīšuprāt nodeva! — daudzi teica.

—   Bet kas tas par kņazu? — kāds jautāja. — Kāpēc viņu tur? Varbūt atamans gaida par viņu izpirkšanu?

—     Nē, izpirkšanu ne! — rudais dziesminieks atbildēja. — Redz, uz kņazu cars ieēdies, gribēja viņu sodīt ar nāvi, tāpēc arī kņazs no cara pārnācis pie mums; viņš saka: es jūs, puiši, pats vedīšu uz Brīvciemu, man, viņš saka, zināms, kur nauda glabājas. Visus, viņš saka, opričņikus nogalēsim un naudu sadalīsim!

—    Paskat, kā! Kāpēc tad viņš mūs neved? Jau trešo dienu te veltīgi sēžam.

—    Tāpēc neved, ka mūsu atamans ir bāba.

—    Nē, tā nerunā, Perstens nav bāba!

—    Ja nav bāba, tad vēl Jaunāk. Tad viņš mūs muļķo!

—    Tad, — kāds cits teica, — viņš cara naudu grib paņemt viens pats, bet mums netiks ne ko paostīt!

—    Jā, jā, Perstens grib mūs nodot, tāpat kā Klijānu nodeva.

—    Nu, mums viņš neko nepadarīs!

—    Un veco negrib atbrīvot!

—    Kam viņš mums vajadzīgs! Vecotēvu mēs bez viņa izglābsim.

—    Un bez viņa naudu paņemsim; lai kņazs ved mūs viens pats!

—       Tagad pats īstais laiks: runā, cars esot aizceļojis uz dievlūgšanu; Brīvciemā nav palikusi ne puse opričņiku!

—    Aizdedzināsim atkal Brlvciemu.

—    Nokausim namniekus!

—    Nost ar Perstenu! Lai kņazs mūs ved!

—    Lai kņazs ved! Lai kņazs ved! — atskanēja no visām pusēm.

Kā pērkons šie vārdi vēlās no bara uz baru līdz pašiem malējiem ugunskuriem, un visi sacēlās kājās, sāka virmot, un apstāja būdu, kur Serebrenijs sēdēja un dedzīgi sarunājās ar Perstenu.

—    Kā nu gribi, kņaz, — atamans runāja, — dusmojies vai nedusmojies, bet laist es tevi nelaidīšu! Ne jau tāpēc es tevi izglābu no cietuma, lai tu atkal noliktu savu galvu uz bendes bluķa.

—    Ar savu galvu varu darīt, ko gribu! — kņazs pikti atbildēja. — Nevajadzēja mani glābt no cietuma, ja es tagad sēžu nebrīvē.

—    Ak, kņaz, laikam liels spēks. Cars var apdomāties, cars var nolikt karoti; vai maz kas var notikt, iestāsies citi laiki, ej ar dievpalīgu uz visām četrām debess pusēm! Ko lai dara, — viņš piebilda, vērodams Serebrenija pieaugošās dusmas — jādomā, liktenis tev lēmis vēl padzīvot dieva pasaulē. Tev ir cieta daba, Nikita Romanovič, bet es arī stingri turos pie sava; ass cirvis drīz atrod akmeni, kņaz!

Tobrīd laupītāju balsis atskanēja pie pašas būdas.

—    Uz Brīvciemu, uz Brīvciemu! — piedzērušies puiši sauca.

—    Pielaidīsim sarkano gaili Brīvciemam!

—    Palaidīsim veselu gaiļu baru!

—    Atpestīsim Klijānu!

—    Atpestīsim vectēvu!

—    Izripināsim mucas no pagrabiem!

—    Izgrābsim zeltu!

—    Galvas nost opričņikiem!

—    Visiem namniekiem galvas nost!

—    Kur ir kņazs? Lai viņš mūs ved!

—    Lai ved kņazs!

—    Bet, ja negrib, uzrausim viņu apsē!

—    Uzrausim apsē! Apsē!

—    Perstenu blakus!

•— Apsē arī Perstenu!

Perstens uzlēca kājās.

—   Tad, lūk, ko viņi sadomājuši! — viņš iesaucās.

—    Es jau sen klausos, ko viņi tur bļaustās. Palūk, kā satrakojušies, velni tādi! Tagad viņus pats nelabais ne- nomierinās! Nu, kņaz, neko nevar darīt, iznāk, kā gribēji; neturu tevi vairs: rīkojies pēc brīvas gribas, ceļš tavā priekšā! Izej pie viņiem, saki, ka vedīsi uz Brīvciemu!

Serebrenijs pietvīka.

—    Lai es viņus vestu uz Brlvciemu? — viņš iesaucās.

—    Tad jau drīzāk jūs mani gabalos saraujiet!

—   Ak, kņaz, izliecies acu apmānīšanai. Ļaudis, pats redzi, iereibuši, rit atjēgsies!

—   Kņaz! — dzirdēja bļaustāmies. — Tevi sauc, iznāc ārā!

—   Izej ārā, kņaz, — Perstens atkārtoja, — ielauzīsies būdā, būs ļaunāk!

—    Labs ir! — kņazs teica, iziedams no būdas. — Redzēsim, kā viņi mani piespiedīs iet uz Brīvciemu!

—    Ahā! — laupītāji sauca. — Izlīdi gan!

-— Ved uz Brīvciemu!

—    Esi mūsu atamans, citādi tev cilpu kaklā!

— Kā tad, kā tad! — ļaudis auroja.

—   Zemu tev klanāmies, — citi sauca, — esi mūsu atamans, citādi pakārsim!

—    Nudien pakārsim!

Perstens, zinādams Serebrenija ātro dabu, ari pasteidzās iziet laukā.

—    Kas ir, brāļi, — viņš teica, — driģenes vai esat saēdušies? Ko jūs brēcat? Kņazs jūs vedīs, kur vien gribēsit; vedīs, tiklīdz svīdīs gaisma, bet tagad ļaujiet izgulēties viņa žēlastībai, un paši arī ejiet pie miera; esat gana priecājušies!

—   Ko tu mūs māci! — kāds rēca. — Vai tu esi mūsu atamans?

—   Paklau, brāļi, — citi sauca, — viņš negrib atkāpties no atamana amata!

—   Tad pie apses viņu!

—    Pie apses, pie apses!

Perstens uzmeta acis visam baram un it visur sastapa naidīgas sejas.

—    Ak jūs muļķi, muļķi! — viņš teica. — Vai tad es turos pie jūsu atamana amata? Celiet šai godā, kuru zināt, es nemaz negribu; uzspļaut man jums.

—   Labs ir! — kāds sauca.

—    Jauki runā! — cits piebilda.

—    Uzspļaut man jums! — Perstens turpināja. — Vai maz tādu kā jūs? Ir gan gods būt jums par atamanu! Ja gribēšu, iešu uz Volgu, ne tādus vien savākšu!

—   Nē, brāl, nekas nebūs! Mēs tevi projām nelaidīsim; vēl varbūt nodosi, kā nodevi Klijānu!

—    Nelaidīsim, nelaidīsim, paliec pie mums; klausi, ko teiks jaunais atamans.

Mežonīgi kliedzieni apslāpēja Perstena balsi.

Milzīga auguma laupītājs piegāja klāt Serebrenijam ar kausu rokāN

—    Tēvaini! — viņš teica, ar plato ķetnu iesitis kņazam pa plecu. — Esi iztirgojis savu galvu, ticis par mūsu brāli, tad izdzersim kopā un sabučosimies!

Dievs vien zina ko būtu darījis Serebrenijs. Jādomā, būtu izsitis kausu laupītājam no rokām un apreibušais bars saplosītu viņu gabalos; taču, par laimi, jauni kliedzieni novērsa viņa uzmanību.

—   Pavej, pavej, — pūlī atskanēja, — notvēruši opričņiku! Opričņiku ved! Pavej, pavej!

No meža ārā nāca daži vīri saplosītās drēbēs ar bozēm rokās. Viņi veda sasaistīto Maksimu. Laupītājs, kuram viņš bija iecirtis ar zobenu, jāja uz Maksima zirga. Pa priekšu gāja Hlopko svilpodams un dejodams. Ievainotais Bujans vilkās nopakaļ.

—    Hei, brāļi, — Hlopko dziedāja, knipjus sizdams.

Viesi sabraukuši sievelēm pa sētiņām.

Nu tik turies — staigās cirvīši pa galviņām!…

Un Hlopko tupās zemē, sita plaukstas un virpuļoja kā vilciņš.

Uz viņu raudzīdamies, rudais dziesminieks nenocietās, satvēra balalaiku un laidās pietupas dancī, lai palīdzētu biedram.

Abi sīki tipināja un ērmojās ap Maksimu.

—    Palūk, sātani! — Perstens teica Serebrenijam. — Viņi taču tāpat vien nenositīs opričņiku, bet nomocīs lēnā nāvē; es viņus abus pazīstu: ja jau nu tie sākuši, tad ļauni būs; puisis sveikā neizies.

Patiesi, opričņika notveršana visai bandai bija īsti svētki. Viņi posās izgāzt uz Maksimu visu, ko bija cietuši no tā biedriem.

Daži vīri ar zvēriskām sejām tūliņ ņēmās gatavoties nāves soda izpildīšanai.

Zemē iedzina četrus mietus, pie tiem piestiprināja kārtis un nokveldēja naglas.

Maksims visu to vēroja ar mierīgām acīm. Viņam nebija bail mirt mokās; skumji bija mirt bez zobena, ar sasietām rokām un nāves brīdī nedzirdēt ne kaujas saucienu, ne zirgu zviegšanu, bet klausīties mežonīgas dzies- smas un savu piedzērušo mocītāju smieklus.

«Piekrāpis mani liktenis,» viņš domāja, «ne jau tādu galu es paredzēju. Taču, lai notiek dieva griba!»

Te viņš pamanīja Serebreniju un gribēja tam tuvoties. Bet rudais dziesminieks satvēra viņu pie apkakles.

—   Gulta uzklāta, — viņš teica, — velc nost kaftānu, liecies iekšā!

—    Atraisiet man rokas! — Maksims atbildēja. — Nevaru pārmest krustu!

Hlopko ar naža cirtienu pārgrieza auklas, ar kurām bija sasietas Maksima rokas.

—    Pārmet krustu, bet aši! — viņš teica, un, kad Maksims bija noskaitījis lūgšanu, Hlopko un rudais norāva viņam drēbes un ņēmās siet klāt rokas un kājas pie kārtīm.

Te Serebrenijs iznāca priekšā.

—    Puiši! — viņš teica tādā balsī, kas radusi skanēt karakalpu ierindā. — Klausieties!

Skaļie vārdi skarbi aizlidoja pār pūli, un, nevērojot troksni un kliedzienus, tie sasniedza vistālāk stāvošos laupītājus.

—    Klausieties! — kņazs turpināja. — Vai jūs visi gribat, lai es būtu jums vecākais? Varbūt starp jums ir tādi, kas mani negrib?

— Ē! — kāds iesaucās. — Tu jau kāpies atpakaļ.

—    Paklau, ar mums tu nejoko!

—    Ja tev dod atamana amatu, tad ņem.

—    Pieņem godu, kamēr esi vesels.

—    Tad dodiet šurp man atamana cirvi! — Serebrenijs teica.

—   Prātīgs vārds! — laupītāji sauca. — Labāk jau ar labu!

Kņazam pasniedza Perstena cirvi.

Ņikita Romanovičs piegāja tieši pie rudā dziesminieka.

—    Atraisi opričņiku! — viņš teica.

Rudais paskatījās uz viņu izbrīnījies.

—    Tūliņ atraisi! — Serebrenijs bargi atkārtoja.

—    Palūk, kāds! — rudais iesaucās. — Tu, rādās, viņu aizstāvi! Pielūko, vai pašam galva turas stingri!

—    Nolādēts! — kņazs iebrēcās. — Neizrunājies, kad es pavēlu.

Un, cirvi atvēzējis, viņš pāršķēla tam galvaskausu.

Rudais nokrita neiepīkstējies.

Šis Serebrenija solis apmulsināja laupītājus. Kņazs viņiem neļāva atjēgties.

—    Atraisi tu! — viņš teica Hlopko, pacēlis cirvi pār

tā galvu.

Hlopko paskatījās uz kņazu un pasteidzās atraisīt Maksimu.

—     Puiši! — Ņikita Romanovičs turpināja. — Šis jauneklis nav no tiem, kas jums darījuši pāri; es viņu pazīstu; viņš tāds pats opričņinas ienaidnieks kā jūs. Dievs pasarg viņu aiztikt kaut vai ar pirkstu! Bet tagad nav ko kavēties: ņemiet ieročus, stājieties pa simtiem, es jūs vedīšu!

Serebrenija noteiktā balss, pavēlnieciskais izskats un negaidītā apņēmība spēcīgi iedarbojās uz laupītājiem.

— Ehē, — daži pusbalsī teica, — šitais nejoko!

—    Patiesi atamans! — citi runāja. — Šitāds visu ko spēs!

—    Ar viņu jāuzmanās, labāk klusēt! Paskat, kā izdarījās ar dziesminieku!

Tā spriedelēja laupītāji, un nevienam vairs nenāca prātā papliķēt Serebreniju pa plecu vai arī ar viņu bučoties.

—    Slava tev, kņaz! — Perstens nočukstēja, godbijīgi paskatījies uz Ņikitu Romanoviču. — Re, kā tu viņus saņēmi rokās. Tikai neļauj viņiem atjēgties, ved pa ceļu uz Brīvciemu, bet tur, kā dievs dos!

Serebrenija stāvoklis bija grūts. Nostājies laupītāju priekšgalā, viņš izglāba Maksimu un ieguva laiku; taču viss atkal būtu zaudēts, ja viņš atteiktos vest trakulīgo baru. Kņazs domās vērsās pie dieva un atdeva sevi viņa ziņā.

Laupītāji jau gatavojās gājienam un tikai runāja, ka trūkstot kāda Fedjkas Podubnija, kurš no rīta aizgājis ar vienu baru un vēl neesot atgriezies.

—    A, palūk, kur Fedjka! — kāds teica. — Tur jau viņš nāk ar puišiem!

Podubnijs bija sausnējs lamzaks ar vienu aci un daudzām rētām uz sejas.

Viņa svārki bija saplosīti. Gāja viņš smagi, soļus lika kā cilvēks, kas pārlieku noguris.

—    Kas ir? — kāds laupītājs jautāja.

—    Rādās, tev atkal būs ticis? — kāds cits piebilda.

—    Tika gan, tikai ne mums! — Podubnijs teica, sēzdamies pie uguns. — Redziet, zēni, daudz grēku bija uz manas dvēseles, bet šodien laikam pusi būšu nomazgājis.

—    Kā tā?

Podubnijs pavērsās pret saviem ļaudīm.

—    Brālīši, dodiet šurp mēli!

Pie ugunskura pieveda sasaistītu vīru svītrainā kaf- tānā. Uz viņa milzīgās galvas rēgojās augsta cepure ar izliektām malām. Plakainais deguns, lielie vaigu kauli, šaurās acis liecināja, ka viņš nav krievs.

Kāds no Podubnija biedriem atnesa šķēpu, stopu un bultas, kas bija atņemtas gūsteknim.

—    Tas jau ir tatārs! — barā iesaucās.

—    Tatārs, — Podubnijs atbildēja, — un vēl kāds! Ar pūlēm viņu pievārējām, tāds stiprinieks. Ja nebijis Mitj- kas, aizbēgtu.

—    Stāsti, stāsti! — laupītāji sauca.

—    Nu tā, brāļi, no rīta mēs sākām iet pa Rjazaņas ceļu, apturējām tirgoni, sākām apčamdīt; bet viņš mums saka: «Nav no manis ko ņemt, brāļi! Es, viņš teic, braucu no Rjazaņas, tur visu ceļu apsēduši tatāri, aplaupīja mani pa tīro, nav ar ko aizvilkties līdz Maskavai.»

—    Palūk, kādi laupītāji! — kāds barā teica.

—    Un ko jūs ar tirgoni izdarījāt? — kāds cits jautāja.

—     Iedevām viņam grivnu ceļam un palaidām, — Podubnijs atbildēja. — Tad mums pagadījās zemnieks, pastāstīja, ka vēl vakar tatāri uzbrukuši sādžai un līdz pamatiem nodedzinājuši. Drīz vien mēs paši pārgājām pāri iebrauktai takai, parēķinājām, ka te gājis vismaz tūkstotis zirgu. Tad nāca citi vīri ar sievām un bērniem raudādami un vaimanādami: arī mūsu sādžu tatāri nodedzinājuši, turklāt vēl baznīcu izlaupījuši, sakapājuši svētbildes, no svētajiem tērpiem iztaisījuši zirgu segas …

—    Ak tu nolādētie! — laupītāji iesaucās. — Kā viņus, bezdievjus, zeme pacieš!

—    Popu, — Podubnijs turpināja, — piesējuši zirgam pie astes …

—    Popu? Nu kā viņus, suņus, pērkons nenospēra?

•— Dievs zina!

—    Vai tad krievu ļaudīm nav roku pret tatāriem?

—    Tur jau tas posts, ka roku maz; visi pulki atlaisti, palikuši vīri, sievas un veči; basurmaņiem tāpēc laba dzīve, ka nav karakalpu, kuri tos samizotu.

— Es gan viņiem sadotu!

—    Es ari sadotu!

—    Un kā jūs mēli dabūjāt?

—     Nu tā. Uzreiz atskan zirgu dipoņa uz ceļa. Es saku puišiem: paslēpsimies, sak, krūmos, paraudzīsimies, kas jāj. Paslēpāmies, redzam: lēkšo kādi trīsdesmit gabali, lūk, tādās cepurēs ar šķēpiem, stopiem un lokiem. Brāļi, es saku, tie paši jau būs! Zēl, ka mūsu maz, citādi varētu sasist. Tad uzreiz vienam atraisījās maiss un nokrita zemē. Šis apstājās, nokāpa no zirga,.lai paceltu maisu un atkal piesietu, bet biedri pa to laiku aizlēkšoja. Brāļi, es saku, kā būtu, ja mēs uzkluptu viņam? Ei, puiši, man līdzi, reizē! Kad biju to pateicis, visi metāmies uz tatāru. Bet kur nu! Šis tikai noskurina plecus un visus mūs nokrata. Mēs atkal viņam virsū, viņš atkal mūs nokrata un ķeras pie šķēpa. Tad Mitjka saka: paej, brālīši, nostāk, nemaisās pa kājām! Mēs padevām vietu, Mitjka izrauj tatāram šķēpu, sagrābj to aiz spranda un pieliec pie zemes. Tad mēs viņam cimdu mutē un sasējām kā aunu.

—    Malacis Mitjka! — laupītāji teica.

—    Nu, viņš jau vērsi arī nogāzīs, saķēris aiz ragiem! — Podubnijs piebilda.

—    Ej, Mitjka! — kāds jautāja. — Vai nogāzīsi vērsi?

—    Vai ta vajag? — Mitjka jautāja un atgāja nost, nevēlēdamies turpināt sarunu.

—    Kas tatāram bija maisā? — Hlopko jautāja.

—    Nu, paskatieties, puiši!

Podubnijs atraisīja maisu un izvilka gabalu svēttērpa drānas, dārgu sakramenta trauku, kādas trīs panagijas * un zelta krustu.

—    Paskat, kāds suns! — viss bars sauca. — Viņš taču baznīcu aplaupījis!

Serebrenijs izmantoja laupītāju sašutumu.

—     Puiši! — viņš teica. — Vai redzat, kā nolādētie tatāri zaimo Kristus ticību? Vai redzat, kā basurmaņi grib iznīdēt svēto Krievzemi? Kas ir, puiši, vai mēs arī esam kļuvuši par basurmaņiem? Vai mēs Jausim zaimot svētbildes? Vai atjausim, ka nekristīgie dedzina krievu ciemus un slepkavo mūsu brāļus?

Dobja kurnēšana pārskrēja pār baru.

—    Puiši! — Ņikita Romanovičs turpināja. — Visi mēs esam grēcīgi dieva priekšā! Tad izpirksim tagad mūsu grēkus, izpelnīsimies piedošanu no tā kunga, visi kā viens bruksim virsū baznīcas un Krievzemes naidniekiem!

Serebrenija vārdi spēcīgi iedarbojās uz pūli. Ne vienu vien nocietinātu sirdi aizkustināja vīrišķīgā runa, ne vienās vien spalvām apaugušajās krūtīs šie vārdi atmodināja mīlestību uz dzimteni. Vecie laupītāji māja ar galvām, jaunie saskatījās cits ar citu. Skaļi saucieni izlauzās no kopējās čalas.

—    Kā tad! — viens teica. — Patiesi, nedrīkst ļaut zaimot dieva baznīcas!

—    Nedrīkst, nedrīkst! — cits atkārtoja. — Reiz jāmirst tā kā tā! — kāds cits piebilda. — Labāk nomirt kaujas laukā nekā pie karātavām.

—    Tiesa gan! — vecais laupītājs atsaucās. — Kaujas laukā mirt vieglāk!

—    Lai notiek kas notikdams! — kāds jauns trakulis iesaucās. — Nezinu, kā citi, bet es gan iešu tatārus kaut!

—    Es arī iešu! Un es! Un es tapat! — daudzi sauca.

—    Par jums saka, — Serebrenijs turpināja, — ka jūs esot dievu aizmirsuši, ka jums vairs neesot ne goda, ne sirdsapziņas. Tad nu parādiet, ja reiz jāaizstāv Krievzeme un ticība, ka arī jūs aizstāvēsiet to ne sliktāk par strēļiem, ne sliktāk par opričņikiem!

—   Aizstāvēsim! Aizstāvēsim! — sauca visi laupītāji vienā balsī.

—    Nejausim pagāniem zaimot svēto Krievzemi!

—    Sitisim nekristīgos!

—    Ved mūs pret tatāriem!

—    Ved mūs, ved mūs! Aizstāvēsim svēto ticību!

—     Puiši! — kņazs teica. — Un, kad mēs pagānus sakausim un cars redzēs, ka neesam sliktāki par opričņikiem, viņš piedos mūsu vainas, teiks: man vairs nevajag opričņinu, man ir labi kalpi arī bez tās!

—    Lai tikai saka, — laupītāji sauca, — kalposim viņam, savas galvas nežēlodami.

—    Ne jau aiz labas gribas atnācu uz bandu! — kāds teica.

—    Un vai es ari aiz labas gribas? — cits uztvēra.

—    Tad mirsim, ja vajag, par svēto Krievzemi! •— kņazs teica.

—    Mirsim, mirsim!

—     Nu, puiši, — Serebrenijs turpināja, — ja jau ejam kaut krievu zemes ienaidniekus, tad vajag uzdzert par krievu caru!

—    Uzdzersim!

—    Tad ņemiet kausus un man arī pasniedziet kausu!

Kņazam pasniedza kausu; visi laupītāji pielēja sev

kausus.

—     Lai dzīvo mūsu lielais valdnieks visas Krievzemes cars Ivans Vasiļjevičs! — Serebrenijs teica.

—    Lai dzīvo cars! — laupītāji atkārtoja.

—    Lai dzīvo krievu zeme! — Serebrenijs teica.

—    Lai dzīvo krievu zeme! — laupītāji atkārtoja.

—    Lai izput visi svētās Krievzemes un pareizticības ienaidnieki! — kņazs turpināja.

—    Lai izput tatāri! Lai izput krievu ticības ienaidnieki, — cits caur citu sauca laupītāji.

— Ved mūs pret tatāriem! Kur ir tie basurmaņi, kas dedzina mūsu baznīcas?

—    Ved mūs, ved mūs! — atskanēja visapkārt.

—    Ugunī tatāru! — kāds iesaucās.

—    Ugunī viņu! Liesmās! — citi atkārtoja.

—       Pagaidiet, puiši! — Serebrenijs teica. — Vispirms kārtīgi viņu iztaujāsim. Atbildi, — kņazs teica, vērsda- mies pie tatāra, — vai daudz ir jūsējo? Kur jūsu nometne?

Tatārs parādīja ar zīmēm, ka nesaprot.

—   Pagaidi, kņaz, — Podubnijs teica, — mēs viņam atraisīsim mēli! Padod, Hlopko, uguni. Tā. Nu, vai runāsi?

—    Jā! — iesaucās apdedzinātais tatārs.

—   Vai daudz jūsu?

—    Daudz, daudz!

—    Cik?

—   Desmit tūkstoši; tagad desmit tūkstoši, bet rīt simt tūkstoši.

—   Tad jūs esat tikai priekšējās daļas! Kas jūs ved?

—   Hans velk!

—   Pats hans?

—   Ne pats! Hans nāk rīt; tagad atnāk Širinas kņazs Sihmats *!

—    Kur viņa nometne?

Tatārs atkal ar zīmēm parādīja, ka nesaprot.

—   Ei, Hlopko, uguni! — Podubnijs uzsauca.

—   Tuvu nometne, tuvu! — tatārs pasteidzās atbildēt. — Nav vairāk kā desmit verstu!

—    Rādi ceļu! — Serebrenijs teica.

—   To nevar, kungs! Tagad neredz ceļa! Rīt var, kungs!

Podubnijs pielika degošu pagali pie tatāra sasietajām rokām.

— Atradīsi ceļu?

—   Atradu, kungs, atradu!

—   Labi, — Serebrenijs teica, — tagad, brāļi, uzkodiet, pabarojiet tatāru, un tūliņ ceļā! Parādīsim ienaidniekiem, kas ir krievu spēks.

25. nodaļa gatavošanās kaujai

Bandā sākās tāda kņada, skraidelēšana un klaigāšana, ka Maksims nepaguva ne paldies pateikt Serebrenijam. Kad beidzot laupītāji sastājās un devās no meža laukā,

Maksims, kuram bija atdots zirgs un iedoti ieroči, pie- jaja blakus kņazam.

—    Ņikita Romanovič! — viņš teica. — Tu man atlīdzināji par lāci!

—     Nūjā, Maksim Grigorjevič! — Serebrenijs atbildēja. — Tāpēc jau dzīvojam pasaulē, lai cits citam palīdzētu!

—      Kņaz, — teica Perstens, kurš arī jāja blakus Serebrenijam, — raudzījos uz tevi un domāju: cik žēl, ka tevi nepazīst kāds lejgala brašulis, kuru es atstāju pie Volgas! Lai gan viņš ir nelabs cilvēks, tāds pats kā es, bet tu, kņaz, viņu iemīļotu un viņš tevi iemīļotu! Neņem Jaunā, taču daba jums vienāda. Kad tu sāki runāt par svēto Krievzemi un tavas acis iedegās, atcerējos Jermaku Timofejeviču. Viņš mīl dzimteni, stipri mīl to, lai arī ir laupītājs. Ne vienreiz vien viņš man tika stāstījis, ka viņam esot kauns pa zemi velti staigāt, ka gribētos kaut ko izdarīt dzimtenes labā. Ak, ja viņš tagad nāktu palīgā pret tatārifem! Viņš viens ir vesela simta vērts. Kad uzsauc: man pakaļ, puiši! — šķiet, pats esi izaudzis lielāks un kļuvis spēcīgāks, nekas vairs tevi nevar aizkavēt, un apkārt viss jūk un brūk. Tu viņam esi līdzīgs, nudien, līdzīgs, Ņikita Romanovič, to es nesaku, tevi nopeldams!

Perstens nogrima domās. Serebrenijs jāja piesardzīgi, ieskatīdamies tumšajā tālē; Maksims klusēja. Dobji atbalsojās uz ceļa laupītāju soļi; zvaigžņotā nakts klusi pletās pār guļošo zemi. Bars ilgi gāja tatāra norādītajā virzienā; pašu tatāru Hlopko un Podubnijs veda ar kailiem zobeniem rokās.

Pēkšņi no tālienes sāka plūst dīvainas vienmuļas ska- uas.

Tā nebija cilvēka balss, tā nebija stabule, nedz kokle, bet kaut kas līdzīgs vēja šalkām meldros, ja vien meldri spētu skanēt kā stikls vai stīgas.

—     Kas tas ir? — Ņikita Romaničs jautāja, zirgu apturēdams.

Perstens noņēma cepuri un nolieca galvu gandrīz vai līdz pašam lokam.

—    Pag, kņaz, ļauj ieklausīties!

Skaņas plūda vienmērīgi un vienmuļi, te skanīgām sudraba straumēm, te līdzīgi vēja locīta meža šalkām, tad pēkšņi apklusa it kā stepes vēja brāzmā.

—     Pabeidza! — Perstens teica smiedamies. — Redz, kas par krūtīm! Manuprāt, pūta kādu pusstundu, neatņēmis elpu!

—    Bet kas tas ir? — kņazs jautāja.

—    Tā ir čebuzga! — Perstens atbildēja. — Tas viņiem kaut kas līdzīgs mūsu stabulei vai ragajn. Jādomā, tie ir bašklri. Te ar hanu atnākuši visādi salašņas — gan ka- zaņieši, gan astrahaņieši un visādi nogajiešu pagāni. Klau, jau atkal sāk spēlēt!

Tālē sākās it kā jauna viesuļa brāzma, kas pārvērtās gari stieptā, skumji tīkamā vizulēšanā un pēc brīža aprauti nobeidzās, līdzīgi zirgu sprauslošanai.

—    Aha! — Perstens teica. — Šis gabals īsāks, laikam jau, nelietim, elpas pietrūcis.

Nu atplūda jaunas skaņas, daudz skaļākas. Šķita, nemitīgi šķind daudz zvaniņu.

—    Tas ir ar rīkli! — Perstens teica. — No tāluma var domāt nezin ko; bet viņi to dabū gatavu ar rīkli. Paskat, kā sadūšojušies, pagāni tādi!

Skumjās, gari stieptās skaņas nomainīja jautras, taču tās nebija ne krievu skumjas, ne krievu pārgalvība. Te izpaudās klejotāju cilts mežonīgā varenība, zirgu baru dipoņa, neatvairāmie sirojumi, tautu pārstaigāšana no zemes uz zemi un skumjas pēc nezināmās, pirmatnējās dzimtenes.

—     Kņaz, — Perstens teica, — jādomā, nometne ir tuvu, droši vien aiz tā tur paugura būs redzami uguņi. Atļauj, iešu izlūkot, kas un kā; šīs gaitas man parastas, diezgan es viņus esmu saticis aiz Volgas; bet tu pagaidām ļaudīm ļauj atpūsties un apskatīties.

—    Ej ar dievpalīgu, — kņazs teica, un Perstens, nolēcis no zirga, pazuda tumsā.

Laupītāji sakārtojās, apskatīja ieročus un apsēdās zemē, neizjaucot kaujas ierindu. Dziļš klusums valdīja bandā. Visi saprata, cik pasākums svarīgs un ka nepieciešams paklausīt bez ierunām. Pa to laiku čebuzgas skaņas plūda joprojām, mēness un zvaigznes apspīdēja lauku, viss bija kluss un svinīgs, un tikai paretam viegla vēja pūsma sudraba straumēm locīja ligas.

Pagāja kāda stunda; Perstens vēl arvien nebija atgrie- /ies. Kņazs sāka jau zaudēt pacietību, kad pēkšņi kādus trīs soļus no viņa zālē stāvus izslējās cilvēks. Ņikita Romanovičs satvēra zobenu.

—    Klusu, kņaz, tas esmu es! — Perstens teica pasmiedamies. — Gluži tāpat es pielīdu pie tatāriem; visu apskatīju, tagad pazīstu viņu nometni tikpat labi kā savu. Ja atļausi, kņaz, es paņemšu kādus desmit puišus, aizbaidīšu zirgu baru un satraukšu tatārus; bet tu pa to laiku, ja tā nolemsi, dod viņiem triecienu no divām pusēm un ar lielu kliegšanu; lai es palieku par tatāru, ja tad mēs pusi no viņiem nenokausim! Tas būtu tikai iesākumam; nakts laikā jārīkojas ar gudru ziņu; kad uzlēks saule, tad tu, kņaz, rīkosi, bet mēs tev paklausīsim!

Serebrenijs zināja, cik Perstens atjautīgs un veikls, un Jāva viņam rīkoties, kā viņš uzdomājis.

—    Puiši, — Perstens teica laupītājiem, — mēs maķenīt paķildojāmies, bet, kas bijis — izbijis, neatcerēsimies to! Vai starp jums ir kāds desmits, kas vēlētos iet kopā ar mani uz nometni?

—    Izvēlies, kuru gribi, — laupītāji atbildēja, — mēs visi esam gatavi gājēji.

—     Paldies jums, puiši; ja jau nu jūs man Jaujat izvēlēties, tad ņemu, lūk, kurus: nāc šurp tu, Podubnij, un tu, Hlopko, un tu, Dzeni, un tu, Mežaini, un tu, Sietiņ, un Stjopka, un Miška, un Šestoper, un Lakta, un Siseni! Bet kur tu, Mitjka? Tevi es nesaucu; paliec pie kņaza, tu mūsu darbam nederi. Nolieciet, puiši, zobenus, tie lienot būs par traucēkli, mums pietiks ar nažiem. Tikai, puiši, noruna — klausīt maniem vārdiem, bez manis nespert ne soli! Ja esat brīvprātīgi nākuši, tad dariet, ko teikšu. Ja kāds neizpildīs, kas teikts, tadam uz vietas beigas.

—    Labi, labi! — atbildēja tie, kurus bija izvēlējies Perstens. — Kā teiksi, tā darīsim. Ja jau ejam uz svētu darbu, tad gan būsim vienprātīgi.

—    Vai redzi, kņaz, to nogāzi? — atamans turpināja. — Tiklīdz nonāksi pie tās, varēsi saskatīt viņu ugunskurus. Mans padoms: jāgaida pie nogāzes, kamēr dzirdēsiet manu spiegšanu. Bet, tiklīdz izbiedēšu zirgu baru un atskanēs spiegšana un kliedzieni, tad brūciet virsū nekriškā- niem; kur sprukt viņiem nebūs: zirgi aizskrējuši; vienā pusē mēs, otrā — upe un purvs.

Kņazs nosolījās visu izdarīt, kā licis Perstens.

Atamans ar desmit brašiem puišiem devās uz čebuzgas pusi un drīz pazuda zālē. Dažs labs domātu, ka viņi turpat paslēpušies; taču redzīga acs pamanītu zāles kustēšanos neatkarīgi no vēja un gluži citā virzienā.

Pēc pusstundas Perstens ar biedriem bija jau tuvu pie tatāru kibitkām.

Līgās gulēdams, Perstens pacēla galvu.

Kādu piecdesmit soļu attālumā viņa priekšā dega ugunskurs un apgaismoja dažus baškirus, kas sēdēja pulciņā, parāvuši kājas zem sevis. Vieni bija ģērbušies raibos halātos, citi aitadas kažokos vai arī nodriskātos kamieļ- vilnas kaftānos. Zemē iespraustie pīķi rēgojās tiem blakus un meta garas ēnas līdz pat Perstenam. Gubu gubām netālu ganījās vairāku tūkstošu liels zirgu bars, kas uzticēts baškīru sargiem. Citi gunskuri kādus simt soļus tālāk apspīdēja neskaitāmas voiloka kibitkas.

Baškīri ne visai modri uzmanīja savu zirgu baru. Viņi bija nākuši no Volgas līdz pašai Rjazaņai, nekur pretestību nesastapuši; viņi zināja, ka mūsu karapulki atlaisti, un negaidīja sev pretinieka; bet pret vilkiem, viņi domāja, aizsargāsimies ar čebuzgu un rīkli. Un četri no viņiem, atspieduši pret augšējiem zobiem garo dadžu stiebru stabuļu galus un platajās krūtīs cik spēdami ievilkuši gaisu, pirkstus kustinādami, pūta, kamēr jaudāja. Citi piebalsoja viņiem ar rīkli, un uguns apgaismoja viņu piepūlē pietvīkušās sejas ar lielajiem vaigu kauliem.

Kādu brīdi Perstens tīksminājās par šo ainu, klusībā domādams: vai tūliņ ar nazi mesties virsū baškīriem un, neļaujot tiem atjēgties, visiem pārgriezt rīkles vai arī vispirms aizbaidīt zirgus un tikai tad nogalināt pašus.

Viņu vilināja kā viens, tā otrs. «Palūk, kāds zirgu bars,» viņš domāja, elpu aizturējis, «ja ar prātu to izbiedētu, tad tas lēkšodams salauzis visas kibitkas; sacels tādu kņadu, ka paši neatšķirs, kur savējie, kur sveši. Bet šitie pagāni gan labi sasēduši, varen labi! Palūk, kā plēš vaļā! Var viņiem pielīst klāt pāris soļu attālumā.»

Un atamanam nepavisam negribējās atteikties no asiņainās izpriecas ar baškiriem.

—    Sietiņ, — viņš pačukstēja biedram, kas bija piepla- cis blakus, — kā ir, vai tev rīkle nav aizsmakusi? Vai spēsi paspiegt?

—    Bet tu pats? — Sietiņš čukstus atbildēja.

—    Rādās, būšu mazliet aizsmacis.

—   Labs ir, spiegšu. Vai jau laiks?

—    Pagaidi, par agru. Aizlien, lūk, tur, pēc iespējas tuvāk zirgu baram; lien, kamēr tevi nepamana zirgi, bet, tiklīdz sāks smailēt ausis, tad iespiedzies labi skaļi un jo baigāk un triec zirgus uz kibitkām!

Sietiņš pameta ar galvu un pazuda līgās.

— Nu, brāļi, — Perstens pačukstēja pārējiem biedriem, — lieniet līdz ar mani uz nekriškāniem, tikai — uzmanieties. Viņu tur kādi divdesmit vien būs, bet mēs esam — deviņi, jums katram iznāks pa divi, es ņemšu četrus. Tiklīdz izdzirdēsiet, ka Sietiņš spiedz, tad visiem reizē vajag iespiegties un mesties viņiem virsū! Vai esat gatavi?

—    Gatavi! — laupītāji čukstus atbildēja.

Atamans ierāva elpu, sakartojas un lēni sāka vilkt laukā aiz jostas aizbāzto garo dunci.

26. nodala sabraļi

Kamēr tas risinājās pie tatāru nometnes, Serebrenijs kādu pusversti tālāk nepacietīgi gaidīja norunāto signālu.

—    Kņaz, — Maksims, kas visu laiku bija blakus, viņam teica, — ilgi mums nebūs jāgaida, drīz sāksies kauja; kad saule uzlēks, daudzu no mums nebūs starp dzīvajiem, man gribētos tevi palūgt…

—    Ko tad, Maksim Grigorjič?

—   Tas nav grūti, tikai nezinu, kā tev pateikt, man kauns…

—   Saki vien, Maksim Grigorjič, ja tikai būs manos spēkos…

—    Redzi, kņaz, teikšu tev visu patiesību. No Brīvciemā aizgāju slepen, pret tēva gribu, bez mātes ziņas. Nebija vairs spēka kalpot opričņikos; tik gaužām apšķe- binājās dūša, ka bija jālec vai ūdenī. Redzi, bajār, tēvam un mātei esmu vienīgais, brāļa man nekad nav bijis. No Patvēruma dienas apritēja man deviņpadsmitais gads, bet, tici vai netici, lidz šim laikam nav bijis, ar ko pārmīt labu vārdu. Dzīvoju starp viņiem gluži vientuļš, neviens man nav biedfs, visi sveši. Ikviens to vien domā kā otru iznīdēt, lai pats tiktu godā. Katru dienu tikai spīdzināšanas un nāves sodi. Visi tik svēti, vai dzi, pa baznīcu vien tikai dzīvo, bet ļaužu vairāk nomaitā nekā laupītāji. Visi to vien domā kā tikai iegūt vairāk naudas un muižu, bet Krievzeme var izputēt! Lai cars ir cik bargs, taču arī viņš dažreiz uzklausa patiesību, bet viņiem nevienam mēle nav pakustējusies, lai pateiktu patiesību! Visi tikai pūš līdzi, tikai grib izkalpoties. Tici vai netici, kņaz, tiklīdz ieraudzīju tevi, mana sirds kļuva priecīga, it kā būtu saticis radinieku. Vēl nemaz nezināju, kas tu tāds esi, bet jau iemīļoju tevi, gan tavas acis raugās citādi nekā viņu, gan valoda skan citādi. Godunovs šķiet labāks par citiem, bet tomēr nav tāds kā tu. Raudzījos uz tevi, kā tu bez ieroča stāvēji pret lāci; kā Basmanovs pēc tā bajāra noindēšanas arī tev pasniedza kausu; kā tevi veda pie bendes bluķa; kā tu šodien runāji ar laupītājiem. Un tā mani velk pie tevis, tā būtu kritis tev ap kaklu! Nebrīnies, kņaz, par manu aplamo valodu, — Maksims piebilda, acis nodūris, — es tev neuzbāžos ar savu draudzību, zinu, kas esi tu un kas esmu es. Tikai, ko lai daru, ja nespēju valdīties; vārdi paši laužas uz āru, sirds pati tiecās pie tevis.

—    Maksim Grigorjič, — Serebrenijs teica un spēcīgi paspieda viņam roku, — arī es tevi esmu iemīļojis kā paša brāli!

—     Paldies, kņaz, paldies tev! Ja jau tā, tad pie reizes ļauj man pateikt visu, kas uz sirds. Redzu, tu mani nenoniecini. Tāpēc atļauj man, kņaz, tagad pirms kaujas pēc senas kristiešu paražas sabrāļoties ar tevi! Tas ir viss mans lūgums, neņem ļaunā, kņaz. Ja droši zinātu, ka vēl ilgi nāķsies dzīvot kopā, es tevi nelūgtu; zinātu, ka nepiestāv tev būt par manu izvēlēto brāli; bet tagad…

—    Nevajag, Maksim Grigorjič, kaitināt dievu! — Serebrenijs viņu pārtrauca. — Kāpēc tu nevari būt mans brālis? Zinu, ka mana dzimta ir dižāka par tavējo, taču tā ir domes un pakāpju darīšana. Bet šeit klajā laukā tatāru priekšā mēs visi, Maksim Grigorjič, esam līdzīgi un esam līdzīgi visur, kur stāvam dieva priekšā, nevis ļaužu priekšā. Būsim brāļi, Maksim Grigorjič!

Un kņazs noņēma no kakla krustiņu greznā zelta va- žiņā un pasniedza to Maksimam.

Maksims ari noņēma no kakla savu vienkāršo vai ci krustu zīda auklā, noskūpstīja to un pārkrustījās.

—    Ņem, Ņikita Romanič, ar to mani svētīja māte, kad inēs vēl bijām nabadzīgi ļaudis, nebijām vēl nākuši goda pie Ivana Vasiļjeviča. Glabā to, tas man par visu dārgāks.

Tad abi vēlreiz pārmeta krustu un, apmainījušies ar krustiem, apkampās.

Maksima seja noskaidrojās.

—    Tagad, — viņš priecīgi teica, — tu esi mans brālis, Ņikita Romanič! Lai notiek kas notikdams, ar tevi esmu nešķirams; kas tev draugs, ari man ir draugs; kas tev ienaidnieks, ari man ienaidnieks; es mīlēšu ar tavu mīlestību, dusmošos ar tavām dusmām, domāšu ar tavam domām! Tagad man arī mirt būs priecīgāk un dzīvot nebūs grūti. Ir kam dzīvot, par ko mirt!

—    Maksim, — Serebrenijs teica, dziļi aizkustināts, — dievs redz, arī es tev ar visu dvēseli esmu kļuvis bra- lis, negribu šķirties no tevis līdz mūža beigām!

—    Paldies, paldies, Ņikita Romanič, mums nemaz nevajag šķirties! Ja dievs dos, paliksim dzīvi, labi apdomāsim, kopā palauzīsim galvu, ko varētu paveikt dzimtenes labā, kādu pakalpojumu izdarīt svētajai Krievzemei. Nevar būt, ka Krievzemē viss pagalam, ka caram citādi nevarētu kalpot kā tikai opričņikos!

Maksims runāja ar neparastu kvēli, tad uzreiz apstājās un satvēra Serebreniju pie rokas.

Tālumā atskanēja spalgs spiedziens. Gaiss it kā sāka drebēt, zeme trīcēja, neskaidri kliedzieni, dobja duna plūda no tatāru nometnes, un daži zirgi ar stāvu saslietām krēpēm aizjoņoja garām Serebrenijam un Maksimam.

— Sākas! — Serebrenijs teica, sēzdamies seglos un izvilkdams zobenu. — Puiši, klausīt mani, nelīst kaudzē, neizklīst, katrs uzmana savu vietu! Ar dievpalīgu, man pakaļ!

Laupītāji uzlēca kājās.

—   Sākas, sākas! — atskanēja visās rindās. — Klausīt kņazu!

Un viss bars devās pakaļ Serebrenijam, pārvēlās pāri pauguram, kas līdz šim aizsedza ienaidnieku gunskurus.

Tad jauna negaidīta aina pārsteidza viņus.

Pa labi no tatāru nometnes stepē kā čūska locījās uguns, un tās līčloču raksti, pamazam izplešoties un saplūstot kopā, līda tuvāk un tuvāk nometnei.

—    Paskat, ko dara Perstens! — laupītāji sauca. — Paskat, ko dara mūsējie! Aizdedzinājuši stepi, palaiduši uguni pa vējam tieši uz nekriškāniem!

Ugunsgrēks pieņēmās neiedomājamā ātrumā, visa stepe pa labi no apmetnes bija pārvērtusies liesmu jūrā, un driz vien uguns viļņi apņēma malējās kibitkas un apspīdēja nometni, kas izskatījās pēc izjaukta skudru pūļa.

Tatāri, glabdamies no uguns, juku jukām skrēja pretī laupītājiem.

—   Vajag mesties tiem virsū, puiši! — Serebrenijs dārdināja. — Dzeniet tos ūdenī, dzeniet tos ugunī!

Saskanīgs kliedziens atbildēja kņazam, laupītāji metās virsū tatāriem, sākās slaktiņš.

Kad uzlēca saule, kauja vēl turpinājās, lai arī lauks bija nosēts ar nogalinātajiem tatāriem.

No vienas puses ugunsgrēka, no otras puses Serebrenija dzīti, ienaidnieki neattapa atgūties un metās uz upes purvainajiem krastiem, kur daudzi noslīka. Citi gāja bojā ugunī vai arī noslāpa dūmos. Izbiedētie zirgu bari paša sākumā bija lēkšojuši uz nometni, salauzuši kibitkas un iedzinuši tatārus tādā apjukumā, ka viņi mīdīja un kāva cits citu, domādami, ka atvaira pretinieku. Daļa paspēja izlauzties cauri ugunij un juku jukām izklīda stepē. Otra daļa, kuru ar pūlēm savāca kopā pats Širinas murza Ših- mats, pārpeldēja pār upi un kaujas gatavībā sapulcējās otrajā krastā. Tūkstošiem bultu sāka birt no turienes uz parsvaru guvušajiem krieviem. Laupītājiem bija vienīgi tuvcīņas ieroči, un tie, redzēdami tatārus, kuri šāva ar bultām un kurus aizsargāja staignā upe, neizturēja, un viņu rindās izcēlās apjukums.

Velti Serebrenijs gan ar lūgšanu, gan ar draudiem centās viņus aizturēt. Tatāru daļas bultu aizsegā jau sāka celties pāri upei, draudēdamas dot triecienu Serebrenijam no muguras, kad Perstens pēkšņi paradljās blakus kņazam. Viņa melnīgsnējā seja kvēloja, krekls bija saplēsts, no naža pilēja asins.

— Stāt, draugi! Stāt, brašie vanagi! — viņš sauca laupītājiem. — Vai jums acis apmiglotas? Vai neredzat, mums nāk palīgi!

Un patiesi, pretējā krasta virzījās karapulki kaujas ierindā; šķēpi un āvas mirdzēja uzlēcošās saules staros.

—    Bet tie taču ir tatāri! — kāds teica.

—    Pats tu esi tatārs! — Perstens dusmīgi atbildēja.

Vai tā soļo orda? Vai tatāri maz iet kājām? Un to tu neredzi, kas priekšgalā uz pelēkā zirga! Vai viņam ir tatāru bruņas?

—   Pareizticīgie nāk! — atskanēja starp laupītājiem. — Stāt, brāļi, pareizticīgie mums nāk palīgā!

—   Vai redzi, kņaz, — Perstens teica, — viņi, tie pagāni, jau vairs tik bieži nešauj, tātad sapratuši, kas par lietu! Un, tiklīdz tā karadraudze sāks kauties ar viņiem, es tev parādīšu braslu, pāriesim un trieksimies viņiem sānos!

Jaunā karadraudze nāca tuvāk un tuvāk, un nu jau varēja saskatīt tās bruņojumu un apģērbu, gandrīz tikpat dažādu kā laupītājiem. Virs galvām karakalpiem līgojās spriguļi, izkaptis un iesmi. Tie izskatījās pēc zemniekiem, kas uz ātru roku apbruņoti, tikai priekšējā rindā bija vienādas krāsas kaftāni, un viņu rokās zibēja āvas un pīķi. Turpat bija arī kāds simts jātnieku, tāpat vienādos kaftānos. Viņus vadīja slaids, jauns vīrs. No viņa mirdzošās bruņu cepures spraucās laukā gari, gaiši mati. Viņš veikli valdīja zirgu, un sudrabpelēkais zirgs te slējās uz pakaļkā- jam, te drasēja līdzenā solī un zviedza pretī ienaidniekam.

Bultu mākonis sagaidīja vadoni un karadraudzi.

Nikita Romanovičs ar savējiem pārbrida pār upi un ietriecās ienaidnieku barā, kuram tai pašā laikā no otras puses mācās virsū nupat atnākusi palīdzība.

Kauja kūsāja jau kādu stundu.

Serebrenijs uz brīdi aizjāja pie upes padzirdīt zirgu un savilkt seglu jostu. Maksims viņu ieraudzīja un piesteidzās klāt.

—    Nu, Ņikita Romanovič, — viņš priecīgi sauca, — redzams, dievs stāv par svēto Krievzemi. Skaties vien, mūsējie uzveiks.

—    Jā, — Serebrenijs atbildēja, — paldies tur tam bajāram, kas pasteidzās mums palīgos. Pavej, kā cērt gan pa labi, gan pa kreisi! Kas viņš tāds ir? It kā būtu kaut kur redzēts.

—   Kā, Ņikita Romanovič, vai tu viņu nepazīsti?

—    Un tu viņu pazīsti?

—    Dievs ar viņu, kā tad es viņu nepazīšu! Daudz grēku viņam tiks piedots par šodienu. Un tu taču arī viņu pazīsti, Ņikita Romanovič. Tas ir Fedjka Basmanovs.

—    Basmanovs? Tas! Vai patiesi?

—     Viņš pats un kļuvis gluži citāds. Man gadījies redzēt, kā viņš sieviešu drēbēs dejo kā tāds skuķis; bet nu jau laikam būs sadūšojies: savācis zemniekus un saimes ļaudis un atnācis kaut tatārus; jādomā, krieva sirdsapziņa viņā sākusi runāt. Un kur spēks radies, taisni brīnums! Un kā lai nekļūst citāds tādā dienā, — Maksims sajūsmā turpināja, un viņa acis spīdēja no prieka: — Tici, Ņikita Romanič, es pats sevi nepazīstu. Kad aizgāju no Brīvciemā, arvien likās, ka nav vairs ilgi palicis dzīvot pasaulē. Gribējās pamēroties spēkiem ar nekristīgajiem, ne jau nu nolūkā viņus sakaut; tam, es domāju, atradīsies labāki par mani; bet lai noliktu savu galvu zem tatāru zobena. Bet tagad ir citādi; tagad man gribas dzīvot! Vai dzirdi, Ņikita Romanič, kā debesīs skandina cīruļi, kad vējš aizpūš kaujas troksni. Tikpat priecīgi skan arī manā sirdī! Sajūtu tādu spēku un patiku, ka mūžs liekas īss. Un ko gan neesmu izdomājis kopš brīža, kad atausa gaisma! Man kļuvis tik skaidrs, tik saprotams, cik daudz laba vēl var darīt dzimtenei. Cars tevi apžēlos; nevar būt, ka neapžēlotu. Varbūt pat iemīļos tevi. Tad paņem mani pie sevis, padomāsim kopīgi un darbosimies kā Adaševs ar Silvestru. Visu, visu tev izstāstīšu, kas man padomā, bet tagad piedod, Ņikita Romanič, laiks atkal doties turpu; šķiet, Basmanovs ielenkts. Lai gan viņš ir ļauns cilvēks, bet vajag palīdzēt!

Serebrenijs paskatījās uz Maksimu gandrīz vai ar tēvišķīgu skatienu.

—    Taupi sevi, Maksim, — viņš teica, — aplam nelien slaktiņā; paskaties, tu jau tāpat esi notriepies ar asinīm!

—   Tās droši vien ienaidnieka asinis, — Maksims atbildēja, jautri paskatīdamies uz savu kreklu, — man ne skrambiņas nav; tavs krusts mani sargā!

Tobrīd meldros paslēpies tatārs izlīda krastā, uzvilka loku un raidīja bultu uz Maksimu.

Nodžinkstēja cieši savilktais tatāru loks, nodziedāja stiegra, nosvilpa bulta un trāpija Maksimu baltajās krū

tīs, ieurbās zem pašas sirds. Sagrīļojās Maksims seglos, satvēra zirga krēpes; negribas krist brašajam jauneklim, taču pienākusi viņam stunda, ko liktenis lēmis, un nokrita viņš uz miklās zemes, sapinies ar kāju kāpslī. Aizrāva viņu zirgs klajā laukā, un aujo Maksims augšpēdus, baltās rokas izplētis, un slauka viņa cirtas zemes māti, un skrien aiz viņa pa lauku asiņaina sliede.

Atnāks Brīvciemā ļaunā vēsts, gauži raudās Maksima māte, ka nav vairs kas aizlūdz par viņas dvēseli un nav kas aizspiež vecās acis. Raudās māte karstas asaras, nespēdama atgūt savu bērnu!

Atnāks Brīvciemā ļaunā vēsts, Maluta griezīs zobus, uzklups sagūstītajiem tatāriem, cietumos gubu gubām nocirtīs tatāru galvas un dzers asinis, cik alkatīgajai dvēselei lien: savu bērnu neatgūs!

Serebrenijs aizmirsa gan kauju, gan tatārus, viņš neredzēja, kā Basmanovs triec nekristīgos, kā Perstens ar laupītājiem tvarsta bēgļus; redzēja tikai, kā zirgs rauj pa lauku viņa sabrāli. Un ielēca Serebrenijs seglos, sāka lēkšot pakaļ zirgam un, satvēris to aiz pavadas, nolēca zemē un atbrīvoja Maksimu no kāpšļa.

—     Maksim, Maksim! — viņš teica, nometies ceļos un paceldams viņa galvu. — Vai esi vēl dzīvs, mans sabrāli? Atver acis, atbildi man!

Un Maksims atvēra aizmiglotās acis un pastiepa viņam pretī rokas.

—    Piedod, manu sabrāli! Neiznāca mums padzīvot kopā. Izdari to viens, ko gribējām darīt kopīgi!

—    Maksim, — Serebrenijs teica, spiezdams lūpas pie mirēja karstās pieres — vai tu man ko novēlēsi?

—    Aizved mātei manu pēdējo sveicienu, saki, ka es nomiru, viņu pieminot…

—    Teikšu, Maksim, teikšu, — Serebrenijs atbildēja, tikko valdīdams asaras.

—    Bet krustu, — Maksims turpināja, — to, kas man ap kaklu, atdod viņai… bet manējo valkā par piemiņu no sava brāļa …

—    Manu brāli, — Serebrenijs teica, — varbūt tev vēl kas uz sirds? Vai tev nav kādas iecerētās? Nekaunies, Maksim, saki, kā vēl tev žēl bez mātes?

—    žēl man savas dzimtenes, žēl svētās Krievzemes!

Mīlēju es viņu ne mazak par mati, bet citas ieceretas man nebija.

Maksims aizvēra acis. Viņa seja dega, elpa kļuva biežāka.

Pēc brītiņa viņš atkal paskatijās uz Serebreniju.

—   Brāli, — viņš teica, — kaut varētu padzerties ūdeni, tādu vēsāku!

Upe nebija tālu, kņazs piecēlās, iesmēla bruņu cepurē ūdeni un pasniedza Maksimam.

—   Tagad kļuva tā kā vieglāk, — mirējs teica, — pacel mani, palidzi pārmest krustu!

Kņazs pacēla Maksimu. Viņš aplaida apkārt dziestošu skatienu, ieraudzīja bēgošus tatārus un pasmaidīja.

—   Es jau teicu, Ņikita Romanič, ka dievs aizstāv mūs… redzi, kā viņi izklīduši… nu man acis kļūst tumšas … ak, negribētos tagad mirt!…

Asins sāka plūst viņam no mutes.

—   Kungs, pieņem manu dvēseli! — Maksims teica un nokrita bez dzīvības.

27. nodaļa Basmanovs

Basmanova ļaudis un laupītāji ielenca Serebreniju.

Tatāri bija sakauti lupatu lupatās, daudzi padevās gūstā, citi aizbēga. Maksimam izraka kapu un ar godu viņu paglabāja. Pa to laiku Basmanovs bija licis upes krastā uzcelt savu persiešu telti, bet viņa virssulainis, viens no karadraudzes priekšniekiem, ziņoja Serebrenijam, ka bajārs zemu klanās, lūdz nenopelt karagaitu mielastu.

Gulēdams uz zīda spilveniem, Basmanovs, jau sasukāts un sasmaržots, raudzījās spogulī, kuru viņa priekšā turēja jauniņš kāpšļa puisis, stavēdams uz ceļiem. Basmanova izskats dīvainā kārtā pauda viltību, augstprātību, izlutinātu netikumību un bezbēdīgu drosmi; un cauri šim sajaukumam vīdēja tā labvēlība, kāda nekad nepameta opričņiku, satiekoties ar zemščinas ļaudīm. Iedomājies, ka

Serebrenijs viņu noteikti nicinās, viņš, pat pildot viesmīlības pienākumu, jau iepriekš bija izprātojis, kā varētu atriebties ciemiņam, ja tas gadījumā izrādīs nicināšanu. Serebrenijam ienākot, Basmanovs apsveica viņu, palocīdams galvu, bet no vietas neizkustējās.

—    Vai tu esi ievainots, Fjodor Aleksejič? — Serebrenijs vientiesīgi jautāja.

—    Nē, neesmu ievainots,.— Basmanovs atbildēja, uztverdams šos vārdus kā izsmieklu un apņēmies būt nekaunīgs, — nē, neesmu ievainots, tikai mazliet noguris, un seja it kā iedegusi. Kā tu domā, kņaz, — viņš runāja, spogulī skatīdamies un sakārtodams savus pērļu auskarus, — kā tu domā, vai drīz noies iedegums?

Serebrenijs nezināja, ko atbildēt.

—    Žēl, — Basmanovs turpināja, — šodien nepaspēsim nomazgāties pirtī; līdz manai dzimtmuižai būs verstis trīsdesmit, bet rīt, kņaz, laipni lūdzu, pacienāšu tevi labāk nekā tagad, redzēsi manus rotaļniekus: meičas visas kā izlasītas, bet puiši — vecākajam nebūs ne divdesmit.

Basmanova runa izklausījās dīvaina — viņš kropļoja vārdus.

—    Pateicos, bajār, es steidzos uz Brīvciemu, — Serebrenijs sausi atbildēja.

—    Uz Brīvciemu? Bet tu taču laikam aizbēgi no cietuma?

—    Neaizbēgu, Fjodor Aleksejič, mani ar varu aizveda. Tā kā biju devis caram vārdu, es pats nekad neaizietu un tagad atkal nododu sevi viņa ziņā.

—    Tātad esi sailgojies pēc karātavām? Kā nu zini — ikvienam brīv rīkoties, kā patīk. Es gan īsti nezinu, vai man atgriezties.

—    Kāpēc tā, Fjodor Aleksejič?

—     Ko nu tur! — Basmanovs teica it kā īgni vai arī gribēdams iemantot Serebrenija uzticību. — Tu, cilvēks, kalpo caram uzticīgi, atdod viņam gan dvēseli, gan miesu, bet viņš, tā vien skaties, uzsēdinās tev kaklā kādu Godunovu!

—    Bet tevi taču, šķiet, cars lutina?

—     Lutina! Līdz pat šim laikam negrib iecelt ne par okoļņičiju! Un vai es viņam neizdabāju! Godunovs jau ne tuvu tik uzticīgi nekalpo. Viņš sargājas, ka tikai zem- ščina nesāktu par viņu slikti domāt. «Boris, ej uz moku kambari pratināt bajāru!» — «Eju, valdniek, bet ka tik viņš mani neapved ap stūri, neesmu pie tā pieradis, pavēli Grigorijam Lukjaničam nākt man līdzi!»

—     «Ei, Boris, tur pie tā galda zemščinas bajārs maz dzer', pasniedz viņam vīnu, saprati?» — «Sapratu, valdniek, tikai viņš mani tur aizdomās, tu labāk sūti Fedjku Basmanovu!» Un Fedjka neizlokās: kurp sūta, tur arī iet. Lai tikai cars pamirkšķina ar acīm, savu brāli arī noindētu un nejautātu, par ko. Vai atceries, kā es tev pie galda atnesu kausu no Ivana Vasiļjeviča? Es taču domāju, ka tajā inde, nudien, domāju!

Serebrenijs pasmīnēja.

—    Un kur gan viņš, — Basmanovs turpināja, it kā viņu kāds gumdītu uz vēl lielāku nekaunību, — kur gan viņš atradīs labāku kalpu par mani? Vai esi redzējis tādas uzacis kā man? Vai nav īstas sabuļu uzacis? Un mati? Palūko, kņaz, patausti — zīds taču, nudien, zīds!

Serebrenija sejā atspoguļojās riebums. Basmanovs to pamanīja un turpināja, it kā vēlēdamies paķircināt savu viesi:

—    Un manas rokas, paskaties, kņaz, vai nav kā jau* navai? Tikai šodien gan būšu dabūjis dažas tulznas. Tāds nu man raksturs, nekad sevi nežēloju.

—    Paliesi gan — nežēlo, — Serebrenijs teica, nespēdams ilgāk valdīt sašutumu, — ja jau viss ir taisnība, ko par tevi runā…

—    Un ko tad runā par mani? — Basmanovs uztvēra, viltīgi piemiegdams acis.

—    Pietiek jau ar to, ko pats stāsti; runā pār tevi, ka tu cara priekšā, dievs piedod, dejojot kā meitene sieviešu drēbēs! *

Basmanova seja pietvīka, taču viņš aicināja talkā savu parasto nekaunību.

—    Kas par to, — viņš teica, izlikdamies bezrūpīgs, — ja es patiesi dejoju?

—    Tad atvaino, — Serebrenijs teica, — ne vien kopā pusdienot, man ūz tevi skatīties kauns!

—    Ahā! — Basmanovs iesaucās, un viņa mākslotā bezrūpība pazuda, acis iezibējās, un viņš jau aizmirsa kropļot valodu- — Ahā! Beidzot tu pateici! Es zinu, ko jūs visi par mani domājat! Bet man, redz, uz visiem jums nospļauties!

Serebrenija uzacis saraucās, un roka jau gribēja skart /.obena spalu, taču viņš laikus atcerējās, ar ko runā, un tikai paraustīja plecus.

—    Ko tu pie zobena ķeries? — Basmanovs turpināja.

—    Mani ar to neiebiedēsi. Kad pats tveršu zobenu, vēl paskatīsimies, kurš uzvarēs!

—   Piedod! — Serebrenijs teica un pacēla telts aizkaru, lai ietu laukā.

—   Klausies, — Basmanovs iesaucās, satverdams viņu aiz kaftāna malas, — ja kāds cits uz mani tā paskatījies, es, nudien, to nepiedotu, bet ar tevi ķildoties negribu; pārāk labi tatārus kapāji!

—    Arī tu, — Serebrenijs labsirdīgi atbildēja, palikdams pie izejas un atcerēdamies, kā Basmanovs bija kāvies, — un tu jau arī viņus kapāji ne sliktāk kā es. Tikai kāpēc tu atkal sadomāji kā bābietis lauzīties?

Basmanova seja kļuva bezrūpīga.

—   Nedusmojies, kņaz! Agrāk es tāds nebiju; taču Brīvciemā, pats zini, neviļus visu ko var iemācīties.

—     Grēks, Fjodor Aleksejič! Kad tu sēdi zirga mugurā ar zobenu rokā, sirds priecājas, uz tevi raugoties. Tu šodien parādīji tādu varonību! Met nost savas sievietiskās paražas, apgriez matus, kā dievs liek, ej nožēlot grēkus uz Kijevu vai Solovkiem un atgriezies Maskavā kā kristīgs cilvēks.

—   Nu, nedusmojies, Ņikita Romanič! Sēdies te, paēdīsim kopā pusdienas, neesmu taču nekāds suns, ir sliktāki par mani, un ne jau viss taisnība, ko par mani runā; netici visām baumām. Arī es pats dažreiz aiz dusmām sevi aprunāju!

Serebrenijs kļuva priecīgs, ka var izskaidrot Basmanova uzvedību viņam par labu.

—    Tad tas nav taisnība, — viņš pasteidzās pajautāt,

—  ka tu dejojis sieviešu drēbēs?

—    Nu, ko tu piesienies tām sieviešu drēbēm! Vai es savam priekam tās uzvelkos? Jeb vai tu nepazīsti caru? Un galu galā, vai man jāiztaisās par svēto? Es jau tā Brīvciemā gavēju viņam par patikšanu; neesmu nogulējis nevienu rīta dievkalpojumu; katru trešdienu un piektdienu simtreiz klanos līdz zemei; nez kā vēl neesmu pieri pārsitis! Ja tev veselām nedēļām nāktos staigāt mūku svārkā, droši vien arī tu pārmaiņas pēc uzvilktu sieviešu drēbes!

—    Drīzāk uz bendes bluķa noliktu galvu! — Serebrenijs teica.

—     Nezi! — Basmanovs ar izsmieklu teica un, uzmetis kņazam niknu skatienu, turpināja sirsnīgā balsī: — Vai tu, Ņikita Romanič, domā — man tas dara prieku, ka, pateicoties caram, mani vairs nesauc par Fjodoru, bet par Fedoru? Un ja man no tā būtu kāds labums! Tagad viss labums viņam, bet man kauns. Kaut vai vakar — jāju pa lauku gar Dorogomilovas brīvciemu, bet mužiki rāda uz mani ar pirkstiem, un kāds no pū)a ņem un uzsauc: «Palūk, kur jāj cara Fedora!» Es gribēju viņus saķert, taču aizbēga. Aizeju pie cara un saku: tā un tā, neļauj doro- gomiloviešiem savu kalpu ķircināt, viens jau mani nosauca par Fedoru. «Kurš tad nosauca?» — «Ja zinājis, kurš, nebūtu nācis tev uzbāzties, pats viņu nodurtu.» — «Nu,» viņš teic, «paņem no maniem mantas kambariem četrdesmit sabuļus bezrocim.» — «Kam man to vajag! Tu jau Godunovam bezroci mugurā nevilksi, bet vai es esmu sliktāks par viņu?» — «Ko tad, Fedja, tev iedāvināt?»

—    «Iecel mani par okoļņičiju, lai ļaudis nelec acīs!»

—    «Nē, par okoļņičiju tu netiksi; tu esi mans uzjautrinā- tājs, bet Godunovs padomdevējs; tev nauda, bet viņam gods. Par to, ka dorogomilovieši tevi nosaukuši par Fedoru, lieku ieskaitīt viņus ar visu zemi manā — cara daļā!» Še tev uzjautrinātājs! Patiesībā, kopš pametām Maskavu, nekādu jautrību nav bijis. Visu laiku tikai gavējam un lūdzam dievu. No garlaicības izlūdzos uz dzimtmuižu, bet tur arī apnika! Vai nu visu mūžu var zaķus dzīt un paipalas tvarstīt! Gribot negribot kļuvu priecīgs, kad pienāca ziņa par tatāriem. Mēs taču viņiem itin brangi sa- devām, nudien, itin brangi! Daudz ari gūstekņu aizdzīsim uz Maskavu. Ak, pavisam aizmirsu par gūstekņiem! Vai tu, kņaz, šauj ar loku?

—    Kas tad ir?

—    Nekas. Pēc pusdienām piesiesim tatāru kādu simt soļu atstatu: paskatīsimies, kurš pirmais trāpīs sirdī. Kurš šāviens netrāpīs sirdī, tas netiks rēķināts. Ja nosprāgs, piesiesim citu.

Serebrenija atklātā seja sadrūma.

—    Nē, — viņš teica, — es nešauju uz piesietiem.

—   Tad liksim viņam skriet: kas pirmais skrejošu nogāzīs!

—   To es nedarīšu un tev arī nejaušu! Te, paldies dievam, nav Aleksandra brīvciems!

—    Neļausi? — Basmanovs izkliedza, un viņa acis atkal iegailējās, taču, jādomā, viņa aprēķinos strīds ar kņazu neietilpa, un, pēkšņi mainījis paņēmienus, viņš jautri teica:

—     Ak, kņaz! Vai neredzi, es jokoju ar tevi. Un par sieviešu drēbēm tu ari noticēji! Nu jau kādu pusstundu uzjautrinos, bet tu, lai ko saku, visu ņem par pilnu. Man taču ļaunāk nekā tev apnikušas Brīvciemā paražas. Vai tu domā, ka es draudzējos ar Grjaznoju vai Vjazemski, vai ar Maļutu? Dieva vārds, viņi man kā dadzis acī! Klausies, kņaz, — viņš pieglaimīgi turpināja, — vai zini ko? Ja pirmais atgriezīšos Brīvciemā, es izlūgšos no cara tev piedošanu, un, tiklīdz iegūsi cara žēlastību, tad arī tu man izdari pakalpojumu. Vajag tikai pačukstēt caram vispirms par Vjazemski, pēc tam par Maļutu, tad arī par citiem, un redzēsi, ka mēs ar tevi būsim viņam tie tuvākie. Es zinu gan, ko viņam par kuru pateikt, tomēr būs labāk, ja viņš izdzirdēs no malas. Es tevi pamācīšu, kā jārunā, tu man teiksi paldies!

Savādi kļuva Serebrenijam Basmanova klātbūtnē. Sā cilvēka drosmīgums un pusvārdos izteiktā nožēla par kauna pilno dzīvi saistīja pie viņa Ņikitu Romanoviču. Viņš pat bija gatavs noticēt, ka Basmanovs patiesi pirms tam bija jokojies un sašutumā sevi aprunājis, taču beidzamais priekšlikums, izteikts ne pa jokam, modināja Serebrenijā agrāko riebumu.

—    Nu, — Basmanovs teica, nekaunīgi viņam raudzīdamies acīs, — vai dalīsim uz pusēm cara žēlastību? Ko tu klusē, kņaz? Varbūt netici man?

—    Fjodor Aleksejič, — Serebrenijs teica, cenzdamies apvaldīt sašutumu un būt jo pieklājīgs pret namatēvu, kas viņu cienāja, — Fjodor Aleksejič, tas taču, ko esi sadomājis, tas … kā lai tev pasaka? Tas taču …

—    Kas? — Basmanovs jautāja.

—    Tas taču ir kauna darbs! — Serebrenijs pateica un domāja, ka, runādams maigā balsī, viņš notušējis savu izteicienu.

—    Kauna darbs! — Basmanovs atkārtoja, dusmas apspiezdams un slēpdams tās zem izbrīnās maskas. — Tu taču esi aizmirsis, par ko es to saku. Vai tad tu domā labu par Vjazemski vai Maļutu?

—    Lai dieva pērkoni nāk pār viņiem un pār visu opričņinu! — Serebrenijs teica. — Ja tikai cars ļaus man runāt, es, viņiem dzirdot, pateikšu visu, ko domāju un ko zinu, taču čukstēt neiešu ne par vienu un nepavisam neatkārtošu tavus vārdus, Fjodor Aleksejič!

Indīgs skatiens pazibēja zem Basmanova skropstām.

—   Tad tu negribi, ka dalu ar tevi cara žēlastību?

—    Nē, — Serebrenijs atbildēja.

Basmanovs nokāra galvu, satvēra to ar abām rokām un sāka šūpoties no vienas puses uz otru.

—   Ak, es bārenis, es bārenis! — viņš it kā dziedādams, it kā raudādams teica. — Ak, es bārenis, bēdu ciešulis! Kopš mani cars nemīl, visi tā vien lūko man nodarīt pāri! Neviens mani nepaijā, neviens neapmīļo, visi tikai spļauj uz mani! Ak, mana dzīvīte, bēdīgā dzīvīte! Apnikusi esi man, tu suņa dzīve! Aizmetīšu jostu aiz sijas, iebāzīšu cilpā savu nelaimīgo galviņu!

Serebrenijs izbrīnījies skatījās uz Basmanovu, kurš joprojām gaudoja un žēlojās, kā to sievas dara bērēs, un tikai pa reizei paslepeni caur pieri pameta nekaunīgu skatienu uz kņazu, it kā vēlēdamies uztvert, kādu iespaidu atstājis.

—   Tpī! — Serebrēnijs beidzot teica un gribēja iet laukā, taču Basmanovs atkal viņu notvēra pie stērbeles.

—    Ei! — viņš iesaucās. — Šurp dziedātājus!

Ienāca daži puiši, kuri, acim redzot, laukā bija gaidījuši. Viņi aizsprostoja Serebrenijam ceļu.

—    Brāļi, — Basmanovs iesāka, tāpat kā iepriekš, raudulīgā balsi, — uzvelciet dziesmiņu, tādu žēlabaināku, uzņemiet tādu, lai mana dvēsele skumtu, vēl vairāk ilgotos un atstātu miesas!

Dziedātāji uzņēma garu, gaudulīgu dziesmu, kaut ko līdzīgu bēru dziesmai, un visu laiku Basmanovs šūpojās no vienas puses uz otru pusi, runādams:

—    Garāk, garāk stiepiet! Vēl garāk, draugi! Dziediet dvēseles izvadīšanu savam bajāram, dziediet! Lūk, tā! Tagad labi! Bet ko tā dvēsele negrib atstāt miesas? Vai nebūs pienācis tās laiks? Jeb vai lemts man vēl mocīties šai pasaulē? Un, ja jau lemts, tad jāmokās vien būs! Un, ja teiks, ka jādzīvo, tad jādzīvo vien būs! Dejas dziesmu! — viņš pēkšņi iesaucās bez kādas pārejas, un dziedātāji, pieraduši pie tādām pārmaiņām, rāva vaļā deju.

—    Žiglāk! — Basmanovs sauca un, satvēris divus sudraba kausus, sāka tos sist vienu pret otru. — Žiglāk, vanagi! Žiglāk, velna bērni! Es jums, laupītājiem, rādīšu!

Basmanovs bija gluži pārvērties. Nekas sievietisks nebija palicis viņa sejā. Serebrenijs atkal ieraudzīja to brašuli, kurš šorīt bija meties pašā kaujas biezoknī un dzinis sev pa priekšu veselus barus tatāru.

—      Lūk, tā ir labāk! — kņazs teica, apmierināti palo- ' cījis galvu.

Basmanovs jautri uz viņu paskatījās.

—    Redzu, tu atkal man tici, kņaz! Tu domāji, ka patiesi esmu apraudājies. Ak, Ņikita Romanič, tevi viegli var apmānīt! Nu, izdzersim tagad par mūsu pazīšanos. Ja dzīvosim kopā, redzēsi, ka neesmu tāds, kā tu domā!

Bezrūpīgā uzdzīve un trakulīgā jautrība iedarbojās uz Serebreniju. Viņš paņēma kausu no Basmanova rokām.

—    Kas tevi lai saprot, Fjodor Aleksejič! Nekad tādus cilvēkus neesmu redzējis. Var jau būt, ka tu patiesi esi labāks, nekā liecies. Nezinu, ko par tevi lai domā, taču dievs mūs savedis kaujas laukā, un tāpēc: uz tavu veselību!

Un viņš iztukšoja kausu līdz dibenam.

—    Tā, kņaz! Tā, mīļais! Dievs redz — mīlu tevi! Vēl vienu kausu par to, lai izput tatāri, kuri vēl palikuši Krievzemē.

Serebrenijs daudz varēja dzert, taču pēc otrā kausa viņa domas sāka jukt. Vai nu dzēriens bija reibinošāks nekā parasti, vai arī Basmanovs tur bija ko piejaucis, taču kņazam galva sāka iet riņķī; sagriezās tā, ka Ņikita Ro- maničs neko vairs neredzēja; viņš dzirdēja tikai trakulīgo dziesmu ar svilpieniem, kāju dimdoņu un Basmanova balsi:

—    Žiglāk, puiši! Miegā vai dziedat? Ko jūs, zagļi, bē- rējat?

Kad Serebrenijs nāca pie samaņas, vēl arvien skanēja dziedāšana, taču viņš jau vairs nestāvēja, bet pa pusei sēdēja, pa pusei gulēja uz persiešu spilveniem, Basmanovs ar kāpšļa puiša palīdzību pūlējās uzvilkt viņam sieviešu tērpu.

—    Velc virsū savu apmetni, bajār, — viņš teica, — laukā jau dzestrs!

Dziedātāji tobrīd, dziesmu pabeiguši, atņēma elpu.

Serebrenijam vēl metās raibs gar acīm, domas vēl galīgi nebija noskaidrojušās, un viņš bija gatavs uzvilkt sieviešu apģērba gabalu, uzskatīdams to par apmetni, kad klusumā, kurš bija iestājies, atskanēja gari stiepta gaudošana.

—    Kas tas ir? — Basmanovs dusmīgi jautāja.

—    Uz Skuratova kapa gaudo suns! — kāpšļa puisis atbildēja, paskatījies laukā no telts.

—    Dod šurp loku un bultu, es viņam rādīšu gaudot, kad mēs ar viesi priecājamies.

Taču, izdzirdot Skuratova vārdu, Serebrenijs galīgi atskurba.

—    Pag, Fjodor Aleksejič! — viņš teica pieceldamies.

—     Tas ir Maksima Bujans, neaiztiec viņu. Viņš aicina mani uz mana sabrāļa kapu; pār mēru esmu ar tevi dzīrojis, piedod, man laiks doties ceļā!

—    Apvelc jel vispirms apmetni, kņaz!

—    Nav man šūts, — Serebrenijs atbildēja, saskatījis sieviešu apģērbu, kuru viņam sniedza Basmanovs,

—    valkā to pats, kā līdz šim valkājis.

Un, atbildi nenogaidījis, viņš nospļāvās un izgāja no telts.

Viņam pakaļ noskanēja lāsti, lamas un Basmanova zaimošanās; taču, nepievērsdams tiem uzmanību, Serebrenijs piegāja pie Maksima kapa, līdz zemei paklanījās savam sabrālim un, Bujana pavadīts, piebiedrojās laupītājiem, kuri Perstena vadībā bija nolikušies atpūtā ap ugunskuriem.

28. nodaļa šķiršanas

Tikko svīda gaisma, kad Perstens jau pamodināja bandu.

— Puiši! — viņš teica laupītājiem, kad tie bija sapulcējušies ap viņu un Serebreniju. — Man pienācis laiks šķirties no jums. Palieciet sveiki, puiši! Eju atkal uz Volgu. Nepieminiet mani ar ļaunu, ja esmu kādreiz bijis netaisns pret jums.

Un Perstens līdz jostas vietai paklanījās laupītājiem.

—    Ataman! — patvaļnieki kā vienā balsī iesaucās.

— Nepamet mūs! Kur mēs bez tevis iesim!

—    Ejiet ar kņazu, puiši. Jūs vakardien nolīdzinājāt savas vainas; varat atkal dzīvot kā agrāk. Kņazs jūs nepametīs.

—    Brašie puiši, — Serebrenijs teica, — esmu solījies caram, ka nebēgšu no viņa tiesas. Jūs jau zināt, ka no cietuma neizgāju labprātīgi. Tagad man jātur vārds, jāaiznes caram sava galva. Vai gribat nākt man līdzi?

—    Bet vai viņš piedos mums? — laupītāji vaicāja.

—    Tas ir dieva ziņā; negribu jūs krāpt. Varbūt piedos, varbūt arī nepiedos. Padomājiet, aprunājieties savā starpā un pasakiet man, kurš iet un kurš paliek.

Laupītāji saskatījās, atgāja malā un pusbalsī sāka apspriesties. Pēc kāda laika viņi atgriezās pie Serebrenija.

—    Iesim tev līdzi, ja atamans nāks!

—    Nē, puiši, — Perstens teica, — mani nelūdziet. Ja arī jūs neiesiet ar kņazu, tomēr mums ceļš nav viens. Diezgan te esmu drasējis, laiks doties uz savu pusi. Un mēs jau ari mazliet saķildojāmies, bet pārrautā auklā, lai sien kā siedams, mezgls paliks. Ejiet ar kņazu, puiši, vai arī ieceliet sev citu atamanu; tomēr labāk klausiet manam padomam, ejiet kopā ar kņazu; negribētos ticēt, ka pēc mūsu kaujas cars jums nepiedotu!

Laupītāji atkal aprunājās savā starpā un pēc īsas apspriedes sadalījās divās daļās. Lielākā daļa pienāca pie Serebrenija.

—    Ved mūs! — viņi teica. — Lai notiek ar mums tas pats, kas ar tevi! …

—    Bet ko tad pārējie? — Se/ebrenijs jautāja.

—    Pārējie iecēla par atamanu Hlopko, mēs viņam līdz iet negribam!

—    Tur palika tie, kas sliktāki, — Perstens pačukstēja kņazam. — Viņi vakar nemaz tā nekāvās kā šie te!

—    Bet vai tu, — Serebrenijs jautāja, — neparko nenāksi man līdzi?

—    Nē, kņaz, neesmu tāds kā citi. Man cars nepiedos, manas vainas ir citādas. Un jāatzīstas, esmu noilgojies pēc Jermaka Timofejeviča; nu jau kur tas laiks, kopš neesmu viņu redzējis. Sveiks, kņaz, nepiemini ar ļaunu.

Serebrenijs saspieda Perstena roku un cieši viņu apkampa.

—    Ardievu, ataman, — viņš teica, — man žēl tevis, žēl, ka iesi uz Volgu; ne ar tādiem darbiem tev vajadzētu nodarboties.

—    Kas zina, kņaz, — Perstens atbildēja, un viņa drosmās acis kļuva savādas, — dievs ir žēlīgs, varbūt ne vienmēr būšu tas, kas esmu tagad.

Laupītāji posās gājienam.

Kad uzlēca saule, upes krastā vairs nebija manāmi ne Basmanova ļaudis, ne telts. Fjodors Aleksejevičs bija saposies jau nakti, lai pirmais caram aiznestu vēsti par gūto uzvaru.

Atvadoties no biedriem, Perstens pamanīja sev blakus Mitjku.

—    Paliec arī tu, lutausi, sveiks! — viņš jautri teica.

—    Tu caram vakar kalpoji par četriem, viņš neatraus tev savu žēlastību!

Taču Mitjka kā neziņā pakasīja pakausi.

—    Nu, kas ir? — Perstens jautāja.

—   Ta nekas! — Mitjka laiski atbildēja, ar vienu roku kasīdams pakausi, ar otru — jostas vietu.

—    Ja nekas, tad nekas! — Un Perstens jau gribēja doties projām, kad Mitjka, dūšu saņēmis, gari vilkdams, teica:

—    Ataman, ei, ataman!

—    Ko?

—    Es uz Brīvciemu negribu.

—    Kur tad tu gribi?

—    Nu, tev līdzi!

—    Nevar nākt līdzi, eju uz Volgu.

—    Nu tad es arī uz Volgu!

—    Kāpēc ne kopā ar kņazu?

Mitjka paspēra vienu kāju uz priekšu un samulsis sāka raudzīties uz savu vīzi.

—    Vai tu no opričņikiem baidies? — Perstens izsmējīgi jautāja.

Mitjka sāka kasīt gan pakausi, gan sānus, gan jostas vietu, bet neko neatbildēja.

—       Vai maz esi viņus redzējis? — Perstens turpināja.

—    Viņi taču tevi nav apēduši!

—    Līgavu paņēma, — Mitjka negribīgi atbildēja.

Perstens sāka smieties.

—   Paskat, cik Jaunatminīgs! Negrib ar viņiem draudzēties! Tad piebiedrojies Hlopko.

—   Negribu, — Mitjka apņēmīgi teica, — gribu ar tevi uz Volgu!

—    Es neiešu tiešā ceļā uz Volgu.

—    Es arī neiešu tiešā ceļā.

—    Kurp tad iesi?

—    Nu, kur tu, tur arī es!

—    Ak vai, pielipis kā pirtslotas lapa! Tad saproti jel, ka man vispirms vajag apmeklēt Brīvciemu.

—    Kāpēc? — Mitjka jautāja un izbolīja acis uz atamanu.

—    Kāpēc! Kāpēc! — Perstens atkārtoja, zaudēdams pacietību. — Tāpēc, ka es tur viņgad riekstus kodu un čaumalas aizmirsu!

Mitjka izbrīnījies paskatījās uz viņu, taču tūliņ arī pasmīnēja un atvēra muti līdz ausīm, bet no acīm pār deniņiem savilka starveida krunkas, piešķirdams sejai visai viltīgu izteiksmi; viņš it kā vēlējās teikt: mani, brāl, piekrāpt nav tik viegli; gluži labi zinu, ka tu ej uz Brīvciemu ne pēc riekstu čaumalam, bet pēc cita kā!

Tomēr viņš to neteica, tikai smīnēdams atkārtoja:

—    Nu tad es tev līdzi!

—    Ko lai ar viņu dara! — Perstens teica, plecus raustīdams. — Laikam jau no tevis nevarēs atkratīties, lai tad arī notiek, nāc man līdzi, dulnais, tikai vēlāk nežēlojies par mani, ja tevi pakārs.

—    Lai jau pakar ar! — Mitjka vienaldzīgi atbildēja.

—   Labi, puisi. Par to es tevi mīlu! Tad atvadies jel no biedriem un dosimies ceļā!

Mitjkas miegainā seja neatdzīvojās, taču viņš tūliņ neveikli sāka iet pie biedriem un katru, grib vai negrib, nošmaukstināja pa trim reizēm, vienus labprātīgi, citus ar varu, dažus sagrāba aiz pleciem, citus pie galvas.

—    Ataman! — Serebrenijs teica. — Iznāk, ka mums viens ceļš!

—    Nē, bajār. Kur es kājām, tur tu ar zirgu netiksi. Brīvciemā būšu pirms tevis, un, ja mēs sastapsimies, tu mani nepazīsti; kaut gan — mēs jau nesatiksimies; aiziešu, pirms tu ieradīsies; vienīgi šis tas jānokārto.

Serebrenijs saprata, ka Perstenam Brīvciemā apkaimē kaut kas paslēpts vai norakts, un neuzplijās.

Drīz vien divas vienības devās ceļā katra uz savu pusi.

Lielākā daļa gāja līdzi Serebrenijam gar upes malu pa zaļu pļavu, kur bija redzamas vakarējās kaujas pēdas, un viņam līdzi, galvu un asti nolaidis, vilkās Bujans. Viņš bieži skrēja klāt Serebrenijam, žēli smilkstēja un tad pagriezās uz svaigo kapa kopu, kamēr beidzot to aizsedza garie meldri.

Otra — mazākā daļa aizgāja kopā ar Hlopko.

Perstens gāja savu ceļu, un aiz viņa, nesteigdamies un no vienas puses uz otru gāzelēdamies, steberēja Mitjka.

Tukša kļuva plašā stepe, un tajā iestājās agrākais klusums, it kā vakar to nebūtu iztraucējis kaujas troksnis. Tikai vietu vietām gānījās tatāru izklīdušie zirgi un deguma vietās mētājās bruņas. Virs upes ziedošajiem krastiem, tāpat kā agrāk, cīruļi skandināja debess zilgmē, pīles sasaucās biezajos meldros, bet sīkie putniņi čivinādami lidinājās no niedres uz niedri vai arī, aizrautīgi dziedādami, nosēdās uz spalvotajām bultām, kas bija iedūrušās zemē kaujas laikā un rēgojās tagad zaļajā pļavā starp purva puķēm, it kā arī tās būtu puķes un augtu tur dievs zina kopš kādiem laikiem.

29. nodala aci pret aci

Nedēļu pēc tatāru sakāves cars savā atdusas telpā pieņēma Basmanovu, kas tikko kā bija ieradies no Rjazaņas. Cars jau sīki jo sīki zināja par kauju, taču Basmanovs domāja, ka būs pirmais, kas visu paziņos. Viņš cerēja sev vienam piedēvēt uzvaras godu un domāja, ka tas palīdzēs atgūt agrāko cara žēlastību.

Ivans Vasiļjevičs klausījās viņā uzmanīgi, krelles ritinādams un acis nodūris uz dimanta gredzenu, kas rotāja viņa rādītāja pirkstu; bet, kad Basmanovs, stāstu pabeidzis un cirtas sapurinājis, ar pašapmierinātu izskatu teica:

—    Tā ir, valdniek, rādās, esam centušies, lai izpatiktu l.ivai žēlastībai! — Joanns pacēla acis un pasmīnēja.

—    Neesam sevi žēlojuši, — Basmanovs glaimīgi turpināja, — tad nu arī tu, valdniek, nežēlo neko, apdāvinādams savu kalpu!

—   Un ko tev gribētos, Fedja? — Joanns jautāja, izlikdamies labsirdīgs.

—    Nu, iecel mani kaut vai par okoļņičiju, lai ļaudis nepārmestu.

Joanns cieši paskatījās uz viņu.

—    Bet ar ko lai apveltīju Serebreniju? — viņš pēkšņi jautāja.

—    Vai to, kas kritis tavā nežēlastībā? — Basmanovs jautāja, slēpdams apmulsumu ar viņam piemītošo nekaunību. — Ar ko tad citu, ja ne ar karātavām? Viņš taču aizgāja no cietuma un ar saviem laupītājiem gandrīz visu samaitāja. Ja viņš nebūtu iztrūcinājis tatārus, mēs viņus visus saķertu kā paipalas.

—    Vai nu tā bija? Bet es domāju, ka tatāri tevi būtu piesējuši pie segliem kā toreiz, vai atceries? Tev tā nebūtu pirmā reize, tas jau zināms!

—    Tas jau zināms, ka nav nekas jauns tevis labā ciest bēdas, — Basmanovs pārdroši teica, — bet nav gadījies dzirdēt paldies. Ne Godunovs, ne Maļuta, ne Vjazemskis tā nekalpo tev kā es, bet apbalvojumu tu viņiem nežēlo. -

—    Patiesi gan, nekalpo tā kā tu. Kur nu viņi tā var izdancot.

—    Cerība valdniek, — Basmanovs teica, zaudēdams pacietību, — ja es tev nepatīku, atlaid mani pavisam!

Basmanovs cerēja, ka Joanns viņu atrunās; taču pa to laiku, kamēr Basmanovs bija projām no Brīvciemā, Joanns ne vien nebija ilgojies pēc viņa, bet gluži otrādi— pavisam atsalis; cars bija paspējis no viņa atradināties, un citi mīluļi, it sevišķi Maļuta, kuru aizvainoja Basmanova augstprātība, izmantoja šo gadījumu, lai Joanna sirdi novērstu no viņa.

Basmanova aprēķins izrādījās nepareizs. Varēja manīt, ka cars uzjautrinās par viņa dusmām.

—    Lai notiek, — viņš teica, izlikdamies noskumis, — lai gan man, vientuļam bārenim, bez tevis būs bēdīgi, un, iespējams, pat valsts lietas cietīs, bet neko darīt, kaut kā jau tikšu galā ar savu vājo saprātu. Ej, Fedja, kurp vēlies uz visām četrām debess pusēm. Ar varu tevi aizturēt neiešu.

Basmanovs vairs nespēja slēpt dusmas. Joanna agrākās izturēšanās izlutināts, viņš ļāva sev vaļu.

—    Paldies tev, valdniek, — viņš teica, — paldies par tavu labvēlību! Paldies, ka padzen savu kalpu kā nelietīgu suni! Turpmāk, — viņš nepiesardzīgi piebilda, — turpmāk es pa Krievzemi daudzināšu tavu laipnību! Lai nu citi tev tā kalpo, kā kalpoja Fedora! Daudz grēku esmu ņēmis uz savas dvēseles tavā dienestā, atskaitot vienu grēku: burvestību neesmu ņēmis uz savas dvēseles!

Ivans Vasiļjevičs joprojām smīnēja, taču, izdzirdot Basmanova pēdējos vārdus, viņa sejas izteiksme mainījās.

—    Burvestību? — viņš izbrīnījies jautāja, gatavs saniknoties. — Bet kurš tad te buras?

— Nu kaut vai tavs Vjazemskis! — Basmanovs atbildēja, acis nenolaizdams, kad sastapās ar cara skatienu. — Jā, — viņš turpināja, nesamulsdams no Joanna bargā izskata, — tev laikam vienam nav zināms, ka tad, kad gadās būt Maskavā, viņš pa naktīm jāj uz mežu, uz dzirnavām burties; bet kāpēc viņam jāburas, ja ne tāpēc, lai izdeldētu tavu carisko žēlastību?

—    Kā tad tu to zini? — cars jautāja, urbdamies Bas- manovā ar pētījošām acīm.

Šoreiz Basmanovs mazliet nobijās.

—    Redz, valdniek, es tikai vakar uzzināju no viņa paša kalpiem, — viņš steidzīgi teica. — Ja būtu dzirdējis agrāk, tad ari paziņotu tavai žēlastībai.

Cars kļuva domīgs.

—    Ej, — viņš teica, brīdi klusējis, — es to lietu izmeklēšu; bet no Brīvciemā neaizceļo bez manas atļaujas.

Basmanovs aizgāja, apmierināts, ka viltus pilnajā cara sirdī paspējis sēt aizdomas par vienu no saviem pretiniekiem, taču viņš bija ari visai noraizējies par valdnieka saltumu.

Drīz vien cars no savām atdusas telpām iznāca pieņemamajā istabā, apsēdās krēslā un, opričņiku ielenkts, pēc kārtas sāka uzklausīt zemščinas bajārus, kuri bija ieradušies kā no Maskavas, tā citām pilsētām ar ziņojumiem. Izdāļājis savas pavēles, ar daudziem plaši aprunājies par valsts vajadzībām, par sakariem ar ārzemju valstīm un par pasākumiem, lai turpmāk novērstu tatāru iebrukumus, Joanns jautāja, vai vēl kāds lūdz pieņemt.

—    Bajārs Družina Andrejevičs Morozovs, — kāds galda priekšnieks teica, — zemu klanās tavai cara žēlas- lībai, lūdz, lai tu atļautu viņam stāties tavu gaišo acu priekšā.

—    Morozovs? — Joanns jautāja. — Vai tad viņš nesadega ugunsgrēkā? Sīksta dzīvība vecajam sunim! Nu labi! Esmu noņēmis no viņa sodu, lai ienāk!

Galda priekšnieks izgāja; drīz vien galminieku bars pašķīrās, un Družina Andrejevičs, divu gaitnieku atbalstīts, pienāca pie cara un nometās viņa priekšā uz ceļiem.

Visu uzmanība pievērsās vecajam bajāram.

Viņa seja bija bāla, tuklums krietni vien mazinājies, uz pieres rēgojās Vjazemska zobena cirtiena rēta, taču iekritušās acis pauda agrāko gribas spēku, bet sarauktajās uzacīs joprojām vīdēja nelokāmas spītības zīmogs.

Pretēji galmā pieņemtajām paražām ģērbies viņš bija pazemības drēbēs.

Joanns skatījās uz Morozovu, ne vārda nerunādams. Kas mācēja lasīt cara acīs, tas tagad tur izlasītu apslēptu ienaidu un prieku, skatot savu pazemoto ienaidnieku; bet paviršam vērotājam Joanna izteiksme varēja rādīties labvēlīga.

—    Družina Andrejevič, — cars teica svarīgi, tomēr laipni, — es tev noņēmu sodu; kāpēc tu esi ieradies pazemības drēbēs?

—    Valdniek, — Morozovs atbildēja, joprojām stāvēdams uz ceļiem, — neklājas tērpties brokātā tādam, kam tavi opričņiki nodedzinājuši māju un ar varu aizveduši sievu. Valdniek, — viņš turpināja stingrā balsī, — sūdzos tev par pārestību, ko nodarījis man tavs ieroču kalps * Afoņka Vjazemskis!

—    Piecelies, — cars teica, — un izstāsti visu pēc kārtas. Ja kāds no manējiem tev nodarījis pāri, sveikā neizies, lai viņš būtu man vistuvākais cilvēks.

—    Valdniek, — Morozovs atbildēja nepieceldamies, — liec pasaukt Afo'ņku. Lai manā klātbūtnē atbild tavai žēlastībai!

—    Labi, — cars teica, it kā mazliet padomājis, — tavs lūgums ir pamatots. Atbildētājam jāzina, ko saka prasī- tajs. Pasaukt Vjazemski. Bet jūs, — viņš vērsās pie gaitniekiem, kuri bija atkāpušies cienīgā attālumā, — pieceliet savu bajāru, atsēdiniet viņu uz sola; lai pagaida atbildētāju.

Kopš uzbrukuma Morozova namam bija pagājuši vairāk nekā divi mēneši. Vjazemskis bija paguvis sadziedēt brūces. Tāpat kā iepriekš, viņš dzīvoja Brīvciemā, taču, neko nezinādams, kas noticis ar Jeļenu, kuru neviens viņa kalps nebija varējis uzmeklēt, viņš bija vēl drūmāks nekā agrāk, reti kad ieradās galmā, atrunādamies, ka jūtas vārgs, nepiedalījās dzīrēs, un daudziem šķita, ka viņa izdarībās ir sajukuma pazīmes. Joannam nepatika, ka viņš izvairās no kopējām lūgšanām un kopējām dzīrēm; taču zinādams par neveiksmi bajāres nozagšanā, cars Vjazemska izturēšanos piedēvēja mīlas mokām un bija pret viņu iecietīgs. Bet pēc sarunas ar Basmanovu caram kņaza uzvešanās šķita mīklaina. Morozova sūdzība nu bija ērts iegansts, lai, nostādot abus aci pret aci, daudz ko uzzinātu, lūk, kāpēc viņš Morozovu uzņēma labāk, nekā galminieki bija iedomājušies.

Drīz vien ieradās Vjazemskis. Viņš izskatījās stipri vien pārvērties. Šķita, it kā viņš būtu kļuvis vecāks par vairākiem gadiem, sejas vaibsti vērtušies asāki, un dzīvība, likās, sakopojusies viņa ugunīgajās un nemierīgajās acīs.

—    Panāc šurp, Afoņa, — cars teica, — panācies arī tu, Družina. Runā, kāda ir tava sūdzība. Runā visu, stāsti, kā bija.

Družina Andrejevičs pienāca pie cara. Stāvēdams blakus Vjazemskim, taču nepagodinādams viņu ar skatienu, viņš sīki izklāstija visus uzbrukuma apstākļus.

—    Vai tā bija? — cars jautāja, vērsdamies pie Vjazemska.

—    Jā! — Vjazemskis atbildēja, izbrīnījies par Joanna jautājumu; viņam taču sen viss bija zināms.

Ivana Vasiļjeviča seja sadruma.

—    Kā tu to uzdrīkstējies? — cars jautāja, pievērsis Vjazemskim stingru skatienu. — Vai es saviem opričņikiem atļauju strādāt varas darbus?

—       Tu zini, valdniek, — Vjazemskis atbildēja, vēl vairāk izbrīnījies, — ka namu izlaupīt neesmu licis, bet bajāres aizvešanai man bija tava atļauja!

—   Mana atļauja? — cars teica, lēni izrunādams katru vardu. — Kad es tev to atļāvu?

Te Vjazemskis apķērās, ka velti gribējis balstīties uz Ivana Vasiļjeviča līdzībā teikto mājienu dzīru laikā, mā- penu, kurš viņam tā kā piešķīris tiesības aizvest Jeļenu ar varu. Vēl nevarēdams uzminēt nolūku, kāpēc cars atsakās no sava uzmudinājuma, viņš tomēr saprata, ka jagroza aizstāvības veids. Ne aiz bailēm un ne glābjot savu dzīvību, kura, ievērojot cara mainīgo dabu, varēja būt briesmās, Vjazemskis nolēma attaisnoties. Viņš vēl nebija zaudējis cerības atrast Jeļenu, un visi līdzekļi viņam šķita labi.

—    Valdniek, — viņš teica, — esmu vainīgs, tu nedevi man atļauju aizvest bajāri. Lūk, kā tas bija. Tu mani sūtīji uz Maskavu noņemt sodu bajāram Morozovam, bet viņš, tu jau zini, kopš seniem laikiem tur ļaunu prātu uz mani par to, ka vēl pirms kāzām esmu sagājies ar viņa sievu. Kad ierados viņa namā, viņš kopā ar Ņikitu Serebreniju gribēja mani nogalināt. Pēc mielasta viņi kopā ar kalpiem uzklupa mums nodevīgā kārtā; mēs devām pretsparu, bet bajāre Morozova, zinādama vīra dusmas, baidījās palikt viņa namā un lūdza mani, lai ņemu to līdzi. Aizgāja viņa no vīra labprātīgi, bet mežā es zaudēju samaņu no brūcēm un tā arī līdz šim nezinu, kur viņa palikusi. Jādomā, bajārs viņu būs atradis un tur kaut kur ieslēgtu, bet varbūt arī nomaitājis! Ne jau viņam, — Vjazemskis turpināja, uzmetis greizsirdīgu skatienu Morozovam, — ne jau viņam mani vainot negodā. Es pats, valdniek, sūdzos tavai žēlastībai par Morozovu, ka viņš kopā ar N'kitu Serebreniju uzbruka man savā namā.

Cars nebija gaidījis tādu pavērsienu. Vjazemska meli bija acīm redzami, taču Joanna nodoms nebija tos redzēt. Morozovs pirmo reizi paskatījās uz savu ienaidnieku.

—    Tu melo, nolādētais suns! — viņš teica, nicinoši viņu noskatījis no galvas līdz kājām. — Katrs tavs vārds ir nekrietni meli; bet es par savu taisnību esmu gatavs bučot krustu! Valdniek! Liec tam nolādētajam atdot manu sievu, ar kuru esmu laulājies pēc kristīgā likuma.

Joanns paskatījās uz Vjazemski.

—    Ko tu par to teiksi? — cars jautāja, saglabādams tiesneša aukstasinīgo izskatu.

—    Es jau teicu tev, valdniek, ka bajāri aizvedu pēc viņas pašas lūguma; bet, kad es ceļā biju noplūdis asinīm, kalpi mani atrada mežā bez samaņas. Nebija man blakus ne zirga, ne bajāres, viņi aiznesa mani uz dzirna- vām pie pūšļotāja; viņš tad arī apvārdoja asinis. Vairāk neko nezinu.

Vjazemskis nezināja, ka, pieminēdams dzirnavas, viņš vairos aizdomas, kas radušās Joannam, un padarīs ticamu Basmanova apmelojumu; taču Joanns ne ar ko neparādīja, ka pievērš uzmanību šim apstāklim, tikai paturēja to atmiņā, lai vajadzības gadījumā izmantotu. Pagaidām cars paslēpa savas domas zem objektivitātes maskas.

—    Tu dzirdēji? — viņš teica Vjazemskim. — Bajārs Družina par teikto gatavs bučot krustu. Kā tu attaisnosies viņam?

—    Bajārs var runāt, ko grib, — Vjazemskis atbildēja, apņēmies, lai tur vai kas, aizstāvēties līdz galam, — viņš apmelo mani, bet es apsūdzu viņu par savām brūcēm un pats par savu taisnību skūpstīšu krustu.

Sapulcējušos vidū atskanēja kurnēšana. Visi opričņiki zināja, kā bija noticis uzbrukums, un, lai viņi bija cik iesīkstējuši savās ļaundarībās, tomēr ne jau katrs no viņiem uzdrošinātos apzvērēt melus.

Pats Joanns pabrīnījās par Vjazemska nekaunību; bet tai pašā brīdi viņš saprata, ka ar to var pazudināt nīstamo Morozovu un turklāt saglabāt taisna tiesneša slavu.

—    Brāļi! — viņš teica, vērsdamies pie klātesošajiem. — Apliecinu jums, ka gribēju uzzināt patiesību. Nav mans paradums tiesāt, neuzklausot attaisnošanos. Taču par vienu un to pašu divas puses nevar skūpstīt krustu. Viens no pretiniekiem dos melīgu zvērestu. Bet es kā tas labais gans, sargādams savas avis, nevienam negribu ļaut pazudināt dvēseli. Lai Morozovs un Vjazemskis top tiesāti ar dieva tiesu. Pēc desmit dienām no šīs dienas nolieku viņiem šeit Brīvciemā tikties uz Sarkanā laukuma. Lai ierodas ar saviem lietvežiem un palīgiem. Kam dievs dos uzvaru, tas būs tīrs arī manā priekšā, bet, kas kaujā neizturēs, tas, lai arī paliktu dzīvs, turpat saņems nāvi no bendes rokām!

Joanna lēmums atstāja spēcīgu iespaidu uz klātesošajiem. Pēc daudzu domām, tas Morozovam nozīmēja to pašu, ko nāves spriedums. Nebija nekādu cerību, ka gados vecais Morozovs varētu stāties pretī jaunajam un spēcīgajam Vjazemskim. Visi gaidīja, ka viņš atteiksies no divkaujas vai vismaz palūgs, lai savā vietā atļauj nolikt algotu cīnītāju. Taču Morozovs paklanījās caram un teica mierīgā balsī:

—    Valdniek, lai notiek pēc tavas gribas! Esmu vecs un slimīgs, sen neesmu uzvilcis kara bruņas; tomēr dieva tiesā uzvar nevis spēks, bet taisnība! Paļaujos uz tā kunga palīdzību, ka viņš mani neatstās manā taisnajā lietā un parādīs tavai žēlastībai un visiem ļaudīm mana ienaidnieka netaisnību!

Izdzirdis cara lēmumu, Vjazemskis sākumā nopriecājās un viņa acis jau iekvēlojās cerība; taču Morozova pārliecība viņu mazliet samulsināja. Viņš atcerējās, ka pēc vispārpieņemta uzskata tiesas divkaujā dievs nelokāmi uzvaru dāvā taisnajai pusei, un neviļus sāka šaubīties par savām sekmēm.

Tomēr, apspiedis mirkļa mulsu, viņš arī paklanījās caram un teica:

—    Lai notiek pēc tavas gribas, valdniek!

—    Ejiet, — Joanns teica, — meklējiet abi palīgus, bet pēc desmit dienām līdz ar saules lēktu esiet abi Sarkanajā laukumā, un vai tam, kurš neizturēs kauju!

Uzmetis abiem neizdibināmu skatienu, cars piecēlās un devās uz iekšējām istabām, bet Morozovs izgāja no telpas pilns cieņas savu gaitnieku pavadībā, neskatīdamies uz opričņikiem, kas bija ap viņu.

30. nodaļa ASMENS APVĀRDOSANA

Nākamajā dienā Vjazemskis devās uz Maskavu. Jebkurā citā reizē, pošoties divkaujai, viņš paļautos uz savu spēku un veiklību; taču bija jādomā par Jeļenu. Divkauja nebija parastā; tās iznākums bija atkarīgs no dieva tiesas, un kņazs zināja, ka viņam nav taisnība; lai

cik nicināms būtu Morozovs parastā cīņā, taču šinī gadījumā viņš baidījās no debesu dusmām, jo kaujas laikā viņam varēja notirpt vai pamirt rokas. Bažas bija jo lielas arī tāpēc, ka nesen aizdzijušās brūces sāpēja un dažreiz viņš juta vājumu un nespēku. Kņazs negribēja neko noniecināt, lai nostiprinātu sev uzvaru, un nolēma griezties pie pazīstamā dzirnavnieka, dabūt no viņa kādu līdzekli un ar burvības palīdzību padarīt savus cirtienus neatvairāmus.

Domu un satraukuma pārņemts, viņš soļos jāja pa mežu un, laiku pa laikam seglos noliekdamies, pētīja ar papardēm aizaugušās taciņas. Pēc daudziem pagriezieniem viņš nokļuva uz iebraukta ceļa, apskatījās, pamanīja uz kokiem zīmes un palaida zirgu rikšos. Drīz vien varēja sadzirdēt rata troksni. Tuvodamies dzirnavām, kņazs saklausīja vēl arī cilvēku balsis. Viņš apstājās, nokāpa zemē un, piesējis zirgu pie lazdas, devās uz dzirnavām kājām. Pie guļbūves stāvēja kāda zirgs dārgā seglo- jumā. Dzirnavnieks sarunājās ar slaidu cilvēku, taču Vjazemskis nevarēja saskatīt tā seju, jo svešais stāvēja pret viņu ar muguru, taisīdamies kāpt seglos.

—   Ģan jau būsi apmierināts, bajār! — dzirnavnieks viņam teica, apstiprinoši mādams ar galvu. — Būsi apmierināts, dārgais! Iegūsi atkal cara žēlastību, un lai mani uz vietas sasper pērkons, ja neizput Vjazemskis un visi tavi ienaidnieki! Esi mierīgs, pret tirliča zāli * neviens neko neiespēj!

—   Labi, — apmeklētājs teica, uzkāpdams zirgā, — un tu, vecais velns, neaizmirsti mūsu norunu: ja man nebūs veiksmes, pakāršu tevi kā suni!

Balss Vjazemskim šķita pazīstama, taču rats šļakstēja tik stipri, ka viņš nevarēja uzminēt, kas īsti ir runātājs.

—   Kā nu nebūs veiksmes, kā nu nebūs, dārgais, — dzirnavnieks turpināja, zemu klanīdamies, — tikai neņem nost tirliču; bet, kad runāsi ar caru, raugies viņam tieši un jautri acīs; droši skaties viņam acīs, dārgais, neizrādi baiļu; klāj viņam vaļā jokus un nostāstus, tāpat kā agrāk, un lai esmu nolādēts, ja tu atkal neiekļūsti godā!

Jātnieks pagrieza zirgu un, Vjazemski nepamanījis, rikšos pajāja viņam garām.

Kņazs pazina Basmanovu, un viņa greizsirdīgā iztēle iekvēlojās. Aizņemts ar domu tikai par Jeļenu, viņš nepievērsa uzmanību dzirnavnieka runai, taču, izdzirdis savu vārdu, satraucās, ka Basmanovs būs viņa jaunais, negaidītais sāncensis.

Pa to laiku dzirnavnieks, ar acīm pavadījis Basma- novu, atsēdās uz pazviļas un sāka skaitīt zelta gabalus. Viņš priecīgi smīkņāja, valstīdams tos no delnas delnā, kad pēkšņi uz sava pleca sajuta smagu roku.

Večuks nodrebēja, pielēca kājās un gandrīz pamira no bailēm, kad viņa acis sastapās ar Vjazemska melnajām acīm.

—   Par ko tu, burvi, ar Basmanovu runāji? — Vjazem- kis jautāja.

—    Dā-dā-dārgais! — dzirnavnieks iesaucās, juzdams, ka kājas ļogās. — Dārgais kņaz Afanasij Ivanič, kā tev labi sviežas?

—    Pasaki! — Vjazemskis iebrēcās, satverdams dzirnavnieku pie rīkles un vilkdams uz rata pusi. — Pasaki, ko jūs par mani runājāt!

Un viņš nolieca večuku pār pašu virpuli.

—    Dārgumiņ! — dzirnavnieks vaidēja. — Visu pateikšu tavai žēlastībai, visu pateikšu, dārgais, tikai nepazudini manu dvēseli.

—    Pēc kā pie tevis bija atjājis Basmanovs?

—    Pēc saknītēm, dārgais, pēc saknītēm! Un es jau zināju, ka tu esi te, zināju, ka tu, dārgais, visu dzirdi; tāpēc arī runāju skaļāk, lai tu zinātu, ka Basmanovs grib pazudināt tavu žēlastību!

Vjazemskis atgrūda dzirnavnieku no atvara.

Vecais saprata, ka pirmā dusmu lēkme pāri.

—    Cik tu sirdīgs, dārgais! — viņš teica, pieceldamies kājās. — Kad tev saku, zināju, ka tava žēlastība tuvumā; es kopš rīta tevi gaidu.

—   Bet ko grib Basmanovs? — kņazs jautāja jau rāmākā balsī.

Pa to laiku dzirnavnieks bija paspējis atjēgties.

—    Redz še, — viņš teica, piešķirdams savai balsij sirsnīgu izteiksmi, — Basmanovs teic, ka cars vairs viņu nemīlot, ka tevi, redz, mīlot vairāk un ka tev un Godu- novam, Borisam Fjodorovičam, un Maļutam Skurlatovam vienīgi tiekot viņa laipnība. Nu un uzplijās man, lai es dodot viņam tirliču. Dod, viņš teic, man tirliču, lai atgūstu cara žēlastību, bet viņus lai cars pārstāj mīlēt un lai apliek viņus ar nežēlastību! Ko tu ar viņu darīsi! Piestāja ar nazi pie rīkles — dod šurp un vairāk neko; vai tad es varu ar viņu strīdēties! Tad arī iedevu viņam saknītes, bet tās saknītes, dārgais, nekur neder. Nu, iedevu viņam tādu, kas te man mētājās, lai tikai dzīvību saglabātu. Es taču viņam nedošu tirliču, lai cars mīlētu viņu, nevis tevi!

—    Jods ar viņu! — Vjazemskis vienaldzīgi teica. ■— Kas man daļas, mīl viņu cars vai nemīl. Ne jau tāpēc nācu. Vai tu, vecais, ko uzzināji par bajāri?

—     Nē, dārgais, neko neuzzināju. Es jau taviem ziņnešiem arī teicu, ka nevar uzzināt. Un kā es centos tavas žēlastības labad! Septiņas naktis no vietas skatījos zem rata. Redzu, bajāre jāj pa mežu divatā ar kādu vecāku vīru; pati bēdīga, bet vecais viņu mierina, un vairāk nekas nav redzams; ūdens saduļķojas, un vairāk neko neredz.

—    Ar vecāku vīru? Varbūt ar Morozovu? Ar savu vīru?

—    Nē, laikam jau ne: Morozovs būs tuklāks un viņam citas drēbes. Tam mugurā bija vienkāršs kaftāns, nevis bajāra; jādomā, bija parastu ļaužu!

Vjazemskis sāka domāt.

—    Vecais! — viņš pēkšņi teica. — Vai tu proti zobenus apvārdot?

—    Kā ne, protu. Bet kam tev to vajag, dārgais? Vai lai zobens cērt vai arī lai cērtot kļūst neass?

•— Protams, lai cērt, mežaini!

—    Mēdz jau būt, ka apbur ienaidnieku zobenus, lai ir neasi vai salūst pret bruņām …

—    Man nevajag apburt ienaidnieka zobenu, bet savējo. Es cīnīšos uz laukuma, man katrā ziņā vajag nogalināt savu pretinieku, vai dzirdi?

—    Dzirdu, dārgais, dzirdu! Kā nu ne! — Un vecais sāka pie sevis domāti «Ar ko īsti viņš cīnīsies? Kas ir viņa ienaidnieki? Vai tik nebūs Basmanovs? Diezin vai! Patlaban kņazs par to izteicās nicinoši, bet viņš nav tas vīrs, kas prastu slēpt savas domas. Varbūt ar Serebreniju?» Mihejičs dzirnavniekam bija stāstījis, ka Serebrenijs iemests cietumā, taču no Vjazemska sūtņiem, kā .irī no Perstena biedriem bija dzirdējis, ka laupītāji atbrīvojuši Ņikitu Romaniču un aizveduši sev līdzi, tātad nebūs ar Serebreniju. Atliek vienīgi bajārs Morozovs. Par sievas nozagšanu viņš varēja izaicināt Vjazemski. Taisnība, viņš pārlieku vecs, bet tiesas divkaujā taču atļauts savā vietā likt citu, kas cīnās. «Tātad,» dzirnavnieks aprēķināja, «kņazs cīnīsies ar Morozovu vai ar tā algotni.»

—   Atļauj, dārgais, — viņš teica, — pasmelt ūdeni, paskatīšos tavu ienaidnieku!

—   Dari, kā zini, — Vjazemskis atbildēja un domīgs apsēdās uz nogāzta celma.

Dzirnavnieks iznesa no kambara spaini, ielaida to pie paša rata un, ūdeni iesmēlis, nolika blakus kņazam.

—    Ak, ak, — viņš teica, noliecies pār spaini un cieši tajā raudzīdamies, — redzu tavu pretinieku, tikai lāgā nesaprotu! Pārāk jau vecs. Un nu, dārgais, redzu arī tevi, kā tu tuvojies viņam .. .

—   Un tad? — Vjazemskis jautāja, veltīgi pūlēdamies kaut ko ieraudzīt spainī.

—    Eņģeļi stāv klāt vecajam, — dzirnavnieks noslēpumaini turpināja, it kā brīnīdamies par to, ko redz, — debesu spēki stāv viņam klāt; grūti būs apvārdot tavu zobenu!

—   Un man neviens nestāv klāt? — kņazs jautāja, neviļus nodrebēdams.

Dzirnavnieks raudzījās vēl ciešāk, viņa acis kļuva gluži nekustīgas; šķita, sācis muļķot Vjazemski, viņš bija pārsteigts par to, ko patiesi redz, — viņam rādījās kaut kas baigs.

—    Un tavai žēlastībai, — viņš čukstus teica, — arī ir aizstāvji… Bet tagad gan vairs neko neredzu, ūdens palika tumšs!

Viņš pacēla galvu, un Vjazemskis pamanīja, ka pār pieri tam rit lielas sviedru lāses.

—   Tev arī ir aizstāvji, dārgais, — viņš bailīgi nočukstēja. — Varēs apvārdot tavus ieročus.

— Še, — kņazs teica, izvilkdams no maksts smagu zobenu, — še, apvārdo!

Dzirnavnieks atņēma elpu, ar rokām izkasīja zemi un ielika bedrītē zobena spalu. Piemīdījis zemi, viņš nostiprināja asmeni ar smailo galu uz augšu un sāka staigāt apkārt, pusbalsī skaitīdams:

«Izripoja saulīte no Hazāru jūras*, uzlēca mēness virs akmens pilsāta, bet tai akmens pilsātā dzemdēja mani māmuļa un dzemdēdama teica: esi, mans bērniņ, sveiks un vesels — no bultām un zobeniem, no karavīriem un cīkstoņiem. Apjoza mani māmiņa ar smagajo zobenu. Tu, manu smago zoben, griezies un grozies, tu griezies un grozies, kā dzirnavu akmeņi griežas. Tu dragā un kapā visādu tēraudu un rūdu, un dzelzi, un varu; izsit cauri, sacērt visādu miesu un kaulus; bet naidnieka cirtieni lai atlec no tevis kā akmens no ūdens un lai tev no viņiem nav ne skrambu, ne brūču! Apburu kalpu Afanasiju, apjožu ar smago zobenu. Muti ciet, beigas rādās labu labās!»

Viņš izvilka zobenu un pasniedza to kņazam, nopurinājis no spala zemi un rūpīgi noslaucījis ar svārka malu.

—    Ņem, dārgumiņ, kņaz Afanasij Ivanič. Nu zobens tev kalpos, ja tikai tavs pretinieks savējo zobenu neiemērc svētajā ūdenī!

—• Bet ja iemērc?

—    Ko lai dara, dārgais! Pret svēto ūdeni apburts asmens neko neiespēj. Nu, bet» tur arī var palīdzēt. Došu tev purva zileni, tu to pakar maisiņā ap kaklu, tad savam naidniekam apmānīsi acis.

—    Dod šurp zileni! — Vjazemskis teica.

—    Lūgtu, dārgais, lūgtu; tavai kņaza žēlastībai ne zileni nežēlošu.

Vecais iegāja atkal kambarī un iznesa kņazam kaut ko lupatā iešūtu.

—    Grūti man to iegūt nācās, — viņš teica, it kā žēlodams izlaist no rokām lupatu, — grūti dabūt. Ja nelaikā ej pēc tās uz purvu, tādas bailes uzbrūk, ka dievs pasarg!

Kņazs paņēma iešūto priekšmetu un pasvieda dzirnavniekam naudas muķi.

—    Lai tas kungs apveltī tavu kņazisko žēlastību! — vecais teica, zemu klanīdamies. — Tikai atļauj vēl tev pateikt kādu vārdu: tagad līdz divkaujai baznīcā neej, dievkalpojumu neklausies; citādi, kas viņu zina — no asmens var atlēkt mana vārdošana.

Vjazemskis neko neatbildēja un jau gāja uz vietu, kur bija piesējis zirgu, taču pēkšņi apstājās.

—   Vai tu varētu, — viņš teica, — droši uzzināt, kurš no mums paliks dzīvs?

Dzirnavnieks sastomījās.

—    Nu, droši vien tu, dārgais! Kā tad tu nepaliksi dzīvs? Es jau tev agrāk teicu, ka tavai žēlastībai nāve nav lemta no zobena.

—    Paskaties vēlreiz spainī!

—    Ko tur vairs skatīsies, kņaz! Tagad vairs neko neredzēsi, ūdens jau saduļķojies.

—    Iesmel svaigu ūdeni! — Vjazemskis pavēlēja.

Dzirnavnieks negribīgi paklausīja.

—    Nu, kas tur redzams? — kņazs nepacietīgi jautāja.

Vecais ar jaušamu nepatiku noliecās pār spaini.

—    Ne tevi var redzēt, dārgais, ne tavu pretinieku! — viņš teica nobālēdams. — Var redzēt laukumu pilnu ļaužu; daudz galvu rēgojas uz mietiem, bet malā kvēlo gunskurs un cilvēka kauli piekalti pie staba.

— Kā galvas rēgojas uz mietiem? — Vjazemskis jautāja, pārvarēdams neviļas bailes.

—    Neredzu, dārgais, viss atkal saduļķojās; viens gunskurs vēl spīd un kauli karājas pie staba!

Dzirnavnieks ar pūlēm pacēla galvu un, šķita, ar grūtībām novērsa acis no spaiņa. Viņu raustīja krampji, sviedri plūda pa seju, stenēdams un vaidēdams viņš aizvilkās līdz pazviļai un nespēkā nokrita uz tās.

Vjazemskis uzmeklēja savu zirgu, iesēdās seglos un, domās iegrimis, jāja uz Maskavu.

31. nodala DIEVA TIESA

Vjazemska prombūtnes laikā Maļutam tika uzticēts svarīgs darbs. Cars viņam pavēlēja saķert kņaza Afana- sija Ivanoviča tuvākos kalpus un, bargi tos spīdzinot, uzzināt, vai kungs jājis uz dzirnavām burties un cik reizes viņš bijis dzirnavās, un ko īsti nodomājis pret viņa — valdnieka veselību.

Lielākā tiesa kalpu ne par ko neatzinās, taču daži spīdzināšanu neizturēja un liecināja visu to, ko Maļuta ielika viņu mutē. Viņi liecināja, ka kņazs apmeklējis dzirnavas, lai samaitātu valdnieku, ka viņš paņēmis cara pēdas un sadedzinājis tās uz uguns; bet daži liecināja pat, ka Vjazemskis uztīkojis kņazu Vladimiru Andrejeviču un grib to uzsēdināt cara tronī. Lai cik bezjēdzīgas bija šīs liecības, djaki* rūpīgi visu pierakstīja no spīdzināto vārdiem, un tās tika nolasītas caram. Vai nu Ivans Vasiļjevičs ticēja tām vai ne — dievs zina! Taču viņš stingri pavēlēja Maļutam, kad Vjazemskis atgriezīsies, noslēpt iemeslu, kāpēc saņemti ciet viņa kalpi, vienīgi pateikt, ka, sak, turēti aizdomās, ka zaguši no cara mantu kambariem un tāpēc paņemti.

Taču viņu liecībās bija daudz pretrunu, un Joanns aizsūtīja pēc Basmanova, lai tas atkārtotu visu, ko savā apmelojumā teicies dzirdējis no Vjazemska kalpiem.

Basmanovu Brīvciemā neatrada. Vakar vakara viņš bija devies uz Maskavu, un cars saniknojās, ka tas uzdrošinājies aizceļot pretēji viņa pavēlei. Maļuta to izmantoja, lai mestu aizdomu ēnu uz pašu Basmanovu.

—     Kas viņu zina, valdniek, — Skuratovs teica, — kāpēc viņš nav paklausījis tavai žēlastībai? Varbūt viņš uz vienu roku ar Vjazemski un, tikai maldinādams, ziņoja par viņu, lai drošāk tevi pazudinātu!

Pagaidām cars Maļutam pavēlēja par visu klusēt un, kad atgriezīsies Basmanovs, nelikties ne zinis, ka tā prombūtne pamanīta.

Pa to laiku pienāca diena, kad bija nolikta tjesas divkauja. Jau pirms saules lēkta ļaudis drūzmējās uz Sarkanā laukuma; visi logi bija pilni ar skatītājiem, visi jumti apsēsti. Ziņa par šo kauju jau sen bija izplatījusies apkaimē. Dalībnieku slavenie vārdi piesaistīja ļaužu barus no dažādiem ciemiem un pilsētām, un pat no Maskavas ieradās visu kārtu Jaudis, lai paskatītos, kam debesu valdnieks dāvās uzvaru.

—    Nu, brāl, — kāds lepni apģērbies koklētājs teica savam biedram, raženam jaunam puisim ar labsirdīgu, taču pamuļķu seju, — ej uz priekšu, varbūt tev izdodas aizspraukties līdz važām. Ai, kas ļaužu, ļaužu! Ļaujiet tikt uz priekšu, pareizticīgie, ļaujiet arī mums, Vladimiras iedzīvotājiem, paskatīties uz dieva tiesu!

Taču viņa lūgumi palika bez panākumiem. Pūlis bija tik blīvs, ka pie labākās gribas nevarētu paiet sānis.

—    Ej taču uz priekšu, lāci! — koklētājs atkārtoja, grūzdams biedru no muguras puses. — Vai tad neiespēsi izlauzties?

—    Gan jau! — kūtrā balsi atbildēja puisis.

Un, pavērsis uz priekšu savu vareno plecu, viņš ņēmās šķirt pūli gluži kā ar dzelzs ķīli. Atskanēja saucieni un lamas, taču abi biedri virzījās uz priekšu, nekam nepievērsdami uzmanību.

—    Pa labi, pa labi! — vecākais aizrādīja. — Ko tu, muļķi, nogriezies pa kreisi? Lauzies uz turieni, kur slejas piķi!

Vieta, uz kuru noradīja koklētājs, bija sagatavota pašam caram. Tas bija dēļu paaugstinājums, segts ar sarkanu vadmalu. Uz tā bija nolikti cara krēsli, bet izslīetie pīķi un iesmi piederēja opričņikiem, kas ielenca paaugstinājumu. Citi opričņiki stāvēja pie važas, apvilktas ap laukumu, tas ir, ap plašu klajumu, kas sagatavots gan zirdzinieku, gan kājnieku cīņai, raugoties pēc dalībnieku norunas. Sargi dzina projām ļaudis, neļāva tiem spiesties virsū važai.

Soli pa solim virzoties uz priekšu, koklētājs un raženais puisis beidzot nonāca pie paša laukuma.

—    Kur lienat! — kāds opričņiks uzsauca, atvēzējies ar āvu.

Puisis atvēra muti un neziņā pavērsās uz biedru, taču tas ar abām rokām nocēla savu ar zeltītu lentu apvīto un pāva spalvu izpušķoto jēreni un, vienā gabalā klanīdamies līdz jostas vietai, opričņikam teica:

—    Atļaujiet, godājamie kungi, Vladimiras koklētājiem paskatīties uz dieva tiesu! Esam atnākuši no pašas Volodimira pilsētas. Atļaujiet pastāvēt, godājamie kungi!

Un ar viltīgu, pieglaimīgu smaidu viņš zem melnās bārdas spīdināja savus baltos zobus.

—    Nu, lai tad ar notiek! — opričņiks teica. — Atpakaļ tāpat netiksiet; stāviet te, tikai ni un ni, uz priekšu nelieniet, galvu saskaldīšu druskās!

Iekšpusē pa nožogoto vietu pastaigājās abu pušu pilnvarnieki un rakstveži. Turpat arī stāvēja pie laukuma pieliktais bajārs un okoļņičijs, un divi djaki, kuriem visiem vajadzēja novērot kaujas kārtību. Viens no dja- kiem turēja atvērtu Vladimira Guseva likumgrāmatu*, izdotu vēl lielkņaza Joanna Vasiļjeviča III laikā, un apsprieda ar savu biedru divkaujas gadījumus, kādi paredzēti grāmatā.

«Un kad aiztiesāsies līdz laukumam,» viņš lasīja, ar pirkstu rādīdams uz kādu vietu likumgrāmatā, «bet laukumā necīkstējušies salīgs mieru…»* — taču te djaku pārtrauca pūļa izsaucieni.

— Cars jāj! Cars jāj! — visi runāja, uztraukdamies un ņemdami nost cepures.

Daudzu opričņiku ielenkts, Ivans Vasiļjevičs piejāja pie divkaujas vietas, nokāpa no zirga, pa pakāpieniem uzgāja uz paaugstinājuma un, ļaudīm paklanījies, apsēdās krēslā, izskatīdamies pēc cilvēka, kurš sagatavojies novērot saistošu priekšnesumu.

Aiz muguras un gar sāniem viņam novietojās galminieki.

Tai pašā brīdī visās Brīvciemā baznīcās sāka zvanīt zvani, un no divām pretējām pusēm nožogotajā laukumā iejāja Vjazemskis un Morozovs, abi kaujas tērpos. Morozovs bija aplicies plāksnīšu bruņas, tas ir, no plāksnēm darinātus tērauda bekterus ar apsudrabotām svītrām. Uzroči, cimdi un ceļgalu bruņas * spīdēja sudraba rakstiem. Galvu sedza augsta cepure ar sudrabu un oksidējumiem, bet no tās apmalēm uz bajāra pleciem slīdēja lejup gredzenota barmica*, kas krustojās uz krūtīm , un bija nostiprināta ar apaļām sudraba plāksnēm. Viņam pie gurna musturptā, ar āķi saāķētā jostā karājās taisns, plats zobens, kura rokturis, maksts un uzgalis arī bija sudraba. Labajā pusē pie segliem ar asmeni uz leju karājās zeltīts seš- strēļu zizlis — ierocis un dižciltības zīme, kas agrākos gados visnotaļ bija klāt bajāram viņa slavenajās kaujās, bet tagad lielā svara dēļ diezin vai kāds to varēja kustināt.

Morozovs sēdēja melni dārkā zirgā ar dzelteniem lā- sumiem. To apklāja aveņkrāsas samta sega, visa izrotāta apaļām sudraba plāksnēm. No kaltā pieres aizsarga uz abām pusēm slīga lejup sudraba diegiem caurvītas aveņkrāsas zīda bārkstis, bet no kakla līdz pašām krūtīm karājās tāds pats ķekars, lielāks un kuplāks nekā pirmie, ko sauca par piekaru. Iemaukti un pavada bija darināti no plakanām dažāda lieluma sudraba važiņām.

Mierīgi, resno kaklu izliecis, soļoja zirgs, cilādams pinkainās kājas ar sudraba ceļgalu aizsargiem, un, kad Družina Andrejevičs viņu apturēja kādas piecas asis no sava pretinieka, zirgs sāka purināt biezās, viļņotās krēpes, kas sniedzās līdz pašai zemei, grauza laužņus un nepacietīgi kārpīja zemi ar stipro nagu, līdz ar katru cirtienu rādīdams plato pakavu spožās radzes. Šķita, smagais zirgs bija tieši kā radīts tuklajam jātniekam, un pat viņa krēpju baltā krāsa saskanēja ar bajāra balto bārdu.

Vjazemska bruņojums bija daudz vieglāks. Vēl arvienu sirgdams no nesen mantotajām brūcēm, viņš negribēja aplikties ne tērauda krūšu un muguras bruņas, ne bekterus, lai gan tos uzskatīja par visdrošāko aizsargu, bet apvilka tikai vieglu bruņu kreklu. Tā apkakle, apakšējā mala un piedurknes spīgoja dārgakmeņos. Bruņu cepures arī nebija — galvu sedza zema smalki izliekta ķivere ar zelta rotājumu gar malu un uz ausīm, bet augšgalā slējās garš drebošu zelta stiepļu kūlis, nobārstīts ar rubīniem. Lejup no ķiveres nokarājās apzeltīta dzelzs strēle, kas aizsargāja seju no šķērseniskiem cirtieniem; taču Vjazemskis aiz brašuma strēli nebija nolaidis sejai priekšā, bet gan to uzskrūvējis augšā pie rubīnu kūļa, un tā viņa bālā seja un tumšā bārda bija palikusi gluži atsegta, bet strēle izskatījās pēc zelta spalvas, švītīgi piespraustas pie ķiveres. Pie jostas, cieši piesprādzētas virs bruņu krekla un izgreznotas ar dažādiem piekariņiem, bimbuļiem un zvārguļiem, karājās dārgakmeņiem apbārstīts līks zobens, tas pats, kuru bija apbūris dzirnavnieks un uz kuru tagad Vjazemskis cieši paļāvās. Pie violeta samta segliem ar sudraba naglām un tādām pašām kaltām skavām bija piestiprināts tērauda cirvītis ar violetu samta kātu zelta jostiņās. No bruņu krekla apakšmalas rēgojās laukā ar zeltu izšūts balts zīda krekls, kas krita pāri spilgtas krāsas brokāta biksēm, sabāzītām zaļos safjāna zābakos, to musturotie stulmi, kāju bruņu neapsegti, bija uzvilkti līdz ceļgaliem un apsieti locītavās un pie potitēm ar pērļu tresi.

Afanasija Ivanoviča zeltaini palsais argamaks no galvas līdz astei viss bija apkarināts ar šķindošām važām no dobiem sudraba zvārguļiem. Zirga muguru klāja panteras ādas sega. Uz oksidētā zirga pieres aizsega zeltītās ligzdās dega lieli safīri. Stiegrās kalniešu auļotāja kājas nebija apkaltas, taču uz katras zem vēzīša šķindēja pa vienam sudraba zvārgulim.

Jau sen laukumā skanēja argamaķa skaļā zviegšana. Tagad, galvu pacēlis, ugunīgās nāsis ieplētis un melno asti atšāvis, viņš vispirms viegla solī, tikko zemi skardams, devās pretī Morozova zirgam; bet, kad kņazs, nepiejājis pie pretinieka, pievilka šķindošo pavadu, argamaks palēcās uz sāniem un būtu pārlēcis pāri važai, ja jātnieks ar veiklu pagriezienu nepiespiestu viņu atgriezties agrākajā vietā. Tad zirgs pacēlās uz divām kājām un, griezdamies uz pakaļkājām, mēģināja nokrist atmuguriski, taču kņazs pieliecās pie seglu loka, atlaida pavadu un iedūra viņam sānos asos kizilbašu kāpšļus*. Argamaks palēcās un kā sastindzis apstājās. Neviens viņa melno krēpju mats nekustējās. Asinīm pieplūdušās acis šķielēja uz sāniem, un pietūkušās dzīslas rakstainā tīklā izlocījās pa zeltaino spalvu.

Kad Vjazemskis, it kā zelta un dimantu lietus apsmi- dzināts, šķindot un mirdzot iejāja vidū, Vladimiras koklētājs nespēja novaldīt sajūsmu; taču viņa izbrīns vairāk attiecās uz zirgu nekā jātnieku.

—    Vai, kāds zirgs! — viņš sauca, piesizdams ar kājām un aiz sajūsmas saķerdams galvu. — Vai, kāds zirg^l Padomā! Tāds zirgs gan nav redzēts! Man visādi bijuši, bet dievs šādu vēl nav sūtījis! Kā būtu, — viņš pie sevis piebilda, — ja toreiz šis jātnieks, tāds, kāds viņš ir te, izjātu pie Netīrās Peļķes! Paklau, — viņš jautri turpināja, ar elkoni grūstīdams biedru, — paklau, muļķi, kurš zirgs tev vairāk pa prātam?

—    A tas! — puisis atbildēja, ar pirkstu parādīdams uz Morozova zirgu.

— Tas? Kāpēc tad tas?

—    A tāpēc, ka turīgāks! — puisis slinki novilka.

Koklētājs sāka smieties, taču tobrīd atskanēja saucēju balsis.

—    Pareizticīgie ļaudis! — viņi sauca dažādos laukuma stūros. — Sākas pastarā divkauja starp cara ieroč- zini kņazu Afanasiju Ivanoviču Vjazemski un bajāru Družinu Andrejeviču Morozovu. Viņi tiesājas par negoda celšanu, kautiņu, miesas bojājumiem un bajāres Morozo- vas aizvešanu! Pareizticīgie ļaudis! Lūdziet svēto trīsvienību, lai tā dotu uzvaru taisnajai pusei!

Laukums apklusa. Visi skatītāji sāka mest krustus, bet bajārs, kurš bija pielikts uzraudzīt divkauju, pienāca pie cara un, zemu paklanījies, teica:

—    Vai pavēlēsi, valdniek, sākt kauju?

—    Sāciet! — Joanns teica.

Bajārs, okoļņičijs, pilnvarnieki, lietveži un abi djaki atgāja sānis.

Ba jārs padeva zīmi.

Pretinieki izvilka ieročus.

Pēc nākamās zīmes viņiem vajadzēja lēkšot vienam uz otru, taču, visiem par brīnumu, Vjazemskis seglos sagrīļojās un izlaida no rokām pavadu. Viņš nogāztos zemē, ja pilnvarotais un skrīveris nepieskrietu un nepalīdzētu viņam nokāpt no zirga. Piesteidzās zirgu puiši un satvēra argamaku aiz apaušiem.

—    Ņemiet viņu! — Vjazemskis teica, skatīdamies apkārt ar apdzisušām acīm. — Es cīnīšos kājniekos!

Redzēdams, ka kņazs nokāpis no zirga, Morozovs ari nokāpa no sava melni ābolainā un atdeva to zirgu puišiem.

Morozova lietvedis pasniedza viņam lielu ādas vairogu ar vara plāksnēm, kas bija paredzēts kājnieku cīņai.

Vjazemska lietvedis arī pasniedza oksidētu vairogu ar zelta kalumu un zelta bārkstīm savam aizstāvamajam.

Taču Afanasijam Ivanovičam nebija spēka to uzmaukt rokā. Kājas ļodzījās, un viņš nokristu otrreiz, ja netiktu saturēts.

—    Kas tev kaiš, kņaz? — vienā balsī Iesaucās lietvedis un pilnvarnieks, izbrīnīti skatīdamies viņam acīs. — Saņemies, kņaz! Kas laukumā nekaujas, tikpat kā sakauts ir!

—    Noņemiet man bruņas! — Vjazemskis teica, cīnīdamies pēc elpas. — Noņemiet bruņas! Sakne mani žņaudz! — Viņš nometa ķiveri, atrāva bruņu krekla apkakli un norāva no kakla auklu, kurā karājās zīda amulets ar purva zilenes sakni.

—   Esi nolādēts, burvi! — viņš iebrēcās, atmezdams auklu tālu no sevis. — Nolādēts, ka piekrāpi mani!

Družina Andrejevičs piegāja pie kņaza ar kailu zobenu.

—   Padodies, suns! — viņš teica atvēzējies. — Atzīsties savās nelietībās.

Pilnvarnieki un lietveži metas starp kņazu un Morozovu.

—     Nē! — Vjazemskis teica, un viņa miglainās acis iedegās ar agrāko niknumu. — Vēl agri padoties! Tu, vecais kraukli, esi mani sagandējis! Tu savu zobenu esi iemērcis svētitā ūdenī! Savā vietā es likšu cīnīties citam, un tad redzēsim, kuram taisnība!

Starp abu pušu lietvežiem iedegās strīds. Viens apgalvoja, ka tiesa beigusies par labu Morozovam, otrs, ka tiesas nemaz nav bijis, jo nav notikusi kauja.

Cars bija pamanījis Vjazemska kustību un lika pasniegt viņam nosviesto amuletu. Ziņkārīgi un neticīgi to apraudzījis, viņš pasauca Maļutu.

—    Paglabā šo, — viņš nočukstēja, — kamēr prasīšu! Bet tagad, — viņš skaļi teica, — pievest pie manis Vjazemski!

—    Kas ir, Afoņa? — viņš teica, divdomīgi pasmīnēdams, kad Vjazemskis bija pienācis. — Kā redzams, Morozovs tev nav pa spēkam?

—    Valdniek, — kņazs atbildēja bāls kā nāve, — mans ienaidnieks mani sagandējis! Turklāt, kopš esmu atveseļojies, neesmu ne reizes uzvilcies bruņas. Manas brūces atvērušās; redzi, kā asinis plūst zem bruņām! Atļauj, valdniek, lai saucējs izsauc gribētāju, kas cīnīsies manā vietā!

Vjazemska prasība bija pretlikumīga. Kas negribēja pats cīnīties, tam par to vajadzēja paziņot laikus. Reiz izgājis divkaujā, nedrīkstēja savā vietā nolikt citu. Taču cars bija domājis pazudināt Morozovu un piekrita.

—     Liec, lai sauc aicinājumu! — viņš teica. — Varbūt kāds atradīsies, kas par tevi dūšīgāks! Bet, ja neviens neiznāks, Morozovs būs tīrs, bet tevi nodos bendēm.

Vjazemski zem rokām aizveda malā, un drīz vien pēc viņa pavēles saucēji sāka staigāt gar važu un skaļās balsīs saukt:

—    Kas no Brīvciemā, Maskavas vai citurienes ļaudīm grib stāties pretī bajāram Morozovam? Kas grib kauties par kņazu Vjazemski? Nāciet vidū, cīkstoņi, nāciet kauties par Vjazemski!

Taču laukums klusēja, neatradās neviena gribētāja.

—    Nāciet vidū, gribētāji, dūšīgie cīkstoņi! — saucējs nemitējās. — Nāciet! Kas uzveiks Morozovu, tam kņazs atdos visas savas dzimtmuižas, bet, ja uzveikts tiks vienkāršais cilvēks, tam kņazs atdos visu savu naudu, cik vien viņam ir!

Neviens neatsaucās; visi zināja, ka Morozova lieta ir taisnīga, un cars, lai gan ienīda Družinu Andrejeviču, jau posās pasludināt viņa taisnību, ka pēkšņi atskanēja saucieni:

—    Nāk gribētājs! Nāk! — Un apžogotās vietas vidū ienāca Matvejs Homjaks.

—    Hoidā! — viņš teica, zobenu gaisā nošvīkstinājis. —- Stājies, bajār, es par Vjazemski!

Ieraudzījis Homjaku, Morozovs, kurš stāvēja ar kailu zobenu, sašutis vērsās pie divkaujas kārtībniekiem.

—     Nekaušos ar algotni! — viņš lepni teica. — Neklājas bajāram Morozovam mēroties spēkiem ar Griškas Skuratova kāpšļu puisi.

Un, iebāzis zobenu makstī, viņš piegāja pie cara.

—    Valdniek, — viņš teica, — tu atjāvi manam ienaidniekam likt savā vietā cīkstoni; atjauj arī man atrast algotni pret algotni, ja ne, atjauj pamest laukumu līdz citai reizei.

Lai kā Ivans Vasijjevičs vēlējās Morozovu pazudināt, taču tā lūgums bija pārlieku taisnīgs. Dieva tiesā caram negribējās izrādīties neobjektīvam.

—    Liec izsaukt! — viņš dusmīgi teica. — Bet, ja neatradīsi gribētāju, cīnies pats vai arī atzīsties, ka esi netaisns, un liec ^alvu uz bluķa!

Pa to laiku Homjaks pastaigājās gar aizžogojumu, zobenu vicinādams un smiedamies par skatītājiem.

— Re, — viņš teica, — daudz jūs, vārnu, ir sanācis, bet starp jums nav neviena droša vanaga! Lai jel kāds būtu iznācis manu zobenu izmēģināt un valdnieku pa- smīdināt! Kuldami būsiet rokas atdauzījuši! Uz krāsns gulēdami, sānus nospieduši.

—    Ak tu velns ar ārā! — koklētājs pusbalsī teica. — Es tev gan parādītu, ja man līdzi būtu zobens! Paskaties, — viņš turpināja, bikstīdams sānos savam biedram, — vai to tur tu nepazīsti?

Taču puisis jautājumu nedzirdēja. Viņš bija paplētis muti un, šķiet, ar acīm ieurbies Homjakā.

—       Kas būs? — Homjaks atkal atsāka. — Redzams, nav starp jums gribētāja? Ei, jūs, tirgoņi, maiznieki, vērpēji, audēji! Kas grib ar mani spēkoties?

—    Nu es! — negaidīti atskanēja puiša balss, un, abām rokām satvēris važu, viņš to pārmeta pār galvu, gandrīz izraudams ozolu mietus, pie kuriem tā bija piestiprinātā.

Viņš nu bija nožogojuma vidū un pats, šķiet, brīnījās par savu drosmi.

Acis izbolījis un muti paplētis, viņš skatījās gan uz Homjaku, gan uz opričņikiem, gan uz pašu caru, bet nerunāja ne vārda.

—    Kas tu esi? — jautāja bajārs, kas uzraudzīja laukumu.

—    Es, vai? — Mitjka teica un, mazliet padomājis, pasmējās.

—    Kas tu esi? — bajārs atkārtoja.

—    Nu Mitjka! — viņš atbildēja labsirdīgi, it kā brīnīdamies par jautājumu.

—    Paldies tev, brašais puisi! — Morozovs teica. — Paldies, ka gribi aizstāvēt taisnību. Ja uzvarēsi manu ienaidnieku, naudas tev nežēlošu. Vēl man visa manta nav izlaupīta; pateicoties dieva žēlastībai, ir vēl, ar ko apbalvot savu kareivi!

Homjaks bija Mitjku redzējis pie Netīrās Peļķes, kur puisis ar milnu nosita zirgu, uz kura Homjaks sēdēja, un, domādams uzklupt jātniekam, pamiedzis sev apakšā pats savu biedru. Taču kaujas biezumā nebija saskatījis Mit- jkas seju, un, jāsaka, viņa izskatā jau arī nebija nekā ievērojama. Homjaks viņu nepazina.

—    Ar ko tu gribi kauties? — jautāja bajārs, kas uzraudzīja laukumu, ziņkārīgi noskatīdamies uz puisi, kuram nebija ne bruņu, ne ieroča.

—    Ar ko kauties? — Mitjka pārjautāja un apgriezās, ar acīm meklēdams koklētāju, lai ar to apspriestos.

Taču koklētājs laikam bija aizgājis uz citu vietu, un, lai kā Mitjka skatījas, viņš nevarēja to atrast.

—    Labs ir, — bajārs teica, — ņem zobenu un bruņas, stājies vietā!

Mitjka apmulsis skatījās apkārt.

Viņa izturēšanās caram šķita jocīga.

—    Iedot viņam ieroci! — viņš teica. — Paskatīsimies, kā viņš prot kauties!

Mitjkam pasniedza pilnu apbruņojumu; taču, lai kā centās, viņš nevarēja ielīst bruņu krekla piedurknēs, bet ķivere viņa galvai bija tik maza, ka turējās tikai uz paša pakauša.

Šai tērpā Mitjka, pilnīgi apmulsis, grozījās gan pa labi, gan kreisi, cenzdamies ieraudzīt koklētāju, lai pajautātu, ko darīt.

Uz viņu skatīdamies, cars sāka skaļi smieties. Viņa piemēram vispirms sekoja opričņiki, bet tad arī visi skatītāji.

—     A ko jūs rēcat? — Mitjka īgni teica. — Es arī bez jūsu mices un dzelzs krekla stāšos tam pretī!

Viņš ar pirkstu parādīja uz Homjaku un ņēmās vilkt nost bruņu kreklu.

No jauna atskanēja skaļi smiekli.

—    Ar ko tad tu stāsies pretī? — bajārs jautāja.

Mitjka pakasīja pakausi.

—     Vai ta bozes jums nevaid? — viņš jautāja opričņikiem, vārdus gari stiepdams.

—     Kas tas tāds par stulbeni? — viņi sauca. — No kurienes cēlies? Kas viņu te iegrūdis? Vai tu, nelga, domā, ka mēs kā mužiki kaujamies ar bozēm?

Taču Ivans Vasiļjevičs uzjautrinājās par Mitjkas izskatu un neļāva viņu aizdzīt.

—     Iedot viņam milnu, — viņš teica, — lai kaujas, kā māk!

Homjaks apvainojās.

—     Valdniek, neļauj mužikam apkaunot tavu kalpu! — viņš iesaucās. — Es tavai cara žēlastībai godīgi kalpoju opričņikos un savu mūžu vēl ar bozēm neesmu kāvies.

Taču cars bija jautrā omā,

—     Tu cērt ar zobenu, — viņš teica, — bet puisis lai kaujas, kā māk. Iedot viņam milnu. Paskatīsimies, kā mu- žiks aizstāvēs Morozovu.

Atnesa vairākas bozes.

Mitjka citu pēc citas lēni tās paņēma rokā, katru apskatīja un, visas bozes pārcilājis, pagriezās pret caru.

—     Bet vai nav stiprākas? — viņš kūtri sacīja, jautājoši skatīdamies Ivanam Vasiļjevičam acīs.

—     Atnest viņam ilksi, — cars teica, jau laikus uzjautrinādamies par gaidāmo ainu.

Drīz patiesi Mitjkas rokās uzradās smaga ilkss, kuru opričņiki visiem par lieliem smiekliem bija izņēmuši no ratiem, kas stāvēja tirgus laukumā.

—    Ko, vai ši derēs? — cars jautāja.

—    Šitā, vai? — Mitjka atbildēja. — Varbūt derēs ar.

Un, satvēris ilksi pie gala, viņš, to izmēģinādams, savēcināja gaisā tik stipri, ka sagriezās vējš un putekļi it kā no uzbrukuša viesuļa.

—    Va velns! — opričņiki teica saskatīdamies.

Cars vērsās pie Homjaka.

—    Stājies! — viņš pavēlēja un ar smīnu piebilda. — Gribu redzēt, kā tu izvairīsies no mužika milnas!

Mitjka pa to laiku bija uzrotījis piedurknes, saspļāvis abās delnās un, ilksi sažņaudzis, kratīja to, skatīdamies uz Homjaku. Viņa tūļība bija pazudusi.

—    Nu, tu! Stājies, vai! — viņš teica apņēmīgi. — Es tev rādīšu, kā zagt līgavas!

Homjaka stāvoklis neparastā ieroča un Mitjkas ārkārtīgā spēka pēc bija diezgan grūts, bet skatītāji, acīm redzot, bija nostājušies puiša pusē un jau sāka apsmiet Homjaku.

Kāpšļa puiša samulsums uzjautrināja caru. Uz gaidāmo kauju viņš skatījās ar tādu pašu ziņkāri, kādu izraisīja viņā jokdaru uzvedumi vai lāča dīdīšana.

—   Sāciet kauju! — viņš teica, redzēdams, ka Homjaks svārstās.

Tad Mitjka pacēla pār galvu ilksi un sāka to vēcināt, lēcieniem tuvodamies Homjakam.

Velti Homjaks centās izmanīties, lai Mitjku aizsniegtu ar zobenu. Viņam atlika tikai steigā izvairīties vai novērsties no ilkss, kura virpuļoja ap Mitjku milzīgos apļos un darīja viņu neaizsniedzamu.

Skatītājiem par lieliem priekiem un caram par lielu uzjautrinājumu Homjaks sāka atkāpties, domādams tikai, kā paglābties, taču Mitjka ar lāča veiklību lēcieniem mācās viņam virsū, un ilkss kā viesulis dūca pār viņa galvu.

—    Es tev rādīšu, kā līgavas zagt! — viņš sauca, kļūdams arvien niknāks un tēmēdams Homjakam pa galvu, kājām un kur nu gadījās.

Skatītāji savu līdzjūtību pauda ar uzmundrinošiem izsaucieniem, kas beidzot izpaudās sajūsmā.

—      Tā! Tā! — ļaudis sauca, aizmirsdami, ka klāt ir cars. — Pārmāci viņu labi! Ai, kas par puisi! Aizstāvi Morozovu, aizstāvi taisnību!

Taču Mitjka par Morozovu nedomāja.

—    Es tev rādīšu, kā līgavas zagt! — viņš sauca, vēcinādams virs galvas ilksi un vajādams Homjaku, kurš locījās uz visām pusēm.

Vairākas reizes opričņikiem, kuri stāvēja pie aizžogojuma, nācās pietupties zemē, lai izvairītos no nenovēršamās nāves, kad ilkss kaukdama drāzās pār viņu galvām.

Pēkšņi atskanēja dobjš sitiens, un Homjaks, dabūjis pa sāniem, aizlidoja pa dažām asīm un nogāzās zemē, rokas izplētis.

Laukumā atskanēja priecīgi saucieni.

Mitjka tūliņ uzklupa Homjakam un sāka viņu žņaugt.

—    Diezgan! Diezgan! — opričņiki sauca, bet Maļuta steidzīgi noliecās pie Ivana Vasiļjeviča un norūpējies teica:

—   Valdniek, liec, lai velk nost to sātanu! Homjaks mums opričņikos ir labākaiš vīrs!

— Vilkt nost muļķi aiz kājām! — cars iesaucās. — Apliet viņu ar ūdeni, bet pielūkot, lai paliek dzīvs.

Ar pūlēm opričņikiem izdevās atraut Mitjku nost, taču Homjaku pacēla jau mirušu, un, kad visi pievērsās tā zilajai sejai, blakus Mitjkam parādījās Vladimiras koklētājs un, parāvis viņu aiz svārka malas, čukstus pateica:

—    Nāc, dumiķi, man līdzi! Glāb savu galvu!

Un abi pazuda ļaužu barā.

32. nodaļa VJAZEMSKA AMULETS

Ivans Vasiļjevičs pavēlēja pasaukt Morozovu.

Laukums atkal apklusa. Visi gaidās pievērsa acis caram un aizturēja elpu.

— Bajār Družina! — Joanns svinīgi teica pieceldamies. — Ar dieva tiesu tu manā priekšā esi nomazgājies tīrs. Dievs kungs, uzvarot tavu ienaidnieku, parādīja tavu taisnību, un es tevi nepametīšu bez savas žēlastības. Neatstāj Brīvciemu, pirms neesmu devis pavēli. Taču tas, — Joanns drūmi turpināja, — nav viss. īstā tiesa vēl priekšā. Atvest Vjazemski!

Kad ieradās kņazs Afanasijs Ivanovičs, cars ilgi viņā mīklaini noraudzījās.

—    Afoņa, — viņš beidzot teica, — tu jau zini, ka es stingri turos pie saviem vārdiem. Es teicu, ka tas no jums, kurš pats vai kura cīkstonis laukumā neizturēs, tiks nodots nāvei. Tavs cīkstonis, Afoņa, neizturēja.

—   Labi, — Vjazemskis apņēmīgi atbildēja, — liec, valdniek, man nocirst galvu.

Dīvains smaids kā čūska aizlocījās pa Joanna lūpām.

—    Tik vien kā galvu nocirst! — viņš ļauni teica. — Vai tu domā, ka tev tikai nocirtīs galvu? Tā būtu, ja tu vienīgi Morozovam atbildētu, bet tev jāatbild par citu noziegumu un nelietību. Maļuta, dod šurpu amuletu!

Un, paņēmis no Maļutas rokām Vjazemska nomesto amuletu, Joanns pacēla to aiz auklas.

—   Kas tas ir? — viņš jautāja, baigi skatīdamies Vjazemskim acīs.

Kņazs gribēja atbildēt, taču cars nedeva viņam laiku.

—    Viltīgais vergs! — viņš bargi teica, un klātesošajiem pārskrēja salti drebuļi. — Viltīgais vergs! Es tevi pietuvināju savam tronim; cēlu tevi godā un apbēru ar žēlastību; bet ko tu izdarīji? Tu kā čūska savā smirdošajā sirdi izdomāji pazudināt mani, savu caru, un ar burvja palīdzību gribēji mani nomaitāt un, jādomā, tāpēc tu ielīdi opričņinā? Kas ir opričņina? — Joanns turpināja, apkārt skatīdamies un balsi paceldams, lai viņu dzirdētu visi ļaudis. — Es, kā tā kunga vīnadārznieks, dieva nolikts pār tautu kopt savu vīnadārzu. Taču mani bajāri un dome, un padomnieki negribēja man palīdzēt un sadomāja mani nogalināt; tad es paņēmu savas vīnogas un atdevu tās citiem kopējiem. Un tā ir opričņina! Manis aicinātie dzīrēs neieradās, un es sūtīju uz tirgus laukumiem un ceļmalām aicināt tos, kādi atradīsies. Un tā atkal ir opričņina! Tagad es visiem jautāju: ko pelnījis viesis, kas atnācis dzīrēs, bet nav uzvilcies laulības drānas? Kas par tādu teikts rakstos? «Sasaistījuši viņam rokas un kājas, ņemiet viņu un iemetiet elles zaņķī, kur ir raudāšana un zobu klabēšana!»

Tā runāja Joanns, un ļaudis klusuciešot klausījās evaņģēlija līdzības patvaļīgo pielietojumu, Vjazemskim līdzi nejūtot, taču dziļi satricināti par visuspēcīgā favorīta ātro krišanu.

Neviens no opričņikiem neuzdrīkstējās vai arī negribēja teikt kādu vārdu par labu Vjazemskim. Visu sejās atspoguļojās šausmas. Tikai Maļutas zvērīgās acis neko citu nepauda kā vienīgi gatavību tūliņ ķerties pie cara pavēles izpildīšanas, un vēl Basmanova seja pauda ļaunu prieku, lai arī viņš to centās slēpt zem vienaldzības maskas.

Vjazemskis neturēja par vajadzīgu attaisnoties. Viņš pazina Joannu un apņēmās pacietīgi izturēt mocības, kas viņu gaidīja. Viņa izskats joprojām palika stingrs un cieņas pilns.

—    Aizvediet viņu! — cars teica. — Es viņam nolikšu sodu vienādu ar to laupītāju, kas bija ielīdis pie manis guļamtelpā un tagad gaida atmaksu. Bet burvi, ar kuru viņš sagājies, atrodiet un atvediet uz Brīvciemu. Lai viņš, ar uguni un dzelzi pratināts, dod vēl jaunas liecības. Liels ir šās pasaules kņaza Jaunums, — Joanns turpināja, pacēlis acis uz debesīm, — tas kā rūkdams lauva staigā apkārt, meklēdams mani aprīt, un pat manā sinklitā atrod sev centīgus kalpus. Taču es paļaujos uz dieva žēlastību un ar tā kunga palīdzību nepieļaušu nodevībai iesakņoties Krievzemē.

Joanns nokāpa no paaugstinājuma un, uzsēdies zirgā, devās atpakaļ uz pili, klusējoša opričņiku bara ielenkts.

Maļuta piegāja pie Vjazemska ar valgu rokā.

—    Neņem ļaunā, kņaz! — viņš teica pasmīnēdams, atlauzis viņam rokas atpakaļ. — Tāds mums, kalpiem, amats!

Ļaudis sāka izklīst klusēdami vai arī čukstus sarunādamies par notikušo, un drīz vien pilnais laukums kļuva tukšs.

33. nodaļa BASMANOVA AMULETS

Vjazemski pratināja, taču nekādas mocības nepiespieda viņu teikt kaut vārdu. Ar neparastu gribas spēku viņš klusēdams pacieta necilvēcīgo spīdzināšanu, ar kuras palīdzību Maļuta centās piespiest viņu atzīties sazvē- restlbā pret valdnieku. Aiz lepnības, aiz nicinājuma vai ari tāpēc, ka dzīvība bija apriebusies, viņš pat nemēģināja mazināt Basmanova apmelojumu, liecinot, ka Basmanovu pašu sastapis dzirnavās.

Pēc cara pavēles dzirnavnieku notvēra un slepeni atgādāja Brīvciemā, taču spīdzināt viņu nesāka.

Basmanovs sava denuncējuma iedarbību piedēvēja tir- ličam, kuru viņš viemēr nēsāja klāt, un jo vairāk pārliecinājās par tā brīnumaino spēku, kad Joanns neizrādīja ne mazākās aizdomas un, lai gan smējās par Basmanovu tāpat kā agrāk, tomēr bija pret viņu diezgan laipns.

Pazudinājis vienu no saviem sāncenšiem, redzēdams, ka Ivans Vasiļjevičs pret viņu no jauna kļuvis labvēlīgs, un nezinādams, ka dzirnavnieks jau sēž ciema cietumā, Basmanovs kļuva vēl augstprātīgāks. Palikdams uzticīgs dzirnavnieka pamācībām, viņš droši raudzījās caram afcīs, brīvi jokojās un izaicinoši atbildēja uz tā zobošanos.

Ivans Vasiļjevičs visu pacietīgi panesa.

Reiz kādā no parastiem ceļojumiem viņš ar saviem tuvākajiem mīluļiem, to skaitā ar abiem Basmanoviem, kaimiņu klosterī noklausījies pirmspusdienas dievkalpojumu, iegāja pie abata cellē un pagodināja to, ieturēdams piedāvāto mielastu.

Cars sēdēja uz sola zem svētbildēm, mīluļi, izņemot Skuratovu, kura nebija līdzi, stāvēja gar sienām, bet abats, zemu klanīdamies, lika galdā šūnu medu, dažādus ievārījumuSj krūzes ar pienu un svaigas olas.

Cars bija labos prātos; viņš nobaudīja no katra trauka, žēlīgi jokojās un risināja dvēseli glābjošas valodas, un Basmanovs vēl vairāk pārliecinājās par tirliča neatvairāmo spēku.

Tobrīd aiz sētas atskanēja zirga pakavu dipoņa.

—    Fedja, — Joanns teica, — paskaties, kas tur atjājis?

Basmanovs nepaguva pieiet pie durvīm, kad tās atvērās un uz sliekšņa parādījās Maļuta Skuratovs.

Izskats viņam bija noslēpumains un pauda ļaunu prieku.

—    Nāc iekšā, Lukjanič! — cars laipni aicināja. — Ar kādu vēsti tevi atpūtis vējš?

Maļuta pārkāpa pār slieksni un, saskatījies ar caru, sāka mest krustus svētbilžu priekšā.

—    No kurienes nākdams? — Joanns jautāja, it kā nemaz nebūtu viņu gaidījis.

Taču Maļuta, ar atbildi nesteigdamies, vispirms zemu viņam paklanījās un tad piegāja pie abata.

—     Svētī, tēvs! — viņš teica, noliekdamies un pašķielēdams uz Fjodoru Basmanovu, kuru uzreiz apņēma nelaba nojauta.

—     No kurienes nākdams? — Joanns atkārtoja, citiem nemanot pamirkšķinādams Skuratovam.

—    No cietuma, valdniek, burvi pratināja.

—     Nu un tad? — cars jautāja un ātri paskatījās uz Basmanovu.

—     Visu laiku murmina, grūti saprast. Vienu sapratām, kad sākām locītavas staipīt: «Pie manis,» viņš saka, «jādelēja ne tikai Vjazemskis, jādelēja ari Fjodors Alek- sejevičs Basmanovs un, saka, ari paņēma no manis sakni, un tagad nēsā to sakni kaklā!»

Un Maļuta atkal pašķielēja uz Basmanovu.

Basmanovam pārvērtās seja. Visa viņa nekaunība pagaisa.

— Valdniek, — viņš teica, ar milzīgu piepūli izlikdamies mierīgs, — droši vien viņš tāpēc mani apmelo, ka es izdevu viņu tavai cara žēlastībai!

—  Un, tiklīdz sākām, — Maļuta turpināja, — dedzināt viņam pēdas, tad viņš liecināja, ka šī sakne, sak, ievajadzējusies Basmanovam, lai samaitātu, valdniek, tavu veselību!

Joanns cieši paskatījās uz Basmanovu, kurš sagrīļojās no šī skatiena.

—     Cara tētiņ! — viņš teica. — Kāda patika tev klausīties, ko runā dzirnavnieks! Ja es būtu ar viņu pinies, vai tad uz viņu būtu norādījis?

—    Gan jau redzēsim. Atpogā savus svārkus, paskatīsimies, kas tev ap kaklu.

—     Kas cits kā vienīgi krusts un svētbilde, valdniek! — Basmanovs teica balsī, kas jau bija zaudējusi visu drosmi.

—    Atpogā svārkus! — Ivans Vasiļjevičs atkārtoja.

Basmanovs družaini atpogāja sava apģērba augšējās

pogas.

—    Lūdzu, — viņš teica, pasniegdams Joannam važiņu ar svētbildi.

Taču cars bez važiņas Basmanovam ap kaklu paguva saskatīt vēl zīda auklu.

—     Un kas tas ir? — viņš jautāja, pats atpogādams tā apkakles rubina pogu un izvilkdams no viņa krekla auklu ar amuletu.

—    Tas, — Basmanovs atbildēja, izmisīgi saņemdams pēdējos spēkus, — tas, valdniek… ar to mani svētīja māte.

—    Paskatīsimies, ar ko tevi svētījusi māte! — Joanns atdeva amuletu Grjaznojam. — Se, atārdi to, Vasjuk.

Grjaznojs ar nazi atārdīja apvalku un, attinis tur iešūto audekla gabaliņu, izbēra kaut ko uz galda.

—     Nu, kas tas ir? — cars jautāja, un visi ziņkārīgi noliecās pie galda un ieraudzīja dažas saknītes kopā ar vardes kauliem.

Abats pārmeta krustu.

—    Ar to tevi svētīja māte? — Ivans Vasiļjevičs izsmējīgi jautāja.

Basmanovs nokrita uz ceļiem.

—    Piedod, valdniek, savam kalpam! — viņš izbijies sauca. — Redzēdams tavu nelaipnību pret mani, mana sirds lūza vai pušu un, lai atkal iegūtu tavu žēlastību, izlūdzos no dzirnavnieka šīs saknes. Tas ir tirličs, valdniek! Dzirnavnieks man tās iedeva, lai tu atkal iemīlētu savu kalpu, bet nodoma pret tevi, dievs redz, nekāda nebija!

—     Bet krupja kauli? — Joanns jautāja, tīksminādamies par Basmanova izmisumu; Basmanova nekaunība viņam sen bija apnikusi.

—    Par kauliem es neko nezināju, valdniek, dievs redz, neko nezināju!

Ivans Vasiļjevičs vērsās pie Maļutas.

—     Tu saki, — viņš teica, — ka burvis norāda uz Fedjku; Fedjka, viņš saka, tāpēc jādelējis pie viņa, ka gribējis mani sagandēt?

—    Jā, valdniek! — Un Maļuta sašķobīja lūpas, priecādamies par sava senā ienaidnieka nelaimi.

—    Labs ir, Fedjuša, — viņš turpināja ar smīnu, — vajadzēs tevi nostādīt ar burvi aci pret aci. Viņš jau ir pratināts; izbaudi ari tu spīdzināšanu, citādi teiks: cars tikai zemščinas ļaudis spīdzina, bet savus opričņikus saudzē.

Basmanovs nogāzās Joannam pie kājām.

—    Mana sarkanā saulīte! — viņš brēca, tvarstīdams cara apmetņa malu. — Manu gaišumiņ, valdniek, nepazudini mani, saulīte mana, mēnestiņ manu, vanadziņ manu, sermulīt! Atceries, kā es tev kalpoju, pret tavu gribu nekad nenostājos!

Joanns novērsās.

Basmanovs izmisumā metās pie sava tēva.

—    Tētiņ! — viņš brēca. — Lūdz valdnieku, lai dāvā dzīvību savam kalpam! Lai man velk mugurā nevis sara- fānu, bet jokdara drēbes! Ar prieku viņa cariskajai žēlastībai kalpošu par jokdari!

Taču Aleksejam Basmanovam vienlīdz svešas bija kā radniecības jūtas, tā līdzcietība. Viņš baidījās, ka, palīdzot dēlam, pats kritīs nežēlastībā.

— Nost! — viņš teica, atgrūzdams Fjodoru. — Nost, bezgodi! Kas valdnieku nemīl, tas nav mans dēls! Ej, kur tevi sūta cariskā žēlastība!

—    Svētais tēvs, — Basmanovs skaļi raudāja, uz ceļiem rāpodams no tēva pie abata, — svētais tēvs, lūdz par mani valdnieku!

Taču abats stāvēja kā sastindzis, nodūris acis zemē, un drebēja pie visām miesām.

—    Liec mierā abata tēvu i — Joanns salti teica. — Ja būs pēc tā vajadzība, viņš vēlāk noturēs par tevi dvēseles aizlūgumu.

Basmanovs lūdzoši paskatījās apkārt, bet visur sastapa naidīgas vai izbiedētas sejas.

Tad viņa sirdī notika lūzums.

Viņš saprata, ka neizbēgs no spīdzināšanas, kura ar savu cietsirdību bija līdzīga nāves sodam un parasti ar to arī beidzās; saprata, ka viņam vairs nav ko zaudēt, un ar šo pārliecību viņš atguva apņēmību.

Viņš piecēlās, izslēja augumu un, aizbāzis roku aiz jostas, ar nekaunīgu smīnu paskatījās uz Joannu.

—    Cerība valdniek, — viņš pārgalvīgi teica, galvu noskurinājis, lai sakārtotu savas izjukušās cirtas, — cerība valdniek! Pēc tavas pavēles eju mocībās un nāvē.

Atļauj man pateikt tev pēdējo paldies par visu tavu laip- nibu! Neko es pret tevi neesmu noziedzies, bet grēki mums abiem kopīgi! Kad mani vedīs uz soda vietu, es visu līdz pēdējam izstāstīšu ļaudīm! Un tu, abata tēv, uzklausi tagad manu grēksūdzi.

Opričņiki un pats Aleksejs Basmanovs neļāva viņam turpināt. Tie izvilka viņu no celles pagalmā, bet Maļuta, sasaistītu uzsēdinājis zirga mugurā, tūliņ aizveda uz Brīvciemu.

— Tu redzi, tēvs, — Joanns teica abatam, — cik daudz man apkārt atklātu un slepenu ienaidnieku! Lūdz dievu par. mani, necienīgo, lai tas dāvinātu labu galu maniem pasākumiem, lai svētītu mani, daudzgrēcīgo, iznīdēt nodevības sakni.

Cars piecēlās un, pārmetis krustu pret svētbildēm, piegāja pie abata, lai tas viņu svētītu.

Abats un visi brāļi ar sirds drebēšanu pavadīja viņu aiz sētas, kur cara zirgu puiši gaidīja ar grezni uzpostiem zirgiem; un ilgi vēl, kad cars ar saviem galminiekiem bija pazudis putekļu mākonī un vairs nevarēja sadzirdēt zirgu pakavu dipoņu, mūki stāvēja, acis nodūruši, neuzdrīkstēdamies pacelt galvas.

34. nodala JOKDARA SVĀRKI

Tai pašā rītā pie Morozova, kurš pēc cara pavēles bija palicis Brīvciemā, ieradās divi galdziņi ar aicinājumu pie cara galda.

Kad Družina Andrejevičs ieradās pilī, telpas jau bija pilnas ar opričņikiem, galdi klāti, kalpi, greznās drēbēs ģērbušies, gatavoja uzkožamos.

Bajārs apskatījies ieraudzīja, ka bez viņa nav neviena no zemščinas ļaudīm, un saprata, ka cars izrāda viņam sevišķu godu.

Un tad sāka zvanīt pils zvani, pūla taures, un Ivans Vasiļjevičs ar labvēlīgu, laipnu seju ienāca zālē Brīnumdarītāja klostera arhimandrīta Levkija, Vasilija

Grjaznoja, Alekseja Basmanova, Borisa Godunova un Maļutas Skuratova pavadībā.

Pieņēmis sveicināšanu un savukārt paklanījies, viņš nosēdās savā vietā, un visi pie galda izvietojās pēc pakāpēm. Palika viena tukša vieta, zemāk par Godunova vietu.

—    Sēdies, bajār Družina! — cars laipni teica, norādīdams uz tukšo vietu.

Morozova seja pietvīka.

—    Valdniek, — viņš atbildēja, — kā Morozovs visu mūžu darījis, tā darīs līdz nāvei. Vecs esmu, valdniek, lai pieņemtu jaunās paražas. Uzliec man atkal nežēlastības sodu, aizdzen no savām acīm, bet zemāk par Godunovu nesēdīšos!

Visi pārsteigti saskatījās. Taču cars, šķiet, bija gaidījis šo atbildi. Viņa seja palika mierīga.

—    Boris, — viņš teica Godunovam, — nu jau drīz būs divi gadi, kopš es Družinu par tādu pašu atbildi atdevu tev ar visu galvu. Taču, šķiet, pienācis laiks izmainīt savu paradumu. Jādomā, nevis mēs zemščinas ļaudīm, bet zcmščina mums pavēlēs! Jādomā, es vairs savā mājelē neesmu saimnieks! Nāksies man, vārgulim, savākt savas grabažiņas un ar saviem ļautiņiem laisties kaut kur projām! Aizdzīs viņi mani, vārguli staiguli, no šejienes, kā aizdzina no Maskavas!

—    Valdniek, — Godunovs teica pazemīgi, vēlēdamies palīdzēt Morozovam, — ne jau mēs lemjam par vietām, bet tu. Veci ļaudis stingri turas pie vecām paražām, un tāpēc neļaunojies uz bajāru, ka viņš atceras pakāpes*. Ja atļausi, valdniek, es nosēdīšos zemāk par Morozovu; pie tava galda visas vietas labas!

Viņš sakustējās, it kā posdamies piecelties," taču Joanns viņu atturēja ar skatienu.

—    Bajārs patiesi ir vecs! — viņš aukstasinīgi teica, un viņa mērenība, vērojot acīm redzamu nepadevību, sasprindzināja visu uzmanību. Visi juta, ka briest kaut kas neparasts, taču nevarēja uzminēt, kā izpaudīsies cara dusmas, par kuru tuvošanos vēstīja tikai viegla sejas noraustīšanās, kas atgādināja tālas blāzmas plaiksņīšanos.

Visiem krūtis bija sažņaugušās kā pirms tuvojošās vētras.

—    Jā, — Joanns mierīgi turpināja, — bajārs patiesi ir vecs, tomēr viņa saprāts ir jauns, neatbilst gadiem. Viņam ļoti patīk jokoties. Man arī patīk joki, un no darba un lūgšanām brīvā laikā esmu gatavs uzjautrināties. Taču kopš tā laika, kad nomira mans jokdaris Nogtevs, nav kas mani uzjautrina. Družinam, es redzu, šitais amats patīk; esmu solījis viņu nepamest bez savas žēlastības un tāpēc ieceļu viņu par savu pirmo jokdari! Lai atnes šurp Nogteva svārkus un uzvelk tos bajāram!

Krampji uz cara sejas sāka raustīties biežāk, taču balss joprojām palika mierīga.

Morozovs stāvēja kā zibens ķerts. Viņa sarkanā seja nobālēja, asinis atplūda uz sirdi, acis iezibējās, bet uzacis sākumā sakustējās, tad saraucās tik bargi, ka pat Ivana Vasiļjeviča klātbūtnē viņa izteiksme rādījās baiga. Viņš vēl neticēja savām ausīm; viņš šaubījās, vai patiesi cars visu priekšā grib apkaunot viņu — Morozovu, lepno bajāru, kura nopelni un senā varonība bija visiem it labi zināma …

Viņš stāvēja klusēdams, ieurbies Joannā ar nekustīgu, jautājošu skatienu, it kā gaidīdams, ka tas apdomāsies un ņems savus vārdus atpakaļ. Taču Vasilijs Grjaznojs, kad cars bija devis zīmi, piecēlās no galda un piegāja pie Družinas Andrejeviča, turēdams rokā raibu, pa pusei brokāta, pa pusei rupjas vadmalas kaftānu ar daudziem ielāpiem, zvārguļiem un pulkstentiņiem.

—    Velc mugurā, bajār! — Grjaznojs teica. — Lielais valdnieks apveltī tevi ar šo kaftānu, kuru valkājis viņa mirušais jokdaris Nogtevs!

—    Nost! — Morozovs iesaucās, atgrūzdams Grjaz- noju. — Neuzdrošinies, sātan, pieskarties bajāram Morozovam, kura senčiem tavi senči kalpoja ar suņupuišiem!

Un, vērsdamies pie Joanna, viņš teica aiz sašutuma drebošā balsī:

—    Valdniek, ņem atpakaļ savus vārdus! Liec mani sodīt ar nāvi! Par manu galvu tev ir vara, bet par manu godu varas nav nevienam!

Ivans Vasiļjevičs paskatījās uz opričņikiem.

—    Vai es neteicu, ka Družinam tīk jokot? Jūs dzirdējāt? Man neesot tiesību viņu apveltīt ar kaftānu?

—    Valdniek! — Morozovs turpināja. — Dieva tā kunga vārdā lūdzu tevi, ņem savus vārdus atpakaļ! Tu vēl nebiji dzimis, kad tavs nelaiķa tēvs mani apveltīja! Tas bija, kad es kopā ar Habaru Simski pie Svijagas upes sakāvu čuvašus un čeremisus,* kad kopā ar kņazu Odojevski un Mstislavski no Okas aizdzinu Krimas carēviču * un novērsu tatāru uzbrukumu Maskavai! Daudz brūču esmu ieguvis, daudz asiņu izlējis, tavam tētiņam un tev kalpodams. Nesargāju es galvu ne kaujās, ne bajāru domē, tev mazam esot, iestājos par tevi un tavu māmiņu, strīdējos ar Šuiski un Beļski. Vienīgi savu godu glabāju un visu mūžu nejāvu nevienam to aptraipīt! Vai tu tagad apkaunosi manus sirmos matus? Vai tu tagad zaimosi sava tēva kalpu? Liec mani sodīt ar nāvi, valdniek, liec man nolikt galvu uz bendes bluķa, un es ar prieku iešu mocībās, kā agrāk gāju kaujās!

Visi klusēja, Morozova spēcīgās runas satriekti; vispārējā klusumā atskanēja Joanna balss.

—     Pietiek pļāpāt! — viņš bargi teica, pāriedams no izsmiekla uz klajām dusmām. — Tavas muļķīgās runas, veci, parāda, ka tu būsi labs jokdaris. Velc mugurā muļķa drēbes! Jūs! — cars turpināja, pavērsies pret opričņikiem. — Palīdziet viņam; viņš ir radis, ka tiek apkalpots.

Ja Morozovs padotos caram vai arī, nokritis pie tā kājām, sāktu pazemīgi lūgt apžēlošanu, varbūt ari Ivans Vasiļjevičs atmaigtu. Taču Morozovs izskatījās pārlieku lepns, balss pārlieku drosmīga; pat viņa lūgumā skanēja nelokāmība, un to Joanns nevarēja paciest. Pret visiem spēcīgiem raksturiem viņš juta nepārvaramu naidu, un viens no iemesliem, kāpēc viņš vēl nesen, pats to neapzinādamies, novērsa savu sirdi no Vjazemska, bija viņam zināmā kņaza patstāvība.

Acumirklī opričņiki norāva Morozovam virsdrēbes un uzstīvēja viņam mugurā kaftānu ar zvārguļiem.

Pēc Joanna pēdējiem vārdiem Morozovs pārstāja pretoties. Viņš ļāva sevi apģērbt un klusēdams noskatījās, kā opričņiki smiedamies sakārtoja un noraustīja svārku. Viņa domas bija aizgājušas sirds dziļumos; viņš bija koncentrējies pats sevī.

—     Vai, cepuri taču aizmirsām! — Grjaznojs iesaucās, uzmaukdams Morozovam galvā raibu mici, un, atkāpies atpakaļ, paklanījās bajāram līdz zemei.

—     Družina Andrejič! — viņš teica. — Zemu klanoties, apsveicam tevi ar jauno amatu! Uzjautrini mūs, kā uzjautrināja nelaiķis Nogtevs.

Tad Morozovs pacēla galvu un pārlaida skatienu pār visiem klātesošajiem.

—     Labi! — Morozovs skaļi un stingri teica. — Pieņemu jauno cara žēlastību. Bajāram Morozovam neklājas sēdēt zemāk par Godunovu; taču cara jokdarim klājas būt pie cara galda kopā ar Grjaznojiem un Basmanoviem. Pavirzieties, kalpi, dodiet vietu jaunajam ākstam! Palaidiet jokdari un klausieties visi, kā viņš uzjautrinās Ivanu Vasjļjeviču!

Morozovs pavēloši pamāja, un opričņiki neviļus pavirzījās.

Zvaniņus šķindinādams, bajārs piegāja pie galda un apsēdās uz sola iepretim Joannam ar tik valdniecisku izskatu, it kā viņam mugurā nebūtu vis jokdara svārks, bet cara mantija.

—     Kā man tevi, valdniek, uzjautrināt? — viņš jautāja, elkoņus uzlicis uz galda, Ivanam Vasiļjevičam tieši acīs skatīdamies. — Izpriecu ziņā tu esi visai izlutināts, ne ar ko tevi nevar pārsteigt! Kādi gan joki nav dzīti Krievzemē, kopš tu valdi! Uzjautrinājies tu zēna gados, kad ar zirgu mīdīji ļaudis uz ielām; uzjautrinājies, kad medībās piķieriem liki nokaut kņazu Šuiski;* uzjautrinājies, kad Pleskavas vēlētie ļaudis bija atnākuši pie tevis sūdzēties par tavu vietvaldi un tu pavēlēji viņiem nosvilināt bārdas ar karstu darvu!

Opričņiki tiecās uzlēkt no savām vietām un mesties virsū Morozovam; cars viņus atturēja ar zirni.

—    Taču, — Morozovs turpināja, — tie visi bija bērna joki; tie drīz tev apnika. Tu sāki slavenus vīrus ieskaitīt mūku kārtā, bet viņu sievas un meitas ņēmi apkaunošanai sev par prieku. Tas arī tev apnika. Tad tu ņēmi savus labākos kalpus un atdevi tos spīdzināšanai. Tas bija jau jautrak, tomēr ne ilgi. Ko nu visu laiku apsmies tautu un bajārus! Tad tu ņēmies nozaimot Kristus baznīcu. Un tā nu tu savāci visādus kroga plikadīdas, visādus ierāvējus un neliešus, ietērpi tos mūku talāros, ari pats izģērbies par mūku, un nu dienu jūs apkāvāt ļaudis, bet nakti dziedājāt Kristum un Marijai slavas dziesmas. Pats tu, asinīs notriepies, gan dziedāji, gan zvanīji un gandrīz vai nenoturēji dievkalpojumu. Šis joks bija tas jautrākais, tādu neviens cits kā vien tu nav varējis izdomāt.

Ko lai tev saka, valdniek? Ka tevi vēl uzjautrināt?

Varbūt, lūk, ko teikšu: kamēr tu ar saviem opričņikiem maskās dejo, zvani uz rīta dievkalpojumu un dzer asinis, no rietumiem tev uzbruks Zigimonts, no ziemeļiem uzmāksies vācieši un čudi*, bet no dienvidiem un austrumiem — hans. Maskavai uzbruks orda, un nebūs karavadoņu, kas aizstāv tā kunga svētumus! Liesmas apņems dievnamus ar metropolītu relikvijām, iestāsies atkal Ba- tija laiki. Un tu, visas Krievzemes cars, zemosies hana priekšā un, uz ceļiem stāvēdams, bučosi viņa kāpsli!

Morozovs apklusa.

Neviens nepārtrauca viņa runu; visi mēmi klausījās. Cars klausījās, uz priekšu saliecies, bāls, ar kvēlojošām acīm, ar putām uz lūpām. Viņš drudžaini žņaudzīja krēsla balstus un, šķita, baidījās nesadzirdēt kaut vienu Morozova vārdu un katru iekala atmiņā, lai par katru atmaksātu ar sevišķu mocību.

Visi opričņiki bija bāli; neviens neuzdrīkstējās paskatīties uz caru. Godunovs bija nodūris acis un nedrīkstēja elpot, lai nepievērstu sev uzmanību. Pašam Maļutam bija neērti.

Pēkšņi Grjaznojs izrāva nazi, pieskrēja pie Joanna un teica, norādīdams uz Morozovu:

—    Atļauj, valdniek, viņam aizbāzt rīkli!

—    Neuzdrīksties! — cars teica gandrīz čukstus, no uztraukuma aizelsies. — Ļauj viņa žēlastībai izrunāt līdz galam.

Morozovs lepni paskatījās apkārt.

—    Vēl gribi jokus, valdniek? Lūdzu, es tevi uzjautrināšu. Palika tev vēl viens no taviem uzticīgajiem kalpiem, senas bajāru dzimtas vīrs; viņu tu atliki sodīt ar nāvi, vai nu tāpēc, ka baidījies dieva dusmu, vai arī tāpēc, ka nebiji izdomājis viņam pienācīga soda. Dzīvoja viņš tālu no tevis, ar tavām paļām apkrauts, un tu varēji viņu aizmirst. Taču tu, valdniek, neviena neaizmirsti! Aizsūtīji tu pie viņa savu nelietīgo Vjazemski, lai tas nodedzina viņa namu un aizved sievu. Bet, kad viņš atnāca pie tevis lūgt tiesu Vjazemskim, tu liki viņiem cīnīties sev par prieku, cerēdams, ka Vjazemskis nogalinās tavu veco kalpu. Bet dievs negribēja viņa bojā eju un parādīja viņa taisnību.

Un ko tad tu darīji, valdniek? Tad, — Morozovs turpināja, un viņa balss sāka drebēt, un zvārguļi šķindēja pie viņa drēbēm, — tad tev likās, ka vēl maz esi pazemojis savu kalpu, un tu nolēmi apkaunot viņu ar vēl nedzirdētu, nebijušu kaunu! Tad, — Morozovs iesaucās, atgrūzdams galdu un pieceldamies kājās, — tad tu, valdniek, bajāru Morozovu ietērpi ākstu svārkos un viņam, kas izglāba Tulu un Maskavu, liki uzjautrināt tevi kopā ar taviem rijīgajiem elles kalpiem!

Bargs bija vecā vojevodas izskats klusējošo opričņiku vidū. Viņa āksta drēbes zaudēja savu nozīmi. No biezo uzacu apakšas zibsnīja zibeņi. Baltā bārda majestātiski sedza krūtis, kas kādreiz saņēmušas daudz ienaidnieka triecienu, bet tagad bija izraibinātas ar spilgtiem ielāpiem; un bajāra sašutuma pilnajās acīs bija tik daudz cieņas, tik daudz cildenuma, ka, salīdzinot ar viņu, Ivans Vasiļjevičs šķita niecīgs.

—     Valdniek, — Morozovs turpināja, balsi paceldams, — jaunais āksts stāv tavā priekšā. Klausies viņa pēdējo joku. Kamēr tu esi dzīvs, bailes aizslēgušas krievu tautai lūpas; taču paies tava zvēriskā valdīšana, un uz zemes paliks tikai atmiņa par taviem darbiem, un ies tavs vārds no paaudzes uz paaudzi ar mūžīgiem lāstiem, kamēr pienāks tā kunga pastarā tiesa! Un tad visi tevis noslepkavoto simti un tūkstoši, visi vīru un sievu, zīdaiņu un sirmgalvju bari, visi, kurus tu esi pazudinājis un nomocījis, visi nostāsies tā kunga priekšā, brēkdami uz tevi, savu mocītāju! Un tai pastarajā dienā nostāšos arī es mūžīgā tiesneša priekšā, nostāšos šai pašā apģērbā un prasīšu atpakaļ savu godu, ko tu man atņēmi zemes virsū. Un nebūs ap tevi tavu elles kalpu, kas aizspiestu brēcošiem mutes, un dzirdēs viņus tiesnesis, un tiksi tu iegrūsts mūžīgajās liesmās, kas sagatavotas sātanam un viņa eņģeļiem!

Morozovs apklusa un, uzmetis nicinošu skatienu cara mīluļiem, pagriezās pret viņiem ar muguru un lēni izgāja.

Neviens neiedomājās viņu aizkavēt. Svarīgi viņš izgāja caur galdu rindām, un tikai tad, kad apklusa viņa zvārguļu šķinda, opričņiki atjēdzās no sastinguma; bet Maļuta, piecēlies no galda, teica Ivanam Vasiļjevičam:

—   Vai pavēlēsi, valdniek, viņu tūliņ nogalēt vai arī ielikt cietumā?

—       Cietumā! — Joanns teica, elpu atvilkdams. — Saudzēt viņu! Barot viņu! Nespīdzināt, lai pirms laika nenosprāgst; tu atbildi par viņu ar savu galvu!

Vakarā caram bija īpaša apspriede ar Maļutu.

Količevi, kuri jau sen sēdēja cietumā, Maļutas spīdzināti, daļēji bija atzinušies viņiem uzkrautajā nodevība, daļēji, pēc Joanna domām, pietiekami savu draugu un kalpu pieķerti, jo kalpi un draugi, spīdzināšanu neizturējuši, bija liecinājuši pret viņiem.

Daudz arī citu cilvēku bija iejaukts šai lietā. Pēc cara pavēles dažus sagrāba Maskavā, dažus Brīvciemā un nežēlīgi spīdzināja; viņi savukārt bija nosaukuši daudz vārdu, un spidzināmo skaits ar katru dienu auga un beidzot izauga līdz trīs simtiem.

Ivans Vasiļjevičs, rēķinādamies ar ārvalstu domām, nolēma nogaidīt, kamēr no Maskavas aizbrauc Lietuvas sūtņi, un tad notiesātajiem sarīkot nāves soda izpildīšanu visiem reizē vienā dienā; un, lai tā iedarbība būtu pārsteidzošāka un iebiedētu dumpiniekus arī turpmākajiem laikiem, šo nāves sodu vajadzēja izpildīt Maskavā visas tautas acu priekšā.

Uz to pašu dienu cars nolika Vjazemska un Basmanova nāves sodu. Dzirnavnieks kā burvis bija notiesāts ar sadedzināšanu uz sārta, bet Klijānam, kurš uzdrošinājies ielīst cara atpūtas istabā un kuru līdz šim taupīja svinīgam gadījumam, Joanns gatavoja ārkārtīgas, vēl nebijušas mocības. Tādu pašu likteni viņš lēma arī Morozovam.

So kopīgo nāves sodu cars apcerēja visos sīkumos līdz vēlai naktij, un gaiļi jau bija divas reizes nodziedājuši, kad viņš atlaida Maļutu un aizgāja uz savu svētbilžu istabu.

35. nodaļa

nāves sods

Pēc Lietuvas sūtņu aizceļošanas tās dienas priekšvakarā, kad svinīgi vajadzēja tikt izpildītam nāves sodam, Maskavas ļaudis ar šausmām vēroja gatavošanos uz to.

Lielajā tirgus laukumā Kitajgorodas iekšpusē bija uzstādīts daudz karātavu. Starp tām rēgojās paaugstinājumi ar bluķiem. Mazliet nostāk uz šķēršļa starp stabiem karājās milzīgs dzelzs katls. Otrā pusē slējās vientuļš stabs ar piestiprinātām važām, bet ap stabu strādnieki krāva malku. Dažādi nezināmi rīki bija redzami starp karātavām un izraisīja pūlī biedinošus minējumus, no kuriem sirds jau aizlaikus sažņaudzās.

Mazpamazām visi, kas bija atnākuši uz laukumu tirgoties, izbailēs izklīda. Tukšs kļuva ne vien laukums, bet arī apkārtējās ielas. Iedzīvotāji ieslēdzās mājās un čukstus runāja par gaidāmo notikumu. Vēsts par baismīgo gatavošanos izplatījās visā Maskavā, un visur iestājās nāves klusums. Tirgotavas slēdza, neviens nerādījās ielās, un tikai laiku pa laikam pa tām aizauļoja ziņneši, kas sūtīti no Arbata, kur Joanns bija apmeties savā iemīļotajā pilī. Kitajgorodā nedzirdēja cita trokšņa kā vien namdaru cirvju klaudzoņu un darbu izrīkotāju — opričņiku balsis.

Kad iestājās nakts, apklusa ari šīs skaņas, un mēness, pacēlies pār Kitajgorodas robainajām sienām, apgaismoja tukšo laukumu, kur augšup slējās mieti un karātavas. Neviena uguns neatspīdēja logos, visi slēģi bija aizvērti; tikai dažuviet baznīcas ārpusē pie svētbildēm blāvi mirguļoja svētlampiņas. Taču neviens tonakt negulēja; visi pielūdza dievu, gaidīdami rītausmu.

Beidzot pienāca liktenīgais rīts, un gaisā atskanēja skaļā vārnu un kovārņu ķērkšana; saozdami gaidāmās asinis, putni no visurienes bija salidojuši Kitajgorodā, bariem riņķoja virs laukuma un melnās virtenēs apsēda baznīcas krustus, māju čukurus, kores un pašas karātavas.

Klusumu pārtrauca tāla tamburīnu šķinda un turku bungu dimdināšana, kas lēni tuvojās laukumam. Parādījās bars opričņiku, kas jāja pa pieci rindā. Priekšgalā jāja tamburlnisti, lai izklīdinātu ļaudis un atbrīvotu ceļu valdniekam, taču viņi velti kratīja savus tamburīnus un sita bungas: nekur nemanīja nevienu dzīvu dvēseli.

Aiz opričņikiem jāja pats cars Ivans Vasiļjevičs parādes tērpā, ar stopu pie segliem, ar apzeltītu loku aiz muguras. Viņa bruņu cepures virsu greznoja emaljā darināts Pestītāja tēls, bet gar malām — dievmātes, Jāņa Kristītāja un dažādu svēto tēli. Zirga sega mirdzēja dārgakmeņos, bet melnajam zirgam kaklā karājās suņa galva.

Blakus caram bija redzams carēvičs Joanns, bet nopakaļ jāja bars tuvīno galminieku pa trim rindā. Aiz viņiem gāja vairāk nekā trīssimt uz nāvi notiesātu cilvēku.* Važās sakalti, spīdzināšanu nomocīti, viņi ar pūlēm vilka kājas, paklausot opričņiku uzmudinājumam.

Gājienu noslēdza liela jātnieku nodaļa.

Kad gājiens iesoļoja Kitajgorodā un viss karaspēks, no zirgiem nokāpis, izvietojās pie karātavām, Joanns, tāpat zirga mugurā sēdēdams, paskatījās apkārt un izbrīnījies ieraudzīja, ka laukumā nav neviena skatītāja.

—   Sadzīt ļaudis! — viņš pavēlēja opričņikiem. — Lai neviens nebaidās! Paziņojiet Maskavas ļaudīm, ka cars soda savus ļaundarus, bet nevainīgiem sola žēlastību.

Drīz laukums sāka pildīties ar ļaudīm, slēģi atvērās, un pie logiem parādījās bālas izbijušās sejas.

Pa to laiku sārts zem katla bija iekurts un uz grodiem uzkāpa bendes.

Joanns lika izvest no notiesāto bara dažus, kas mazāk vainīgi.

—   Cilvēki! — viņš teica skaļi un skaidri, lai laukumā visi viņu varētu dzirdēt. — Jūs, draudzēdamies un radodamies ar maniem nodevējiem, esat pelnījuši vienādu sodu ar viņiem; bet es sirds aizkustinājumā, skumdams par jūsu dvēseļu pazudināšanu, žēloju jūs un dāvinu jums dzīvību, lai jūs ar grēku nožēlošanu izpirktu savas vainas un aizlūgtu par mani, necienīgo!

Pēc cara zīmes apžēlotos aizveda malā.

—    Maskavas ļaudis! — Joanns tad teica. — Jūs tagad redzēsiet nāves sodu un mokas; taču es sodu ļaundarus, kuri gribēja valsti nodot ienaidniekiem! Raudādams nododu viņu miesas saplosīšanai, jo es esmu tiesnesis, tā kunga ielikts, lai tiesātu sjivas tautas. Un nav netaisnības manā tiesā, jo, līdzīgi Ābramam, kas pacēla nazi pret dēlu,* es upurēju savus vistuvākos! Lai šis asinis krīt uz manu ienaidnieku galvām!

Pēc tam no sodam nolemto bara vispirms izveda bajāru Družinu Andrejeviču Morozovu.

Joanns dusmu pirmajā brīdī bija nolēmis viņu visbaismīgākajām mokām; taču aiz nesaprotamas rakstura svārstības, bet varbūt arī tāpēc, ka visi maskavieši mīlēja bajāru, viņš soda izpildīšanas priekšvakarā atcēla savus rīkojumus un notiesāja viņu uz mazāk cietsirdīgu nāvi.

Valdnieka domes djaks, stāvēdams uz paaugstinājuma, atritināja garu tīstokli un pērkonīgā balsī nolasīja:

—     Bijušais bajār Družina! Tu lielījies sacelt valsti jukas, ataicināt Krimas hanu un Lietuvas karali Zigimontu un Krievzemei nodarīt citu postu un uzgrūst likstas. Tu arī uzdrīkstējies ar nikniem, kodīgiem vārdiem nopelt pašu visas Krievzemes valdnieku, caru un lielkņazu un viņa labos kalpus musināt uz nepaklausību. Tu esi pelnījis spīdzināšanu, ļaunāku par nāvi; taču lielais valdnieks, atcerēdamies tavus agrākos nopelnus, sirds žēlībā pavēlēja: atsevišķi no pārējiem, izlaižot citas mokas, tevi sodīt ar ātru nāvi, nocērtot tev galvu, bet tavu mantu valsts vajadzībām nenorakstīt!

Morozovs, kas bija jau uzkāpis uz paaugstinājuma, pārmeta krustu.

—     Apzinos sevi tīru dieva un valdnieka priekšā, — viņš mierīgi atbildēja, — atdodu savu dvēseli tam kungam Jēzum Kristum, bet no valdnieka lūdzu vienu vienīgu žēlastību: visu manu mantu, kas paliks pēc manis, lai sadala trejās daļās: pirmo daļu dievnamiem un manas dvēseles pieminēšanai; otru daļu — nabaga brāļiem; trešo — maniem uzticīgiem kalpiem; bet dzimtjūga ļaudis un vergus atlaižu uz visiem laikiem brīvībā! Savai atraitnei piedodu, un viņai brīv iziet par sievu, pie kā vien grib!

Ar šiem vārdiem Morozovs vēlreiz pārmeta krustu un nolika galvu uz bluķa.

Atskanēja dobjš cirtiens, Družinas Andrejeviča galva noripoja, un viņa cildenās asinis apslacīja paaugstinājuma dēļus.

Pēc tam ļaudīm par brīnumu opričņiki izveda valdnieka ieročuzini kņazu Vjazemski, pārtikaszini Basmanovu un viņa tēvu, pret kuru Fjodors bija liecinājis pie spīdzināšanas.

—     Maskavas ļaudis! — Joanns teica, norādīdams uz notiesātajiem. — Te nu skatiet manus un savus ļaundarus! Viņi, aizmirsdami, par ko skūpstījuši krustu, atgrūda jūs no mana vārda un, nebīdamies dieva soda, atņēma jums dzīvības un pazudināja ļaudis, kurus es pats biju licis sargāt. Un nu tagad viņi saņems pienācīgu samaksu, ko paši pelnījuši!

Vjazemskis un abi Basmanovi, kas piekrāpuši cara uzticību, bija notiesāti uz nežēlīgām mokām.

Djaks nolasīja viņiem apsūdzību, kurā viņus vainoja nodomā izdeldēt caru ar burvestības palīdzību, noziedzīgos sakaros ar valsts ienaidniekiem un tautas apspiešanā Joanna vārdā.

Kad bendes, sagrābuši Fjodoru Basmanovu, uzveda viņu uz paaugstinājuma, viņš pagriezās pret skatītāju pūli un sauca skalā balsī:

— Pareizticīgā tauta! Gribu pirms nāves nožēlot savus grēkus! Gribu, lai visi ļaudis dzirdētu manu grēksūdzi! Klausieties, pareizticīgie …

Taču Maļuta, kas stāvēja viņam aiz muguras, neļāva turpināt. Ar veiklu zobena cirtienu viņš nocirta tam galvu tai brīdī, kad Fjodors gribēja sākt savu grēksūdzi.

Viņa asinīm noplūdušais līķis nokrita uz paaugstinājuma, bet sānis atlēkusi galva, auskariem šķindot, aizripoja pie kājām cara zirgam, kurš sprauslādams kāpās atpakaļ, šķielēdams uz to ar izbiedētu aci. Basmanovs ar pēdējo nekaunību izglābās no mocībām, kas viņu gaidīja.

Viņa tēvs Aleksejs un Vjazemskis nebija tik laimīgi. Viņus kopā ar laupītāju Klijānu uzveda uz paaugstinājuma, kur stavēja baismīgi rīki. Tai pašā laikā veco dzirnavnieku aizvilka uz sārtu un piekala pie staba.

Vjazemskis, spīdzināšanu izmocīts, nespēja nostāvēt kājās, benžu saturēts pie rokām, viņš meta apkārt mežonīgus skatienus. Viņa acīs neredzēja ne baiļu, ne nožēlošanas. Ieraudzījis pie staba piekalto dzirnavnieku un liesmu mēles, kas jau vijās ap to, kņazs atcerējās tā pēdējos vārdus, kad vecais, apvārdojis viņa zobenu, bija skatījies ūdens toverī; kņazs atcerējās arī parādību, ko redzējis dzirnavās, kad viņš mēness naktī, raudzīdamies zem šļakstošā rata, centās saskatīt savu nākotni, bet redzēja tikai, kā ūdens kļūst sarkans, līdzīgs asinīm, un kā pa to sāk kustēties zobaini zāģi, un dzelzs knaibles atveras un aizveras …

Dzirnavnieks neredzēja Vjazemski. Sevī Iedziļinājies, viņš murmināja kaut ko zem deguna un kā prātu zaudējis dejoja uz sārta, ar važām šķindinādams.

—    Šikalu! Likālu! — viņš runāja. — Kovārņi salaižas bagātās dzīrēs! Pagriezies, rats, pagriezies! Kas bija augšā, nonāca zemē! Šagadām! Vējš, sacelies no dzirnavām, uzbrūc maniem ienaidniekiem! Kulla! Kulla! Izsvaidi gunskuru, apdzēs uguni!

Un patiesi, it kā paklausīdams buršanai, laukumā sacēlās vējš, taču uguni tas nenodzēsa, bet gan uzpūta žagarus, kas bija palikti apakšā, un liesmas, izlauzušās cauri sausajai malkai, apņēma dzirnavnieku un apslēpa viņu skatītājiem.

—    Sagadām! Kulla! Kulla! — vēl skanēja aiz dūmu mākoņa, tad balss apslāpa degošā sārta sprakstos.

Klijāns pēc izskata gandrīz nemaz nebija pārvērties ne no spīdzināšanas, ne no ilgās sēdēšanas cietumā. Viņa spēcīgā daba izturēja iepriekšpratināšanas laikā, taču sejas izteiksmē bija radusies izmaiņa. Tā kļuvusi lēnīgāka; acis raudzījās mierīgāk.

Kopš tās nakts, kad viņu saķēra cara guļamtelpā un iemeta cietumā, viņu pārstāja mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Viņš jau tad uzņēma nāves sodu, kas viņu gaidīja, kā izpirkumu par ļaundarībām, ko kādreiz bija pastrādājis, un, gulēdams uz sapuvušiem salmiem, pirmo reizi aizmiga mierīgi.

Djaks tautai nolasīja Klijāna vainu un sodu, kas viņu gaida.

Klijāns, uzkāpis paaugstinājumā, pārmeta krustu uz baznīcas kupolu pusi un četrreiz pēc kārtas paklanījās ļaudīm uz visām četrām laukuma pusēm.

—     Piedod, pareizticīgā tauta! — viņš teica. — Piedod man manus laupīšanas, zagšanas un slepkavošanas grēkus! Piedod visu, ko esmu tev nogrēkojies. Esmu nopelnījis nāves mocības, atlaid man manas vainas, pareizticīgā tauta!

Un, pagriezies pret bendēm, viņš pats ielika rokas sagatavotajās cilpās.

—    Tad nu piesieniet! — viņš teica, noskurinādams sirmo, cirtaino galvu, un nepiebilda vairāk ne vārda.

Pēc Joanna mājiena djaks vērsās pie citiem notiesātajiem un nolasīja tiem apsūdzību sazvērestībā pret valdnieku, nolūkā atdot Novgorodu un Pleskavu Lietuvas karalim un noziedzīgos sakaros ar turku sultānu.

Tos saka izvadāt — vienus pie karātavani, dažus pie katla vai pie citiem soda rīkiem.

Tauta skaļi lūdza dievu.

—     Ak kungs, ak kungs! — atskanēja laukumā. — Apžēlo viņus, ak kungs! Pieņem drīzāk viņu dvēseles!

—    Lūdziet par mums, taisnīgie! — daži sauca no pūļa. — Pieminiet mūs, kad nonāksiet dieva valstībā!

Opričņiki, lai noslāpētu šos vārdus, sāka skaļi saukt:

—    Hoida! Hoida! Lai iznīkst valdnieka ienaidnieki!

Taču tobrīd pūlis sakustējās, visas galvas pavērsās

uz vienu pusi, un atskanēja saucieni:

—    Svētais nāk! Redziet, redziet! Svētais nāk!

Laukuma viņā galā * parādījās gadu četrdesmit vecs

vīrs ar retu bārdiņu, bāls, basām kājām, vienīgi nātnu kreklu mugurā. Viņa seja bija neparasti lēnprātīga, bet uz lūpām rotājās dīvains, bērnišķīgi labsirdīgs smaids.

Šā cilvēka izskats starp tik daudz sejām, kas pauda šausmas, bailes vai zvēriskumu, krasi no tām atšķīrās un atstāja uz visiem spēcīgu iespaidu. Laukums apklusa, nāves sodu izpildīšana aprāvās.

Visi pazina svēto, taču vēl neviens nebija redzējis viņa sejā tādu izteiksmi kā šodien. Šobrīd viņa parasti smaidošās lūpas raustīja krampji, it kā ar lēnprātību cīnītos citas, nepierastas jūtas.

Saliecies uz priekšu, šķindot dzelžiem un dzelzs krustiem, ar kuriem viņš no vienas vietas bija apkāries, svētais virzījās caur pašķīrušos pūli tieši pie Joanna.

—     Ivaško! Ivaško! — viņš iztālēm klaigāja, savas koka krelles ritinādams un joprojām smaidīdams. — Ivaško! Mani tu esi aizmirsis!

Svēto ieraudzījis, Joanns gribēja pagriezt zirgu un pajāt sānis, taču plānprātis jau stāvēja blakus.

1 — Paskaties uz svēto! — viņš teica, satvēris cara zirga pavadu. — Ko tu neliec sodīt ar nāvi arī svēto? Ar ko Vasja sliktāks par citiem?

—     Dievs ar tevi! •— cars teica, izvilkdams sauju zelta gabalu no musturainā maisiņa, kas zelta važiņā karājās pie jostas. — Še, Vasja, un staigā, lūdz par mani!

Svētais pastiepa abas rokas, bet tūliņ arī atrāva tās nost, un nauda nobira zemē.

—     Ai, ai! Svilina! — viņš iekliedzās, pūzdams uz pirkstiem un kratīdams tos gaisā. — Kāpēc tu naudu no- kveldināji ugunī? Kāpēc elles ugunīs nokarsēji?

—    Ej projām, Vasja! — Joanns nepacietīgi atkārtoja. •— Atstāj mūs, tev te nav vietas!

—     Nē, nē! Mana vieta ir te pie mocekļiem! Dod arī man mocekļu vainadziņu! Kāpēc mani apej? Kāpēc dari pāri? Dod arī man tādu vainadziņu, kādus tu izdāļā citiem.

—    Ej, ej! — Joanns teica ar dusmām, kas iesvilās viņā.

—     Neiešu! — plānprātis tiepīgi teica, ķerdamies pie zirga segliem, bet tad pēkšņi sāka smieties un ar pirkstu rādīja uz Joannu. — Skatiet, skatiet! — viņš sauca. — Kas viņam tur uz pieres? Kas tas tev ir, Ivaško? Tev pierē ragi! Tev izauguši āža ragi! Un suņa galva tev ir!

Joanna acis iekvēlojās.

—     Prom, vājprātīgais! — viņš iesaucās un, izrāvis šķēpu tuvākajam opričņikam no rokām, atvēzējās ar to uz plānprāti.

Sašutuma kliedziens atskanēja ļaužu barā.

— Neaiztiec viņu! — no pūļa sauca. — Neaiztiec svēto! Par mūsu galvām tev ir vara, bet svēto neaiztiec!

Taču plānprātis joprojām smaidīja pa pusei bērnišķīgi, pa pusei vājprātīgi.

—     Nodur mani, ķēniņ Zaul *! — viņš teica, atvilkdams sānis krustus, kas karājās viņam uz krūtīm. — Dur te, pašā sirdī! Ar ko esmu sliktāks par tiem tur taisnajiem? Aizsūti arī mani uz debesu valstību! Vai tev skauž, ka nebūsi pie mums, ķēniņ Zaul, ķēniņ Erod*, elles ķēniņ?

Šķēps sāka drebēt Joanna rokā. Vēl mirklis un tas ieurbtos plānprāša krūtīs, taču jauns pūļa brēciens atturēja to gaisā. Cars ar pūlēm pārvarēja savu gribu, tomēr vētrai vajadzēja sākt plosīties.

Ar putām uz lūpām, zibošām acīm, paceltu šķēpu viņš iespieda kājas zirgam sānos un lēkšiem drāzās virsū notiesātajiem, tā ka dzirkstis pašķīda no zirga pakaviem, un ietrieca šķēpu pirmajā, kas pagadījās ceļā.

Kad cars soļos atgriezās savā vietā, asiņaino šķēpu nolaidis, opričņiki jau bija svēto paguvuši nostumt malā.

Joanns pamāja ar roku, un bendes ķērās pie darba. Uz Joanna bālās sejas parādijās sārtums; viņa acis kļuva lielākas, uz pieres pietūka zilas dzīslas un nāsis iepletās …

Kad beidzot, slepkavošanas atēdies, cars pagrieza zirgu un, apjājis apkārt laukumam, attālinājās, pats asinīm notašķījies, sava asiņainā pulka ielenkts, vārnas, kas bija tupējušas uz baznīcu krustiem un jumtu korēm, cita pēc citas savēcināja spārnus un sāka nolaisties uz saplosīto locekļu kaudzēm un uz līķiem, kas kūļājās pie karātavām . . .

Borisa Godunova todien nebija laukumā kopā ar Joannu. Viņš vēl priekšvakarā pieteicās pavadīt Lietuvas sūtņus, kas devās prom no Maskavas.

Nākamajā dienā pēc nāves soda laukums bija notīrīts un līķi aizvesti un sasviesti Kremļa grāvī.

Tur Maskavas pilsoņi vēlāk uzcēla vairākas koka baznīcas uz kauliem un asinīm, kā pauž senas hronikas.

Pagāja daudz gadu; baigā nāves soda iespaids izgaisa tautas atmiņā, taču ilgi vēl gar Kremļa grāvi stāvēja šīs vienkāršās baznīcas un dievlūdzēji te varēja noklausīties dvēseles aizlūgumu par tiem, kas bija nomocīti un noslepkavoti pēc cara un lielkņaza Joanna Vasiļje- viča Ceturtā pavēles.

36. nodaļa ATGRIEŠANAS BRĪVCIEMĀ

Satriecis ar šausmām Maskavu, cars sadomāja parādīt žēlsirdību un augstsirdību. Pēc viņa pavēles cietumi tika atvērti, ieslodzītie, kas vairs necerēja uz piedošanu, visi atbrīvoti. Dažiem Joanns aizsūtīja dāvanas. Šķita, niknums, kas sen viņā bija vārījies un ilgi iededzies, ar beidzamo nāves sodu bija uzliesmojis un izvirdis no viņa dvēseles kā ugunīgs kūlis no vulkāna. Viņa prāts nomierinājās, viņš pārstāja it visur meklēt nodevību.

Ne jau katrreiz pēc nevainīgu asiņu izliešanas Joanns

lāvās sirdsapziņas pārmetumiem. Tas bija atkarīgs ari no citiem apstākļiem. Debesu parādīšana, pēkšņi savilcies pērkons, tautas posts iebiedēja viņa mainīgo iztēli un dažreiz virzīja viņu uz grēku nožēlošanu visas tautas priekšā; taču, kad negadījās ne parādīšanu, ne bada, ne ugunsgrēku, viņa iekšējā balss klusēja un sirdsapziņa snauda. Tā ari šobrīd Joanna dvēsele bija mierīga. Pēc paveiktās slepkavošanas viņš juta apmierinājumu un mieru kā izsalkušais, kas remdinājis badu ar ēdienu. Vairāk aiz ieraduma un pieņemtā likuma nekā aiz sirds prasības viņš, atgriežoties Brīvciemā, uz dažām dienām palika Trīsvienības klosterī, lai pielūgtu dievu.

Pa visu ce|u pristavi, kas jāja caram pa priekšu, nabagiem saujām bārstīja sudraba naudu, bet, dodamies prom no klostera, viņš arhimandrītam atstāja lielu ieguldījumu dievkalpojumiem par savu veselību.

Pa to laiku Brīvciemā gatavojās kaut kas tāds, ko neviens nebija gaidījis.

Godunovs, kurš bija aizsūtīts pa priekšu, lai sagatavotu valdniekam svinīgu sagaidīšanu, savu uzdevumu izpildījis, sēdēja tēstu baļķu istabā, iespiedis uz ozola galda atbalstītajās rokās galvu. Viņš domāja par beidzamo dienu notikumiem, par nāves sodiem, no kuriem viņam bija izdevies izvairities, par bargā cara mīklaino dabu un par paņēmieniem, kā saglabāt viņa žēlastību, nepiedaloties opričņinas darbos, kad ienākušais kalps pieteica, ka pie lievenēm gaida kņazs Ņikita Romanovičs Serebrenijs.

Izdzirdīs šo vārdu, Godunovs aiz brīnumiem piecēlās no sola.

Serebrenijs bija cara paļām apkrauts, uz nāvi notiesāts. Viņš bija aizgājis no cietuma, un satikšanās ar viņu Borisam Fjodorovičam varēja maksāt galvu. Taču atteikt kņazam viesmīlībā vai izdot viņu caram bija necienīgs darbs, ko Godunovs neriskēja pastrādāt, jo tad zaudētu tautas uzticību, ko viņš vērtēja visaugstāk. Tūliņ viņš ari atcerējās, ka šobrīd caram žēlīgs noskaņojums, un acumirklī aptvēra, kā rīkoties šai gadījumā.

Neizgājis uz lievenēm sagaidīt Serebreniju, viņš"" pavēlēja nekavējoties to ievest istabā. Svešu liecinieku nebija, un, reiz nolēmis kņazu pieņemt, Godunovs negribēja parādīt viņam tikai daļēju viesmīlību.

—     Sveiks, kņaz, — viņš teica, apkampdams Ņikitu Romanoviču, — laipni lūdzu, sēdies; kā tu uzdrošinājies atgriezties Brīvciemā, Ņikita Romanovič? Taču atļauj vispirms tevi pacienāt, domāju, būsi no ceļa noguris.

Pēc Godunova pavēles galdā uzlika uzkodas un dažus kausus vīna.

—    Saki, kņaz, — Godunovs noraizējies jautāja, —vai kāds redzēja, ka tu uznāci lievenēs?

—    Nezinu, — Serebrenijs vientiesīgi atbildēja,

—   varbūt arī redzēja; es neslēpos, tieši piejāju pie tavas mājas. Es zinu, ka tevi nevelk opričņina!

Godunovs saviebās.

—    Boris Fjodorovič, — Serebrenijs vienkārši piebilda, — es jau neesmu viens; man līdzi ir pāris simti laupītāju no Rjazaņas apkaimes.

—    Ko tu saki, kņaz? — Godunovs iesaucās.

—    Viņi, — Serebrenijs turpināja, — palika aiz aiz- šķēršļa. Mēs visi kopā nesam savas galvas valdniekam; lai soda mūs vai žēlo, kā tam labpatīk!

—    Dzirdēju, kņaz, dzirdēju, kā tu ar viņiem -sakāvi tatārus; bet vai tev zināms, kas pēc tam Maskavā notika?

—    Ir zināms, — Serebrenijs atbildēja un saduga.

—    Nācu šurp un domāju, ka opričņinai beigas, taču, izrādās, pie jums te ļaunāk nekā agrak. Lai dievs piedod valdniekam! Bet tev grēks, Boris Fjodprovič, ka tu tikai klusē un noraugies uz visu to!

—    Ak, Nikita Romanovič, — redzu, tu esi tāds pats kā agrāk. Ko es varētu teikt caram? Vai viņš mani klausītu?

—    Kaut ari neklausītu, — Serebrenijs tiepīgi atbildēja, — tomēr tev pienākas teikt. No kā lai viņš dzirdētu taisnību, ja ne no tevis?

—     Un tu domā, ka viņš nezina taisnību? Tu domā, viņš patiesi tic visiem tiem apmelojumiem, uz kuru pamata nonāvēts tik daudz ļaužu?

To pateicis, Godunovs gandrīz iekoda mēlē, bet atcerējās, ka runā ar Serebreniju, kura atklātā seja izslēdza jebkuras aizdomas par nodevību.

—    Nē, — viņš pusbalsī turpināja, — velti tu mani, kņaz, vaino. Cars soda ar nāvi tos, uz kuriem tur dusmas, bet viņa sirdi grozīt nevienam nav pa spēkam.

Rakstos teikts, ka valdnieka sirds ir dieva rokā. Lūk, Morozovs pūlējās viņam visu klaji pateikt. Un kas iznāca? Morozovu sodīja ar nāvi, bet citiem no tā vieglāk netika. Bet tu, Ņikita Romanovič, laikam pats savu galvu nesargā, ka, zinādams Maskavas nāves sodus, nebaidījies ierasties Brīvciemā?

Dzirdot Morozova vārdu, Serebrenijs nopūtās. Viņš mīlēja Družinu Andrejeviču, lai arī tas bija nolaupījis viņa laimi.

—    Ko lai dara, Boris Fjodorovič, — viņš atbildēja Godunovam, — kas nolemts, tam jānotiek! Taisnību sakot, dzīvot man apnicis; šobrīd nav jauka dzīve Krievzemē.

—    Klausies, kņaz, tu pats sevi nesargā, laikam jau tev tāda daba; taču dievs tevi sargā. Tu līdz šim visu laiku lien cilpā, bet esi palicis dzīvs. Laikam jau tev nav lemts ne par šo, ne par to iet bojā. Ja tu atgrieztos pirms nedēļas, nezinu, kā būtu ar tevi, bet tagad varbūt cerības ir. Tikai nesteidzies rādīties acīs Ivanam Vasiļje- vičam, ļauj man pirms tam viņu redzēt.

—   Paldies tev, Boris Fjodorovič; tomēr par mani pārlieku neraizējies; bet laupītājus gan, ja spēj, izpestī no nelaimes. Viņi, lai arī slikti ļaudis, taču savu vainu labi izpirkuši!

Godunovs izbrīnījies paskatījās uz Ņikitu Romano- viču. Viņš nevarēja pierast pie kņaza vientiesības, un vienaldzība pret paša dzīvību Godunovam šķita nedabiska.

—   Kas tad nu, kņaz,' — viņš jautāja, — āiz bēdām negribi dzīvot?

—    Var būt, ka arī aiz bēdām. Kam lai tagad dzīvo? Vai zini, Boris Fjodorovič, dažreiz pret paša gribu nāk prātā Kurbskis; domājot par viņu, pašam kļūst baigi: šķiet, pamestu dzimteni un aizietu pie poļiem, ja viņi nebūtu mūsu ienaidnieki.

—    Tur jau tā lieta, kņaz! Šobrīd mums tik vien ir kā divi ceļi: vai nu darīt kā Kurbskis — uz visiem laikiem aizbēgt no dzimtenes, vai arī tā kā es — palikt pie cara un meklēt viņa žēlastību. Bet tu negribi ne vienu, ne otru. No cara projām neej, bet ar caru vienādi nedomā; tā nevar, kņaz, vajag izvēlēties vienu no diviem. Ja jau gribi palikt Krievzemē, tad pildi cara gribu.

Un, ja viņš tevi iemīļos, varbūt pats novērsīsies no op- ričņinas. Piemēram, ja mēs viņa tuvumā būtu divi, viens otru atbalstītu; šodien es izmestu kādu vārdu, rīt tu. Kaut kas viņam paliktu atmiņā. Jo taču medz teikt, ka arī piliens, krītot vienā vietā, izurbjot akmenī caurumu. Bet strauji uzreiz, kņaz, neko nepanāksi!

—   Ja viņš nebijis cars, — Serebrenijs drūmi teica,

—     es zinātu, kas man darāms, bet tagad neko nevaru izdomāt; pret viņu .sacelties neļauj dievs, bet ar viņu būt uz vienu roku nespēju. Lai viņš mani kaut gabalos saplosa, bet ar opričņinu nedraudzēšos!

—    Pagaidi, kņaz, nevajag krist izmisumā. Vai atceries, ko es toreiz tev teicu? Lai paliek opričņiki; nestīvēsimies ar caru. Viņi paši cits citam padarīs galu. Nu jau trīs galveno nav: ne abu Basmanovu, ne Vjazemska. Lai paiet laiks, kņaz, un visi opričņiki savā starpā lidz nāvei saplēsīsies un pārkodīs paši sev rīkli.

—    Bet līdz tam kas būs? — Serebrenijs jautāja.

—    Bet līdz tam, — Godunovs atbildēja, negribēdams uzreiz izteikt domu, kuru gribēja iedvest Serebrenijam,

—    līdz tam, ja cars tevi apžēlos, tu atkal vari iet pret tatāriem. Tur kavēkļu nebūs.

Serebrenija galvā pagrūti novietojās divas domas blakus, tomēr cerība iet pret tatāriem uz laiku izstūma drūmumu, kas viņu bija pārņēmis.

—     Jā, — viņš teica, — tikai tas vien arī palicis kā sist tatārus! Ja, negaidot viņu apciemojumu, ar visu karaspēku reizē un vēl kopā ar kazakiem triektos pret Krimu, varbūt Krimu arī ieņemtu.

Viņš pat tīksmi pasmējās, to iedomājot.

Tad Godunovs sāka runāt ar Serebreniju par tā vardarbīgo atbrīvošanu no cietuma un par Rjazaņas kauju. Jau tumsa, bet viņi vēl arvien sarunādamies sēdēja pie kausiem.

Beidzot Serebrenijs piecēlās.

—    Piedod, bajār, — viņš teica, — laukā jau nakts.

—    Uz kurieni tu iesi, Nikita Romanič? Paliec pie manis, pārnakšņo, rīt ieradīsies cars, es ziņošu par tevi!

—    Nevar, Boris Fjodorovič, laiks doties pie savējiem. Baidos, ka viņi ar kādu var saķildoties. Ja cars būtu Brīvciemā, mēs tieši ietu pie viņa un lai tad notiktu dieva griba; no šejienes slepkavniekiem taču nevar izsargāties. Lai arī mēs apmetāmies nomalē pie paša meža, tomēr var uzjāt kāda patruļa.

—    Nu tad sveiks, Nikita Romanič! Bet pielūko, caram acīs nelien, pagaidi, kamēr sūtīšu pēc tevis.

—    Pag, tu neej, kur vajag, kņaz, — Godunovs piebilda, redzēdams, ka Serebrenijs dodas uz goda priekšnamu. Un, paņēmis pie rokas, Godunovs aizveda viņu uz otrām lievenēm mājas viņējā pusē.

—   Ardievu, Ņikita Romanovič, — viņš atkārtoja, apkampdams Serebreniju, — dievs ir žēlīgs, var būt, ka nokārtojas tava lieta.

Un, pagaidījis, kamēr kņazs uzsēžas zirgā un aizjāj pa viņējās puses ceļu, Godunovs atgriezās istabā visai apmierināts, ka Serebrenijs nebija pieņēmis priekšlikumu pārnakšņot viņa namā.

Nākamajā rītā cars svinīgi ieradās Brīvciemā it kā pēc gūtas uzvaras. Opričņiki viņu pavadīja ar saucieniem — hoida! hoida! — no aizšķēršļa līdz pašai pilij.

Vienīgi vecā aukle Onufrevna saņēma viņu ar bār- šanos.

—    Zvērs tu tāds! — viņa teica, sagaidīdama caru uz lievenēm. — Kā tu vēl vari staigāt pa zemi, tāds plēsīgs zvērs? Tu smirdi pēc asinīm, slepkavniek! Kā tu uzdrīkstējies rādīties pie svētā dieva vīra Sergija pēc saviem Maskavas darbiem? Tā kunga pērkons tevi, nolādēto, nospers kopā ar tavu velnu pulku!

Taču šoreiz aukles pārmetumi nekādi neiedarbojās. Laukā nebija ne pērkona, ne negaisa. Saule lieliski spīdēja skaidrajās debesīs, un koši zaigoja krāsas un zeltījums uz raibajām augšstāvu izbūvēm un pasakainajiem pils kupoliem. Joanns neatbildēja ne vārda un pagāja večai garām uz savām istabām.

—    Pagaidi, pagaidi! — viņa turpināja, noraudzīdamās tam pakaļ un rībinādama pa grīdu ar spieķi. — Dieva pērkoni uzbruks tavai pilij un izdedzinās visu tavu nešķīsto Brīvciemu!

Un vecā aizvācās uz savu istabiņu, lēni kājas vilkdama un mezdama dusmīgus skatienus uz galminiekiem, kuri vairījās no viņas ar māņticīgām bailēm.

To pašu dienu pēc pusdienas Godunovs, redzēdams, ka cars ir priecīgs un apmierināts un pretēji paradumam pošas atpūsties, devās tam līdzi atpūtas telpā. Cara labvēlība Godunovam deva šās tiesības, it sevišķi tad, kad vajadzēja kaut ko ziņot, ko ne jau katram pienācās dzirdēt.

Cara atpūtas telpā stāvēja divas gultas: viena ar kailiem dēļiem, kur Ivans Vasiļjevičs gulēja, lai sodītu miesu dvēseles satraukuma un sirdsapziņas nožēlas brīžos; otra, platāka, bija saklāta ar mīkstām aitādam, pēli un zīda spilveniem. Tajā cars atdusējās, kad nekas neuztrauca viņa domas. Tiesa, tas gadījās reti, un šī gulta lielākoties stāvēja neskarta.

Vajadzēja labi pazīt Ivanu Vasiļjeviču, lai nekļūdīgi noprastu viņa īsto garastāvokli. Ne vienmēr sirdsapziņas mokās viņš bija noskaņots žēlsirdīgi. Savus sirdsapziņas pārmetumus viņš bieži piedēvēja velna nedarbiem, kurš viņu cenšoties atraut no nodevības iznīdēšanas, un tad viņš nebūt neatmaidzināja savu sirdi, bet par spīti sātanam, lūgsnas skaitīdams, krustus mezdams, nodevās vēl lielākai nežēlībai. Ne vienmēr arī rāmums, kas bija vērojams viņa sejā, atbilda iekšējai bezrūpībai. Bieži vien tā bija tikai maska, un cars, apdāvināts ar retu ska- drumu un spēju atminēt otra domas, dažreiz tīši izjauca tā cilvēka aprēķinus, ar kuru sarunājās, un mēdza pārsteigt ar pēkšņu dusmu izvirdumu tobrīd, kad cilvēks cerēja uz viņa žēlastību.

Taču Godunovs bija paspējis iepazīt cara dabas vissīkākās iezīmes un ar neparastu nojautu uzminēja un uztvēra tādas izmaiņas viņa vaibstos, ko citi nespēja uztvert.

Pagaidījis, lai Joanns noguļas dūnu gultā, un viņa sejā neredzēdams neko citu kā vien nogurumu, Boriss Fjodorovičs teica bez jebkādiem ievadiem:

—    Vai tev zināms, valdniek, ka atradies tavs paļām apkrautais?

—    Kurš? —1 Joanns jautāja žāvādamies.

—    Ņikita Serebrenijs, tas pats, kurš tavu nodevēju Vjazemski sacirta ar zobenu un tika ielikts cietumā.

—    A! — Joanns teica. — Noķēruši zvirbuli? Kas viņu saņēmis ciet?

—    Neviens, valdniek. Viņš ir atnācis un atvedis līdzi visus laupītājus, kuri viņa vadībā pie Rjazaņas sakāvuši tatārus. Viņi kopā ar Serebreniju atnākuši pie tavas cara žēlastības izlūgties piedošanu.

—    Atjēgusies gan! — Joanns teica. — Ko, vai tu viņu redzēji?

—     Redzēju, valdniek. Viņš tieši ieradās pie manis. Domājis, ka tava žēlastība Brīvciemā, un lūdza, lai es par viņu tev pasakot. Gribēju viņu saņemt ciet, taču nodomāju, kas zina, Grigorijs Lukjaničs vēl teiks, ka es rokos viņam apakšā. Serebrenijs nekur nepaliks, reiz jau viņš pats atnesis tev savu galvu.

Godunovs runāja tieši, ar atklātu seju, bez kādas stomīšanās, it kā viņā nebūtu ne ēnas no viltības, ne mazākās līdzjūtības pret Serebreniju. Kad viņš iepriekšējā vakarā bija Serebreniju izvadījis pa sētas lieveni, viņš to darīja ne jau tāpēc, lai noslēptu caram šo apmeklējumu (tas būtu pārāk bīstami), bet tāpēc, lai kāds no Brīvciemā iedzīvotājiem nebrīdinātu Joannu un pirmā ziņotāja lomā nenoskaņotu caru pret pašu Godunovu. Vjazemska pieminēšanu, kur Serebrenijs tika nostādīts par nogalinātā kņaza ienaidnieku, Boriss Fjodorovičs bija apdomājis un sagatavojis jau laikus.

Cars nožāvājās vēlreiz, taču neko neatbildēja, un Godunovs, ieskatīdamies viņa sejas katrā vaibstā, neizlasīja tur ne atklātas, ne apslēptas dusmas. Gluži otrādi, viņš pamanīja, ka caram paticis Serebrenija nodoms atdot sevi cara rokās.

Joanns, izliedams asinis un likdams visiem drebēt, reizē ar to gribēja, lai viņu uzskata par taisnīgu un pat žēlsirdīgu; viņa slepkavības ārēji vienmēr bija ietērptas stingrā likumībā, un paļāvība viņa žēlsirdībai jo vairāk viņam glaimoja, tāpēc ka tāda paļāvība reti kad izpaudās.

Mazliet pagaidījis, Godunovs saņēmās izraisīt Ivana Vasiļjeviča atbildi.

—    Kā pavēlēsi, valdniek? — viņš jautāja. — Pasaukt pie tevis Grigoriju Lukjaniču?

Taču beidzamie nāves sodi jau diezgan bija pierīdi- nājuši Joannu, dažas liekas galvas nespēja vairot viņa apmierinājumu, ne arī iekairināt asinskāri, kas šobrīd snauda.

Viņš cieši paskatījās uz Godunovu.

—    Vai tu domā, — viņš stingri teica, — ka es bez slepkavošanas nevaru dzīvot? Viens ir ļaundari, kas dragā valsti, kas cits ir Ņikita, kurš sacirta Afoņku. Bet attie- čībā uz laupītājiem paskatīšos, kuru sodīt, kuru žēlot. Lai visi kopā ar Ņikitu sapulcējas pie goda lievenēm pagalmā. Kad iznākšu no guļamistabas, redzēšu, ko ar viņiem darīt.

Godunovs novēlēja caram labu atdusu un aizgāja, zemu paklanījies.

Viss tagad bija atkarīgs no tā, kādā garastāvoklī Joanns atmodīsies.

37. nodaļa PIEDOŠANA

Saņēmis ziņu no Godunova, Ņikita Romanovičs ar saviem laupītājiem ieradās pie cara pils.

Savainoti, noplīsuši, dažnedažādās skrandās tērpušies, cits svārkos, cits kažokā, gan vīzēs, gan basikni, daudzi ar apsietām galvām bez cepurēm un ieročiem, viņi klusēdami stāvēja cits citam blakus, gaidot caru pieceļamies.

Šie puiši ne jau pirmo reizi redzēja Brīvciemu; viņi bija te nākuši gan kā koklētāji, gan ubagi, gan lāčus vadādami. Daži bija piedalījušies arī beidzamajā ugunsgrēkā, kad Perstens un Klijāns nāca atbrīvot Serebreniju. Daudz starp viņiem bija mums pazīstamu seju, taču daudzu arī trūka. Trūka to, kuri, aizstāvēdami Krievzemi, nesen bija nolikuši galvas Rjazaņas laukos, un to, kuri, mīlēdami staiguļu dzīves plašumu, nebija gribējuši nākt uz cara tiesu. Nebija te ne Perstena, ne Mitjkas, ne rudā dziesminieka, ne Klijāna. Perstens, parādījies Brīvciemā tiesas divkaujas dienā, bija pazudis dievs zina kur. Mitjka bija aizgājis viņam līdzi; dziesminieks jau agrāk bija kritis no Serebrenija rokas, bet Klijānu tagad pie Kremļa sienas plosīja suņi un knābāja vārnas …

Jau kādas divas stundas gaidīja vīri, acis nodūruši, nenojauzdami, ka cars viņus novēro pa nelielo logu, kas atrodas zem lievenēm un apslēpts aiz krāsainajiem tor- nīšiem. Neviens no viņiem nesarunājās ne savā starpā, ne ar Serebreniju, kurš stāvēja malā, domās nogrimis un nepievērsdams uzmanību daudzajiem ļaudīm, kuri drūzmējās gan lielajos, gan mazajos vārtos. Starp ziņkārīgajiem bija arī valdnieka aukle. Viņa stāvēja lieve- nēs, uz spieķa atspiedusies, un visā noraudzījās ar nedzīvām acīm, gaidīdama Joannu parādāmies, varbūt lai ar savu klātbūtni atturētu caru no jaunām nežēlastībām.

Ivans Vasiļjevičs, no paslepenā loga gana noskatījies uz paļām apliktajiem un patīksminājies par domu, ka viņi tagad stāv starp dzīvību un nāvi un ka viņiem, jādomā, nav viegli ap sirdi, pēkšņi iznāca uz lievenēm dažu galdziņu pavadībā.

Ieraugot zelta brokātā ģērbto caru ar musturotu spieķi rokā, laupītāji nometās ceļos un nolieca galvas.

Kādu bridi Joanns klusēja.

—   Labdien, skrandaiņi! — viņš beidzot teica un, paskatījies uz Serebreniju, piebilda: — Un ko tu nāci uz Brlvciemu? Pēc cietuma esi noilgojies, vai?

—   Valdniek, — Serebrenijs vienkārši atbildēja, — no cietuma es neaizgāju pats, laupītāji mani ar varu aizveda. Viņi arī sakāva Širinas murzu Šihmatu, par ko lavai žēlastībai droši vien zināms. Kopā mēs kāvām tatārus, kopā arī atdodam sevi tavā ziņā; sodi vai apžēlo mūs, kā nu tava cara žēlastība zina!

—    Ak tad toreiz jūs pēc viņa atnācāt uz Brīvciemu? — Joanns jautāja laupītājiem. — Kā jūs viņu pazīstat?

—   Cara tētiņ, — pusbalsī atbildēja laupītāji, — viņš izglāba mūsu atamanu, kad to Medvedevkā gribēja pakārt. Atamans tad arī viņu aizveda no cietuma.

—    Medvedevkā? — Joanns teica un nosmīnēja. — Vai tas bija tad, kad tu Homjaku un viņa jātniekus ar pletnēm noslopēji? To es atceros. Es tev piedevu šo pirmo vainu, un tu pēc mūsu norunas tiki iesēdināts par jaunu vainu, kad tu otrreiz uzbruki maniem ļaudīm pie Morozova. Ko tu teiksi par to?

Serebrenijs gribēja atbildēt, taču aukle aizsteidzās priekšā.

—   Pietiek tev viņa vainas uzskaitīt! — viņa dusmīgi teica Joannam. — Tev vajadzētu viņu apbalvot par to, ka viņš basurmaņus sakāvis un aizstāvējis Kristus baznīcu, bet tu tikai lūko, kādu vainu atrast pie viņa. Vai tev nepietika ar plosīšanos Maskavā, vilks tāds!

—   Klusē, vecen! — Joanns stingri teica. — Nav tava — bābieša daļa man aizrādīt!

Taču, skaizdamies uz Onufrevnu, viņš negribēja viņu kaitināt un, novērsies no Serebrenija, jautāja laupītājiem, kas stāvēja uz ceļiem:

—    Kur jūsu atamans, karātavu putni? Lai nāk priekšā!

Serebrenijs atbildēja par laupītājiem.

—    Viņu atamana nav te, valdniek. Tūliņ pēc Rjazaņas kaujas viņš aizgāja. Es viņu aicināju, taču viņš negribēja nākt.

—     Negribēja! — Joanns atkārtoja. — Rādās man, ka šis atamans ir tas pats neredzīgais, kas ar veco bija ielīdis manā guļamistabā. Klausieties, skrandaiņi! Es jūsu atamanu likšu sameklēt un uzdurt uz mieta.

—    Nu, tevi pašu gan, — aukle norūca, — viņpasaulē velni uzdurs uz mieta.

Taču cars izlikās, ka nav dzirdējis, un turpināja, raudzīdamies uz laupitājiem.

—     Bet jūs par to, ka paši esat atnākuši un atdevu- šies manās rokās, es, lai notiek, apžēlošu. Izvelt viņiem pagalmā piecas mucas medusdzēriena! Nu? Vai esi apmierināta, vecā muļķe?

Aukle čamstināja ar lūpām.

—    Lai dzīvo cars! — laupītāji sauca. — Kalposim tev, valdnieka tētiņ! Nopelnīsim tavu piedošanu ar savām galvām!

—     Izsniegt viņiem, — Joanns teicai — katram pa labiem svārkiem un grivnu uz vīra. Es viņus ierakstīšu opričņikos. Vai gribat, karātavu putni, kalpot man opričņikos?

Daži laupītāji sāka minstināties, taču lielākā daļa sauca:

— Priecīgi tev kalpot, tētiņ, kur liks tava cara žēlastība!

—    Kā tu domā, — Joanns ar apmierinātu izskatu jautāja Serebrenijam, — vai viņi derīgi kara kalpu ierindai?

—     Ierindai viņi ir derīgi, — Ņikita Romanovičs atbildēja,' — tikai, valdniek, neliec viņus ierakstīt opričņikos!

Cars nodomāja, ka Serebrenijs uzskata laupītājus par šāda goda necienīgiem.

—    Kad es kādu žēloju, — viņš svinīgi teica, — es nežēloju pa pusei!

—    Kas nu tā par žēlastību, valdniek! — Serebrenijam izspruka.

Joanns paskatījās uz viņu izbrīnījies.

—    Viņi, — Ņikita Romanovičs turpināja, mazliet stomīdamies, — viņi, valdniek, ir padarījuši labu darbu; bez viņiem droši vien tatāri aizietu līdz pašai Rjazaņai!

—    Kāpēc tad viņi nevar būt opričņinā? — Joanns jautāja, urbdamies Serebrenijā ar acīm.

—    Tāpēc, valdniek, — Serebrenijs teica, veltīgi pūlēdamies izmeklēt pieklājīgākus vārdus, — tāpēc, valdniek, ka viņi, tiesa gan, ir slikti ļaudis, tomēr labāki par taviem velna kalpiem!

Šī negaidītā un negribētā Serebrenija drosme samulsināja Joannu. Viņš atcerējās, ka ne jau pirmo reizi Ņikita Romanovičs runā ar viņu tik vaļsirdīgi un tieši. Turklāt viņš, uz nāvi notiesāts, pats labprātīgi atgriezies Brīvciemā un atdevies cara patvaļai. Viņu nevarēja vainot nepaklausībā, un cars šaubījās, kā uzņemt šo viņa pārgalvīgo izlēcienu, kad kāds vīrs saistīja viņa uzmanību.

Laupītāju barā nemanot bija ielavījies kāds svešinieks, gadus sešdesmit vecs pieklājīgi apģērbies vīrs, un centās, caram neparādoties, pievērst sev Serebrenija uzmanību. Jau vairāk reižu viņš, stāvēdams aiz priekšējās rindas, paslepen stiepa roku, pūlēdamies satvert kņazu aiz svārku malas, taču, to neaizsniedzis, atkal paslēpās aiz laupītājiem.

—    Kas tas tāds par žurku? — cars jautāja, norādīdams uz svešo.

Taču svešais jau bija paslēpies pūlī.

—   Pavirzieties, ļaudis! — Joanns teica. — Padodiet man šurpu to vīru, kas tur slēpjas aizmugurē!

Vairāki opričņiki metās pūlī un izvilka vainīgo.

—    Kas tu tāds esi? — Joanns jautāja, raudzīdamies uz viņu ar aizdomām.

—    Tas ir mans kāpšļa puisis, valdniek! — Serebrenijs pasteidzās atbildēt, pazinis savu veco Mihejiču. — Viņš nav mani redzējis kopš …

—    Jā, jā, valdnieka tētiņ! — Mihejičs atbildēja, šļupstēdams no bailēm un prieka. — Viņa kņaza žēlastība runā taisnību … Neesam redzējušies kopš tā laika, kad saņēma ciet viņa žēlastību! Atļauj jel, cara tētiņ, paskatīties uz manu bajāru! Vai dieniņ, Nikita Romanič! Es domāju, neredzēšu vairs tevi…

—    Un ko tu gribēji viņam teikt? — cars jautāja, joprojām aizdomīgi raudzīdamies uz Mihejiču. — Kāpēc tu slēpies aiz laupītājiem?

—    Bail bija, valdnieka tētiņ Ivan Vasiļjevič, no taviem opričņikiem baidījos! Tie jau, pats zini, tie jau, valdniek, visi tādu ļaužu …

Un Mihejičs iekoda mēlē.

—    Kādu ļaužu? — Joanns jautāja, pūlēdamies savai sejai piešķirt žēlīgu izskatu. — Runā, vecais, nekaunies, kādi tad ir mani opričņiki?

Mihejičs paskatījās uz caru un nomierinājās.

—    Nu tādus mēs, tētiņ, pirms leišu kara savu mūžu netikām redzējuši! — viņš pēkšņi pateica, cara sejas žēlīgā izskata iedrošināts. — Negribu viņus nopelt, bet viņi nav lāga ļaudis, kaut viņus drabiņas!

Cars cieši paskatījās uz Mihejiču, brīnīdamies, ka kalps vaļsirdības ziņā līdzīgs savam kungam.

—    Nu, ko tu uz viņu acis boli? — aukle teica. — Apēst, vai, gribi? Vai viņš nerunā taisnību? Vai agrāk Krievzemē velni tika redzēti?

Mihejičs, atradis sev palīgu, kļuva priecīgs.

—     Tiesa, vecmāmuļ, tiesa! — viņš teica. — No viņiem viss ļaunums cēlies Krievzemē! Viņi arī bajāru apmeloja. Netici viņiem, valdniek, netici! Pie segliem viņiem suņu purni, suņu rejas uz mēles! Mans kungs tev kalpo uzticīgi, tie bija Vjazemskis ar Homjaku, kuri viņu apmeloja. Palūk, vecmāmiņa arī taisnību teica, ka tādi necilvēki Krievzemē nav redzēti.

Un, atskatīdamies uz opričņikiem, kuri viņu ielenca, Mihejičs pievirzījās pie Serebrenija. Sak, kaut jūs esat vilki, bet tagad neapēdīsiet.

Kad cars iznāca uz lievenēm, viņš jau bija nolēmis apžēlot laupītājus. Viņam gribējās tikai kādu laiku paturēt tos neziņā. Aukles piezīmes nāca nelaikā un gandrīz nokaitināja Joannu, taču, par laimi, šis bija žēlsirdības uzplūds, kas nācis pār caru, dusmām viņš neļāvās, bet sadomāja pazoboties par Onufrevnu, pazemot viņu galminieku priekšā un reizē arī izjokot Serebrenija kāpšļa puisi.

—    Tad tev nepatīk opričņina? — viņš jautāja Mihe- jičam ar labsirdīgu izskatu.

—     Kam tad opričņina patīk, valdnieka tētiņ? Kopš tā laika, kad esam atgriezušies no Lietuvas, visas nelaimes 110 tās vien uzbruka manam bajāram. Nebijis šo, piedod, ak kungs, šo rīkļurāvēju, mans kungs kā agrāk būtu godā pie tavas cara žēlastības.

Un Mihejičs atkal bailīgi paskatījās uz cara miesas sargiem un acumirklī arī pie sevis nodomāja: «Ak, kaut viņus drabiņas! Lai pazūd mana galviņa, bet nomazgāšu tīru savu kungu cara priekšā!»

—    Tev ir labs kāpšļa puisis! — cars teica Serebrenijam. — Kaut jel mani kalpi arī tā pret mani izturētos. Vai sen viņš pie tevis?

—     Es, tētiņ Ivan Vasiļjevič, — Mihejičs uztvēra, cara uzslavas iedrošināts, — es kņazam kalpoju no pašas viņa bērnības. Un viņa nelaiķa tētiņam arī kalpoju, un mans tēvs viņa vectēvam kalpoja, un, ja man būtu bērni, tie kalpotu viņa bērniem!

—    Un tev, vecais, pašam bērnu nav? — Joanns jautāja vēl žēlīgāk.

—     Bija divi dēli, tētiņ, taču abus dievs paņēma. Abi kaujā par tevi, valdniek, nolika galvu pie Polockas,* kad mēs ar Ņikitu Romaniču un kņazu Pronski glābām Polocku. Vecākajam dēlam Vasilijam ienaidnieks polis, uzdrāzdamies ar zobenu, pāršķēla galvu, bet jaunākajam Stepanam ar musketi krūtīs iešāva cauri bruņām, lūk, ši- tin te virs sirds.

Un Mihejičs ar pirkstu parādīja vietu uz savām krūtīm, kur lode trāpījusi Stepanam.

—    Palūk, kā! — Joanns teica, galvu pagrozīdams, it kā noraizējies par Mihejiča dēliem. — Ko lai dara, vecīt, tos paņēmis dievs, sagādāsi citus!

—    Kur lai viņus ņem, tētiņ? Vecā taču man nomirusi, bet no piedurknes jaunus bērnus neizkratīsi.

—    Nekas, — cars teica, vēlēdamies mierināt kāpšļa puisi, — dievs dos, vēl atradīsi citu saimnieci.

Mihejičs izjuta visai lielu patiku sarunā ar caru.

—    To mantu jau var atrast gan, — viņš smaidīdams teica, — tikai neesmu es kārs uz bābiešiem, valdnieka tētiņ, un jau vecs arī kļuvis, lai nodotos tādām lietām.

—     Bābieši ir dažādi! — Joanns atbildēja, un, satvēris Onufrevnu aiz ņiebura, viņš iesaucās. — Se tev saimniece! — un pabīdīja aukli uz priekšu. — Ņem viņu, vecais, dzīvo ar viņu mīlestībā un saderībā un radi bērnus.

Opričņiki, sapratuši cara joku, skaļi smējās, bet Mihejičs izbrīnījies paskatījas uz caru, vai tas nejoko, taču cara sejā nebija smaida.

Aukles nedzīvās acis uzliesmoja.

—    Nekauņa! — viņa uzbruka Joannam. — Bezdievis! Es tev gan ļaušu zaimoties par mani! Nekauņa, tpī! Ķeceris bez sirdsapziņas!

Vecā sāka klaudzināt ar spieķi pa grīdu, un viņas lūpas vēl dusmīgāk ņēmās čamstināt, bet deguns kļuva zils.

—     Pietiek lauzīties, vecomāt, — cars teica, — es tev precinu labu vīru. Viņš tevi mīlēs, apdāvinās, pamācīs, kā jādzīvo. Bet kāzas mēs nosvinēsim šodien pat p^c vakara dievkalpojuma. Nu, kā tev, vecais, patīk saimniece?

—    Apžēlojies, valdnieka tētiņ! — Mihejičs teica galīgā izbīlī.

—    Ko? Vai viņa tev nav pa prātam?

—    Ko nu pa prātam, tētiņ! — Mihejičs novaidējās, kāpdamies atpakaļ.

—    Gan ar laiku iemīlēsi! — Joanns teica. — Es viņai došu līdzi labu pūru.

Mihejičs ar šausmām paskatījās uz Onufrevnu, kuru cars vēl arvien turēja aiz ņiebura.

—    Tētiņ Ivan Vasiļjevič! — viņš pēkšņi iesaucās, krizdams ceļos. — Liec man nocirst galvu, tikai neliec uzņemties tādu kaunu. Drīzāk gulšos uz bendes bluķa nekā precēšu viņas žēlastību, kaut viņu drabiņas!

Ivans Vasiļjevičs bridi klusēja un tad sāka skaļi un ilgi smieties;

—    Nu, — viņš teica, beidzot palaizdams Onufrevnu, kura pasteidzās aiziet bārdamās un spļaudīdamās, — gods parādīts, no izdevumiem dievs pasargāja! Gribēju jūsu laimi, bet ar varu jūs nelaulāšu! Kalpo savam bajāram, vecais, tāpat kā agrāk. Bet tu, Ņikita, panācies šurpu. Piedodu tev arī tavu otru vainu. Bet tos bezbik- šus opričņinā nerakstīšu; mani puiši, kas zina, vēl apvainosies. Lai iet uz Zizdru, uz sardzes pulku.* Ja viņiem kāre uz tatāriem, būs ar ko noņemties. Bet tu, — viņš turpināja it sevišķi žēlīgā balsī, bez sava parastā izsmiekla, uzlicis roku Serebrenijam uz pleca, — tu paliec pie manis. Es tevi samierināšu ar opričņinu. Kad tu mūs iepazīsi tuvāk, pārstāsi vairīties. Labi ir kaut tatārus, bet mani ienaidnieki nav tatāri vien; ir ļaunāki par viņiem. Tos tev jāiemācās kost ar zobiem un izmēzt ar slotu!

Un cars uzsita Serebrenijam uz pleca.

—    Ņikita, — viņš piebilda labvēlīgi, atstādams savu roku uz kņaza pleca, — tev taisnīga sirds, tava mēle nezina viltības; tādu kalpu man vajag. Ieraksties opričņinā; es tev došu agrāko Vjazemska vietu! Tev es ticu, tu mani nenodosi.

Visi opričņiki ar skaudību skatījās uz Serebreniju; viņi jau redzēja tajā jaunu uzlēcošu spīdekli, un tie, kas stāvēja tālāk no Joanna, sāka jau izpaust savu neapmierinātību, ka cars neņem vērā viņu nopelnus, ceļ godā paļām apkrautu atnācēju, dzimtu bajāru no senas kņazu dzimtas.

Serebrenija sirds sažņaudzās no Joanna vārdiem.

—    Valdniek, — viņš teica, spēkus saņēmis, — pateicos tev par tavu žēlastību. Tomēr atļauj arī man labāk pievienoties sardzes pulkam. Te man nav ko darīt, neesmu radis pie dzīves Brīvciemā, bet tur es kalpošu tavai žēlastībai, kamēr pietiks spēka!

—    Lūk, kā! — Joanns teica un noņēma roku no Serebrenija pleca. — Tas nozīmē, mēs nepatīkam viņa kņa- ziskajai žēlastībai! Tātad ar zagļiem būt kopā ir lielāks gods nekā kļūt par manu ieročzini! Neko nevar darīt, — viņš izsmējīgi turpināja, — nevienam ar draudzību neuzbāžos un nevienu ar varu neturu. Esat kopā saraduši, tad kalpojiet kopā. Laimīgu ceļu, laupītāju voje- voda!

Un, nicinoši paskatījies uz Serebreniju, cars uzgrieza viņam muguru un iegāja pilī.

38. nodala AIZIEŠANA NO BRĪVCIEMA

Godunovs piedāvāja Serebrenijam palikt pie viņa pa nakti, iekams doties ceļā. Šoreiz piedāvājums nāca no sirds, jo Boriss Fjodorovičs, novērojis katru cara vārdu, katru kustību, secināja, ka negaisa nebūs un ka Joanns aprobežosies tikai ar saltumu pret Ņikitu Romanoviču.

Izpildīdams solījumu, ko bija devis Maksimam, Serebrenijs tieši no cara pils devās pie sava sabrāļa mātes un atdeva viņai Maksima krustu. Maļutas nebija mājā. Vecā sieviete jau zināja par dēla nāvi un uzņēma Serebreniju kā savējo. Taču, kad viņš, izpildījis savu uzdevumu, atvadījās no viņas, viņa neuzdrīkstējās kņazu aizkavēt, baidīdamās, ka neatgriežas virs, un tikai svētīdama pavadīja līdz lievenēm.

Vakarā, kad Godunovs atstāja Serebreniju vienu guļamistabā un aizgāja, novēlējis labu nakti, Mihejičs ļāva vaļu savam priekam.

— Nu, bajār, — viņš teica, — beidzot pienākusi ari man saulaina dieniņa pēc ilgām bēdām! Kopš tās dienas, kad tevi, Ņikita Romanič, saķēra, man it kā dieva pasaule satumsa. Visu laiku slaistījos vai nu pa Brīvciemu, vai pa Maskavu — vai ko neuzzināšu par tevi? Kad šodien izdzirdu, ka tu atgriezies kopā ar laupītājiem, tad, cik kājas nes, steidzos uz cara pagalmu. Bet cars jau uz lievenēm! Tad es ņēmos spraukties starp laupītājiem, lai nonāktu pie tevis, neizturēju un sāku tvarstīt tevi aiz svārkiem, tur mani cars arī ieraudzīja. Tad gan nobijos! Savu mūžu neaizmirsīšu. Rīt noturēšu divus aizlūgumus, vienu par tavu veselību, bet otru, ka tas kungs mani pasargāja no tās raganas, neļāva notikt tādam ļaunumam.

Un Mihejičs sāka stāstit visu, kas ar viņu atgadījies pēc Morozova nama izputināšanas un kā viņš, padevis ziņu Perstenam un atgriezies dzirnavās, tur atradis Jeļenu Dmitrijevnu un uzņēmies pavadīt viņu uz dzimtmuižu pie vīra, kuru kalpi uz turieni aizveduši pēc ugunsgrēka.

Serebrenijs nepacietīgi klausījās daudzās Mihejiča atkāpes.

—    Es taču, Ņikita Romanič, — vecais klāstīja, — es taču neesmu akls; lai arī klusēju, tomēr visu redzu. Jāatzīstas, dārgais, man gaužām nepatika, kad tu jādelēji pie Družinas Andrejeviča. No tā nekas labs neiznāks, es domāju, un, taisnību sakot, bija jau arī kauns par tevi, kad tu ar viņu sēdēji pie viena galda un dzēri no viena kausa. Tu, dārgais, mani saproti. Protams, neesi jau tu tur vainīgs; kas viņu zina, kā tas cilvēkam uzbrūk! Tomēr pret Družinu tas bija grēks. Tagad jau gan citādi; tagad viņai nav, kam atbildēt, lai viņam debesu valstība! Un viņa, dūjiņa, taču tik jauniņa nevar palikt atraitnēs!

—   Nepārmet man, Mihejič, — Serebrenijs īgni teica, — bet pasaki — kur viņa ir tagad un ko tu zini par viņu?

—    Pag, dārgais, pagaidi; ļauj man visu tev izstāstīt pēc kārtas. Redz še, tiklīdz es no laupītājiem atgriezos dzirnavās, dzirnavnieks tad arī saka man: ielidojis, viņš teic, pie manis ugunsputns; aizved viņu pie cara Dal- mata! Sākumā nesapratu, kas par ugunsputnu un kas tas Dalmats tāds. Tikai pēc tam, kad viņš man parādīja bajāri, apķēros, par ko viņš runāja. Tad mēs arī jājām uz Družinas Andrejeviča dzimtmuižu. Sākumā nekas, viņa klusē un acu neceļ uz augšu; tad pamazām sāka jautāt par viru; bet pēc tam vārds pa vārdam un pajautāja arī par tevi, tikai ne tieši, bet it kā negribot, galvu aizgriezusi. Saprotams, kā jau sieviete. Es viņai visu izstāstīju, kas man bija zināms, bet viņa, drostaliņa, kļuva vēl skumjāka, nokāra galviņu un visu ceļu vairs neteica neviena vārda. Kad tuvojāmies jau dzimtmuižai, bija palikušas kādas divpadsmit verstis, redzu, kļuvusi nemierīga. «Ko tu, cienmātiņ, raizējies?» Viņa sāk raudāt. Es mierinu. «Nebēdājies, saku, bajārīte, Družina Andrejevičs ir dzīvs!» Bet šī, izdzirdot Družinas Andrejeviča vārdu, vēl rūgtāk ņemas raudāt. Raugos uz viņu un nezinu, ko teikt, ko ne. «Un kņazs Ņikita Romaničs, saku, lai gan cietumā, bet, jādomā, arī ir dzīvs!» Nemaz, dārgais, nezināju, ko sacīt, jūtu, ka nerunāju, ko vajag, bet kaut kas taču jāsaka. Tiklīdz pieminēju tevi, dārgais, kad viņa apstādina zirgu. «Nē,» viņa teic, «nevaru, tēvocīt,'jāt uz dzimtmuižu!» — «Ko tu runā, bajārlt, uz kurieni tad dosies?»

«Tēvocīt, viņa saka, vai redzi, kur aiz meža slejas zeltīti krusti?». — «Redzu, cienmātiņ.» — «Tas,» viņa saka, «ir sieviešu klosteris; es pazīstu tos krustu, pavadi mani uz turieni, tēvocīt!» Es ņemos atteikties, tikai viņa paliek pie sava: «Pavadi un vairāk neko! Tur es kādu nedēļu uzkavēšos, pielūgšu dievu, tad paziņošu Družinam Andrejevičam, viņš atsūtīs pēc manis.» Ko tu padarīsi, dārgais, atstāju viņu priekšnieces ziņā.

—    Cik tālu būs līdz tam klosterim? — Serebrenijs jautaja.

—    No dzirnavām, dārgais, bija vairāk nekā četrdesmit verstu; no Maskavas varbūt būs tālāk. Bet tas jau mums pa ceļam, ja mēs jājam uz Zizdru.

—     Mihejič, — Serebrenijs teica, — izdari man pakalpojumu. Pirms rītausmas doties ceļā nevaru; maniem ļaudīm jāskūpsta caram krusts. Bet tu šonakt pat jāj ar diviem zirgiem, nežēlo ne sevis, ne zirgus. Palūdz, lai pielaiž pie bajāres, izstāsti viņai visu; palūdz viņu, lai pagaida mani, lai neko nepasāk, pirms nav ar mani redzējusies!

—    Labi, kņaz, labi. Vai tu baidies, ka viņa būs kļuvusi par mūķeni? Tā nebūs, dārgais. Paies kāds gads, paraudās viņa, bez tā jau nevar iztikt — kā lai neraud pēc Družinas Andrejiča, lai viņam debesu valstība! Un tad jau arī nosvinēsim kāzas. Vai nu visu mūžu, dārgais, mums būs bēdas vien.

Mihejičs tonakt devās uz klosteri, bet Serebrenijs, tiklīdz atausa gaisma, devās atvadīties no Godunova.

Boriss Fjodorovičs jau bija pārnācis no rīta dievkalpojuma, kuru pēc paraduma klausījās kopā ar caru.

—     Ko tik agri esi piecēlies, kņaz? — viņš jautaja Ņi- kitam Romanovičam. — Tas pienākas mums, šejieniešiem, bet tu varēji arī atpūsties pēc vakardienas. Jeb vai tevi kas traucēja pie manis?

Taču Godunova vērīgās acis rādīja, ka viņš zina kņaza bezmiega iemeslu.

Borisa Fjodoroviča laipnība, viņa neviltotā draudzība, daudzie pakalpojumi, bet, galvenais, tas, ka viņš bija gluži citāds nekā pārējie galminieki, stipri bija piesaistījuši Ņikitu Romanoviču. Viņš pastāstīja par savu mīlu uz Jeļenu.

—    Tas viss man sen zināms! — Godunovs smaidīdanT- teica. — To es nojautu, kad tu pirmo reizi ieradies Brīvciemā, pēc tā, kā tu raudzījies uz Vjazemski. Un, kad es tīši uzņēmu valodas par Morozovu, tu runāji negribīgi, lai gan draudzējies ar viņu. Tu, kņaz, neko neproti paglabāt sevī. Lai par ko domā, viss tev atspoguļojas sejā. Un runā tu pārlieku patiesīgi, atļauj tev, Ņikita Romanič, pateikt. Vakar es par tevi nobijos un dusmojos arī, kad tu caram tieši pateici, ka negribi ierakstīties opričņinā.

—    Ko tad man, Boris Fjodorovič, vajadzēja atbildēt?

—   Tev vajadzēja pateikties caram un pieņemt viņa žēlastību.

—    Tu smejies, Boris Fjodorovič, vai saki taisnību? Kā lai par to būtu pateicies caram? Vai pats tu esi ierakstījies opričņinā?

—    Ar mani ir citādi, kņaz. Es zinu, ko daru. Caram es pretī norunāju, viņš pats mani negribēs ierakstīt opričņinā. Tā esmu sevi nostādījis. Bet, ja tu ieņemtu Vja- zemska vietu un kļūtu par cara ieročzini, par Ivana Vasiļjeviča tuvīno, tu ar to pakalpotu visai zemei Mēs ar tevi ietu uz vienu roku un varbūt vājinātu opričņinu.

—    Nē, Boris Fjodorovič, es to nevarētu. Tu taču pats saki, ka no manas sejas visu var nolasīt.

—    Tas tāpēc, kņaz, ka tu negribi sevi piespiest. Ja tu saņemtos pārvarēt savu vaļsirdību un kaut vai izskata pēc iestātos opričņinā, mēs daudz ko ar tevi paveiktu! Nu, paskaties uz mani: esmu viens, sitos kā zivs pret ledu. No katra man jābīstas, katrs vārds jāapdomā. Dažreiz galva griežas riņķi. Bijuši mēs divatā pie cara, spēki divkāršotos. Tādu cilvēku kā tu, kņaz, nav daudz. Teikšu tev taisni: no mūsu pirmās tikšanās es cerēju uz tevi!

—    Es tam nederu, Boris Fjodorovič. Cik reižu neesmu mēģinājis citiem pielāgoties, nekas nav iznācis. Bet tu, lai tev dievs dod veselību, šai ziņā esi pieredzējis. Taisnību sakot, iesākumā man nebija pa prātam, ka dažreiz tu domā vienu, bet runā citu; bet tagad redzu, uz kuru pusi tu velc, un saprotu, ka tā ir labāk. Es jau gribētu, taču neprotu. Nav dievs man devis tādas dāvanas. Bet ko tagad vairs par to runāt? Pats zini, cars pēc mana lūguma sūta mani uz sardzes pulku.

—    Tas nokas, kņaz. Tu atkal sakausi tatārus, cars atkal aicinās tevi. Par ieročziņi, protams, tu vairs netiksi,

taču, ja palūgsies, opričņina tevi ierakstīs. Un, ja ari tev neizdosies sakaut tatārus, tomēr tu ieradīsies Maskavā, kad Jelenai Dmitrijevnai beigsies atraitnes laiks. Nebaidies, ka viņa varētu iestāties mūķeņu kārtā; tas nenotiks, Ņikita Romanič; es labāk pazīstu cilvēku sirdi nekā tu. Viņa negāja pie Morozova aiz mīlestības, tāpēc nav iemesla iet klosterī. Ļauj tikai atdzist asinīm un nožūt asarām. Es, ja gribēsi, būšu tavs vedējtēvs.

—   Paldies, Boris Fjodorovič, paldies. Man jau neērti, ka tu tik daudz esi darījis manis labā un es tev nevaru ne ar ko atmaksāt. Ja vajadzētu par tevi iet mocībās vai kaujā zaudēt dzīvību, es nekavētos. Bet opričņinā mani neaicini, un pie cara būt arī nevaru. 7'ādam vajag vai nu pavisam zaudēt sirdsapziņu, vai arī prast, kā tu proti. Es tikai velti liekuļotu. Katram, Boris Fjodorovič, dievs nolicis savu: vanagam savs, gulbim cits lidojums. Lai tikai katrā būtu taisnība.

—    Tātad tu vairs mani, kņaz, nevaino, ka neeju taisnu ceļu, bet metu līkumu?

—   Grēks būtu tevi vainot, Boris Fjodorovič. Par mani. jau nav ko runāt, bet cik daudziem citiem vēl tu esi labu darījis! Un maniem puišiem droši vien bez tevis klātos [auni. Tāpēc jau arī tauta tevi mīl. Visi liek uz tevi cerību; visa zeme sāk raudzīties uz tevi.

Viegls sārtums pārslīdēja pār Godunova melnīgsnējo seju, un viņa acis iemirdzējās priekā. Samierināt ar savu rīcības veidu tādu cilvēku kā Serebreniju bija ne mazā uzvara; tas liecināja par viņa valdzinājuma spēku.

—   Es arī tev pateicos, kņaz, — viņš teica. — Vienu lūdzu: ja negribi man palīdzēt, tad vismaz, ja dzirdēsi, ka par mani runā ļaunu, netici tām baumām un pasaki apmelotājiem visu, ko par mani zini!

—  Par to neraizējies, Boris Fjodorovič! Nevienam neļaušu par tevi slikti domāt, kur nu vēl runāt. Mani laupītāji jau tagad aizlūdz par tavu veselību, bet, kad atgriezīsies dzimtenē, to pašu liks darīt visiem saviem tuviniekiem. Lai tikai dievs dod tev palikt dzīvam.

—   Tas kungs sargā lēnprātīgos! — Godunovs teica, pazemīgi nolaizdams acis. — Kaut gan — viss ir viņa svētajā varā! Piedod, kņaz, uz drīzu redzēsanos. Neaiz* mirsti, kņaz, ka solījies aicināt savās kāzās.

Viņi draudzīgi apkampās, un Ņikitam Romanovičam ap sirdi kļuva vieglāk. Viņš bija pieradis pie domas, ka Godunovs lēti nekļūdās savos minējumos, un nesenās bažas par Jeļenu izgaisa.

Drīz viņš izjāja sava kājnieku pulka priekšgalā. Taču pirms Brīvciema atstāšanas pagadījās kas tāds, kas pēc tolaiku ticējuma neko labu nevēstīja.

Pie kāda dievnama pulkam ceļu aizsprostoja ubagu bars, kurš drūzmējās baznīcas piedurvē, aizņēma ielu visā platumā un, šķiet, gaidija dāsnas žēlsirdības dāvanas no kāda dižciltīgā, kas atradās baznīcā.

Lēni uz priekšu virzīdamies, lai ļautu pūlim pašķir- ties, Serebrenijs izdzirda dziedam dvēseles aizlūgumu un jautāja, par ko aizlūdz. Viņam atbildēja, ka Grigorijs Lukjanovičs Skuratovs-Beļskis notur piemiņas dievkalpojumu par tatāru nokauto dēlu Maksimu Grigorjeviču. Tobrīd atskanēja skaļš brēciens un no baznīcas iznesa samaņu zaudējušu vecu sievu; viņas novājējusī seja bija slapja no asarām, bet sirmie mati nekārtīgi spraucās laukā no samta cepurītes. Tā bija Maksima māte. Maļuta pa- 7emības drēbēs parādījās uz kāpnēm, un viņa acis sastapās ar Serebrenija acīm. Taču Maļutas vaibstos šoreiz nebija parastās zvērības, tikai stulbs durnums bez kādas izteiksmes. Pavēlējis večiņu nolikt uz kāpnēm, viņš atgriezās baznīcā, lai noklausītos līdz galam aizlūgumu, bet laupītāji ar Serebreniju, cepures noņēmuši un krustus mezdami, aizgāja gar baznīcas durvīm. Varēja vienīgi dzirdēt, kā baznīcā svinīgi un gari stiepti atskanēja: «Ar svētajiem ieaijā!»

Sī sērā dziedāšana un doma par Maksimu smagi nospieda Serebreniju, taču viņš atcerējās Godunova mierinošos vārdus, kas izklīdināja skumīgo noskaņu, kādu bija uzvēdījis dvēseles aizlūgums. Ceļam pagriežoties un ielūkoties mežā, viņš atskatījās uz Aleksandra brīvciemu, un, kad no acīm izzuda Joanna pils zeltītie kupoli, viņš sajuta atvieglojumu, it kā no sirds būtu novēlies smagums.

Rits bija dzestrs, saulains. Bijušie laupītāji, labi apģērbušies un apbruņoti, gāja raitā solī aiz Serebrenija un jātniekiem, kas viņu pavadīja. Zaļa krēsla viņus apņēma no visām pusēm. Serebrenija zirgs, pilns nepacietīgas drosmes, garām ejot, plūca lapas no nokarenajiem zariem, bet Buians, kas nebija pametis kņazu pēc Maksima nāves, skrēja pa priekšu, reizēm pacēla pinkaino galvu un nolieca to uz sāniem, modri ieklausīdamies, ja mežā atskanēja kāds tāls troksnis.

39. nodala pedeja tikšanas

Serebrenijs ar savu pulku gāja vairākas dienas. Kādā nakts apmetnē, no kurienes ce]š nogriezās uz jaunavu klosteri, viņš atstāja savus ļaudis un viens pats devās pretī Mihejičam, kurš bija apsolijis atvest viņam atbildi no bajāres.

Visu nakti viņš jāja neapstādamies. Rītausmā, tuvodamies krustcelēm, viņš ieraudzīja dziestošu gunskuru un Mihejiču, kas sēdēja blakus. Abi viņa zirgi apsegloti ganījās netālu.

Izdzirdis zirga pakavu klaboņu, Mihejičs pielēca kājās.

—    Dārgais kņaz Ņikita Romanič! — viņš iesaucās, pazinis jātnieku. — Nejāj, mīļais, tālāk! Griezies atpakaļ, tur nav tev ko darīt.

—   Kas noticis? — Serebrenijs jautāja, un viņa sirds pamira.

—    Viss pagalam! Dievs nav mums lēmis laimi.

Serebrenijs nolēca zemē.

—    Runā! — viņš teica. — Kas noticis ar bajāri?

Vecais klusēja.

—   Kas noticis ar Jeļenu Dmitrijevnu? — Serebrenijs izbijies jautāja.

—   Nav vairs Jeļenas Dmitrijevnas, dārgais! — Mihejičs drūmi teica. — Ir tikai māsa Jevdokija.

Serebrenijs sagrīļojās un atbalstījās pret koku.

Mihejičs uz viņu noraudzījās skumīgi.

—   Ko lai dara, Ņikita Romanič! Redzams, tāds ir bijis dieva prāts. Laikam neesam mēs dzimuši laimīgā laikā.

—   Stāsti visu! — Serebrenijs teica saņēmies. — Nežēlo mani. Kad bajāre iestājusies mūku kārtā?

—   Kad uzzinājusi par Družinas Andrejiča nāves sodu, dārgais. Kad klosterī saņemta cara sinodika ar visu sodīto vārdiem un pavēli aizlūgt par dvēseles mieru, tās pašas dienas priekšvakarā, kad es ierados pie viņas.

—    Tu viņu redzēji?

—    Redzēju, dārgais.

Serebrenijs gribēja ko teikt, bet nespēja.

—    īsu brītiņu redzēju, — Mihejičs piebilda, — sākumā viņa negribēja mani pieņemt.

—    Ko viņa lika man teikt? — Serebrenijs ar pūlēm jautāja.

—    Lai tu par viņu, kungs, aizlūdzot.

—    Un vairāk neko?

—    Vairak neko, dārgais.

—    Mihejič, — kņazs teica pēc īsa klusuma brīža,

—    pavadi mani līdz klosterim; gribu atvadīties no viņas . . .

Vecais pašūpoja galvu.

—    Kāpēc tev jātiekas ar viņu? Nesatrauc viņu vairs, viņa tagad tikpat kā svētā. Atgriezīsimies labāk pie pulka un iesim tieši uz Zizdru!

—    Nespēju! — Serebrenijs teica.

Mihejičs atkal nogrozīja galvu un pieveda viņam vienu no saviem zirgiem.

—    Sēdies šim mugurā, — viņš teica nopūzdamies,

—    tavējais pārlieku nokusis.

Viņi klusēdami jāja uz klosteri.

Ceļš visu laiku gāja pa mežu. Drīz atskanēja ūdens čalošana, un, izspraucies caur meldriem, biezajā zaļumā pazibēja strauts.

—    Vai tu atceries šo vietu, kņaz? — Mihejičs skumji jautāja.

Serebrenijs pacēla galvu un ieraudzīja svaigas krāsmatas. Vietu vietām zeme nesen bija izrakņāta, bet ēku paliekas un salauztais ūdens rats norādīja, ka te bijušas dzirnavas.

—    Toreiz, kad viņi saņēmuši ciet burvi, — Mihejičs piebilda, — tad arī izpostījuši viņa mājokli; domājuši te atrast mantu, kaut viņus drabiņas!

Serebrenijs izklaidīgi pavērās uz krāsmatām, un viņi klusēdami jāja tālāk.

Pēc dažām stundām mežs kļuva retāks. Starp kokiem iebalsnījās akmens siena, un izcirstā klajumā parādījās klosteris. Tas nestāvēja uzkalnā kā citi klosteri. No šaurajiem režģotajiem logiem nevarēja redzēt plašos laukus, un skatiens it visur atdūrās pret kailiem stumbriem un drūmi zaļām priedēm, kas ciešā lokā apjoza sētu. Vieta bija vientulīga un skumja; klosteris, kā rādās, piederēja pie trūcīgiem.

Jātnieki nokāpa no zirgiem un pieklauvēja pie mazajiem vārtiņiem.

Pagāja kāds brītiņš; tad atskanēja atslēgu zvadzoņa.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus! — Mihejičs klusu teica.

—    Mūžu mūžos, āmen! — atbildēja māsa — vārtu sardze, atvērdama vārtiņus. — Ko jums, lielkungi, vajag?

—     Māsu Jevdokiju, — Mihejičs klusu atbildēja, baidīdamies ar šo vārdu uzplēst sava kunga dvēseles brūci. — Tu mani, māt, pazīsti; es te nesen biju.

—    Nē, lielkungs, nepazīstu, mani tikai vakar pielika pie vārtiem, pirms tam bija māsa Agni ja .. .

Un mūķene bailīgi paskatījās uz atjājējiem.

—    Nekas, mīļā, — Mihejičs turpināja, — ielaid mūs. Pieteic priekšniecei, ka ieradies kņazs Nikita Romaničs Serebrenijs.

Vārtu sardze ar baiļu pilnām acīm apskatīja Serebreniju, atkāpās atpakaļ un aizcirta vārtiņus.

Varēja dzirdēt, ka viņa steidzīgi aiziet, murminādama: «Kungs Jēzu Kristu, apžēlo mūs!»

«Ko tas varētu nozīmēt?» kāpšļa puisis nodomāja. «Kāpēc viņa baidās no mana bajāra?»

Viņš paskatījās uz kņazu un saprata, ka tā noputējušās bruņas, dzelkšņainu krūmu saplosītās drēbes un satrauktais izskats izbiedējis sardzi. Un patiesi, Ņikitas Romanoviča seja tā bija pārvērtusies, ka pats Mihejičs viņu nepazītu, ja nebūtu kopā atjājis.

Pēc brīža atkal atskanēja sardzes soļi.

—    Neņemiet ļaunā, lielkungi, — viņa nedrošā balsī teica caur vārtiņiem, — tagad priekšniece jūs nevar pieņemt, atnāciet labāk rīt pēc dievkalpojuma!

—    Es nevaru gaidīt! — Serebrenijs skaļi iesaucās un, ar kāju iespēris pa vārtiņiem, izsita viras un iegāja pagalmā.

Viņa priekšā stāvēja klostera priekšniece, tikpat bāla kā viņš pats.

—    Pestītāja vārdā, — viņa teica drebošā balsī, — apstājies! Es zinu, kāpēc tu esi nācis… taču tas kungs soda slepkavību, un nevainīgas asinis kritīs uz tavu galvu!

—     Godātā mātei — Serebrenijs atbildēja, nesaprazdams viņas izbīli, taču pārlieku satraukts, lai brīnītos. — Godātā māte, ielaid mani pie māsas Jevdokijas! Ļauj mirkli viņu redzēt! Atļauj man tikai atvadīties no viņas.

—    Atvadīties? — priekšniece atkārtoja. — Tu patiesi tikai gribi atvadīties?

—    Ļauj man no viņas atvadīties, godātā māte, un es atdošu visu savu mantu klosterim!

Priekšniece paskatījās uz viņu neticīgi.

—     Tu ar varu te ielauzies, — viņa teica, — tu sauc sevi par kņazu, bet dievs vien zina, kas tu tāds esi un sazin kāpēc atjājis . .. Zinu, ka tagad pa svētajiem klosteriem jādelē opričņiki un nogalina to taisno sievas un meitas, kurus nesen Maskavā sodīja ar nāvi! Masa Jev- dokija bija ar nāvi sodīta bajāra sieva . . .

—     Neesmu opričņiks! — Serebrenijs iesaucās. — Es pats atdotu savas asinis par bajāru Morozovu! Laid mani pie bajares, godātā māte, laid mani pie viņas!

Jādomā, patiesība un vaļsirdība bija lasāma Serebrenija sejā. Priekšniece nomierinājās un paskatījās uz viņu līdzjūtīgi.

—     Esmu nogrēkojusies pret tevi! — viņa teica. — Bet slava Kristum un viņa svētajai mātei, tagad redzu, ka esmu kļūdījusies. Slava Kristum un svētajai trīsvienībai un visiem svētajiem dieva vīriem, ka tu neesi opričņiks! Mani nobiedēja vārtu sardze; es jau domāju, kā novilcināt laiku, lai paslēptu māsu Jevdokiju! Grūti laiki pienākuši, kungs! Pat dieva mājokļos nežēlastībā kritušie nevar paslēpties. Slava tam kungam, ka esmu kļūdījusies. Ja tu esi Morozova draugs vai rads, es tevi vedīšu pie Jevdokijas. Nāc man līdzi, bajār, garām kapličai; viņas celle ir dārzā.

Priekšniece veda kņazu pa dārzu pie vientuļas celles, ap kuru biezi auga mežrozītes un sausserži. Tur uz sola pie ieejas sēdēja Jeļena melnās drēbēs un plīvurā. Rieta saules slīpie stari krita uz viņu caur biezajām kļavām un zeltīja virs viņas to vīstošās lapas. Vasara gāja uz beigām; mežrozēm bira pēdējās ziedlapas; mūķenes melnās drēbes bija nosētas ar to sārtajām ziedlapām. Skumji Jeļena vēroja, kā gausi un vienmuļi krīt dzeltenās kļavas

lapas, un tikai tuvojošos soju čaboņa pārtrauca viņas domas. Viņa pacēla galvu, pazina priekšnieci un piecēlās, lai ietu pretī, taču, pēkšņi ieraudzījusi Serebreniju, iekliedzās, pielika roku pie sirds un nespēkā noslīdēja uz sola.

—    Nebīsties, bērniņ! — priekšniece viņai laipni teica.

—   Tas ir tavs pazīstamais bajārs, tava nelaiķa vira draugs, ieradies, lai atvadītos no tevis.

Jeļena nespēja atbildēt. Viņa tikai drebēja un raudzījās uz kņazu kā izbijusies. Abi ilgi klusēja.

—   Lūk, — Serebrenijs beidzot teica, — lūk, kā mums iznāk tikties!

—   Mēs nedrīkstējām citādi tikties! … — Jeļena tikko sadzirdami atbildēja.

—   Kāpēc tu mani nepagaidiji, Jeļena Dmitrijevna? •— Serebrenijs jautāja.

—    Ja es tevi būtu gaidījusi, — viņa nočukstēja,

—    man pietrūktu spēka … tu neļautu man . .. jau tāpat uz manas sirds diezgan grēka, Ņikita Romanič…

Atkal iestājās klusums. Serebrenija sirds stipri sita.

—    Jeļena Dmitrijevna! — viņš teica aiz uztraukuma lūstošā balsī. — Es uz visiem laikiem atvados no tevis, uz visiem laikiem, Jeļena Dmitrijevna . . . Ļauj man beidzamo reizi paskatīties uz tevi. .. ļauj beidzamo reizi paskatīties tavās acīs . .. Atmet plīvuru, Jeļena!

Ar novājējušu roku Jeļena pacēla melno plīvuru, kas sedza viņas sejas augšējo daļu, un kņazs ieraudzīja viņas klusās, asarās apsarkušās acis un sastapa pazīstamo lēnīgo skatienu, bezmiega nakšu un dvēseles ciešanu aizmiglotu.

—   Ardievu, Jeļena! — viņš iesaucās, nokrizdams zemē un paklanīdamies viņas kājām. — Ardievu uz visiem laikiem! Lai dievs dod man aizmirst, ka mēs varējām būt laimīgi!

—    Nē, Nikita Romanič, — Jeļena skumji teica,

—    laime mums nebija lemta. Družinas Andrejiča asinis būtu starp laimi un mums. Manis dēļ viņš krita nežēlastībā, bet es grēkoju pret viņu, esmu vainīga viņa nāvē! Nē, Ņikita Romanič, mēs nevarējām būt laimīgi. Un kas gan tagad ir laimīgs?

—   Jā, — Serebrenijs atbildēja, — kas tagad ir laimīgs? Tas kungs nav žēlīgs pret svēto Krievzemi; tomēr es nedomāju, ka mums, dzīviem esot, nāksies uz mūžu atvadīties.

—    Ne jau uz mūžu, Ņikita Romanič, — Jeļena skumji pasmaidīja, — tikai te, šai dzīvē. Tā vajag. Mums vieniem pašiem nepiestāvētu prieks, kad visa zeme cieš lielas bēdas un sēro!

—    Kāpēc, — Serebrenijs drūmi teica, — kāpēc es nenoliku galvu zem tatāru zobena! Kāpēc mani cars nesodīja ar nāvi, kad es atdevos viņa rokās! Kas man tagad palicis šajā pasaulē?

—    Nes savu krustu, Ņikita Romanič, tāpat kā es nesu savu. Tavs liktenis vieglāks nekā mans. Tu vari aizstāvēt dzimteni, bet man atliek tikai lūgt par tevi un apraudāt savu grēku.

—     Kādu dzimteni? Kur ir mūsu dzimtene! — Serebrenijs iesaucās. — Pret ko mums viņu aizstāvēt? Nevis tatāri, bet cars pazudina dzimteni! Man domas jūk, Jeļena Dmitrijevna … Tu biji vienīgā, kas uzturēji manu saprātu; tagad viss manā priekšā satumsis; vairs neredzu, kur meli, kur patiesība. Viss labais iet bojā, ļaunais uzvar! Bieži, Jeļena Dmitrijevna, man prātā nāca Kurbskis, un es dzinu projām no sevis šīs grēcīgās domas, kamēr vēl manā dzīvē bija mērķis, kamēr man bija spēks; tagad vairs man nav mērķa, un spēks izsīcis. . . domas jūk

—    Lai dievs tevi apgaismo, Ņikita Romanič! Vai patiesi tāpēc, ka tava laime gājusi bojā, tu kļūsi valdnieka ienaidnieks, iesi pret savu zemi, kura viņa priekšā noliekusi galvu? Atceries, ka dievs mums uzliek pārbaudījumu, lai mēs satiktos viņpasaulē! Atceries visu savu dzīvi un nemelo pats sev, Ņikita Romanič!

Serebrenijs nokāra galvu. Sašutums, kas bija viņā uzvirmojis, noplaka, virsroku ņēma stingrā pienākuma apziņa, kādā viņš bija audzināts un kuru līdz šim svēti glabājis savā sirdī, lai arī ne vienmēr spēja tai pakļauties.

—    Nes savu krustu, Ņikita Romanič! — Jeļena atkal atgādināja. — Ej, kur tevi sūta cars. Tu atteicies iestāties opričņinā, un tava sirdsapziņa ir tīra. Ej pret Krievzemes ienaidniekiem; bet es nepārstāšu aizlūgt par mums abiem līdz savai pēdējai stundai!

—   Piedod, Jeļena, piedod, mana māsa! — Serebrenijs iesaucās, mezdamies pie viņas.

Viņa mierīgi uztvēra tā skumjo skatienu, apkampa kņazu kā brāli un trīs reizes noskūpstīja bez bailēm un mulsas, jo šai atvadu skūpstā vairs nebija to jūtu, kuras pirms diviem mēnešiem pie Morozova dārza sētas bija viņu neviļus "un neapzināti iemetušas kņaza skavās.

—    Ardievu! — viņa vēlreiz teica un, nolaidusi plīvuru, steidzīgi iegāja savā cellē.

Sāka zvanīt uz vakara dievkalpojumu. Serebrenijs ilgi noraudzījās pakaļ Jeļenai. Viņš nedzirdēja, ko teica priekšniece, nejuta, ka viņa to bija saņēmusi aiz rokas un izvedusi pie sētas. Klusēdams viņš uzsēdās zirgā; klusēdams jāja kopā ar Mihejiču atceļā pa priežu silu. Klostera zvani beidzot viņu atmodināja no stinguma. Viņš tikai tagad saprata savas nelaimes smagumu. Viņa sirds lūza no šiem zvaniem, taču viņš ieklausījās tajos ar mīlestību, it kā tur skanētu Jeļenas beidzamās atvadas, un, kad vienmērīgie sitieni saplūda tālā dunā un aprima vakara gaisā, viņam šķita, ka viss, kas bijis dārgs, aizgājis no viņa dzīves, un no visām pusēm viņu apņēma salta, bezcerīga vientulība …

Nākamajā dienā Ņikitas Romanoviča daļa turpināja ceļu, dodamās aizvien dziļāk biezajos mežos, kuri ar nelieliem klajumiem pa vidu savienojās ar Brjanskas mūžamežiem. Kņazs jāja savu ļaužu priekšgalā, Mihejičs turējās attālāk, neuzdrošinādamies iztraucēt viņa klusēšanu.

Serebrenijs jāja, galvu nokāris, un pār viņa drūmajām domām, pāri vislielākajai bezcerībai kā tāla ausma spīdēja vienas mierinošas jūtas. Tā bija apziņa, ka viņš dzīvē pilda savu pienākumu kā mācēdams, ka viņš gājis pa taisnu ceļu un ne reizes no tā tīši nav novērsies. Šīs ir cēlas jūtas, kuras starp bēdām un nelaimēm kā neatņemams dārgums mīt godīga cilvēka sirdī un kuru priekšā visi pasaules labumi, viss, kas ir ļaužu centienu mērķis, — pīšļi un vairāk nekas!

Vienīgi šī apziņa Serebrenijam deva spēku paciest dzīvi, un viņš, soli pa solim atcerēdamies savu atvadīšanos no Jeļenas, atkārtodams katru viņas vārdu, rada skumju mierinājumu domās, ka patiesi šais laikos būtu kauns priecāties un ka viņš neatrauj sevi no brāļiem un nes kopā ar tiem savu daļu no kopējām bēdām.

Viņam nāca prāta arī Godunova vārdi, un viņš rūgti nosmējās, atcerēdamies, cik pārliecinoši Godunovs runaja par cilvēku sirds pazīšanu. «Laikam jau,» viņš nodomāja, «ne visu prot uzminēt Boriss Fjodorovičs. Valsts darbu un Ivana Vasiļjeviča sirdi viņš pazīst; viņš jau iepriekš,zina, ko teiks Maļuta un ko darīs viens vai otrs opričņiks, bet, kā jūt tie, kuri nemeklē sava labuma, tā viņam ir tumsa!»

Un neviļus Serebrenijs atcerējās Maksimu un nodomāja, ka viņa sabrālis būtu spriedis citādi. Viņš neteiktu: «Viņa ne aiz mīlestības izgāja pie Morozova, viņa tevi gaidīs!» Viņš teiktu: «Steidzies, manu brāli! Nezaudē ne mirkli; noskrien zirgu un aizkavē viņu, kamēr vēl laiks!»

Iedomājot Maksimu, Ņikitam Romanovičam vientulība šķita vēl bezcerīgāka, jo viņš zināja, ka vairs ne ar vienu tik tuvu nesadraudzēsies, neviens ar savu dvēseli nepapildinās viņa dvēseli, nepalīdzēs daudz ko noskaidrot, ko savā godīgajā sirdī neskaidri nojautis, bet ko notikumu trauksmē nav paguvis ietērpt skaidros apveidos . ..

Un ies viņa dzīve savu gaitu, neprasīdama, vai viņa labākie centieni iekļaujas vai neiekļaujas tās smagajās prasībās, un varbūt ilgi tā pīs savu raibo musturu, kur katram sīkumam atsevišķi nav Saprotamas jēgas, bet kur visas parādības turas kopā ar nesaraujamu saiti, izrietēdamas cita no citas stingrā secībā.

Nokāra Serebrenijs galvu un palaida pavadu, un soļos jāja pa dziļo mežu, tikpat drūmu kā viņa domas. Laupītāju vienmērīgie soļi traucēja tuksnesīgo klusumu. Tā iemītnieki, vāveres un citi kāpelētāji, nepieraduši šajā tukšajā vietā baidīties no cilvēka, neslēpās no karakalpiem, tikai pakāpās pa zariem augstāk un ziņkārīgi nolūkojās no turienes uz gājējiem. Raibie dzeņi joprojām turējās pie sūnām apaugušās koku mizas, pagrieza savas sarkanās galvas uz atnācējiem un atkal ņēmās klaudzināt pa sauso koku.

Kāds karakalps, dabas svinīguma satraukts, pusbalsī uzņēma gari stieptu dziesmu; citi sāka vilkt viņam līdzi, un drīz vien visas balsis saplūda kopīgā korī, kurš ar skaņiem treļļiem tālu atskanēja zem koku biezā ju- mola …

Te varētu beigt šo skumjo stāstu, taču jāpasaka vēl, kas noticis ar citām personām, kuras varbūt kopā ar Serebreniju iemantojušas lasītāja simpātijas. Par Ņikitu Romanoviču mēs vēlreiz dzirdēsim mūsu stāsta beigās; šai nolūkā vajadzēs atmest septiņpadsmit grūtu gadu un pārcelties uz Maskavu slavenajā Sibīrijas iekarošanas gadā.*

40. nodala JERMAKA SŪTŅI

Daudz laika aizritējis kopš tās dienas, kad Serebrenijs pameta Brīvciemu, jādams apžēloto laupītāju priekšgalā. Dažādas pārmaiņas kopš tā laika bija notikušas Krievzemē. Taču Joanns, tāpat kā agrāk, vai nu perināja aizdomas un sodija ar nāvi vislabākos, visizcilākos pilsoņus, vai ari atjēdzās un visas tautas priekšā nožēloja izdarīto un sūtīja uz klosteriem bagātus noguldījumus un garas sinodikas ar nokauto vārdiem, pavēlēdams aizlūgt par viņu dvēselēm. No agrākiem viņa mīlujiem nepalika dzīvs neviens. Pēdējais un galvenais no viņiem — Maļuta Sku- ratovs, ne reizes neizbaudījis nežēlastību, krita pie Paidas jeb Veisenšteinas Livonijā, un viņam par godu Joanns sārtā sadedzināja visus sagūstītos vāciešus un zviedrus.

Simti un tūkstoši krievu cilvēku, katru pacietību un cerību uz labākiem laikiem pazaudējuši, bariem vien devās uz Lietuvu un Poliju.

Tikai viens laimīgs notikums atgadījās šajos gados: Joanns saprata, ka nelietderīgi sadalīt zemi divās daļās, no kurām mazākā plosīja lielāko, un pēc Godunova ieteikuma iznicināja nīstamo opričņinu.* Viņš atgriezās Maskavā uz dzīvi un Aleksandra brīvciemā baismo pili pameta uz visiem laikiem.

Pa to laiku daudz nelaimju piemeklēja mūsu dzimteni. Bads un sērgas izpostīja pilsētas un ciemus. Vairāk reižu hans iebruka mūsu robežās un kādā no saviem sirojumiem nodedzināja visus miestus ap Maskavu * un pilsētas lielāko daļu. Zviedri uzbruka mums no ziemeļiem;*

Stefans Batorijs *, kuru seims izvēlēja pēc Zigimonta, atjaunoja leišu karu un, lai gan mūsu karaspēks cīnījās varonīgi, pārspēja mūs ar savu māku un atņēma mums rietumu zemes.

Carēvičs Joanns, lai arī bija tēva līdzdalībnieks ļaundarībās, taču šoreiz sajuta, ka valsts tiek pazemota, un lūdza caram, lai atļauj iet ar karaspēku pret Batoriju. Joanns šai lūgumā saskatīja nodomu gāzt viņu no troņa, un carēvičs, kuru kādreiz bija izglābis Serebrenijs pie Netīrās Peļķes, tagad neizbēga no ļaunas nāves. Traku dusmu lēkmē tēvs viņu nosita ar asu spieķi.* Stāsta, ka Godunovs, kurš meties starp viņiem, ticis smagi savainots un saglabājis dzīvību, tikai pateicoties Permas viesa Strogonova dziednieka makslai.

Pēc šīs slepkavības Joanns drūmā izmisumā sasauca Domi, paziņoja, ka grib iet klosterī, un pavēlēja ķerties pie cita cara izraudzīšanas. Taču piekāpjoties bajāru gau- žajiem lūgumiem, viņš bija ar mieru palikt tronī un aprobežojās tikai ar grēku nožēlu un lieliem ieguldījumiem klosteriem; taču drīz pēc tam atkal sākās nāves sodi. Tā, pēc Oderborna * liecības, viņš notiesājis uz nāvi divi tūkstoši trīssimt cilvēku par to, ka viņi atdevuši 'ienaidniekiem dažādus cietokšņus, kaut gan pats Batorijs brīnījies par viņu drošsirdību.

Zaudēdams savas zemes citu pēc citas, no visām pusēm ienaidnieku spaidīts, redzēdams valsts iekšienē nekārtības, Joanns sajuta niknus triecienus savai lepnībai, un šīs mokošās jūtas izpaudās gan viņa izskatā, gan rīcībā. Viņš sāka nevīžīgi ģērbties, viņa garais augums saguma, acis apdzisa, apakšžoklis nokārās kā vecim, un tikai citu klātbūtnē viņš piespieda sevi lepni izslieties un aizdomīgi raudzījās uz apkārtējiem, vai kāds nemana viņā depresiju. Tādos brīžos viņš bija vēl baigāks nekā sava varenuma dienās. Nekad vēl Maskava nebija dzīvojusi zem tādas grūtsirdības un baiļu sloga.

Šai bēdīgajā laikā negaidīta vēsts pienāca no tālajiem austrumiem un iedrošināja visu sirdis, un vispārējās bēdas pārvērta priekā.

No tālajiem Kamas krastiem Maskavā ieradās ievērojami tirgoņi Strogonovi, tā paša viesa radinieki, kurš bija izdziedējis Godunovu. No cara viņiem bija dāvinājuma grāmatas uz Permas zemes neapdzīvotajām vietām, un viņi mita tur neatkarīgi no Permas vietvalžiem kā valdītāji kņazi ar savu pārvaldi, savu karadraudzi, bet ar vienīgo noteikumu — sargāt robežas no mežonīgajām Sibīrijas tautām, mūsu nesenām apšaubāmām meslu maksātājām. Savos koka cietokšņos hana Kučuma * traucēti, viņi izšķīrās par to, ka jādodas pāri Akmens Jostai * un jāuzbrūk ienaidnieku zemei. Lai sekmīgi pildītu šo savu nodomu, viņi vērsās pie vairākiem laupītāju vai, kā tie sevi dēvēja, pie kazaku atamaniem, kuri tobrīd ar bandām izlaupīja Volgas un Donas krastus. Galvenie starp tiem bija Jermaks Timofejevs un Ivans Koļco, kādreiz notiesāts uz nāvi, bet brīnumainā kārtā izglābies no cara strē- ļiem un ilgu laiku uzskatīts par pazudušu bez vēsts. Saņēmuši no Strogonoviem dāvanas un grāmatu, kurā viņi tika aicināti slavenam un godīgam pasākumam, Jermaks un Koļco ar trim citiem atamaniem pie Volgas pacēla karogu, no brašajiem patvaļniekiem savāca karadraudzi un ieradās uz Strogonovu aicinājumu. Tūliņ četrdesmit strūgas tika piekrautas ar visu vajadzīgo un ieročiem, un nelielā karadraudze, noturējusi dievlūgšanu, Jermaka vadībā ar jautrām dziesmām brauca augšup pa Čusovajas upi uz mežonīgajiem Urālu kalniem. Visur sakaudami naidīgās ciltis, kuģus vilkdami no upes uz upi, viņi nonāca Irtišas krastā, kur sakāva un saņēma gūstā Sibīrijas galveno vojevodu Mametkulu * un ieņēma Sibīrijas pilsētu Irtišas stāvajā kraujā. Neapmierinādamies ar šo guvumu, Jermaks gāja tālāk, iekaroja visu zemi līdz Obai un piespieda uzvarētās tautas bučot savu asiņaino zobenu visas Krievzemes cara Ivana Vasiļjeviča vārdā. Tikai tad viņš Strogonoviem deva ziņu par saviem panākumiem un tai pašā laikā aizsūtīja savu mīļoto atamanu Ivanu Koļco zemu klanīties valdniekam un apsveikt ar jaunām zemēm.

Ar šo priecīgo vēsti tad arī Strogonovi bija atbraukuši pie Joanna, un drīz vien pēc viņiem ieradas Jermaka sūtņi.

Līksmība pilsētā bija nedzirdēta. Visās baznīcās noturēja dievkalpojumus, visi zvani zvanīja kā pa Lieldienām. Cars, apdavinājis Strogonovus, nolika Ivanam Koļco svinīgu pieņemšanu.

Lielajā Kremļa zālē cariskas diženlbas spožumā Ivans Vasiļjevičs sēdēja troni ar Monomaha cepuri galvā, zelta ornātā tērpies, izgreznots ar svētbildēm un dārgakmeņiem. Pa labi roki viņam stāvēja carēvičs Fjodors, pa kreisi — Boriss Godunovs. Ap troni un pie durvīm bija nolikti miesas sargi baltos, ar sudrabu izšūtos atlasa kaftānos, ar izgreznotiem cirvjiem uz pleciem. Visa zāle bija kņazu un bajāru pilna.

Sasparojies pēc Strogonovu atvestās ziņas, Joanns neraudzījās vairs tik drūmi, un uz viņa lūpām parādījās pat smaids, kad viņš vērsās pie Godunova ar kādu piezīmi. Taču viņa seja bija stipri novecojusi, grumbas kļuvušas dziļākas, uz galvas matu palicis maz, bet bārda pavisam nodilusi.

Boriss Fjodorovičs beidzamajos gados bija ātri kāpis uz augšu. Viņa māsa Irina bija apprecējusi carēviču Fjodoru, un tā nu viņš bija kļuvis cara dēla svainis ar staļļu bajāra augsto amata pakāpi. Stāstīja pat, ka cars Ivans Vasiļjevičs, vēlēdamies parādīt, cik Godunovs un vedekla tuvi viņa sirdij, reiz pacēlis uz augšu trīs pirkstus un, ar otru roku pieskardamies, teicis:

«Tas ir Fjodors, tā — Irina, tas — Boriss; un, tāpat kā manai rokai sāpētu, ja nocirstu kādu pirkstu, tikpat grūti būtu manai sirdij pazaudēt kādu no trim maniem iemīļotiem bērniem.»

Tāda neparasta žēlastība nepadarīja Godunovu ne augstprātīgu, ne lepnu. Viņš joprojām bija vienkāršs, laipns ar katru, atturīgs runa, un tikai viņa izskats bija kļuvis cienīgāks, rāmi mierīgs, kas piederējās viņa augstajam stāvoklim.

Tomēr šo ietekmi un tādu godu Godunovs nebija sasniedzis, nenodarot ļaunu savai morālajai cieņai. Ne vienmēr ar savas elastīgās dabas palīdzību viņam bija izdevies palikt malā no darbiem, ko sirdsapziņa neatzina. Tā, redzēdams Maļutā pārāk spēcīgu sāncensi un pazaudējis cerību mazināt tā ietekmi uz Joannu, viņš sāka draudzēties ar to un, lai ciešāk sasaistītu abpusēju labumu, apprecēja viņa meitu. Divdesmit gadi, kas pavadīti pie troņa, kurā sēdēja tāds cars ka Joanns Bargais, nevarēja neietekmēt Borisu Fjodoroviču, viņā jau bija noticis tas bēdīgais apvērsums, kas, pēc laikabiedru domām, šo cilvēku ar cildenām īpašībām pārvērta par noziedznieku.

Vērojot carēviču Fjodoru, nevarēja atvairīt domu, ka vājas ir tās rokas, kurām pēc Joanna nāves vajadzēs balstīt valsti. Viņa labsirdīgajā, taču nedzīvajā sejā nevarēja saskatīt ne mazāko vaibstu, kas paustu gara un dvēseles spēkus. Viņš bija jau divus gadus kopš precējies, taču izskats vēl arvienu bija bērnišķīgs. Augumā viņš bija mazs, ļengans, ar bālu, mazliet uzpampušu seju. Turklāt viņš _vienmēr smaidīja un raudzījās bikli un izbiedēti. Ne jau velti klīda baumas, ka cars, žēlodamies pēc vecākā dēla, dažreiz teicis Fjodoram: «Tev, Fedja, vajadzēja piedzimt par ķesteri, nevis par cara dēlu!»

«Taču dievs ir žēlīgs,» citi domāja, «lai arī carēvičs ir vājš, tomēr labi, ka viņš nav atsities tētiņā, ne ari vecākajā brālī! Palīdzēs viņam svainis Boriss Fjodorovičs. Tas neļaus valstij pagrimt!»

Sačukstēšanos galminieku vidū pēkšņi pārtrauca tauru skaņas un zvanu zvanīšana. Ar sešiem galdziņiem priekšgalā zālē ienāca Jermaka sūtņi, bet aiz tiem Maksims un Nikita Strogonovi ar savu tēvoci Semjonu. Aiz viņiem nesa dārgas kažokādas, dažādus dīvainus traukus un daudz neparastu un neredzētu ieroču.

Ivans Koļco, kas gāja sūtniecības priekšgalā, bija vīrs ap gadu piecdesmit, vidēja auguma, spēcīgu miesas būvi, ar ātrām, skadrām acīm, melnu, biezu, taču īsu bārdu, kas vietām metās sirma.

—   Lielais valdniek! — viņš teica, pienācis pie troņa pakāpieniem. — Tavs kazaku atamans Jermaks Timofe- jevs kopā ar taviem Volgas kazakiem, kas bija krituši nežēlastībā un tavas cariskās augstības notiesāti uz nāvi, centās izpirkt savas vainas un lūdz tevi pieņemt jaunas zemes. Piepulcini, lielo valdniek, pie Kazaņas un Astrahaņas valstīm, kuras tu iekaroji, vēl arī šo Sibīrijas valsti uz laiku laikiem, kamēr visuaugstais ļaus pastāvēt pasaulei!

Un, šo īso runu pateicis, Koļco kopā ar biedriem nometās ceļos un nolieca galvas līdz zemei.

—   Piecelieties, mani krietnie kalpi! — Joanns teica. — Kas vecu atceras, tam galva nost! Un lai agrākā nežēlastība pārvēršas par žēlastību. Panāc šurp, Ivan!

Cars pastiepa viņam roku, Ivans Koļco piecēlās no zemes un, lai nevajadzētu kāpt tieši uz sarkanā troņa pakāpiena, vispirms nometa tur savu aitādas cepuri, uzlika tur kāju un, zemu pieliecies, piespieda lūpas pie

Joanna rokas, kurš viņu apkampa un nobučoja uz galvas.

—    Lai pateicamies visužēlīgajai un visuvarenajai trīs- savienibai, — cars teica, paceldams acis uz debesīm, — redzu pār sevi visu vareno dieva gādību laikā, kad mani spaida mani ienaidnieki un pat tuvākie kalpi ar niknumu tīko mani pazudināt, visužēlīgais dievs man dāvina pārākumu un uzvaru pār pagāniem un manu valstu slavenu pieaugumu! — Un, apskatījis bajārus ar uzvarošu skatienu, viņš draudīgi piebilda: — Bet tas dievs kungs ir ar mums, un neviens lai neuzdrīkstas! Kam ausis, lai dzird!

Taču tai pašā brīdī viņš sajuta, ka velti aptumšo vispārējo prieku, un vērsās pie Ivana Koļco, nu jau skatīdamies žēlīgi un maigi:

—   Kā tev patīk Maskavā? Vai jel kur citur esi redzējis tādas pilis un baznīcas? Vai varbūt tu esi te bijis agrāk?

Koļco pasmaidīja ar rātni viltīgu smaidu, un baltie zobi it kā apgaismoja viņa melnīgsnējo, iedegušo seju.

—    Kur nu mēs, mazie ļaudis, varējām redzēt tādus brīnumus! — viņš teica, pazemīgi paraustīdams plecus. — Mums ne sapnī tāds krāšņums nav rādījies, lielo valdniek! Dzīvojam pie Volgas kā jau mužiki, par Maskavu esam tikai dzirdējuši, bet šai malā savu mūžu nav gadījies būt!

—   Padzīvo te, — Joanns teica labvēlīgi, — es likšu tevi krietni pamielot. Jermaka gramatu mēs izlasījām, likām vērā un jau pavēlējām kņazam Bolhovskojam kopā ar Ivanu Gluhovu un piecsimt strēļiem iet jums palīgā.*

—    Daudzkart pateicamies, — Koļco atbildēja, zemu klanīdamies, — bet vai nebūs par maz, lielo valdniek?

Joanns pabrīnījās par Ivana Koļco drosmi.

-— Paskat, cik manīgs! — cars teica, stingri pavēries uz viņu. — Vai neliksi man pašam skriet jums talkā? Tu domā, man tik vien raižu kā jūsu Sibīrija? Ļaudis vajadzīgi arī pret Lietuvu un hanu. Ņem, cik dod, bet atpakaļceļā vāc gribētājus. Diezgan tagad Krievzemē visādu plikadīdu. Lai neplijās mūždien man virsū pēc maizes, lai iet apdzīvot tās jaunās zemes! Mēs jau aizrakstījām Vo- logdas arhierejam, lai nosūta pie jums desmit popus, kas noturēs dievkalpojumus un pildīs citus pienākumus.

—      Par to tencinām tavu cara žēlastību, — Koļco atbildēja, otrreiz klanīdamies. — Tas ir labs darbs; tikai nežēlo, lielo valdniek, un bez popiem dod mums arī ieročus, cik var, un vairāk šaujamā pulvera!

—   Tā jums netrūkst. Par to Bolhovskojam no manis ir ukazs.

—   Un esam jau mēs arī gaužām noplīsuši, — Koļco piebilda ar glaimīgu smaidu, plecus paraustīdams.

—    Ak tad ceļā uz Sibīriju negadās vis, ko aplaupīt? — Joanns teica, neapmierināts par atamana neatlaidību.

—    Tu, es redzu, neko neaizmirsti savām vajadzībām, taču mēs jau arī ar savu vājo saprātu par to esam laikus padomājuši. Ar apģērbu jūs apgādās Strogonovi; bet es no cara kases noteicu algu priekšniekiem un ierindas ļaudīm. Un tev, padomdevēja kungs, lai tu nepaliktu bez drēbēm, dāvinu kažoku no saviem pleciem!

Pēc cara mājienā divi galdziņi atnesa dārgu kažoku ar zeltīta brokāta virsdrēbi un uzvilka to Ivanam Koļco.

—   Redzu, tev tā mēle ir asa, — Joanns teica, — bet vai ir ass arī zobens?

—   Nebija slikts, lielais valdniek, tikai tagad notrulinājies pret sibīriešu galvām!

—    Ņem no mana ieroču kambara zobenu pēc sava prāta un pielūko, izvēlies pēc sirds patikas, kas skaistaks. Kaut gan, domāju, tu jau nu neiesi kautrēties.

Atamana acis iemirdzējās priekā.

—    Lielais valdniek! — viņš iesaucās. — No visām tavām dāvanām šī ir pati lielākā! Grēks būtu noniecināt tavu dāvanu! Izvēlēšos tavā ieroču kambarī visu to labāko! Tikai, — viņš piebilda, mazliet padomājis, — ja tu, valdniek, nežēlo sava zobena, tad atļauj labāk tavā cara vārdā to aizvest Jermolajam Timofejevam!

—   Par viņu neraizējies, mēs arī viņu neaizmirsīsim. Bet, ja tu baidies, ka mēs nepratīsim viņam izdabāt, tad paņem divus zobenus, vienu sev, otru Jermakam.

—   Slava tev, valdniek! — Koļco sajūsmā iesaucās.

—    Ar šiem diviem zobeniem tad nu gan mēs kalposim tavai cara veselībai!

—   Taču ar zobeniem nepietiek, — Joanns turpināja.

—    Vajag jums vēl krietnas bruņas. Tev, kad pielaikosim, mēs atradīsim, bet, Jermaku neredzot, var kļūdīties. Kāds viņam augums?

—    Jā, rādās, būs apmēram tāds pats kā es, tikai plecos platāks. Nu, tāds kā tur tas brašulis, — Koļco teica, pagriezies pret vienu no saviem biedriem, raženu puisi, kurš, atnesis milzīgu klēpi ieroču un nometis tos zemē, stāvēja viņam aiz muguras ar atplestu muti, nepārstādams brīnīties gan par cara zeltītajam drēbēm, gan par greznajiem miesas sargiem, kas stāvēja ap troni. Viņš pat mēģināja paklusām uzsākt ar kādu valodas, lai uzzinātu, vai viņi visi nav cara dēli. Taču miesas sargs paskatījās tik bargi, ka jautājumu viņš vairs neatkārtoja.

—     Atnest šurpu, — cars teica, — lielās bruņas ar ērgli, tās, kas karājas ieroču kambarī pirmajā vietā.* Mēs tās pielaikosim šim bolacim!

Drīz vien atnesa smagu dzelzs bruņu kreklu ar vara apmali ap rokām un lejgalu un zeltītu divgalvu ērgli uz krūtīm un muguras.

Bruņu krekls bija kaldināts uz goda, un visi klātesošie atzinīgi sāka sačukstēties.

—    Velc mugurā, lāci! — cars teica.

Puisis paklausīja, taču, lai kā pūlējās, uzstīvēt to nevarēja un piedurknēs rokas bija iebāzis tikai līdz pusei.

Šo ainu vērojot, caram galvā pazibēja kāda sena atmiņa.

—    Pietiks, — teica Koļco, kurš cieši bija uzmanījis puisi, — pietiks staipīt cara bruņu kreklu! Vēl saplēsīsi, lācis tāds! Valdniek, — viņš turpināja, — bruņu krekls ir labs un Jermolajam Timofejevičam būs pašā reizē, bet šis tāpēc nevar uzvilkt, ka viņam traucē dūres. Tādu dūru nevienam citam nav, atskaitot viņu!

—    Nu, parādi savu dūri, — Joanns teica, ziņkārīgi noskatīdamies uz puisi.

Taču puisis raudzījās uz viņu ar neizpratni, it kā neaptverdams pavēli.

—    Vai dzirdi, dumiķi, — Ko]co uzsauca, — parādi dūri viņa cara žēlastībai!

—    Bet ja viņš man par to nocirtis galvu? — puisis gari novilka, un uz viņa stulbās sejas parādījās izbailes.

Cars sāka smieties, un visi klātesošie ar pūlēm valdīja smieklus.

—    Dumjš kas dumjš! — Koļco dusmojās. — Vienmēr tu esi bijis dumjš un tagad tāds pats palicis.

Un, atbrīvojis puisi no bruņu krekla, viņš pievilka to pie troņa un parādīja tā plato delnu, kas vairāk izskatījās pēc lāča ķetnas nekā cilvēka rokas.

—    Neļaunojies, lielais valdniek, par viņa vientiesību. Runa viņam muļķīga, taču, ja kas darāms, puisis kārtīgs. Viņš ar savām rokām sagūstīja carēviču Mametkulu.

—    Kā viņu sauc? — Joanns jautāja, arvien ciešāk ielūkodamies puisī.

— Nu, par Mitjku! — tas labsirdīgi atbildēja.

—    Pag! — Joanns iesaucās, pēkšņi atcerēdamies Mitjku. — Tu taču esi tas pats, kas Brīvciemā sitās par Morozovu un Homjaku nosita ar ilksi?

Mitjka muļķīgi pasmaidīja.

—    Es tevi, stulbiķi, sākumā nepazinu, bet tagad atcerējos tavu mūli.

—    Bet es tevi uzreiz pazinu! — Mitjka atbildēja ar apmierinātu izskatu. — Tu sēdēji uz augsta sola pie paša laukuma.

Šoreiz visi sāka skaļi smieties.

—    Paldies tev, — Joanns teica, — ka mani, mazu cilvēku, neaizmirsi. Bet kā tu saņēmi gūstā Mametkulu?

—    Ar vēderu uzgāzos! — Mitja atbildēja vienaldzīgi, nesaprazdams, kāpēc atkal visi smejas.

—    Jā, — Joanns teica, skatidamies uz Mitjku, — ja tāda sieksta uzgāžas, nav viegli tikt vaļā. Atceros, kā viņš saspieda Homjaku. Kāpēc tu toreiz aizgāji no laukuma? Nu un kā tu no Brīvciemā tiki Sibīrijā?

Atamans nemanāmi piegrūda Mitjkam ar elkoni, lai tas klusētu, bet šis saprata to pavisam otrādi.

—    Nu, viņš jau mani aizveda no laukuma! — Mitjka atbildēja, rādīdams uz atamanu ar pirkstu.

—    Viņš tevi aizveda? — Ivans Vasiļjevičs jautāja, izbrīnā lūkodamies uz Koļco. — Bet kā tad, — viņš turpināja, ieskatīdamies viņā, — kā tad tu teici, ka pirmo reizi šai novadā? Ei, pagaidi, brāl, mēs, šķiet, ar tevi esam veci paziņas. Vai tas nebiji tu, kas man reiz stāstīja par Baložu grāmatu? Kā tad, kā tad, es tevi pazīstu. Jā, un tu tad arī Serebreniju aizvedi no cietuma. Kā tad tu, dieva cilvēk, kopš tā laika kļuvi redzīgs? Uz kuru klosteri gāji svētceļojumā? Kādas svētās relikvijas bučoji?

Un, tīksminādamies par Koļco apmulsumu, cars pievērsa viņam savu urbīgo, jautājošo skatienu.

Koļco nodūra acis.

—     Nu, — beidzot cars teica, — kas bijis — izbijis; bet, kas pagājis, tas ar zāli apaudzis. Tikai pasaki man — kāpēc tu pēc Rjazaņas kaujas negribēji nakt mani nolūgties kopā ar citiem zagļiem?

—    Lielais valdniek, — Koļco atbildēja saņemdamies,

—    toreiz vēl nebiju nopelnījis tavu lielo žēlastību. Man bija kauns tev rādīties acīs. Kad kņazs Ņikita Roma- ničs aizveda pie tevis biedrus, es devos atkal uz Volgu pie Jermaka Timofejeviča cerībā, ka dievs dos paveikt tevis labā kādu jaunu darbu!

—    Un pa to laiku manu mantu no kuģiem zagi un manus kizilbašu tirgoņus ceļā uz Maskavu aplaupīji?

Ivans Vasiļjevičs izskatījās vairāk zobgalīgs nekā bargs. Kopš Vaņuhas Perstena jeb Ivana Koļco nekaunīgā izlēciena bija pagājis vairāk nekā septiņpadsmit gadu, un cars tik ilgi neatcerējās ļaunu, ja tieši viņa patmīlība nebija aizskarta.

Koļco Joanna sejā izlasīja tikai vēlēšanos pasmieties par tā apmulsumu. Piemērodamies šim noskaņojumam, viņš nodūra galvu un noglauda pakausi, valdīdams uz lūpām viltīgu, tikko manāmu smaidu.

—    Visādi ir gadījies, lielais valdniek! — viņš pusbalsī teica. — Esam vainīgi tavas cara žēlastības priekšā!

—     Labi! — Joanns atbildēja. — Jūs ar Jermaku savas vainas esat nolīdzinājuši, un viss pagājušais tagad aizmirsts; taču, ja tu agrāk būtu nonācis manās rokās, nu, tad neņem ļaunā! …

Koļco neko neatbildēja, bet nodomāja pie sevis: «Tāpēc jau es arī toreiz nenācu tevi, lielais valdniek, nolūgties!»

—     Pag, te taču jābūt tavam draugam, — Joanns ieminējās. — Ei, — viņš teica, vērsdamies pie galminiekiem,

—    vai te ir tas laupītāju vojevoda, kā tak viņu sauca? Mikita Serebrenijs?

Pār baru pārvēlās murdoņa, rindas sakustējās, taču neviens neatbildēja.

—    Vai dzirdējāt? — Joanns atkārtoja, balsi paceldams. — Es jautāju, vai te ir Mikita, kurš izprasījās uz Zizdru kalpot kopā ar zagļiem?

Uz cara otrreizējo jautājumu no rindām panācās laukā kāds vecs bajārs, kurš kādreiz bijis Kalugā par vojevodu.

—       Valdniek, — viņš teica, zemu klanīdamies, — tā, pēc kura tu jautā, te nava. Tai pašā gadā, kad viņš ieradās Žizdrā, nu jau pagājis septiņpadsmit gadu, viņu nokāva tatāri, un visa viņa karadraudze nolika galvas kopa ar viņu.

—   Patiesi? — Joanns jautāja. — Un es nemaz nezināju! Nu,'— viņš turpināja, vērsdamies pie Koļco, — ja nav, neko darīt, es gribēju jūs savest kopā un paraudzīties, kā jūs sabučotos.

Atamana sejā atspoguļojās bēdas.

—   Tev žēl biedra? — Joanns jautāja ar smīnu.

—   Žēl, valdniek, — Koļco atbildēja, nebīdamies caru nokaitināt ar šo atzīšarios.

—   Jā, — cars nicinoši teica, — tā jau tam vajag būt, — tāds ar tādu saprotas.

Vai patiesi Joanns nezināja par Serebrenija nāvi vai arī izlikās, ka nezina, lai parādītu, cik zemu viņš vērtē tos, kuri nemeklē viņa žēlastības, dievs zina! Ja patiesi viņš tikai tagad uzzināja par kņaza likteni, — grūti pateikt, vai nožēloja to vai ne. Tikai Joanna sejā nožēla gan nebija lasāma. Acīm redzot, viņš palika tikpat vienaldzīgs kā pirms atbildes.

—    Padzīvo te, — viņš teica Ivanam Koļco, — kad Bol- hovskojs dosies ceļā, ej ar viņu kopā uz Jugoras zemi * .. . Jā, gandrīz aizmirsu pateikt, ka Bolhovskoja dzimta cēlusies no Rjurika. Ar šiem augstdzimušajiem kņaziem nav viegli tikt galā; kas zina, gribēs vēl strīdēties ar mani par pakāpēm! Ne jau visi viņi, līdzīgi tam Mikitam, grib iet pie laupītājiem. Tāpēc, lai neliktos viņam apvainojoši būt kazaku atamana padotajam, ieceļu Jermaku par Sibīrijas kņazu! Ščelkalov *, — viņš teica attālāk stāvošajam Domes djakam, — sagatavo Jerma- kam dāvināšanas grāmatu, ka viņš iecelts par visas Sibīrijas zemes vojevodu, bet Mametkulu stingrā apsardzībā lai atsūta uz Maskavu. Jā, pie viena uzraksti grāmatu Strogonoviem, ka par labu dienestu un centību dāvinu Semjonam Lielo un Mazo Sāli pie Volgas, bet Ņikitam un Maksimam ļauju visās muitas pilsētās un nocietinājumos tirgoties, meslus nemaksājot.

Strogonovi zemu paklanījās.

—   Kurš no jums, — Joanns pēkšņi jautāja, — izdziedēja Borisu toreiz, kad es viņu ievainoju ar dzelksni?

—    Tas bija mans vecākais brālis Grigorijs Aņikins,—

Semjons Strogonovs atbildēja. — Pēc dieva prāta viņš pagājušo gadu nomira!

—    Nevis Aņikins, bet Aņikjevičs, — cars teica, uzsverot pēdējo balsienu, — toreiz tūliņ es viņam pavēlēju būt augstakam par viesi * un saukties pilnā tēva vārdā. Un visiem jums es pavēlu rakstīties ar -viču * un nesaukties vis par viesiem, bet ievērojamiem ļaudīm!

Cars ņēmās apskatīt kažokādiņas un citas dāvanas, ko Jermaks bija atsūtījis, un atlaida Ivanu Koļco, pateikdams dažas žēlīgas zobgalības.

Ar to visa sanāksme beidzās.

Todien Koļco un Strogonovi pusdienoja pie Borisa Fjodoroviča kopā ar daudziem citiem.

Pēc parastās kausu tukšošanas uz cara, carēviča, visa cara nama un metropolīta veselībām Godunovs pacēla zelta kausu un uzsauca veselības Jermakam Timofejevi- čam un visiem viņa krietnajiem biedriem.

—     Lai viņiem ilgs mūžs par slavu Krievzemei! — sauca visi viesi, kājās pieceldamies un klanīdamies Iva- nam Koļco.

—     Apsveicam tevi visas pareizticīgās pasaules vārdā, — Godunovs teica, zemu paklanījies, — un tavā personā apsveicam arī Jermaku Timofejeviču visu kņazu un bajāru, visu tirgotāju ļaužu, visu krievu ļaužu vārdā! Saņem lielu apsveicināšanu no visas zemes, ka esat tai snieguši tādu milzīgu pakalpojumu!

—    Un lai piemin, — viesi sauca, — lai piemin jūsu vārdus dēli, mazdēli un vēlākie pēcteči ar mūžīgu slavu, mīlestību un lai ņem paraugu no jums, lai aizlūdz par jums un mācās no jums!

Atamans piecēlās no galda, lai tencinātu par godu, taču viņa izteiksmīgā seja no dvēseles saviļņojuma pēkšņi pārvērtās, lūpas sāka drebēt un drosmīgajās acis varbūt pirmo reizi mūžā parādījās asaras.

—    Lai dzīvo Krievzeme! — viņš klusu teica un, paklanījies uz visām pusēm, atkal apsēdās savā vietā, vairs nebilzdams ne vārda.

Godunovs palūdza atamanu, lai pastāsta kaut ko par savām Sibīrijas gaitām, un Koļco, noklusēdams par sevi, ar sajūsmu sāka stāstīt par Jermaka neparasto spēku un drosmi, par viņa stingro taisnīgumu, par kristīgo labsirdību, ar kādu viņš vienmēr izturas pret uzvarētajiem.

—    Ar šo labsirdību, — Koļco nobeidza, — Jermaks Timofejevičs varbūt iekarojis vairāk nekā ar savu zobenu. Lai kādu cietoksni vai viņu pilsētu iekarojam, viņš ar visiem apietas it laipni un vēl apdāvina. Un, kad mes saņēmām gūstā Mametkulu, viņš nemaz neattapa, kā to godināt; novilka savu kažoku un uzvilka carēvičam. Un tā pa visu zemi izplatījās ziņa par Jermaku, ka dzīvot zem viņa varas nav grūti; un tūliņ atnāca daudz dažādu kņaziņu pie viņa un atnesa meslus. Priecīga dzīve mums bija Sibīrijā, — atamans stāstīja, — tikai gaužām žēl, ka ar mums nebija kņaza Ņikitas Romaniča Serebrenija. Arī viņa sirdij tas patiktu, un kopā mēs vairāk paveiktu. Tu, rādās, Boris Fjodorovič, biji draugos ar viņu. Atļauj tagad izdzert par viņa piemiņu.

—    Lai viņam debesu valstība! — nopūzdamies teica Godunovs, viņam neko nemaksāja izrādīt līdzjūtību cilvēkam, kuru tā cienīja viņa viesis. — Lai viņam debesu valstība! — viņš atkārtoja, pildīdams kausu. — Es viņu bieži pieminu.

—    Lai viņam mūžīga piemiņa! — teica Koļco un, savu kausu iztukšojis, nodūra galvu un nogrima domās.

Ilgi vēl viesi tērzēja pie galda, un, kad pusdienas beidzās, Godunovs arī tad nelaida nevienu projām, bet katru uzaicināja vispirms atpūsties, pēc tam pavadīt pie viņa visu dienu. Cienasts sekoja cienastam, sarunas ritēja raiti, un tikai vēlā vakarā, kad nakts sardze jau vairākas reizes izjādelēja ielas, saukdama, lai izdzēš pavardus un uguņus, viesi izklīda, Borisa Fjodoroviča laipnības apburti.

Pagājuši vairāk nekā trīs gadsimti pēc aprakstītajiem notikumiem, un maz piemiņas Krievzemē saglabājies no tiem laikiem. Vēl tautā klīst nostāsti par bargā cara slavu, greznību un cietsirdību, vietu vietām vēl dzied dziesmas par carēviča sodīšanu ar nāvi, par tatāru uzbrukumu Maskavai un par to, kā Sibīriju iekarojis Jermaks Timofejevičs, kura attēlus, jādomā gan, maz līdzīgus līdz šim laikam var redzēt gandrīz vai visās Sibīrijas istabās. Taču šais nostāstos, dziesmās un teiksmās patiesība sajaukta ar izdomu, un tā patiesajiem notikumiem piešķir neskaidrus apveidus, rādot tos it kā caur miglu un atļaujot iztēlei pēc patikas reproducēt neskaidrās kontūras.

Par šo valdīšanas laiku ārējo pusi patiesīgāk runā dažas celtnes, kas palikušas veselas, kā, piemēram, Vasilija Svētlaimīgā baznīca, kuras raibie kupoli un izrakstītie čukuri dod priekšstatu par brīnumaino Joanna pils arhitektūru Aleksandra brīvciemā, vai arī Trifona baznīca *, kas atrodas pie dīķa starp Butirku un Krusta aizšķēršļiem; šo baznīcu cēlis vanadznieks Trifons, pildot 'savu solījumu, un līdz pat šim laikam tur var redzēt svētā dievavīra tēlu uz balta zirga ar piekūnu uz cimda

Aleksandra brīvciems pēc tam, kad to atstāja cars Ivans Vasiļjevičs, bija pamests aizmirstībai kā drūms viņa niknuma pilnās dievticības piemineklis un atdzīvojās tikai vienreiz uz īsu laiku. Viltvāržu juku laikos karavadonis kņazs Mihails Vasiļjevičs Skopins-Suiskis * savienībā ar zviedru ģenerāli Delagardi * tā stiprajās sienās sakopoja savu karaspēku un no šejienes piespieda poļu vojevodu Sapegu * pārtraukt ilgo Sergija Trīsvienības klostera * aplenkumu.

Vēlāk, kā stāsta teiksma, kādā saltā ziemā janvāra mēnesī iedzīvotājiem par izbīli virs Aleksandra brīvciemā savilcies melns mākonis, nolaidies uz pašas pils uh izlādējies virs tās ar pērkona spērienu, no kura aizdegušās pilis, un viss Brīvciems pārvērties pelnos.* No greznības, netiklības, slepkavību un zaimojošu dievkalpojumu mājokļa nav palicis ne pēdu …

Lai dievs palīdz ari mums no sirdījn izdzēst tā baigā laika pēdas, laika, kura ietekme kā iedzimta slimība vēl ilgi pēc tam pārgāja mūsu dzīvē no paaudzes uz paaudzi! Piedosim cara Joanna grēcīgajai ēnai, jo ne jau viņš viens pats atbildīgs par savu valdīšanu; ne jau viņš viens ieviesa savu patvaļu un spīdzināšanu, un nāves sodus, un apmelošanu, kas kļuva par pienākumu un paražu. Sīs neciešamās parādības veidojās iepriekšējos laikos, un tik zemu kritusi zeme, kas varēja uz to raudzīties bez sašutuma, pati radīja un pilnveidoja Joannu, līdzīgi tam, kā

Vispār Trifona baznīca pie dīķa tā pārbūvēta, ka to nevar vairs pazīt. Ārpusē izveidotas piebūves, bet iekšā tā apgleznota un apmesta pēc jaunas gaumes. Tas viss paveikts uz labprātīgu ziedotāju vēlēšanos un ar viņu dāvanām, kā paskaidro baznīcas kalpi. (Autora piezīme.) pagrimuma laika verdziskie romieši radīja Tibērijus, Ne- ronus un Kaligulas.*

Cilvēki, līdzīgi Vasilijam Svētlaimīgajam, kņazam Repņinam, Morozovam vai Serebrenijam, nereti bija kā gaišas zvaigznes pie mūsu krievu nakts drūmajām debesīm, un, tāpat kā zvaigznes, viņi bija bezspēcīgi izkliedēt tumsu, jo spīdēja atsevišķi un nebija vienoti, nedz arī sabiedrības domas atbalstīti. Piedosim Ivana Vasiļjeviča grēcīgajai ēnai, bet pieminēsim ar labu tos, kuri, būdami no viņa atkarīgi, nepadevās Jaunumam, jo grūti nepa- grimt tādā laikā, kad visi jēdzieni tiek izkropļoti, kad ze- miskumu dēvē par tikumību, nodevība iegūst likuma spēku, bet gods un cilvēka cieņa tiek uzskatiti par noziedzīgu pienākuma nepildīšanu! Miers jūsu pīšļiem, godīgie ļaudis! Saskaņā ar laika garu jūs Bargajā saskatījat dieva dusmu izpaudumu un panēsāt to pacietīgi; taču jūs gājāt taisnu ceļu, nebīdamies ne paļu, ne nāves; un jūsu dzīve nepagāja velti, jo nekas pasaulē nepazūd, un katrs darbs, un katrs vārds, un katra doma aug līdzīgi kokam; un liela daļa ļaunā un labā, kas šobrīd krievu dzīvē pastāv kā mīklaina parādība, slēpj savas saknes pagājības tālajās un tumšajās dzīlēs.

1840. g. beigas — 1601. g.

A. K. Tolstoja romāns «KŅAZS SEREBRENIJS»

Kad literāra sacerējuma autors raksta pēdējo lappusi vai mākslinieks uz audekla izdara pēdējo otas vilcienu, notiek kaut kas ārēji nemanāms, taču visai svarīgs: rodas jauns daiļdarbs, kas iegūst savu patstāvīgu dzīvi, savu likteni, kurš dažreiz veidojas interesantāk, sarežģītāk, nozīmīgāk nekā paša autora liktenis.

Cik bieži sacerējums, kurš, pirmoreiz pasaulē parādoties, tiek saņemts jūsmīgi, drīz vien izrādās novecojis, nobālējis; un nereti mēdz būt otrādi: sacerējums, kuru saņem naidīgi un kuru laika biedri nolemj neglābjamai aizmirstībai, dzīvo ilgāk ne vien par savu radītāju un saviem pēlājiem, bet arī ilgāk par daudziem literārajiem darbiem, kas radušies ai to vienā laikā.

Tam var minēt daudz piemēru. A. K. Tolstoja romāns «Kņazs Serebrenijs», kurš dzīvo nu jau vairāk nekā simt gadu, — ir viens no tiem. Tas nāca pasaulē visai vētrainā vēstures posmā, un tūliņ visu virzienu kritika to vienprātīgi nopēla kā laikmetam neatbilstošu, pat tam svešu. «Bāls romāns», «vispār tas nav vēsturisks romāns», «sacerējums, kas vietām uzrakstīts veikli, liet visbiežāk samākslots» — ar tādām atsauksmēm bija piebārstītas recenzijas.

Taču pretēji šim kritikas kategoriskajam nosodījumam Tolstoja romāns dzīvo vēl šodien. Romāns dzivo, kaut ari vietām tas ir naivs, vietām vēsturisko notikumu un personāžu vērtējumi ir kļūdaini, un dažā ziņā tas ir shematisks. Nepārspilējot «Kņaza Serebrenija» nozīmi krievu literatūrā, jāatzīst, v ka šim romānam pieder noteikta loma vairāku paaudžu morāla audzināšanā, tas veidojis priekšstatu par pagātni, palīdzējis izprast vēsturi, audzinājis cēlas sabiedriskas jūtas, kas nerodas pašas no sevis, bet attīstās pārdomās par tagadējo laiku un par pagājību, nostiprinās ar zināšanu un dzīves pieredzes uzkrāšanos.

«Kņaza Serebrenija» autors, romānā iedzīvinādams sen pagājušu laiku notikumus, pratis šai pagātnē atrast to, kas pārvarējis hronoloģijas stingros likumus un spēj aizkustinat jaunas paaudzes, palīdzēdams tām izšķirt sabiedriskos jautājumus, kādus izvirza jaunais laiks.

Aleksejs Konstantinovičs Tolstojs (1817—1875) ieņem visai ipatnēju vietu krievu literatūras vēsturē. «Tolstojs nebija apveltīts ar tādu jaunrades spēku, ar tik bagālu fantāziju, kāda piemit izciliem talantiem, taču viņam lielā mērā piederēja tas vienīgais, kas daiļliteratūras sacerējumiem piešķir dzīvību un jēgu, proti: viņam bija sava, oriģināla un tai pašā laikā daudzveidīga seja,» — tā par «Kņaza Serebrenija» autoru rakstīja I. S. Turgeņevs. (I. S. Turgeņevs, Kopoti raksti, M., 1956., 11. sēj., 259. lpp.)

Tolstoja literārais mantojums apjoma ziņā nav sevišķi liels, taču tā žanriskā un tematiskā dažādība visai bagāta. Starp Tolstoja liriskajiem dzejoļiem ir pirmklasīgas vārsmas, kas dzīvas arī tagad. Daudz viņš arī paveicis episkās poēzijas attistibā. Viņš ir plaši pazīstamu un dziļi dzejisku biļinu un balādu autors — «Vasilijs Sibanovs» (1840), «Pūķis Tugarins» (1867), «Trejas kaujas» (1869), «Sadko» (1871 — 1872) u. c., Tolstoja dramatiskā triloģija «Joanna Bargā nāve» (1866), «Cars Fjodors Joannovičs» (1868), «Cars Boriss» (1870) pieder pie krievu dramaturģijas ievērojamākajiem darbiem. Un tai pašā laikā šis smalkais liriķis un vēsturisko drāmu autors (kopā ar saviem brālēniem A. M. un V. M. Zemčužņikoviem) bija viens no tiem, kas sarakstīja slaveno «Kozmu Prutkovu».

Lai gan Tolstojs bija visai redzama un kolorīta figūra krievu literārajā dzīvē, tomēr viņš nekad nav bijis pirmā lieluma rakstnieks.

Tolstojam, šim impozantajam jaunajam aristokratam, senas dzimtas pārstāvim, kas ieguvis teicamu izglītību, jaunībā daudz ceļojis, bija dibināts pamats cerēt uz spožu karjeru. Ārlietu ministrijas arhīvā viņš nodarbojas ar senu rakstu kārtošanu, sekmīgi uzsāk darbu diplomātijas jomā, 23 gadu vecumā Tolstojs ir ķeizara kancelejas ierēdnis, kuru saista cieša draudzība ar troņmantinieku — nākamo caru Aleksandru II.

Galminieka un ierēdņa karjera bija uzsākta teicami. Taču tā nesaistīja Tolstoju; «… viņš palika,» rakstija Turgeņevs, «uzticīgs savam aicinājumam — poēzijai un literatūrai…» (I. S. Turgeņevs, Kopoti raksti, M., 1956., 11. sēj., 259. lpp.) V. A. Zukovskis jau pašā sākumā skubināja viņu uz dzejošanu; ir ziņas, ka arī A. S. Puškins pazinis Tolstoja dzejas un izteicies par tām atzinīgi. («Sanktpēterburgas vēstis», 1875. g. 212. nr.)

Jaunajam kambarkungam literatūra kļūst ne vien par kaislību, bet ari par galveno nodarbošanos. Viņš nodibina plašus literārus sakarus, tuvu iepazīstas ar V. Zukovski un N. V. Gogoli. 1850. gadu sakuma Tolstojs sadraudzējas ar Turgeņevu un pēc tam arī ar toreizējā «Sovre- meņņika» aprindām: ar N. A. Ņekrasovu, I. I. Panajevu, V. P. Botkinu, P. V. Aņņenkovu un citiem.

Kad iesakās Krimas karš 1853.—1856. g., Tolstojs gribēja organizēt partizāņu grupu, lai atvairitu ienaidnieku, ja tas izceltu desantu Baltijas piekrastē. Patriotiskās jūsmas periods sakrita ar vētrainu jaunrades pacēlumu. Piecdesmito gadu otrā puse ir laiks, kad Tolstoju daudz drukā un viņš piesaista sev lasītāju un kritikas uzmanību. Tais gados viņš uzraksta lielāko liesu savu dzejoļu, starp kuriem ir tādi šedevri kā «Starp dzīves rūpestiem un kņadu nemierīgo…» (1856), «Ir kaisle zudusi, tās kvēle izdzisusi…» (1858), «Dreb asra lavās greizsirdīgās acīs…» (1858), «Es iepazinu levi, svētā pārliecība…» (1858) un citi.

Toreiz Krievija stāvēja jauna vēstures posma priekšā. Brieda revolucionārā situācija, kas visām krievu sabiedrības šķirām un slāņiem lika izvēlēties turpmāko ceļu. Krievu sabiedriskā kustība ne vien atdzīvojas, bet arī iegūst jaunas īpašības. Galvenais jautājums ir par zemes sociālās attīstības perspektīvām, par zemnieku atbrīvošanu. Galvenā cīņa norisēja starp N. G. Cerniševska un N. A. Dobroļubova revolucionāri demokrātisko nometni, kas pasludināja zemnieku revolūcijas lozungu, un muižnieku šķiru, kura par katru cenu centās jaunajos vēsturiskajos apstakļos saglabāt un nostiprināt savu kundzību.

Laikmets prasīja arī no mākslas aktīvu piedalīšanos cīņā par skaidra sabiedriska ideāla nostiprināšanu. Sivā sociālā cīņa saasināja visas literārā procesa parādības, izvirzīja mākslu cīņas avangardā, iedvesa tai jaunas idejas un jaunu enerģiju. «Māksla sajuta sevi par sabiedrisku spēku,» V. V. Stasovs rakstīja par šo periodu.

Sās idejiskās cīņas gaitā neizbēgama bija pievēršanās vēsturei, pagātnei, lai laja atrastu atbildes uz tagadnes aktuālajiem jautājumiem. Vēsture kļūst par arēnu, kurā saduras kvēlas politiskas kaislības. No literāro sacerējumu lappusēm iznāk jauni varoņi. Vēstures izskaidrošanas principi, kādus izvirza revolucionārie demokrāti, prasa iedziļināties tautas cīņā, darbā un sadzīvē, atsegt tautas grūtās dzīves iemeslus.

Kā izturējās Tolstojs šās idejiskās nošķirošanās situācijā? Viņa sabiedriskā pozīcija bija sarežģīta un pretrunīga. Skaidru izvēli starp abām nometnēm, kas cīnījās, rakstnieks neizdarīja, viņš negāja tālāk par aristokrātijas opozīciju patvaldnieciskajam despotismam. Viņa pasaules uzskatā dīvaini savijās apgaismotāja patoss un materiālisma nepieņemšana, protests pret tirāniju un «tīrās mākslas» slavināšana, humānistiski ideāli un aristokrāta aprobežotība. Dzejnieks tu juta un jau 1858. g., kad revolucionārā situācija tikai brieda, rakstīja:

Tais divās nometnēs ne karotājs, tik viesis es, Kaut šķēps mans aizstāv taisnību un godu. Bet vēl arvienu nezinu, kam pieslieties Un kurai pusei zvērestu lai dodu.

Pret 1860. gadu revolucionāro domu un revolucionāri demokrātisko kustību Tolstojs izturējās noraidoši. Viņš uzstājās pret «nihilistiem», pret viņu «kaitīgo» mācību, polemizēja ar viņu literārajiem uzskatiem un literatūras uzdevumu. Kaut gan Tolstojam bija idejiskās domstarpības ar revolucionāri demokrātisko nometni, viņš 1864. gadā drosmigi lūdz caram, lai tiktu atbrīvots «valsts noziedznieks» Cerniševskis, kura «netaisnās notiesāšanas dēļ» krievu literatūra «apvilkusies sēras». (Nedaudz agrāk, piecdesmito gadu vidū, viņš pievienoja arī savu balsi tiem, kas prasīja, lai T. G. Ševčenko tiktu atļauts atgriezties no trimdas.)

Taču Tolstojam bija sveša arī liberālā ideoloģija. Viņam riebās krievu liberāļu sajūsma par kapitālistisko Eiropu un tās buržuāzisko aprobežotību.

Tikpat nepieņemama Tolstojam ir arī slavofiļu pozīcija, lai gan piecdesmito gadu beigās viņš bija tiem tuvs. Sešdesmito gadu sabiedriskās cīņas apstākļos atklājās slavofiļu mācības samākslotība, viņu arhaiskā ideāla kroplums. Tolstojs saprot, ka slavofiļu «tautiskums» ir meli un demagoģija, ka viņu māciba par nacionālo noslēgtību ir kaitīga krievu sabiedrībai. Un viņš ne vien aiziet no slavofiliem, bet ari publiski polemizē ar tiem, dzēlīgi izsmiedams viņu «urrā» patriotismu.

Laikabiedri pret rakstnieku un viņa daiļradi izturējās dažādi. «Tobrīd, kad žurnāli mani saukā par tumsoni,» viņš raksta 1874. gada martā, «varas vīri uzskata mani par revolucionāru . ..» (A. K. Tolstojs, Kopoti raksti, M., 1964. g. 4. sēj., 427. lpp.)

Ne viens, ne otrs Tolstojs patiesībā nebija. Tiesa, viņš ļoti negatīvi izturējās pret patvaldības despotismu, pret patvaldības patvaļu. Runādams par saviem sacerējumiem, viņš allaž pasvītroja to morālo virzienu: «riebumu pret patvaļu … naidu pret despotismu, lai kādā veidā tas izpaustos.» (Turpat, 246. lpp.) 1868. g. decembri, atteikdamies uz cenzūras pieprasījumu pārstrādāt lugu «Cars Fjodors Joannovičs», viņš rakstīja: «Nav mana vaina, ka no tā, ko esmu rakstījis aiz mīlestibas uz mākslu, izriet, ka despotisms nekur neder. Jo ļaunāk despotismam!» (Turpat, 426. lpp.) Despotisma, pērkamās birokrātijas un tās patvaļas, nosodījums kļūst par vienu no galvenajām tēmām Tolstoja daiļradē; šas tēmas atbalss skan arī «Kņazā Serebrenijā» un dramatiskajā triloģijā, tā skan daudzos poēzijas sacerējumos, poēmā «Popova sapnis» (1873), kas ir viena no krievu satīriskās poēzijas šedevriem.

Tomēr nav pamata teikt, ka šā prolesta apjoms un dziļums būtu pārāk liels. Nepiestājis ne pie viena no cīnītājām nometnēm, Tolstojs arī pats neizvirzīja kaut cik skaidru sabiedrisku programmu. Uzstājoties pret patvaldības despotismu, rakstnieks neredz šās parādības sociālo jēgu. Despotisms izraisa viņā sašutumu tikai kā morāla kroplība, kurai, pēc Tolstoja domām, nav konkrēta sociāli vēsturiska pamata.

Tā kā despotismu viņš neuzskata par sociālu, bet tikai par morālu, ētisku kategoriju, rakstnieks neredz (ne pagātnē, ne ari viņa laika Krievijā), ka patvaldība un despotisms nesaraujami saistīti; patvaldības ideju Tolstojs uzskata par nesatricināmu, bet despotisms, kas ir tās produkts, zaudē savas vēsturiski noteiktās pazīmes. Tāpēc ari Tolstojs, būdams kvēls despotisma pretinieks, paliek uzticīgs monarhijas piekritējs.

1861. gada septembrī Tolstojs atsacījās no dienesta galmā un kopš tā laika, lielākoties dzīvodams uz laukiem privātas personas lomā (kā «anahorets», pēc viņa paša izteicieniem), pilnīgi nododas literārajam darbam. Taču, apņēmīgi aizgājis no galma aprindām, sarāvis personīgos sakarus ar augstāko sabiedrību, viņš tomēr neskartu saglabā savu aristokrātisko pasaules uzskatu, savas monarhistiskas ilūzijas un ideālistisko viedokli par pagātni un tagadni, domu par to, ka vēsturiskās at- tistibas pamatā ir nemainīgas, visos laikos vienādas arpusvēsturiskas morālpsiholoģiskas kategorijas.

Ar šo domu piesātināta visa Tolstoja 1860.—1870. gadu daiļrade; vēsturiski temati viņam kļūst vadošie; viņš tos izmanto gan prozā, gan dramaturģijā, gan poēzijā. ^

Viņa laiks spieda Tolstoju pievērsties vēsturei, cenšoties to izprast, atbildēt uz asiem jautājumiem, ko uzdod šodiena. Dziļa vaļsirdība un godīgums rakstnieku viņa galvenajos darbos aizved tālu projām no mazasinigās tīrās mākslas, no apolitiskās mākslas likumiem, kurus viņš tik citigi sludināja. Pret pagātni Tolstojs izturas ar kaislīgu interesi, kvēlu jūsmu un bargu nosodijumu. Un lai pašā laikā viņa ievērojamākajos darbos, to problemātikā, tēlu sistēmā skaidri jūtamas tagadnes asās problēmas, idejiskās cīņas atbalsis, skaidra sabiedriska tendence. Visspilgtāk tas izpaudies «Kņazā Serebrenija», bet pēc tam ari dramatiskajā triloģijā, kuras pamatā liktas tās pašas problēmas, kas romānā.

Tolstojs aristokrāts redzēja un mokoši pārdzīvoja muižniecības krīzi, to, ka aristokrātija zaudējusi savu lomu, tās politisko nabadzību un morālo seklumu. Taču viņš nesaprata šā neizbēgamā procesa īstos sociāli ekonomiskos cēloņus un tā saknes meklēja morālajā sfērā. Aristokrātija viņam šķita upuris sadursmē ar despotismu. Un Tolstojs, vērtējot pagātni, raugās, kāda tā bijusi: despotiska vai ne. Kijevas Krievzeme ar tās kņazu karadraudžu iekārtu IX—XI gs. un ziemeļu «tautvaldības» (Novgorodas un Pleskavas feodālās republikas) — feodālo attieksmju agrīnais posms — viņam šķiet ideālas. Tolstojs neprata tajās saskatīt tā paša despotisma izpausmi, kura saknes aizstiepjas nākamībā.

Tēvzemes vēsturē idealizēdams karadraudžu un večes periodu, rakstnieks nostādīja tam pretī XVI — XVII gs. Maskavas centralizēto valsti. Viņš uzskatīja, ka tieši šai laikā iesākas veco, patriarhālo tradīciju sabrukuma laiks, kad uzrodas despotisms un sadursmē ar to aristokrātija zaudē savu kādreizējo politisko ietekmi. Visa šā perioda degpunkts ir Ivana Bargā un viņa tuvāko pēcteču laikmets. Tolstojs uzskata caru Ivanu par visa ļauna sakumu krievu vēsturē, par bajāru dzimtu iznīdētāju, senu tradīciju vajātāju, par cilvēku, kas licis pamalus birokrātiskai, šim tradīcijam svešai valstij. Tālajā Ivana Bargā laikmetā un pašā cara personībā rakstnieks saskata daudz parādību, kas piemīt arī viņa laika krievu dzīvei.

Tolstojs aplūko tirānijas izcelšanās problēmu, tirānijas politiskās un morālās sekas. Viņš skaidri izjūt spiedīgo atmosfēru, nedrošību, tirāniju, kāda valda Ivana Bargā laikā, ļoti labi saprot, ka cilvēka cieņa nav savienojama ar despotismu. Bet vai tad krievu dzīvē Nikolaja laikā, kad plosījās patvaldibas terors, nebija šādu parādību?! Salīdzinājums rodas pats no sevis, tālā pagatne izrādās visai aktuāla XIX gs. sešdesmitajos gados.

Un ne tikai šais gados. Nu jau četrus gadsimtus nenokļūst strīdi par Ivana Bargā laiku un personību. Ikviena jaunā paaudze spriež tiesu par tiem laikiem, lai tā palīdzētu savai paaudzei izprast dzīvi, savus ideālus un kļūdas. Un šī tiesa nekad nav noritējusi mierigi. Seit sadūrušās ikdienas intereses un veselu laikmetu problēmas, kā paļā- tāju, tā slavētāju uzskati.

* * *

Hronikas stāsta, ka 1530. gada 25. augusta agrā rīta stundā virs Maskavas plosījies briesmīgs negaiss: bez mitas plaiksnījies zibens, un pērkons grāvis tā, ka drebējusi zeme. Tieši šai brīdī pasaulē arī ieradies cars Ivans IV.

Nepilni piecdesmit četri šā cilvēka dzīves gadi atstājuši redzamas pēdas zemes vēsturē, uzspieduši savu zīmogu dramatiskajam un pretrunu pilnajam laikmetam, kurā tas dzīvoja un ar kuru bija nesaraujami saistīts.

XVI gs. vidus, Ivana Bargā laiks, ir tāds vēstures posms, kad sen briedušie konflikti izlaužas uz āru un sabango sociālo kaislību jūru. Parasti šādi laikmeti priekšplānā izvirza izcilus darboņus, kuri dažreiz kļūst par laikmeta kompasu, dažreiz par tā upuri, bet dažreiz gan par vienu, gan par otru. Katrā šādā personībā izpaužas, atbalsojas vai nu cildenā, vai izkropļotā, baismā veidā tās laikmeta sadursmes, kuras šo personību radījušas.

Ivana Bargā tuvākais padomdevējs un draugs, bet vēlāk pēc nodevības viņa politiskais pretinieks un visnegantākais un niknākais pē- lajs kņazs Andrejs Kurbskis zina stāstīt par to, ka cara dusmas plosi- jušās līdzīgi ugunsgrēkam, un, uzkurinādams savu naidu pret caru, viņš min baismus pierādījumus par Ivana zvērisko cietsirdību.

Hronisti rakstīja par «satrakoto» caru, baznīcas valdoņi vainoja viņu baigos grēkos, mātes ar viņa vārdu biedēja bērnus, svešzemju dēku meklētāji, kuri bija apceļojuši Krieviju, izplatīja par viņu fantastiskas tenkas. Tūkstošjem galvu nolidoja no pleciem, no bendes cirvja gāja bojā vainīgie un nevainīgie, šķita, ka taisnība aizmirsta uz visiem laikiem un pasaulē valda zemiskums un ļaundarība.

Un tai pašā laikā .. . Saprātīgi valstiski rīkojumi, konsekventa politiska tendence, ievērojamas iekšējas reformas, neatlaidīga tiekšanas pēc zemes starptautisko pozīciju nostiprināšanas, karā gūtās sekmes…

Valdnieks, kas stingri turēja dzelzs roku uz valsts stūres rata, apgaismots monarhs, talantigs publicists un tai pašā laikā vientuļš, parak agri novecojis un dziļi nelaimīgs cilvēks …

Pat visspilgtākajai iztēlei grūti aptvert šā rakstura daudzpusību. Un ikviens, kas rakstījis par Ivanu Bargo, lielākoties notēlojis tikai kādu vienu viņa rakstura pusi. Tāpēc vieni šo caru slavinājuši gandrīz kā pārcilvēku, attaisnojuši viņa nežēlību ar to, ka tā bijusi nepieciešama valsts labā, slavinājuši viņa lielās prāta spējas, gribas spēku, viņa politiskās un cilvēciskās kaislības. Turpretī citi autori salīdzina Ivanu Bargo ar asiņainajiem valdoņiem — Neronu, Ludviķi XI, Filipu II un uzskata viņu par tirānu, zvēru, niecīgu cilvēku, kurš pats izdomājis visas nodevības kā ieganstu, lai remdinātu savu necilvēcisko cietsirdību ar nevainīgu upuru asinīm.

Interesanti iepazīties, kādu vērtējumu guvis Ivana Bargā laiks krievu vēstures zinātnē, dažādu skolu un sabiedriskās domas virzienu pārstāvju darbos. Uz tāda fona skaidrāk izceļas Tolstoja pozīcija, viņa uzskati un vēstures vērtējums.

Muižnieciskā historiogrāfija, ar sava izcilākā pārstāvja N. M. Karam- zina muti pasludinājusi patvaldības nepieciešamību, galvenokārt nevarēja samierināties ar to, ka Ivana darbība bija vērsta pret bajāriem un aristokrātiju, turpretī mazak lai rūpēja cara nežēlība. Slavofiļi uzskatīja, ka Ivana IV laikmets ritējis idiliski rāmi un mierīgi, cars un tauta dzīvojuši aizgrābjošā vienprātībā un nodevība mājojusi tikai cara slimīgajā iztēlē.

Liberālā buržuāzija uzskatīja Ivanu IV par valdoni, kas licis stingrus pamatus krievu valstij. S. M. Solovjovs, izcilakais buržuāziskās historiogrāfijas pārstāvis, savā monumentālajā darbā «Krievijas vēsture no seniem laikiem» centās izvairīties no subjektīviem un psiholoģiskiem Ivana Bargā vērtējumiem. Pareizi vērtēdams tā darbību saistībā ar zemes vispārējās attīstības vēsturisko procesu, Solovjovs tomēr ignorēja šķiru cīņu un uzskatīja, ka valsts stāv pāri šķiram.

Krievu revolucionārās demokrātijas pārstāvji izteikuši vērā liekamas domas par Ivana IV laiku. V. G. Be)inskis, pasvītrodams Ivana pārveidotāja darbibu, apgalvoja, ka XVI gs. vidū vēl nebija nobrieduši vēsturiskie apstākļi visu viņa plānu realizēšanai. A. I. Hercens opričņinu vērtēja, izejot no tiem sociāli politiskajiem apstākļiem, kuri to bija ra- dijuši; taču Hercens atzīmēja paša Ivana Bargā nežēlibu.

Arī turpmāk vieni autori, runādami par Ivanu IV, vai nu aizraujas ar pārliecīgu slavināšanu, citi (piemēram, narodņiku teorētiķis N. K. Mihailovskis) uzskatīja, ka Ivans Bargais ir «nulle, asiņains un nežēlīgs tirāns, ne vairak». Vēsturnieks N. M. Rožkovs, kas stāvēja ekonomiskā materialisma pozīcijās, dēvēja Ivanu IV par «histērisku despotu», bet opričņinā saskatīja «muižnieciskās revolūcijas» sākotni Krievijā. V. O. Kļučevskis turpretī apgalvoja, ka opričņinā nav bijis nekādās politiskas jēgas. S. F. Plalonovs uzskatīja, ka opričņina bijusi pamatota un dziļi pārdomāta sociāla reforma, bet N. M. Pokrovskis dēvēja opričņinu par «cara dinastijas un pašaizsardzības» ieroci.

Strīdi par Ivana IV laiku ar neatslābstošu dedzību turpinās arī mūsdienās. Ilgāku laiku kā padomju zinātnē, tā ari literatūrā un mākslā vienīgi tika popularizēts uzskats, ka Ivans Bargais bijis izcils patriots, «tautas cars», kurš paudis centralizētas valsts progresīvo ideju un cīnījies pret feodālās sadrumstalotības paliekām, par zemes robežu paplašināšanu uz Austrumiem un par izeju pie Baltijas jūras.

Šāda vienpusīga Ivana IV personības un viņa darbības vērtēšana nozīmēja atteikšanos no šķiriskajām pozīcijām laikmeta analīzē. Jāpatur vērā tas svarīgais apstāklis, ka visa Ivana IV darbība, visas viņa reformas galu galā bija vērstas uz to, lai nostiprinātu feodāļu šķiras diktatūru pār darba tautas masām. Tas neizbēgami saasināja sociālās pre- tišķibas, kas drīz vien pēc Ivana Bargā nāves nākamajā — XVII gs. sākumā noveda pie varena šķiru cīņas uzbangojuma.

Bez šaubam, Ivana IV darbībā bija daudz kas progresīvs, visumā šī darbība atbilda vēsturiskajiem uzdevumiem, kādi tolaik bija zemē. Taču saskatīt šai darbībā tikai pozitīvo ir nepareizi.

Beidzamajos gados mūsu vēstures zinātne krietni vien pārvarējusi šadu pāri šķirām stāvošu Ivana IV darbības vērtējumu. Padomju vēsturnieki XVI gs. uzskata par lielu valsts reformu laikmetu, p.ir laiku, kad zemes ekonomiskā vieniba vēl nebija izveidojusies, taru valsts politiskās centralizācijas process noritēja visai intensīvi. Galvena sociālā pretruna bija starp darba masām un valdošo šķiru, un visu Ivana IV reformu būtība virzita uz to, lai par katru cenu nostiprinātu feodāļu diktatūru, to šķiras kundzību. Turklāt pretrunas valdošās šķiras iekšienē nemitīgi atkāpās otrajā plānā augošās masu kusti- bas priekšā.

Lai cik ievērojama, lai cik dramatiska un iekšēji pretrunīga paša cara personība, taču interese par to nevar ne uz brīdi apslāpēt lielo sociālo konfliktu, kas uz katra soļa izvirzīja problēmas, kuras nespēja atrisināt ne tikai XVI gs., bet arī vairāki nākošie gadsimti.

* * *

Kā Ivana Bargā laikmets apcerēts romānā? Kā rakstnieks šā laikmeta pamata problēmas interpretējis un iemiesojis mākslinieciskā formā?

Tolstojs pats par savu galveno jaunrades uzdevumu spraudis «laikmeta vispārējā rakstura», «tā gadsimta gara» atveidošanu. Taču «laikmeta seju», pēc rakstnieka domām, noteikuši nevis sociālie, bet morālie faktori, un uz šā fona tad arī viņš cenšas atsegt to, kas viņam šķita šā «baigā laika» galvenā traģēdija: nevis nāves sodi un nežēlība, pat ne zaimošanās par humānismu — nē! Galveno Ivana Bargā laika traģēdiju rakstnieks redz tai apstāklī, ka vieni pasīvi klusējuši, bet citi bijuši verdziski pazemīgi, un tas arī ļāvis vaļu cara despotiskās patvaļas trakošanai. Vēlāk Tolstojs norādījumos, kā uzvest traģēdiju «Joanna Bargā nāve», raksta: «Tas bija laiks, kad varas ļaunprātīga izmantošana, verdziska padevība, cilvēka cieņas trūkums sabiedrībā bija normāla parādība.» (A. K. Tolstojs, Kopoti raksti, M., 1964., 3. sēj., 471. lpp.)

lvans Bargais ir neierobežots patvaļas iemiesojums, savus untumus, savu slimīgo aizdomību un tieksmi uz nežēlību viņš stāda augstāk par valsts interesēm, — tā domā Tolstojs. Taču nevis Bargais radījis tirāniju: viņu pašu ir radījusi dziļā krīze, kādu tolaik pārdzīvoja krievu sabiedrība.

Šī ideja konsekventi izturēta romānā, iemiesojot tās Ivana IV koncepcijas pamatus, pie kuriem Tolstojs turējās ne vien «Kņazā Serebrenija», bet arī savā dramatiskajā triloģijā. Jo tieši šī doma skan epigrāfā, kur ar Romas vēsturnieka Tacila vārdiem tiek šaustīta verdziskā pacietība, autora priekšvārdos romānam, beigu remarkās, kur visa tēlu sistēma veidota morālo ideālu (Serebrenijs, Morozovs, Maksims Sku- ratovs) pretstatījumā Ivanara IV un viņa opričņikiem.

Plašo faktisko materiālu, kāds bijis rakstnieka rīcībā, viņš rūpīgi atlasījis, sagrupējis un apstrādājis. Tolstojs tiecies pēc tādas šā materiāla mākslinieciskās organizācijas, pēc tāda samēra starp patiesību un izdomu, lai viņa pamatdoma, galvenās idejiskās premisas, Bargā un viņa despotisma morālais nosodījums tiktu pārliecinoši pierādits. Autors savaldzina lasītāju ar sirsnīgo un satraukuma pilno toni. Viņš augstprātīgi nesludina, nedeklarē, bezkaislīgi neklāsta, — viņš domā, kopā ar lasītaju meklē atbildi. Autora kvēlā ieinteresētība, kas jaušama katrā sacerējuma rindā, un skaidrā mērķtiecība ir viena no īstenas literatūras neatņemamām sastavdaļām.

Tolstoju aizrāvis uzdevums nevis primitīvi, pavirši beletrizēt vēsturisko materiālu, bet gan mākslinieciski atainot to nacionālās vēstures momentu, kas viņam šķita iesākums lielai vēsturiskai drāmai, kura risinājās vēlāk daudzos gadu desmitos.

Sāds pagātnes moments ir spējigs satraukt. Un velti «Russkoje slovo» recenzents rakstā par «Kņazu Serebreniju» brīnījās, kā rakstnieks, «kuram ir tuvi sakari ar sava laika paaudzi», no sirds var just līdzi «tam, kas sen jau pārvērties pīš]os un nevar satraukt nevienu dzīvu dvēseli. Viņam jāiedvesmojas nevis no reālas pasaules, bet gan no rokrakstu putekļainajām lapām vai arī no sen izdzisušas dzīvības mēmām paliekām …» («Russkoje slovo», 1863. g. 2. nr.)

Tolstojs iebilda pret dogmatisku, burtisku sekošanu vēstures faktiem daiļdarbā. Rakstnieks, izvirzīdams tēzi, ka psiholoģiskajam ir jābūt primārajam pār dokumentālo notikumu, uzskatīja, ka dzīves patiesība, mākslās tēla iekšējā loģika nereti spiež pārkārtot vēstures faktus. Viņš aizstāvēja tiesības uz izdomu, mākslinieka brīvību radoši apieties ar materiālu un uzskatīja to par sava estētiskā kodeksa galvenajiem principiem.

Šī autora tendence romānā jūtama visai skaidri. Daudzos gadījumos rakstnieks sabiezina notikumus, faktus, kas risinājušies vairākos gados, viņš sablīvē tais divos mēnešos, kurus aptver romāna saturs. Piemēram: metropolīta Filipa Količeva paļāšana noliek nevis 1565. g., kad risinās romāna darbiba, bet 1568. g. un Maļuta viņu noslepkavo 1569. g. decembrī; ne A. Vjazemskis, ne Basmanovi netika sodili ar nāvi: viņus nopaļā 1570. g. sakarā ar Novgorodas nodevību. Ne Borisam Godunovam (kuram 1565. g. bija tikai trīspadsmit gadu), ne vienpadsmit gadu vecajam carēvičam Ivanam Ivanovičam, dabiski, tai laikā nevarēja būt tā loma, kas viņiem piedēvēta romānā; vispār dokumentos Godunovs pirmo reizi tiek minēts tikai 1567. g., starp citu, tad, kad pirmo reizi minēts ari Maļuta.

Tikpat droši Tolstojs vienā darbībā apvieno gan patiesas vēsturiskas personas, gan arī personas, kurās var saskatīt kādu konkrētu vēsturisku prototipu, gan izdomātus personāžus.

Tas viss atļauj ne vien spraigi savērpt romāna darbību, bet romānu padarīt ari visai ietilpīgu. Tomēr jāpiezīmē, ka vairākos gadījumos konkrētais vēstures materiāls neiekļaujas abstrakti ētiskajā shēma, ko autors pieņēmis.

Tolstoja ideālistiskie uzskati par vēstures procesa būtību, dabiski, noveda pie tā, ka labā un ļaunā pretnostatījums romānā nav sniegts vēsturiski sociālajā plānā, bet gan abstrakti morālā plānā.

Visnoteiktāk Tolstoja idejiskā pozīcija izteikta Ivana IV tēlā. Tas ir visdzīvākais, pilnasinīgākais un dinamiskākais romāna personāžs, tajā ietveras liels māksliniecisks spēks. Cara tēla psiholoģiskais veidojums ļoti interesants un daudzpusīgs: tas sniegts gan tieši, gan ari dažados sadzīves gadījumos, gan runas raksturojumā, gan apkārtējo cilvēku attieksmē pret viņu.

Autors ir klaji tendenciozs Ivana raksturojumā. Viņš to parāda enerģisku un vaļsirdīgu, uzņēmīgu pret iespaidiem, apveltītu ar gribas spēku, viņš runā par spējām, kuras tam piemīt kā valstsvīram, par tā prāta asumu, pat par to, cik īpatnēji Ivanam IV izpaudusies atbildības sajūta par valsts likteņiem. Bet to visu Tolstojs parada vienīgi tai nolūkā, lai pasvītrotu, sevišķi izceltu aso, briesmīgo kontrastu ar citām īpašībām, kas, pēc Tolstoja domām, Bargajam ir galvenās — proti: nelokāmā ticība, ka cara varai ir dievišķa izcelsme, kas viņu pacel pāri visiem ļaudīm, viņa viltīgo nežēlību. Cars kā vieds valstsvīrs paliek ēnā, autors to gan konstatē, bet neatklāj, jo tas, viņaprāt, ne vien neizpērk, bet pat nemīkstina «tirānismu».

Romānā visai vērā liekamas ir rakstnieka domas par to pamatu, uz kāda veidojies cara despotisms. Tolstojs raksta: «Ivans bija pārliecināts par savu nemaldīgumu, stingri ticēja savas varas dievišķajai izcelsmei un cītīgi to sargāja pret citu tikojumiem; un par tikojumu viņš uzskatīja itin visu, pat klusu nosodījumu…» So pašu domu rakstnieks attīsta norādījumos par to, kā uzvest traģēdiju «Joanna Bargā nāve». Viņš raksta: «Joanns … ir pilnīgi pārliecināts, ka Krievija viņam dāvāta no dieva žēlastības… ka tas ir materiāls, ar kuru viņš var darīt, ko vien grib; viņš ir pārliecināts, ka Krievija ir miesa, bet viņš šās miesas dvēsele…» (A. K. Tolstojs, Kopoti raksti, M., 1964. g., 3. sēj., 458. lpp.)

Traģēdijā «Joanna Bargā nāve» Tolstojs pilnveido cara raksturojumu, atsedzot to parādību loģisko rezultātu, kuru pirmsākums attēlots romāna: «… kalpodams vienai vienīgai idejai, nomaitādams visu, kam jel ēna no opozīcijas vai ēna no pārākumā, kas, pēc viņa domām, ir viens un tas pats, viņš savas dzīves beigās paliek viens pats, bez palīgiem dezorganizētā valsti, sava ienaidnieka Batorija sakauts un pazemots, un mirst…» (Turpat, 455. lpp.)

«Kņaza Serebrenija» darbība noris deviņpadsmit gadus pirms Ivana Bargā nāves. Cars vēl ir varens, viņš droši jutas tronī, viņam apkārt verdziski iztapīgi galminieki. Šķiet, nekas nevēstī sabrukumu. Bet autors ir pārliecināts, ka Jaunums nevar pastāvēt mūžīgi, ka tas sevī slēpj pašiznīcināšanas dīgli. Un visā romāna noskaņā cauri vijas ideja, ka iznīcība neatvairāma, ka ļaunums, ko iemieso cars, neizbēgami sagrūs. Tolstojs tiesā Ivanu Bargo ne no vēsturiskām, bet no ētiskām pozīcijām, un spriedums var būt tikai viens.

Taču, pareģodams ļaunumam neizbēgamu galu, autors nepasaka, kā rezultātā tas notiks. Vai ļaunums ies bojā pats no sevis saskaņā ar to, ka tas fatāli iepriekš nolemts, vai ari kāda trieciena rezultātā. Spēkus, kas varētu aktīvi pretoties despotismam, sekmīgi cīnīties pret ļaunumu, rakstnieks neredz. Un ne jau velti romānā ir rindas par «likteņa fatalo zīmogu, par dzelžainu predistināciju… ar kuru var izskaidrot daudz ko, kas krievu dzīvē šķiet nesaprotams».

Šai sakarībā jāapskata, ka romānā apcerētas savstarpējās attieksmes starp caru un tautu.

Tolstojs atbalsta Karamzina izvirzīto muižniecisko koncepciju, ka tauta, monarhistiskās idejas iedvesmota, mierīgi un gandrīz vai godbijīgi noraudzījusies uz Ivana drausmīgo nežēlību un, reiz tā nākusi no cara, it kā klusu to atzinusi.

Romānā ir remarka, ka «visi krievi, visa zeme mīlēja Joannu», izrādīdama padevību caram, ko devis dievs. Vēlāk Tolstojs attīsta tālāk šo domu: tauta, «nebūdama izlutināta un personīgi nesaskardamās ar Joannu, joprojām redzēja viņā aizstāvi un no tālienes slavēja tā taisnīgumu. Viss labais attiecas uz viņu, viss ļaunais uz viņa vojevo- diem . . .» (Turpat, 488. lpp.)

Tautas attiecības ar tiem, kas pār viņu valda, ir sociāls jautājums, kas atspoguļo visas konkrētās vēsturiskās situācijas pretrunas. Protams, objektīvā, reālā aina nebūt nebija tik idiliska, kā to mēģina parādīt Tolstojs, — feodālās pretrunas bija jau aizgājušas ļoti tālu. Krievu zemniecības masas patiesi uzskatīja, ka cara vara ir augstākas — dievišķīgas izcelsmes, par to liecina visa zemniecības kustības vēsture, ieskaitot Razina un Pugačova vadītos zemnieku karus. Taču galvenā nav attieksme pret cara personību, bet gan pret to politisko režīmu, kuru viņš pārstāvēja un vadīja.

Tai pašā laikā Tolstojs, apstrīdēdams «jauno skolu», kura centās

Bargo iztēlot par tautas «draugu», rakstīja: «Tauta viņam bija l.īil* pats materiāls kā bajāri, un viņš slaktēja savu nopaļāto bajāru zemniekus gluži tāpat, kā slaktē lopus, un izpostīja viņu druvas. Viņš patiesi gribēja vienlīdzību, bet to vienlīdzību, kura ir starp zirgu nobradāta vai krusas nokapāta lauka vārpām. Pār verdzībā nospiesto zemi viņš gribēja pacelties viens pats «kā ozols klaja laukā». (Turpat, 488. lpp.)

Tolstoja laika kritika aprādīja, ka romānā nav «tautas patiesā stāvokļa». «Russkoje slovo» recenzents rakstīja: «Autors aizmirsis, ka aiz Aleksandra brīvciemā, aiz cara, aiz opričņikiem un bajāriem stāvēja vēl vesela Krievzeme — pilsētu un ciemu Krievzeme, Krievzeme, kas tirgojās, Krievzeme, kas vaiga sviedros ēda savu maizi, Krievzeme, kas cieta, bija nemierā, Krievzeme, kas cerēja . . .» («Russkoje slovo», 1863. g. 2. nr., 23. lpp.)

Taisnība, romānā Tolstojs nav devis plašu tautas dzīves ainu. Tomēr tautas dzīves tēmu viņš skāris daudz plašāk, nekā tas bija trīsdesmito gadu romānos. Vairākas ainas no tautas dzīves (svētku rotaļas Medvedevkā, Maskavas iedzīvotāju bēgšana no soda vietas), vairaki tēli (Klijāns, Mihejičs, Mitjka un it sevišķi Vaņuha Perstens — Ivans Koļco) zimēti ļoti dzīvi un izteiksmīgi. Tie parāda tautas dzives atsevišķas puses un krievu nacionālā rakstura īpašības: drosmi, nesavtību, pienākuma apziņu, sirsnību, biedriskuma jūtas.

Diemžēl tēmu «tauta un cars» rakstnieks ari risinājis abstrakti morālā, nevis sociāli vēsturiskā plāksnē. Pat laupītāju patvaļnieku kopas Tolstojs rāda tā, ka nav skaidrs, vai tas bijušas sociālā protesta, šķiru kustības forma vai ne.

Ari te izpaužas Tolstoja pasaules uzskata aprobežotība. Laikā, kad zemē reāli draudēja izcelties zemnieku revolūcija, «Kņaza Serebrenija» autors tautā nepamanīja aktīvu vēstures spēku. Sis trūkums padziļina romana idejisko nepilnību. Tāpēc romāns, kurš gan atmasko ļaunumu, pareģo tam bojā eju un slavina cilvēka cieņu, tā ari nedod skaidru atbildi uz jautājumu, kādiem spēkiem iedarbojoties neizbēgami notiks despotisma sagrāve …

* * *

I.īdzās cara tēlam, to papildinot un dziļāk atklājot, nostājas opričņiku tēli. Maļuta, kņazs Afanasijs Vjazemskis, tēvs un dēls Basmanovi — tie visi ir konkrēti vēsturiski personāži. Opričņiku tēmai ir galvenā loma romāna idejiskās ieceres atklāsmē, autors ar tās palīdzību spriež

22 - A. K Tolstojs 329 tiesu pār nežēlību un nelikumību. Tāpēc jau ari «Kņaza Serebrenija» kodols ir opričņinā, un arī hronoloģiski romāns pieskaņots tās sākumam, 1565. g. vasarai.

Opričņinas rašanos parasti saista ar Ivana IV pēkšņo aizceļošanu no Maskavas uz Aleksandra brīvciemu 1564. g. 3. decembrī. Lai gan šo «liekuļoto atteikšanos» (kā to dēvē K. Markss. Sk. Marksa un Engelsa arhīvs, VIII sēj., M., 1946. g., 165. lpp.) arī var pieņemt par oficiālo opričņinas sākumu, taču tās veidošanās sākās agrāk, kad «no visām pilsētām» tika izvēlēti tie dienesta muižnieki, kuri kļuva par opričņinas kodolu un sekoja caram uz Aleksandra brīvciemu.

Pirms tam 1564. gadā bija smagi notikumi: Kurbskis kļuva nodevējs un aizbēga uz Poliju, poļi pie Oršas sakāva krievus, Krimas hans pasaka postošus sirojumus pa Rjazaņas zemēm. Neveiksmes karā saasināja politiskās pretešķibas un izraisīja jaunu nesaskaņu uzliesmojumu starp caru un bajāru virsotni, kuru cars vainoja nelaimēs, kas piemeklējušas zemi.

Opričņinā bija visdramatiskākā epizode un ievērojamākā sociālā reforma Ivana Bargā valdīšanas laikā. Strīdi par to izcēlās kopš pašas pirmās dienas, un bieži vien uz spēles tika liktas strīdnieku galvas.

Kas gan var atturēties no sašutuma, palikt vienaldzīgs, lasot liecības par opričņiku drausmīgajām nežēlībām. Kurbskis viņus dēvēja par «visneķītrākajiem, dievam pretīgiem elles izdzimumiem, kuri ir nežēlīgāki par bendēm». Viņam piebalso vācu ceļotājs Alberts Slihtings, kas vēstī briesmu lietas par opričņiku izpostītajām pilsētām — Maskavu, Kolomnu, Ugļiču, Dmitrovu, kur iedzīvotāji, bada spiesti, nogalina cits citu un ēd cilvēku gaļu. Opričņiki svešzemnieki Štadens, Taube un Krūze sīki attēlo masveida nāves sodus. Hronikas patētiski, dziļās sērās vēstī, ka «cars nodibinājis opričņinu un visā zemē tāpēc sākušās jukas un šķelšanās… un saceļas dēls pret tēvu, un tēvs pret dēlu, un meita pret māti, un māte pret meitu, un cilvēka ienaidnieki ir viņa māj- nieki…».

Un, ja pat abstrahētos no laikabiedru publicistiskajām liecībām un pievērstos «sausajiem» dokumentiem, tad arī to lappuses rāda drausmīgu ainu.

Lūk, Ivana IV slavenās sinodikas — mirušo piemiņas grāmatas, kur cars pavēlēja ierakstīt sodītos ar nāvi — «opričņinas laikā nokautos». Kadā no šām sinodikām uzskaitīti 720 vārdi. Bieži sastopami šādi ieraksti: «Gubiņas Kaktā pareizticīgo kristiešu 19 vīri,»; «Novegorodā nokautas 15 sievas, kā stāsta, burves,» — šādu ierakstu tik daudz, ka pielikta piezīme: «Bet kurā vietā rakstīts 10 vai 20, vai 50, arī tie pieminami; tu, kungs, pats zini viņu vārdus . ..»

K. Markss «Hronoloģiskajās piezīmēs», minēdams 1570. gada soda ekspedīcijas uz Novgorodu un Pleskavu, nosauc tas par «asins pirti» (Marksa un Engelsa arhīvs, M., 1946. g., VIII sēj., 165. lpp.). Sinudik.i ir ieraksti, ka «Novgorodas gājiena laikā Maļuta apstrādājis 1490 cilvēku», 190 pleskaviešu ar sievām un bērniem saķerti un nokauti ce|«i uz Maskavu, 30 cilvēku sadedzināti Toržokā, bet «Bežecas Verhā noga- lināti C5 cilvēki, 12 cilvēkiem nocirsta viena roka .. .».

Dokumenti atsedz drausmīgu opričņinas terora plosīšanos. Taču būtu nepareizi atkārtot muižnieciskas historiogrāfijas kļūdu un opričņinu uzskatīt tikai par terora ieroci.

Visa zemes politiskā attīstības gaita, sociālo spēku attieksmju izmaiņas, centralizētas feodālas valsts nostiprināšanas nepieciešamība diktēja opričņinu. Tā bija veselu pasākumu sistēma — sarežģīta militāra, administratīva, zemes un finansu reforma, kas prasīja ne vienu vieu gadu.

Zeme tika sadalita «opričņinas» un «zemščinas» daļā. «Opričņinas» teritorijā ietilpa ne vien stratēģiski svarīgākās, bet arī biežāk apdzīvotās un bagātākās pilsētas un apriņķi: daļa Maskavas un Novgorodas, Dmitrova, Možaiska, Vjazma, Suzdaļa, Rostova, Jaroslavļa, Kostroma, Vologda, Staraja Rusa, daļa Piejūras utt. Bajārus no turienes izraidija uz «zemščinas» teritoriju, uz nomalēm. Tā ne vienu vien gadu plašJ mērogā noritēja zemes fonda pārdalīšana starp feodāļu šķiras dažādam grupām — tika vājināta vecās feodālās aristokrātijas, kņazu un bajāru zemturība un ekonomiskā varenība.

Iesaistījis aktīvā darbībā Maskavas un provinces dienesta muižniecību, kura bija ieinteresēta centralizētas valsts un patvaldības nostiprināšanā, Ivans IV nostādīja to pretī vecajai bajāru kārtai, kura sapņoja atjaunot bijušo zemes sašķeltību. Cīņa pašā feodālajā šķirā izvērsās visai nikna. Bet galvenais, kāpēc bija organizēta opričņina, protams, bija patvaldības kā feodālās šķiras diktatūras nostiprināšana. Centienos nostiprināt un paplašināt feodāļu varu pār darba zemniecību bajāru kārtas un dienesta muižniecības šķiras intereses sakrita.

Šai sakarā jāpiezīmē, ka opričņinas sociālais sastāvs nebūt neaprobežojās ar nedižciltigiem «trūcīgiem» muižniekiem, līdzīgiem Maļutam Skuratovam vai Vasilijam Grjaznojam, kā tas tendenciozi parādīts romānā. Kņazs Afanasijs Vjazemskis nebija vienīgais bajāru aristokrātijas pārstāvis opričņinas rindās: te bija ari kņazi Hvorostiņini un Bu- turļini, Sieki un Pronski, Trubeckoji un Priimkovi un pat tāda augstākās bajāru aristokrātijas atvase kā kņazs Ņikita Romanovičs Odojevskis Daudzi no viņiem cerēja, ka opričņina dos iespēju ātri iegūt bagātības ūn jaunais režīms palīdzēs izvirzīties.

Kā smags slogs opričņina gūlās uz zemniecības pleciem; zemniecība tika pakļauta ar visnežēlīgākajām ekspluatācijas metodēm, tās protesti nesaudzīgi apspiesti. Zemnieki un kalpi bēga uz nomalēm, uz dienvidu stepēm, pāri Urāliem, viņu bari pārpludināja arī zemes centrālos rajonus. Tā bija cēlies arī laupītāju bars, kas darbojās romānā.

Opričņinas tēma romānā nav tikai fons vien. Uz tās balstās sižets, ap to risinās visa darbība un iezīmējas varoņu tēli.

Sīs tēmas izpratnē Tolstojs pilnīgi stāv muižnieciskās historiogrāfijas pozīcijās; tā pat necentās jautājumu par opričņinu risināt sociālā plāksnē, bet apskatīja to vienpusīgi tikai kā drausmīgu, tīri teroristisku organizāciju.

Taču, lai cik tendenciozi apcerēta opričņinas tēma, mākslinieciskās atmaskošanas spēks romāna ir visai liels. Opričņinas ideoloģija, tās ļaunprātība, necilvēciskā nežēliba, tas redzamakie darboņi — viss pakļauts iznīcinošiem raksturojumiem, kuru vienādo skanējumu nenomaina neviens gaišāks tonis. Afanasija Vjazemska mīlu uz Jeļenu iznīcina viņa zemiskums; jaunā Basmanova drosmi degradē viņa amorālisms; niknajam, zvērīgajam Maļutam pieejamas tikai vienas cilvēcīgas jūtas — mīlestība uz dēlu.

Saskaņā ar autora vispārējo tendenci opričņiku tēli romānā sabiezināti un shematizēti. Tas, protams, nevarēja neatstāt iespaidu uz to māksliniecisko pilnvērtību. Un patiesi, Vjazemskim dots sekls «pārspīlēti melodramatisks» (kā izteicies kāds kritiķis) raksturs; Maļutas tēls zīmēts ar vienu pašu melno krāsu un nesniedzas tālāk par tradicionālā ļaundara tipu, kurš mājoja romānos jau sen pirms «Kņaza Serebrenija». Lai gan autors jauno Basmanovu veidojis reljefāku nekā citus oprič- ņikus, taču arī viņa raksturs nav pilnvērtīgs. Basmanova tēvam un Va- silijam Grjaznojam romānā nav redzamas lomas, tās ir gadījuma figūras, lai gan viņi abi bija izcili opričņinas darboņi.

Blakus caram starp opričņikiem un tai pašā laikā savrup no viņiem stāv Boriss Godunovs. Tas ir viens no romāna interesantākajiem tēliem — komplicēts, daudzveidīgs, sīki izstrādāts. Viņā savijas izcilas prāta spējas un bezgalīga godkārība, sirsniba un izlikšanās, milzu pašsavaldīšanās un taktiska izmaņa.

Arī Beļinskis raksta par Godunovu: «… šis izcilais raksturs, kuram pat ļaundarībā vajag būt lielam …» (V. G. Beļinskis, Kopoti raksti, M., 1953. g., 1. sēj., 211. lpp ). Romānā «Kņazs Serebrenijs» Boriss vēl nav galvenā darbības persona, taču viņa raksturs jau pietiekami izgaismots; Godunova tēls, kāds tas ir romānā, Tolstoja turpmākajā daiļradē — dramatiskās triloģijas traģēdijās — evolucionizē un pilnveidojas.

Romāna kompozīcijā Godunovs nav izvirzīts priekšplānā. Taču neredzami viņš ir klāt daudzās ainās, bieži vien uzņemdamies amortizatora lomu labo un ļauno varoņu sadursmē. Pēc sava rakstura viņš atrodas vidū starp vieniem un otriem — vēl viņš nav tik nelabojams ļaundaris ka

citi opričņiki, taču nav arī vairs godīgs cilvēks gluži bez vainas. Godunovs ir gudrs, tālredzīgs, viltīgs, viņam daudz labu īpašibu, taču lasītāja simpātijas viņš neiegūst.

1869. g. novembri, strādādams pie traģēdijas «Cars Boriss», Tolstojs rakstīja, ka pirms lugas «Cars Fjodors Joannovičs» viņš nav mīlējis Borisu (A. K. Tolstojs, Kopoti raksti, M., 1964. g., 4. sēj., 326. lpp.). Tā ir interesanta atzīšanās, ja ievēro, ka jau romānā «Kņazs Serebrenijs» sniegts spilgts un produktīvs Godunova tēls, kas neapšaubāmi ir viena no romāna veiksmēm un noder turpmākajai mākslinieciskajai attīstībai.

Ivans Bargais, opričņiki, Boriss Godunovs… Vēsturiskie personāži, ļaunuma iemiesojumi, noziedznieki pret tikumiskajiem principiem. Viņu tēlus rakstnieks atsedz ar dažādiem līdzekļiem, gūdams lielākus vai mazākus panākumus, ņemdams palīgā gan māksliniecisko izteiksmi, gan novirzīdamies uz virspusēju ilustrēšanu. Viņš pasludina tiem savu spriedumu, aktivi uzstādamies pret izlikšanos un lišķību, pret viltus kompromisiem ar savu sirdsapziņu. Neatlaidīgi romānā tiek pasvītrota doma, ka Ivana Bargā un viņa laika lielā traģēdija bijusi tā, ka blakus caram nav bijis cilvēku, «kam patiesīga sirds un mēle nezina villu», cilvēku, kuri būtu spējuši laikā, kad valdīja vispārējas bēdas, posts, ļaunums un pazemošana, iet taisnu ceļu.

Romānam «Kņazs Serebrenijs» skan cauri motīvs, kas sludina nelokāmu cīņu ar ļaunumu, līdzjūtību pret cilvēkiem, kas nokļuvuši postā, uzticību draudzībā un mīlestībā, gatavību uz visādiem upuriem taisnības un patiesības vārdā. Sis pats ētiskais kodekss parādās kā dramatiskajā triloģijā, tā arī Tolstoja liriskajā dzejā:

Nekad viņš neslēpj savas domas,

Nav augstākajiem pieglaimigs,

Tam netīk lišķētāja loma,

Aizvien ir taisns un patiesīgs;

Viņš slavas dziesmas nedzied caram

Un ļaužu tenkās neklausās.

Nekādām šīspasaules varām

Viņš pazemīgi neklanās …

(«Lai tas, kā gods bez vainas nav.. .», 1859)

Tolstojs pārliecināts, ka cēlas cilvēku īpašības, kas veido šo ētisko kodeksu, obligāti atstāj savu iespaidu uz laikmetu, uz tā laikabiedriem un pēctečiem.

Kurš tad no romāna varoņiem vispilnīgāk iemieso autora ētisko ideālu, kurš personificē viņa pozitīvo programmu?

Tāda varoņa, kurš ne vien personificē cēlās cilvēka un pilsoņa īpašības, bet arī cīnās un uzvar ļaunumu, — tāda varoņa romānā nav.

Nu, bet kņazs Ņikita Romanovičs Serebrenijs, kura vārdā nosaukts romāns un kura loma, galvenā varoņa loma, ar to, šķiet, pietiekami pasvītrota?

Diemžēl Serebrenija tēlu nevar uzskatīt par romāna izcilu veiksmi. Viņš šķiet mazliet nedabisks, viņam trūkst pilnasinības un dzīvības, ar ko, piemēram, izce|as Ivana IV tēls.

Kņaza Serebrenija tēla māksliniecisko nepilnību kritika atzīmēja jau toreiz, kad romāns iznāca. «Russkoje slovo» recenzents uzskatīja Serebreniju par «visvājāko no varoņiem», bet «Otečestvennije zapiski» recenzents to nosauca par «labi audzinātu jaunekli, kādi mājo romānos».

Bez šaubām, Tolstojs mīl savu varoni. Viņš ir apveltījis Serebreniju ar tādam īpašībām kā neuzpērkams godīgums, taisnprātība, patriotisms, labsirdība, paļāvība, cildenums, atsaucība, bruņnieciski cēls raksturs. Un, lai gan šīs īpašības ir pievilcīgas, to naiva samākslotība neļauj Se- rebrenijam valdonīgi savaldzināt lasītāju.

Autors arī pats to juta un savā 1856. g. 13. decembra vēstulē atzina, ka Serebrenijs varoņa lomā ir bāls, ka viņam trūkst noteikta rakstura. «Es bieži domāju par raksturu, ar kādu viņu vajadzēja apveltīt,» Tolstojs raksta, «es viņu domāju notēlot tādu pamuļķāku un drosmīgu … Varbūt viņu vajadzēja tēlot ļoti naivu… t. i., izveidot visai cildenu cilvēku, kas nesaprot ļaunumu, neredz tālāk par savu degungalu … un nesaprot, kas uz ko attiecas …» (A. K. Tolstojs, Kopoti raksti, M., 1964. g., 4. sēj., 93.-94. lpp.)

Kņazs Nikita Romanovičs Serebrenijs ir izdomāts tēls. Grūti un varbūt ari nevajag mēģināt viņu identificēt ar kādu konkrētu vēsturisku personu, lai gan uz to vilina dažas biogrāfiskas analoģijas. Galvenā varoņa prototips nav vēsturisks personāžs, bet leģendārais kņazs Ņikita Romanovičs, visai populārs ideāla bajāra, drosmiga taisnības aizstāvja tēls, kas plaši izplatīts krievu biļinās un dziesmās. Vispazīstamākā tautas dziesma, kas slavina Ņikitas Romanoviča varonību, ir tā, kuru Tolstojs iekļāvis romāna 14. nodaļā.

Kņazs Ņikita Romanovičs ienācis romānā no tautas dziesmas. Turklāt, saglabādams epa varoņa ārējās pazīmes, viņš šo to pazaudējis. Piemēram, pazaudējis savu aktivitāti. Serebrenijs gan sevišķi daudz nedoma, arī ne vienmēr darbojas; vairākos gadījumos darboties viņam neļauj akla padevība caram; tas tad ari ir viņa pasivitātes cēlonis.

Tomēr nav jādomā, ka nepietiekamā viengabalainība un tas, ka kņaza Serebrenija tēls nepārliecina, ir tikai autora mākslinieciska kļūme. Patiesībā rakstnieks, nesaprazdams vēsturiskā konflikta sociālo dabu, neredzēja reālus spēkus, kas pretotos ļaunumam. Serebrenijs bija iecerēts kā uzvarētājs.

Kņazs Serebrenijs Tolstoja daiļradē nav vientulīgs, izolēts varonis Viņš ir to rakstnieka varoņu pārstāvis, pie kuriem pieder kņazs Mihailu Repņins no balādes ar tādu pašu nosaukumu, bajārs Družina Morozovs bajārs Zaharjins Jurjevs (lugā «Joanna Bargā nāve»), kņazs Ivans l'et rovičs Suiskis (lugā «Cars Fjodors Joannovičs») un citi. Visi viņi ir izcili bajāru aristokrātijas pārstāvji, visi viņi ir godīgi, neuzpērkami, visi nesamierināmi despotisma ienaidnieki, bajāru «brīvestību» restaurācijai piekritēji.

Taču viņus vieno ne tikai tas. Gandrīz visi viņi iet bojā, saduroties ar tirāniju, viņu protestam maza sabiedriska nozīme. Būdami nespējīgi sīvai cīņai, noliegdami varmācību pret caru, viņi ir nevarīgi pasaulē, kur valda spēks, liekulība un nežēlība. Vēlāk norādījumos par savu vēsturisko traģēdiju uzvedumiem Tolstojs rakstīja par Zaharjinu, ka viņam ir protestēšanas spējas, taču trūkst iniciatīvas un tāpēc viņš nevar but varonis, bet par Suiski viņš piezīmēja: «Tādi ļaudis… nav radīti, lai vēsturē izdarītu apvērsumus.» (A. K. Tolstojs, Kopoti raksti, M., 1964. g , 3. sēj., 533. lpp.)

Tolstojs heroizē cīnītājus par feodālo brīvību restaurāciju. Viņi ne visai daudz domā par vainu, kas gulstas uz bajāriem, kuri pieļāvuši Ivana tirāniju. Taču pats rakstnieks no šīm domam netiek vaļā. Un tā rodas rūgtas pārdomas par aristokrātijas morālo pagrimumu, par tās stulbo, bezspēcīgo padevību patvaļai, par tās degradēšanos līdz galma pakalpiem.

Kur ir izeja? To Tolstojs nerāda. «Skumīgajam stāstam» (tā autors raksturo savu sacerējumu) ir pesimistiska skaņa. Autora simpātijas ir bajāru opozīcijas pusē, taču tās varoņi ir bezspēcīgi un iznīcībai nolemti — vēsture tos ir atmaskojusi un nolēmusi bojā ejai. Morālais aspekts, kādā rakstnieks cenšas atsegt vēsturisko konfliktu, izrādījies neauglīgs, jo te pilnā spēkā darbojas citi — sociālie likumi. Un šo likumu priekšā Tolstoja pozitīvie varoņi bija vakardienas ļaudis, kuriem nav sabiedrisku perspektīvu.

* * *

Romānam «Kņazs Serebrenijs», bez šaubām, ir nozime kā izcilam posmam dažu vēsturiskās beletristikas žanra principu tapšanā.

Pēc savas uzbūves romāns visai ietilpīgs; vairākas sižetiskās līnijas attīstās neatkarīgi cita no citas un tai pašā laikā visas saplūst vienotā darbībā. Tolstojs šeit izpaužas kā liels ritmiskās uzbūves meistars: nodaļas, kas iekšēji visai saspringtas, nomainās ar līgani plūstošām, pēc noskaņas mierīgām nodaļām; sižeta līnijas, kas piesātinātas ar enerģisku darbību, mijas ar citām līnijām, kur nav tādas darbības. Fabula prasmīgi tiek sasprindzināta, un romāna vidusdaļa, 20. nodaļa, ir arī kulminācijas punkts pēc satura un visplašākā nodaļa pēc apjoma; tajā prasmīgi apvienots tik dažāds materiāls kā Serebrenija pratināšana cietumā, Ma- ļutas un Godunova ķilda, aina, kur norisinās medības ar vanagiem, cara sastapšanās ar neredzīgajiem, laupītāja Klijāna grēksūdze. •

Romāna saskanīgo arhitektoniku mazliet jauc beidzamā — 40. nodaļa, kura ne vien laika ziņā (pēc «Septiņpadsmit smagiem gadiem», bet arī pēc satura neiekļaujās sacerējuma kopējā audumā, tai nav organiska sakara ar iepriekšējām nodaļām.

Romāna stilā apvienoti romantiskie un reālistiskie elementi, turklāt reālistiskā tendence jūtami pārsvarā, taču epizodes, kas veidotas romantiskā garā, ir visvājākās: tajās ieskanas sentimentālā melodrāmā, lieks teatrāls dekoratīvisms («operas tērps», pēc A. P. Cehova vārdiem). Tādas piemēram, ir nodaļas, kas vēstī par Serebrenija attiecībām ar Jeļenu un Maksimu Skuratovu. Vietām manāmas samākslotas, arhaiskas romantikas pēdas, kas bija visai izplatīta parādība krievu vēsturiskajā romānā lā tapšanas rītausmā («Iekvēlojās prieks Serebrenija krūtīs. Viņa sirds ieliksmojās un sāka pukstēt mīlestībā uz brīvību un dzīvi. Viņa domās raibā virknē ņirbēja meži un lauki, un jaunas slavenas kaujas, un kā saule parādījās Jeļenas gaišais tēls.»).

Ievērojami spēcīgāks autors ir tur, kur viņš stāstījumu pakļauj reālistiskajai tendencei. Tā ir visai svarīga «Kņaza Serebrenija» mākslinieciskā īpatnība, un it sevišķi tā izpaužas tai rūpīgajā uzmanībā, ar kādu autors izturējies pret sadzīves sikumiem, lai atainotu reālos vēsturiskos apstākļus visā to īpatnējā krāšņumā.

Ar kādu prasmi, cik interesanti un ar kādu «baudu» romānā tiek aprakstīti trauki, apģērbs, krāšņas zirglietas, apbruņojums, kāds bija izplatīts XVI gs. Krievijā (8., 15., 36. nodaļa); cik krāsām bagāta un pārliecinoša ir cara dzīru aina; dažuviet autoram var pārmest pārliecīgu dižošanos ar sadzīves sīkumiem un to, ka teksts pārblīvēts ar šiem materiāliem. Ne velti daži kritiķi te saskatīja žanra principu pārkāpšanu un bija noskaņoti uzskatīt «Kņazu Serebreniju» par vēsturisku sadzīves romānu.

Veiksmīgi izstrādāts romānā arī etnogrāfiskais elements, daudzpusīgi tas parādīts zemnieku svētku ainās Medvedevkas ciemā (1. nodaļa) un «mutēšanas ceremonijā» Morozova namā (15. nodaļa), dzirnavnieka burvja tēlā (3., 17., 18. nodaļa). 5., 14. un 23. nodaļā izmantotas tautas dziesmas, teicami iesaistot tās vēstījumā, 21. nodaļa gandrīz pilnībā veidota pēc folkloras materiāliem.

Romānā ir daudz patiesi meistariskas prozas paraugu — ce|a apraksts uz Aleksandra brīvciemu, kā ari cara pils apraksts ciemā (7. nodaļa), naksnīga meža apraksts (16. nodala), ainas, kur aprakstītas medi- bas ar vanagiem (20. nodaļa), utt. Ļoti izteiksmīga ir aina ar Ivana IV upuru rēgiem (11. nodaļa), kas atgādina slaveno ainu Bosvortas laukā Šekspīra lugas «Ričards III» V cēlienā.

Svarīga loma romāna mākslinieciskajā veidojumā ir liriskajām atkāpēm, pie kurām pieder ari autora priekšvārdi un noslēgums. Sajās atkāpēs risināta dzimtenes, dzimtās dabas tēma, tiek apdziedāts dzimtenes skaistums. Katra no šām liriskajām atkāpēm (par krievu dziesmu 2. nodaļā, par dzimteni un tās pagātni 14. un 23. nodaļā, par krievu dabu 22. nodaļā) ir mākslinieciskās prozas izcils paraugs un sasaista romānu ar Tolstoja lirisko poēziju, kurai aužas cauri tie paši motīvi.

Romana valodā, kas gandrīz brīva no arhaismiem, manāma autora tieksme uz episku folkloras tradīciju; daudzas epizodes uzrakstītas biļinu valodā (Perstena stāsts par Jermaku 13. nodaļā, aina pie Netīrās Peļķes 14. nodaļā, epizode, kur Maksims tiek nāvīgi ievainots, — 26. nodaļā utt.).

Jāpiezīmē, ka tautas notēlojumos romānā jūtama Puškina «Kapteiņa meitiņas» ietekme, tāpat ari Ļermontova «Dziesmas par tirgoni Kalašņikovu» ietekme uz atsevišķām «Kņaza Serebrenija» mākslinieciska stila īpatnībām.

Tādas ir Tolstoja romāna dažas mākslinieciskās īpatnības, kas norāda uz tā saitēm ar pagājušā gadsimta 60. gadu krievu literatūras tradīcijām un tendencēm un padara «Kņazu Serebreniju» par krievu prozas ievērojamu sacerējumu.

* * •

Vai turpmākajām audzēm kāds mākslas darbs saglabājies dzīvs, to nosaka daudzi un dažādi, nereti visai niansēti un grūti uztverami faktori. Patiess mākslinieciskums un uzticība dzīves patiesībai, nevis dzīšanās pēc līdzības un vēsturiskas «eksotikas» — lūk, galvenie starp tiem faktoriem, kas nosaka mākslas darba dzīvīgumu, lai gan katrā atsevišķā daiļdarbā konkrēts to iemiesojums var būt visai individuāls.

Krievu vēsturiskā romāna veidošanās process cieši saistīts ar visu sabiedriskās attīstības gaitu. Izcilākos vēsturiskās beletristikas sacerējumus, tādus kā Puškina «Pētera Lielā moris» (1827), «Kapteiņa meitiņa» (1836), N. V. Gogoļa «Tarass Buļba» (1835) un arī M. N. Zagos- kina «Jurijs Miloslavskis» (1829) un I. I. Lažečņikova romāni «Pēdējais Noviks» (1833), «Ledus pils» (1835) un «Basurmans» (1838), Beļinskis augsti novērtēja un uzskatīja tos par «krievu sabiedrības estētiskās un tikumiskās veidošanās faktiem» — par sacerējumiem, kuros «vēstures zinātne saplūst ar mākslu». Taču pēc krievu vēsturiskā romāna uzplaukuma 30. gados iestājas žanra pagrimums: 1840.—1850. g. vēsturiskas beletristikas sacerējumos valda reakcionāra pseidopatriotiska oficiālā «tautiskuma» ideoloģija.

«Kņazs Serebrenijs» nāca pasaulē, kad Ļ. N. Tolstojs jau bija sācis rakstīt «Karu un mieru». Krievu vēsturiskā romāna attīstībā tuvojās divu laikmetu robeža. «Kņazs Serebrenijs» pieskaitāms pie iepriekšējā laikmeta — tas pamatos pieder pie Karamzina vēstures koncepcijas un pie Zagoskina un Lažečņikova mākslinieciskajām tradīcijām. Un tai paša laikā romānā jaušami skan tagadējā laikmeta atbalss.

«Kņazs Serebrenijs» ir pagājušā gadsimta 50.—60. gadu sākuma vēsturiskās beletristikas izcils sacerējums. Tas atdzīvināja krievu vēsturiskā romāna labākās tradīcijas, un tam pieder liela loma to apstākļu sagatavošanā, kas noteica romāna jaunās īpašības un pacēla vēsturisko beletristiku uz augstākas sabiedriskas pakāpes, piesātinot to ar aktuālu sociālu saturu.

1860. gadu kritika noliedza, ka «Kņazam Serebrenijam» būtu je! kāda vērtība. Taču romāns tūliņ pēc iznākšanas ieguva visplašāko popularitāti, it sevišķi (kā to 1874. g. atzīmēja pats autors) «zemāko šķiru pārstāvju» vidū. (A. K. Tolstojs, Kopoti raksti, M., 1964. g., 4. sēj., 426. lpp.) Demokrātiskā lasītāja neizsīkstošā interese par romānu ļoti kaitināja kritiku, kura sākumā vainoja lasītājus, ka tiem esot «slikta gaume», bet vēlāk 1876. g. rakstīja reakcionārā izdevuma «Golos» slejās: «Var jau mīlēt vienkāršo cilvēku, var just līdzi viņa skarbajam liktenim, bet diez vai viņā var saskatīt literatūras vērtētāju .. .» («Golos», 1876. g., 131. nr.). Lūk, kādas kaislības ar skaidri politiskām noskaņām izraisījis «Kņazs Serebrenijs»!

Tieši demokrātiskais lasītājs, lasītājs no tautas noraidīja spriedumu ko bija pasludinājusi kritika. Pilnā apjomā romāns tika izdots vairāk nekā septiņdesmit reižu un saīsinātā veidā tika izdots jaunatnei un «tautas lasāmvielai», romāns tika inscenēts un pat izmantots operu libretiem. Neviens no vēlākajiem krievu vēsturiskā žanra beletristiem, kas rakstījis par Ivana IV laiku, nav varējis paiet garām Tolstoja romānam un neievērot to ietekmi, kādu tas atstājis uz lasītājiem, it sevišķi uz jaunatni.

Ar ko «Kņazs Serebrenijs» iemantojis ievērību, kas ilgst veselu gadsimtu? Ar ko izskaidrot interesi par to mūsu laikā, lai gan mēs zinām, ka daudzi autora vērtējumi ir naivi un kļūdaini, bet tagadējās zinātniskās atziņas par Ivana IV laiku ir daudzkārt dziļākas nekā tās, uz kuru pamata Tolstojs radīja savu romānu?

«Kņazs Serebrenijs» pastāvīgi mūs valdzina ar rakstnieka dziļo sa biedrisko patiesīgumu, humānismu, kvēlo mīlestību uz dzimteni, ar viņa dedzīgajām pārdomām par pagātni un tagadni. Tālais laikmets romānā atveidots vienreizēji un neatkārtojami, ar tā dzīvajiem vaibstiem — gan plašāk, gan sīkāk iezīmētiem, bet vienmēr nozīmīgiem.

Vietām romāna varoņi šobrīd šķiet naivi; un tomēr tās ir īpatnējas, mdividuālizētas personības, kuras savās domās, darbos un sadursmēs atsedz tālā, vētrainā un sarežģītā laika raksturu, tā laika, kurā viņi dzīvoja.

Romānā mūs valdzina tā episkums un interesantais sižets, bagātās krāsās attēlotā sadzīve un tas, ka autors noteikti tiesā ļaunumu, kas kropļo cilvēku dvēseles un šķir ļaudis. Mēs esam vienisprātis ar to bargo spriedumu, kādu viss romāna saturs pasludina despotismam un viltībai, verdziskajai padevībai un lišķībai, postīgajai vienaldzībai pret ļaunumu.

Tas padara mūsu tikšanos ar «Kņaza Serebrenija» varoņiem interesantu un pamācīgu.

G. Boguslavskis

KOMENTĀRI

Romāns «Kņazs Serebrenijs» pirmo reizi publicēts žurnālā «Russkij vestņik» 1862. g. oktobra, novembra un decembra numurā.

A. K. Tolstojs šo romānu sāka rakstīt jau 1840. gadu beigās; sākumā par šo sižetu viņš bija nodomājis uzrakstīt vēsturisku drāmu. Taču drīz vien rakstnieks pārtrauca darbu ar šo sižetu un atgriezās pie tā 1850. gadu beigās.

Starp vēsturiskajiem avotiem, pie kuriem Tolstojs vērsās, strādādams pie romāna, pirmā vieta pieder N. M. Karamzina plašajam darbam «Krievijas valsts vēsture» (1816-1829), no kuras smēlušies materiālus Puškins, kad viņš rakstīja savu «Borisu Godunovu», un arī lielākā daļa deviņpadsmitā gadsimta 30.—50. gadu vēsturiskās daiļliteratūras sacerētāji.

No Karamzina darba Tolstojs aizguva ne vien vispārējos faktu pa- matmetus, bet arī daudzas atsevišķas epizodes, kā, piemēram, Morozova stāstu par cara aizceļošanu uz Aleksandra brīvciemu, par opričņinas nodibināšanu, Aleksandra brīvciemā aprakstu, cara dzīru ainu, notikumu ar lāci, nāves soda ainu, stāstu par Sibīrijas iekarošanu utt. Daudzos gadījumos romānā ietilpināts tikai mazliet pārgrozīts Karamzina teksts. Bez šaubām, Tolstojs zināja arī «Kņaza Kurbska vēstījumus», kas izdoti 1833. — 1859. g.

Daudz plašāki ir tie avoti, no kuriem autors smēlies sadzīves, etnogrāfiskās, arheoloģiskās un citas detaļas. Tāpat arī folkloras materiālus, kas bagātīgi izmantoti romānā. Daudzus ceremoniju aprakstus Tolstojs ņēmis no I. P. Saharova krājumiem «Krievu tautas teiksmas» (SPb., 1836, 1837 — 1841), «Krievu tautas dziesmas» (SPb., 1838 — 1839) un «Krievu tautas pasakas» (SPb., 1841. g.). Dažas romāna epizodes uzrakstitas, balstoties uz ziņām, kas aizgūtas no A. V. Tereščenko darba «Krievu tautas sadzīve» (SPb., 1848. g.). Tolstojs, bez šaubām, pazina ari P. V. Ki- rejevska (SPb., 1860 — 1862) un P. N. Ribņikova (SPb., 1861 — 1862) dziesmu krājumus un P. Besnonova «Ubadziņi staigulīši» (M., 1861. g.).

Citus Tolstoja izlietotos avotus viņš pats vēlāk uzrādīja traģēdijas «Joanna Bargā nāve» uzveduma projektā, kur minēti F. P. Solnceva «Krievijas valsts senatne» (M., 1849 — 1853), «Krievijas karaspēka apbruņojums un apģērba vēsturiskais apraksts», ko sastādījis A. V. Vis- kovatovs (SPb., 1841 — 1853), un divas monogrāfijas: I. J. Zabeļina «Krievu caru mājas dzīve» (M., 1862. g.) un N. I. Kostomarova «Lielkrievu tautas mājas dzīve un tikumi XVI-XVII gadsimtos» (publicēts žurnālā «Sovremeņņik» 1860. gadā).

PRIEKŠVĀRDI

7. lpp. … Vļazemska un abu Basmanovu sodīšana ar nāvi… — Vjazemskis Afanasijs Ivanovičs, kņazs — viens no opričņinas organizētājiem, cara ieročzinis. Cēlies no dižciltīgu bajāru virsotnes. 1570. gada vasarā sakarā ar «Novgorodas nodevību» krita nežēlastībā. Taču sinodikās viņa vārda nav, kas liek domāt, ka viņš nav sodīts ar nāvi. Pēc G. Sta- dena ziņojuma, nomiris cietumā.

Basmanovi — tēvs un dēls. Aleksejs Daņilovičs — bajārs un okoļņi- čijs, piedalījies Kazaņas, Narvas, Polockas ieņemšanā, viens no redzama kajiem opričņikiem. Fjodors Aleksejevičs — cara galminieks. Pēc karagājiena pret Novgorodu 1570. g. Basmanovi tika apvainoti nodevībā un pēc vienām ziņām — sodīti ar nāvi, pēc citām — aizsūtīti trimdā uz Belozersku un tur nomiruši.

… pēc Silvestra un Adaševa gāšanas … — Silvestrs un Adaševs ievērojamākie «Izvēlēto padomes» (Ivana IV galminieku pulciņa) locekļi, kuri laikā no 1547. — 1560. g. bija neoficiālie valsts valdītāji. Silvestrs — Kremļa Marijas pasludināšanas katedrāles protohierejs, Ivana IV biktstēvs, kam bija milzīga ietekme uz caru. Pēc «Izvēlēto padomes» krišanas 1560. gadā Kirila Belozerskas klosterī varmācīgi tika iesvētīts mūka kārtā, bet vēlāk apsūdzēts cares Anastasijas noindēšanā un aizsūtīts trimdā uz Solovecas klosteri, kur ari nomira. Adaševs Aleksejs Fjo- dorovičs — valsts darbinieks, vojevoda un diplomāts; 1560. gada vasarā krita nežēlastībā, tika arestēts un drīz vien nomira Livonijas Jur- jevā (Tērbatā jeb Tartu).

t. nodaļa OPRIČŅIKI

9.   lpp. Septiņi tūkstoši septiņsimt trešajā gadā no pasaules radīšanas jeb pēc tagadējās skaitīšanas — tūkstoš piecsimt sešdesmit piektajā gadā… — Līdz 1700. gada 1. janvārim Krievijā bija pieņemts gadus skaitīt kopš «pasaules radīšanas», kura pēc bībeles leģendas notikusi 5508 gadus priekš Kristus dzimšanas.

… jaunais bajārs… Ņikita Romanovičs Serebrenijs… — Lai gan romāna galvenais varonis ir izdomāts personāžs, tomēr interesanti ir minēt dažas ziņas par kņaziem Serebrenijiem, kā XVI gs. sauca dažus pārstāvjus no kņazu Oboļevsku dzimtas. Pirmais, kuram bija iesauka Serebrenijs, okoļņičijs (jeb tuvīnais bajārs) Semjons Dmitrijevičs (miris 1535. g.) atstāja divus dēlus — Pjotru un Vasiliju, kuri kopš mazatnes bija galmā, piedalījās Ivana IV karagājienos (Kazaņas ieņemšanā, Livonijas karā, karagājienā uz Polocku 1563. g.). Pjotrs Semjonovičs Sere- bienijs («brašs karotājs un liels bagātnieks», kā teicis Kurbskis) 1570. gada vasarā pēc cara pavēles ticis nogalināts (Gvaņini piezīmēs teikts, ka Maskavā P. Serebrenija namu ielenkusi tūkstoš piecsimt viru liela opričņiku un strēļu banda un ar varu to ieņēmusi, pēc tam kņazs aizvests uz Aleksandra brīvciemu un tur viņam nocirsta galva).

Vasilijs Semjonovičs Serebrenijs 1565. gadā piedalījies pamiera sarunās ar poļiem; grāmatā, kur teikts par kara turpināšanu, atrodams viņa paraksts.

Lai gan kņazu Pjotra un Vasilija Serebreniju un romāna varoņa biogrāfijas dažā ziņā sakrīt, tomēr diezin vai literāro varoni var uzskatīt par viņu prototipu.

Zigimonts — poļu karalis un Lietuvas lielkņazs Sigizmunds II Augusts (1520-1572).

10.  lpp. Bekteri — karavīra bruņas, kas izveidotas no gredzeniem, bet uz krūtim, muguras un sāniem — no metala plāksnītēm.

2. nodaļa JAUNIE BIEDRI

22. lpp. … Un vēl Jāņu naktī… — Pēc tautas ticējuma Jāņu naktī notiek dažādas burvestības un mīklaini notikumi.

3. noda|a BURŠANA

24. lpp. Grjaznoji — muižnieku dzimta, kas gan plaši izpletušies, taču netika uzskatīta par dižciltīgu. Pie šās dzimtas piederēja vairāki redzami opričņiki: slavenais opričņiks domes muižnieks Vasilijs Grigor- jevičs Grjaznojs, viņa brālēns G. B. Lielais Grjaznojs un tā radinieks N. G. Mazais Grjaznojs.

Skuratovs — Maļula Grigorijs Lukjanovičs Skuratovs—Be|skis. Opričņiks, domes muižnieks, viens no Ivana IV mīluļiem un sevišķiem uzticības vīriem, masveida nāves sodu vadītājs un spriedumu izpildītājs. Taču nekādu augstu oficiālu stāvokli opričņinā Maļuta neieņēma un dokumentos tiek pieminēts visai reti (lidz 1569. gadam tikai vienreiz: 1567. gada septembrī). Tautas atmiņā, krievu folklorā Maļutas vārds saglabājies kā ļaundarības sinonīms.

4 nodaļa DRUZINA ANDREJ EVIČS UN VIŅA SIEVA

28.   lpp. Dievmātes patvēruma templis — katedrāle, kuru Sarkanajā laukumā Maskavā 1555. — 1560. g. cēluši Barma un Postņiks. Pazīstama vēl ar Vasilija Svētlaimīgā vardu.

29.   lpp. Okojņičijs — Maskavas valstī viens no galma amatiem, tuvīnais bajārs.

31.   lpp. …un apsēdināja… zemāk par… Godunovu… — pēc vietvaldibas ieražas, kas Maskavas valsti pastāvēja līdz XVII gs. beigām, sapulcēs, svinīgās ceremonijās un dzīrēs vietas tika ieņemtas stingrā secībā pēc cilts senatnīguma un dižciltības: jo senāka cilts, jo tuvāk caram.

… pazemības drēbēs… — bajāri, kuri bija krituši nežēlastībā jeb aplikti ar paļām, ataudzēja garus matus un apvilkās «pazemības» («bēdu», «nožēlas») drēbes.

32.  lpp. Baltuga — iela Maskavas upes labajā krastā, kur bija pon tonu tilts uz Kremļa sienām un Kitajgorodu.

33.   lpp…. no vojevodas kņaza Pronska, kas kalpo Lielajā pulkā — Lielais pulks — galvenie spēki, kuri stāvēja sevišķi atbildīgā vietā. Toreiz Lielais pulks atradās Lietuvā, no kurienes ieradās Serebrenijs. Sai pulkā Pronska toreiz nebija, 1565. gadā viņš bija Livonijas Jurjeva.

5. nodala SATIKSANAS

35. lpp. Kokošņiks — sena galvas rota. '

38. lpp. Septītā ceturtdiena, skaitot no lieldienām, krieviski «ccmhk», pareizticīgajiem ir svinamā diena.

6. nodala VIESA UZŅEMŠANA

43.  lpp. .. . teica, ka viņam esot valdnieka pilnvara. (Krieviski: «CKa- 3i>iBa/i 3a coGoio rocyaapeBo c.nouo») — formula, kas nozīmēja svarīgu valsts noslēpumu; bieži vien ar to aizsedza apmelojumu un sūdzit>as pa- tīgos nolūkos.

44.  lpp. Kņazs Obo/enskis-Ovčina — bajārs. A. Slihtings raksta, ka šis kņazs saķildojies ar F. Basmanovu un Basmanovs to nosūdzējis caram. Dzīrēs Dmitrijam Ovčinam pasniegts lielais kauss ar medus dzērienu, pēc tam cars viņu nosūtījis pagrabā, kur piķieri viņu nožņauguši.

… bajārs kņazs Mihailo Repņins… — cēlies no senas kņazu dzimtas. Kopš 1558. gada vojevoda Livonijā. Pēc Kurbska nostāsta, cars viņu ieaicinājis galma masku ballē un ar varu uzlicis viņam masku, kuru Repņins nometis un samīdījis. Dažas dienas vēlāk pēc cara pavēles viņš ticis nogalināts baznīcā. So notikumu Karamzins min «Krievijas valsts vēsturē», un Tolstojs to izmantojis savā romānā.

45.  lpp. … redzu lielu satraukumu… — 1564. gada 3. decembri Ivans IV ar ģimeni un bruņotu muižnieku sardzi aizceļoja no Maskavas uz Aleksandra brīvciemu un ceļā paziņoja, ka pamet troni. Šeit autors izmantojis Karamzina «Krievijas valsts vēstures» tekstu, balstīdams uz tā Morozova stāstu.

47.   lpp. … Boriss Godunovs (1552-1605) — cēlies no dižciltīgas dzimtas, audzināts Ivana IV galmā; bija precējies ar Maļutas ineilu. Aktīvs opričņinas darbonis, Fjodora Ivanoviča laikā valsts faktiskais valdītājs; 1598. g. izvēlēts par caru.

48.   lpp. . .. Krimas tatāru uzbrukumu Rjazaņas zemēm… — Domāti Krimas hana Devleta-Gireja postošie sirojumi pa Maskavas valsts dienvidu apgabaliem. So sirojumu nolūks bija atbalstīt Lietuvas uzbrukumu Krievzemei, Maskavai tāpēc nācās karot divās frontēs.

… par leišu karu… — šeit domāta karadarbība pret Poliju un Lietuvas lielkņazisti (1558. — 1583. g. Livonijas kara da|a) par Baltijas pievienošanu Krievijai un par ceļu uz Baltijas jūru.

… rūgli nosodīja Kurbski par lā bēgšanu pie karaja. — Andrejs Mihailovičs Kurbskis (1528 — 1583), kņazs, politisks darbinieks, «Izvēlētās padomes» loceklis, konservatīvās bajāru kārtas ideologs, aristokrātiskās monarhijas piekritējs. Būdams karavadonis, izcēlies pie Kazaņas ieņemšanas un Livonijas kara kaujās. Kopš 1560. g. galvenais virspavēlnieks Livonijā. 1564. g. 30. aprīlī Kurbskis aizbēga no Livonijas Jurjevas uz Poliju un tai pašā gadā komandēja poļu armiju, kas darbojās pret Krieviju. Uzrakstījis Ivanam IV četrus atmaskojošus vēstījumus.

^ 49. lpp. … kā jauneklis no degoša cepļa… — Domāta bībeles leģenda par trim zēniem, kuri par sodu, ka atteikušies pielūgt elku, iemesti degošā ceplī un brīnumainā kārtā izglābušies.

7. nodaļa ALEKSANDRA BRĪVCIEMS

51.   lpp. Trīsvienības klosteris — radies ap 1340. gadu. Jau XV gs. klosteris bija viens no lielākajiem feodālajiem iestādījumiem un ievērojams nocietinājums Maskavas aizstāvībā. 1540. — 1550. g. ap klosteri uzcelta mūra siena, kas to pārvērta par cietoksni.

52.   lpp. .. . Kuģis — senlaiku zelta vai sudraba monēta (angļu vai franču) ar kuģa un rozes attēlu.

53.   lpp. … mūsu vēsturnieks… — N. M. Karamzins. Citāts ņemts no «Krievijas valsts vēstures».

Kelars jeb mantzinis — mūks, kas pārzināja klostera saimniecību.

Paraklisiarhs — muku dienesta pakāpe, ķesteris, kas aizdedzina lampiņas svētbilžu priekšā.

54.   lpp. … atradās spiestuve… — 1565. g. Aleksandra brivciemā spiestuves vēl nebija. To no Maskavas 1570. gados šurp pārcēla iespie- dejs Androniks Neveža.

8. nodala DZĪRES

60. lpp. … pie cara saadaka… — Saadaks — šaujampiederumu komplekts, kurā bija loks, loka maksts, bultu ieliekamais. Saadaku nēsāja, piestiprinātu pie jostas.

64. lpp. Kaļja — senlaiku vira, līdzīga borščam, gatavota ar saknēm, galu, zivīm, ikriem, citronu utt.

Saltā jūra — sens Baltās jūras nosaukums.

Solovecas klosteris — viens no lielākajiem krievu klosteriem ziemeļos. Dibināts 1430. g. Baltajā jūrā uz Solovecas salas. XVI gs. vidu klosterim piederēja milzīgas zemes platības, un tas bija izvērties par visas piejūras saimniecisku un kultūras centru.

9. nodaļa TIESA

75.    lpp… grivnu zelta važiņā.., — medaljons, kas nēsājams kaklā; parasti to dāvināja cars par sevišķiem nopelniem.

76.   lpp. … Raēle, kas apraud savus bērnus… — Raēle — bīlie- les leģendas personāžs; vienu no tās dēliem brāļi bija pārdevuši verdzībā.

10. nodaļa TĒVS UN DELS

78. lpp. Količevi — skaitā liela un sazarota bajāru dzimta, kuras viens pārstāvis Filips 1566. gadā kļuva par metropolītu un atklāti uzstājās pret opričņinu un Ivana IV nežēlību, par ko tika aplikts ar paļām. 1569. gadā Maļuta slepeni nogalināja Količevu, ciest dabūja arī daudzi citi šās dzimtas locekļi (sinodikās ierakstīti kādi divdesmit Količevi, kuri sodīti ar nāvi vai nogalināti dažādos laikos). Romānā Količevu lietas izmeklēšana attiecināta uz 1565. gadu, patiesībā tas notika daudz vēlāk (1565. gadā Filips vēl bija Solovecas klostera priekšnieks).

11 noda|a NAKTS GĀJIENS

83. lpp. … lielkņazs Vasilijs Joannovičs (1479-1533) — Maskavas lielkņazs, Ivana IV tēvs.

Jeļena Gjinska — Vasilija III otrā sieva, Ivana IV māte; pēc vira nāves 1533. — 1538. g. pārvaldīja valsti.

Suiski un Be/ski — Vasilija III valdīšanas posma beigās un Je|enas Gļinskas laikā vadīja bajāru opozīciju, kura cīnījās pret lielkņazu varu un centralizācijas ideju. Pēc G|inskas nāves (domā, ka viņa tikusi noindēta) starp Šuiskiem un Beļskiem izcēlās cīņa par varu. Beļska nogalināšana 1542. g. janvāri nodrošināja Suiskiem pārsvaru līdz pašai Andreja Mihailoviča Šuiska nāvei (1543. g. decembri).

… kņazs Telepņevs — Ivans Fjodorovičs Telepņevs — Ovčina- Oboļenskis — Jeļenas G|inskas favorīts, viņas galvenais padomnieks un «staļļu bajārs». Pēc Gļinskas pēkšņās nāves iemests cietumā, kur miris bada nāvē.

85. lpp. Medus dzēriens jeb sbilens — senāk iecienīts dzēriens, ko pagatavoja no ūdens, medus un garšvielām.

88. lpp. Daņila Adaševs — Alekseja Adaševa brāli?, kopš 1559. gada okoļņičijs (tuvīnais bajārs). Vadīja karagajienu pa Dņepru uz Melno jūru un Krimas krastiem. Vēlāk vojevoda Livonijā. Pēc «Izvēlētās padomes» krišanas sodits. ar nāvi (1562. g. beigās vai 1563. g. sākumā).

… Kurlaijevs — kņazs Dmitrijs Kurļatjevs 1562. gada oktobrī «par lieliem nodevibas darbiem» aizsūtits uz klosteri un tur nogalināts

Seremetjevs Ņikita Vasiļjevičs — vojevoda, apmelots un 1563. vai 1564. gadā nogalināts. Stāsta, ka viņš nogalināts cara klātbūtnē un pec cara pavēles nocirstās rokas un kājas aizsūtītas viņa sievai.

12. nodaļa APMELOJUMS

92. lpp. … kad tu gulēji uz nāves cisām… — Domāts trīs dienu ilgais bajāru «dumpis» 1553. g. martā. Smagi slimais Ivans IV pavēlēja bajāriem «skūpstīt krustu» savam troņmantniekam, mazgadīgajam dēlam Dmitrijam, lielākā daļa bajāru sakumā atteicās pildīt šo pavēli.

Volodimirs Andrejičs — kņazs Vladimirs Andrejevičs Starickis (1533 — 1569), Ivana IV brālēns. 1563. g. Vladimirs un viņa māte kņaze Eifrosiņja tika izsūtīti. Kņazi drīz pēc tam noslīcināja, bet Vladimiru Andrejeviču ar dēliem 1569. g. Aleksandra brīvciemā sodīja ar nāvi.

13. noda|a VAŅUHA PERSTENS UN VINA BIEDRI

96. lpp. Ferjaza — vīriešu garsvārki bez apkakles.

101.   lpp. … Astrahaņas mantiņas… — Lielāko tiesu Indijas un Persijas juvelieru izstrādājumi, kas nāca uz Krieviju caur Astrahaņu.

102. lpp. Polkans — leģendārais suns «briesmonis», sastopams krievu pasakās un biļinās.

Jermaks Timolejeviis… — Domā, ka Jermaks ir Urālu kazaka Vasilija Timofejeviča Aleņina iesauka.

14. nodala PLIĶIS

104. lpp. Vasilijs Lielais (329—378) un Grigorijs Nazianzins (328 - 390) — Bizantijas teologi.

114. lpp. Svētā Josila Volocka klosteri dibinājis Josifs Volockis 1479. gadā simt trīsdesmit kilometru uz rietumiem no Maskavas, tagadējās Vo- lokolamskas pilsētas tuvumā. XVI gs. šim klosterim piederēja lielas zemes platības un tam bija svarīga loma politiskajā un sabiedriskajā dzīvē.

… kritis kaujā pie Paidas. — Maļuta Skuratovs piedalījās karagājienā pret zviedriem un Sāremas salā Paidas (Veisenšteinas) ielenkšanā. Krita uzbrukuma laikā 1573. g. 1. janvāri. Viņa mirstīgās atliekas, ko opričņiks E. M. Puškins slepeni atvedis, tikušas paglabātas Voloko- lamskas Josifa klosterī. Dvēseles aizlūgumam cars ziedojis pēc tiem laikiem milzīgu summu — 150 rubļu, bet Maļutas atraitne no cara saņēmusi mūža pensiju (vienīgais gadijums XVI gs.).

15. nodala MUTĒŠANAS CEREMONIJA

116. lpp. … stīgotajiem greznojumiem — košs augu ornaments, kas bija izplatīts XVI—XVII gs. krievu juvelieru mākslā, grāmatu ornamentā utt.

119.  lpp. Gaitnieki, piedzīvotāji. Krieviski: snaKOMitbi, flepatajīb- hhkh — trūcīgi muižnieku kārtas jaunieši, kuri pie visa gatava dzīvoja dižciltīgo bajāru ģimenēs un izpildīja viņu uzdevumus.

120.  lpp. …nomutēt manu sievu! — «Mutēšanas ceremoniju» Tolstojs aizguvis no Tereščenko gramatas «Krievu tautas sadzīve» (1. da|a, 438.-439. lpp.).

16. nodala NOLAUPĪŠANA

126. lpp. . . . Levita gramatas — Bibeles trešā grāmata no Mozus piecām gramatam, taja sīki aprakstītas reliģiskās ceremonijas pirms Kristus un aptverts plašs materials par jūdu tautas dzīvi, sadzīvi un uzskatiem.

134. lpp. «Jāja virs vecs…» — Buršanas vārdu teksts ņemts no Sa- harova krājuma «Krievu tautas teikas».

20. nodala JAUTRI ĻAUDIS

154. lpp. Čelīgas — jauni vanadziņi. Dermlīga — vanagu šķirne; di- komiti — tāpat vanagu šķirne.

162. lpp. «Jautras dzīres kaimiņam…» — Dziesma no Saharova krājuma «Krievu tautas dziesmas».

21. nodala PASAKA

164. lpp. … to pašu spieķi jeb dzelksni, kuru nesen bi/a izdūris cauri kņaza Kurbska vēstneša kājai. — Runa ir par kņaza Kurbska kalpu Vasi- liju Sibanovu, kuru cars piemin savā «Pirmajā vēstulē» Kurbskim. Pēc vienām ziņām, kad Kurbskis bijis aizbēdzis, Sibanovs ticis notverts Jurjevā un atvests uz Maskavu; pēc citām ziņām — viņš ieradies Maskavā un Sarkanajā laukumā pasniedzis caram Kurbska vēstuli. To lasot, cars ar aso spieķi atspiedies uz Sibanova kājas un izdūris to cauri. So versiju izmantojis Tolstojs un 1840. gadā uzrakstījis balādi «Vasilijs Sibanovs».

lpp. .. . par Ķīsi Ķīša dēlu, par Susekļa dēlu, par septiņiem Sī- maņiem — krievu tautas pasakas.

…par Akundīnu — krievu tautas pasaka no Saharova krājuma

lpp. …ar paļām apliktā Novgoroda… — kopš 1570. gada pēc Ivana IV soda ekspedīcijas uz Novgorodu, lai «iznīdētu nodevību», Nov- gorodas iedzīvotāji tika uzskatīti par vainīgiem cara priekšā, aplikti ar paļām.

t68. lpp. UbaUziņi staigulīši, pūķis Tugarins. Zamjatņa Putjata dēls — krievu biļinu personāži.

169. lpp. Aleksejs, dieva virs, Jegorijs Drosmīgais, Jāzeps Daiļais — tautas teiku varoņi, kas minēti Besonova grāmatā «Ubadziņi staigulīši».

Baložu grāmata — tautas teika, kas pazīstama daudzos variantos.

171. lpp. Jerdānupe — Jordāna, upe Palestīnā.

Ciānkalns, vēl arī Atona kalns.

172. lpp. Indrazvērs — fantastisks dzīvnieks.

174. lpp. «Nešalc lapām zajā ozolbirzs…» — krievu tautas dziesma

22. nodaļa KLOSTERIS

179. lpp. Kņazi Vorotinski — bajāri un vojevodas, kas bija krituši nežēlastibā un nomiruši trimdā Kirila Belozerskas klosterī.

23. nodaļa ceļš

185. lpp. …uz Maskavu, uz Lācara savrupieni… — Domātas pils zemes aiz toreizējās Maskavas robežām pie ceļa, kas ved uz Trīsvienības klosteri un Aleksandra brīvciemu (šobrid Trifona ielas rajons). Valsis Tretjakova galerijā glabājas svētbilde, kas atradusies Trifona baznīcā Lācara savrupienē; svētbildē attēlota leģenda par to, kā no Bargā dusmām izglābies jauniņais cara vanadznieks bajārs Trifons Patrikejevs.

24. nodaļa laupītāju dumpis

198. lpp. Panagija — rotājums, ko nēsā uz krūtīm, visbiežāk tā ir svētbilde, garīdznieku augstā amata zīme.

200. lpp. … Sirinas kņazs Sihmals… — Širinas kņazi — Krimas hana varenie vasaļi, kuriem piederēja lielas zemes platības Krimā. Ka- ramzins «Krievijas valsts vēsturē» Sirinas kņazu dēvē par Mamaju. Ta- taru uzbrukums Rjazaņas zemēm un Rjazaņas aizstāvēšana, ko vadīja Basmanovs, notika nevis 1565. gadā, kā teikts romānā, bet 1564. gada hidenī.

29. nodaļa ACI PRET ACI

227. lpp. Ieroču kalps, ieročzinis — augsta galma pakāpe, cara ieroču glabātavas pārzinis.

30. nodaļa ASMENS APVARDOSANA

232. lpp. Tirliča zāle — auga botāniskais nosaukums: genliana amrf- rella vāciski — Himmelslengcl.

236. lpp. «Izripoja saulīte no Hazāru jūras…» — Buršanas vārdu

tekstu Tolstojs aizguvis no Saharova «Krievu tautas teikas», kur minēta «Karā gājēja karakalpa buršanas vārdu» formula. Hazāru jūra — sens Kaspijas jūras nosaukums.

31. nodaļa DIEVA TIESA

238.  lpp. Djaks — XVI—XVII gs. viens no augstākajiem cara birokrātijas pārstāvjiem, prikaza vai kāda cita valsts pārvaldes orgāna vadītājs.

239.   lpp. Vladimira Guseva likumgrāmala — likumu kopojums, ko izdevis Ivans III 1497. gadā. Pēc hronikas ziņām, to sarakstījis djaks Vladimirs Jelizarovičs Gusevs, kas sodīts ar nāvi par piedalīšanos sazvērestībā.

240. lpp. … L//i kad aiztiesāsies līdz laukumam… salīgs mieru … — citāts no likumgrāmatas.

Ceļgalu bruņas (buturliki) — bruņu daļa, ceļgalu metāla apliekamie.

Barmica — plecu bruņas no gredzeniem, tika piestiprinātas pie bruņu cepures un aizsedza kaklu un plecus.

242. lpp. Kizilbašu kāpšļi — kāpšļi, kas darināti Persijā vai Azer- baidžānā.

34. nodaļa JOKDARA SVĀRKI

257. lpp. Pakāpes — Maskavas valstī dienesta ļaudīm ik gadus piešķīra augstākas dienesta pakāpes. Sīs iecelšanas tika ierakstītas tā sauktajās pakāpju grāmatās, kuras pārzināja pakāpju prikazs.

259. lpp. … kopā ar Habaru Simski pie Svijagas upes sakāvu čuva- šus un čeremisus… — Domāts Ivans Vasiļjevičs Habarovs-Simskis (Ob- razcovs), Vasilija III laika bagāts bajārs un vojevoda. 1524. gada pavasari Habarovs-Simskis, kurš bija Lielā pulka vojevoda karagājienā uz Kazaņu, uzvarēja naidnieku pie Svijagas upes. Miris 1534. g.

,.. kad kopā ar kņazu Odojevski un Mstislavski no Okas aizdzinu

Krimas carēviču… — Domāta Krimas hana dēla Islama sirojuma atsišana 1527. g. septembri («Un carēvičs Islams muka projām no zemes» — teikts Nikona hronikā).

260.  lpp. … kad medībās piķieriem liki nokaut kņazu Suiski… — Te pieminēta kāda epizode no Ivana IV bērnības laikiem, kad nogalināts bajāru opozīcijas vadītājs A. M. Suiskis. Kā vēstī Nikona hronika, 1543. g. decembrī trīspadsmit gadus vecais Ivans IV, «nevarēdams paciest, ka bajāri cel nekārtības un izrāda patvaļu… pavēlēja saķert viņu galveno padomnieku kņazu Andreju Šuiski, nodot to piķieriem, lai nogalina . ..».

261.  lpp. Cudi — tā tika dēvētas karēļu un somu ciltis, kas apdzīvoja tagadējas Karēlijas teritoriju.

35. nodaļa NĀVES SODS

265. lpp. … Aiz viņiem gāja vairāk nekā trīssimt uz nāvi notiesātu cilvēku… — Par tādiem masveida nāves sodiem, kas notikuši Alek sandra brīvciemā, vēsturē nav ziņu. Masveida nāves sodi it sevišķi notika 1570. gadā, kad soda ekspedīcijas devās uz Novgorodu un tika izskausta nodevība Maskavā. Vislielākie nāves sodi Maskavā notika Sarkanajā laukumā, kad 1570. gada 25. jūlijā četru stundu laikā tika sodīti ar nāvi vairāk nekā divsimt cilvēku. Tolstojs pamatojas tieši uz šo nāves sodu, ielikdams Morozova mutē vārdus, kurus pirms nāves no ešafota teicis djaks Ivans Viskovatovs (N. Karamzina «Krievu valsts vēsture»).

… līdzīgi Ābramam, kas pacēla nazi pret dēlu… — Domāta bibe Ies leģenda par ciltstēvu Ābramu, kuram ticības pārbaudījuma nolūkos tika pavēlēts pašam ar savu roku nogalināt dēlu; pēdējā brīdī eņģelis novērsdams tēva roku, glābj zēnu.

269.  lpp. Laukuma viņā galā … — Visa epizode ar plānprāti pama tojas uz patiesu faktu, kad 1570. gadā Ivans IV Pleskavā saticies ai plānprāti (N. Karamzina «Krievu valsts vēsture»).

270.   lpp. Ķēniņš Zauls — bibeles personāžs; kad dievs atkāpās no viņa, Zauls kļuva ļoti cietsirdigs un ne vienreiz vien tīkoja nogalināt savu troņmantnieku ķēniņu Dāvidu.

Erods — Jūdejas ķēniņš, asinskārīgs despots.

37. nodaļa PIEDOŠANA

234. lpp. … nolika galvu pie Polockas… — domāta Polockas aplenkšana un ieņemšana no 1562. līdz 1563. g. 15. februārim.

286. lpp. Lai iet uz Žizdru, uz sardzes pulku. — Maskavas valsts dienvidus nomalē, lai aizstāvētos pret tatāru sirojumiem, stāvēja tā dēvētie «sardzes pulki»; Zizdra bija viens no šiem punkliem.

39. nodaļa PĒDĒJA TIKSANAS

301. lpp. …slavenajā Sibīrijas iekarošanas gadā — 1582. g. Taču 40. nodaļā aprakstītie notikumi attiecas uz 1583. gadu.

40. nodaļa JERMAKA SŪTŅI

,.. pēc Godunova ieteikuma iznicināja nīstamo opričņinu. — Autors stipri pārspīlē Godunova lomu opričņinas likvidēšanā.

… hans … nodedzināja visus miestus ap Maskavu … — Domāts Krimas hana Devleta—Gireja uzbrukums Maskavai 1571. g. maijā.

Zviedri uzbruka mums no ziemeļiem… — Livonijas kara beigās, kad poļu un lietuviešu karaspēks guva pārsvaru, zviedri uzsāka karadarbību pret Krieviju, sagrābjot gandrīz visu Somu jūras līča krastu un ievērojamu daļu Baltijas.

302. lpp. Stelans Batorijs — Polijas karalis 1576.—1586. g., kurš 1579. — 1581. g. vadīja karadarbību pret Maskavas valsti. Pleskavas varonīgā aizstāvība 1581. g. apturēja ienaidnieka iebrukumu. 1582. g. 15. janvārī Zapoļskas Jamā tika slēgts pamiers uz desmit gadiem, pēc kura Ivans IV bija spiests atteikties no visiem saviem iekarojumiem Baltijā.

Traku dusmu lēkmē tēvs viņu nosita ar asu spieķi. — Ivans IV nosita savu dēlu Ivanu Aleksandra brīvciemā 1581. gada 19. novembrī.

Oderborns Pauls (miris 1604. g.) — vācu vēstnieks un teologs, galma mācītājs Rīgā, uzrakstījis grāmatu par Ivanu IV. «Johannis Basilidus m Moschoviae ducis vita», Vitenberga, 1585 («Maskavas lielkņaza Ivana Vasiļjeviča dzīve»).

303. lpp. Hans Kučums — pēdējais Sibīrijas lianistes hans. 1581. gadā cieta sakāvi pret Jermaka karapulku un pameta savu galvaspilsētu Kašliku; viņš pretojās līdz 1598. g., kad, galigi sakauts, bēga uz Vidusāziju, kur arī nomira.

Akmens Josta — sens Urālu grēdas nosaukums.

Mametkuls — Sibīrijas hans, Kučuma brālis. 1582. gadā, virzīdamies pa Turas un Tobolas upēm, Jermaka karapulks aizgāja līdz Irtīšai un tā paša gada oktobrī nonāca pie Kučuma galvaspilsētas Kašlikas. Kaujā pie Kašlikas Mametkuls cieta sakāvi un aizgāja stepē.

305.    lpp. … Maksims un Ņikita Strogonovi ar savu tēvoci Sem- jonu — vieni no lielākajiem krievu tirgoņiem un rūpniekiem, kuri XVI un XVII gs. aktīvi kolonizēja Urālus un Sibīriju, guva no valdības da žādas priekšrocības, ieskaitot tiesības turēt savu karaspēku. Maksims Jakovļevičs un Ņikita Grigorjevičs Strogonovi ir brālēni, Semjons Ani- kejevičs viņu tēvocis.

306.   lpp. … pavēlētām kņazam Bolhovskojam … Iet ļums palīgā. — Te hronoloģiskā neprecizitāte; Semjona Bolhovskoja un Ivana Gluhova karapulks tika izsūtīts 1583. g., t. i., gadu vēlāk par aprakstītajiem notikumiem, un, papildināts ar Strogonovu vīriem, Sibīrijā ieradās tikai 1584. g.

308. lpp. … lielās bruņas ar ērgli, tās, kas karājas ieroču kambari pirmajā vietā. — Ir zināms, ka Ivans IV Jermakam aizsūtīja bruņu kreklu. 1646. gadā pie Obas grīvas krievu karapulks atguva no samo- jediem bruņu kreklu, kas agrāk bija piederējis vojevodam P. I. Suiskim, kurš gāja bojā 1564. gadā, un pēc viņa nāves tas glabājās Ieroču palātā Akadēmiķis C. V. Bahrušins izteica visai «bistamu» (pēc viņa vārdiem) hipotēzi, ka tieši šo bruņu kreklu cars sūtījis Jermakam un ka Jermaks taja gājis bojā, noslīkdams Irtišā; slīkonis pēc tam varēja tikt izzvejots un bruņu krekls novilkts. Šobrīd šis P. I. Suiska bruņu krekls (bet varbūt arī Jermaka) glabājas Maskavas Kremļa Valsts Ieroču palātā.

311. lpp. Jugoras zeme — sens Aizurālu daļas nosaukums; to tagad apdzīvo hanti un mansi.

Sčelkalovs Andrejs (miris 1598. gadā) — viens no lielākajiem cara birokrātijas pārstāvjiem Ivana IV galmā, domes djaks, kuram bija milzīga politiska ietekme, sākumā Pakapju prikaza priekšnieks, vēlāk Sūtņu prikaza priekšnieks. Godunovs viņu atcēla par «patvaļu», drīz pēc tam Sčelkalovs nomira mūku kārtā.

312. lpp. …augstākam par viesi… — Strogonovi saucas pat ievērojamiem ļaudīm, nevis par vienkāršiem «viesiem» («tirgoņiem») un vietvalžu sarakstos bija ierakstīti pirms viesiem — augstāk.

… rakstīties ar — viiu … — tiesības pielikt pie tēva vārda «vies» tika uzskatītas par augstu cara žēlastību un liecināja, ka ar to kādam tiek alzita sevišķa dižciltība jeb izcili personīgi nopelni.

314. lpp. Tritona baznīca, celta Piemaskavas pils ciemā Naprudnā, Siņičkas upes krastā, šī baznīca saglabājusies līdz mūsdienām, lai gan krietni pārbūvēta, un ir viena no senākajām baltakmens celtnēm Maskavā.

Skopins-Suiskis Mihails Vasiļjevičs (1587—1610) — jauns talantīgs karavadonis, kurš 1609.—1610. g. vadīja apvienotos krievu un zviedru karapulkus no Novgorodas uz Maskavu, kuru bija ielencis Viltus Dmit- rijs II («Tušinas zaglis»), Skopina-Suiska karapulks no ilga aplenkuma atbrīvoja Sergija Trīsvienības klosteri 1610. g. 12. marta un svinīgi ienāca Maskavā. Muižniecība uzskatīja Skopinu-Suiski par kandidātu uz krievu troni. Taču 1610. g. aprīlī viņš negaidot saslima un nomira — kā domā, bajāri viņu noindējuši.

Deiagardi Jakobs Pontuss (1583—1652) — zviedru ģenerālis, grāfs, komandēja zviedru karapulku, kurš kopā ar Skopina-Suiska daļām, nākdams no Novgorodas, atbrīvoja no ielenkuma Trīsvienības klosteri un Maskavu. Vēlāk, 1611. g., vadīja zviedru intervenci Novgorodas zemē, aplenca un ieņēma Novgorodu 1611. g.

Sapega Jans Petrs (1569—1611) — poļu magnāts, aktīvs intervences dalībnieks Krievijā; viņš atbalstīja Viltus Dmitriju II. No 1608. g. septembra līdz 1610. g. janvārim Sapega ielenca Sergija Trīsvienības klosteri.

Sergija Trīsvienības klosteris — svarīgs stratēģisks punkts ceļā uz Maskavu no ziemeļiem. Ienaidnieka ielenkts, klosteris varonīgi aizstāvējās gandrīz pusotra gada. Klostera aizstāvībā aktīvi piedalījās arī apkārtējie zemnieki.

. .. viss Brīvciems pārvērties pelnos… — XVII gs. sākumā Aleksandra brīvciemu nopostīja briesmīgs ugunsgrēks, no kura paglābās tikai baznīcu mūra celtnes un zvanu tornis. Pēc ugunsgrēka Brīvciemā teritorija tika pamesta, un tikai 1654. g. te nodibināja klosteri.

.315. lpp. Tibērijs (42. g. pirms mūsu ēras — 37. g. mūsu ērā), Ne- rons (37. — 68. g. mūsu ērā), Kaligula (12.-14. g. mūsu ērā) — Romas ķeizari, kas kļuvuši slaveni ar savu cietsirdību un despotismu.

SATURS

Priekšvārdi ……………………………………………………………………………… 7

1.  nodala. Opričpiki…………………………………………………….. 9

2.   nodaja. Jaunie biedri……………………………………………………… 18

3.   nodaļa. Buršana……………………………………………………………. 23

4.   nodaļa. Družina Andrejevičs un viņa sieva …. 27

5.   nodaļa. Satikšanās………………………………………………………… 35

6.   nodaļa. Viesa uzņemšana……………………………………………….. 41

7.   nodaļa. Aleksandra brīvciems…………………………………… 51 •

8.   nodaļa. Dzīres………………………………………………………………. 57

9.   nodaļa Tiesa…………………………………………………………………. 69

10.  nodaļa. Tēvs un dēls……………………………………………………. 78

11.  nodaļa. Nakts gājiens…………………………………………………… 83

12.  nodaļa. Apmelojums……………………………………………………. 90

13.  nodaļa. Vaņuha Perstens un viņa biedri………………………….. 96

14.  nodaļa. Pliķis……………………………………………………………. 104

15.  nodaļa. Mutēšanas ceremonija……………………………………… 114

16.  nodaļa. Nolaupīšana…………………………………………………… 123

17.  nodaja. Asins apvārdošana f ………………………………………… 129

18.  nodaļa. Vecs paziņa……………………………………………………. 138

19.  nodaļa. Krievu cilvēks atmin labo………………………………… 142

20.  nodaļa. Jautri ļaudis…………………………………………………… 148

21.   nodaļa. Pasaka………………………………………………………….. 163

22.  nodaļa. Klosteris……………………………………………………….. 177

23.   nodaļa. Ceļš……………………………………………………………… 183

24.  nodaļa. Laupītāju dumpis……………………………………………. 189

25.   nodaļa. Gatavošanās kaujai…………………………………………. 200

26.   nodaļa. Sabrāļi …………………………………………………………. 205

27.   nodaļa. Basmanovs……………………………………………………. 212

28.   nodaļa. Šķiršanās………………………………………………………. 220

29.   nodaļa. Aci pret aci…………………………………………………….. 224

30.   nodaļa. Asmens apvārdošana………………………………………. 231

31.   nodaļa. Dieva tiesa…………………………………………………….. 237

32.   nodaļa. Vjazemska amulets…………………………………………. 249

33.   nodaļa. Basmanova amulets………………………………………… 251

34.   nodaļa. Jokdara svārki………………………………………………… 256

35.   nodaļa. Nāves sods……………………………………………………. 263

36.   nodaļa. Atgriešarfās Brīvciemā…………………………………….. 271

37.   n o d a ] a. Piedošana……………………………………………………….. 279

38.   nodaļa. Aiziešana no Brivciema……………………………………. 287

39.   nodaļa. Pēdējā tikšanās……………………………………………….. 293

40.   nodaļa. Jermaka sūtņi…………………………………………………. 301

G. Boguslavskis. A. K. Tolstoja romāns «Kņazs Serebrenijs» 317

Komentāri ……………………………………………………………………………. 341

А. К- Толстой КНЯЗЬ СЕРЕБРЯНЫЙ Издательство «Художественная литература» 1966

Издательство «Лиесма» Художник Лрвид Егер

Redaktore T. Jarmolīnska. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore M. Zaumane. Korektore L. Ozoliņa. Nodota salikšanai 1970. g. 27. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 24. decembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 11.25 fiz. iespiedi.; 18,9 uzsk Iespiedi ; 20,92 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks Maksā 70 kap Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23796/D258. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūl. Nr. 453.

[1] paskaidrojumus skat. grāmatas beigās. (Tulk.)

Content

Tolstojs Aleksejs Kņazs Serebrenijs

1. n o d a ļ a OPRIČŅIKI

2. nodaļa JAUNIE BIEDRI

3. n o d aļa BURŠANA

4. nodaļa DRUŽINA ANDREJEVICS UN VIŅA SIEVA

5. nodaļa SATIKŠANĀS

6. nodaļa VIESA UZŅEMŠANA

7. nodala ALEKSANDRA BRĪVCIEMS

8. nodala DZĪRES

9. nodaļa TIESA

10. nodala TĒVS UN DĒLS

11. nodala NAKTS GĀJIENS

12. nodala APMELOJUMS

13. nodaļa VAŅUHA PERSTENS UN VĪNA BIEDRI

14. nodaļa PLIĶIS

15. nodaļa mutēšanas ceremonija

16. nodaļa nolaupīšana

17. nodala ASINS APVĀRDOŠANA

18. nodaļa vecs paziņa

19. nodala krievu cilvēks atceras labo

20. n o d aļa JAUTRI ĻAUDIS

21. nodala PASAKA

22. nodala KLOSTERIS

23. nodaļa CEĻŠ

24. nodala laupītāju dumpis

25. nodaļa gatavošanās kaujai

26. nodala sabraļi

27. nodaļa Basmanovs

28. nodaļa šķiršanas

29. nodala aci pret aci

30. nodaļa ASMENS APVĀRDOSANA

31. nodala DIEVA TIESA

32. nodaļa VJAZEMSKA AMULETS

33. nodaļa BASMANOVA AMULETS

34. nodala JOKDARA SVĀRKI

35. nodaļa nāves sods

36. nodaļa ATGRIEŠANAS BRĪVCIEMĀ

37. nodaļa PIEDOŠANA

38. nodala AIZIEŠANA NO BRĪVCIEMA

39. nodala pedeja tikšanas

40. nodala JERMAKA SŪTŅI

A. K. Tolstoja romāns «KŅAZS SEREBRENIJS»

KOMENTĀRI

SATURS