Rolāns Romēns

Kolā Brinjons

Romēns Rolāns

Kolā Brinjons

.

PĒCKARA IEVADS

Šī grāmata bija pilnīgi iespiesta un gatava parādīties klajā pirms kara, un es tanī nekā negrozu. Asiņainā epopeja, kuras varoņi un upuri bija Kolā Brinjona mazdēli, ir sev likusi par pienākumu pierādīt pasaulei, ka «resgalis vēl dzīvs».

Slavas un zilumu apkrautās Eiropas tautas, sānus berzēdamas, šķiet, atradīs savu daļu vesela prāta pārdomās, ko izteic «šis mūsu jērs starp vilku un ganu».

1918. g. novembri.

R. R.

LASĪTAJAM ZINĀŠANAI

Žana Kristofa lasītāji droši vien negaida šo jauno grāmatu. Tā viņus nepārsteigs vairāk kā mani pašu.

Gatavoju citus darbus — drāmu un romānu ar laikmetīgiem sižetiem un mazliet traģiskā Zaņa Kristofa vidi. Pēkšņi man vajadzēja pamest piezimes un sagatavotos skatus, lai nodotos bezrūpīgam darbam, par kuru es vakar vēl pat nedomāju.

Tā ir reakcija tam, ka desmit gadus biju iespiests Žana Kristofa bruņās, kas sākumā man bija laikā, bet beigās kļuva par šaurām. Jūtu nepārvaramu vajadzību pēc brīvas galliešu jautrības, kas iet līdz nekautribai. Atgriešanās dzimtajā zemē, ko nebiju redzējis kopš jaunības dienām, mani pievērsa dzimtajai Nivernas Burgun-dai un atmodināja atmiņās pagātni, ko es domāju uz visiem laikiem iemigušu, — visus šos Kolā Brinjonus, ko es nesu savās asinīs. Man vajadzēja viņus izteikt. Šie sasodītie balamutes savā laikā nebija vēl diezgan runājuši. Viņi izmantoja to, ka vienam no viņu mazdēliem bija laimīgā priekšrocība un viņš varēja rakstīt (viņi to bieži šķauda!). Tā es kļuvu par viņu tulku. Es gan liedzos:

— Jums taču, vectēv, ir bijis savs laiks. Ļaujiet runāt man — katram sava kārta!

Viņi atbildēja:

— Tu, mazais, tiksi pie vārda, kad mēs būsim izteikušies. Pirmkārt, tev nav nekā interesantāka ko teikt. Sēdies, uzklausies un nelaid gar ausīm ne vārda! Nu, manu puisīt, dari to sava vecā dēļ! Gan tu pats to vēlāk redzēsi, kad būsi, kur mēs. Redzi, vissmagākais nāvē ir klusēšana .. .

Ko man bija darīt? Vajadzēja padoties, un es rakstīju, ko man lika.

Nu darbs ir pabeigts, un man šķiet, ka esmu atguvis brīvību. Es uzņemšu pats savu pavedienu, ja tikai kāds no maniem vecajiem pļāpām neiedomātos atkal iznākt no kapa un diktēt savas vēstules nākamajam paaudzēm.

Nedrīkstu ticēt, ka sabiedrībā ar Kolā Brinjonu lasītājiem būs tikpat jautri kā autoram. Lai, mazākais, viņi uzņem šo grāmatu tādu, kāda tā ir, — vaļsirdīgu, tiešu, bez pretenzijām, bez metafizikas — grāmatu labā franču garā, kas smejas par dzīvi, jo atrod to labu, un jūtas labi. Vārdu sakot, kā teic «Jaunava» (šis vārds neizbēgami bija jāmin galliešu stāsta sākumā), draugi, ņemiet par labu . ..

1914. g. maijā.

Romens Rolans

Klamsī patronam gallieša svētajam Mārtiņam

Mārtiņš vīnu padzeras. Ūdens lai plūst dzirnavās.

I. SVEČU DIENAS CĪRULIS

2. februāri

Lai slavēts svētais Mārtiņš! Darījumi vairs neveicas. Veltīgi plēsties. Diezgan ir mūžā strādāts — atvilksim mazliet elpu! Lūk, sēžu pie galda, pa labi stāv vīna krūka, pa kreisi tintnīca; man priekšā gluži tīra burtnīca, kas grib apskaut mani. Uz tavu veselību, dēls, un patērzēsim! Lejā trako mana sieva. Ara kauc ziemelis, un draud karš. Lai notiek! Kas par prieku, mīluli manu, resnuli manu, satikties mums abiem vaigu vaigā ... (Saproti, to saku es tev, tu krāsainais dzērājā purns, ērmīgais, smejošais purns ar garo burgundiešu degunu, kas stāv šķībi kā uz auss uzmesta cepure...) Bet saki tikai, lūdzu, — kāds savāds prieks man ir tevi redzēt no jauna, noliekties vienatnē pār savu veco seju un priecīgi pārstaigāt viņas vagas un kā no akas dibena, nē, no mana pagraba dibena iedzert sirdī pilnu kausu vecu atmiņu? Lai nu vēl sapņot, bet uzrakstīt to, ko sapņo! ... Kā es teicu — sapņot? Acis man ir plaši atvērtas, ar grumbiņām pie deniņiem; tās ir mierīgas un zobgalīgas. Atstāsim citiem tukšus sapņus! Stāstīšu par to, ko esmu redzējis, runājis un darījis. Vai tas nav liels neprāts? Kam gan es rakstu? Taču ne slavas dēļ! Neesmu jau muļķis, bet, paldies dievam, savu vērtību apzinos... Saviem mazbērniem? Kas gan pēc desmit gadiem paliks pāri no visiem maniem papīriem? Mana vecā ir greizsirdīga uz tiem un dedzina kopā, kas pagadās. Kam tad? Nu tikai sev pašam! Mūsu jautrajam prātam. Es būtu beigts, ja nerakstītu. Ne velti es esmu mazdēls savam vectēvam, kas nevarējis iemigt, neatzīmējis, acīm aizkrītot, cik kausu vīna viņš ir izdzēris un atvēmis. Man patīk tērzēt, un man nepietiek ar mūsu Klamsī vārdu cīņām, — arī no tām man vēl nav gana. Man vajag izlielīties kā tam, kas dzina bārdu ķēniņam Midasam. Man mēle ir diezgan asa, un, ja manī kāds noklausītos, tas varētu mani novest pie sārta. Bet kas par to! Ja neko neriskētu, varētu aiz gara laika nosmakt. Kā mūsu lielajiem, baltajiem vēršiem man patīk vakaros atgremot dienas barību. Cik labi ir aptaustīt, aplūkot, satīt kamolā visu, kas ir domāts, vērots, uzlasīts, visu to nobaudīt, izgaršot, vēlreiz nogaršot, ļaut tam izkust uz mēles, lēnām sūkāt un atstāstīt sev to, ko nav bijis laika mierā baudīt, kad tas ir bijis steiga jāķer, garām skrejot. Cik jauki ir apstaigāt savu mazo pasauli, sev sakot: «Tā pieder man, — še es esmu kungs un pavēlnieks. Ne aukstums, ne sals to nevar sniegt, ne karalis, ne pāvests, ne kari. Pat ne mana vecā ...»

Bet nu man jādod nolēse par šo pasauli.

*

Vispirms man pieder — un tas ir vislabākais man pieder pats Kolā Brinjons [1], labs burgundiešu zvirbulis, apaļš kā muca, plašs garā, ne vairs pirmā jaunībā, pāri piecdesmitiem, bet spēcīgs, veseliem zobiem, spožam acīm un matiem, kas kā krēpes turas pie ādas, lai gan jau iesirmi. Neteikšu, ka man negribētos labāk viņu redzēt gaišmati, ne arī ka es rādītu skābu ģīmi, ja jūs man ļautu divdesmit trīsdesmit gadu atiet atpakaļ. Tomēr pieci gadu desmiti nav nieks. Smejieties vien, jūs jaunekļi! Ne jau katram dots nodzīvot pēc vēlēšanās.' Vai jūs domājat, ka ir joks savu ādu valkāt piecdesmit gadus pa Francijas ceļiem un vēl šādos laikos! Ak dievs, draugi, cik saules un lietus pa šo laiku nav saņēmusi mūsu mugura! Esam cepināti un mērcēti. Un esam pildījuši šo veco, miecēto maisu gan ar priekiem, gan bēdām, gan nedarbiem un jokiem, gan ar piedzīvojumiem un trakulībām, tukšumā un pilnībā, labprātīgi un piespiesti, ar sūriem un saldiem augļiem, ar rozēm un ērkšķrozēm, gan ar redzēto, lasīto, zināto, gan ar to, kas ir bijis un piedzīvots. Viss tas mūsu somā ir sakrauts juku jukām! Cik patīkami ir pa to rakņāties! Pagaidi mazliet, Kolā! Rakņāsimies rīt! Ja es uzsāktu šodien, tad nebūtu gala. Pagaidām uzņemsim visas tās preces, kas atrodas mana īpašuma!

Man ir nams, sieva, četri zēni, viena meiita, kas ir precējusies (paldies dievam!), znots (tas ir ļoti vajadzīgs), astoņpadsmit mazbērnu, viens pelēks ēzelis, viens suns, sešas vistas un viens sivēns. Jūs redzat, cik bagāts es esmu! Uzliksim acenes, lai labāk aplūkotu šos dārgumus! Pēdējo, patiesību sakot, es še pieminu tikai garām ejot. Kari ir gājuši pāri, ir aizgājuši karavīri, ienaidnieki, un arī draugi ir aizgājuši. Sivēns ir iesālīts, ēzelis klibs, pagrabs izdzerts, viss vistu bars izplūkāts.

Bet sieva, velns lai parauj, sieva man ir palikusi! Vai jūs dzirdat, kā viņa tur ķērc? Nav iespējams aizmirst manu laimi: šis putniņš pieder man, vienīgi man, un es esmu viņa īpašnieks. Ak tu vecais blēdi Brinjon, visi tevi skauž. Kungi, sakiet tikai vārdu — ja kāds gribētu viņu sev! ... Taupīga, čakla, tīrīga, godīga, vārdu sakot pilna tikumu (tas viņai nemaz neiet labumā, un es, grēcīgs cilvēks, atzīstos, ka labāk par septiņiem noliesējušiem tikumiem cienīju apaļu grēciņu ... Bet lai paliek, — ja nav nekā labāka, paliksim, dievam pa prātam, pie tikuma). Ai, kā šī mūsu neizskatīgā Marija tur mētājas, piepildīdama māju ar savu izdēdējušo ķermeni, kā viņa tur varkšķēdama, rūkdama, ārdīdamās ošņā, ložņā, kāpelē no pagraba līdz bēniņiem, aizdzīdama putekļus un klusumu! Būs jau ap trīsdesmit gadu, kā esam precējušies. Velns zina, kā tas gadījās! Mīlēju citu, kas par mani smējās, bet šī bija ieķērusies manī, manī, kas viņu nemaz negribēja. Tajos laikos viņa bija bāla tumšmate, kuras asās acis gribēja mani vai dzīvu aprīt un dzirkstīja kā divas ūdens lāses, kas izēdas cauri tēraudam. Viņa mani mīlēja, mīlēja tā, ka varēja nomirt aiz mīlestības. Tā ka viņa mani vajāja (cik muļķi gan ir vīrieši!), tad pa daļai aiz līdzcietības, pa daļai aiz godkārības, bet visvairāk aiz tā, ka biju paguris, beidzot, lai atbrīvotos no šas uzmācības (jauks līdzeklis, neko teikt!), es kļuvu viņas vīrs (muļķis, no lietus glābdamies, metas dīķī). Un no tā laika viņa man pieder ar visiem saviem tikumiem. Un viņa, šis maigais radījums, viņa atriebjas! Par ko gan citu, ja ne par to, ka ir mani mīlējusī. Viņa mani satracina, mazākais, viņa grib to panākt. Bet tas nav bīstami: es pārāk cienīju savu mieru, lai vārdu maiņas dēļ zaudētu labo omu. Kad līst, es ļauju, lai līst. Kad pērkons grauj, es piebalsoju, bet, kad viņa kliedz, — es pasmejos. Kālab lai viņa nekliegtu? Vai lai izrādu pretenziju apturēt viņas kliegšanu? Viņas nāvi es negribu. Kur sieva mīt, zūd miers tūlīt. I.ai viņa dzied savu dziesmu, es dziedāšu savējo. Lai viņa tikai neiedomājas aizbāzt man muti! (Viņa sargās to darīt, jo zina, ko tas maksa.) Viņa var, cik patīk, čivināt — ikvienam sava dziesma dota.

Vienalga, vai mūsu instrumenti ir saskaņoti vai ne, mēs tomēr esam izpildījuši gluži jaukus gabalus — vienu meitu un četrus zēnus. Visi viņi ir stipri, labi noauguši; netiku taupījis ne vielu, ne pūles. Tomēr no visa perēkļa ir pilnīgi manī padevusies tikai mana meita Martina, mana šķelme. Cik galvas sāpju viņa man sagādāja, lai bez avarijas ieietu laulības ostā! Uī! Jā, bet, lūk, nu viņa ir nomierinājusies... Nevar gan uz to paļauties, bet ta vairs nav mana darīšana. Diezgan es viņu esmu sargājis un glabājis, lai nu darās znots! Maizniek Flo-rimon, uzmani savu krāsni! . . . Cik reižu tiekamies, arvien ines strīdamies, bet ne ar vienu nevaru tik labi saprasties kā ar viņu. Krietna meiča, kas nezaudē prātu pat trakulības. Un godīga, lai gan šis godīgums smejas. Par ļaunāko no netikumiem viņa skaita to, kas garlaiko. Viņa nebaidās grūtību: grūtības ir cīņa, bet cīņa sagādā prieku. Viņa mīl dzīvi tā pa t kā es, un viņa zina, kas ir labs, — viņai ir manas asinis. Tikai viņu radot, es varbūt biju pārāk izšķērdīgs.

Zēni man nav tik labi padevušies. Māte tur ir piemaisījusi savējo, un mīkla ir saskābusi: divi no četriem ir ticībnieki, tāpat kā viņa, un pie tam gluži pretējos uzskatos. Viens allaž jaucas starp melnsvārčiem, baznīckungiem un svētuļiem, bet otrs ir hugenots. Nevaru saprast, ka es šos pīlēnus esmu varējis izperināt. Trešais ir karavīrs, karo un klejo, pats nezina, kur. Un, kas attiecas uz ceturto, tad viņš nav nekas, itin nekas, sīks bod-nieķelis, nenozīmīgs un muļķīgs kā aita; tikko par viņu iedomājos, man jau nak žāvas. Savu cilti es sastopu tikai ar dakšiņu dūrē, kad visi seši mēs sēžamies pie galda. Pie galda neviens neguļ, visi rīkojas vienprātīgi. Ir jauks skats redzēt mūs sešus liekam darbā žokļus, kad mēs pilnu muti notiesājam maizi un nolaižam dibenā vīnu.

Pēc kustamās mantas apskates runāsim par pašu māju. Tā arī ir mana meita. līs to uzcēlu gabalu pa gabalam, pat trīs reizes to cēlu zaļajā, treknajā, zālēm apaugušajā, ar zemi un mēsliem pienestajā laiskās Bev-ronas krastā, pie ieejas priekšpilsēta, viņpus tilta — šo pieplakušo takse’.i, kam vēderu slapina ūdens. Tieši iepretim lepns un viegls paceļas svētā Mārtiņa tornis ar izrakstītiem svārkiem un ziedainu portālu, kurp ka uz paradizi ved vecās Romas melnās un cietas kāpnes. Mana čauliņa, mans namiņš ir ārpus pilsētas sienām; tas nozīmē, ka ikreiz, kad no torņa ir redzams ienaidnieks, pilsēta noslēdz vārtus un ienaidnieks ierodas pie manis. Lai gan man patīk patērzēt, bez šiem apciemojumiem es varētu gluži labi iztikt. Visbiežāk aizeju, atstājot atslēgu zem durvīm. Gadās, ka atgriežoties vairs neatrodu ne atslēgu, ne durvju, palikušas t.kai četras sienas, lad noplesto pagatavoju no jauna. Man saka:

— Aitasgalva! Tu strādā par labu ienaidniekam. Atstāj savu kurmja alu un nac uz pilsētu! Tur tu būsi drošībā.

Es atbildu:

Miega pūzni! Man ir labi še uz vietas. Zinu, ka aiz biezā mūra man būtu vairāk drošības. Bet ko gan redzēšu aiz tā? Tikai mūri! Es sakaltīšu aiz garlaicības. Man gribas paturēt brīvas rokas. Es gribu izstiepties savas Bevronas malā, kur brīvā laikā no mazā dārziņa var raudzīties saraustītajos atspīdumos un lokos, kurus uz virsmas met zivis rāmajā ūdenī; raudzīties kuplajās zālēs, kas tur dibena kustas, makšķerēt, mazgāt savas lupatas un izliet tur savu podu. Un turklāt — vai tas par labu vai par ļaunu — arvien es tur esmu bijis, un ir par vēlu ko grozīt. Nekas ļaunāks par to, kas bijis, vairs nevar būt. Jūs sakāt, ka ēku atkal nojauks? Var jau gadīties. Labie ļaudis, es jau neceļu mūžībai. Bet no turienes, kur esmu iemitinājies, tiešām nebūs viegli mani izkustināt. Esmu to divi reizes pārbūvējis, darīšu to vēl kaut desmit reizes! Ne sava prieka dēļ to daru. Bet desmitreiz vairāk mani nospiestu maiņa. Es būtu kā miesa bez ādas. Jūs man piedāvājat citu, jaunāku, skaistāku, baltāku? Es to justu uz sevis kā maisu vai arī liktu tai sašķīst. Nē, nē, labāk man patīk manējā!

>Ju tad atkārtosim: sieva, bērni un māja; vai esmu apstaigājis visus savus īpašumus? Atliek pats labākais, un to es atstaju kārajam zobam, — mans amats. Esmu galdnieks no svētas Annas brālības. Gājienos un procesijās nesu zizli, greznotu ar cirkuli pār liru, uz kura dieviņa vecmāmuļa māca grāmatu savai mazmeitiņai, žēlīgajai Mārai. Apbruņojies ar cirvīti, kaltu un svārpstu, ar ēveli rokas es valdu aiz darba galda pār zaraino ozolu un gludo lazdas koku. Kas no tā iznāks? Skatoties pēc manas vēlēšanās ... un pasūtītāju naudas. Cik apslēptu. saspiestu un uzkratu veidu tur nesnauž! Lai atmodinātu guļošo Erkšķrozīti, vajag tikai ka tam princim doties meža dziļumā. Bet daile, ko es atrodu zem savas eveles, nav nekāda vīzdegunīgā. Labāk par kāda itaļa izdēdējušu Dianu, kurai nav ne priekšas, ne pakaļdajas, man patīk Burgundas istabas lieta ar bronzainu lāšu, izturīga, bagātīga, segta augļiem kā vīna koks, — skaista vēderaina pūra lāde, izgriezts skapis, meistara Ugas Sambena paskarbaja gaumē. Ēku es apšuju un apdaru rotājumiem un izgriezumiem. Es atrisinu vītņu kāpņu gredzenus un ka āboliem no špaliera no sienām lieku izaugt kuplām un smagnējām istabas lietām, radītam taisni tai vietai, kur es tā-s esmu uzpotējis. Bet dzīru prieku es izjūtu, kad varu uz papīra lapiņas atzīmēt to, kas man uzsmaida manā fantāzijā, kādu kustību, žestu, mugurkaula izliekumu, piebriedušu krūti, puķotu volutas izrotājumu, viju, grotesku, vai arī kad steigā notveru un pie savas plāksnes pienagloju kāda garāmgājēja purnu. Sev un mācītājam par prieku Monrealas baznīcā luktās esmu izgriezis (un tas ir mans lielākais mākslas darbs) solus, kur attēloti divi pilsoņi pie galda, ap lielo vīna trauku priecājamies un piesitam kausus, un divi lauvas, kas rēkdami cīnās ap kaulu.

Iedzert pēc darba, strādāt pēc iedzeršanas — kas par jauku dzīvi! .. . Redzu ap sevi nīkuļus, gremžas. Viņi saka, ka esot gan es izvēlējies īsto laiku dziedāšanai, ka laiki esot bēdīgi .. . Nav bēdu laiku, ir tikai bēdīgi ļaudis. Paldies dievam, es pie tādiem nepiederu. Cilvēki viens otru aplaupa, apkauj. Tā tas allaž bijis un būs. Lieku galvu ķīla, ka pēc četrsimt gadiem mūsu bērnu bērni tikpat sirdīgi metīsies viens otram matos un kodīs degunā. Nesaku, ka viņi nezinās desmitiem jaunu padomu, kā šo lietu izdarīt labāk par mums. Bet es galvoju, ka viņi nebūs atraduši jaunu veidu, kā dzert, un varu saderēt, ka labāk par mani tie nepratīs to darīt. Kas zina, ko šie nelgas darīs pec četrsimt gadiem? Varbūt, pateicoties Medonas kire-’ zālēm, brīnumdarītājam Pan-tagrieljonam, viņi varēs apmeklēt Lunas valstību, zibeņu kalvi, lietus aizsprostus, apmesties debesīs un plītēt ar dieviem ... Labi, būšu ar viņiem! Vai tic nav mana paša sēkla, manis radītie? Vairojieties, mīlīši! Bet vieta, kur es stāvu, ir drošākā. Kas man teiks, ka pec četrsimt gadiem vīns būs tikpat labs?

Sieva man pārmet, ka es pārāk mīlot žūpošanu. Mīlu visu, kas ir labs, — labu ēšanu, labu vīnu, jaukas miesas baudas, ka arī tās, kam āda ir maigāka, mīkstāka, pūkaināka un ko izbaudu sapņos, dievišķo bezdarbību, kur tik daudz top padarīts! (cilvēks tad ir kungs par pasauli, skaists, jauns, uzvarētājs; viņš pārveido zemi, dzird zāli augam, runā ar kokiem, zvēriem, dieviem) — un tevi, manu veco biedri, kurā nav nodevības. Mans Ahat^3, mans draugs — mans darbs! Cik labi ir stāvēt ar saviem daiktiem aiz darbgalda, zāģējot, ēvelējot, urbjot, tēšot, durot, dobjot, slīpējot, sasmalcinot druskas brīnišķīgo, cieto vielu, kas pretojas un padodas, mīksto un irdeno lazdas koku, kurš zem rokām dreb kā fejas nūja, baltās un rožainās miesas, mušu mežu nimfu saulē bruņotos un zeltītos stāvus, kailus, bez plīvura, ko nocirtis cirvis. Ai drošās rokas, saprātīgu pirkstu prieks, to lielo pirkstu, no kuriem redz raisāmies trauslu mākslās darbu! Ai gara prieks, kas valda pār zemes varām, kas kokā, dzelzi vai akmenī ieraksta savas cēlās fantāzijas untumus! Jūtos kā himeras valstības valdnieks. Mana druva man dod savu miesu un vīnogājs — savas asinis. Sulu gari izaudzē manai mākslai, izpleš, izstiepj, uzlabo, noapaļo, nospodrina skaistos koku locekļus, ko es glās-tīšu. Manas rokas ir paklausīgi darba rīki, ko vada mans vecākais palīgs, manas vecās smadzenes, kurš pats par sevi man padots, izrīko to spēli, kas patīk maniem

8 Medonas kirē — Rablē, XVI gs. franču rakstnieks.

3 Eneja uzticamais pavadonis.

sapņiem. Kas vēl labāk par mani ir licis apkalpots? Ai, kas par jauku mazu karali! Vai man nav tiesības dzert uz manu veselību? Pie tam neaizmirsīsim (neesmu nepateicīgs) arī savus pavalstniekus. Lai svētīta tā diena, kad esmu nācis pasaule! Cik uz šas apa|ās lodes ir slavenu lietu, ko priecīgi var uzskatīt un patīkami nogaršot! Lielais dievs, cik jauka ir dzīve! Varu sevi piebāzt cik gribēdams, arvien es jūtu izsalkumu. Es siekalojos, laikam esmu slims, — tikko ieraugu zemes un saules klāto galdu, man tūlīt siekalas tek no lūpām.

*

Bet es lielos, kungi, — saule jau mirusi, manā pasaule valda sals. Sī sasodītā ziema ir ienākusi manā istaba. Manas sastingušajās rokās sagrīļojas spalva. Lai dievs man piedod! Ledus rodas man glāzē, un mans deguns metas bāls, — tā ir briesmīga krāsa, īsta miroņu krasa! Bālums man riebjas. Sapurināsimies nu! Atskan svēta Mārtiņa zvani un rotājās. Šodien ir Sveču diena ... «Ziema vai nu izbeidzas, vai pieņemas bargumā.» Pagāns, pieņemas! Darīsim tāpat kā tā! Iziesim uz lielceļa un stāsimies tai pretim krūti pret krūti!

Jaukais sals! Vaigus man dursta simtiem adatu. Vējš, paslēpies aiz stūra, saņem mani aiz bārdas. Sasilu gan. Paldies dievam! Vaigos man atkal iesitas sārtums. Man patīk dzlirdet, ka zem maniem soļiem skan sacietējusī zeme. Jūtos pavisam lieliski. Kas gan kaiš visiem šiem ļaudīm ar tik nožēlojamu, nepatikas pilnu izskatu?

—Jautrāk, jautrāk, kaimiņieni Kas jums nodarījis pāri? Vai šis palaidnis vējš, kas paceļ brunču malu? Labi dara, jo viņš vēl jauns. Ai, kāpēc pats vairs neesmu jauns! Sis blēdis, šis gardēdis grābs ciet, kur gadās, viņš zina labakās vietas. Esi pacietīgs, kūmiņ, ikvienam gribas dzīvot. Un kur jus tā metaties, it kā velns dzītos pakaļ? Uz mēsi? Ļaus Deo! Viņš arvien būs uzvarētājs par nelabo. Kas raud, tas smiesies, kas salst, tam būs karsti. Cik labi, jus jau smejaties! Viss iet uz labu. Kurp es ta skriešus dodos? Tāpat kā jūs — uz mēsi! Bet ne uz baznīcas — uz lauku mēsi.

Iepriekš es dodos pie savas meitas, lai paņemtu līdz mazo Glodiju. Ik dienas mēs izejam kopā pastaigāties. Viņa ir mana labākā draudzene, mans jēriņš, mana var-dite, kas čivina. Viņai ir pāri par pieciem gadiem. Mānīgākā par žurkulēnu un viltīgāka par lapsu. 1 ikko viņa mani ierauga, tā steidzas šurp. Viņa zina, ka man arvien ir pilna mugursoma visādu stāstu. Viņai tie patīk, tāpat kā man. Ņemu viņu pie rokas.

— Nāc, mazā, iesim pretim cīrulītim!

— Cīrulītim?

— Šī ir Sveču diena. Vai tu nezini, ka šodien tas atgriežas no debesīm pie mums?

— Un ko tad viņš tur darīja?

— Meklēja mums uguni.

— Uguni?

— Uguni, kas rada sauli, uguni, kas liek vārīties zemes katliem.

— Tad tas bija projām?

— Kā tad, Mirušo dienā aizgāja. Ik gadu novembri uguns aiziet sasildīt zvaigznes.

— Un kā tas atgriežas?

— Trīs mazi putniņi iziet viņu meklēt.

— Pastāsti . . .

Viņa tuntuļo pa ielu. Silti ietīta balta adītā apģērba, ar zilu kapucīti galvā, viņa izskatās pēc sniegputniņa. Viņa nebaidās aukstuma, bet tās apaļie vaigu gali ir sārti kā āboli, un deguntiņš tek straumēm.

Nu, šņauc, pūt uz svecem!

Vai tas lai būtu uz Sveču dienu? Spuldze iedegas debesīs.

— Pastāsti, vectētiņ, par tiem trim putniņiem! .. . (Man patīk, ka mani lūdz.)

— Trīs mazi putniņi devās ceļa, trīs drošsirdīgie ceļa biedri: Ceplītis, Sarkankrūtītis un draugs Cīrulītis. Pirmais, Ceplītis, mūžam dzīvs un kustīgs kā Sprīdītis un lepns kā Artabāns, ierauga krāšņo uguni pie debesīm, kas ir kā ritošs sinepju graudiņš. Viņš uzkrīt tam, kliegdams: «Man, man ir roka!» Bet pārējie kliedz, ko spēj: «Man, man, man!» Bet Ceplītis jau laižoties pakampis to un kā bulta metas lejā: «Palīgā! Palīga! Tas dedzina!» Ceplītis to viļā no viena knābja gala otrā ka karstu putru. Vairs viņš nevar izturēt, atpleš muti, un

mele lam lobās. Viņš izspļauj, kas mutē, un paslēpj to zem mazajiem spārniņiem. «Ai, ai, ai, palīgā!» Mazie spārniņi ir liesmās! (Vai esi viņam ievērojusi deguma zīmes un saskrullētas spalvas?) . . . Sarkankrūtītis tūlīt steidzas tam palīgā. Viņš kampj ugunīgo graudu un iebāž to savā puķainajā vestē. Lūk, skaistā veste top sarkana sarkana, un Sarkankrūtītis kliedz: «Nevaru vairāk ciest, man deg drēbes!» Tad piesteidzas mūsu brašais draugs Cīrulītis, lidojot uzķer liesmu, kas taisās aizmukt atpakaļ uz debesīm. Spēji, veikli un droši tas nokrīt uz zemes un ar knābi ierušina mūsu sasalušajās vagās skaisto saules graudu, kas tam liek vai pamirt aiz līksmības...

Mans stāsts nu ir galā, nu ir Glodijas kārta čalot. Kad mes izgājām no pilsētas, es viņu nesu kukuragos, jo ceļš gāja pret kalnu. Debesis ir pelēkas, sniegs čirkst zem zābakiem. Krūmi un panīkušie kociņi ir kā piebāzti ar sniegu. No dūmeņiem dūmi paceļas lēni un zili stā-vus gaisā. Pie kājām man guļ pilsēta, ko Jonna un laiskā Bevrona apņem savām jostām. Kaut gan viņa ir zem sniega segas, kaut sals to ir izņēmis cauri un tā klabina zobus, ikreiz, kad es to ieraugu, man top silti ap sirdi.

Skaisto atspīdumu un rāmo pakalnu pilsēta ... Ap to kā lizdā iepīti salmi velkas apstrādāto nogāžu liegās līnijas. Piecām vai sešām rindām mīksti viļņo mežiem apaugušie, iegarenie kalni; tie zilgmojas tālē un izskatās ka jūra. Bet tur nav nekā no nodevīgā elementa, kas mētāja Itakas Ulisu un viņa kuģus. Nav vētru. Nav slazdu. Viss ir rāms. Šur tur tikko kāda dvesma šķiet piepūšam pakalna krūtis, ceļi no viena viļņa muguras uz otru tek tieši uz priekšu nesteigdamies, atstājot aiz sevis ūdens vagu ka barkas. Uz viļņu šķautnes tālumā Vezlejas Madlena izslien savus mastus. Un pavisam tuvu, līkumainās Jonnas līcī, Basvillas klintis no biezokņa izslien savus meža kuiļa ilkņus. Pakalnu apļa katlā nevīžīgā un grezna pilsēta izkar uz savu ūdeņu krastiem dārzus, būdiņas, lupatas, dārgumus, sava izstieptā ķermeņa netīrumus un harmoniju un ar akmeņu mežģiņu torni rotāto galvu.

Tā es apbrīnoju gliemežvāku, kura gliemezis pats esmu. Manas baznīcas zvani nokāpj ieleja, kā kristālu straumes viņu skaidrās balsis izplūst smalkā un spalga gaisā. Kamēr es atplaukstu, ieelpojot viņu muziķu, saules svītra pāršķel pelēko tēņu, kas apslēpa debesis. Tieši tajā brīdī mana Glodija sasit rokas un iesaucas:

— Vectētiņ, es dzirdu. Cīrulītis, Cīrulītis! ... — Šī smalkā, svaigā, skaļā balstiņa saceļ mani tādu līksmību, ka es noskūpstu viņu, sacīdams:

Arī es viņu dzirdu, pavasara Cīrulīti...

II. APLENKUMS VAI GANS, VILKS UN JĒRS

«Lak, jēriņš no Samu, — Trīs tādi vilku uzveiktu.»

Februāra vidū

Drīz mans pagrabs būs tukšs. Karavīri, ko mūsu kungs, Neveras hercogs, atsūtīja mūs aizstāvēt, nupat iztukšoja manu pēdējo mucu. Nezaudēsim laiku un dzersim visi kopā! Lai mani posta, bet lai jautri posta! Ta nav pirmā reize. Un, ja dieva žēlastībai patīk, — nebūs pēdēja . . .

Krietni zēni! Viņi bēdājas vēl vairāk nekā es, kad dabū zināt, ka valgme plok... Zinu dažus savus kaimiņus kas šo lietu ņem traģiski. Es vairs tā nevaru, esmu norūdīts; pārāk bieži dzīvē esmu bijis teātri, lai jokdarus ņemtu nopietni. Cik es neesmu šo ķekatu redzējis, kamēr esmu pasaulē, — šveiciešus, vāciešus, gaskoniešus, lotringiešus, kara lopiņus bruņu iejūgā un ieročiem rokā, siseņus, izsalkušus suņus, kas nekad neatteiksies apēst lāga vīru. Vai kādreiz kāds varēs pateikt, kādēļ viņi kaujas? Vakar par karali, šodien par Ligu. Vai nu viņi ir svētuļi, vai hugenoti. Visi viņi ir viens labāks par otru — vislabākais no tiem nav valga vērts, ar ko to pakārt. Vai nav vienalga, vai šis zaglis vai kāds cits — kāds galma blēdis? Un, kas attiecas uz to, ka viņi grib iejaukt dievu savās darīšanās, — labie ļaudis, lieciet dievu mierā, viņš ir padzīvojis vīrs. Ja jums āda niez, plēsieties paši — dievam jūs neesat vajadzīgi. Cik zināms, — viņš nav bez rokām un, ja gribēs, plēsīsies pats ...

Ļaunākais ir tas, ka arī mani viņi grib piespiest. Dievs kungs, es tevi teicu un slavēju, un, ja labā gal-1 iešu paruna «kas labu vīnu dzer, tas dievu redz» runā patiesību, tad mēs redzamies dienā ne vienu reizi vien. Nekad man prātā neiešautos doma, ka kopā ar šiem svētu|iem es varētu sacīt: es tevi labi pazīstu, ka tu esi mans brālēns, ka tu man esi darījis zināmas savas trīsdesmit sešas gribas. Tu parādi man savu žēlastību par to, ka tevi lieku mierā, un viss, ko es lūdzu, ir tas, lai arī tu mani liktu mierā. Mums abiem ir diezgan darba, lai savestu kārtībā savu māju, — tev plašajā pasaule, man — savā mazajā. Kungs, tu esi mani brīvu radījis. No savas puses es netraucēju tavu brīvību. Bet tur tie nelieši grib, lai es pārvaldu lavas lielas, lai es runāju tavā vietā, lai izsaku tavu gribu, kā lai tevi bauda, bet, kas tevi bauda citādā veidā, ir tavs un mans ienaidnieks! Arī mans? Nē! Naidnieku man nav. Visi cilvēki ir mani draugi. Ja viņi kaujas, tad tas viņiem dara prieku. Kas attiecas uz mani, tad es šajā spēlē nepiedalos, ja vien tas ir iespējams. Bet, nelieši, viņi to negrib pieļaut. Tā kā es atrodos starp divām nometnēm un man arvien ir jācieš sitieni, tad dosim pretim! Man tas gluži pa prātam. Labāk nekā mūžam būt tikai par laktu, — būsim lakta un ari veseris.

Bet kas varētu pateikt, kālab zemē ir ievesti visi šie lopiskie lielmaņi, šie politiķi, šie dižkungi, kas valda mūsu Francijā un, būdami arvien gatavi skandināt tai slavu, līdz pamatam iztukšo tās kabatas; kas nav vēl pieēdušies, sagraužot mūsu grašus, bet apdraud vēl Vāciju, iekaro Itāliju, bāž degunu lielā turka sievu nodaļā, kas gribētu aprīt vai puspasaules un pat neprastu tur iestādīt kāpostus? Nu, nu, liecies mierā, draugs, un neizlej žulti! Viss ir labi tā, kā ir... kamēr kādu dienu mēs radīsim ko labāku (tas notiks visdrīzākā laikā). Nav tik nožēlojama lopiņa, kas kam lieti nederetu. Esmu dzirdējis stāstām, ka reiz, staigājot ar Pēteri, mīļais dievs (dievs kungs — šodien runāju tikai par tevi!) redzējis Bejanas priekšpilsētā^4 sievieti, kas sēdējusi uz sava nama sliekšņa un aiz gara laika beigusies nost. Viņa tā garlaikojusies, ka mūsu tēvs savā sirds labvēlībā izvilcis no kabatas simt utu, nosviedis tās viņai, sacīdams: «Ņem, mana meita, papriecājies!» Kad sieva atjegusies, viņa uzsākusi medības, un ikreiz, kad viņai izdevies nokaut kādu zvēru, viņa smējusies aiz labpatikas. Tāda

1 Bejana jeb Belleme Klamsī priekšpilsēta.

pati žēlastība, bez šaubam, mums parādīta tajos divkājainajos radījumos. Liekas, gnīdas ir veselības zīme. (Gnīdas ir mūsu kungi.) Priecāsimies, brāļi; tādā gadījuma neviens nav tik vesels kā mēs... Un pie tam es jums pasacīšu (pie auss): «Pacietieties! Mums ir trumpis roka'. Aukstums un sals, grupu un galma nelieši nevaldīs mūžīgi, viņi aizies. Paliks laba zeme un mēs, lai liktu tai ražot. Ar vienu ražu tā būs jau visu izlabojusi ... Pagaidām dzersim no manas mučeles dibena, lai sagādātu vietu nākamajai vīna ražai.»

*

Mana meita Martina man saka:

Tu esi mutes varonis. Tevi klausoties, varētu do māt, ka tu nekad nestrādā citādi ka ar rīkli. Tu kul tukšus salmus, pļāpa kā ar zvana mēli, izkaltušu, mūžam atplestu muti, tu dzīvo tikai, lai dzertu. Tu izdzertu upi. Ne brīdi tu nevari likties mierā. Tev gribētos, lai tevi skaita par vējgrābsli, nebēdni, izšķērdētāju, blandoni, kurš nezina, kas ienāk makā un kas iziet no tā; bet tu būtu slims, ja viss tavā dienā nebūtu noteikti, stundu pa stundai nozvanīts kā kurantu torņa pulkstenī; tev līdz sīkumam ir zināms, ko tu esi izdevis kopš pagājušā gada Lieldienām, un neviens vēl nav redzējis to, kas būtu tevi apšmaucis. Antiņš, trakulis! Paraugieties jaukajā jēra! Lūk, jēriņš no Samu trīs tādi vilku uzveiktu . . .

Es pasmejos un neatbildu mutīgajai kundzei. Šim bērnam ir taisnība, bet nav labi, ka viņa to izsaka. Taču sieviete noslēpj tikai to, ko nezina. Mani viņa pazīst, jo esmu viņu radījis. Nu, Kolā Brinjon, atzīsties vien, manu zēn, tu vari laist vaļā trakulības, cik tev tik, bet īsts trakulis tu nekad nebūsi. Ka jau katram, arī tev velniņš ir noslēpts azotē; kad vajadzīgs, tu to parādi, bet iebāz tūlīt atpakaļ. Darbam ir vajadzīgas brīvas rokas un skaidra galva. Kā īstam francūzim tev galvā tik cieši ir noenkurojies kārtības un saprāta instinkts, ka sava prieka dēļ tu vari izspēlēt pārgalvi. Bīstami tas ir tikai ļaudīm (nabaga vientiesīši!), kas tevī noraugās ieplestu muti un labprāt darītu tev pakaļ. Skaista runa, skanīgas.vārsmas, gaisīgas iedomas — visas tas ir patīkamas lietas, kas eksaltē un iededzina. Mēs izlietojam tikai žagarus un saglabājam rupjo malku, kas labi nokrauta guļ malkas šķūnī, l'antazija ielīksmojas un sarīko izpriecu manam saprātam, kas noraugās tajā, izlaidies krēslā. Viss noder manai izpriecai. Pasaule ir mana skatuve, un, nekustoties no atzveltnes krēsla, es sekoju komēdijai — aplaudēju Matamoram vai Frankatripai; es baudu turnirus un ķēnišķīgas svinības, un cilvēkiem, kas lauž kaklu, es uzsaucu: «Bis!» Tas ir mums par prieku. Lai tas būtu vēl lielāks, es izliekos, it ka pats iejaucos šajā joku lugā un tai noticu. Es nevairos ne, un pilnīgi ticu jokam tik daudz, lai uzjautrinātos. Tapat kā klausos pasakās par fejām... Ne tikai par fejām vien. Tur debesu augstumos mīt kāds dižs kungs. Mēs viņu gauži godājam. Kad viņš iet pa mūsu ielām un viņam pa priekšu nes krustu un svētās zīmes, dziedādami Ore-mus, mēs savu namu sienas ietērpjam baltos palagos. Bet, starp mums runājot.. . Balamute, iekod mēlē! Kungs, es neko neesmu teicis! Tavā priekšā es noņemu cepuri...

*

Februāru beigas

Ēzelis, noēdis pļavu, teica, ka vairs neesot vajadzīgs to apsargāt, un devās noēst (es gribu sacīt — sargat) citu pļavu. Šorīt aizbrauca Neveras lielkunga garnizons. Bija prieks raudzīties, cik viņi bija tukli — peldēja kā pa taukiem. Es biju lepns uz mūsu virtuvi. Mēs šķīrāmies sirdi uz mēles, mēli uz sirds. Viņi mums izteica visādus laipnus novēlējumus: lai mūsu labība augtu kuplumā, lai mūsu vīna dārzi neizsaltu.

— Strādā labi, tēvoci! — teica mans pastāvīgais viesis, seržants Fjakrs Bolakrs. (So vārdu, ko v:ņš man dod, esmu labi izpelnījies, jo: «Tas ir mans mīļais tēvocis, kas vēderu man pildījis.»)

— Netaupi pūliņus un ej apgriezt savus vīna stādus! Uz Mārtiņiem mēs atnāksim iedzert . . .

Labie zēni arvien ir gatavi nākt palīgā goda vīram, kad viņš pie galda cīnās ar savu kausu.

Kamēr viņi ir aizbraukuši, cilvēks jūtas it kā vieglāks. Kaimiņi apdomīgi atdara savas paslēptuves. Tie, kuri pēdējā laikā rādīja gavēņa sejas un stenēja aiz bada, it kā vēdera tiem būtu vilks, zem bēniņu salmiem un pagraba klona atrod, ar ko barot šo zvēru. Nav tada nabaga, kas, vaimanādams, ka viņš ir pavisam pliks, nebūtu kaut kur paslēpis daļu sava labākā vīna. Man pašam ta izdevās (pats nezinu, kā tas izdevās), tikko viesis Ijakrs Balakrs bija aizgājis (es viņu izvadīju cauri Jūdejas priekšpilsētai), kad man pēkšņi iešāvās prātā, un, piesitis pie pieres, es atcerējos kādu mazu Sablē muciņu, ko nejauši biju pametis zem zirgu mēsliem, lai to sasildītu. Ka jau var iedomāties, biju par to gauži noskumis, bet, kad ļaunums ir padarīts, tas ir padarīts un labi darīts un ar to ir jābūt mierā. Es arī esmu mierā. Ai Balakr, mans radagabals, ko jūs esat zaudējuši! Kāds nektārs,'kā puto!... Bet jūs, mans draugs, manu draudziņ, neko nezaudēsiet, jūs neko neesat zaudējuši, jo es dzeru uz jūsu veselību!

Ļaudis apstaigā kaimiņu mājas. Viens otram rāda, ko tie atraduši savos pagrabos. Kā auguri viņi samirkšķinās un apsveic viens otru. Pārstāsta arī to, ko tie ir zaudējuši un ka cietuši (par dāmām un viņu likstām nerunāsim). Kaimiņu posts uzjautrina, un aizmirstas savējais Apvaicājas par Vensana Plivio sievas veselību. Savādā kārtā ikreiz pēc tam, kad karaspēks gājis cauri pilsētai, šī kareivīgā galliete aljož platāk savu jostu. Apsveic tēvu un apbrīno viņa gurnu auglīgo spēku vispārīgā pārbaudījuma brīdī; un draudzīgi, joku dēj, bez kādam ļaunam aizdomām, es paplikšķinu pa vēderu šim laimīgajam ragnesim, kura māja, jateic, ir vienīgā, kas rāda pilnu vēderu, kamēr pārejie staigā tukšā. Kā jau nākas, visi klusītiņām pavīpsnā, slepeni smiedamies la, ka mute līdz ausīm. Bet Plivio ņem ļaunā mūsu novēlējumus un saka, — es darītu labāk, uzraudzīdams sava paša sievu, lam es atbildēju, ka attiecībā uz šo viņas laimīgais īpašnieks varētu gulēt uz abām ausīm, nebaidoties, ka kāds viņam šo dārgumu varētu atņemt. Citi tam piebalsoja.

Lūk, sākas karnevala dienas. Lai cik slikti viņas būtu apbruņotas, tās ir jāgodina. Tās dara slavu mušu pilsētai un mums pašiem. Ko gan teiktu par Klamsī, kas ir slavena ar savām desiņām, ja gaļas dienas mums aptrūktu sinepju? Cepamās pannas čurkst; patīkama tauku smarža iesūcas ielu gaisā. Lec vien, pankūciņ, lec, palecies augstu, manai Glodijai pa zobam! ...

Norīb bungas, lirina flauta. Smiekli un klaigas. . Tur Jūdejas^5 ļaudis savos ratos brauc apciemot Romu. Pa priekšu iet mūzika un alebardisti, kas ar saviem deguniem pašķir pūli. Snuķa deguni, piķa deguni, mednieku raga deguni, stobra deguni, ērkšķiem apsēti deguni, deguni it ka kastaņi, deguni ar putniem gala. Viņi grūsta slaistus, grābstās ap meitu brunčiem, un tās spiedz. Bet visi pašķiras un dod vietu, kad parādās pats degunu karalis, kas drāžas kā tarans, un kā bombarda uz riteņiem aizrit viņa deguns.

Seko gavēņa zivju ēdēju valdnieka rati. Zem kapucēm vai ar zivs galvu par galvas rotu ir redzamas zaļganas, bāias, noliesējušas, trīsošas, sarukušas sejas. Kas zivju! Sim, lūk, vienā rokā asaris, otra — karpa, tas, lūk, vicina trizuļus ar grunduļiem, trešajam galvas vietā ir līdakas galva; no mutes tam karajas ara rauda, un viņš ar zāģi izbeidz savu grūtniecību, uzšķērzdams vēderu, pilnu zivju. Man no tā metas nelabi. Citi atvērtā rīklē bāž pirkstus, lai tā kļūtu vēl plašāka, un slāpdami (nodzerties!) bāž purnā olas, kas lāgā negrib izdoties. Pa labi, pa kreisi, no ratu augšas redz pūces ģīmjus, melnsvārčus, zvejniekus, kas ar makšķeres auklu zvejo ielaspuikas, un tie lēkā kā jauni kazlēni, lai ieplestā un pacelta knābi uzķertu un sagrauztu cukura čaulā paslēptus saldumus vai arī — mēslus. Iepakaļ dejo velns, pārģērbies par pavāru, un, vicinādams kastroli ar pavārnīcu, bāž žaunās nešķīstu virumu sešiem grēciniekiem basām kājām, kas, viens aiz otra iedami, caur karātavu šķērskokiem pabāž savu kokvilnas kaipakā tērpto galvu ar saviebtu ģīmi.

5 Jndeja ir palama Betlemes priekšpilsētai, kurā dzīvo Klanīsi plostnieki. Roma ir augšējā pilsētas daja, tā nosaukta pēc Vec-romas kāpnēm, kas ved no svētā Mārtiņa baznīcas uz Bevronas priekšpilsētu.

Bet, luk, paši gaviļnieki, dienas varoņi! Uz cūkas cisku troņa, zem žāvētu mēļu juma parādās Desu karaliene servelatdesu vainagā, ap kaklu savērtu desiņu rota, ar kuru viņa koķeti spēlējas saviem gaļīgajiem pirkstiem; viņas pavadoņi ir melnās un baltās putraimu desas, Klamsī desiņas un pati Lielā Desa, pulkvedis, kas ved pretī uzvarai. Apbruņojušies ar cepamiem iesmiem un ietaukojamām adatām, viņi izskatās vareni, trekni un taukoti. Man patīk arī varasvīri ar katlu vēdera vieta vai ari ar saceptas pastētēs ķermeni, kuri kā trīs ķēniņi no austrumzemes nes ko nu kurais — cūkas galvu, saldo tumšo vīnu vai ari Dižonas sinepes. Varam, cimbolēm, putu karotēm un uzņemamām pannām skanot, vispārīgiem smiekliem saņemts, uz ēzeļa parādās apkrāpto vīru karalis, draugs Plivio. Tas ir viņš, Vensans, izvēlētais! Apsēdies ar muguru uz priekšu, galvā augstu turbānu, bet roka kausu, viņš klausās savu pavadoņu plostnieku pulkā, kas sastāv no ragainiem velniem, kuri ar ķekšiem un kārtīm par plecu skaļā balsī labā un vaļsirdīgā franču mēlē skaidri pasludina viņa dzīvi un godu. Viņš ir gudrs un neizrāda skaļi lepnumu, bet vienaldzīgi iedzer, lēnām, pa malkam. Bet, kad viņš iet garām lītajai, kas ir aplaimota ar tādu pašu slavu, viņš paceļ glāzi, uzsaukdams: «Uz tavām veselībām, brālīt!» Beidzot, gājienā noslēgumā, nāk jaunais, jaukais gadalaiks. Sārta, smaidoša, spirgta jaunava gludu pieri, gaišiem, viegli cirtotiem matiem, dzeltenā un gaišā gailenīšu vainagā; ap mazajām, apaļajām krūtīm viņa valkā lakatu no krūmu skaram. Aiz jostas tai ir žvadzošs pilns maks un roka grozs; viņa dzied, pacēlusi gaišās uzacis, plaši iepletusi gaiši debeszilās acis; mute viņai atvērta ka vārti, kur asi ka naži mirdz zobi; viņa dzied smalkā bāleliņā par bezdelīgu, kas drīz atgriezīšoties. Ratos, ko velk četri balti vērši, viņai blakus atrodas gan miesās pilnīgas skaistules, gan skaistas draiskules ar graciozam un apaļām miesām, gan pusaudzes neapskaužamā vecuma, kas ka jauni kociņi ir izaugušas šķībi un greizi. Katrai no viņām kaut kā trūkst, bet ar to, kas pie rokas, vilks labi paēstu. Jauki nejaucēni! Krātiņos viņas nes gājputnus, vai arī, parakdamās karalienes groza, viņas apber slaistus saldiem cepumiem, pārsteigumiem, vīstokļiem, cepurītēm, saldumiem, norakstītiem likteņa pareģojumiem un mīlestības pantiem — vai arī ragiem.

Nonākušas tirgus malā pie torņa, jaunavas nolec no ratiem un dejo klajā laukumā ar klerkiem un pārdevējiem, kamēr karnevāls, gavēnis un apkrāpto vīru karalis dodas uz priekšu savā triumfa gājienā, ik pa desmit soliem apstādamies, lai ļaudīm izklāstītu savas gudrības vai arī tas meklētu glāzītes dibenā.

Kausu sausu dzert, dzert, dzert.

Vai bez tā soli tālāk var spert?

Ne!

Burgundieši kausu tvers,

Šķiroties to sausu dzers!

Bet, kad pārāk bieži slacina meli, ta kļūst smaga un iedvesma samirkst. Draugu Vensanu ar viņa pavadoņiem atstāju jauna piestātnē, krodziņa paēna. Diena par daudz skaista, lai tupētu krātiņā. Dosimies ieelpot lauku gaisu!

Mans vecais draugs kirē Samaijs, kas no savas sādžās ir iebraucis ar ratos iejūgtu ēzeli padzīrot pie Svētā Mārtiņa baznīcas vecākā, lūdz mani kādu ceļa gabalu viņu pavadīt. Paņemu līdz Glodiju, un mes iesēžamies viņa klabiķī. Drāzies nu, pelēcīt! Tas ir tik mazs, ka ieteicu novietot to ratos starp mani un Glodiju . .. Baltais lielceļš stiepjas garumā. Vecīgā saule snauž. Viņa vairāk pati sildās pie sava pavarda, nekā citus silda. Ēzelis apstājas, iesnaudies un iegrimis domās. Kirē sašutis viņam uzsauc sava zvana balsi:

— Madelon!

Ēzelis atjēdzies paklabina irbus, palaipo starp abam ricēm un atkal apstājas, iegrimis pārdomās un vienaldzīgs pret mūsu uzmudinājumiem.

— Tu sasodītais, ja tev uz muguras nebūtu krusta zīme, rājās Samaijs, kas ar stibas galu tam dod pa pakaļu, — es tev uz muguras salauztu savu nūju.

Lai atpūstos, mēs apturam pie pirmās lauku viesnīcas lielceļa līkumā. Ceļš no turienes nolaižas pret balto Armas sādžu, kas savu smalko purniņu spoguļo skaidrajos ūdeņos. Kaimiņu laukā meitenes iet rotājās ap lielu, plaši ieplētušos lazdu, kas pret miltainajām debesīm ceļ melnas rokas un savu vareno, kailo ģindeni. Eima nu dejot! Viņas ir atnesušas meteņa pankūku kūmiņai — žagatai.

— Paskaties, Glodij, žagata Margo! Lūk, kā viņa tur uzsēdusies, paša augšā, ligzdas malā savā baltajā vestē, paliecas, lai paraudzītos leja, mazā ziņkārīgā! Lai nekas nepaietu garām viņas apaļajām ačelēm un pļāpīgajai mēlei, viņa savu mājiņu ir cēlusi bez logiem un durvīm, viscaur no zariem, lai vēji skar to no visām pusēm. Viņa ir izmirkusi, nosalusi, ek, kas par to! Viņa var visu redzēt. Viņa ir slikta omā un liekas mums sakām: «Ko lai es iesāku ar jūsu dāvanām? Vai jūs domājat, ka es neietu pēc pankūkas pie jums, ja man tās gribētos? Nav liela prieka baudīt to, ko dod. Man garšo tikai zagtais.»

— Diez kādēļ gan, vectētiņ, viņai dod šo pankūku ar jaukajām lentēm? Kālab uz svētkiem godina šo zagli?

— Redzi, bērns, ir gudrāk dzīvē ļaunajiem darīt labu nekā ļaunu.

— Vai zini, Kola Brinjon, jaukas lietas tu viņai māci! — norūc kirē Samaijs.

— Nesaku, ka tas ir jauki, — es viņai teicu, ka ikviens ta dara un tu, kirē, pats' pirmais. Tu vari bolīt acis. Kad tev ir darīšana ar kādu no tavām dievlūdzējam, kas visu redz, kas visu zina, kas visur bāž savu degunu, kuru mute kā maiss pilns ļaunu valodu, saki, vai tu uzdrošinies apgalvot, ka tu viņām neaizspiedīsi knābi ar pankūku?

— Ak dievs, ja ar to varētu ko panākt! — iesaucās kirē.

— .Es aprunāju žagatu Margo, bet viņa ir labāka par sievieti, viņas mēle mazakais var kādreiz lieti noderēt.

— Ka tas var būt, vectētiņ?

Kad vilks nāk, viņa brēc.

Sājā pašā brīdī žagata sāk brēkt. Viņa lādas, baras, sasit spārnus, laižas un apber ar zaimiem nezin ko, kas atrodas Annas ielejā. Meža malā viņas spalvainie kūmi — •di ■ Sarlo un krauklis Kolā atbild tajā pašā ķērcīgajā 1111 ''niknotajā balsī. Ļaudis smejas, ļaudis sauc: l" l neviens tam netic. Tomēr iziet aplūkot.

(Labi ir ticēt, bet labāk — redzēt.) Un ko viņi redz? Pasargi kungs! Pulks apbruņotu vīru aulekšo pa pakalna nogāzi, sirotāji Vezlē pulki, kas, zinādami, ka mūsu p:l-sēta ir neapsargāta, cer, ka atradīs žagatu (tikai ne šo) ligzdā ...

Ticiet, lūdzami, ka mēs nu gan nekavējam laiku, viņus aplūkojot!

Katrs kliedz: «Glābieties ka varēdami!» — un grūstīdamies pa kaklu pa galvu mūk, ko kājas nes, pa ceļu, pa laukiem, cits uz vēdera, cits uz dibena. Mēs trīs ielecam ratos ar ēzeli priekšā. It ka tā ko saprastu, Made-lona laižas kā bulta, un kirē Samaijs, cik rokas nes, vēl to piebiksta ar pātagu; sava uztraukuma viņš ir piemirsis to godu, kas viņam jāparāda ar krusta zīmi apveltītai lopiņa mugurai. Mēs ripojam pa ļaužu drūzmu, kuri kliedz kā apsēsti, un putekļiem un, slavu apklāti, iebraucam Klamsī paši pirmie, aizsteigdamies priekšā pārējiem bēgļiem. Visu laiku aulekšiem, lēkājošos ratos, tā ka Ma-de'.onai vairs kājas nemetās pie zemes, pie kam kirē to nemitīgi apstrādāja ar pātagu, mēs iebraucam Bcjanas priekšpilsētā, kliegdami: «Ienaidnieks nak!»

No sākuma ļaudis smējās, kad mēs braucam garam. Bet drīz viņi sāka apjēgt. Drīz te izskatījās kā skudru pūznī, kur iemet koka gabalu. Ikviens saka mētāties, skrēja ārā, nāca atpakaļ un atkal izgāja. Viri bruņojās, sievas sēja saiņus; lietas sakrava kaudzēs un stumjamos ratos, Visi priekšpilsētu iedzīvotāji pameta savus pavardus un tecēja uz pilsētu, lai mūri viņus sargātu. Plostnieki, nenometuši ne uzvalkus, ne maskas, ragaiņi, nagaiņi, vēderaiņi, cits Gargantuā, cits Belcebula izskatā, metās uz bastioniem, apbruņoti ķekšiem un trizuļiem, tā ka, parādoties Vezlē kunga avangardam pie mūriem, tilti bija pacelti un viņpus grāvja bija palikuši tikai daži niecīgi ļaudis, kam nebija nekā ko zaudēt, un tālab viņi nesteidzās neko glābt. Arī mūsu draugs Plivio, apkrāpto vīru karalis, ko bija pametuši viņa pavadoņi, pilns ka muca un apdzēries kā Noass, krāca uz ezeļa, to turēdams aiz astes.

Un, lūk, še kļūst redzams viss labums no tā, ka ienaidnieks ir no frančiern pašiem. Citi, pelnumaisi, ka vāci, šveicieši, angļi, kam prāts ir vederā un kas svēt-(lien sāk saprast to, kas sestdien teikts, varētu iedomāties, ka viņus izsmej, un es nebūtu devis ne grasi par nabaga Plivio ādu. Bet ar šiem ļaudīm var saprasties pusvārdā, vienalga, no kurienes viņi nākdami, lai tie būtu no Lotringas, no Turenas, lai tie būtu ļaudis no Sampaņas vai no Bretaņas, Bosas zosis, Bonas ēzeļi vai Vezlejas zaķi, — tie izkaujas, bet labs joks ir pa prātam katram jautram francūzim. Ieraugot mūsu Silēnu, visa ienaidnieka nometne saka smieties, vēderu turēdama. Un zvēru pie svētā Rigobera, ka, redzot viņus tā smejamies, mes paši visā bastionu garumā vai plīsām aiz smiekliem un tad pāri grāvjiem sākam apmainīties ar gluži uzjautrinošām lamām, kā to darīja trojieši Ajakss un Hektors. Bet mūsu lamāšanās bija mazliet stiprākas dabas. Lab prāt gribētu to atzīmēt, bet nav man vaļas. Es tomēr reiz (pacietību!) to atzīmēšu kādā krājumā, pie kura strādāju jau divpadsmit gadu un kurš satur labākos jokus un nerātnības, ko esmu dzirdējis, — runātās un lasītās (būtu žēl, ja tiešām tās ietu zudumā), kamēr staigāju pa šo asaru ieleju. Iedomājoties vien par to, es nodrebēju pie visas miesas un rakstot nupat uzliku lielu tintes traipu.

Kad bijām labi izbļaustījušies, vajadzēja rīkoties (rīcība pēc runām ir atpūta). Ne mēs, ne viņi uz to sevišķu patiku nejutām. Viņu nodomi bija izjaukti, un mēs bijām drošā patvērumā. Viņiem nemaz negribējās rāpties augšā pa mūsu sienām — tā pārāk viegli var lauzt sev sprandu. Tomēr kaut kas bija jādara, vienalga, kas, lai maksātu ko maksādams! Pasvilināja pulveri, pamētāja petardes. Ko gaidi? — Nu, lūk, še tev! Neviens cits no tā necieta kā vienīgi zvirbuļi. Pret mūri atspiedušies, mēs mierīgi sēdējām pie ieročiem, nogaidīdami, kad beigs birt krusa, lai varētu izšaut pretim, bet bez mērķa (nevajag par daudz izliekties ārā). Neviens neuzdrošinājās skatīties kā tikai tad, kad izdzirda gūstekņu vaimanas. Tur bija kāds ducis Bejanas sievu un vīru, kas nestāvēja pret mūri ar priekšu, bet ar muguru, un viņi saņēma pērienu. Viņi kliedza kā negudri, kaut gan nelaime nebija liela. Lai atriebtos, mēs, labi pasargāti, pastaigājāmies visā vidējā mūra garumā, vicinādami pīķu galā uzdurtus cūkas gurnus, smadzeņu un putraimu desas. Mēs dzirdējām aplencēju dusmu un iekāres kliedzienus. Pie tam mēs jutāmies laba omā un, lai nenieka nezaudētu (ja tev ir rokā labs kumoss, notiesā to līdz galam!), vakaram metoties, zem gaišajām debesīm, mēs iekārtojām zem nojuma aiz mūra aizsega galdus, apkrautus ar pārtiku un pudelēm. Dzīvojām trokšņaini, dziedādami, piesizdami glāzes uz karnevala veselībam. Tur tie vai sprāga aiz dusmām. Tā diena pagāja gluži jauki, bez sevišķa zaudējuma, atskaitot to, ka resnajam Geno de Puso, kas reibumā gribēja pastaigāties pa mūri ar glāzi rokā, lai viņus paķircinātu, musketes lode sašķaidīja kā glāzi, tā smadzenes. Mēs tad savukārt sakropļojam vienu divus viņā pusē. Bet mūsu labā oma nebūt no tā necieta. Sak, nav svētku bez saplēsta trauka ...

Samaijs nogaidīja līdz naktij, lai izkļūtu ārā no pilsētas. Mēs velti viņu atrunājām:

— Draugs, tu dodies briesmās! Labāk nogaidi beigas, gan jau dievs gādās par taviem draudzes locekļiem.

Viņš atbildēja:

Mana vieta ir manu avju vidū. Es esmu dieva roka, un, ja manis trūktu, dievs kļūtu vienrocis; varu apzvērēt, ka tur, kur es būšu, tas nenotiks.

Ticu jau, ticu, — sacīju es, — tu to pierādīji, kad hugenoti ielenca tavu zvanītavu un tu ar lielu smilšakmeni nositi viņu vadoni Papifagu.

— Neticīgais bija gaužām izbrīnījies un es ne mazāk, — teica viņš. Man ir mīksta sirds, un es nemīlu asinis. Tas ir riebīgi, bet velns sazin, kas iesitas prāta, kad esi starp negudriem. Pats paliec par vilku.

Es teicu:

— Taisnība. Ienāc tikai barā, un tūlīt zaudēsi saprātu. No simt gudriniekiem iznāk viens negudrais un no simt aitām — vilks ... Bet saki man, kirē, — ka tu iekārto kopā šis divi morāles — vientuļa cilvēka, kas dzīvo kopa ar savu sirdsapziņu un prasa mieru sev un citiem, — un bara cilvēku, valstu morāli, kas karu un noziegumu izpūš par tikumu? Kura no tām ir no dieva?

— Tiešām skaists jautājums! Protams, — abas. Viss nāk no dieva.

— Tad jau viņš nezina, ko grib. Bet man drīzāk liekas, ka viņš zina gan, bet nespēj. Ja viņam ir darīšana ar atsevišķu cilvēku, tad lieta ir vienkārša, tādu ir viegli noturēt paklausībā. Bet, tikko cilvēki ir barā, dievs nerīkojas p'.aši. Ko gan lai viņš iespēj viens pret visiem? Tad cilvēks ir padots savai mātei zemei, kas viņam iedveš asinskāru garu. Tu pazīsti mūsu pasaku, kur cilvēki kādu laiku pārvēršoties par vilkiem un pēc atejot atpakaļ savā ādā. Valstis, karaļi un viņu ministri velti ģērbjas avju gana drēbēs un bieži skaitās par lielā avju gana, tava Labā Gana radiem, visi viņi ir un paliek lūši, tauri, rīkles un vēderi, ko nekas nevar piepildīt. Kālab? Lai piepildītu zemes bezgalīgo izsalkumu.

— Melo, pagāns, — sacīja Samaijs. — Arī vilki no dieva ka viss pārējais. Viņš ir darījis visu mūsu labklājībai. Vai tev nav zināms, ka runa, it kā Jēzus būtu radījis vilku, lai pasargātu no kazām un kazlēniem kāpostus viņa Svētās Mātes Jaunavas dārziņā? Viņam bija taisnība. Mēs arvien žēlojamies par spēcīgajiem. Bet, draugs, ja vājie nāktu par karaļiem, būtu vēl daudz ļaunāk. Slēdziens — viss ir labs — vilks un avis. Avīm ir vajadzīgs vilks, lai tās pasargātu; un vilkiem ir vajadzīgas avis, jo katram ir jāēd. Tātad, Kolā, es došos sargāt savus kāpostus.

Pacēlis priestera svārkus, iespiedis cieši rokā bozi, viņš izgāja bezmēness naktī un aizgrābts nodeva manā gādībā Madelonu.

Nākamajās dienās vairs negāja tik jautri. Pirmajā vakarā mēs pieēdāmies stīvi, nedomādami tālāk, aiz miesas kārības, lielības un muļķības. Mūsu pārtika bija vairāk nekā samazinājusies — vajadzēja sajozt vēderu un sajoza arī. Bet arvien vēl bijām lieli. Kad asiņu desas bija apēstas, sadēja jaunas — piebāza ar klijām, iemērca darvā un, uz trizuļiem izkārtas, tās rādīja ienaidniekam pie deguna. Bet blēži atklāja, ka viņus krāpj. Drīz vien lode ķēra asins desu pašā vidū. Un kas visskaļāk smējās, kad tā pārsprāga pušu? Taču ne mēs. Lai mūs pieveiktu, šie laupītāji, redzot, ka mēs no mūra augšas makšķerējam upē, bija izdomājuši augšup un lejup slūžām izmest lielus aklus, lai uzķertu mūsu cepamās zivis. Velti mūsu arehipriesteri šos sliktos kristīgos pūlējās pierunāt, lai ļauj mums ieturēt gavēni. Bez gavēņa barības palikuši, mēs ķērāmies pie taukiem.

Bez šaubām, mēs varējām lūgt palīgā Neveras lielkungu. Bet neslēpsim, ka mums nebija ne mazākās vēlēšanās izmitināt viņa karapulku. Mums mazāk izmaksāja ienaidnieks viņpus mūriem nekā draugs iekšpusē. Kamēr varēja iztikt bez viņiem, labāk klusējām, un ta bija labāk. Ienaidnieks no savas puses bija diezgan atturīgs un tos neizaicināja. Bija patīkamāk saprasties divatā, bez trešā. Bez steigas uzsāka sarunas. Pa šo laiku abas nometnes dzīvoja ļoti prātīgi — agri gulās, augu dienu bumboja un spēlēja ar korķiem, žāvājās vairāk aiz gara laika nekā aiz bada; gulējām tik labi un tik daudz, ka ar visu plāno pārtiku nobarojāmies.

Kustējāmies, cik iespējams, maz. Bet nebija viegli atturēt bērnus. Sie draiskuļi, kas mūžam skrien, kauc, smejas un kustas, aizvien rāpās pa mūriem, rādīja aplencējiem mēli un apmētāja viņus akmeņiem. Viņiem bija vesela artilērija no plūkšu šļircenēm, no lingām ar auklu, no sadrāztiem kociņiem. I.aiž tikai tieši iekšā pašā biezuma! Mūsu pērtiķēni rēca aiz smiekliem, bet akmeņiem apmētātie zvērēja, ka viņus iznīcinās. Mums uzsauca, ka pirmais palaidnis, kas parādīšot savu degunu virs mūra, dabūšot ar lodi pa ribām. Mēs solījām viņus pieskatīt, bet veltīgi plūcām aiz ausīm un pacēlām balsi, nebēdņi mums izspruka no nagiem. Vistrakāk bija (es vēl tagad nodrebu), kad kādu vakaru izdzirdu kliedzienu, — tā bija Glodija (nē, kas to būtu teicis!), šis klusais ūdens, šī svētā nevainība, mans klēpja sunītis, mans dārgums ... Nupat viņa no mūra bija metusies aizsarggrāvī. Ak dievs, kā es viņu būtu pēris! ... Ar vienu lēcienu biju uz mūra. Pārliekušies mēs visi raudzījāmies... Ienaidniekam būtu jauka spēle, ja viņš mūs būtu nozīmējis par mērķi, bet viņš, tāpat kā mēs, pētīja grāvja dibenā manu mīluli, kas (lai pateicība Svētajai Jaunavai!) bija novēlusies mīksti kā pūpols un bez kāda izbīļa pacēla galvu pret galvām, kas noliecās no divām pusēm, uzsmaidīja viņiem un saplūca puķu pušķi. Visi viņai smaidīja pretim. Monsinjors de Ranjī, kas komandēja ienaidnieku, noliedza bērnam pāri darīt, un bez tam šis laipnais cil-vēks pat pasvieda viņai savu saldumkārbu.

Kamēr darbojās ap Glodiju, Martina (ar sieviešiem nav laba gala!), gribēdama glābt savu aitiņu, ari tāpat novēlās un skriešus un krizdama, brunčus atlocījusi līdz kaklam, aplencējiem lepni rādīja savus rītus un vakarus, visas četras debesmalas un debesīs mirdzošo spīdekli. Viņai bija lieliski panākumi. Par to viņa nebūt neuztraucās, paņēma savu Glodiju, nomutēja un nopēra.

Sajūsmināts par viņas pievilcību un nepaklausīdams kapteinim, kāds liels kareivis ielēca grāvī un skriešus devās pie viņas. Viņa gaidīja. Ko aizsargsienas mes viņai nometam slotu. Viņa to sagrāba un gāja virsu ienaidniekam — un še tev, še vēl! Mīlniekam sametās karsti, un viņš aizlaidās lapās. Pūtiet nu taures un rībiniet bungas! Atskanot smiekliem abās nometnēs, uzvilka augšā gavilnieci ar bērnu. Lepns ka pāvs es vilku pie auklas, kuras gala pacēlās augšā mana draiskule, kas ienaidniekam rādīja nakts spīdekli.

Vēl vesela nedeja pagāja strīdā (sarunām katrs iemesls ir labs). Aplamas baumas, it kā tuvojoties Neveras kungs, mums lika saprasties savā starpā, un šī saprašanās notika pavisam par lētu cenu: mēs apsolījām Vezlē ļaudīm desmito daļu no nākamās vīnogu ražas. Ir labi solīt to, kā nav, to, kas būs. Varbūt art nemaz nebūs. Lai būtu kā būdams. Odens straume zem rata ritēs. Un vīns līs mums vēderā.

Mēs nu bijām abpusēji gluži apmierināti, bet sevišķi mierā bijām ar sevi. Bet, tikko bijām pārlaiduši šo lietus gāzi, kad mūs pārsteidza jauns_ lielus. Tieši to nakti pēc miera līguma pie debesīm parādījās zīme. Ap pulksten desmitiem tā nāca no Sambera, kur ta bija paslēpusies, un, slīdēdama pa zvaigžņaino pļavu pret Sen-Pjer-di-Monu, izstiepās kā čūska. Tā bija šķēpa izskatā, kam galā bija lāpa ar dūmu mēlēm. Šķēpa spalu turēja roka, kuras piecu pirkstu galos bija vaiinanajošas_ galvas. Gredzena pirksta varēja saskatīt sievieti ar vējā plīvojošiem matiem. Platums šķēpam pie spala bija viens sprīdis, gala septiņas, astoņas līnijas, trīs līnijas un divi īkšķi pret vidu, un tas bija noteikti ta. Un krasa tam bija asiņaina, mēļa kā trurns vai rēta sānos. Visas mūsu

Silvas pacēlās pret debesīm ieplestu muti, varēja sadzirdēt zobu klabēšanu. Abas kara nometnes sev uzstādīja jautājumu, kuru no abām ķer pareģojums. Mēs bijām stipri pārliecināti, ka tas zīmējas uz viņiem tur. Bet visiem tirpas gāja caur kauliem. Visiem, izņemot mani. Man nebija bail. Jāsaka, ka es neko neredzēju, jo deviņos biju iicies uz auss. Apgulos, lai paklausītu kalendāram, jo šis bija norādītais datums, kad vajadzēja ieņemt zāles. Lai būtu kā būdams, reiz kalendārs pavēl, es paklausu bez ierunām, jo evaņģēlijs tā liek. Bet, tā kā man visu atstāstīja, man ir tā, it kā es būtu pats to redzējis. Es to uzrakstīju.

*

Kad miers bija noslēgts, draugi un ienaidnieki — visi kopā uzdzīvojām. Tā kā pa to laiku bija gavēņa pārtraukums, tad mēs sev ļāvām vaļu. No ciemiem un apkaimes, lai nosvinētu mūsu atbrīvošanu, bagātīgi saradās kopā ēdamais un ēdēji. Tā bija jauka diena. Gar visu aizsargmūri bija klāti galdi. Pasniedza veselus izceptus trīs veprenus, kas bija pildīti ar garšvielu piesātinātām meža kuiļa iekšām un putna aknām, smaržīgas cūkas ciskas, nožāvētas pavardā ar kadiķu zariem, zaķa un cūkas pastētēs ar svētiņu un lauru garšu, desiņas un sēnes, līdakas un gliemežus, tauku desu, zaķa piparus, kas iesitās deguna, tikko tiem pieskārās, teļa galvas, kas izkusa uz mēles, piparotu vēžu degošus krūmus, kas dedzināja rīkli, un pēc tam, lai nomierinātu, — šalotu salātus etiķi un varenus kausus Šapotes, Mandra un Vo-filū vīna, un uzēdām recekli, kas izkusa starp zobiem un aukslējām, un vēl biskvitus, kas uzreiz kā sūkļi izsūca glāzi, kad tos iemērca.

Neviens no mums nekustējās ne no vietas, kamēr bija ko rit. Paldies dieviņam, kas ir devis varēšanu tik maza telpa, mušu kuņģa maisā, iebāzt pudeles un bļodas! Sevišķi jauka bija divkauja starp Vezlē svētā Mārtiņa mūku Isausi, kas pavadīja vezliešus (šis lielais vērotājs, kā stāsta, pirmais atradis, ka ēzelis nevar brēkt, ja tam aste nav gaisā) un mūsu (es nesaku — ēzeli) Domu Hennckenu, kurš apgalvoja, ka viņš laikam kād

reiz esot bijis karpa vai līdaka, jo viņam riebjoties ūdens. Citā dzīvē viņš droši vien par daudz to dzēris. Vārdu sakot, kad mēs, vezlieši un klamsieši, cēlāmies no galda, mums vienam pret otru bija radusies daudz lielāka cieņa nekā maltītes sākumā. Ēdot var iepazīt, cik vērts ir cilvēks. Mīlu to, kas mīl visu labu, tas ir īsts burgundietis.

Beidzot, lai vienprātība mūs vienotu, mēs gremojām savu vakara maltīti, kad ieradās Neveras kunga palīgspēki, lai mūs aizstāvētu. Mēs gardi smējāmies, un abas puses pieklājīgā kārtā lūdza tos griezties mājās. Viņi neuzdrošinājās uzbāzties un aizgāja apkaunoti kā suņi, ko aitas izsūta ganībās. Un mēs sacījām apskaudamies:

— Vai mēs nebijām muļķi, ka kāvāmies par labu mūsu sargiem! Ja mums nebūtu ienaidnieku, nudien, viņi tos izgudrotu, lai mūs apsargātu... Dievs lai paglābj mūs no mūsu glābējiem! Mēs pratīsim paši glābties. Nabaga avis! Ja tikai no vilka mums būtu jāsargās, mēs gan prastu izsargāties. Bet kas .mūs pasargās no avju gana?

|III. BREVAS KIRĒ

Pirmajā apriti

Tikko ceļi atbrīvojās no nepatīkamajiem viesiem, es nolēmu nekavējoties doties apmeklēt savu Šamaijit viņa ciemā. Pārak par viņu neuztraucos, jo šis zēns prata aizstāvēties. Vienalga! Tomēr ir mierīgāk ap sirdi, kad savām acīm esi redzējis draugu tālumā. Pie tam man vajadzēja attirpināt kājas.

Devos ceļa, nevienam ne vārda neteicis, un svilpodams aizgāju pa upes krastu, kura tek gar mežu apaugušiem pakalniem. Uz jaunajām lapiņām ritēja sīkas svētīga lietus lāsītes, pavasara asaras; brīdi tās mitējās un tad sāka no jauna līņāt. Zaros ņaudēja iemīlējusies vāverīte. Meža zosis gāgināja pļavā. Strazdi ņēmās visā balsī, ko jūs gan domājat, un mazais lukstu čakstiņš vilka savu «tilipī».

Nolēmu apstaties ceļā un paņemt Dornsī savu otru draugu notāru, meistaru Paijāru: tāpat kā grācijas, mēs pilnīgi esam tikai trijatā. Es viņu sastapu kantorī, atzīmējot savā rokasgrāmatā laiku, kāds bija laukā, sapņus, kādus bija sapņojis, un savus politiskos ieskatus. Blakus De Legibus bija atvērta grāmata — Nostradama kunga pravietojumi. Kad visu mūžu esi ieslēgts savā dzīvoklī, tad gars ņem savu un labprāt iet, klejodams pa sapņu klajumiem un atmiņu biezokņiem. Kaut tas nevar vadīt zemeslodi, viņš nākotnē lasa tās likteņus. Saka, ka viss piepildoties, bet varu apgalvot, ka man nekad nav izdevies lasīt Kenturijās^0 nākotni kā tikai tad, kad tā jau bija izpildījusies.

Mani ieraudzījis, labais Paijārs atplauka, un mājā no augšas līdz lejai skanēja mūsu smiekli. Man bija patīkami raudzīties šajā mazajā vīrelī ar bakurētainu seju, ar vēderiņu, platiem vaigiem, sarkanu degunu, ar grumbiņām ap dzīvām un viltīgām acīm. No izskata drūms,

0 De I.egil>us — Par likumiem. Kenturijās — Nostradama (1503.—1566.) pravietojumu krājums.

mūžam dusmodams par laiku un ļaudīm, bet sirds dziļumos jokupēteris ar asu mēli, jokus dzīt viņš prata daudz labāk par mani. Nekas viņu nevarēja tā iepriecināt kā ar ārēju nopietnību vaļā palaistas milzīga apmēra pļāpas. Jauki noraudzīties, cik ilgi viņš sēž pie galda un pudeles, piesaucot Komu un Momu un uzvelkot dziesmiņu. Priecīgs, mani ieraugot, viņš turēja manu roku savās lielajās un sastingušajās rokās, kas, tāpat kā viņš pats, bija nebēdīgas un velnišķīgi veiklas. Darbojoties ar dažādiem daiktiem, tas prata zāģēt, tēst, iesiet grāmatas un strādāt galdnieka darbu. Viss mājas ir viņa roku darbs; tas nav skaists, bet to viņš pats ir pastrādājis. Tam ir viņa līdzība, lai tas ir jauks vai nejauks.

Pa vecam paradumam viņš nevarēja iztikt, nežēlojies par to un to, un, lai viņam runātu pretim, es tieši šo un to atradu labu. Viņš ir par — jo sliktāk, un es par jo labāk; tā ir mūsu spēle. Viņš ņēma uz grauda savus klientus, un, bez šaubām, ir jāatzīst, ka viņi ne visai cenšas tam samaksāt. Dažas no šīm parādzīmēm ir trīsdesmit piecus gadus vecas: kaut gan viņš pats ir ieinteresēts, viņš nesteidzas tās iekasēt. Ja daži nolīdzina parādu, tad tikai nejauši, kad ienāk prātā, un graudā: ar olu grozu un pāris cāļiem. Tādas ir paražas, un būtu apvainojums atgādināt par naudu. Viņš rūc, bet ļauj tam tā notikt, un man liekas, ja būtu viņu vietā, viņš darītu to pašu.

Mantas, par laimi, viņam pietika. Apaļa sumiņa, kas nesa augļus. Maz dienišķo vajadzību. Vecpuisis, kas nedzenas pēc brunčiem. Kas attiecas uz galda priekiem, tad daba ir gādājusi, ka visur mūsu laukos galds ir klāts. Mūsu vīna, augļu dārzi, mūsu zivju dekšņi un trušu mājas ir bagātīgi pieliekamie kambari. Vislielākie izdevumi viņam bija par vecām grāmatām, ko viņš rādīja, bet notālēm (šis lopiņš nemīl aizdot), un par savu indevi raudzīties mēnesī (resgalis!) ar tālskati, kas nupat bija atnācis no Holandes. Bēniņos virs jumta starp dūmeņiem viņš ir ierīkojis tiltiņu, kas kustas. No turienes viņš visā nopietnībā pētī zvaigžņu debesu griešanos. Neko daudz nesajēgdams, viņš tur pūlas izdibināt likteņu rakstus. Pats viņš tam netic, bet viņam patīk ticēt. Šajā ziņā es ar viņu saprotos — prieks raudzīties no sava loga, ka garām staigā debesu spīdekļi gluži kā jaunkundzes ielā; viņām piedzejo dēkas, intrigas, romānu, ja tas tā arī nav, tomēr interesanti ir.

Mēs ilgi strīdējāmies par brīnumu, par ugunīgo šķēpu, kas bija parādījies viņu trešdienas nakti. Kairs no mums šo zīmi iztulkoja savā veidā. Protams, katrs iekārsies aizstāvēja savu taisnību par vienīgi patieso. Bet beigu beigās mēs nācām pie atziņas, ka ne viens, ne otrs neko nebijām redzējuši. Tieši tovakar mans astrologs bija aizsnaudies pie sava instrumenta. Kad top redzams, ka tu viens neesi bijis muļķis, sāc nomierināties.

Mēs izgājām āra, cieši apņēmušies ar kirē neko par to nerunāt. Gājām pa laukiem, pētīdami jaunos dzinumus, krūmu rožainos zariņus, putnus, kas vija ligzdas, un klajuma vanagu, kas debesīs griezās kā ritenis. Mēs pārrunājām to labo joku, ko reiz izspēlējām ar Šamaiju. Mēnešiem ilgi mēs abi ar Paijāru svīdām, kamēr iemācījām kādam lielam strazdam krātiņā hugenotu dziesmu. Pēc tam mēs viņu palaidām kirē kunga dārzā. Iedzīvojies viņš uzmetās par skolotāju citiem ciema strazdiem. Sašutis par šo korāli, lūgšanu grāmatu lasīdams, Sa-maijs meta krustu, lādējās un ticēja, ka velns palaists vaļā viņa dārzā, dzina viņu ārā un, trakās dusmās paslēpies aiz slēģiem, šāva uz ļauno garu. Toiner viņš nebija vis gluži muļķis, jo, nonāvējis velnu, to apēda.

*

Tā sarunādamies mēs nonācām gala. Breva, likās, gulēja. Mājas ceļa mala žāvājās, durvis bija atvērtas pavasara saulei un garāmgājēju deguniem. Vienīgā cilvēka seja bija uz grāvja malas kāda maza zēna diben-tiņš, kas, sevi atsvaidzinādams, nolaida ūdeni. Bet, kamēr mēs abi ar Paijāru, rokās saķērušies, pa salmiem un govju mēsliem nokaisītu ceļu gājām uz pilsētiņas centru, pretim nāca kā saniknotu bišu rūkoņa. Un, kad nonācām baznīcas laukumā, mēs to atradām pilnu ļaužu, kas mētāja rokas, trokšņoja un spiedza. Vidū, uz pusatvērto kirē mājas dārza vārtu sliekšņa stāvēdams, Samaijs salkans no dusmām bļāva, rādīdams abas dūres draudzes locekļiem. Mes pūlējāmies izprast, kas notiek, bet dzirdējām tikai neskaidru troksni.

— Kāpuri, kukaiņi... Vaboles un žurkas. Gum spi-rito tuo ...

Un Šamaijs kliedza:

— Nē, nē, es neiešu.

Un pūlis:

— Dieva vārdā! Vai tu esi mūsu kire? Atbildi — jā vai nē? Ja tu tas esi (un tu esi tas!), tad tev mums ir jāka!po.

Un Šamaijs:

— Nelieši, es kalpoju dievam, ne jums.

Troksnis bija ne mazais. Lai izbeigtu traci, Šamaijs savas draudzes deguna priekšā aizcirta durvis. Caur sētas stabiņiem vēl Īrija redzamas kustamies abas viņa rokas, no kurām viena pēc paraduma par saviem ļaudīm izlēja svētības elji, bet otra pacēla pār zemi lāstu grāvienus. Velreiz pie loga parādījās viņa apaļais vēders un četrstūrainā seja. Nespēdams pārkliegt satrakotos, viņš nikni tiem atbildēja ar garu degunu. Pēc tam slēģi aizvērās, un pretim raudzījās tikai koks. Kliedzēji atlaidās, laukums kļuva tukšāks, un mēs, aizslīdējuši garām slaistiem, beidzot varējām pieklauvēt pie Šamaija durvīm.

Mēs ilgi klauvējām. Iespītējies kustonis negribēja atvērt.

— Klau, kirē kungs! . ..

Mēs velti saucām (joku deļ mēs pārvērtam balsis).

— Meistar Šamaij, vai jūs tur esat?

— Pie velna, manis še nav!

Bet ta kā mēs neatlaidāmies:

— Vai jūs pazudīsiet no šejienes! Ja jūs neatkāpšu ties, es jūs, neģēļus, labi apsvētīšu.

Viņš gandrīz izlēja ūdensspaini mums uz muguras.

— Šamaij, aplaisti jel ar vīnu!

Par brīnumu pie šiem vārdiem negaiss mitējas.

Sarkana kā saule izliecās priecīgā Šamaija labsirdīgā seja:

— Pie visiem svētajiem! Brinjon, Paijar — jus tie esat? Es gandrīz būtu sācis rīkoties. Ak jus jokupēteri, kālab neko nesacījāt?

Nu mušu draugs pa kaklu pa galvu dodas lejā pa kāpnēm.

— Nāciet iekšā un esiet svētīti! Ļaujiet, ka es jūs apskauju! Labie ļaudis, cik labprāt es pēc šiem pērtiķiem redzu cilvēka vaigu! Vai jūs bijāt klāt tajā jandāliņā, ko viņi še uzveda? Lai trako, cik grib, es nekustēšos. Kāpiet augšā, iedzersim! Jūs būsiet sakarsuši. Grib, lai izejot ar svēto sakramentu. Drīz būs lietus, un mēs abi, mīļais dievs un es, būtu izmirkuši līdz ādai. Vai mēs esam viņu kalpi? Vai es esmu lauku puisis? Kā var ar dieva kalpu apieties kā ar vienkāršu kalpu! Esmu, lai dziedētu viņu dvēseles, bet ne viņu laukus.

— Ei, ko tu mums ,tur dziedi? — noteicām mēs.

Ko tu tur tā esi ieēdies?

— Kāpiet vien augšā, — sacīja viņš. — Augšā jutīsimies labāk. Bet vispirms vajag iedzert. Nevaru vairs izturēt, es slapstu nost! . . . Ko jūs sakāt par šo vīnu? Tiešām, nav no sliktajiem. Vai jūs ticat vai ne, mani draugi, šie lopi gribēja, lai es katru dienu, sākot no lieldienām, noturu lūdzamās dienas. Kālab ne no Trejkungu dienas līdz Apgraizīšanai? Un viss tas to vaboļu dēļ!

— Vaboļu? — iesaucāmies mēs. — Patiešām, kaut kas jau tur slēpjas. Tu sajūc, Šamaij!

— Nemaz nesajūku, — kliedza Šamaijs sašutis. — Tas ir par daudz. Es esmu visu viņu trakulību mērķis, un nu es pats lai būtu traks!

— Tad runā kā prātīgs cilvēks!

— Jūs esat gatavi mani nosodīt, — sacīja viņš, dusmas vārīdamies, — man ir jāstāv rāmi, kad ar mums rupji apietas, ar mani un dievu, ar dievu un mani, augu svēto dienu, lai, lūk, mēs viņu muļķīgajām iedomām sacītu jā un āmen. Tad ziniet, ka šie pagāni (es droši vien nosmakšu), kas mūžīgu dzīvošanu tur graša vērtībā un nemazgā ne dvēseli, ne kājas, no sava garīdznieka prasa lietu un labu laiku. Man vajag pavēlēt saulei un mēnesim. «Mazliet siltāku laiku, mazliet lietus; diezgan nu; ne par daudz! Drusku sauli, ne pārāk karstu, patīkamu, ar dūmaku; par visām lietām, lai nebūtu salnu; mazu vēsmiņu, vēl vienu lietus gāzi, kungs, tā būtu maniem vīna stādiem; stājies, diezgan slapināts! Nu man vajag, lai tu drusku uzpūt uguni . . .» Klausoties šajos neliešos, atliktu domāt, ka tam kungam zem lūgšanu pātagas nav nekā labāka ko darīt ka dārznieka ezelim, kas, piesiets pie dzirnakmeņa, sūknē augšā ūdeni. Pie tam (un tas ir pats jaukākais!) — viņi savā starpā nevar vienoties: vienam vajag lietu tajā brīdī, kad otram ir vajadzīga saule. Un, lūk, viņi svētos sauc palīgā. To, kas dod ūdeni, tur augšā pavisam ir trīsdesmit septiņi. Pīķi rokā, priekšgalā iet svētais Medārs, lielais slapina-tājs. Otrā pusē ir tikai divi: svētais Raimonds un svētais Diē, kas izdzenā mākoņus. Viņam palīgā nāk mākoņu un vēju dzenātājs — svētais Blazilijs, Kristaps krusas atvairītājs, Valerians negaisa rijējs, Aurelians pērkonu šķēlējs un gaišais dienas nesējs Klārs. Debesīs notiek strīds. Visas šīs varenās personas apmainās ar dunkām. Un, lūk, svētā Suzanna, Helena un Sholastika metas viena otrai matos. Pats dievs tēvs nezina, pie kura no svētajiem lai meklē glābiņu. Un, ja dievs nezina, kā lai to zina viņa kirē? Nabaga kirē! ... Galu galā ta nav mana darīšana. Mans amats ir tikai pārraidīt lūgšanas. To uzklausīšana piederas patronam. Es vēl neko nesacītu (starp mums runājot, šī elku kalpība man ir pretīga ... Mījais Jēzu, vai velti tu esi miris?), ja, mazākais, šie nelieši negribētu mani iejaukt debesu strīdos! Bet kā traki zvēri viņi grib izlietot mani un krustu par, aizģelbi pret visādiem kukaiņiem un mūdžiem, kas aprij viņu laukus. Kādu dienu tās ir žurkas, kas apēd graudus klētīs. Gājiens, nelabā izdzīšana un lūgšanas svētajam Nikasam. Ledaina decembra diena, sniegs līdz ceļiem, — dabūju kaula sāpes gurnā. Tad kārta kāpuriem. Lūgšanas svē. tajai Ģertrūdei, gājiens. Notiek martā: sniegs ar lietu, atkusnis, ledains lietus, — dabūju tādu aizsmakumu, ka vēl šobrīd kāsēju. Šodien, lūk, vaboles, atkal gājiens! Man vajadzētu apstaigāt viņu augļu dārzus (saule ka svins, uztūkuši mākoņi, zili melni kā mušas, negaiss lēnām savelkas, es atgrieztos ar jauku saaukstējuma drudzi), dziedot šo vārsmu: «Ibi ceciderunt, kas dara pārkāpumus, atque expulsi sunt un nav varējuši stare ...» Neviens cits kā es tapšu izdzīts! ...

«Ibi cecidit Batists Šamaijs, iesaukts par Saldo, kirē...» Ne jau, nē, pateicos! Nav nekāda steiga. Beigu beigās apnīk visi joki. Vai man būs viņu laukus izmēzt

no kāpuriem? Ja vaboles viņus traucē, tad lai taču šie slaisti atvaboļojas paši. Palīdzi pats sev, tad dieviņš pa Ildzēs. Pārāk ērti būtu salikt rokas un sacīt: «Kirē, dari šo un dari to!» Es darīšu to, kas ir tīkams dievam uri man. Es dzeru, es dzeru. Dariet tāpat... Ja patīk, lai viņi mani ielenc. Man, biedri, par to nav daļas, un varu apzvērēt, ka viņi drīzāk beigs ielenkt manu māju, nekā es piecelšos no šā atzveltnes krēsla. Iedzersim!

*

Viņš dzēra, garās runāšanas izmocīts. Mēs arī dzērām, paceldami glāzes pār savām rīklēm un raudzīdamies caur tam debesīs un likteņos, kas mums likās rožaini. Uz dažiem mirkļiem iestājās klusums. Vienīgais troksnis bija tas, ka Paijārs klakšķināja mēli un vīns guldzēja Samaija platajā kaklā. Viņš izdzēra vienā vilcienā, Paijārs maziem malkiem. Kad straume krita cauruma dibenā, Samaijs, acis uz zvaigžņu debesīm pacēlis, lika atskanēt: «Ha!» Paijārs aplūkoja savu kausu no augšas, no apakšas, ēnā un saulē, ierāva nāsīs, apostīja, iedzēra ar degunu un aci tikpat kā ar aukslējām. Kas uz mani attiecas, tad es baudīju reizē kā dzērienu, tā dzērājus. Mans prieks pieauga, noraugoties viņu priekā un viņus vērojot, jo iedzert, raugoties ap sevi, ir divkārtīgs, karalisks prieks. Tas mani nebūt netraucēja naigi un steidzīgi pildīt glāzīti. Visi trīs mēs turējāmies rakstā, — nebija neviena, kas paliktu iepakaļ . . . Kas to varētu iedomāties! Kad mēs noslēdzām lēsi, pirmais, kas ar tukšu kausu nonāca galā, bija notārā kungs.

Kad pagraba raža bija maigi apslacījusi mūsu guzas un miesas spēkiem atdevusi vingrumu, dvēseles atplauka tāpat kā sejas. Atspiedušies uz vaļējā loga palodzes, mēs sajūsmā raudzījāmies jaunajā pavasarī, jautrajā saulē pār plaukstošo apšu vārpstām, apslēptās Jonnas ielejas dziļumā, kur upe griežas un griežas pa pļavām kā jauns sunēns, kas spēlējas, un no kurienes līdz mums atskanēja raudavu un velētāju balsis un vāļu troksnis. Un Samaijs gaišu vaigu, iekniebjot mums rokā, teica:

Cik jauki ir dzīvot šajā zemē! Lai slavēts dievs,

ka viņš mums visiem trim lika še piedzimt! Vai var iedomāties ko mīlīgāku, smaidošāku, aizkustinošāku, garšīgāku, treknāku, sulīgāku un piemīlīgāku? Asaras iz sprāgst, to visu iedomājoties. Varētu apēst — šo nelieti.

Mēs piekritām, kad viņš pēkšņi sāka turpināt:

— Pie velna, bet kālab viņam tur augšā vajag mušu zemē audzēt šos lopus? Protams, viņam bija taisnība. Jātic, ka viņš zina, ko dara ... Bet man labak patiktos, ka viņam nebūtu taisnība un ka mana draudze ietu pie velna, vai kur grib — pie inkām vai pie lielā turka, tas man vienalga, lai tik viņi būtu citur, nc šeit.

Mēs viņam teicām:

— Šamaij, viņi visur ir tādi paši tapat šie, kā citi. Kādēļ tad mainīt?

— Saprotu, — atņēma Samaijs, viņi nav radīti, lai es tos pestītu, bet lai viņi mani pestītu ar to, ka viņi mani piespiež, lai es zemes virsū izpērku savus grēkus. Vai jūs man piekrītat vai ne, bet nav nožēlojamāka amata kā būt par ciema priesteri, kas vaiga sviedros nopūlas, lai iekaltu patiesību viņu stulbajās galvās. Velti ir viņus barot ar evaņģēliju un dot viņu mazuļiem katķismu zīst, — tikko piens pa muti iekšā, ka jau pa degunu ārā. Šīm lielajam guzām vajag rupjākās barības. Kad viņi kādu laiku zelējuši Ave un no viena mutes kakta otrā viļājuši litānijās, tad, lai dzirdētu paši savu blēšanu, viņi jums nodziedās Vcsperu ar kompletem, bet neviens no svētajiem vārdiem nepāriet par viņu alkano rīkļu slieksni. Nc sirdij, ne vēderam nav nekā no tā. Kā pagāni bijuši, tā pagani paliek. Gadu simteņiem veltīgi no laukiem, strautiem un mežiem mēs dzenam ārā garus un fejas; velti mēs piepūšam plaušas un vaigus ta, ka tie sprāgst vai pušu, lai nopūstu, lai nodzēstu šīs pekles liesmas, lai pasaules melnākajā naktī patiesā dieva gaisma vienīgā nāktu redzama; nekas nav varējis izdeldēt šos zemes garus, šos nešķīstos māņus, šo matērijas dvēseli. Veci ozolu celmi, melni akmeņi, kas griežas, joprojām slēpj šo sātana cilti. Cik tomēr mēs esam lauzuši, cirtuši, grūduši, dedzinājuši, vilkuši āra ar saknēm! Vajadzētu apgriezt katru velēnu, katru akmeni mūsu mātes Gallijas zemē, lai izdabūtu visus velnus no viņas miesām. To nemaz nevar veikt. Šī sasodītā daba tev iz slīd starp pirkstiem: tu apgriez tai kājas, bet tai uzaug spārni. Katra elka vietā, ko nobeidz, rodas desmitiem jaunu. Šiem muļķiem ir viss — dievs un velns. Viņi tic vilkačiem, baltam bezgalvas zirgam, melnai vistai, lielai cilvēkveidīgai čūskai, gariņam Fulto un burvju zīmēm .. . Bet sakiet, lūdzami, — ko šo kroplo briesmoņu vidū, kas ir izbēguši no Noasa šķirsta, lai dara maigais Marijas un dievbijīgā galdnieka dēls?

Paijāra kungs atbildēja:

Kūmiņ, «acs redz aci, bet ne pati sevi». Droši -vien tava draudze ir prātā jukusi. Bet vai tu pats esi veselāks? Kirē, tev nav ko teikt, jo tu dari tāpat kā viņi. Vai tavi svētie ir labāki par viņu gariņiem un fejām? Nebija diezgan trīsvienīgā dieva, triju, kas līdzinās vienam, un dieves mātes; jūsu Panteonā bija vēl jānovieto dieviņi biksēs un brunčos, lai atvietotu tos, kas bija sasisti, un piepildītu nišas, ko jūs bijāt iztukšojuši. Bet šie dieviņi nudien netiek senajiem līdz. Nezin no kurienes tie nāk — tie parādās no visām pusēm kā gliemeži* neattīstījušies, bez dzimuma, nešķīsti, gaudeni, nemazgāti, apklāti vātīm, uztūkumiem un kukaiņu apsēsti. Viens rāda asiņojošu, nocirstu locekli, cits spīdīgu rētu uz ciskas, cits koķeti nes sprandā iedzītu nazi; šis staigā ar galvu zem rokas, un tas tur gluži lepni purina pirkstos kā kreklu savu ādu. Nemaz nemeklēsim tik tālu, kirē, — ko lai saka par tavu svēto, kas trone tavā baznīcā, par Simonu Stilitu, kas kā gārnis četrdesmit gadu ir nostāvējis uz vienas kājas mieta galā?

Šamaijs salēcās un iekliedzās:

Stāvi klusu! Lai paliek pārējie svētie! Man nav uzdots viņus apsargāt. Bet šis, pagans tu tāds, šis ir mans, un es esmu viņa mājā! Mans draugs, esi pieklājīgs!

— Atstāsim arī tavu purva bridēju uz vienas kājas (es esmu tavs viesis), bet saki, — ko tu domā par Kor-binji abatu, kas apgalvo, ka viņam pudelē esot vissvētās Jaunavas piens? Pasaki man arī, kā tev patīk de Sar-mizeļa kungs, kas, ar cauru vēderu sirgdams, reiz taisījis klistīru ar svēto ūdeni un relikviju pīšļiem!

— Es domāju, — sacīja Šamaijs, — ka tu pats, kas apsmej citu, darītu tāpat, ja tev būtu tūpļa vaina. Kas atliecas uz Korbinji abatu, visi mūki, lai mums atņemtu pircējus, ja varētu, būtu gatavi tirgoties ar erceņģeļu pienu, ar eņģeļu krējumu un sēravu sviestu. Par šiem ļaudīm nerunā! Muks un kirē ir tikpat ka suns ar kaķi.

Tad tu netici relikvijām, kire?

— Viņu relikvijām ne, bet savējām. Man ir svētās IMētriņas pleca kaula piedēklis, kas ar ēdēm apsēstiem skaidrina mīzalus un sejas krāsu. Ir man ari svēta Etupa pieres kauls, kas izdzen velnus no aunu vēderiem. Vai tu nevarētu nesmieties? Tu lielais hugenoti Vai tad tu nekam netici? Man ir dokumenti (akls, kas tam netic! lešu tiem pakaļ) uz pergamenta un ar parakstu. Tu pats savām acīm redzēsi oriģinālu.

— Paliec sēžot un liec mierā savus papīrus! Tu arī pats tam netici. Tev ausis kust. Lai tas ir kāds būdams un no kurienes būdams, — kauls paliek kauls, un, kas to pielūdz, ir elku pielūdzējs. Ikvienai lietai ir sava vieta — mirušiem kapsētā. Kas uz mani attiecas, es ticu dzīvajiem, es domāju, ka ir jau liela diena, ka es dzeru un prātoju — un pavisam prātīgi prātoju, — ka divi un divi ir četri, ka zeme ir nekustīgs spīdeklis izplatījuma, kas griežas. Es ticu Gijām Kokijam un, ja vēlies, varu tev no galvas noskaitīt viņa Neveras Paražu kopojumu. Ticu ari grāmatām, kur pile pa pilei tiek filtrēta zinātne un pētījumi par cilvēkiem. Bet par visām lietām es ticu savam saprātam. Un (pats par sevi saprotams) ticu ari svētajam Vārdam. Nav gudra un prātīga cilvēka, kas par to varētu šaubīties. Vai tu esi apmierināts, kire?

— Nē, neesmu vis, — iesaucās ne pa jokiem saniknotais Šamaijs. — Vai tu esi kalvinists, heretiķis vai hugenots, kas murmina bībeli un pamāca savu mati baznīcu un kas apgalvo (odžu izdzimums tāds!), ka var iztikt bez kirē?

Nu bija Paijāra kārta dusmoties; viņš cēla ierunas, ka viņu nosaucot par protestantu, — viņš taču esot īsts francūzis un katolis, tikai cilvēks ar veselu prātu, kas nav kropls ne garā, ne miesā, kas skaidri bez acenem redz dienā, kas muļķi nosauc muļķa vārdā un Šamaiju par trīsvienīgu muļķi vai, ja vēlaties, — par muļķi trīsvienībā. Lai godātu dievu, godā viņa saprātu, kas starp lielajiem spīdekļiem skaistākais stars.

*

Pēc tanī viņi apklusa un, atspiedušies uz elkoņiem, iemeta, vēl arvien dusmīgi viens otram atgriezuši muguru. Es saku skaļi smieties. Tad viņi pamanīja, ka es neko nebiju teicis, un arī pats es to pamanīju. Līdz šim es nodarbojos ar to, ka viņos raudzījos un klausījos, uzjautrinādams sevi ar viņu argumentiem, ar acīm un pieri atdarinādams viņu vaibstus, pie sevis atkārtodams viņu vārdus, bez trokšņa plātīdams muti kā trusis, ka-gremo kāpostus. Bet abi iekarsušie runātāji mani uzaicināja izteikties, kurā pusē es nostājoties.

Es atbildēju:

— Stāvu par jums abiem un vēl par dažu labu. Vai maz to, kas grib strīdaties? Jo vairāk neprātības, jo vairāk smieklu, un, jo vairāk smieklu, jo vairāk gudrības. Kad jūs, brālīši, gribat zināt, cik jums pieder, jūs uz papīra uzrakstāt visus skaitļus, pēc tam tos saskaitāt kopa. Kādēļ tam nepievienot jūsu ģeķīgās iedomas? No visa kopa varbūt iznāktu kas patiess. Ja jūs gribat patiesību sagrābt, tā jūs nonicinās. Pasauli, mani bērni, var dažadi izskaidrot, un katrs izskaidro tikai daļu jautājumu. Es stāvu par visiem jūsu dieviem, pagānu, kristīgo un par saprāta dievu pāri visam.

Pie šiem vārdiem abi sacēlās pret mani un saniknoti mani nosauca par pironieti un ateistu.

— Ateists? Ko jums no manis vajag? Jūsu dievs vai jūsu dievi, jūsu likums vai likumi grib nākt pie manis? Lai nāk vien, es tos saņemšu. Es visus saņemu — esmu viesmīlīgs. Mīļais dievs man ļoti patīk, tāpat viņa svētie. Vel vairak. Es viņus mīlu, godāju un laipni viņiem uzsmaidu, un (viņi ir labi ļaudis) tie neatteic pie manis atnākt un mazliet patērzēt. Bet, atklāti runājot, viena dieva, atzīstos, man ir par maz. Ko lai dara? Esmu gardēdis, un mani grib nolikt uz dietas! Man ir mani svētie, manas svētās, manas fejas un gariņi, kas mājo gaisa, virs zemes, kokos un ūdeņos; es ticu saprātam, es ticu arī negudriem, kam atklājas patiesība. Un es ticu burvjiem. Man patīk doma, ka zeme šūpojas, pakārta mākoņos, un man gribētos aptaustīt, izjaukt un no jauna salikt pasaules pulksteņa skaisto mehaniismu. Bet tas nemaz nenozīmē, ka man nebūtu patikas klausīties debesu circeņos, raudzīties zvaigžņu apaļajās acīs un pētīt cilvēku ar žagaru saišķi mēnesī. Jūs paraustāt plecus, jūs stāvat par kārtību? Nekas, kārtība ir laba lieta, bet kārtībai ir sava cena. Tā nedodas par velti, bet ir jāsamaksā. Kārtība ir tāda, ka nevar darīt to, ko grib, bet ir jādara, ko negrib. Tas nozīmē sev izdurt aci, lai labāk varētu saredzēt ar otru. Tas ir nocirst mežu, lai taisītu jaunus, taisnus ceļus. Tas ir ērti, ļoti ērti! .. . Bet, mīļais dievs, kur tas ir nejauki! Esmu vecs gallietis: daudz vadoņu, daudz likumu, visi brāļi sava starpā, un ikviens par sevi. Ja gribi, tici un ļauj man, ja gribu ticēt vai neticēt. Godini sapratu! Bet par visam lietam, draugs, neaizkar dievus. No viņiem viss virmo un līst no augšas, no apakšas, virs deguna, zem kājām; pasaule no viņiem ir uztūkusi. Es visus viņus turu godā. Un es jums atļauju man piegādāt jaunus. Bet jūs man neatņemsiet nevienu no viņiem, nedz piespiedīsiet no viņa šķirties; ja vien tikai nebēdnis nav nelietīgi izlietojis manu uzticību.

Paijārs un kire iežēlojās par mani un jautāja, kā gan es varot rast ceļu caur tādu jucekli.

Es to ļoti viegli atrodu, — teicu es; — visas te-ciņas man ir labi pazīstamas, es tur brīvi pastaigājos. Kad es nāku no Šamū uz Vezlē, vai jūs domājat, ka man ir vajadzīgs lielceļš? Aizvērtām acīm es nāku pa malu medinieka ceļiem, un, ja es arī ierodos pēdējais, mājās es pārnesu pilnu mednieka somu. Viss tur ir savā vietā ierindots ar uzrakstu: mīļais dievs baznīcā, svētie savās kapelās, fejas laukos, saprāts man zem pieres. Viņi labi saprotas, katram ir sava otra puse, savs uzdevums un nams. Viņi nav padoti despotiskam valdniekam, bet, tā ka Bernas kungi ar viņu konfederatiem, sava starpā viņi izveido sabiedroto kantonus. Tur ir vājāki un stiprāki. Tomēr pārāk neuzticies! Dažreiz ir vajadzīgi vājie pret stiprajiem. Un, protams, mīļais dievs ir stiprāks par fejām. Tomēr viņam tās ir jātaupa. Un mīļais dievs viens pats nav tik spēcīgs kā viņi visi kopa. Stiprais arvien atrod stiprāku, kas to aprij. Rijējs, lūk, jau aprīts! Tā ir. Man nevar atņemt ideju, ka visvarenāko dievu vēl nekad neviens nav redzējis. Viņš ir ļoti tālu, ļoti augstu, augšā, pašā dibenā. Tāpat ka mūsu karalis; viņa ļaudis, intendantus, leitnantus, mēs pārāk labi pazīstam, bet viņš paliek savā Luvrā. Tas, ko visi pielūdz, ir kā Končini kungs^2. Neuzbrūc man tik asi, Samaij! Lai tevi pārāk nesaniknotu, teikšu, ka viņš ir mūsu labais hercogs, Neveras kungs. Lai debesis viņu svētī! Es viņu godāju un mīlu, bet pret Luvra kungu viņam nmte ir ciet, un tas ir labi. Lai notiek!

— Lai notiek! — sacīja Paijārs. — Bet gluži tā nav. Tur daudz kas trūkst. «Kad kungs nav mājās, tad kalpi ir kājās.» Kamēr mūsu Anrī ir miris un karaļvalsts ir nonākusi sieviešu rokas^3, prinči rotājas ar kodeļu un ar pašu vērpēju. «Prinču rotaļas patīk tiem, kas ar tām darbojas.» Sie zagļi makšķerēs lielajā igvātī, iztukšos zelta un nākamo uzvaru bagātības, kas gu| arsenala lādēs, ko sarga Silli kungs. Ai, kaut nāktu atriebējs un ar izlaupīto zeltu viņi apspļautu paši savu galvu!

Par šo lietu mēs izteicāmies pamatīgāk, nekā ir prātīgi atzīmēt, jo par šo tematu visi bijām vienis prātis. Mēs vēl pielikām dažas variācijas par prinčiem sieviešu brunčos, par svētuļiem tupelēs, par trekniem prelatiem un slaistiem mūkiem. Jāsaka, ka par šo tēmu Samaijs improvizēja visskaistākās, visspožākās melodijas. Trio turpināja iet uz priekšu rakstā, visi trīs dziedājām vienā balsī, kad pēc salduma mēs ņēmām uz grauda vērme-ļaino, pēc svētuļiem pārāk dievbijīgos visāda veida fanātiķus, hugenotus, katoļus, muļķus un vientiešus, kas domā, ka mīlestību uz dievu var iedzīt ar pātagu vai ar dunku ribās. Kas grib pazudināt sevi, lai pazudina! Kam vēl to mocīt un dedzināt dzīvu? Dievs kungs nav ēzeļu dzinējs, lai mūs dzītu ar koku. Lai ikviens mūsu Francijā dzīvo un ļauj dzīvot savam tuvākam! Visnegodīgākais var būt par kristīgo, jo dievs miris par visiem cilvēkiem. Pie tam labais un ļaunais galu galā ir un paliek divi nabaga lopiņi: ne augstprātība līdz, ne stingrība, viņi līdzinās kā divi ūdens lāses.

Pēc tam kad bijām diezgan tērzējuši, mēs visi trīs uzņēmām himnu Bakham, vienīgajam dievam, par kuru es, Paijārs un Samaijs nestrīdējāmies. Skaļā balsī Samaijs pasludināja, ka viņš šo turot pārāku par visiem

citiem, par kuriem visi šie nešķistie Lutera un Kal viņa mūki muld savos sprediķos. Bakhus ir dievs, ko var atzīt un cienīt, viņš ir laba franču dzimuma ... ko es saku, mīļie brāļi, — īsts kristīgais, jo vai Jēzus dažās vecās portrejas reizēm nav attēlots, vīnķekarus minot kājām? Iedzersim, draugi, uz mūsu pestītāju, mūsu kristīgo Bakehu, smaidīgo Jēzu, kura sārtās asinis tek no mūsu pakalnu nogāzēm un smaržām pilda mūsu vīna dārzus, mūsu mutes un mūsu dvēseles un laipni izlej savu maigo, cilvēcīgo, cēlo un smējēju garu pār mūsu gaišo Eranciju ar veselu prātu un veselām asinīm!

*

Sai sarunas vieta, kad mēs bijām piesituši glazēs par godu labam franču saprātam, kas apsmej visu pārmērīgo («starp diviem apsēžas gudrais», tāpēc gadās, ka viņš bieži apsēžas uz zemes), ar lielu troksni atvērās durvis, skaļiem soļiem kāpnēs, Jēzu, Jāzepu piesaukdama, ar ave uz lūpām, ar dziļām, apspiestām nopūtām tuvojās lleloize Kirē kundze, kā mēs saucām saimnieci. Slaukot savu plato seju ar priekšauta malu, bez elpas viņa iesaucās:

— Molā, kirē kungs, nāciet palīgā!

— Nu, kas ir, resnā mamma? — jautaja viņš nepacietīgi.

Viņi nāk, viņi nāk! Ja, tie ir viņi!

Kas? Kāpuri, kas iet procesijā pa laukiem? Es tev jau teicu, nerunā man. vairs par šiem pagāniem, par manu draudzi!

— Viņi jums draud.

-Es par to pasmejos. Ar ko viņi draud? Ar prāvu garīgā liesā? Esmu gatavs ierasties.

Ai mans labais kungs, kaut tā būtu prāva vien!

Kas tad tur ir? Runā!

Viņi ir tur pie lielā Pīķa, rīkojoties ar kabalistis-kam zīmēm, ar nelabā izdzīšanu un dziedot: «Sarodieties, žurkas un vaboles, sarodieties no laukiem un ejiet est kire augļu dārzā un viņa pagrabā!»

Pie šiem vārdiem Šamaijs uzlēca gaisā.

— Sasodītie! Manā dārzā viņu vaboles! Un manā pagrabā! . . . Viņi mani beidz nost. Viņi paši vairs nezina, ko izdomāt! Ak kungs un svētais Simon, nāciet palīgā savam kirē!

Mēs mēģinājām viņu pārliecināt un stipri smējāmies.

— Smejieties vien, jums viegli smieties! Ja jūs, mani daiļgari, būtu manā vietā, jums vis smiekli nenāktu. Ne. nudien, es arī smietos, jūsu ādā būdams, tas ir ļoti ērti. Bet es gribētu redzēt, ka jūs saņemtu šo vēsti, sagatavojot ēdamo, dzeramo un pajumti šiem neliešiem! Viņu vaboles! Cik riebīgi! .. . Un peles — es tās negribu! Tur cilvēks var prātu zaudēt!

Klausies, vai tu neesi kirē? Ko tu baidies? Atbur viņu burvības! Vai tu nesver desmitreiz vairāk par saviem draudzes locekļiem? Vai tu neesi stiprāks par viņiem?

— Hē, liē, es nezinu. Lielais Piķis ir ļoti viltīgs. Ai draugi, draugi, — kāda vēsts! Šie laupītāji! Man bija tik labi, un es ta uzticējos! Nekas nav drošs. Vienīgi dievs ir liels. Ko es varu darīt? Esmu saistīts, esmu viņu rokās... Steidzies, mana Ileloize, un saki viņiem, lai viņi apstājas! Nāku jau, nāku, citādi nevar. Ak šie nelieši! Lai piesargās, kad savukārt viņi slimības gultā būs manās rokās ... Pagaidām (Fiat voluntas . ..) man ir jāizmocās cauri viņu trejdeviņām iegribām . .. Man jāizdzer kauss. Es to dzeršu ... Ne šo vien esmu dzēris ...

Viņš piecēlās. Mēs jautajām:

— Kurp tu dosies?

Krusta karā pret vabolēm, atbildēja viņš.

4*

IV. KLEJOTĀJS VAI PAVASARA DIENA

Aprili

Piemīlīgais aprīlis, pavasara smalciņā meitiņa ar burvīgām acīm, redzu ziedam tavas mazās krūtis apri kožu koka zarā, kura smailos, rožainos pumpurus glāsta svaigā rīta saule man pie loga dārzā. Cik jauks rīts! Kāda svētlaime, iedomājoties, ka skatīšu, ka varu skatīt šo dienu! Pieceļos, izstaipu savas vecās rokas un jūtu karstā darba patīkamo nogurumu. Pēdējās divi nedeļas, lai atgūtu piespiestā bezdarbā pavadīto laiku, es ar saviem mācekļiem liku skaidām šķīst un dziedāt kokam zem ēveles. Mūsu darba izsalkums par nelaimi ir lielāks par pasūtītāja apetiti. Ek, nepērk jau daudz un vēl mazāk sevi piespiež samaksāt pasūtīto. Lielie maki ir iztukšoti līdz dibenam, arī maciņi ir tukši, bet mūsu roku spēkā un mūsu laukos tomēr arvien kas ir; zeme ir laba, — ta, no kuras esmu radīts, un tā, uz kuras dzīvoju (tā ir tā pati). Ara, ora et labora, un tu būsi karalis. Tiešām visi klamsieši ir vai būs karaļi, jo no paša rīta dzirdu, kā griežas dzirnavu ūdens rats, čikst kalvēs plēšas un uz laktas atskan jautra vesera dzejas šķindoņa; cirvīši uz cērtamā dēļa sacērt kaulus, zirgi dzirdītavā sprauslā, zābaku lāpītājs dzied un klaudzina, riteņi un koka kurpes klab uz ceļa, pātagas švīkst, garāmgājēji pļāpā, balsis, zvani un beidzot strādājošās pilsētas elpa lielā piepūlē: «Pater noster, mēs mīcām dienišķo panēm nostrum un gaidām to no tevis — tā ir prātīgāk.. .» Man virs galvas laistās zilās pavasara debesis, kur staigā vējš, dzenādams baltos mākoņus, siltā saulīte un sprigans gaiss. Varētu teikt, ka tā ir atdzimstošā jaunība. No laiku dziļumiem tā žigli dodas šurp taisīt savu bezdelīgas ligzdu zem manas vecās sirds pajumtes, kas to tā gaida. Cik ļoti mīļa Sr šī skaistā čalotāja, kad tā atgriežas! Daudz mīļāka nekā pirmajā dienā ...

Šajā brīdī es izdzirdu čīkstam vēja rādītāju uz jumta un savas vecenes balsi, kas uzkliedz nezin kam, varbūt man (neliekos dzirdam). Bet izbiedētā jaunība bija projām. Pie velna vēja rādītāju! Viņa satrakota (tas ir: mana vecene), viņa kāpj lejā, lai man ietaurētu savu dziesmu bungādiņā:

— Ko tu tur dari un, rokas nolaidis, raugies mākoņos, sasodītais slaists? Tev jau mute ir ieplesta kā vārti. Tu esi par biedēkli debesu putniem. Ko tu vēl gaidi? Lai cepts cīrulis tev iekrīt mutē vai arī bezdelīgas asaras? Man ir jānoņemas vienai, es esmu bez elpas un vienos sviedros, es kuļos un pūlos kā vecs zirgs, lai kalpotu šim lopam! Lūk, vājā sieviete, tā tava daļa! ... Nē, nē, augstais dievs nav teicis, ka viss smagums gulsies uz muins un ka Ādams ies klejodams apkārt, rokas uz muguras salicis. Es gribu, lai ari viņš cieš, lai arī viņam ir nepatikšanas. Ja tas būtu citādi, ja šis nelietis būtu priecīgā omā, viņš iedzītu dievu izmisumā. Par laimi es vēl še atrodos, lai izpildītu viņa svēto gribu. Vai nu reiz esi beidzis smieties? Pie darba, ja gribi, lai katliņš vārās... Vai jūs redzat, kā viņš mani klausa? Vai tu kustēsies ar?

Atbildēju, laipni smaidīdams:

— Iešu jau, iešu, skaistulīt! Sājā skaistaja rītā būtu grēks sēdēt istabā.

Ieeju atpakaļ darbnīcā un uzsaucu mācekļiem:

Draugi, man vajag lokanu, maigu un stingru koku. Iešu aplūkot, vai Riū noliktavā nav kāds labs gabals. Kaņjā, Robinē, eima izmeklēt!

Izeju kopā ar viņiem. Mana vecene brēc, un es uzsaucu:

— Dziedi vien!

Bet šis pēdējais padoms nebija vajadzīgs. Kada mūzika! Sāku svilpot, lai kupleju papildinātu. Labais Kaņjā sacīja:

— Varētu domāt, ka mēs dodamies ceļojumā. Pēc stundas ceturkšņa būsim atpakaļ, meistariem

— Par šo briesmoni nekad nevar būt drošs, — nosacīja viņa.

*

Pulkstenis tad sita deviņi. Devāmies uz Bejanu, gājiens nav ilgs. Pie Bevronas tilta, garām ejot, jāapsta-jas ir taču jāapjautājas, ka klājas Fetī, Gadēnam un Trenke, iesauktam par Skaisto Zaņu, kuri dienu sāk, ap sēdušies ceļa malā, raugoties, kā tek ūdens. Kādu brīdi patērzējam par šo un to. Tad, gods godam, dodamies tālāk. Esam apzinīgi ļaudis, izvēlamies taisnāko ceļu un nerunājām ne ar vienu (tiesa, uz ceļa mēs neviena nesastapām). Tikai apbrīnojam debesis (esam jūtīgi pret dabas jaukumiem), pavasara agros dzinumus, ziedošu abeli, pilsētas mūra grāvjus, raugāmies bezdelīgā, apstājamies, strīdamies par to, no kuras puses pūš vējš.

Pusceļā iedomājos, ka šorīt nebiju vēl noskūpstījis savu Glodiju. Es teicu:

Ejiet vien uz priekšu! Es vel apmetīšu mazu likumu. Pie Riū satiksimies.

Kad pienācu, mana meita Martina patlaban, bagātīgi ūdeni izliedama, uzmazgāja veikalu. Pļāpāja, tērzēja un tarkšķējabez mitēšanās ar vienu, ar otru, ar vīru, ar zēniem, ar mācekli, ar Glodiju un vēl ar divām trim kaimiņu kurnam, ar kurām smējās locīdamās un neapstājas pļāpāt, tērzēt un tarkšķēt. Kad viņa bija beigusi (nevis pļāpāt, bet mazgāt), viņa izgāja uz ielas un steigšus tur izlēja spaini. Lai viņu apbrīnotu (varena meiča, kas man allaž iepriecina acis un sirdi), biju ap stājies dažus soļus aiz ieejas un dabūju pusspaiņa pa kāju ikriem. Viņa iesmējās vēl gardāk, bet es viņu pārspēju. Ai skaistā galliete, kas man smējās tieši seja, melnmate, kuras sprogas sedz pieri, meiča ar spēcīgi iezīmētām uzacīm, dedzīgām acīm, ar lūpām, sarkanā-kam par oglēm un pilnām kā plūmēm! Viņa gāja vaļējam krūtīm, kailām rokām, draiskulīgi uzspraustiem brunčiem. Viņa teica:

Redzi nu! Vai tu, mazākais, visu dabūji?

Es atbildēju:

Gandrīz visu. Vienalga par ūdeni, ja tik tas man nav jādzer.

— Ienāc, no ūdens plūdiem izglābtais Noas, vīna dārzniek Noas!

Ieiedams ieraugu Glodiju, ka viņa tur sēž īsajā svārciņā zem letes.

Svei'ka, mazā maizniece!

Varu derēt, ka man ir zināms, kas tev tik agri lika atstāt māju, — teica viņa.

— Tu droši vari saderēt, jo zini iemeslu, tu esi viņas pienu zīdusi.

Tad māte?

Kā tad!

— Cik vīrieši ir gļēvi!

Florimons, kas tieši taja brīdī nāca iekša, to ņēma uz savu birku un taisīja apvainotu seju.

Es viņam teicu:

— Neapvainojies, manu zēn. tas bija uz mani mērķēts.

— Nenorij visu, pietiks abiem diviem!

Sis visu laiku tēloja aizvainotu pašcieņu.

Viņš ir īsts buržujs un nekad nav varējis pieļaut, ka par viņu smejas; un, kad viņš redz mūs abus, Martinu un mani, viņš raugās neuzticīgi un pētījoši, aizdomīgu skatienu, kādi vārdi nāks no mūsu smejošās mutes. Nabaga nevainīgās dvēseles, kādu viltību mums pieraksta!

Teicu, kā kad nekas nebūtu noticis:

Martin, tu jokojies! Es labi zinu, ka Florimons ir kungs savā mājā un neļauj sevi pabāzt zem tupeles. Pie tam viņa Florimona ir maiga, izpildīga, atturīga, bez savas gribas un paklausa bez vārda runas. Lāga meiča līdzinās man, nabaga cilvēkam, kas arvien ir bijis kautrīgs, padevīgs un apspiests.

Vai tev nav gana izsmiet pasauli? — sacīja Martina, kas no jauna, uz ceļiem nometusies, ņemas berzt (nu tik tevi beržu, beržu, beržu!) ar negudru labpatiku rūtis, logu ietvarus.

Kamēr viņa darbojas (es raudzījos, ka viņa strādā), mēs apmainījāmies labiem un trekniem vārdiem. Veikala dibena, ko Martina piepildīja savām kustībām, runu un dzīvīgo spēku, kakta iespraucies, saviebies turējās apvainotais, vecmodīgais Florimons. Mūsu sabiedrībā viņš nekad nejūtas labi; viņš bīstas stiprāku vārdu un veselīgu galliešu joku, — tie ir piedauzīgi viņa pašcieņai; viņš arī nesaprot, ka cilvēks smejas aiz veselības. Viņš ir niecīgs, pabāls, pavājš un īgns. Viņš mīl par visu žēloties. Neko viņš neatrod labu, jo redz tikai sevi vien.

Kaklauta, aptīta ap savu cā|a kaklu, viņš izskatījās nemierīgs un bolīja acis no viena gala uz otru. Beidzot viņš teica:

— Se no visām pusēm kā tornī velk vējš. Visi logi ir vajā.

Nepārtraukdama darbu, Martina iebilda:

— Es slāpstu nost!

Kādu laiciņu Florimons mēģināja paciest (patiesība pūta jauks, svaigs vējiņš), bet tad aizgāja traki saniknots. Draiskule, uz grīdas nometusies, pacēla galvu un sacīja savā mīlīgajā, zobgalīgajā veidā:

— Viņš atkal ies sildīties pie mūrīša. — Es iejautājos zobgalīgi, vai viņa arvien saprotas ar savu maiznieku. Viņa piesargājās man sacīt pretējo. Ai, šī sasodītā blēde, labāk viņa |aus sevi gabalos sacirst nekā atzīsies, ka viņa ir vīlusies.

— Un kālab gan lai es nesaprastos? — viņa teica.

Viņš man ir pa prātam.

— Es jau gan būtu paēdis. Bet tavai lielajai mutei mazs kumoss noiet drīz dibenā.

— Vajag apmierināties ar to, kas ir, — teica viņa.

— Labi sacīts. Tomēr, ja es būtu šā kumosa vietā, es nebūtu visai drošs.

— Kādēļ? Nav ko bīties, jo es turu godīgu veikalu. Bet lai viņš dara tāpat! Ja ne, tad lai šis nelietis zina, -to pašu dienu, kad viņš mani pievils, es viņam uzlikšu ragus. Katram savs piederums. Viņam savs, man savs. Tātad lai pilda savu pienākumu!

— Līdz galam.

Lai palūko tikai žēloties, ka meitene bijusi pārāk skaista!

— A-ā velna māte, nu es zinu, kādu atbildi tu devi vanagam, kas atnesa vēsti no debesīm.

— Pazīstu vairāk vanadzēnu, bet bez spalvām. Nc zinu, par kuru tu runā.

— Vai tu nepazīsti stāstu par vanagu, ko kūmiņas nosūtīja pie dieva tēva lūgt, lai viņu mazuļi, tikko izšķīlušies, varētu staigāt uz abām kājām. Dievs kungs sacīja: «Labi. (Viņš pret dāmām ir galants.) Savām laipnajām draudzes loceklēm es prasu pretim kādu niecīgu norunu: lai turpmāk zem spalvu segām sievas, meitas un meitenes guļ vienas pašas.» Vanags uzticīgs nonesa vēsti zem spārnā. Todien, kad viņš atlaidās, manis tur nebija, bet es zinu, ka vēstnieks dabūja dzirdēt jaukas lietas!

Martina, aptupusies uz papēžiem, apstājās berzt un sāka skaļi smieties. Tad viņa sāka mani grūstīt, teikdama:

Ai tu vecais pļāpa! Maļ kā dzirnavas, ber kā pu pas, nudie! Bet nu pazudi uz vietas un nestāsti pasakas! Kam gan tu deri? Ar tevi tikai zaudē laiku! Un nu taisies, ka tiec projām! Pagaidi, paņem līdz ari šo sunīti bez astes, kas man jaucas pa kājām, šo tavu Glodiju. kuru nupat izdzinu no ceptuves un kura, protams, bija iemērkusi pirkstus mīklā (tā vēl ir uz deguna). Tiš. prom abi, ļaujiet strādāt, vai ņemšu slotu ...

Viņa izdzina mūs ārā. Mēs abi aizgājām gluži ap mierināti. Aizgājām kopā pie Riū. Bet Jonnas krastos mēs mazliet apstājāmies. Skatījāmies, kā makšķerē. Mēs devām padomus. Un kā mēs priecājāmies, kad pludiņš nogrima un no zaļa spoguļa izlēca balta zivtiņa! Bet Glodija ieraudzīja āķa galā tārpu, kas locījās, un ar nepatiku teica man:

Vectētiņ, viņam sāp, viņu apēdīs!

— Protams, mīlulīt, — teicu es. — Nav patīkami būt apēstam. Nevajag par to domāt! Labāk domāt par to, kas viņu apēd, par jauko zivtiņu. Viņa saka: «Cik tas gards!»

— Bet ja tevi apēstu, vectētiņ?

— Es tāpat teiktu: «Cik gards es tev esmu! Laimīgais blēdis, kāda viņam laime, ka tas var mani apēst.» Redzi, meitiņ, redzi, ka vectētiņš arvien ar visu mierā. Rijējs lai rij, — tikai vajag šīs lietas nokārtot ar prātu. Burgundietim, lūk, viss ir labs.

Tā sarunādamies, gluži nemanot mēs nonācām (pulkstenis vel nebija vienpadsmit) pie Riū; Kaņjā ar Robinē mani gaidīja, mierīgi atlaidusies upes krastā; Robinē, apbruņojies ar pacietību un makšķeri, ķircināja grunduļus.

Iegāju koku noliktava. Kad es atrodos starp skais tiem, noguldītiem kokiem, kaili izģērbtiem, un labā zāģu skaidu svaiga smarža man iesitas degunā, tad. atzīstos.

manis pēc lai rit laiks un ūdens. Es nevaru beigt kokus aptaustīt. Koku es mīlu vairāk par sievieti. Ikvienam ir savs jājamais zirdziņš. Velti es jau iepriekš zinu, ko gribu un ko ņemšu. Ja es būtu pie Lielā Turka un tirgū divdesmit citu jaunavu vidū ieraudzītu to, ko mīlu, vai jūs domājat, ka mīlestība pret šo vienu mani traucētu, garām ejot, baudīt acīm pārējo daiļumu? Kādēļ gan dievs man būtu devis acis, kas alkst skaistuma, ja, tam tuvojoties, tās būtu jāaizver? Nē, manējās stāv vaļā ka vārti. Viss tur ieiet iekša, nekas nezūd. Ka vecs pazinējs protu uzminēt zem viltīgu sievu ādas viņu iegribas, viltības un nelietīgas domas, un tāpat arī zem gludās vai rupjās koku mizas es protu lasīt apslēptā dvēselē, kas izšķilsies no olas, ja man patiks to izperēt.

Kamēr man patīk izvēlēties, Kaņjā nepacietīgi (tas ir gatavs norīt visu dzīvu, tikai mēs, veči, protam izgaršot) sarunājas pilna kaklā ar dažiem plostniekiem, kas slaistās gar Jonnas krastu vai stāv kā svēteļi uz Bejanas tilta. Jo, kaut abās priekšpilsētās putni ir dažādi, paražas ir vienas un tās pašas, visu dienu tie kvern, atspieduši dibenu pie tilta margām, un izskalo knābi tuvākajā vīna tirgotavā. Sarunas starp Bevronas dēlu un Betlemes dēlu sastāv no muļķīgiem jokiem. Sie Jūdejas kungi mūs dēvē par zemniekiem, Burgundas gliemežiem un sūdēžiem. Un mēs uz šīm laipnībām atbildam, nosaukdami viņus par vardēm un līdaku rīklēm. Es saku — mēs, — jo, kad dzird dziedam litānijās, nevar iztikt, nenoskaitījis savu «Ora pro nobisl». Aiz pieklājības. Tam, kas runā, ir jāatbild. Kad mēs bijām godīgi apmainījušies dažiem jaukiem vārdiņiem (vai tiešām jau zvana pusdienas Angelus? Uzlecu apmulsis. Ei laiciņ, ei. tava smilts kā skrēji), vispirms es lūdzu mūsu labajiem plostniekiem palīdzēt Kaņjā un Robine sakraut manus ratus un, otrkārt, tos novest uz Bevronu līdz ar kokiem. ko esmu izvēlējies. Viņi kliedz kā traki:

Sasodītais Brinjon, tev nemaz nav kauna!

Viņi gan izkliedzas, bet dara. Viņi tomēr mani mīl.

Mēs atgriežamies rikšiem. Uz pārdotavu sliekšņa stāvēdami un apbrīnodami mūsu centību, ļaudis redzēja mūs pabraucam garām. Bet, kad mans pajūgs sasniedza Bevronas tiltu, mēs tur atradām trīs uzticamos zvirbu-|us Leti, Gadenu, Trenkē, kas arvien vel raudzījās ūdens straumē; kājas apstājās, un mēles sāka strādāt presto. Vieni nonicināja otrus par to, ka tie kaut ko darīja. Otri nicināja pirmos par to, ka tie nedarīja nekā. Dziedātāji izņēma cauri visu repertuāru. Sēdēju uz robežas stūra un gaidīju, kad viņi beigs, lai varētu pasniegt balvu, kad kāda balss man uzsauca pie auss;

— Ak tu resgali! Ak nu reiz tu atgriezies! Tagad tu man pastāstīsi, ka no pulksten deviņiem tu pavadīji laiku, no Bevronas uz Bejanu iedams. Diedelnieks tāds! Ir gan posts ar tevi! Un kas zina, kad tu būtu pārnācis, ja es tevi neuzmeklētu. Prom uz mājām, tu dauzoņa! Nu pusdienas būs sadegušas! .. .

Es teicu:

Tev piekrīt balva. Jūs velti cīnāties, mani draugi, kas attiecas uz dziedāšanu, tad, salīdzinot ar šo laksti galu, — jūs esat tīrie nemākuļi. — Mana uzslava vel pavairoja viņas pašlepnumu. Viņa mums cēla priekša vēl vienu gabalu. Mēs kliedzām:

Bravo! . . . Un nu iesim mājās. Ej pa priekšu, es

sekošu.

*

Mana sieva pārnāca ar Glodiju pie rokas, un viņu pavadīja abi mācekļi. Paklausīgi, bet bez steigas es taisījos darīt to pašu, kad no pilsētas augšas jautras balsis, tauru skaņas un zvanu spēles no svētā Mārtiņa torņa man, vecam medību sunim, lika saost gaisā kaut ko jaunu. Tās bija d’Amazī kunga un nodevu un nodokļu saņēmēja meitas Lukrecijas de Sampo jaunkundzes laulības.

Lai varētu redzēt kazu gājienu, visi pa galvu pa kaklu devās uz priekšu un uzrāpās kalnā, lai sasniegtu laukumu pils priekšā. Jūs domājat, ka es biju pēdējais šai skrējienā? Tāds atradums katru dienu vis nekrīt roka! Vienīgi klaidoņi Trenkē, Gadēns un Fetī negribēja nocelt savus dibenus, kas bija kā pienagloti upes krastā, sacīdami, ka ne viņiem, priekšpilsētas ļaudīm, iet viesos pie pils kungiem. Patiesībā man patīk lepnums un patmīlība, tās ir jauka lieta. Bet lai es tai ziedotu savu i/.priecu? Nē, kas tā par mīlību! Tā ir kā kirē mīlestība, kas mani, puiku, piekāva, kā viņš teica, manā labā.

Kaut gan vienā rāviena es biju uzskrējis augšā pa trīsdesmit sešām kāpnēm, kas ved uz svētā Mārtiņa baznīcu, par nelaimi laukumā nonācu parvēlu, lai redzētu kāziniekus ieejam baznīcā. Tātad vajadzēja nogaidīt (un tas bija nepieciešams), kad tie dosies ārā. Lai nosistu laiku, man izdevās ar lielām mokām iekļūt baznīcā, pie tam es mīlīgi stūrēju starp laipniem vēderiem un gaļīgiem spilveniem, bet pie baznīcas kāpnēm atrados zem cilvēku segas un gulēju kā gultā siltumā un zem dūnām. Nebijis es svētā vietā, deru, ka man iešautos prātā daža trakulīga doma. Bet jābūt nopietnam, to prasa laiks un vieta, un, kad ir vajadzīgs, es varu būt stīvs kā ēzelis. Bet var arī gadīties, ka pazib kur ausu galiņš un ka ezelis iebrēcas, un todien tas notika. Jo, kamēr, atplētis muti, lai labāk redzētu, dievbijīgi un rātni nolūkojos, kā šķīstā Lukrecija upurē sevi d’Amazī kungam, medniekam par godu pie svētā lluberta atskanēja četras medību taures, pavadot dievkalpojumu. Jā, nudien, trūka tikai medību suņu, un to ļoti nožēloju. Noriju smieklus un, protams, nevarēju atturēties, (pavisam klusu) neuzsvilpojis kaut ko. Bet, kad pienāca kļūmīgais brīdis, kur uz ziņkārīgā kirē jautājumu līgava atbildēja «jā» un piepūstie vaigi jautri pasludināja medījumu, es ilgāk nevarēju noturēties un uzsaucu:

— Hallali!

Varat iedomāties, kādi smiekli sacēlās. Pienāca klāt šveicars savilktām uzacīm. Sarāvos pavisam mazs un, slīdēdams starp mugurām, devos ārā.

Atrados laukumā. Sabiedrības tur netrūka. Visi goda vīri, tāpat kā es, kam ir acis, lai redzētu, un ausis, lai noticētu un iebaudītu to, ko ir iekampušas citas acis, un mēles, lai pastāstītu to, kas nemaz pašam nav bijis jāredz, lai par to runātu. Dievs man liecinieks, ka es nestāvēju klusu. Lai labi samelotu, nemaz nav jānāk no tālienes. Laiks pagāja ļoti ātri, mazākais, man, līdz atveras lielās baznīcas durvis un atskanēja ērģeles. Parādījās medības. Priekšgalā, slavas vainagots, soļoja d’Amazī, pie rokas vezdams sagūstīto medījumu, kas pa labi un pa kreisi kautrīgi grozīja savas skaistās stirnas acis. Labi, ka man šis daiļais bērns nav jāsarga! Kam viņa kritīs, tam būs galvas lauzīšana. Un, kas paņem medījumu, tam nāk līdz ragi. Netiku labi aplūkojis ne mediniekus, ne medījumu, ne dzinējus, ne dzenamo un pat neprastu uzrakstīt (tur nav ko lielīties), kādā krāsa bija sīra apģērbs un līgavas tērps. Jo tieši šajā brīdi mūsu prātus un uzmanību saistīja gājiena kārtība un pavadonības kungu secība vienotram.

Man stāstīja, ka jau pie ieejas baznīcā kā divi auni sadūrušies (ai, kāpēc es nebiju tur klāt!) tiesnesis un pils prokurors ar pārtikas noliktavu pārzini un pilsētas mēru. Pēdējais, būdams resnākais un stiprākais, bija izgājis cauri pirmais. Nu bija jāredz, kurš no abiem izies ara pirmais un parādīs savu degunu pie baznīcas ieejas. Mēs noslēdzām derības, bet neviens nenāca ārā. Kā pušu griezta čūska kāzu gājiens kustējās ar galvas daļu, bet ķermenis nenāca pakaļ. Kad beidzot mēs tuvojāmies baznīcai, ieraudzījām, ka tur iekšā pie ieejas kā saniknoti zvēri viņi stāvēja pa abām pusēm un nelaida viens otru garām. Tā kā svētajā vietā viņi nedrīkstēja kliegt, tad varēja redzēt, ka viņi kustina degunus un lūpas, iepleš acis platas platas, saliec muguru ritenī, sarauj pieri, elš, piepūš vaigus, un pie visa tā nebija dzirdama ne skaņa. Mēs turējām sānus smiedamies, un derēdami turējām katrs savu pusi. Vecākie ļaudis bija par tiesnesi, kas reprezentēja hercoga kungu (kas grib, lai viņu godina, liek godināt citus), jauni gailēni — par mēru, mūsu brīvestības cīnītāju. Es stāvēju par to, kurš otram dos vislabāko dunku. Lai uzmudinātu savējo, katrs uzsauca:

— Ss . . . saņemies, Grasē! Kod viņam cekula, Peto! Nu, nu sagrāb viņu aiz rīkles! Drošāk, manu ēzelīt, drošāk!

Šie kaušļi rokas darbā nelaida, bet apmierinājās ar to, ka iespļāva savu niknumu viens otram sejā; laikam viņi sargājās sabojāt skaisto iespaidu par sevi. Tādā kārtā stīvēšanās draudēja ievilkties garumā (nebija ko baidīties, ka tiem aizsals mute), ja neparādītos kirē kungs, kas uztraucās, ka nenovēlotos ierasties uz maltīti. Viņš sacīja:

— Miļ-ie mani bērni, dievs jūs dzird, maltīte gaida, nekacla ziņa nedrīkst likt gaidīt maltītei un dievam kun gam rādīties slikta oma un vel viņa mājoklī! Mazgāsim savu veļu mājās! ... — Ja viņš arī to nav teicis (jo es nekā nedzirdēju), tad tādam vajag būt viņa vārdu saturam, jo es redzēju, ka beidzot divas resnas rokas sa-grāba tos aiz skausta un divi purni sakļāvās miera skūpsta. Pēc tam viņi izgāja vienā rinda kā divi stabi pa abām pusēm kire vēderam. Viena kunga vietā trīs. Kad kungi strīdas, ļaudis neko nezaudē.

*

Viņi visi pagāja garām un iegāja pilī uz kāzu mielastu, ko bija sev izpelnījušies, bet mēs, nabaga lopiņi, palikām atplestu muti laukuma ap katlu, kas nebija redzams, un ierijam maltītes garaiņus. Lai vairāk sevi apmierinātu, es sev liku nosaukt ēdienus. Mēs bijām kopa trīs gardēži: Tripē, Boldkēns un Brinjons; pie katra ēdiena, ko izsauca, mēs saskatījāmies un devām dunku sānos. Vienam ēdienam mēs devām savu piekrišanu, otru apstrīdējām. Ja būtu aprunājušies ar tik piedzīvojumu bagātiem cilvēkiem ka ar mums, varētu labāk izrīkot. Tomēr jāsaka, ka mielasts bija ievērojams, bez sīkam kļudain un bez smagākiem grēkiem. Zaķa pipariem katrs deva savu recepti, un tie, kas noklausījās, iemeta pa vārdam starpā. Bet drīz vien uz ša pamata izcēlās strīds (šie temati ir karsti diezgan, un vajag būt nekrietnam cilvēkam, lai varētu aukstasinīgi par tiem runāt). Sevišķi ass strīds izcēlās starp Perinās kundzi un 2a-koti, kas ir sāncenses un pilsētā sarīko lielas dinejas. Katrai ir sava partija, un šis partijas pūlas viena otru pārspēt pie galda. Tie ir jauki turnīri. Mūsu pilsētas labās dinejas pilsoņiem nozīmē šķēpu laušanu. Kaut gan esmu kārs uz jaukiem strīdiem, bet nekas nav tik garlaicīgs ka klausīties, kad stāsta par svešām varonībām, kad pašam jāstāv mierā. Neesmu cilvēks, kas pārtiek no savu domu sulas un ēdienu ēnām, ko pats nebaudu. Tāpēc biju priecīgs, kad Tripē kungs man teica (nabags arī cieta!):

Kas pārāk daudz runā par virtuves lietām, Briri-jon, līdzinās mīlniekam, kas nebeidz triekt par mīlestību.

I's vairāk nevaru izturēt, es, draugs, aiziešu boja. Es degu, es beidzos nost, un manas iekšas kūp. Iesim aplaistīsim tās un pabarosim zvēru, kas man kremt vēderā!

— Mēs ar viņu tiksim galā, palaidies uz mani. Pret bada sērgu vislabākais līdzeklis ir ēdiens, saka kāds no senaj iem.

Mēs kopā izgājām uz 1.ielas ielas stūri, uz Francijas un Dofina Ģerboņu viesnīcu, jo nevienam no mums nenāca prātā pēc pulksten diviem atgriezties mājas. Tripc, tāpat ka man, būtu jābaidās tur atrast aukstu viru un vārošos sievu. Bija tirgus diena, zāle bija piebāzta. Bet, ja vienam pie galda ērtībā ir labāk paēst, tad, saspiestam labu biedru vidu, ēšana veicas vēl labāk, tāda kārtā viss arvien ir labi.

Ilgu laiku mēs abi klusējām, sarunādamies tikai in petto, tas ir — ar sirdi un žok|iem, ņemdamies ap salītu cūkas treknumu ar kāpostiem, kas rožains un maigs izlaida gardu garšu un kusa mute. Piedevām nāca kau siņš sarkanā, lai nodzēstu no acīm miglu, jo ēst un ne piedzert klāt, saka veci ļaudis, ir tikpat ka sevi aklināt. Pēc tam ar skaidru skatu un izskalotu rīkli varēju uzsākt prātot par cilvēkiem un dzīvi, kas liekas daudz jaukāki, kad esi paēdis.

Pie blakus galda kāds apkaimes kirē sēdēja ar vecu saimnieci, kas visādi ap viņu ķiķinājās: viņa pieliecās, runāja, ievilkusi galvu savos bruņurupuča plecos, izlocīja to uz sāniem un saldi kā pie bikts pacēla galviņu. Kire tāpat klausījās no malas laipni, neko nedzirdēdams, un uz katru cieņas apliecinājumu atbildēja ar tādu pašu cieņas apliecinājumu, nezaudēdams neviena kumosa. Viņš likās sakām: «Ej mierā, mana meita, absolvo te! Visi tavi grēki tev ir piedoti. Jo dievs ir labs. Un ši asins desa ir lieliska!»

Mazliet tālāk mūsu notārs, meistars Pjērs Delavo, kas pacienaja savu darba biedru, runāja par likumiem, dālderiem, politiku, kontraktiem un romiešu republiku (viņš ir republikānis latiņu vārsmās, bet dzīve godīgs pilsonis un uzticams karaļa kalps).

Pašā dibena mana klejojošā acs atklaja Perēnu Ke zilā, iestīvinātā blūzē, Perēnu no Korvol-l’Orgeijē, kura skatiens sastapās ar manējo; viņš iesaucās, piecēlās un sauca mani (varu zvērēt, ka viņš mani bija pamanījis pašā sākumā, bet, blēdis, turējās klusu, jo viņš man ir parādā par diviem labiem riekstkoka skapjiem un nu jau divi gadi, kā es tos taisīju). Viņš pienāca pie manis un piedāvāja glāzīti:

No visas sirds apsveicu jūs...

. . . Piedāvāja vēl otru:

Lai taisni noietu uz divām kājām, lai noietu, tad vajag...

. . . Uzaicināja mani dalīties viņa maltītē. Viņš cerēja, ka, paēdis būdams, es atsacīšos. Es viņu turēju pie vārda, jo teicu «jā». Kaut tādā kārtā iedzīvošos!

Sāku no jauna, bet šoreiz rāmāk, sātīgāk, jo bada vairs nebija ko bīties. Pamazām rupjie pusdienotāji, steigas ļaudis, kas, tāpat kā kustoņi, neprot ēst, bet tikai grib sevi pabarot, atstāja šo vietu; palika tikai goda vīri, vecāki vīri un talanti, kas saprot, kāda nozīme ir skaistumam, labumam, un kam labs ēdiens ir labs darbs. Durvis bija vaļā, gaiss un saule nāca iekšā. Trīs melnas vistas izstiepa stīvos kaklus, lai uzknābtu maizes druskas zem galda, zem vecā suņa kājām, kas gulēja; no ielas atskanēja sievu čaloņa, stiklinieka saucieni un «skaistas zivis, labas zivis!». Un ēzeļa balss, kas rūca kā lauva. Uz putekļainā lielceļa bija redzami apgulušies divi balti, ratos iejūgti vērši, kas nosiekalojušies lēnprātīgi gremoja putas, kājas ierāvuši zem skaistajiem, spīdīgajiem sāniem. Baloži dūca uz jumta. Es darītu tapat kā viņi, tik labi mes jutāmies. Liekas, mēs visi maltu kā kaķi, ja mums pārvilktu ar roku pār muguru.

Sarunas apņēma visus no galda uz galdu, visi apvienoti, visi pa draugam, visi brāļi savā starpā — kirē, pavārs, notārs ar savu biedru un viesnīcniece ar tik maigu vārdu (tā ir Bezlā 9; viņas vārds sola daudz, un viņa izpilda šo solījumu un pat vēl vairāk). Lai labak dabūtu izrunāties, staigāju no viena pie otra, apsēzdamies šur tur. Runāja par politiku. Lai labsajūta būtu pilnīgāka, pēc vakariņām nebija par ļaunu parunāt par postu, kas valda zemē. Visi šie kungi sūdzējās par nabadzību, dārdzību, viltīgiem darījumiem, par mūsu Francijas un mūsu rases bojā eju, par valdniekiem un intrigantiem. Runāja apdomīgi. Nevienu nesauca vārdā.

Lielajiem ir tikpat lielas ausis, ta ka nekad nevar zināt, vai kāds galiņš neglūn pie atslēgas cauruma, la ka patiesība, šī labā burgundiete, atrodas mucas dibenā, tad mūsu draugi pamazām uzdrošinājās pacelt balsi pret tiem mūsu kungiem, kas bija attālāk, sevišķi viņi saslējās pret itāliešiem, pret šo mūdzi Končini, ko resnā Flo-rences karaliene atvedusi savos brunčos. Ja jūs atrodat, ka jūsu cepeti apēd divi suņi, no kuriem viens ir svešs, bet otrs savs, tad šo jūs aizdzenat, bet viņu nositat. Pēc taisnības un aiz pretrunas gara es teicu, ka nevajadzētu sodīt vienu vien, bet abus divus, ka, klausoties ļaudīs, varētu domāt, ka Francijā nav cita ļaunuma, izņemot itāliešu, bet ka, paldies dievam, ir pašiem savas likstas un savi nelieši. Visi vienā balsī atbildēja, ka viens itāliešu nelietis atsverot trīs franču neliešus un trīs godīgi itālieši neesot vērti trešās daļas godīga franča. Es atcirtu, ka, vienalga, še vai tur, cilvēki visur ir tie paši kustoņi, ka viens lops ir līdzīgs otram, bet ka labu cilvēku, vienalga, no kurienes tas nākdams, ir tīkami uzskatīt un sev piesaistīt, un, kad viņš ir mans, es viņu mīlu. Kaut arī tas būtu itālietis. Pēc tam visi viņi man bruka virsū, apsmiedami sacīja, ka mana gaume jau esot zināmā, nosauca mani par vecu muļķi, par Brinjonu mūžīgo kustētāju, par svētceļnieku, klejotāju, Brinjonu ceļu trinēju. Tiesa, savā laikā es daudz tos lietoju. Kad mūsu labais hercogs, tagadējā tēvs, mani sūtīja uz Mantoju un Albisolu pētīt emaljas, fajansa un mākslas industriju, ko no tā laika mēs ievedām pie sevis, neesmu taupījis ne ceļus, ne pazoles. Visu ceļu no svētā Mārtiņa līdz svētajam Andrejam mantujietim nogāju kājām, spieķi roka. Ir priecīgi redzēt zem papēžiem zemi, kas izstiepjas garumā, un kājām mīcīt pasaules miesu. Bet nedomāsim par to pārāk daudz, citādi es sākšu no jauna... Viņi mani apsmej. Un tomēr esmu gallietis, to pēcnācējs, kas izlaupīja pasauli.. . Viņi man saka: «Pie velna, ko tu esi salaupījis un ko pārnesis mājās?» — «Tikpat daudz kā viņi. Pilnas acis un, taisnība, tukšas kabatas, bet piebāztu galvu.» Dievs, cik jauki ir redzēt, dzirdēt, baudīt, atcerēties! Zinu, ka nav iespējams visu

s Vārdu spēle — baiso la noskūpsti viņu.

redzēt un zināt, bet, mazākais, tik, cik iespējams. Esmu kā sūknis, kas iezīž okeānu. Vēl drīzāk varu sevi salīdzināt ar apaļu, gatavu vīna ķekaru, kas gatavojas pušu sprāgt no skaistās zemes sulas. Kas tur būtu par vīna ražu, ja domātu to izspiest! Nekas, mani bērni, gan jau pats to izdzeršu! Ja jūs to nicināt, jo labāk tas man. Es neuzspiežu. Citkārt es gribēju ar jums dalīties laimes druskās, ko biju uzlasījis, visās savās saules zemju skaistajās atmiņās. Bet mūsu zemes ļaudis nav ziņkārīgi, izņemot attiecībā uz lo, ko dara kaimiņš, sevišķi kaimiņiene. Pārējais ir pārāk tālu, lai tam noticētu. Ja gribi, ej paraugies pats. Man pietiek ar to, ko še redzu. «Caurums priekšā, caurums pakaļā, padzīvo Romā, nāksi nabags atpakaļ.» Labi, labi! Lai izrunājas, kā patīk, es tikai ļauju, lai darās. Tā kā jūs negribat, es redzēto paglabāju acu dziļumā zem plakstiņa. Ar varu nevajag cii vēkam uzspiest laimi. Labāk vajag turēties ar viņiem kopā, pielāgoties un dzīvot savā nodabā. Viena laime neatsver divi laimes.

Tālab paslepu, zīmējot Deiavo purnu un kirē, kas runādams sasit spārnus, es klausos un dziedu viņu dziesmu, ko es pazīstu: «Kāda laime man, kāds prieks, esmu skaidrs klamsīnieksl» Nudien, manas domas, ka pilsēta, kas mani radījusi, nevar būt slikta. Tā ir laba pilsēta. Cilvēces stāds tur aug labi, lekni un bez ērkšķiem; nav tajā cita ļaunuma ka asa mēle, ko mēs esam labi uztrinuši. Bet, kaut arī drusciņ aprunātu savu tuvāko (kas dara to pašu pretim), viņam no tā nekāds ļaunums neceļas, bet lo iemīļo vēl vairāk, un tam nedarītu pāri ne par matu. Deiavo mums atgādina (mēs visi, ieskaitot kirē, esam lepni uz to) mūsu Neveras mierīgo zobgalību pārējās zemes neprātā, mūsu vecāko Ragonu, kas atteicas pievienoties giziešiem, Ligai, atkritējiem, katoļiem. Romai vai Zenevai, trakiem suņiem vai lūšiem, un kā Barto'.omeja nakts pie mums mazgāja savas asiņainās rokas. Saspiedušies ap savu hercogu, mēs izveidojām it kā saliņu, pret kuru saira straume... Par mirušo hercogu un nelaiķa karali Arnī nevar runāt bez aizkustinājuma. Kā mēs mīlējām viens otru! Viņi bija mums ka radīti, mēs viņiem. Viņu trūkumi bija cilvēciski, un to dēļ viņi mums likās tuvāki, ne tik tāli. Smiedamies mēdza sacīt:

«Nevers ir pavisam zaļš» — vai: «Gads būs varens, bērnu mums netrūks, jo karalis mums atkal vienu devis.» Savu baltmaizi toreiz mēs apēdām. Tālab visiem mums patīk runāt par šiem laikiem. Delavo ir pazinis hercogu Luī tāpat ka es, bet vienīgi es esmu redzejfs karali Anrī, un es to izmantoju; jo, nenogaidījis, kamēr viņi lūdz, simto reizi (man tā ir kā pirmā, un, ja viņi, kā ceru, ir labi frančr, tad viņiem liekas tapat) es viņiem stāstu, kā es viņu redzēju, savu pelēko karali, pelēka cepurē, pelēkā apģērbā (pa piedurkņu caurumiem nāca arā elkoņi) jāšus pelēkā zirgā, pelēku bārdu, pelēkām acīm, no ārienes viss pelēks — iekšā zelts ...

Par nelaimi notārā kunga pirmais rakstvedis mani partrauca un paziņoja, ka viens no viņa klientiem esot pie miršanas un saucot viņu pie sevis. Diemžēl, viņam bija jādodas projām, bet iepriekš vēl viņš mūs apbalvoja ar kādu stāstu, ko viņš jau ap stundu bija mums gatavojis. Redzēju, kā viņš to viļāja pa mēli, bet es ieliku savu starpā. Būsim taisnīgi, — tas bija labs, un es daudz smējos. Kas attiecas uz šādu pastāstu stāstīšanu, tad šim Delavo nav līdzīga.

*

Pēc tam kad bijām atjūgušies no šiem saviļņojumiem, labi atspirdzinājušies un izskalojuši sev rīkles līdz papēžiem, izgājām visi kopā. Vajadzēja būt bez ceturkšņa pieci vai tā ap pieciem. Nepilnās divi stundās biju ievācis divi labas pusdienas un notārā pasūtījumu uz divām pūra lādēm, ko viņš man liek pagatavot. Kompānijā izšķīrās, iepriekš iemērkusi biskvitu melnā zustreņu glāzītē pie aptieķnieka Raterī. Delavo tur pabeidza mums stāstīt savu stāstu un mūs pavadīja līdz Mirandolai, lai pastāstītu vēl citu. Tad mēs galīgi šķīrāmies, brīdi vēl apstājušies ar vēderu pret sienu, lai dotu vaļu pēdējam izplūdumam. Tā kā bija par vēlu un par agru atgriezties mājās, nokāpu pret Betlemi kopa ar ogļu tirgotāju, kas gāja aiz, stumjamiem ratiņiem un taurēja. Pie l.urdo torņa ceļu šķērsoja kāds ratinieks, kas skriešus dzina sev pa priekšu riteni. Kad tas palēnināja gaitu, viņš

palecas un paspēra ar kāju. Ta izskatās tas, kas skrej paka) Fortūnas ratam, un, kad viņš iedomājas uzkāpis uz tā, rats aizbēg projām. Atzīmēju šo ainu, jo tā man vēlāk noderēs.

Kamēr vēl šaubījos, vai atgriezties mājās pa tuvāko vai pa tālāko ceļu, ieraudzīju, ka no Pantenora 10 naca gājiens ar krustu priekšgalā, ko, atspiestu uz vēdera ka pīķi, nesa puika, kas man bija līdz jostasvietai; tas rādīja mēli kādam citam kora zēnam un lūrēja aiz sava svētā zižļa. Aiz viņa četri vecāki vīri, ne šā, ne tā, uz savām sarkanajām pietūkušajām rokām, apsegtu ar palagu, nesa aizgājēju, kas, kirē atlaists, gāja zemē tālāk gulēt savu miegu. Aiz pieklājības es viņu izvadīju līdz mājoklim. Ir jautrāk būt ļaudīs. Atzīstos, ka soļoju līdz, pa daļai lai dzirdētu atraitni, kas pēc paraduma gāja klaigādama blakus garīdzniekam un stāstīja par mirušā sli inību un zālēm, kādas viņš ņēmis, par viņa miršanu, tikumiem, mīlestību, viņa miesīgajām īpašībām, vardu sakot, par viņa un viņa laulātās draudzenes dzīvi. Viņas elegija mijās ar kirē dziedāšanu. Ieinteresēti mēs sekojām, un lieki sacīt, ka pa ceļam mums pievienojās krietnas, līdzjūtīgas sirdis un dzirdīgas ausis. Beidzot viņu pārveda mājās, mūžīgā miega pajumtē un tukšas bedres malā ielika šķirstā, bet, tā kā ubagiem nav atļauts ņemt līdz savu koka kreklu (tikpat labi var gulēt gluži kails), tad, noņēmuši palagu un vāku, viņu izsvieda bedres dibenā.

Kad biju uzmetis savu smilšu sauju, lai ietaisītu viņam guļu, pārmetu krustu, lai viņu pasargātu no ļauniem sapņiem, un aizgāju gluži apmierināts. Biju visu redzējis, visu dzirdējis, dalību ņēmis priekos un bēdās, mana ceļa soma bija pilna.

Pēdējo ceļa cēlienu nogāju gar upi. Gribēju tur, kur saplūst kopa divi upes, gar Bevronu doties mājās, bet vakars bija tik jauks, ka es, nekā nedomādams, atrados aiz pilsētas un gāju gar viltnieci Jonnu, kas mani aizvilināja līdz La Forē slūžām. Rāmais un gludais ūdens tecēja bez mazākās krokas gaišajā tērpā; nevarēju atraut acu zīles kā zivs, kas ierijusi makšķeres āķi. Debesis, tā-

pat kā es, bija upes varā; viņas tur mazgājās ar saviem mākoņiem, kas skrejot aizķērās zālēs un niedres; un saule mazgāja savas zelta krēpes ūdenī. Apsēdos blakus vecam vīram, kas, kājas pa zemi vilkdams, ganīja divas vājas govis. Apvaicājos par viņa veselību un devu padomu uzvilkt slimajā kāja zeķi, kuras iekšpuse jaizliek ar asajām dzeltenēm (vaļas brīžos es nodarbojos ar dziedēšanu). Viņš man pastāstīja par savu dzīvi, likstām un bēdām un likās dusmīgs, ka es to noturu par pieci seši gadi jaunāku (viņam bija septiņdesmit pieci). Viņš bija lepns uz to, ka nodzīvojis ilgāk, viņš bija ari vairak pārcietis. Viņš atrada par gluži dabisku, ka cilvēks cieš, ka labie cieš kopā ar ļaunajiem, jo tāpat arī debesu žēlastība izlīšot vienā mērā pār ļaunajiem un labajiem. Galu galā viss ir vienādi, un tas ir labi. Bagātie un nabagie, skaistie un neglītie — visi kādreiz dusēs mierā tā paša tēva rokās. Viņa domas un salauztā balss kā siseņa Urkšķēšana zālē, slūžu mutuļošana, koka un darvas smarža, ko vējš atnesa no ostas, nekustīgi ritošais ūdens ar skaistajiem atspīdumiem — viss saskanēja un sakusa ar vakara mieru.

Vecais vīrs aizgāja, es gāju mājup lēniem soļiem, viens, lūkodamies lokos, kas griežas virs ūdens, un rokas aiz muguras salicis. Biju tā nogrimis ainās, kas lidinājās virs Bevronas, ka neapjēdzu, kurp eju un kur atrodos. Man bija pēkšņi jāsalecas, kad no upes otra krasta dzirdēju sevi saucam. Un tā bija pārāk pazīstama balss. Nemanot biju nonācis mājās. Pie loga mana maigā draudzene, mana sieva, rādīja dūri. Izlikos, ka viņu neredzu, un acis neatrāvu no straumes, tomēr pie sevis nosmējos, saskatot upes atspīdumā viņu ar galvu uz leju un to, kā viņa trakoja un vicināja rokas. Cietu klusu, bet ar vēderu smējos, un vēders man sakustējās. Jo vairāk man nāca smiekli, jo vairāk sašutuma bija viņas Bevronas atspoguļotajā attēlā, un, jo dziļāk viņa tur iebāza galvu, jo gardāk es smējos. Beidzot viņa aizsita ciet logu un durvis un kā viesulis izšāvās ārā man pakaļ. Jā, bet viņai vajadzēja tikt pāri ūdenim. Pa labi, pa kreisi? Mēs atradāmies starp diviem tiltiem. Viņa izvēlējās laipas pa labi. Protams, redzot, ka tā dodas uz viņu pusi, es ņemu pretējo virzienu un pārnācu pa lielo tiltu, kur vairs vienigi Gadēns, tapat ka no rīta, stāvēja stoiski ka zivju gārnis.

Pārnācu dzīvokli. Bija nakts. Pie velna, kā dienas aizskrien! Par laimi neesmu tāds slaists kā romietis litus, kas mūžam žēlojās par zaudēto laiku. Es neko ne„ zaudēju un esmu apmierināts ar pavadīto dienu, ko esmu ieguvis. Tikai man vajadzētu divu dienu vienā, un divas es nevaru nopelnīt. Tikko sāku dzert, mana glāze jau ir tukša; tā ir ieplīsusi. Pazīstu citus, kas tikai iesūc, un nekad viņiem neaptrūkst. Vai varētu būt, ka viņiem ir lielāka glāze? Tiešām tā būtu brēcoša netaisnība. Ei tu, vīna saimniek, tur augša, ar saules izkārtni, tu, kas izlej gaismu, dod man pilnu mēru! Nē, slavēts lai ir mans dievs, kas man arvien ir licis piecelties no galda izsalkušam un tā mīlēt dienu (ari nakts ir laba), ka ne vienas, ne otras man nav gana! Ai aprili, ka tu aizsteidzies! Un diena pagalam. Vienalga, es labi tevi izbaudīju. Tu biji mana, un es tevi turēju. Es skūpstīju tavas mazās krūtis, smalciņa meitiņa, pavasara piemīlīgais bērns. Uri nu pie tevis; labudien, nakts! Mēs gulēsim kopā. Bet, sasodīts, starp mums gulēs vēl kāda cita ... Mana veca pārnāk...

V. BELETE »'

Maija

Priekš trim inenešiem biju dabūjis pasūtījumu pūra lādei ar lielu izvelkamu dēli Annā pilij; nogaidīju kādu laiku, lai noietu savām acīm apskatīt māju, istabu un vietu. Jo skaista istabas lieta ir kā auglis, kas ir jāplūc pie špaliera; viņš nevarētu augt bez sava koka, un, kāds koks, tāds auglis. Nerunājiet man par skaistumu, ko var atrast šur un tur un kas pielāgojas katrai apkārtnei kā viegla meiča, kam labāk samaksā. Tā ir priekšpilsētu Venera. Mākslas prieks mums ir ģimenes piederīgais, pavarda ģēnijs, draugs, biedrs, kas labāk par mums izteic to, ko mēs visi jūtam. Māksla ir mūsu majas dievs. Ja tu gribētu to pazīt, tev jāpazīst sava māja. Dievs ir radīts cilvēkam un darbs — tai vietai, ko tas nobeidz un piepilda. Skaists ir tas, kas rādās visskaistākais savā vietā.

Tā eš gāju aplūkot vietu, kur man bija janovieto ‘mana lieta, un es to pārdomāju pusdienu, ieskaitot ēda mās un dzeramās reizes, jo gars nedrīkst piemirst miesu. Kad abi divi bija apmierināti, atgriezos pa ceļu, pa kuru biju nācis, un priecīgs pārgāju mājās.

Jau es atrados ceļa jūtīs, un, kaut gan man nebija ne mazāko šaubu par to, pa kuru man jāiet, es pašķie lēju uz otru ceļu, ko redzēju aiztekam pa pļavām, starp ziedošiem žogiem. Un es sev sacīju: «Cik jauki būtu paklejot šajā malā! Pie velna šos lielceļus, kas ved tieši pie mērķa! Diena ir skaista un gara. Nesteigsimies, draugs, naigāk par Apolonu! Gan jau nonāksim galā. Mana vecā gaidot nebūs zaudējusi balsi. Mans dievs, cik jauki uzskatīt šo plūmīti ar tās balto vaidziņu! Iesim tai pretim — ir tikai pieci seši soļi. I.ens vējiņš kustina gaisā viņas smalkās spalviņas, kas izskatās kā sniegs. Cik tur putnu, kas čivina! Ai, burvīgi! Un šis strautiņš, kas slīd murdēdams zem zāles, kā kaķēns zem paklāja, [4] ar spoli rotādamies... Sekosim viņam! Lūk, koku aizkars, kas šķērso viņa gaitu! Drīz viņš būs noķerts. Ai, mazais blēdītis, kur izlīda cauri? Lūk, šeit, caur kājām, caur krumpainām, ar dzirksti slimām un uztūkušām kājām. Vai jūs redzat šo pārgalvi? Diez kurp gan šis ce[š mani var aizvest?

Tā es ar sevi tērzēju, iedams pa savas pļāpīgās ēnas pēdām; es, liekulis, izlikos, it kā nezinātu, kurp gribēja vest šī taka. Ai Kolā, kāds gan melis tu esi! Viltīgāks par Ulisu, tu apkrāp pats sevi! Gluži labi tu zini, kurp iedams. Tu tik paglabāji pie sevis, kas no Annā vārtiem tev bija zināms. Stundas gājienā no turienes atrodas Se-linas, mūsu senās kaislības, Ferma. Mēs viņu pārsteigsim. Kas būs vairāk pārsteigts, viņš vai viņa? Cik gadu ir pagājis, kopš neesmu viņu redzējis! Kas gan būs atlicis manai Beletei no viņas šķelmīgās sejiņas un viltīgās mutītes? Nu viņa var spēlēties, cik uziet'. Nu vairs nav ko bīties, ka viņa darīs sāpes manai sirdij ar saviem asajiem zobiņiem. Mana sirds ir sažuvusi ka vecs vīna koks. Vai viņai pavisam vēl ir zobi? Ai Be'.ete, Bclote, sermuiīte, kā tavi piena zobi prata smieties un kost! Vai neesi diezgan spēlējusies ar nabaga Brinjonu? Vai neesi diezgan to griezusi, grozījusi, kā vilciņu sagriezusi aplī, kā metamo kauliņu? Tiešām, ja tas tev ir darījis prieku, tev ir bijusi taisnība. Kāds teļš es biju!

Redzu sevi atplestu muti, atspiedušos abiem elkoņiem uz meistara Medāra Laņjo mūra. Viņš bija mans patrons un mācīja mani cēlajā kokgriezēja mākslā. Viņā pusē pa ļielu sakņu dārzu, kas bija blakus pagalmam un noderēja mums par darbnīcu, starp salatu un zemeņu dobēm, starp rožainiem radīsiem, zaļiem gurķiem un zeltotām melonem basām kājām, kailām rokām un puskailām krūtīm staigāja skaista, dzīva meiča, kuras vienīgais apsegs bija smagie, rudie mali, nebalinātais audekla krekls, kurā iezīmējās viņas cietās krūtis, un īsie brun-cīši līdz ceļiem. Brūnās, spēcīgās rokās viņa vicināja divas pilnas lejkannas pāri stādu lapainajam galvām, kas atvera knābjus, lai dzertu. Un es atveru manējo, kas nebūt nebija mazs, un apbrīnodams noraudzījos viņā. Viņa nāca un gāja, laistīja un atgriezās pie cisternas piepildīt lejkannas. Viņa to darīja abām rokām reizē, atliekdamās atpakaļ ka niedre, un atgriezdamās apdomigi lika uz mitrās zemes savas sapratīgās kājas ar garajiem pirkstiem, kas, likās, pa ceļam taustīja gatavas zemeņu ogas un ananasu zemenes. Viņai bija apaļi un vingri jauna zēna ceļi. Es viņu apriju acīm. Viņa nelikās zinot-ka es viņu aplūkoju. Viņa tuvojās, smidzinādama savu rasu, un, kad bija pavisam tuvu, uzmeta man acis. Ai, ai, ka jūtu makšķeres āķi un ezera tīklu cieši ap sevi! Ir gan taisnība vardieih: «Sievietes skats — zirnekļtīkls plats». Tikko tas mani skāra, es tūlīt sāku turēties pretim. Par vēlu, par vēlu! Kā muļķa muša paliku pielipis smagiem spārniem pie mūra. Viņa tālāk nerūpējas par to, ko daru. Aptupusies uz papēžiem, viņa pārstādīja kāpostus. Tikai retumis uz mani šķībi pametis skatienu, šis viltīgais radījums pārliecinājās, vai laupījums vēl atrodas slazdā. Redzēju, ka viņa pasmējās, un velti es sev iegalvoju: «Ej projām, nabaga draugs, viņa tevi ap smej,» — bet, redzot viņu smejamies, es smējos līdz! Var iedomāties, cik muļķīgs man bija tad izskats! Pēkšņi viņa palēcās sānis. Pārlēkusi pāri vienai, otrai, trešai dobei, viņa skrien, lec, uzķer pienenes pūku, kas liegi šūpojas gaisa straumē, un, roku vicinādama un skatīdamās mani, uzsauc:

— Lūk, vēl viens mīlnieks gūstā!

Ar šiem vārdiem viņa iebāza savu pūkaino pieneni ņiebura spraugā starp abām krūtīm. Kaut gan biju muļķis, tomēr mīlestības lietās ne jau no pavisam atturī giem, es teicu:

— Iebāziet arī mani tur!

Tad viņa iesmējās, rokas iespraudusi sānos. Viņa smējās man tieši seja un, stāvēdama uz izplestām kājām, atņēma:

— Ieskatieties vien šajā izēdājā! Ne jau tavām žaunām gatavojas mani āboli...

Tādā kārtā tovakar es iepazinos ar savu Beloti, Be-leti, skaisto dārznieci. Iesaucu viņu par sermuiīti, tāpēc ka tai bija smails purniņš, garš ķermenis, maza galviņa, pikardietes viltīgais deguns, mute mazliet uz priekšu un diezgan palaidnīga, lai grauztu sirdis un riekstus. Bet no tēraudzilajām acīm, iegrimušām jaukā negaisa laika vēstījumā, un no piemīlīgas faunes lūpu kaktiņiem, kam bija kodīgs smaids, šķetinājās pavediens, ko rūsganais zirneklis auda ap ļaudīm.

Nu es pusi sava laika pavadīju ne vairs darbā, bet laiskumā uz sētas, kamēr meistara Medāra kājas spēriens pa dibenu lika man atjēgties un nokāpt reala dzīvē. Dažreiz Belote nepacietīgi sauca:

— Vai nu nebūsi reiz beidzis mani aplūkot no priekšas un no muguras? Nu laikam tu mani būsi iepazinis?

Viltīgi pamirkšķinājis acis, es atņēmu:

«Sievieti un meloni — nevar teikt, ka pazīsti.»

Cik labprāt būtu šķēli no tās nogriezis!... Varbūt an kāds cits auglis man būtu bijis pa prātam. Biju karstām asinīm, iemīlējies vienpadsmit tūkstošos jaunavu. Bet vai šī bija tā, ko es mīlēju? Ir tādi brīži dzīvē, kad var iemīlēties uzsukātā kazā. Ne, Brinjon, tu zaimo, tu pats netici tam, ko mels! Pirmā, ko mīl, ir īstā, labākā, tā, kura bija jāmīl. Zvaigznes ir likušas viņai nākt pasaulē, iai remdētu mūsu slāpes. Un laikam tālab, ka nedabūju to iedzert, man slāpst un slāps visu mūžu.

Cik labi mēs varējām saprasties! Visu laiku mes ķircinājāmies. Abiem mums bija asa mele. Viņa mani nolamāja, un es pār sieku atdevu pūru. Abi mēs bijām ga tavi acīm un zobiem izkost gabalu. Lai pēc kāda neganta vārda varētu labāk izsmieties, viņa nolaidās zemē tupus, it ka gribēdama perēt savus rāceņus un sīpolus.

Vakaros viņa nāca pie mana mūra patērzēt. Es viņu redzu vienreiz, tērzējot un smejoties un savām drošajām acīm meklējot manās acīs manas sirds vājo pusi, lai liktu tai iekliegties: redzu viņu paceltām rokām, pievelkot sev klāt ķiršu zaru, pilnu sarkanu pakaru, kas bija kā vainags ap viņas rudajiem matiem; nenoplūkusi ogas. viņa tās noknābāja pie zara, izstiepusi kaklu un knābi gaisā, bet kauliņus atstāja. Tā bija mirkļa aina, mūžīga un sevī pilnīga — kārā jaunatne, kas iezīž debesu pienu. Cikreiz neesmu iegravējis savu istablietu paneļos ziedošu lapu ornamentā šo roku, kakla, krūšu līnijas, šo kāro muti, šo atpakaļ atliekto galvu! Pārliecies pār mūri, izstiepu rokas un ar varu atrāvu zaru, ko viņa košļāja, pieplaku ar muti pie tā un badīgi sūcu mitros kauliņus.

Svētdienās satikāmies pastaigas vietā vai pie Božē pagraba. Mēs dejojām; man bija nūjas lokanums, — mī-lestiba mani spārnoja; saka, ka mīlestība mācot dejot zeļus. Cik atceros, mēs ne brīdi nepārtraucām karot. Cik viņa bija nešpetna! Ko viņa nesapļāpāja par manu garo, šķībo degunu, atplesto milzu rīkli, kur, pēc viņas vārdiem, varot plāceni cept, par manu kurpnieka bārdu un visu šo manu laicīgo seju, kas, kā kirē kungs apgalvo, ir veidota pēc dieva līdzības, kurs mani ir radījis. (Tad ta mēs smiesimies, kad satiksimies!) Viņa nelika mani ne brīdi mierā. Pats arī es nebiju ne mēms, ne tizls.

Kad šī spēle ievilkās garumā, mēs abi sākām bez jokiem iekarst. Vai tu, Kola, atceries vīnogu lasīšanu meistara Medāra Laņjo vīna dārzā? Arī Belete bija aicināta. Mēs abi bijām blakus noliekušies pār vīnogājiem. Mūsu galvas gandrīz sadūrās, un dažreiz, noraujot ķekaru, nejauši saskāros ar viņas gūžu vai kājas locītavu. Tad viņa pacēla savu piesarkušo vaigu, kā ķēve iespēra vai notraipīja man degunu ar vīnogu sulu, un es izspiedu sulīgu, melnu ogu uz viņas bronzainajām krūtīm, ko cepināja saule. Viņa pretojās kā vellata. Velti es viņu spiedu, — man neizdevās ne reizi viņu pārvarēt. Katrs no mums uzmanīja otru. Viņa uzpūta liesmas un, noskatoties, kā es degu, mani ķircināja:

— Kolā, tu mani nedabūsi!

Bet es gluži nevainīgi, uz sētas uzmeties ka kamola satinies, liels runcis, kurš izliekas aizmidzis, bet pusvēr-tam acīm uzglūn pelei, kas dejo viņam priekšā, jau iepriekš nolaizījos:

— Redzēsim, kas smiesies pēdējais!

Lūk, kādā pēcpusdienā (tas bija šajā mēnesī) uz maija beigām (toreiz bija daudz siltāk nekā šodien) gaiss bija smags, balti nokaitētā debess pūta karstu dvašu, kas nāca kā no krāsns mutes; jau kādu nedēļu ietupies ligzdā, negaiss perinājās un negribēja šķilties. Varēja vai izkust aiz karstuma, un ēvele bija slapja, un mans vīnogu duramais man lipa pie rokas. Nedzirdēju vairs Beloti, kas nupat vēl bija dziedājusi. Meklēju viņu acīm. Dārzā nebija neviena. Piepeši es viņu ieraudzīju lejā pie būdas uz kapes sēžam. Viņa gulēja vaļēju muti, galvu pret slieksni atmetusi. Viena roka nokarājās gar lejkannu. Miegs bija viņu pēkšņi pārvarējis. Viņa ļāvās bez pretošanās, un visa viņas miesa tur bija izstiepusies puskaila un pusdzīva zem debesu svelmes ka Danaja. Es sevi iedomājos par Jupiteru. Pārrāpos mūrim, garām ejot. samīdams salātus un kāpostus; paņēmu viņu savos apkampienos un skūpstīju pilnām lūpām. Viņa bija silta, kaila un nosvīdusi. Viņa nepretojās pusmiegā, pilna kais lības, un, neatp'.ētusi acis, meklēja manas lūpas un savukārt mani skūpstīja. Kas notika manī? Kāda dīvainība!

Iekāres strauts man trakoja asinīs; kā apreibis žņaudzu šo iemīļoto miesu; laupījums, ko es tā kāroju, ka cepts balodis man ielidinājās mutē. Un nu (muļķis tāds!) es vairs neuzdrošinājos viņu iegūt. Nezin kāda aplama sirdsapziņa sagrāba mani. Es viņu pārāk stipri mīlēju, un man bija smagi iedomāties, ka miegs viņu bija saskāvis, ka es turēju viņas miesu, ne garu, un ka savu daiļo dārznieci es būtu ieguvis ar nodevību. Ar varu atrāvos no laimes, atbrīvoju mūsu rokas, lūpas un saites, kas mūs turēja saistītus. Tas nebija viegli izdarāms. Vīrietis ir uguns, sieviete pakulas; mēs degām abi, cs drebēju un elsoju kā tas muļķis, kas uzvarēja Antiopi. Beidzot triumfēju, tas nozīmē, — liku ļekas vaļā. Atceroties pēc trīsdesmit pieciem gadiem, vēl sārtums man metas pierē. Muļķa jaunība! . .. Cik labi ir atcerēties savu muļķību ta, ka viņa atspirdzina sirdi!

Sakot no šās dienas, viņa pret mani izturējās ka īsta vellata. Dīvaināka par trim trakulīgiem kazu pulkiem, mainīgāka par mākoni, kādu dienu viņa mani dzēla ar zaimojošu nievu vai vienkārši mani ignorēja, citu dienu apšaudīja mani ilgu pilniem skatieniem un apburošiem smiekliem: aiz koka paslēpusies, viņa slepus tēmēja uz mani ar velēnu, kas izšķīda man uz skausta, kad biju nostājies ar muguru, un, kad pacēlu degunu, dabūju • paukš! — ar plūmes kauliņu. Pastaigas vietā viņa čaloja, koķetēja un tarkšķēja te ar vienu, te ar otru.

Ļaunākais bija tas, ka, lai mani labāk kaitinātu, viņa iedomājās noķert savos slazdos tādu pašu strazdu ka es, manu labāko biedru Kiriasu Pinonu. Mēs abi bijārn ka divi ūdens lāses, kā Orests un Pilads. Nebija strīdiņa, kāzu vai dzīru, kur viens būtu redzams bez otra, vingrinoties cīņā ar rīkli vai dūri. Viņš bija mezglots kā ozols, drukns, stūrainiem pleciem un stūrainām smadzenēm, atklāts savā runā un izpalīdzīgs. Viņš būtu gatavs no-ust katru, kas meklētu strīdu ar mani. Un taisni šo vir,ia /.vēlējās, lai tnan darītu pāri. Viņai nebija jāpieliek daudz pūļu. Pietika četrreiz uzmest acis un reizes sešas aviebt ģīmi, ka viņa to mēdza darīt. Viņa izlikās nevainīga, maiga vai špetna, viņa smējās, čukstēja, spēlēja likumību, piemiedza acis, sasila skropstas, rādīja zobus, koda lūpas vai aplaizīja tās ar savu smailo mēli, sagrieza kaklu, šūpojās uz gūžām, kustināja asti kā cie lava, — kurš gan no Ādama dēliem varētu pretoties ša «liem čūskas meitas ķērieniem?

Pinons pazaudēja to mazumu prāta, kas viņam bija. Nu mēs divatā sēdējām uz mūra sētas un pūzdami un elsdami uzglūnējām sermulītim. Neatplētuši muti, jau mēs apmainījāmies nikniem skatieniem. Viņa uzpūta uguni un, lai to iekurinātu vēl stiprāku, dažbrīd apsla cīja ar ledainu ūdens šalti. Lai gan biju saniknots, to mēr par tādu peldi smējos. Bet šis lielais zirgs, Pinons, ķērca par to seta. Aiz dusmām viņš lādējās, draudēja, trakoja. Viņš nebija spējīgs saprast jokus, izņemot tos, ko pats bija taisījis (šaja gadījumā neviens cits tos nevarēja saprast kā viņš pats, bet viņš par tiem smējās par trim). Daiļava par to priecājās kā muša uz pienu, uzsūkdama šos mīlestības strīdus. Tāds rupjš veids nebija manā gaumē. Kaut gan šī viltīgā galliete, jautra smējēja bija daudz tuvāka man nekā viņam, šim lopam, kas zviedza, sacēlās, spērās un sprauslāja, bet pārmaiņas dēļ, ka arī lai mani pavedinātu, viņa tikai viņam vienam meta apsološus skatienus un valdzinoši smaidīja. Bet, kad vajadzēja turēt solījumu, kad muļķa varonis jau taisījās izbazunēt uzvaru, viņa tam smējās acīs un pameta viņu apstulbušu. Protams, arī es smējos, un sašutušais Pinons izgāza uz mani savas dusmas; viņš mani turēja aizdomās, ka es no viņa novēršu daiļavu. Notika, ka kādu dienu viņš pateica gluži skaidri, lai es viņam atdodot savu vietu.

Es mīksti atbildēju:

Brāli, es pie tevis taisījos nākt ar to pašu lūgumu.

— Tad, brāli, vienam no mums vajadzēs ielauzt pauri.

— Es jau par to esmu domājis, Pinon, bet tas man nenākas viegli.

Vieglāk nekā man, manu Brinjon. Ej projām, es tevi lūdzu! Vistai pietiek viena gaiļa.

— Taisni manas domas, bet jāiet ir tev, jo vista pie der man.

— Tev! Kāds melis, — kliedza viņš, — tu zemnieks, tu, tu lauku dubļu pika un skābā putra! Viņa ir mana, es viņu mīlu, un neviens viņu nedabūs!

Mans nabaga draugs, man tev ir jāsaka, ka tu neesi sevi labi aplūkojis: overnietis, rāceņu grauzējs katram savs kumoss. Šis smalkais Burgundas rausis pie der mums. Tas man patīk, un es viņu gribu. Še tev nav ko darīt. Ej roc savus rāceņus!

Draudi sekoja draudiem, un beidzot sākām plēsties. Mes tomēr to nožēlojām, jo mīlējām viens otru.

— Klausies, Brinjon, atdod man viņu — es viņai patīku labāk.

— Nav tiesa — patīku es!

Pajautāsim viņai! Atstādinātais aizies.

— Lai notiek — jausim, lai viņa izvēlas.

Ja, bet ej nu lūgties meiču, lai tā izvēlas! Viņai patīk vilkt garuma, lai gaida vien! Tas atļauj domās paturēt abus divus, neizdalot nevienu pašu un grozot iesmā savus pielūdzējus... Izprast viņu nebija iespējams. Kad mēs ar viņu par to runājām, Belete atbildēja skaļiem smiekliņiem. Atgriezušies darbnīcā, mēs noģērbām svārkus.

Nav cita līdzekļa vienam no mums ir jāmirst.

Taja brīdi, kad mēs jau taisījāmies saķerties, Pinons teica:

Dod buču!

Mēs divi reizes nomutējāmies.

Nu, sāksim!

Deja sākās. Mēs kāvāmies ne pa jokam. Pinons man deva tādus belzienus, ka vai acis sprāga no pieres, es viņam ar ceļiem spēru pa vēderu. Nav ļaunāku pretinieku kā draugi. Pēc dažām minūtēm mēs jau bijām asinīs. Sarkanas straumes kā vecs burgundietis mums tecēja no deguna. Tiešām nezinu, ka tas būtu beidzies, bet droši vienam butu rokā otra āda, ja par lielu laimi kaimiņi un meistars Medars Laņjo, kas pārnāca mājās, nebūtu mūs izšķīruši. Tas nebija viegli izdarāms; mēs bijām ka dogi,

a ja dzeja pērt, lai mēs viens otru palaistu vaļā. Meistars Medārs bija spiests ķerties pie ormaņa pātagas. Viņš mums deva pa ausi, mūs savicoja un beidzot sauca pie prāta. Pēc kāviena burgundietis ir rātns. Pēc tam kad esi labi izplūcies, paliec par filozofu, un ir daudz vieglāk kļausities, ko vēl saprāts. Kad mēs ieskatījāmies viens otrā, nebijām neko lepni. Un tad nāca trešais zaglis.

Tas bija dzirnavnieks — īsiem, sarkaniem matiem, apaļu cūkas galvu, uzpūstiem vaigiem, mazam, zilam acīm. Saucās viņš Žans Žiflārs, un izskatījās, it ka arvien tam taure turētos mutē.

— Lūk, kur divi jauki gaiļi, — sacīja viņš, sprauslādams aiz smiekliem. — Daudz tie būs vinnējuši, kad šās vistas dēļ būs aprijuši seksti un iekšas! Vai jus nemaz neredzat, ka viņa priecājas, kad jūs, muļķa zosis, metaties viens otram matos! Sadai mātītei tiešām ir jautri vilkt sev līdz pie brunčiem briežu baru, kas brēc pēc viņas. Vai gribat labu padomu? Es jums to dodu bez maksas. Salīgstiet mieru, bērni, pasmej ieties par viņu, jo viņa smejas par jums. Pagrieziet viņai muguru un ejiet abi savu ceļu! Viņa būs ļoti bēdīga. Tad viņai pret pašas gribu vajadzēs izvēlēties, un redzēs, kuru no jums abiem viņa gribēs. Tatad miers un dievs! Ejiet un nekavējiet! Uz rāviena! Dūšu! Nāciet man pakaļ! Kamēr jūs vilksiet savus zābakus pa Francijas putekļainajiem ceļiem, es palikšu mājās, biedri, palikšu, lai jums palīdzētu. Es uzmanīšu daiļavu un jums ziņošu par viņas gaušanos. Kad viņa būs ar izvēli galā, paziņošu uzvarētajam; otram būs jāiet kārties. Uz to iesim iedzert! Dzeršana noslīcina slāpes, mīlestību un atmiņas.

Mēs to slīcinājām tā (dzērām kā zābaki), ka taja pašā vakara, iznākuši no krodziņa, saņēmām kopā savus saiņus un ceļa spieķi. Tā mēs aizgājām melna naktī abi. es un šis otrs muļķis, uzpūtušies kā divi pūpēži un pilni pateicības pret šo labo Žiflāru, kurš ieplētās aiz prieka un kura ačeles zem treknajiem plakstiņiem smējās spīdīgā cūkas sejā.

Nākamajā dienā vairs nebijām tik vareni. Mēs neat zināmies pārmaiņā, bet spēlējām viltniekus. Katrs no mums lauzīja galvu un liedzās saprast dīvaino taktiku, ka, lai ieņemtu apcietinājumu, ir jāaizbēg. Jo augstāk

ritēja saule apaļajas debesis, jo skaidrāk rries sakani just. ka esam piemuļķoti.

Kad pienāca vakars, mēs pametām acis viens uz otru. nevērīgi tērzēdami par laiku un lielu, bet paši nodomā mājām:

«Mans labais draugs, cik jauki tu runā! Tomēr tev nekas nebūtu pretim laisties lapās. Tu man, bral, esi pārāk mīļš, lai tevi atstātu vienu. Ja ar tu gribi iet (zinu, ka tā tikai maska vien...), — iešu tev pakaļ.»

Pec dažām labām viltībām, kā vislabāk nošķirties nost (mēs vairs nešķīrāmies, pat kad gājām nolaist ūdeni), nakts vidū mēs izlikāmies krācam uz salmu maisa, kur mūs saēda mīlestība un blusas. Pinons uzlēca gultā, iesaukdamies:

— Pie visiem dieviem, es verdu, verdu, verdu! Nevaru vairs izturēt — atgriezīšos atpakaļ!

Tad es sacīju:

— Atgriezīsimies!

Pagāja vesela diena, kamēr tikām mājās. Saule rietēja. Mēs paslēpāmies Maršē mežā, kamēr pienāca nakts. Nemaz negribējām, lai mūs redz pārnākam, — mūs saktu apsmiet. Pie tam mēs gribējām pārsteigt vienatnē skumstošo, raudošo Beleti, kas sev pārmeta: «Ai mīļo draudziņ, kādēļ tu esi aizgājis?» Ka viņa sev koda pirkstos un izdvesa nopūtas, par to nebija ne mazāko šaubu, : bet kurš gan bija īstais draugs? Katrs atbildēja:

— Es.

Iedami klusītiņām gar viņas dārzu (dobjš nemiers mums urba krūtis), zem viņas loga, ko apspīdēja mēnesnīca, mēs redzējām ābeļzarā pakārtu ... Nu ko? Ābolu? Meldera cepuri! Vai lai stāstu tālāk? Labie ļaudis, jums būtu ļoti jautri. Redzu jau, redzu, kā jūs atplaukstat, ņirgas! Kaimiņa nelaime ir, lai jūs uzjautrinātu. Piekrāptie arvien ir priecīgi, ka viņu draudze pieaug.. .

Kiriass savicinājās un lēca kā briedis (viņam jau bija tā ragi), metās pie ābeles ar miltiem apputinātiem augļiem, pārkāpa par sētu, pazuda istabā, no kurienes tūlīt atskanēja kliedzieni, ķērkšana, teļa bļaušana, lamas.

— Palīgā! Slepkava, velna bārda, krupis, es tev ielauzīšu ribas, izgāzīšu vēderu! Sašķaidīšu dibenu, tu klistīra purns! . . .

Zilumi un dunkas .. . Še tev, še vēlreiz! Stikli plīst, rauki šķist, gāžas un ripo krēsli un paši; meita sāk brēkt, puiši sāk rēkt... Varat iedomāties, cik laužu saskrēja, izdzirduši šo elles muziķu. Nenoskatījos visu līdz galam. Biju diezgan redzējis. Atgriezos pa to pašu ceļu, pa kuru biju nācis, ar vienu acf smiedams, ar otru raudādams, nokāris ausis, bet degunu gaisā.

— Labi darīts, manu Kolā, • sacīju es sev, labi, ka tu tā tiki cauri!

Pašos sirds dziļumos Kolā bija nemiera, ka nebija neko no sevis atstājis šajos slazdos. Es spēlēju jokpē-teri, atceroties visu šo traci, es ķēmoju pakaļ te vienu, te otru, melderi, meiču, ēzeli, un izgrūdu tādas nopūtas, ka dvēsele lūza pušu.

— Cik tas ir jautri, ka sirdij ir jāmocāsl Es varētu nomirt aiz smiekliem -~ nē, aiz sāpēm! Cik tur trūka, ka šī mazā blēde būtu mani ievilkusi nožēlojamā laulības jūgā. Kālab viņa to nedarīja? Kālab man nav uzlikti ragi? Mazākais, viņa man būtu piederējusi. Tomēr labāk jau, ka jūgu uzliek mīlams cilvēks. Dalila, Dalila! Ak trādiridira!

Veselas divas nedēļas mocījos starp smiekliem un raudām. Savā šķībajā sejā es iemiesoju visu antiko gudrību — raudulīgo ITeraklitu un smejošo Demokritu. Bet cilvēki bez žēlastības man smējās sejā. Dažubrīd, kad sāku domāt par savu mīļo, biju gatavs vai mirt. Labi, ka šie brīži nebija ilgi. Par laimi!... Mīlēt ir skaisti, bet tā mīlēt, ka aiz mīlestības gatavs nomirt, — tas ir par daudz! Tas noder Amadisiem un Galaoriem! Mēs, burgundieši, neesam romānu varoņi. Mēs dzīvojam dzīvi. Kad mūs laida pasaulē, neviens nevaicāja, vai mēs esam ar mieru dzīvot, bet, reiz mēs šeit esam, nudien, es gribu palikt uz vietas. Pasaulei mēs esam vajadzīgi. Lai tā būtu kāda būdama, lai mēs to atstātu, vajag mūs izmest ārā. Vīns atvilkts — vajag to dzert! Vīns izdzerts, — gādāsim no mūsu auglīgajiem pakalniem jaunu. Burgundietim nav laika nomirt. Bet, kas attiecas uz ciešanām (neesiet jau tik lepni!), tad mēs protam tās nest ne sliktāk par jums. Četrus piecus mēnešus cietu kā suns. Bet tad laiks mūs aizved un bēdu nastu atstāj viņā krastā. Tagad es sev saku:

Gandrīz tā, it ka viņa man būtu piederējusi.. .

Ai Belete, Belote, tomēr viņa nav bijusi mana. Un šis tauku desa, šis miltu maiss ar putras ābola seju, šis Žiflārs jau vairāk nekā trīsdesmit gadu viņu valsta un ar viņu mīlinās ... Trīsdesmit gadu! Viņš būs jau atēdies. Ka man teica, jau otrā dienā pēc kāzām viņam bija pārgājis izsalkums. Šim gardēdim norīts kumoss jau ir bez garšas. Nebūtu noticis tracis gultā un nebūtu šis brēcējs Pinons atklājis savādo putnu lizdā, nekad šis liekēdis nebūtu piespiežams iebāzt savu resno pirkstu pārāk šaurajā gredzentiņā. Ai Himen Ilimenej! Labs ķēriens, nudien! Labi iekritusi arī Belete, jo neapmierinātais melderis izgāž savu nepatiku uz viņu. Bet visvairāk no mums trijiem esmu dabūjis es. Tad pasmējies, Brin jon, smejies (ir tiešām vērts) par viņiem abiem un par sevi...

*

Un, luk, smiedamies divdesmit soļus sev priekša alejas līkumā (ak dievs, vai tad es būtu nopļāpājis veselas divi stundas?) ieraudzīju māju ar sarkanu jumtu, zaļiem slēģiem, kam līkumains vīna stāds kā čūska apklāja balto vēderu savām kautrīgajām lapām. Pie vaļējām durvīm lazdas ēnā pie akmens akas, kur tecēja skaidrs ūdens, ieraudzīju noliekušos sievieti, ko tūlīt pazinu (tomēr nebiju viņu gadiem redzējis). Un man sagrīļojās kājas.

Man jau gribējās doties projām, bet viņa bija mani ieraudzījusi un skatījās manī, turpinādama smelt ūdeni. Nu es redzēju, ka arī viņa piepeši mani bija pazinusi. Protams, viņa neko neizrādīja — jo bija pārāk lepna, bet ūdens no spaiņa, ko viņa turēja rokā, izlija atpakaļ akā. Viņa teica:

Lūk, kam nav kur steigties. Paliec vien, piestāji

Un es atbildu:

— Vai tad tu mani gaidījusi?

Es, vai? Ko šis gan iedomājas! Es lai par viņu domātu!

— Nudien, gluži tāpat kā es. Tomēr esmu priecīgs.

— Arī tu mani netraucē.

Mēs bijām nostājušies viens pret otru, viņa slapjām rokām, es kreklā izmeties. Mīņājoties no kājas uz kāju, noraugoties viens otrā, mums nebija speķa saskatīt vienam otru. Akas dziļumos spainis turpināja dzert. Viņa man teica:

— Ienāc iekšā! Tev taču būs brīdis vaļas?

Viena divi minūtes būs, esmu diezgan steidzīgs.

— To nevarētu teikt. Kas gan tevi atvedis šurp?

— Mani? Nekas, it nekas gāju pastaigāties, atteicu bramanīgi.

— Tu laikam esi ļoti bagāts?

— Jā, bagāts, ne ar naudu, bet ar fantāziju.

— Tu neesi mainījies, bet vienmēr vēl esi agrākais neprātis.

— Kas neprātis dzimis, nekad tāds nav rimis.

Mēs iegājām, pagalmā. Viņa aizvēra durvis. Bijām vieni kladzinošu vistu vidū. Visi māju ļaudis bija uz lauka. Lai sevi savaldītu, viņa turēja par Vajadzīgu aizvērt vai varbūt atvērt (lāgā vairs nezinu) rijas durvis, pa ceļam norādama Medoru. Arī es, lai atgutu iekšēju brīvību, sāku runāt par māju, cāļiem, baložiem, gaili, suni, kaķi, par pīlēm un cūku. Ja viņa būtu ļāvusi, es viņai noskaitītu priekšā visus Noasa šķirsta iedzīvotājus. Pēkšņi viņa ierunājās.

— Brinjon!

Man aizrāvās elpa.

— Brinjon!

Mēs saskatījāmies.

— Noskūpsti mani! — viņa sacīja.

Es nelikos jūgties. Vecumā tas vairs nekam ļauna nedara, ja tas ar vairs neatnes lielu labumu (tomēr tas arvien ir labi). Kad jutu uz saviem vecajiem, negludajiem vaigiem viņas novītušos, vecos vaigus, man acis kutināja raudas. Tomēr es neapraudājos neesmu vairs tāds muļķis. Viņa man teica:

— Tu duries.

— Tiešām, ja kāds būtu teicis, ka es tevi skūpstīšu, būtu nodzinis zodu. Priekš trīsdesmit pieciem gadiem mana bārda bija daudz mīkstāka, kad man gribējās-(man, bet ne tev) to berzēt pret tavu zodu.

— Vai tu vēl arvien par to domā? — vaicāja viņa.

Ne, es vairs nekad to nepieminu.

Smiedamies mēs cieši raudzījāmies viens otrā, gaidi dami, kurš pirmais liks otram nolaist acis.

— Lepnais stūrgalvis, mīļā galva, kā tu man līdzi nies! — teica viņa. — Tu, sirmbārdi, tomēr negribi novecot. Nevar teikt, Brinjon, mans draugs, ka tu būtu kļuvis skaistāks, tev ir zoss kājas, un deguns tapis vēl platāks. Bet, tā kā visā savā mūžā tu neesi bijis skaistu lis, tev nav bijis ko zaudēt un nekā tu neesi zaudējis. Varētu apzvērēt, ka neesi zaudējis nevienu matu, tu patmīli! Tikai vietām varbūt mati ir tapuši iesirmi.

Es teicu:

Tu zini, ka neprašas galva nesirmo.

Ak jūs vīrieši, nelieši tādi, jūs nemaz neraizējaties, un viss jums ir labs. Bet mēs novecojam, novecojam par diviem. Apskati šīs drupas! Ai vai, kur ir tā stingrā miesa, ko bija patīkami uzlūkot un vēl tīkamāk glāstīt? Sis kakls un krūtis, šis viduklis un ādas krāsa, šī gardā un stingrā miesa kā jauns auglis, — kur tas viss ir palicis, un kur es atrodos? Kur esmu pazudusi? Ja tu satiktu mani tirgū, vai tu būtu mani pazinis?

— Starp visām citām sievietēm es tevi pazītu aizvērtām acīm, — atteicu es.

— Jā, jā, aizvērtām acīm, bet vaļējām? Aplūko šos iekritušos vaigus, šo bezzobaino muti, šo garo degunu, kas ir kļuvis plāns kā naža asmens; aplūko šīs apsarkušās acis, šo izķēmoto vēderu ...

Es atteicu (biju redzējis visu, uz ko viņa norādīja):

— Maza maza aitiņa arvien liekas jauniņa.

- Vai tu neko neievēro?

- Man, Belete, ir labas acis.

— Ai, kur viņa ir palikusi, tava Belete?

Es atteicu:

- Meklē šur, meklē tur, Beletes nav it nekur! Viņa slēpjas, viņa bēg, viņa projām ir kaut kur. Bet es viņu arvien vēl redzu, redzu viņas viltīgo purniņu un blēdīgās acis, kas mani uzmana un ievelk mani savā alā.

— Ja tu arī tur ieietu, tas nebūtu bīstami. Arī vēderiņu esi sev izaudzējis. Var redzēt, ka mīlestības raizes tevi nav padarījušas vājāku.

Kāds labums man no ta butu? Raizes ir barojamas.

— Tad nāc, pabarosim bērnu!

Mēs iegājām mājās un apsēdāmies pie galda. Labi vairs neatceros, ko ēdu, ko dzēru, tik pārpilna man bija dvēsele, bet zobiem un rīklei tomēr ļāvu vaļu. Atspiedusies uz elkoņiem, viņa noraudzījās manī. Tad viņa teica apsmejošā tonī:

— Vai nu tavas raizes ir mazinājušās?

— Dziesma teic: «Tukšā miesā dvēsele apbēdināta, paēd gana, dvēs’le nomierināta.»

Viņas lielā smējēja mute cieta klusu; un, kamēr es aiz lielības sarunāju, pats nezinu, kādus niekus, acīm mēs raudzījāmies viens otrā un domājām par pagājušām dienām. Pēkšņi:

— Vai zini, Brinjon, — es tev nekad neesmu teikusi. Tagad es varu sacīt, jo tas vairs nekam neder. Es tevi mīlēju.

Es teicu:

— To es zināju.

— Tu to zināji, nelieti, un man nesacīji?

— Pretrunas gars. Pietiktu, ka es tev to izteiktu, lai tu atbildētu: nē!

— Kas par to, ja es domāju pretējo? Vai skūpsti piekrīt mutei vai tam, ko tā izteic?

•— Tava mute gan neapmierinājās ar to vien, ka runāja. To nakti, kad pie tava pavarda satiku melderi, es ko dabūju zināt.

— Ta ir tava vaina. Pavarda siltums nebija viņam domāts. Ari mana vaina tā ir, un es saņēmu sodu. Tu, Kolā, sakies visu zinām, bet tu nezini, ka man nepatika tava aizbraukšana. Ai, kā es dusmojos uz tevi! Es tevi gribēju jau tovakar (vai atceries vēl), kad tu mani nonicināji.

— Kā — es? — iesaucos.

— Tu, bendesmais, kad tu ienāci manā dārzā mani noplūkt, tas bija kādā vakarā, kad es biju iemigusi un tu nonicinādams mani pameti pie koka.

Es sāku skaļā balsī kliegt un viņai paskaidrot. Viņa man atteica:

Saprotu. Nepūlies tālāk! Tu esi liels muļķis. Esmu pārliecināta, ka, ja tev tas būtu jāatkārto . .. ’

— Es rīkotos tapat.

— Negudrais! — iesaucās viņa. — Tāpēc es tevi tā mīlēju. Lai tevi sodītu, es uzjautrinājos, un tu cieti. Bet man nenāca ne prātā, ka tu būsi tāds muļķis un bēgsi no makšķeres kumosa (cik vīrieši gan ir gļēvi!), nenorijis to.

Pateicos, atņēmu es. Grundulis mīl kumosu, bet savu ādu glabā.

Nepamirkšķinājusi acis, viņa pasmīnēja mutes kak tiņā un atņēma:

— Kad dabūju zināt, ka tu biji sakāvies ar šo otru, šo lopiņu, kura vardu vairs neatceros (patlaban velējos pie upes, kad man atnesa ziņu, ka viņš tevi sitot nost), es pametu vāli (lai līgo laiva!), kas aizpeldēja pa straumi, un, samīdama veļu zem kājām un grūstīdama kūmas, aizskrēju basām kājām, aizskrēju bez elpas un gribēju tev uzsaukt: «Brinjon, vai tu esi zaudējis prātu? Vai tu nemaz neredzi, ka es tevi mīlu? Vai tu daudz iegūsi, ja vienu no taviem labākajiem gabaliem uzkamps šā velna rīkle? Es sev negribu sagraizītu, izmežģītu vīru. Es gribu tevi veselu ...» Bet, kamēr es skaitīju šos pātarus, šis jauneklis jau iemeta krodziņā, vairs nezināja, par ko bija kāvies, un, paņēmis zem rokas vilku, aizbēga ar viņu, aizbēga no aitiņas (ai gļēvulis tāds!). Brinjon, kā es tad tevi ienīdu! Kad es tevi tagad redzu, kad šodien redzu mūs abus kopā, tas man izliekas jo cīgi. Bet tad, mans draugs, es tev būtu ar lielāko prieku novilkusi adu un cepinājusi dzīvu, bet, nevarēdama tevi sodīt, es sodīju pati sevi. Piedāvājās dzirnavu vīrs. Sava niknuma paņēmu viņu. Ja nebūtu bijis šis ēzelis, būtu paņēmusi citu. Ai, kā es atriebos! Manas domas bija tik pie tevis, kamēr . ..

— Es tevi saprotu.

...kamēr viņš mani atrieba. Es nodomāju: «Lai tikai viņš tagad nāk! Vai tev niez galva? Nu, Brinjon, vai tev pietiek? Lai viņš nāk!» Bet tu pārnāci drīzāk, nekā es gribēju . . . Pārējais tev ir zināms. Biju uz mūžu saistīta pie sava muļķa. Un ēzelis (nezinu, viņš vai es?) palika dzirnavas.

Viņa apklusa. Es teicu:

— Vai, mazākais, tu tur jūties labi?

Viņa paraustīja plecus un sacīja:

— Tikpat labi kā viņš.

— Pie velna, šai mājai vajag būt paradizei, teicu es.

Viņa iesmējās.

— Tā ir, mans draugs.

Sākām runāt par citām lietām, par saviem laukiem, ļaudīm un bērniem, bet pret mūsu gribu, gluži nemanot, mēs tūlīt atgriezāmies pie sevis. Domāju, ka viņai gribēsies ko zināt par manas dzīves sīkumiem, par manējiem, manu māju, bet es nomanīju (šīs ziņkārīgās sievietes!), ka viņa to visu pārzina tikpat labi kā es. Un tad gāja vaļa, pa labi, pa kreisi, augšup, lejup; reiz jau pavediens bija ievērts adatā, tērzējām aiz tērzēšanas prieka, paši nezinādami, kādēļ un pie kāda mērķa tas ved. Abi mēs sacentāmies asprātībās, un tās bija kā uz priekšu ritoša uguns — tās aizrāva elpu. Nemaz nevajadzēja uzsvērt vārdus; nebija tie vēl iznākuši no krāsns, kad tos jau pakampa pavisam karstus.

Labi izsmej ies, es slaucīju acis, kad izdzirdu tornī nositam sesto stundu.

Ak dievs, jātaisās projām!

— Tev ir laiks, — atņēma viņa.

— Pārnāks tavs vīrs. Negribu viņa redzēt.

— Un es? — atsaucās viņa.

Pa virtuves logu varēja redzēt pļavu, kas jau ietērpās vakara ģērbā. Rietošās saules stari ieberzēja zelta putekļiem tūkstoš zāles stiebriņus ar maziem, drebošiem deguntiņiem. Pa oļiem lēkāja strautiņš. Govs laizīja vītola zaru. Divi nekustīgi zirgi — viens melns, ar zvaigzni pierē, otrs ābolains, paēduši un nolikuši galvu viens otram uz krustiem, sapņoja dienas klusumā. Svaigajā mājā ienāca saules, ceriņu, siltas zāles un zeltotu mēslu smaržas. Istabas krēslā, dziļā, mīkstā, kas oda mazliet pēc pelējuma, no māla tases, ko turēju rokā, kāpa piemīlīgais burgundiešu zustreņu aroms.

Es teicu:

— Cik labi ir šeit!

Viņa satvēra manu roku.

- Un tā būtu bijis katru mūža dienu . ..

Es sacīju (mani apbēdināja tas, ka mans apciemojums viņā sacēla nože'.as):

— Zini, Beiet, varbūt visā visumā tā ir labāk. Tu neko neesi zaudējusi. Vienu dienu tas vēl var iet, bet visu mužu! Pazīstu tevi un •pazīstu sevi — tev drīz vien apniktu. Tu nezini, kas es esmu par nekrietnu radījumu — nelietis, slaists, dzērājs, palaidnis, pļāpa, gaisa-grābslis, stūrgalvis, izēdājs, ļaunprātīgs, strīdīgs, murgotājs, dusmu pūznis, dīvains savādnieks, kas kuļ tukšus salmus. Tu, mans bērns, būtu nelaimīga un atriebtos man. Pie šīm domām vien jau mati abos deniņos man saceļas stāvu. Slavēts lai ir dievs, kas visu labāk zina! Viss ir labāk tā, kā ir.

Viņas nopietnās un viltīgās acis ķēra manus vārdus. Viņa pamaja galvu, sacīdama:

— Tev ir taisnība, manu puisīt. Zinu, labi zinu, ka tu esi liels nelietis. (Viņa nemaz tā nedomāja.) Bez šaubām, tu mani būtu sitis, un es tev būtu uzlikusi ragus. Bet ko tu gribi? Ja jau šajā pasaulē viens un otrs ir_ neizbēgams (jo debesīs tā stāv rakstīts), vai tad nebūtu labāk, ja tas nāktu vienam no otra?

— Bez šaubām, bez šaubām, — atņēmu es.

— Neizskatās, ka tu būtu pārliecināts.

— Pilnīgi, — sacīju es. — Tomēr vajag mācēt iztikt bez šas savstarpējas laimes.

Pieceldamies izteicu slēdzienu.

— Nenožēlo neko, Beiet! Šā vai ta, galu gala mēs nonāktu pie ta paša. Vienalga, vai mīlam viens otru vai nemīlam, kad dzīve — kā mums abiem — jau rit uz beigām, tas ir pagājis, it kā nekad nebūtu bijis.

Viņa man sacīja:

— Melis!

(Un cik pareizi tas bija teikts!)

*

Noskūpstīju viņu un gāju. Atspiedusies pret durvju malu, viņa man sekoja acīm. Lielas lazdas ēna stiepās mūsu priekšā. Neatskatījos ātrāk kā aiz ceļa līkuma, kad biju drošs, ka neko vairs neredzēšu. Tad es apstājos, lai ievilktu elpu. No gliciniju lapenes nāca smaržas. Un tālumā, pļavās, klusu māva vērši.

Sāku atkal solot un, izvēlējies visīsāko ceļu, pagrie zos un uzkāpu pakalnā; gāju caur vīna dārzu un iegāju dziļi mežā. Ne jau tālab, lai drīzāk atgrieztos mājās, jo pusstundu pēc tam vēl stāvēju mežmalā nekustīgs zem ozola zariem. Nezinu, ko darīju, bet domas mani nepameta ne uz brīdi. Sarkanās debesis apdzisa. Redzēju, kā to atspīdumi nomira uz vīnogājiem, kas dzina pirmās jaunās lapiņas, spīdīgas, spožas, vīna krāsā un zeltītas. Lakstīgala pogoja ... Biju kopā ar savu mīļo. Mēs kāpām augšā pa nogāzi, ko klāja vīnogaji. Mēs bijām jauni, jautri, lieli runātāji un smējēji. Pēkšņi nezinu, kas notika gaisā, angelus vēdas, zemes elpa, vakars, kas nolaižas un nopūšas, un saka: «Nāc pie manis!» maigas skumjas, kas nokrīt no mēness. Mēs abi apklusām un tad piepeši sadevāmies rokas un, ne vārda neteicot, ne skatu neuzmetot, palikām nekustīgi stāvam. Tad no vīna dārza, pār kuru bija nolaidusies ziedoņa nakts, at skanēja lakstīgalas balss. Lai neaizmigtu uz vīnogājiem, kuru nodevīgās stīgas stiepās un vijās, gribēdamas ap-vīties ap viņas kājām, lai neaizmigtu, mīlas lakstīgala bez elpas dziedāja savu veco kantilenu:

Vīnogājs jau lapas dzen un dzen,

Miegs no acīm bēg man sen jo sen .. .

Un es jutu Beletes roku, un viņa teica:

Gūstu tevi, gūta es; vīnogāj, vijies, saisti mūs!

Nolaidāmies no pakalna un, tuvojoties mājām, atlaidām rokas. No tā brīža mēs vairs nekad rokas nesade-vāmies. Ai lakstīgala, tu arvien vēl pogo! Kam tava dziesma? Vīnogāj, tu stīgo! Mīlestība, kam tavas saites? ...

Bija jau nakts. Degunu pret debesīm pacēlis, atspie dies uz spieķa kā žagata uz savas astes, vēros visu laiku kādā koka galotnē, kur plauka mēness. Mēģināju tikt vaļā no burvības, kas mani saistīja. Mēģināju, bet neva rēju. Bez šaubām, šis koks mani saistīja sava burvju ēnā, kas liek pazaudēt ceļu un vēlēšanos, to atrast. Vienu, divi, trīs reizes apgāju tam apkārt, sāku atkal no gala. Ikreiz sevi redzēju vecā vieta un savažotu.

Beidzot nolēmu izstiepties zālē, kur paliku pa nakti mēnesnīcā guļot. Sājā mājvietā gulēt daudz negulēju. Skumji pārdomāju savu dzīvi. Domāju par to, kas no tās varēja iznākt un kas bija iznācis, domāju par sabrukušiem sapņiem. Dievs, cik bēdu var atrast savā pagātnē, nakts stundās, kad dvēsele ir vāja! Cik kails un nabags jūties, kad pieviltā vecuma priekšā stājas jaunības tēls, ko spārno cerība! Pārskatīju to, kas saskanēja, un to, kas nesaskanēja, kā arī niecīgo bagātību, kas atrodas manā naudas somā, — sievu, kas nav ne skaista, ne arī laba; dēlus, kas ir tālu no manis un nedomā tā ka es; viņi no manis tikai vielu saņēmuši; draugu nodevības un cilvēku neprātības; nāvējošas reli ģijas un pilsoņu karus; savu saplosīto Franciju; savas dzīves pelnu sauju un nāves vēju, kas pūtīs. Klusu raudādams, ar lūpām piespiedos koka stāvam un, viņa sak nēs kā tēva rokās ierāvies, uzticēju tam savas bēdas. Zinu, ka viņš mani uzklausīja. Bez šaubām, vēlāk tas runāja savukārt un mierināja mani. Jo, kad pēc dažām stundām pamodos, krākdams un degunu iebāzis zeme, no skumjam vairāk nekas nebija atlicis kā tikai gur dūms locekļos un krampji kājas muskulī.

Saule lēca. Koks, pilns putnu, dziedāja. No viņa te cēja dziedāšana kā sula no rokās saspiestā vīnķekara. Žubīte Gijomē, sarkankrūtītis Marijs-' Godrē, zāģa vīlē tājs, un pelēkais Siīvijs, un pļāpīgais ķauķis, un mans kūms, lakstīgalas pusbrālis Merlo, kas man patīk, jo viņam vienalga, vai aukstums, vējš vai lietus, arvien viņš smejas, arvien ir labā omā; tikko gaisma aust, viņš sāk savu dziesmu un pēdējais beidz to vakarā, un tas tāpēc, ka viņam, tāpat kā man, ir krāsains deguns. Ai, šie labie, mazie radījumi, kā viņi skandina no visas sirds! Viņi ir izbēguši nakts šausmām. Nakts ir pilna slazdu un ik vakaru nolaižas pār viņiem kā tīkls. Smacējoša tumsa... kurš no mums aizies bojā? Bet — farira-rira! ... tikko pašķiras nakts aizkars, tikko rītausmas bālais smaids sāk atdzīvināt dzīves sastingušo seju un nobālušās lūpas... oi tī, oi tī, la la-ī, la, la, la, laderī,

la rifla----kādiem saucieniem, ar kādu mīlas sajūsmu,

draugi mani, viņi slavina gaismu! Viss, kas ir pārciests, kā esi bijies, mēmas šausmas un ledains miegs, nakts

viss, oi ti, viss.. . frrtt... ir aizmirsts. Ai diena, ai jaunā diena!... Atklāj man, mans Merlo, savu noslēpumu, kā var atdzimt ar katru jaunu rītausmu nemainīgā ticībā tai! ...

Viņš turpināja svilpot. Viņa veselīgā zobgalība mani uzjautrināja. Uz zemes nometies, svilpoju tāpat kā viņš. Dzeguze kūkoja paslepšus meža dzijumos. «Kūko šur, kūko tur, atrast nevar it nekur!»

«Kukū, kukū — atskan mežs; velns tev, putniņ, kaklā sēž!» Pirms piecēlos, apmetu kūleni. Zaķis, garam skrejot, darīja tāpat. Viņš smējās. Lūpa viņam iešķelta, jo viņš bija par daudz smējies. Devos ceļā, pilnām krū tīni dziedādams.

— Viss ir labs, viss ir jauks, zeme apaļa kā trauks; las, kas peldēt neprot šā, viegli noies dibenā. Caur maniem pieciem prātiem, kas kā logi plaši, nāc, pasaule, un plūsti man asinīs nu aši! Vai kā muļķis dzīvi lai nīstu, ka tā nedod laimi man īstu?

Kad sāk gribēt: «Kaut man būtu.. . Kad man būs...» — tad tam vairs nav gala. Arvien jūties vīlies un vēlies vairāk, nekā tev dod. Tas zīmējas arī uz Ne veras kungu. Arī uz karali. Pat uz dievu tēvu. Katram ir savas robežas, ikviens ir savā vidē. Vai lai es uztraucos un vaidu, ka nevaru no tās izkļūt ārā? Vai citur man būtu labāk? Esmu pie sevis un še palieku un pa likšu tik ilgi, cik varēšu. Par ko man gausties? Patiesība neviens neko man nav parādā. Varēju nedzīvot... Mīļais dievs! Kad par to domāju, šermuļi man pārskrien pār kauliem. Šī skaistā, mazā pasaulīte, šī dzīve bez Brinjona! Un Brinjons bez šās dzīves! Cik bēdīga pa saule, mani draugi... Viss ir labi tā, kā ir. Lai nav tā. kā man nav! Bet, kas man ir, to turu cieši...

*

Dienu vēlāk nonācu Klanīsi. Atstāju jums padomat, kā es tiku saņemts. Es par to daudz nebēdāju; uzkāpis bēniņos, kā jūs redzat, pamādams ar degunu, sarunādamies'ar sevi, izkāris mēli, izliku uz papīra savas bēdas un priekus, savu bēdu priekus ...

Un to, ko grūti nācies ciest,

Ir jauki atmiņās reiz viest.

VI. GĀJPUTNI VAI A N U Ā SERENĀDE

Jūnijā

Vakarrīt dabūjām zināt. ka. cauri braucot, Klamsi pilsētā bija apstājušies divi ievērojami viesi, de Terma kundzene un grafs Maijbuā. Nepieturējuši viņi devās tieši uz Annā pili, kur paliks nedeļas trīs četras. Kā pa raža māca, vecāko padome nolēma nākamajā dienā sūtīt pie šiem dižciltīgajiem putniem delegāciju, lai viņus ap sveiktu ar laimīgu ceļojumu. (Gandrīz ir jābrīnās, ka kāds no šiem kustoņiem atbrauca sava mīkstajā, siltajā karietē no Parizes līdz Nevcrai, nenomaldījies no ceļa, nelauzis sprandu.) Sekojot paradumam, padome nolēma viņu knābjiem pievienot vēl klāt dažus gardus cepumus, kas bija mūsu pilsētas lepnums un mūsu specialitāte, -lielus, glazētus biskvitus. (Manas meitas vīrs, maiznieks Florimons Ravisē, lika nodot trīs dučus. Padomes kungi apmierinājās ar diviem, bet mūsu Florimons, kas ari skaitās par vecāko, arvien rīkojas plaši: sešpadsmit sū gabalā; maksā pilsēta.) Lai apburtu visus viņu prātus reizē un talab, ka, klausoties mūzikā, šķiet labāk ēst (man par to nav bēdu, kad es dzeru, ēdu), četriem izciliem mūzikas meistariem, divām vijolēm, divām obojām un vēl turklāt tamburīnam bija uzdots uz saviem trirn-tramiem noskandināt pils viesiem serenādi piedevām cepumiem.

Neviena nelūgts, pievienojos muzikantiem ar savu flautu. Negribēju palaist garām gadījumu redzēt jaunas sejas, sevišķi, kad lieta grozās ap galma putniem (ne sētas putniem, piesaucu jūs par lieciniekiem, ka es neko tādu neesmu minējis). Man patīk smalkās spalvas, viņu tērzēšana un iznesība, sevišķi, kad viņi nogludina sev spalvas vai iet gorīdamies, kustinādami pakaļu, degunu gaisā, mezdami lokus ar spārniem, knābi un asti. Vienalga, vai tas nāk no galma vai citurienes, viss man ir jauks, ja vien tas man atnes ko jaunu. Esmu Pandoras bērns un mīlu atvērt visas kārbas, visas dvēseles, lai tās

f>2

būtu baltas vai netīras, taukas vai liesas, cēlas vai zemas, rakņāties pa sirdīm, zināt, kas tur notiek, pētīt pakaļ lietas, gar kurām man nav nekādas daļas, visur iebāzt savu degunu, izošņāt, apošņāt, nobaudīt. Aiz ziņkāres es varētu panest pātagas cirtienu. Bet nekad es neaizmirstu (varat būt mierīgi!) apvienot patīkamo ar lietderīgo, derīgo. Tā kā manā darbnīcā Anuā siram stāv divi lieli, griezti panno, es atradu, ka ērti bez izdevumiem tos pārvest ratos kopā ar delegātiem, vijolēm, obojām un glazētiem biskvitiem. Lai izmantotu ratus, kas neko nemaksāja, paņēmām līdz arī mazo Glodiju, Flori-mona meitu. Kāds cits pārzinis veda līdz savu zēnu. Beidzot aptiekārs uzkrāva uz ratiem sīrupus, zāļu vīnus, medus dzērienu un augļu ievārījumus, kas visi bija viņa izstrādājumi un ko viņš domāja pasniegt uz Klamsī pilsētas rēķina. Jāpiezīmē, ka manas meitas vīrs to atrada par ļoti nelāgu rīcību, sacīdams, ka tā neesot parasts un, ja katrs meistars, miesnieks, maiznieks, kurpnieks un frizieris, un tā tālāk gribētu darīt tāpat, tad pilsēta ar tās pilsoņiem būtu izpostīta. Viņš nesprieda nemaz tik aplami, bet arī otrs, tāpat kā viņš, Florimons, skaitījās vecākais: neko nevarēja darīt. Mazie ļaudis ir padoti likumam, un tie otri tos taisa.

Aizbrauca divējos ratos: mērs, panno, balvas, bērni, četri muzikanti un četri vecākie. Es gāju kājām. Ratos vizināties der vārguļiem, kurus kā teļus ved uz kautuvi, un vecenēm, kas dodas uz tirgu. Patiesību sakot, laiks nebija sevišķi skaists. Debesis bija smagas, negaisa pilnas, miltainas. Febs meta savu degošo aci uz mūsu skaustiem. No ceļa pacēlās putekļi un mušas. Mēs visi bijām apmierināti, izņemot Florimonu, kas vairāk nekā jaunkundze rūpējās par savu balto sejas krāsu. Dalīta garlaikošanās līdzinās izpriecai.

Kamēr bija saredzams svēta Mārtiņa tornis, visi šie kungi saglabāja savu stingro izskatu, bet, tikko bija tikuši projām no pilsētas acīm, visiem atplauka sejas un gars, līdzīgi man, izmetās kreklā. Vispirms apmainījās dažiem stipriem vārdiem. (Tas pie mums ir labākais līdzeklis sasprindzināties.) Iedziedājās viens, tad otrs; lai dievs man piedod, bet man liekas, ka tas bija pats mērs, kas pirmais uzņēma dziesmu. Spēlēju savu flautu, visi citi man sekoja. Caur balsu un oboju koncertu manas Glodijas mazā baistiņa pacēlās, lidoja un čivināja kā zvirbulēns.

Nebrauca pārāk ātri. Kad ceļš gāja uz augšu, zirģeļi paši no sevis apturēja, elsoja un izšāva no pakaļpuses. Lai turpinātu ceļu, vajadzēja nogaidīt, kamēr viņi bija beiguši rībināt savu muziķu. Buaso pakalnā mūsu notārs — meistars Pjers mums lika apmest līkumu (viņam nevarēja atteikt, jo viņš bija vienīgais vecākais, kas neko nebija lūdzis), lai pie kāda viņa klienta notaisītu testamentu. Visiem tas bija pa prātam, bet tas ievilkās garumā, un mūsu Florimons, kas šajā punktā bija vienis pratis ar aptiekāru, atkal atrada iemeslu pieķerties. «Labāk man patīk gluži zaļa vīnoga sev nekā pāris gatavu vīģu tev.» Pjers Delavo tomēr nesteidzoties pabeidza savu lietu, un aptiekāram gribot negribot bija jāpieņem šī pusvīģe, pusvīnoga.

Beidzot mēs nonācām (viss beidzas ar nonākšanu), kaut gan ar nokavēšanos. Mūsu putni cēlās no galda, kad ienesa desertu, ko mēs atvedām. Viņi bija gatavi sākt no_ jauna, jo putniem ēšanā nav sāta. Tuvojoties pilij, mūsu padomes kungi apstājās vēl pēdējo reizi, lai apģērbtu savus parādes tērpus, kas bija rūpīgi salocīti, sargājot tos no saules. Tie bija koši tērpi, kas uzskatot iepriecināja sirdi. Mēram zaļš zīda uzvalks un viņa četriem biedriem gaiši dzeltenas vilnas. Varētu teikt — gurķis ar četriem ķirbjiem. Skandinādami savus instrumentus, mēs devāmies iekšā. Izdzirduši troksni, sulaiņi, kas slaistījās bez darba, izkārās ārā pa logiem. Mūsu četri vilnā ģērbtie un viens zīdā tērptais pakāpās uz uzejas, kur no kupliem kakla kruzuļiem labpatikās parādīties (labi nevarēju saskatīt) divām galvām,, kas bija saskrullētas, apvītas lentēm kā auniem. Mēs, pārējie muzikanti un salašņas, palikām pagalma vidū. Tādā kārtā man nebija lemts noklausīties notārā jaukajā runā, ko viņš teica latiņu valodā. Bet es apmierinājos, jo meistars Pjers bija vienīgais, kas tajā noklausījās. Toties darīju visu, lai nepalaistu garām skatu, kad mana mazā Glodija uzkāpa maziem solīšiem pa kāpnēm kā Marijas Upurī, abām rociņām atspiedusi pret vēderu kurvi ar sakrautiem biskvi-tiem, kas viņai sniedzās līdz pat zodam. Neviens no tiem viņai nepazuda, jo viņa tos sargāja acīm un rokām, šī mazā, mīļā, blēdīgā kāruinniece... Mans dievs, es būtu varējis viņu apēst! ...

Bērnības burvība ir kā mūzika; viņa iesūcas sirdi daudz dziļāk nekā tā, ko mēs izpildām. Visaugstprātīgākie top cilvēcīgi, top atkal bērni, un brīdi aizmirstas lepnums un šķira. De Terma kundzene laipni uzsmaidīja manai Glodijai un apsēdināja viņu sev klēpī, saņēma aiz zoda un, pārlauzusi biskvitu vidū pušu, sacīja: «Atplet knābīti, dalīsimies!» — un ielika lielāko pusi mazajā, apaļaja caurumiņā. Tad es savā prieka pārpilnībā icklic dzos pilnā kaklā:

— Lai dzīvo labā skaistule, Neveras zieds!

Un uz savas flautas es nospēlēju jautru gabaliņu, kas pāršķēla gaisu kā skanīga bezdelīga.

Visi tūlīt iesmējās,' pagriezušies pret mani; Glodija sasita plaukstas un sauca:

— Vectētiņ!

Annā kungs mani piesauca klāt:

— Tas ir šis negudrais Brinjons.. .

(Tiesa, viņš ir pazinējs, un arī viņš ir tikpat negudrs.)

Viņš man'dod zīmi, naiga solī uzkāpju augšā un palokos ...

(Iznesīgs valodā, cepuri nost,

Maz tas tev maksā, bet daudz tas -tev dos.)

. .. palokos pa labi, pa kreisi, palokos uz priekšu un atpakaļ, palokos ikvienam, ikvienai. Pa vidam neuzkrītoši pētīju un mēģinu apiet apkārt ap kundzēni, kas uzkārta savā kuplajā krinolīnā (to varēja salīdzināt ar zvana mēli), un, izģērbjot viņu (protams, tikai domās), nosmē-jos, ka viņa bija gluži niecīga, kaila un kā pazudusi zem saviem kankariem. Viņa bija slaida un tieva, mazliet melnīgsnēja un ļoti balli pūderēta, skaistām, brūnām acīm, kas laistījās kā dārgakmeņi; deguns kā sivēnam, kas uzošņā kārumus, lūpas treknas un sarkanas, labas skūpstīšanai, un uz vaigiem nokarājās ieskrullētas cirtas:

— Vai šis skaistais bērns ir jūsu?

Es viltīgi atbildu:

— Madarri, ko mēs varam zināt. Luk, manas meitas virs. Viņš jums atbildēs. Nevaru atbildēt par viņu. Lai kā, bet tas ir mušu dārgumiņš. Neviens viņu mums neatprasa, ne tā kā naudu. «Bērni ir nabaga ļaužu manta.»

Viņai labpatika pasmaidīt, un mans Anuā sirs sāka pilnā kaklā smieties. Florimons smējās līdz, bet smiekli viņam nenāca no sirds. Es saglabāju nopietnību un izlikos vientiesīgs. Tad kungs ar kakla kruzuļiem un dāma ar zvanu gribēja kopā nokāpt lejā, lai mani iztaujātu (viņi bija mani noturējuši par spēlmani) par to, cik varēja ienest mans amats. Atbildēju tīru taisnību:

- Gandrīz nekā .. .

Tomēr nesacīju, ar ko nodarbojos. Kādēļ lai es to būtu teicis? Viņi nemaz to neprasīja. Gaidīju, gribēju redzēt, man bija jautri. Atrodu gluži jocīgu šo familiāro un svinīgo augstprātību, kas, kā visi šie skaistie kungi un Bagātnieki domā, ir jāpieņem pret tiem, kam nav nekā un kas ir nabagi. Tā vien liekas •— it kā viņi tos pamācītu. Nabags ir kā bērns, kam nav sava prāta. Tā ir viņa vaina (to nesaka, bet domā pie sevis), dievs viņu ir sodījis, un tas ir labi. Dieva vārds lai ir slavēts!

Maijbuā tad sacīja savai kūmai, it kā manis nemaz tur nebūtu:

— Tā kā mums še tā ka tā nav ko darīt, tad nodarbosimies ar šo nabaga bubuli; no izskata viņš ir vientiesīgs, kas staigā no sētas uz sētu, pūzdams savu stabuli. Viņam būs labi pazīstami krodziņa ļaudis. Uzzināsim no viņa, ko domā provincē, ja vispār...

— Ss!...

- Ja vispār tā domā.

Man jautāja:

- Pasaki, draugs, — kāds gars valda šai zemē?

— Gars? — pārjautāju, izliekoties par muļķi.

Pamirkšķināju acīm resnajam Anuā sirain, kas noglaudīja bārdu un, slēpdams smaidu zem platās delnas, skubināja mani turpināt.

— Acīm redzot gars vispār šai provincē nav izplatīts. — sacīja jautātājs zobgalīgi. — Es tev, mīļais, jautāju, ko še doma. Vai še ir labi katoļi? Vai ir uzticīgi karalim?

Atbildu:

— Dievs ir liels un karalis ļoti liels. Te mīl viņus abus.

Un ko domā par prinčiem?

— Tie ir lieli kungi.

— Tad ļaudis stāv par viņiem?

— Kā tad, inonsenjor, — par viņiem!

— Pret Končini?

— Par viņu arīdzan!

— Pie velna, kā tu to domā! Viņi taču ir pretinieki.

— Nesaku to... Var jau būt. Ļaudis stāv par viņiem abiem.

— Vajag izšķirties par vienu, dieva dēļ!

— Vai tas ir vajadzīgs, kungs? Vai tas nevar paiet man garām? Tādā gadījumā esmu ar mieru. Par ko es stāvu? .. . Mans kungs, es jums to pasacīšu kādā no nākošajam dienām. Aiziešu un padomāšu. Bet man vajag laika.

— Ko tad tu gaidi?

— Jāzina, mans kungs, kurš no abiem būs tas stiprākais.

— Vai tev, blēdi, nav kauna? Vai tu neesi spējīgs atšķirt dienu no nakts un karali no viņa ienaidniekiem?

— Ne jel, ne, kungs. Jūs no manis par daudz prasāt. Labi zinu, kas ir diena, jo neesmu akls, bet, ja ir jāiz-vēlas starp karaļa ļaudīm un senjoru prinču ļaudīm, es tiešām nevaru pateikt, kuri no tiem vairāk dzer un visvairāk nododas pārmērībām. Nesaku neko sliktu; viņiem ir laba ēstgriba, jo viņi ir veselīgi. Arī jums es novēlu labu veselību. Labi ēdēji man patīk, arī es gribu tāds būt. Bet neslēpšu, ka man labāk tīk tādi draugi, kas ēd pie citiem.

— Savādi, tad tu neko nemīli?

Kungs, es mīlu savu mantu.

— Vai tu esi ar mieru to ziedot karalim, savam valdniekam?

— Ja jau citādi nevar, esmu ar mieru. Bet man gribētos zināt, ko karalis liktu mutē, ja starp mums te Francijā nebūtu daži tādi, kas mīl savus vīna dārzus un laukus. Ikvienam savs amats. Vieni ēd, un citi... citi top apēsti. Politika ir māksla, kā apēst. Ko mēs, nabaga ļaudis, tur varam darīt? Jums pieder politika, mums — mūsu zeme. Nav mūsu darīšana dot savu spriedumu. Mēs esam nemākuļi, ko mēs zinām citu kā vien to, ko mūsu tēvs Ādams. . . (saka, ka tas bijis ari jūsējais, bet, kas uz mani attiecas, tad atvainojos, es nekam neticu... varbūt jūsu brālēns...), ko mēs citu zinām kā apaugļot savu zemi un padarīt to ražīgu, rakt un apstrādāt tās klēpi, sēt, audzēt auzas un kviešus, apgriezt un potēt vīna kokus, pļaut un ievākt kūļus, izkult graudus, mīcīt vmķekarus, darīt vīnu, cept maizi, skaldīt malku, cirst akmeņus, griezt vadmalu, šūt ādu, kalt dzelzi, grebt, remt, rakt kanalus un ceļus, celt pilsētas ar to katedrālēm, savām rokām uz zemes pieres sakārtot dārzu rotu, likt uzziedēt uz sienām un paneļiem gaismas burvībai, izvilināt no akmeņu čaulas, kas to saspiež, skaistas, baltas un kailas miesas, notvert gaisā klejojošas skaņas un sagūstīt tās zeltoti brūnā, vaidošā vijolē vai manā izdobtajā stabulē un beidzot pakļaut sev Francijas zemi, uguni, ūdeni, gaisu — četrus elementus, lai tos varētu nodot jūsu izpriecai, — ko vairāk mēs zinām, un kā mēs varam iedomājies kaut ko saprast no vispārīgām lietām, no prinču strīdiem, karaļa svētajiem nolūkiem, politikas spēles un citām metafizikām? Nevajag, kungs, grābt pārāk augstu; mēs esam nastu ēzeļi un radīti, lai saņemtu sitienus. Lai notiek! Bet, kura dūre mums patīk labāk un kurš sitiens ir vieglāk panesams mūsu mugurai? ... tas ir svarīgs jautājums un manām smadzenēm par smagu. Patiesību sakot, kā viens, tā otrs man tas ir vienaldzīgs. Lai jums atbildētu, vajadzētu turēt rungu rokā, nosvērt vienu un otru un tad labi to izmēģināt. Paciet, lakta, paciet! Paciet, kamēr esi lakta! Sit, kad kļūsi veseris...

Savilcis degunu, ar izbrīnu tas noraudzījās manī, nezinādams, smieties vai dusmoties, kad kāds staļļa kungs no svitas, kas mani bija redzējis pie mūsu nelaiķa, labā Neveras hercoga, teica:

— Monsenjor, es pazīstu šo savdabi: labs strādnieks, smalks galdnieks, liels balamute. Pēc amata viņš ir kokgriezējs.

Šī vēsts, kā likās, dižciltīgajam kungam nelika mainīt viņa domas par Brinjonu. Viņš nelikās interesējamies par viņa niecīgo personu (vārds «niecīgs» stāv še, mani dēli, aiz atturīgas kautrības, jo sveru mazliet mazāk par muidu) kā tikai tad, kad dabūja no staļļa kunga un no Antiā pilskunga zināt, ka tāds un tāds princis lepojoties

ar mani. Tad viņš bija gatavs sajūsmināties par manis cirstu strūklaku, ko viņam rādīja pagalmā un kur bija attēlota meiča ar uzspraustiem brunčiem, kas priekšautā turēja divas pīles, kuras izplestiem spārniem pērās, at-plētušas knābi. Vēlāk viņš redzēja pilī manas istablietas un panno. Anuā pilskungs piepūtās. Sie lopa bagātnieki! Viņi iedomājas, ka mākslas darbs, ko viņi ir samaksājuši ar saviem grašiem, ir viņu radīts. Lai mani godinātu, Maijbuā izteica savu izbrīnu, ka es paliekot šajā zemē, nomākts, tālu no Parizes lielajiem gariem, un ieslēdzoties darbā, kas prasa pacietību un kas ir pati īstenība, bez izdomas, uzmanība bez lidojuma, vērošana bez idejas, bez simboliem, alegorijas, filozofijas, mitoloģijas vārdu sakot, nekā no tā, kas pazinēju pārliecina par to, ka ta ir mākslas skulptūra. (Liels senjors neapbrīno neko tādu, kas nav liels.)

Atbildēju kautrīgi (esmu pazemīgs un mazliet vientiesīgs), ka ļoti labi apzinos savu niecīgo vērtību, ka ikvienam ir jānoslēdzas savās robežās. Mūsu sugas nabaga vīrs neko nav redzējis, ne dzirdējis, neko nepazīst, un, ja viņš ir gudrs, tas turas Parnasa uz pazemīgas pakāpes, kur atturas no jebkādiem plašākiem un cēlākiem nodomiem, un, novērsis izbiedēto skatienu no virsotnes, kur zīmējas svētā zirga spārni, viņš rok lejā pie kalna pakājes akmeņus, kas varēs noderēt viņa mājai. Tā kā nabadzība ir ierobežojusi viņa garu, tad viņš nedarina neko, kas nederētu ikdienišķām vajadzībām. Viņa daļa ir lietderīgā māksla.

— Lietderīgā māksla — šie divi vārdi nesader kopā, — teica mans muļķis, — skaists ir tikai nelietderīgais.

— Liels vārds! — piebalsoju es. — Tas ir taisnība kā mākslā, tā dzīvē. Nekas nav tik skaists kā dimants, princis, karalis, liels senjors un zieds.

Viņš aizgāja apmierināts ar mani. Anuā pilskungs mani paņēma aiz rokas un iečukstēja:

— Sasodītais jokdari, vai tu reiz beigsi! Izliecies vien par muļķi, nevainīgais jēriņ, es jau tevi pazīstu! Kas attiecas uz šo Parizes kruzuļaino kungu, tad daries ar viņu pēc sirds patikas, bet, ja tu kādreiz iedomātos manī aizskart, tad piesargies, manu zēn! Jo tu dabūsi ar nūju.

Es pretojos:

— Es, monsenjor, es lai aizskartu Jūsu Augstību! Savu labdari, savu atbalstītāju! Ka var Brinjonu turēt aizdomās par tādu neģēlību? Lai nu vēl es būtu neģēlis, bet, dievs sargi, būt par muļķi! Atstāju to citam, — es tā nerīkojos. Ļoti pateicos, man pārāk dārga sava āda, lai es nerespektētu svešu ādu, kas ir respektējama. To es neaizskaršu — neesmu tāds mu|ķis! Jo jūs esat ne vien stiprāks (pats par sevi saprotams), bet ari daudz viltīgāks par mani. Esmu tikai lapsēns mazs, pati Lapsa pili mīt. Cik niķu nav jūsu maisā! Un cik jūs tur neesat iebāzuši jaunu un vecu, gudru un negudru!

Viņš apklusa. Nekas tā nepatīk kā uzslava par talantu, kura tikpat kā nav.

— Labi, labi, pļāpu meistar. Atstāsim pie malas manu maisu un paskatīsim labāk, ko tu esi atnesis savēja, jo domāju, — ja tu esi atnācis šurp, tad būsi arī ko līdz atnesis.

— Re, ka esat uzminējuši! — sacīju es. — Jūs lasat sirdīs kā grāmatā ...

Atsaiņoju savus divus panno, kā arī kādu itāliešu darbu (senāk Mantuja iegūtā Fortūna uz riteņa), ko es, vecais nelga, nezin kādēļ uzdevu par savu. Tie saņēma merenu uzslavu. Pēc tam (kāds juceklis!) parādīju viņiem kādu savu darbu (jaunavas medaljonu), ko es uzdevu par itāliešu. Sajūsma nevarēja vien rimties, apbrīnodami tie ģība vai nost. Maijbuā, kas stāvēja, muti ieplētis, teica, ka tur esot saskatāms latīņu debesu un divas reizes dievu — Jēzus Kristus un Jupitera — svētītās zemes atspīdums. Annā kungs, kas rēca aiz prieka, noskaitīja man par to trīsdesmit sešus dukātus, bet par to otru — trīs.

*

Pie vakara braucām atpakaļ. Lai uzjautrinātu kompāniju atceļā, pastāstīju, ka reiz Belgardas hercogs bija ieradies Klamsī putnus šaut. Labais senjors nevarēja ne četri soļi saredzēt. Man bija uzdots likt nokrist koka putnam, kad viņš izšāva, un naigi un veicīgi tā vieta atnest citu, kas bija ķerts tieši sirdī. Tas sacēla lielus smieklus, un pēc manis arī citi pastāstīja kaut ko par mūsu lielkungiem. Ak šie labie senjori! Ja viņi zinātu, cik viņi ir jocīgi mūsu acīs, kad viņi tik lieliski garlaikojas savos augstumos!

Stāstu par medaljonu pataupīju, kamēr mes nonācām mājās, aiz slēgtām durvīm. Kad Florimons to dabūja zināt, viņš man rūgti pārmeta, ka es par tik lētu cenu pārdevis itāliešu darbu par savējo, ja jau viņam tik ļoti paticis un viņš tik labi samaksājis par to, kas bija itāliešu tikai vārda pēc. Atbildēju, ka gribēju pasmieties par cilvēkiem, bet ne viņus apstrādāt — ne. Viņš iekarsa un ar rūgtumu jautāja: kāds labums man esot no tā, ka es smejoties paša zaudējumam. Ko līdz apsmiet cilvēkus, ja tam jānotiek uz sava maka rēķina!

Tad Martina, mana labā meita, viņam teica šos gudros vārdus:

— Tādi nu mēs reiz esam sava dzimtā, Florimon, lieli un mazi, arvien apmierināti, arvien mēs viens otram ko pastāstām un pasmejamies par to, ko stāstām. Esi mierā, draugs, un nesūdzies! Tikai tāpēc tu vēl staiga bez ragiem. Doma, ka es tevi ik brīdi varu piekrāpt, mani tā uzjautrina, ka es to nevaru.... Nelūkojies tik drūmi! Nē, nenožēlo neko! Jo citādi var likties, ka tas tiešām tā būtu. Ievelc, gliemezi, atpakaļ savus radziņus! Redzu to ēnu.

VII. MĒRIS

Pirmajās jūlija dienas

Paruna saka: «Nelaime aiziet kājām, bet ierodas zirgā.» Lai mūs apciemotu, tā ieradās Orleanas pasta parvadātaja personā. Pagājušās nedēļas pirmdienā mēra gadījums bija ievazāts Senfaržo. Ļauna sēkla strauji aug. Uz nedēļas beigām jau bija desmit tādu gadījumu. Un tagad, tuvojoties mums, vakar mēris parādījies Ku-laņ-La-Vinēza. Rads nu troksnis pīļu dīķī! Drošprātīgā-kie aizlaidās lapās. Mēs iesaiņojām sievas, bērnus un zoslēnus un aizsūtījām tālu projām uz Montenuazonu. Nelaime tomēr kaut kam nāk par labu — manā mājā tagad ir klusums. Ari Florimons ir aizbraucis kopa ar dāmām; gļēvulis apgalvo, ka nevarot pamest Martinu pirms radibām. Daudz resnu kungu atrada visādus labus iemeslus pastaigai; kad zirgs bija iejūgts, diena tiem likās izdevīga, lai. dotos aplūkot druvas.

Mes, palicēji, dzinām jokus. Mēs ņirgājāmies par tiem, kas domāja par savu drošību. Vecāko kungi bija nolikuši sardzi pie pilsētas vārtiem uz Oksēras ceļa ar stingru pavēli dzīt projām visus ubagus un klaidoņus, kas doma ienākt pilsēta. Kas attiecas uz pārējiem, uz tiem ar galvas rotu un pilsoņiem, kam maks ir labā kārtībā, tad viņiem, mazākais, vajadzēja izmeklēties pie mūsu trim ārstiem, meistara Etjena Luazo, meistara Marlēna I rotje un meistara Filibera de Vo; lai atvairītu sērgas uzbrukumus, viņi bija sev piekāruši lieku degunu, pie bāztu visādām ziedēm, masku un acenes. Mēs nevarējām atturēties no smiekliem, un arī meistars Martēns Frotje, kas bija lāga vīrs, nevarēja noturēties nopietns. Viņš norāva degunu, sacīdams, ka negribot nodarboties ar bērnišķībām un tādām blēņām neticot. (Jā, bet viņš no ta nomira.) Patiesībai par godu jāsaka, ka meistars Etjens Luazo, kas ticēja savam degunam un nešķīrās no ta pat nakti, nomira tā kā tā. Nāvei izbēga vienīgi Fili -bērs de Vo, kas nepameta vis degunu, bet savu vietu ...

Lūk, es pārlecu pāri un atrodos jau pie stāstījuma beigām, kaut gan neesmu pat ievadu vel noapaļojis. Sāk sim no jauna, mans dēls, un turēsim kazu aiz bārdas! Nu, vai šoreiz turi cieti?

Tā mēs iztēlojām sevi par bezbaiļiem. Mēs bijām pārāk droši, ka mēris mūs neapciemos. Teica, ka tam esot smalks deguns tin mūsu ādu miecētavu smaka tam esot pretīga (ikvienam ir zināms, ka nav nekā nežēlīgāka par to). Pēdējo reizi, kad tas ienāca mūsu zeme (tas bija ap tūkstoš pieci simti astoņdesmito gadu, kad man ka vecam vērsim bija četrpadsmit gadu). Viņš pabaza degunu līdz mūsu namdurvīm, bet paošņājis nogriezās no tām. Tajā laikā Satel-Sansuara iedzīvotāji (ka mēs vēlāk viņus uzvilkām par to!), kam viņu patrons — dižais svētais Potencians, kas viņus slikti pasargājot, nebija pa prātam, bija to izgrūduši pa durvīm un izmēģinājumam paņēmuši citu, tad atkal citu, un tā tas atkārtojās septiņas reizes, pa kārtai sev izvēlot Savinianu, Peregrinu, Filibertu un Hilariju. Nezinādami vairs, kuram no svētajiem pieķerties, Potenciana vietā viņi izvēlējas sievišķīgu Potencianu.

Mēs, drošsirdīgie, lielības un brīvgari, to atceroties, smējāmies. Lai izrādītu, ka nepiekrītam šiem māņiem, tāpat kā ārstu un vecāko aizsardzībai, mēs droši devāmies uz Šastlo vārtiem, lai pāri aizsarggrāvjiem sarunātos ar tiem, kas palika uz vietas otra mala. Daži vējagrābšļi atrada par iespējamu izlavīties cauri un iedzert tuvākajā krodziņā kopā ar kādu no tiem, kura deguna priekšā bija aizvērušies paradizes vārti, klāt pieņemot kādu no eņģeļiem, kas pie tiem bija nolikti sardzē (savu sardzes amatu tie neņēma nopietni). Rīkojos tāpat ka viņi. Vai es viņus varēju pamest vienus? Vai varēju pieļaut, ka citi manā vietā uzgavilētu, noķertu un nogaršotu pie viena jaunas ziņas un svaigu vīnu? Aiz nepatikas es būtu vai pārsprādzis.

Ieraudzījis kādu vecu fermeri, Gratpēnu no Maiji-Le-Sato, ko labi pazinu, izspruku arī es. Mēs abi kopā iedzērām.

Viņš bija jautrs resnulis, apaļš, sarkans un plecīgs, un saulē laistījās no sviedriem un veselības. Viņš lielījās vēl vairāk par mani, nozākādams sērgu un sacīdams, ka to esot izdomājuši ārsti. Pēc viņa domam, mirstot tikai nabaga ļaudis un ne no sērgas, bet aiz bailēm.

Viņš man sacīja:

— Dodu jums šo recepti par velti:

Kājas turi siltas sev,

Iekšas lai ir tukšas tev,

Nemeklē, kur Margo mīt,

Būšu vesels šodien, rīt!

Kādu stundu mēs pavadījām sarunās. Viņam bija lada mānijā, ka sarunājoties viņš otram uzplikšķināja uz rokas vai ari knibināja ap gurnu vai rokas stilbu. Tad es par to nedomāju. Iedomājos nākamajā diena.

Nākamaja dienā p;pirtais vārds, ko man teica māceklis, bija:

— Vai jūs, patron, zināt, ka Gratpēna tēvs ir miris? ...

Es kļuvu mazs, man šermuļi pārskrēja pār kauliem.

Es sev teicu:

- Mans nabaga draugs, vari notīrīt zābakus, tev ir beigas, vai nebūs ilgi.. .

Eju uz noliktavu un, lai izklaidētos, ķeros pie ša un pie tā. Varat ticēt, ka man nemaz nebija prāts pie ta, ko taisīju. Es domāju:

«Muļķa lops! Te tev būs mācība par tavu blēņošanos! Bet Burgundas ļaudis sev nelauza galvu par to, kas ir bij:s_ darāms aizvakar. Mēs piederam šai dienai. Pie svēta Martina, turēsimies pie tā! Vajag aizstāvēties. Ienaidnieks nav vēl mani sagrābis!» Brīdi domāju lūgt padomu svēta Kosrna bodītē (tas nozīmē, pie ārstiem). Tomēr neko nevēroju un arī neko nedarīju. Neskatoties uz manu mulsumu, manī vel bija pietiekoši mūsu saprata, lai sev iestāstītu:

Mans dēls, ārsti nezina vairāk par mums. Viņi paņems tavu naudiņu un par to aizsūtīs tevi uz mēra aploku, kur tu katra ziņā sasirgsi ar mēri. Piesargies viņiem ko teikt! Tu taču neesi pavisam negudrs? Ja runa ir tikai ap nāvi, tad mēs arī bez viņiem pratīsim nomirt. Nudien, ta stāv rakstīts: «Par spīti ārstiem nodzīvosim līdz nāvei.»

Velti es pūlējos sevi nomierināt un izlikties možs,

nītu, ka vēdera tomēr man ir nelabi. Aptaustīju šo vietu, tad to un vēl ... Jā, nu tas ir klāt! Visjaunāk, ka tas bija ieradies pašā pusdienas stundā pie treknam cūkgaļas šķēlēm, vīnā novārītām sarkanām pupiņām (kad šodien to pieminu, man ir jāraud aiz žēluma), un inan nebija dūšas attaisīt žokļus. Nodomāju sažņaugtu sirdi:

«Bez šaubām, man ir jāiziet. Ēstgriba pagalam. Tas ir beigu iesākums...

Tad nokārtosim, mazākais, savas darīšanas. Ja nomiršu, šie laupītāji, vecākie, liks nodedzināt manu māju, uzdodot par iemeslu to (pasakas!), ka citiem pielipšot mēris. Māja ir gluži jauna. Cik pasaule gan ir ļauna vai muļķe! Labāk jau mirt uz mēslu kaudzes. Mēs viņus apvedīsim ap stūri! Nezaudēsim tikai laiku...»

Pieceļos un apvelku visvecāko apģērbu, paņemu trīs četras labas grāmatas, dažas skaistas sentences, gail iešu nerātnos stāstus, romiešu apoftegmas, Katona Zelta vārdus, Bušē Vakarus un Zila Koroze Jauno Plutarku, ielieku to visu kabatā kopā ar sveci un maizes riecienu. Mācekli atlaidis un noslēdzis dzīvokli, droši dodas āra no pilsētas, uz savu «kutu» — vīna dārzu paugura pakājē _ paejot garām pēdējai ēkai Bomona šosejā. Mājoklis nav liels, būdiņa. Istaba, kur noliek visādus daiktus, vecs cisu maiss un iesists krēsls. Ja tas arī viss bulu jāsadedzina, tad par to lielas bēdas nebūtu.

Nebiju .vēl nonācis galā, kad man jau sākās zobu klabēšana. Drudzis mani dedzināja, sānos iesitas dūrējs, un vēderu vilka kopā tā, it kā tas butu izgriezts uz aru. Un ko tad, draugi, es darīju? Ko lai jums pastāstu? Par kādiem varoņdarbiem, par kādu ceļu, pretim paceltu pieri, ko rādīja Romas lielie vīri, uzbrūkot nelaimei un vēdersāpēm? Mīļie ļautiņi, es biju viens, un neviens mani neredzēja. Varat iedomāties, cik maz man bija prātā tēlot sienu priekšā romiešu Regulu. Uzmetos uz cisām un sāku bļaut. Vai jūs neko nedzirdējāt? Balss man bija ļoti skaļa. Tā bija sadzirdama līdz Samberas

kokam. .

— Ak kungs, — stenēju, — vai var but, ka tu vaja mazo, labo cilvēku, kas tev nav nodarījis ne mazākā ļaunuma? Ak mana galva! Ak mani sāni! Cik grūti ir aiziet pašos ziedu gados! Vai tiešām tev ir svarīgi tik agri aizsaukt mani projām? Ak vai, mana mugura . . . Protams, man butu tā laime, es būtu pagodināts, gribu teikt, nodot tev vizili, bet, tā kā mēs neizbēgami reiz redzēsimies, tad es tevi lūdzu atlikt to uz vēlāku laiku'— mazliet vēlāk,_ kādēļ tā jāsteidzas? Kungs, es neesmu nekas vairāk ka niecīgs tārpiņš. Ja nav cita līdzekļa, tad lai notiek tava griba. Tu redzi, ka esmu pazemīgs, maigs un padevīgs... Pie velna! Vai tu reiz pazudīsi! Kādēļ šis kustonis grauž man sānos?

Kad biju labi izkliedzies, manas ciešanas nebija mazinājušas, bet biju iztērējis savu spēcīgo pacilātību. Es sev teicu:

— Tu zaudē laiku. Vai nu viņam nav ausu, vai notiks, ka jānotiek. Ja ir taisnība, ka tev viņa līdzība, tad viņš rīkosies, ka viņam iekrīt prātā, un tu veltīgi izkliedz rīkli. Taupi savu dvašu! Varbūt tev tā vēl ir stundai vai divām, un tu, nelga, to izmet pa vējam! Priecāsimies par to, kas mums paliek, par šo skaisto, veco ģindeni, kas mums būs jaatslāj (ak vai, tas nebūs mans prāts). Nomirt var tikai reizi. Apmierināsim, mazākais, savu ziņkārību. Redzēsim, kā var izlīst no savas ādas. Kad es biju bērns, neviens tā kā es neprata no vītola zariem darināt jaunas stabules. Ar naža spalu atsitu mizu, kamēr ta atlobījās. Domājams, ka viņam, kas manī raugās no augšas, tāpat patīk darīties ar mani. Redzēs, vai m:za atkritīs. Ja gan! Cirtiens! bija labs. Vai ir pieļaujams, ka cilvēks manos gados nodarbojas ar tik bērnišķīgam lietām? Turies, Brinjon, nepadodies, un, kamēr miza turas klāt, vērosim un atzīmēsim, kas notiek iekšā! Aplūkosim šo kārbu, nosmalstīsim domas, pētīsim, košļāsim un sagremosim sulas, kas kustas manā kuņģa dziedzerī, saceļ tur viesuļus un strīdas tāpat kā vācieši;’izgaršosim šīs graizes, pārbaudīsim un aptaustīsim savas zarnas un nieres ...12

...Ja es sevi vēroju. Laikiem pārtraucu pētīšanu, lai bļautu. Naktij nebija gala. Iededzināju sveci,

18 Šeit mēs atļaujamies izlaist dažas rindas. Stāslījumā netiek noklusēts neviens sikums, zimējotics uz pulksteņa mehanismu. Interese, ko viņš tam piešķir, liek plaši pārrunāt lietas, kuras labi ueoz. Piezīmēsim, ka viņa fizioloģiskas zināšanas, ar kurām viņš lepojas, ir diezgan trūcīgas.

iespraudu to kādas vecas pudeles kakla. Tā vel oda pēc zustreņu vīna, bet vīna tur vairs_ nebija; labs piemērs tam, kas es vēl pirms rītdienas k|ušu. Miesa bija aizgājusi, palika vienīgi dvēsele. Saritinājos uz cisām, pūlējos lasīt. Varonīgajām romiešu apoftegam nebija nekādu panākumu. Pie velna šos balamutes! «Ne katrs ir dzimis, lai dotos, uz Romu.» Ienīstu šo mujķīgo lepnību. Gribu, lai man būtu tiesība žēloties no visas sirds, kad uznāk graizes. Jā, bet, kad tās pāriet, man gribas, ja ir iespējams, — smieties. Un es smejos... Vai jus neticat? Bet tad, kad biju gluži nožēlojamā stāvoklī kā rieksts siekā, kad man klabēja zobi, uzšķīru uz labu laimi laba Bušē kunga Facetijās tik jauku, jocīgu un zeltotu lappusi. . . ka — dievs, stāvi man klāt! sāku skaļā balsī smieties. Es sev teicu:

Tas ir pavisam muļķīgi. Beidz smieties, vai te\ noliks kas ļauns...

Tiešām apstājos smieties, lai brēktu. Un brēcu, lai atkal būtu jāsmejas. Un es plosījos un smējos... Mēris smējās līdz. Ai manu mazo zēn, gan izbrēcos, gan iz-smējos.

Kad atspīdēja dienas gaisma, biju zeme liekams. Nevarēju vairs nostāvēt. Uz ceļiem rāpdamies, nonācu līdz vienīgajai lūkai, kas izgāja uz ielu. Lauztā balsī pasaucu pirmo garāmgājēju. Lai saprastu, viņam nebija jādzird. Ieraudzījis mani, viņš aizbēga, krustu mezdams. Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad man bija gods redzei savā priekšā divus sargus un man bija aizliegts pārkāpt mājas slieksni. Ak! es nemaz par to nesapņoju. Lūdzu, lai aiziet pie mana vecā drauga notārā — meistara Paijāra uz Dornsī, lai viņš uzņemtu manu pēdējo gribu. Bet viņi bija tā nobaidījušies, ka bijās pat manu vārdu dvašas; un, nudien, man likās, ka aiz bailēm no mēra viņi sev bija aizbāzuši ausis. Beidzot viens dūšīgs, mazs puisēns, «avju sargs» (mīļa, maza dvēsele, kas man velēja labu, jo reiz es viņu biju pieķēris nolasām man ķir šus, pie tam es viņam teicu: «Jauko strazdiņ, reiz jau tu tur esi, noplūc arī man!»), bija pielavījies pie loga, no klausījies un sauca:

— Brinjona kungs, es eju!

Man būtu grūti jums pastāstīt, kaš notika pēc tam.

Zinu, ka es, stundām ilgi valstīdamies pa cisām, drudzi izkāru mēli ka teļš... Nošvīkst pātaga, noskan zvārgulīši, dzirdu pazīstamu, rupju balsi. Nodomāju: Paijārs ir ieradies. Mēģinu piecelties. Ak kungs un dievs! Man likās, ka uz skausta man sēž svētais Mārtiņš, bet uz krustiem Sembcrs. Es sev teicu: «Kaut ari man priekšā būtu Basvilas klintis, man ir jātiek cauri.» Redzat, man bija svarīgi ievest rakstos (nakti man bija laika visu to pārdomāt) zināmu noteikumu, testamenta punktu, kas man atļautu piešķirt priekšrocības Martinai ar Giodiju, tā ka mani četri deji nevarētu celt ierunas. Pa lūku izbāzu galvu, kas svēra vairāk nekā lielais zvans Indriķis. Tā kuļājās uz labo, uz kreiso pusi. Ieraugu uz ceļa’ divus labus druknus stāvus, kas izbijušies ieplēta acis. Pazinu tajos Antuanu Paijāru un kirē Samaiju. Lai mani vēl redzētu dzīvu, šie labie draugi bija steigšus devušies šurp. Varu teikt, ka, mani ieraudzījušiem, tiem uguns sāka kūpēt. Abi viņi atkāpās trīs soļus, bez šaubām, lai labāk varētu aplūkot gleznu. Un šis sasodītais Samaijs, gribēdams mani sadūšot, ņemas atkārtot:

— Kungs dievs, kā tu izskaties, mans nabaga zēn! Tev ir pavisam slikts izskats, pavisam slikts, kā sadzeltējušiem taukiem...

Es tad teicu (ievelkot sevī viņu veselību, kas atspirdzināja manus dzīvības spēkus):

— Es jums nemaz nepiedāvāju ienākt. Jums, liekas, ir karsti?

— Nē, paldies, nē, paldies, iesaucās viņi abi reize.

Mums arī še ir labi.

Uzsvērdami savu atkāpšanos, viņi apstājās pie ratiem, un, lai sev piešķirtu līdzsvaru, Paijārs sāka knibināties ap zirga pavadu, kas nemaz nebija vajadzīgs.

Kā tu jūties? — ievaicājās Samaijs, kas bija paradis sarunāties ar mirušiem.

Ko nu, draugs, slimam jau nav labi, atņēmu, galvu kūļadams.

Redzi, kas no mums ir! Arvien tev, nabaga Kolā, esmu teicis: dievs ir visuvarens. Mēs neesam nekas vairāk kā dūmi un mēsli. Šodien sveiks, rītu beigts. Šodien baudi, rītu raudi. Tu negribēji man ticēt, bet domāji tikai par izpriecām. Izdzēris vīnu, dzer arī mieles. Neraizē-jics, Brinjon, dievs tevi aizsauc! Mans dēls, kas tas par godu! Bet, lai varētu viņa priekšā stāties, tev vajag iz ģērbties baltam. Nāc, es tevi nomazgāšu! Gatavosimies, grēciniek!

Es atbildēju:

Tūlīt. Kirē, mums taču vēl ir laiks?

Nelaimīgais! Vedējs negaida, — viņš teica.

— Kas par to — aiziešu kajam, — atsaucos es.

Viņš sāka mētāt rokas:

— Brinjon, draugs un brāli! ... Nu es redzu, ka tu arvien vēl esi pieķēries aplamām zemes mautam. Kas tajās ir tik pievilcīgs? Viss tas ir veltīga zūdīšanās, nicība, posts, viltus, krāpšana un ļaunprātība, tumši slazdi un lamatas, sāpes un vecuma nespēks. Ko mēs šeit darām?

Atcirtu:

— Tu man saplosi sirdi. Nekad, Šamaij, man nebūtu dūšas tevi atstāt šeit.

— Mēs taču redzēsimies, — teica viņš.

Kādēļ lai mēs neaizejam kopā! Lai ka, aizeju pir mais, — «Gizes kunga devize: katram sava karta.» Man pakaļ, labie ļautiņi!

Viņi likās nedzirdam. Samaijs teica skaļā balsī:

— Laiks aiziet, Brinjon, un tu aizej ar viņu. Nelabais, ļaunais tev uzglūn. Vai tu gribi, lai šis nešķīstais nezvērs pakampj tavu melno dvēseli savam pieliekamam kambarim? Nu, nu, Kolā, noskaiti savu Confiteor, sagatavojies, dari tā, manu mīļo puisīt, dari to, kūmiņ, manis dēļ!

Es to darīšu tevis, sevis un viņa dēļ, — teicu es. — Pasargi dievs, ja es neparādītu to godbijību, ko esmu parāda šai kompānijai! Bet, lūdzams, ļauj man pateikt pāris vārdu manam nolara kungam.

— Tu tos pateiksi vēlāk.

Nē, meistars Paijārs iet pirmajā rinda.

Vai tu arī esi padomājis, Brinjon? Lai mūžīgais iet aiz skrīvera?

— Mūžīgais var uzgaidīt vai pastaigāt, ja viņam patīk, — gan es viņu atradīšu. Bet zeme mani atstāj. Pieklājība prasa, lai nodod vizīti tam, kas ir uzņēmis, un pēc tam tikai tam, kas varbūt uzņems . . .

Viņš neatlaidās, lūdza, draudēja, kliedza. Es nepadevos. Meistars Antuans Paijārs izvilka savus rakstāmos piederumus un, apsēdies uz kāda ķebļa, ziņkārīgajiem un suņiem klātesot, sastādīja manu publisko testamentu. Pec tam es mīlīgā kārtā izrīkoju savu dvēseli, kā biju izrīkojis savu naudu. Kad viss bija cauri (Samaijs vēl turpināja pamācīt), teicu dziestošā balsī:

— Baptist, atvelc jel elpu! Tas, ko tu tur runā, ir jauki, bet izslāpušiem no vārdiem nav nekāda labuma. Tagad, kur mana dvēsele ir gatava sēsties seglos, man gribētos iedzert ceļakāju. Labie ļaudis, pudeli šurp!

Ai, šie lāga zēni! Abi labi burgundieši, turklāt kristīgi cilvēki, — cik labi viņi bija sapratuši manu pēdējo vēlēšanos! Vienas pudeles vietā viņi atnesa veselas trīs: Sablī, Puijī, Iransī. Caur sava kuģa lūku, kurš jau taisījās pacelt enkuru, nometu tauvu. Ganu zēns tai piestiprināja vecu kārklu grozu, un es, saņemdams pēdējos spēkus, uzvilku augšā pēdējos draugus.

No tā brīža, atkritis atpakaļ savās cisās, mazāk sajutu savu vientulību, kaut pārējie bija aizgājuši. Negribu ķerties pie nākamo stundu attēlošanas. Nezinu, kā tas ir, bet par tam vairs nevaru atrast aplēsi. Droši vien astoņas, desmit man ir izvilktas no kabatas. Zinu tikai, ka biju iegrimis plaša sarunā ar trīsvienības garu pudelēs, bet, kas pie tam tika sarunāts, nestāvi vairs man prātā. Es zaudēju Kolu Brinjonu: kur, pie velna, viņš ir dējies?

Pret pusnakti es viņu ieraugu sēžam savā mazajā dārziņā. Iespiedis dibenu zemeņu dobē ar treknām, svaigam, sulīgām zemenēm, caur mazas sviesta bumbieres zariem viņš pētī debesis. Cik gaismas bija tur augšā un cik tumsības te leja! Mēness slēja pretim savus ragus. Dažus soļus no manis kaudze vecu vīnogāju, melni, sagriezušies, likās naigi kustamies kā čūsku midzenis un manī raudzījās, velnišķīgi vaibstoties... Bet kas man varētu paskaidrot, kas šeit man ir darāms? Man šķiet, es sev saku (viss jūk manā bagātīgajā fantāzijā):

— Celies augšā, kristīgais! Romas ķeizars nemirst ar dibenu uz matrača. Sursum corda! Pudeles iztukšotas. Consummatum est. Še vairs nav ko darīt. Iesim sprediķot kāpostiem!

Man šķiet ari, ka es gribēju iet sadabūt svētiņus, jo tic vareni līdzot pret mēri vai arī tālab, ka vajag apmierināties ar tiem, kad aptrūkst vīna. Varu droši teikt, ka, tikko biju spēris kāju (sēžamais sekoja) uz zemes, mūsu barotājas, kad mani sagrāba nakts burvība. Kā liels, apaļš un tumšs koks debess izplēta pār mani savu lazdas kupolu. Tās zaros karājās tūkstošiem augļu. Mirdzošas un maigi šūpotas kā āboli siltā tumsā brieda zvaigznes. Augļi manā dārzā man šķita zvaigznes. Visas noliecās pret mani, lai mani aplūkotu. Jutu, ka tūkstošiem acu mani novēro. Zemeņu stādos bija dzirdami klusi smiekli. Kokā pāri man mazs bumbierītis sārtiem un zeltītiem vaidziņiem dziedāja man savā smalkajā, dzidrajā un saldajā balstiņā:

Stiepies, kūmiņ,

Ērkšķu krūmiņ,

Kur tik sīku likt?

Ta kā vīuogāja stīgas Apvij rokas nevarīgas,

Debesīs ja gribi tikt.

Stiepies, stiepies, ērkšķu krūmiņ,

Paradizi ieraudzīt!

No visiem dārzu zariem pasaulē un debesīs, mazu, čikstošu, drebošu un dziedošu balsu koris atkārtoja:

Stiepies augšup, stiepies augšup!

Tad es ierakos rokām zemē un teicu:

— Vai tu mani gribi? Es gan gribu ...

Mana labā zeme trekna un irdena, es tajā ierakos līdz elkoņiem, viņa padevās kā krūts, un es to mīcīju ceļiem un rokām. Es to cieši apņēmu un atstāju tajā savas zīmes, no kājas īkšķa līdz pierei. Tur es sev uztaisīju guļas vietu, tur es izgulējos. Izstiepies visā garumā, muti atplētis, raudzījos debesīs ar zvaigžņu ķekariem, it kā gaidīdams, ka kāda zvaigzne tur iekritīs. Jūlija nakts dziedāja savu augsto dziesmu. Apreibis sisenis tirkšķēja kā bez maņas. Svētā Mārtiņa balss piepeši noskandināja vienpadsmit, četrpadsmit vai pat sešpadsmit stundas (tiešām tā nebija parasta zvanīšana). Un, lūk, zvaigznes tur augšā un manā dārza sāka zvanīt raksta .. . Ak dievs, kas par muziķu! Sirds vai plīsa pušu, un manas ausis dunēja ka stikli, kad grauj pērkons. No savas alas dibena es redzeju paceļamies Jesus koku, un tas bija gluži taisns vīna stāds, viss pilns ar zariem, kas man izauga no vēdera. Es pacēlos augšā līdz ar viņu, un viss mans dziedošais dārzs mani pavadīja. Vis-augstā zara uzkārtā zvaigzne dejoja kā negudra; atliektu galvu rāpos, lai viņu redzētu, lai viņu iegūtu, pilnā kaklā dziedādams:

Vīnoga j,

Pie mums stāj!

Priecētāj,

Kolam māj!

Ai e!uja!

Tā es, domājams, rāpos labu daļu nakts, jo man vēlāk teica, ka es dziedājis stundām. Dziedāju visu, kas pagadas: svētās dziesmas, blēņu dziesmas, De Profun dis, epitalamas, ziemsvētku dziesmas, Laudate, fanfaras un rigodonus, pamācošas un nerātnas dziesmas; spēlēju vijoli un somu dūdu, situ bungas un pūtu ragu. Sapulcējušies kaimiņi, sānus turēdami, sprieda:

— Kas par bazūni! Tur Kolā dodas aizsaulē. Viņš ir traks, traks! ...

Nākamajā diena, ka mēdz teikt, devu godu saulei. Atmodos ap pusdienas laiku. Ai, cik priecīgs biju, draugi, saskalot sevi savas mēslu čupas dibenā! Nevarētu teikt, ka guļa būtu mīksta vai ka man ellišķīgi nesāpētu krustos. Bet cik labi apzināties, ka vēl ir krusti, ka tu neesi aizgājis, mans labais draugs Brinjon! Nāc, lai noskūpstu tevi, mans dēls! Laid, lai es aptaustu šo miesu, šo dūšīgo, mazo šņukuriņu! Jā, tas esi tu. Kā es priecājos! Būtu tu mani atstājis, nemūžam, Kolā, es nevarētu apmierināties. Sveiks, mans dārzs! Melones man līksmi uzsmaida. Briestiet, mani mīluļi! Manas pārdomas pārtrauc divi lielības, kas, viņpus sētas stāvēdami, bļauj:

— Brinjon, Brinjon, vai esi beigts?

Tie ir Paijārs ar Samaiju, kas, neko vairs nedzirdēdami, vaimanā un jau pa ceļam sāk slavēt manus mirušos tikumus. Pieceļos (ai mani krusti!), piezogos klusītiņām. pēkšņi izbāžu galvu pa lūku un kliedzu:

— Kukū, te jau es esmu!

Viņi atlec kā zivs.

— Brinjon, tu neesi beigts?

Aiz priekiem viņi reizē smejas un raud. Es viņiem parādu mēli.

— Resgalis vēl dzīvs! . . .

Vai jūs varat ticēt, ka šie nolādētie atstāja mani nedēļām ieslodzītu tornī, kamēr pārliecinājās, ka man vairs nekas nekaiš? Patiesības labā ir jāpiezīmē, ka viņi nelika trūkt ne mannai, ne klints ūdenim (gribu sacīt, Noasa ūdenim). Viņiem pat pārgāja paradumā atnakt, nosēsties zem mana loga un atnest man jaunas ziņas.

Kad es varēju jau iziet, kirē Šamaijs man sacīja:

Mīļais draugs, tevi ir izglābis dižais svētais Roks, vismazākais, ko tu vari darīt, ir iet un nest viņam pateicību.

— Es drīzāk domāju, ka mani glāba svētais Šablī, svētais Iransī un Puijī, — teicu es.

— Labi, Kolā, — sacīja viņš, — pieliksim arī kaut ko no mūsu puses un dalīsim bumbieri uz pusēm! Tu manis dēļ ej pie svētā Roka, un es tevis dēļ došu godu svētajai pudelei.

Tā ka mēs kopīgi uzņēmām šo svētceļojumu (uzticīgais Paijārs papildināja trio), es teicu:

— Atzīstieties, draugi, ka todien, kad es jums lūdzu ceļakāju, jūs nebūtu vis tik labprāt ar mani saskandinājuši glāzes! Jūs, likās, nepavisam nebijāt mierā man sekot.

Varu apzvērēt, ka ļoti tevi mīļoju, sacīja Paijārs, bet ko tu gan gribi? Arī sevi es mīlu. Pareizi teikts, ka «mana miesa man ir tuvāka par kreklu».

Mea culpa, mea culpa, — rājās Šamaijs, sizdams sev pa krūtīm kā pa ēzeļa ādu, esmu gļēvulis — tāda man daba!

Kur tev, Paijar, palika Katona pamācība, un kam tev, kirē, noder tava reliģija?

— Ai draugs, cik jauki ir dzīvot! — sacīja viņi abi reizē, grūsi nopūzdamies. Tad visi trīs mēs apskāvāmies un sacījām:

— Krietns vīrs nav daudz vērts. Viņš ir jāņem tāds, kāds ir. Dievs viņu ir radījis un ir labi darījis.

VIII. VECĀS NĀVE

Jūlija beigās

Biju jau sācis atgūt dzīves garšu. Varat man ticēt, ka tas man neradīja pārāk lielas grūtības. Nezinu, kā, bet es to tagad atradu vēl sulīgāku nekā senāk; inaiģu. mīkstu, zeltītu, uzceptu, tieši kā nākas, kas krakšķ zem zoba un kūst uz mēles. Tā ir augšāmceltā ārkārtīgā ēstgriba. Kā gan Lācars būs rijis!...

Kādu dienu pēc līksmi padarīta darba patlaban Sam-sona ieročiem cīnījos ar saviem biedriem, kad ienāk, lūk, zemnieks no Morvanas.

— Meistar Kolā, aizvakar es redzēju tavu kundzi.

— Blēdi, tev ir laime, — sacīju es. — Kā iet vecajai?

— Ļoti labi, viņa aiziet.

— Kurp tad?

— Kungs, viņa steidzas uz citu — labāku pasauli.

— Tagad ta vairs tāda nebūs, — saka kāds jauns joku dzinējs. Un kāds cits;

— Viņa aiziet, tu, Kolā, paliec. Laime nekad nenāk viena.

Es daru tāpat ka cili (es tomēr biju aizkustināts) un atcērtu:

— Iedzersim! Dievs mīl vīru, kad viņš atņem tam sievu, ar kuru tas vairs nezina, ko iesākt.

Bet vīns man pēkšņi izlikās skābens, nevarēju izdzert glāzi līdz dibenam. Paņēmu spieķi, aizgāju, pat neatvadīdamies no biedriem. Viņi sauca:

—1 Kurp dodamies? Kāds dundurs tev ir iekodis?

Biju jau gabala, neko neatbildēju. Man bija smaga sirds. Var nemīlēt savu veco un veselus divdesmit piecus gadus dienām un naktīm celt dusmas viens pret otru, bet tajā stundā, kad klabošais ģindenis ir atnācis viņai pakaļ, viņai, kas, pārāk šaurā gultā tev piespiesta, tik ilgi ir jaukusi savus sviedrus ar tavējiem un savā vājajā klēpī ir likusi uzdīgt tās cilts sēklai, ko tu tur esi sējis, tad var just, ka rīkle sažņaudzas. Tas ir tā, it kā tev pa-

šam atkristu gabals; kaut gan tas nav jauks un ir tev bijis par apgrūtinājumu, ir žēl viņa un sevis; tu nožēlo sevi un to. Dievs lai tev piedod! Tu mīli to ...

Nonācu tur nākamajā dienā, tumsai metoties. No pirmā acu uzmetiena redzēju, ka lielais Tēlnieks bija labi strādājis. Aiz ielauztās miesas saburzītā aizkara parādījās traģiskā nāves seja. Bet visdrošākā zīme, ka tuvojas gals, bija tā, ka, mani ieraudzīdama, viņa man sacīja:

— Mans nabaga vīrs, vai tu neesi piekusis?

šī labsirdība mani pavisam aizkustināja, un nodomāju:

«Nav vairs šaubu. Nabaga vecajai ir beigas, viņa top labāka.»

Apsēdos uz gultas un satvēru viņas roku. Pārāk vārga, lai runātu, viņa acīm pateicās, ka biju atnacis. Lai viņu uzjautrinātu, mēģināju jokot un pastāstīju, ka biju atstājis ar garu degunu pārāk uzbāzīgo mēri. Viņa neko par to nezināja. Tas viņu tā satrauca (velns lai parauj manu neveiklību!), ka radās lēkme, un viņa tikko neaizgāja. Kad viņa atžirga, tai atgriezās valoda (paldies dievam, paldies dievam!) un ļaunprātība. Stostīdamās un šļupstēdama (vārdi negribēja viņai klausīt vai iznāca citādi, nekā viņa gribēja, kas viņu |oti dusmoja) viņa sāka mani svētīt, sacīdama, ka man esot jākaunas, ka viņai neko neesot teicis, ka man neesot sirds, ka es esot sliktāks par suni, ka, tapat ka tas, es esot pelnījis nāvi no graizēm uz mēslu kaudzes. Viņa man vel pasacīja dažu labu laipnību. Citi gribēja to nomierināt. Man sacīja:

— Ej projām! Tu redzi, ka dari viņai pāri. Aizej uz brīdi!

Bet es smiedamies pārliecos pār viņas gultu un sacīju:

Tas uz labu! Tagad ir cerība. Es tevi pazīstu — tu esi tā pati senākā ...

Un paņēmis savās tuklajās rokās viņas veco, trīsošo galvu, es viņu noskūpstīju no visas sirds. Viņa atkal apraudājās.

Tad mēs palikām klusu, bez vārda, vieni paši istabā, kur ķirpis kokā sausi sagrauza dzīves pēdējos mirkļus.

Ļaudis bija izgājuši blakus telpā. Viņa grūti stenēja, un es redzēju, ka viņa grib runāt.

Es teicu:

— Nepūlies, mana vecenīte, divdesmit piecos gados viss ir izteikts. Mēs saprotamies bez vārdiem.

Viņa sacīja:

Neko mēs neesam izteikuši. Man ir jārunā. Kola, citādi paradize ... kur es neieiešu bez ...

— Protams, saprotams, ka ieiesi.

— ... citādi paradize man būtu rūgtāka par pekles žulti. Kolā, es biju pret tevi asa un pikta.

— Nē taču, nē; mazliet asuma vajadzīgs veselībai.

— Greizsirdīga, dusmīga, strīdīga, gremža. Es piepildīju māju ar savu slikto omu, un visādos veidos es tev gribēju parādīt...

Paplikšķināju viņai uz rokas. Nekas, man ir bieza āda.

Viņa turpināja bez elpas:

— Tāpēc, ka es tevi mīlēju.

— Ja es to būtu zinājis! — teicu smiedamies. — Bet katram savs paņēmiens. Bet kādēļ tu man to neteici? Tavējais nebija skaidrs.

— Es tevi mīlēju, un tu mani nemīlēji, turpināja viņa. — Tāpēc tu biji labs un es — nejauka, jo es tevi ienīdu tāpēc, ka tu mani nemīlēji, bet tev tas bija vienaldzīgi. Kola, tu par visu smējies, tapat kā smejies šodien. Ak kungs, kā tas mani mocīja! Tu patvēries sevī no lietus, bet es varēju līt, nekad tevi, nelieti, nevarēju apliet. Ai, kā es esmu no tevis cietusi! Ne vienu reizi vien. Kolā, es domāju, ka man gals klāt.

— Mana nabaga sieviņa, redzi, es nemīlu ūdeni, teicu es viņai.

— Tu, nelieti, vēl smejies! Nekas, smejies vien! Smiekli uztur siltumu. Šajā stundā, kur zemes aukstums man sakāpj lielos, jūtu, ko nozīmē tavi smiekli, — padod man savu mēteli! Un tu smejies, cik vien tev uziet, es vairs par to neļaunojos. Kolā, tu piedod man . ..

— Tu biji krietna sieva, godīga, stipra un uzticama. Varbūt katru dienu nebiji jautrā omā. Neviens nav pilnīgs. Tas būtu necienīgi pret viņu tur augšā, kas vienīgais esot pilnīgs, kā man ir sacīts. Tajās melnajās ne-

stundas (es nedomāju nakts stundas, kad visi kaķi ir pelēki, bet tos posta un lieso govju gadus) tu nemaz tik nejauka nebiji. Tu biji dūšīga un nekad neraizējies par grūtumiem. Tava slikta oma man izliekas pat skaista, kad tu to izradīji ļaunajam liktenim, neatkāpdamās ne pēdu. Nemocīsimies vairs ar bijušo! Pietiek, ka reiz mēs to esam panesuši nesaliekušies, bez kliegšanas un paliekošas kauna zīmes. Kas bijis, ir izbijis, un to vairs nevar grozīt. Nasta ir nolikta zemē. Lai Meistars tagad to sver, ja grib. Par to mums vairs nav daļas. Ai, uzelposim, mīļā! Atliek vairs tik atsprādzēt siksnu, kas mums spieda muguru, paberzēt notirpušos pirkstus, atspiestos plecus un izrakt zemē caurumu, kur gulēt ar vaļēju muti, krācot kā uz ērģelēm. — Requiscat! Miers tiem, kas ir labi darbojušies, — lielajā mūžības miegā!

Viņa klausījās manī aizvērtām acīm, sakrustotām rokām. Kad es biju beidzis, viņa atvēra acis un izstiepa roku.

— Labu nakti, mans draugs! Rīt tu mani pamodināsi.

Roka viņai atkrita atpakaļ.

Tad, ka klājas kārtīgai sievietei, viņa izstiepās gultā gluži taisna, pavilka palagu zem zoda, kamēr nepalika nevienas krokas, un pie tukšajām krūtīm piespieda krucifiksu; tad, kā jau noteikta sieviete ar smailu degunu un nekustīgu skatienu, viņa sāka gaidīt.

Bet viņas vecajiem kauliem, pirms tie nāca pie miera un kļuva šķīstīti, bez šaubām, vēl pēdējo reizi vajadzēja iziet cauri zemes posta ugunim, jo taisni šajā mirklī blakus durvis atvērās un, ieskrējusi bez elpas, saimniece kliedza:

— Meistar Kolā, nāciet tūlīt!

— Kas ir? Runājiet klusāk!

Bet viņa, kas jau bija sākusi savu tālo ceļojumu, it kā viņa no ratu augšas, kur bija tikko uzkāpusi, varētu saredzēt to, kas mums pārējiem nebija redzams, saslējās savā nāves gultā, stīva kā ta, ko Jēzus atmodināja, izstiepa rokas pret mums un sauca:

— Mana Glodija!

No šā kliedziena, kas man izgāja cauri, un no aizsmakušā kāsa, kas bija dzirdams blakus istabā, arī es

sāku saprast. Skrēju un atradu savu mazo cīrulīti ar aizžņaugtu rīkli, ko viņa savām mazajām rociņām pūlējās atbrīvot, piesarkušiem vaigiem un vienās ugunīs, izbaiļu pilnam acīm lūdzoties palīdzību un sitoties kā ievainots putniņš...

Nevaru izstāstīt, kāda bija šī nakts. Vēl tagad, kad pagājušas veselas piecas dienas, to atceroties, kājas mani netur — man vajag atsēsties. Ū! Ļaujiet man atvilkt elpu . . . Vai debesīs ir meistars, kam patīk likt ciest šiem mazajiem radījumiem, just zem pirkstiem noknak-šķam viņu smalko kakliņu, redzēt viņus cīnāmies un panest viņu skatienu, kurā ir izbrīns un pārmetums? Saprotu, ka var dauzīt vecus ēzeļus kā mani, ka dara ļaunu tam, kas var pretoties, spēcīgiem zosu tēviņiem un druknām mātītēm. Ja mūsu kliedzieni tev dara prieku, mīļais dievs, tad pamēģini vien! Cilvēks ir radīts pēc tava parauga. Ka tu, tāpat kā viņš, ne katru dienu esi labs, esi untumains, viltīgs, kaitētājs, laikiem aiz iznīcināšanas kāres vai ari, lai pārbaudītu savu varu, aiz piln-asinības vai nelabas omas, vai vienkārši aiz gara laika, — par to man nebūtu daudz ko brīnīties. Mēs esam tajos gados, kad protam pretim turēties, un, kad tu mums dari pāri, mēs protam tev to pateikt. Bet izvēlēties sev par mērķi šos nabaga jēriņus, kam piens tek no deguna, tikko piespiež, — tas neiet! Tas ir par daudz, un to mēs nepieļausim! Dievs vai karalis — kas to dara, pārkāpj savas tiesības. Mēs tevi brīdinām, kungs, ka šajās dienas, diemžēl, mēs būsim spiesti tevi gāzt no troņa, ja tu ta turpināsi. Bet nedomāju, ka tas ir tavs darbs! jo pārāk tevi godāju. Ja šādi noziegumi, mūsu tēvs, ir iespējami, tad viens no diviem, vai nu tev nav acu, vai tevis nemaz nav. Ai, šis vārds ir nevietā, — ņemu to atpakaļ! Pierādījums tam, ka tu esi, ir tas, ka mēs abi sarunājamies šobrīd. Un cik strīdu nav bijis mūsu starpā! Un lai paliek starp mums, ka ne vienreiz vien es tev esmu licis klusēt. Kā šajā kļūmajā naktī es tevi saucu, zākāju, tev draudēju, tevi noliedzu, lūdzu, karsti piesaucu! Vai neesmu tev diezgan rādījis savas saliktās rokas un sažņaugtās dūres? Tas neko nav līdzējis, tu stāvi, kā stāvējis. Tu, mazakais, nevari sacīt, ka esmu kaut ko atstājis novārtā, lai tevi aizkustinātu. Un, ja nu.

kungs, tu negribi mani uzklausīt, — jo ļaunāk tev! Mēs pazīstam vēl citus un griezīsimies pie citiem

Biju nomodā viens pats ar veco saimnieci. Martina, kam pa ceļam bija sākušās radību sāpes, bija palikusi Dornsē, Glodiju atstādama pie vecmāmiņas. Kad pret rītu mēs redzējām, ka mūsu maza mocekle bija pie miršanas, ķērāmies pie pēdējiem līdzekļiem. Pacēlu uz rokām viņas salauzto, mīlīgo miesu, kas nebija smagāka par spalviņu (tai nebija vairs spēka noturēties, un, galvu nokārusi, tā spēji sadrebējās ka zvirbulēns). Palūkojos pa logu. Nāca lietus ar sniegu. Rozes zieds kātā noliecās pie rūts, it kā gribētu tikt iekšā. 1as vēstīja nāvi. Pārmetu krustu un, neskatoties uz visu, izgāju āra. Spēcīgs, mitrs vējš iegāzās durvīs. Paslēpu ar roku mazās mīlules galviņu, lai virpulis nenopūstu viņas svecīti. Priekšā soļoja saimniece ar veltēm. Izgājām meža, kas bija pie ceļa, un drīz kāda purva mala mēs ieraudzījām apsi, kas drebēja. Augsta un taisna kā tornis ta valdīja par meldru pūli ar lokanam mugurām. Apgājām tai apkārt vienu, divi, trīs reizes. Maza vaidēja, un vējš lapas tāpat klabināja zobus, kā to darīja viņa. Ap bērna rociņu apsējām lenti, kuras otrs gals bija apsiets ap veco, drebošo koku; saimniece ar savu bezzobu muti kopa ar mani atkārtoja:

Drebi, drebi šovakar.

Paņem manas drebas ar,

Cieši lūdzu to ar svētiem Trīsvienības izredzētiem,

Bet, ja neklausīsi mūs,

Pašai tev par postu būs!

Tad koka caurumā starp saknēm vecā ielēja kausu vīna, ielika divas galviņas svētiņu, šķēli taukuma un virsū uzlika naudas gabalu. Vel trīs reizes mēs apgājām apkārt manai cepurei, kas gulēja uz zemes un bija piebāzta niedrēm. Trešo reizi mēs iespļāvām iekšā, sacīdami:

— Krupji, tupētāji, čurnētāji, kaut jus krupī nosmaktu!

Iznākuši no meža, atceļā mēs nometāmies ceļos kādās ērkšķrozītes priekšā. Nolikām bērnu uz tās saknēm un pie svētā ērkšķa lūdzām dieva dēlu.

.Kad.mēs pārnācām mājās, mazā likās beigta. Mazākais, bijām visu darījuši, ko vien varējām. Pa to laiku mana sieva negribēja mirt. Mīlestība uz Glodiju viņu saistīja pie dzīves. Viņa trakoja, kliedza:

Nē, mīļais dievs, Jēzus, Marija, es neaiziešu, pirms es nezināšu, ko tu esi savā prātā nodomājis, vai viņa kļūs vese.a vai ne. Viņa kļūs vesela, — es tā gribu, es ta gribu, es tā gribu, un tas ir izteikts!

Droši vien tas bija tikai pa pusei izteikts, jo, tikko beigusi, viņa uzsaka no jauna. Dievs, cik viņa vēl bija spara! Un nupat man vēl bija licies, ka viņa izlaidīs pēdējo elpas vilcienu! Ja šis bija pēdējais, tad bija krietni gars. Atkal jau, Brinjon, tu ņirgājies, nejaukais zēn! Ko tu no manis gribi, draugs? Esmu un palieku, kas bijis Smiekli mani netraucē ciest, bet ciešanas labu francūzi nekad netraucē smieties. Vai smejies vai asaro bet pirms labi aplūko!

Lai dzīvo divsejainais Jānus ar acīm, kas mūžam ir vaļa!...

Man nemaz nebija viegli ap sirdi noskatīties, kā laba vecenīte elsoja, un pūta, un, neskatoties uz to, ka biju tikpat nemierīgs kā viņa, man gribējās viņu mierināt. Es viņai teicu vārdus, kādus teic maziem bērniem, un es to laipni ievīstīju segās. Viņa tās atmeta nost un dusmīgi uzkliedza:

~ i n°l.UIr ncderi! Ja tu būtu vīrietis, tu atrastu līdzekli, ka viņu glābt. Tu esi pratis sevi glābt kam tas bija vajadzīgs! Tev vajadzēja mirt!

Es atbildēju:

Tiešām, mana vecā, es tev piekritu, tev ir taisnība. Ja kāds man prasītu, es atdotu savu ādu. Bet, liekas, tur augšā tā neder; tā ir novalkāta, pārāk daudz kalpojusi. Taisnība, nederu vairs citam kā ciešanām, tāpat kā tu. Cietīsim un nerunāsim! Varbūt toties nabaga nevainīgajam bērniņam caur to būs mazāk jācieš.

Veca galva tad atspiedās pret manējo, un mūsu acu sāls sabira kopa uz mūsu vaigiem. Istabā juta nāves erceņģeļa smagos spārnus ...

Un piepeši viņš pazuda. Gaisma atplaiksnījās Kas darīja šo brīnumu? Vai tas bija dievs tur augšā vai meža gari, vai mans žēlīgais Jēzus, visu nelaimīgo žēlotājs, vai baigā zeme, kas izdvašo un iesūc sevi visas kaites? Vai tā bija lūgšana vai manas sievas bailes, vai tas, ka biju apsei nesis ziedu? Nekad mēs to nezināsim, un šajā neziņā es dodu pateicību visai šai draudzei, pievienojot tai vēl tos, ko nepazīstu (varbūt tie ir paši labākie). Katrā ziņā vienīgais, kam es piešķiru nozirm, irtas, ka, drudzim krītot, elpa sāka kustēties smalkajā kakliņā viegli kā strautiņš. Izbēgusi ercenģeļa skavām, mana mazā pamodās no mirušiem. _

Tad mēs jutām pušu plīstam mūsu vecās sirdis. Abi divi mēs uzņēmām: Nunc dimittis, kungs! Prieka asarām acīs, jaudama bez spēka atkrist spilvenos galvai, kas tur ieslīga akmens smagumā, viņa nopūtās:

— Beidzot varu aiziet!...

Tūlīt viņas skatiens aizgriezās, seja iekrita, it ka ar vēja pūsmu būtu dvaša to pametusi. Un, pārliecies par gultu, kur viņas vairs nebija, raudzījos kā upes dzijumā, kur miesas attēls, kas nupat bija pazudis, brīdi vel paliek iezīmēts un tad sagriezdamies pazūd. Aizspiedu viņai acis, noskūpstīju vaska pieri, saliku kopa viņas darbīgās rokas, kas dzīvas nekad netika atpūtušās. Atstādāms apdzisušo lampu, kur eļļa bija izdegusi, bez skumjām apsēdos pie jaunās liesmas, kam nu bija apgaismot māju. Redzēju viņu guļam un ar aizkustinātu smaidu paliku pie viņas nomodā. Un es domāju (kas var liegt

domāt?): . . ,

«Vai nav savādi, ka tādā mērā var pieķerties sadam mazam radījumam? Bez viņas mums nav nekā. Ar viņu viss liekas labi, pat visļaunākais ir vienaldzīgs. Es tiešām varu mirt, kaut velns mani parautu! Bet tad viņai, viņai ir jādzīvo, viss cits ir nieks... 'Iomer tas ir diezgan dīvaini. Kā, es esmu, dzīvoju, man ir laba veselība, esmu kungs pār saviem pieciem prātiem un vel četriem citiem un pār visjaukāko no visiem — pār savu veselo prātu, nekad neesmu dzīvi nicinājis, vēderā nesu desmit olektis tukšu zarnu, kas ir gatavas tai atdot godu, man ir skaidra galva, veikla roka, stingri lieli un gurni, esmu labs strādnieks, īsts burgundietis un tomēr esmu gatavs visu atdot par šo mazo dzīvnieciņu, ko pat nepazīstu. Kas tad viņš patiesībā tāds ir? Mīļum mīļa serdīte, jauka paijiņa, papagailītis, kas mēģinās, būtne, kas vēl nav

nekas, bet kas varbūt reiz būs. Un šī varbūtējā dēļ es šķiežu sevi, savu «esmu, esmu, patiešām esmu!» Tas tāpēc, ka šī varbūtība ir mans krāšņākais zieds, kam es dzīvoju. Kad tārpi būs paēduši no manas miesas, kad tā būs izkususi treknajā kapsētā, tad atdzimšu, kungs, kādā citā līdzībā, kas būs skaistāka, laimīgāka, labāka. Kas zina? Kālab tā otra būs labāka par mani? — Tālab, ka viņa būs uzlikusi kāju uz maniem pleciem un ka, soļojot pār manu kapu, viņa varēs tālāk saredzēt. Ai jūs, kas esat no manis cēlušies, kas dzersiet gaismu, kurā manas acis, kas to tā mīlēja, vairs nemazgāsies; caur jūsu acīm es baudu dienu un vākšu nākamo ražu, redzu, kā mainās gadi un gadu simteņi. Es baudu tikpat labi to, ko paredzu, ka to, ko nezinu. Viss ap mani ir pārejošs, bet tas tālab, ka pats esmu pārejošs. Jūsu nests, arvien tālāk eju, arvien augstāk ceļos. Aiz manas dzīves un aiz mana lauka stiepjas vagas, tās apkampj zemi un apņem izplatījumu. Kā Piena Ceļš tās ar savu tīklu pārklāj visu azura velvi. Jūs esat mana cerība, mana vēlēšanās un mans grauds, ko cauri bezgalībai izsēju pilnām riekšavām.»

IX. NОDEGUSĪ MĀJA

Pusaugustā

Vai atzīmēt šo dienu? Tas ir rūgts kumoss. Tas vel nav pavisam sagremots. Šis būtu labākais līdzeklis to izdabūt cauri.

Saka, ka vasaras lietus nenesot nabadzību. Šajā ziņa man vajadzētu būt bagātākam par Krezu, jo šovasar lietus nebeidz līt man uz muguras, bet es esmu kails un bass kā svētais Jānis. Tikko biju izgājis sveiks cauri divkārtīgam pārbaudījumam (Glodija atveseļojās, tāpat mana sieva; viena no slimības, otra no dzīves), kad saņēmu no varas, kas valda pār pasauli (tur augšā vajag būt sievietei, kas uz mani tur ļaunu prātu, pie velna, ko es būtu viņai nodarījis? Viņa tiešām mani mīl!), niknu uzbrukumu, no kura iznāku kails, sasists un salauzts, bet (un tas ir pats galvenais!) ar veseliem kauliem.

Kaut gan mana mazā meitiņa bija atveseļojusies, es nesteidzos atpakaļ uz savu pusi. Paliku pie viņas, un mani šī atveseļošanās iepriecināja vēl vairāk nekā viņu pašu. Noskatīties bērna atveseļošanos ir tikpat kā skatīties pasaules radīšanā; pasaule liekas tikko izdēta, pienīga. Tā es klejoju, nevērīgi klausīdamies jaunās ziņas, ko atnesa kūmas, uz tirgu dodamās. Reiz kāds vārds man lika sacelt ausis kā vecam ēzelim, kas jūt tuvojamies dzinēja pātagu. Stāstīja, ka Klamsī priekšpilsētā, Bev-ronā, esot izplatījusies uguns un ka mājas degot ka skali... Nekādas tuvākas ziņas nevarēju dabūt. Sākot no šā brīža, aiz simpātijās es sēdēju kā uz karstām oglēm. Velti man sacīja:

Paliec mierīgs! Raunas baumas izplatās kā sērga. Ja tev būtu kas noticis, tev dotu ziņu. Par tavu māju nemaz neliek runāts. Bevronā ir vairāk ēzeļu nekā viens.

Nevarēju vairs nosēdēt uz vietas un sacīju:

— Kā tad — tā deg, es jūtu gruzdumu .. .

Paņēmu spieķi un gāju. Es nodomāju:

«Kāds es esmu muļķis! Šī ir pirmā reize, kad atstāju Klamsī, neko nenogādājis drošībā. Visos citos gadījumos,

ienaidniekam tuvojoties, es atstaju aiz mūriem viņpus tilta savus mājas dievus, naudu, savas rokas darinātus mākslās darbus, uz ko esmu visvairāk lepns, savus darba rikus un istablietas, un visus šos niekus, kas ir neglīti un traucējoši, bet ko neatdotu par visu pasaules zeltu, jo viņi ir mušu nabaga laimes relikvijas... Šoreiz pametu visu...» Izdzirdu, ka no viņpasaules mana vecā rājās par manu muļķību. Es viņai atbildēju:

— Pašas vaina, tevis dē] tā steidzos.

Kad mēs abi bijām krietni izstrīdējušies (tas vismaz mani nodarbināja labu ceļa gabalu), mēģināju sevi par liecināt, ka uztraucos velti. Bet, neskatoties uz to, šī doma atgriežas ka muša nosēsties man uz deguna, un es to pastāvīgi varēju saskatīt. Auksti sviedri lija man pa muguru un vidukli. Gāju ātrā solī. Biju garām Viljē un saku kāpt pa augstu, mežiem apaugušu nogāzi, kad uz slīpuma ieraudzīju ratiņus ar Mulo melderi 2ožo tēvu, kas, mani pazinis, apstājas, paceļ pātagu un kliedz:

Mans nabaga puisi!

Tas bija, it kā man kāds būtu pa vēderu iesitis. Muti atplētis, paliku ceļmala stāvam. Viņš turpināja.

7Kurp tu dosies? Griez atpakaļ, manu Kolā! Neej pilsēta iekšā! Tev vairs nav nekā.

Ar katru vārdu šis lops man sarāva iekšas. Gribēju izlikties dūšīgs, noriju siekalas, saņēmos un teicu:

— Es jau visu to zinu!

Ko tad tu vēl gribi meklēt? jautā viņš īgni

Atbildu:

— Atliekas.

Es tev saku, ka tur nekas nav palicis pāri, ne tik ka melns aiz naga.

— Tu pārspīlē, Zožo, tu taču negribēsi man iegalvot, ka abi mani mācekļi un mani krietnie kaimiņi būs noskatījušies, ka mana māja deg, un nebūs kaut ko izglābuši, kā to dara draugu starpā.

I avi kaimiņi. Tu nelaimīgais! Tieši viņi jau ir pielikuši uguni!

Tas man bija pēdējais sitiens. Viņš gavilēdams sacīja:

— Redzi nu, ka tev nekas nav zināms!

Negribēju atlaisties. Bet tagad viņš bija drošs, ka pirmais rrian atnesis šo ļauno vesti. Apmierināts un sagrauzts viņš sāka man stāstīt par šo cepinašanu.

— Tas nāk no mēra, — sacīja viņš. — Visi viņi ka traki. Kādēļ gan visi šie pilsētas pilskungi, prokurors, vecākie mūs ir pametuši? Nav vairs ganu. Mušu aitas ir prātu zaudējušas. Kad Bevronā pagadījās kāds jauns saslimšanas gadījums ar mēri, sāka kliegt: «Nodedzināsim ar mēri apsēstās mājas!» Sacīts — darīts. Ta kā tevis nebija klāt, tad iesāka ar tavējo. Centās no visas sirds, katrs gribēja palīdzēt, jo domāja to darām pilsētas labā. Un tad viens otru sakurināja. Kad sakas iznīcina šana, nezin kas notiek: cilvēks ir kā apreibis, visam ir beigas, un neviens nedomā apstaties ... Kad viņi bija pielikuši mājai uguni, tie ņēmās dejot apkart. Ias bija kā ārprāts... «Uz Bevronas tilta, skat, dejo, dejo, negrib beigt...» Būtu tu viņus redzējis! «Lūk, ka viņi dejo...» Būtu tu viņus redzējis, varbūt tev pašam kājas lēktu līdz. Vari iedomāties, kā koks tavā darbnīcā sita liesmas, sprakšķēja!... Vārdu sakot, visu sadedzināja.

Es labprāt būtu redzējis. Tas būs bijis skaists skats, — sacīju es.

Es tā arī domāju. Bet es arī nodomāju:

«Esmu beigts. Viņi mani ir nonāvējuši.» To es Zožo nesacīju.

— Tad tas tev nemaz neķeras klāt? — teica viņš neapmierināts (krietnais vīrs mani mīlēja, bet kādreiz ir tīri patīkami — sasodītā cilvēka daba — redzēt savu kaimiņu postā, kaut arī tikai, lai sev sagādātu prieku viņu mierināt).

Es sacīju:

— 2ēl, ka ar šo jauko uguņošanu nepagaidīja līdz Jāņiem.

Es taisījos ceļā.

— Vai tu tiešām iesi turp?

Jā, eju. Ardievu, Zožo!

— Kāds savādnieks!

Viņš uzsita zirgam.

Es gāju vai drīzāk izlikos, ka eju, līdz rati pazuda līkumā. Nevarēju paiet ne desmit soļus. Kajas man bija atņemtas, un es nokritu uz akmeņa, it ka apsēstos uz poda.

Nākamie mirkļi bija nelabi. Man vairs nebija vajadzības būt uzpūtīgam. Es varēju būt nelaimīgs, nelaimīgs, cik uziet. Es nemaz to sev neliedzu. Nodomāju:

«Esmu visu zaudējis — mājokli un cerību kādreiz uzcelt jaunu vietā; savu dienu no dienas grasi pa grasim uzkrāto ietaupījumu, iegūtu rāmā, lēnā darbā, kas ir vislielākais prieks; manas dzīves atmiņas, kas bija ieēdušās sienās, un pagājības ēnas, kas šķiet kā lāpas. Esmu zaudējis vēl daudz vairāk — savu brīvību esmu zaudējis. Ko lai nu daru? Man nu vajadzēs piemist pie kāda no maniem bērniem. Biju nozvērējies, ka visiem spēkiem izvairīšos no tāda posta. Tiešām es viņus mīlu, un viņi mīl mani, par to nav ko.runāt, bet neesmu tāds muļķis, ka nezinātu, ikvienam putniņam ir jāpaliek savā ligzdā, ka vecie traucē jaunos un top traucēti. Katrs domā par olām, ko pats ir dējis, bet nerūpējas par tam, no kurām ir iznācis. Vecie, kas ar varu grib dzīvot, ir kā uzmācīgie, kas jaucas pa jauno perēkli. Kaut arī viņi ir atturīgi, tie ir jārespektē. Pie velna šī godbijība! Tā ir visa ļaunuma sakne, jo tu vairs neesi viņiem līdzīgs. Darīju visu iespējamo, lai savus piecus bērnus neapspiestu godbijībā pret mani; nevaru teikt, ka man nebūtu panākumu, bet, lai es darītu ko darīdams un nelūkojoties uz to, ka viņi mani mīl, viņi tomēr uzlūko mani mazliet ka svešinieku. Es nāku no tām vietām, kur viņi nav dzimuši, un viņi aiziet uz vietām, kas man nav’ zināmas, — ka gan būtu iespējams pilnīgi saprasties? Mēs viens otru traucējam un dusmojamies par to. Ir briesmīgi to teikt, ka cilvēkam, kas top visvairāk mīlēts, ir jaccnšas, cik iespējams, mazāk pārbaudīt savējo mīlestību — tas nozīmē kārdināt dievu. Nevajag par daudz prasīt no cilvēkiem. Labi bērni ir labi, un man nav ko žēloties. Viņi ir vēl labaki, kad nav vajadzības griezties pie viņiem. Man tur būtu daudz kas sakāms .. . Beidzot man ir arī savs lepnums. Man nepatīk atņemt labumus tiem, kam es tos esmu devis. Iznāk ta, it kā es viņiem sacītu: «Samaksājiet!» Kumoss, ko neesmu nopelnījis, man spriežas kaklā; man šķiet, ka redzu acis, kas skaita manus kumosus. Neko negribu ne no viena kā tikai to, ko esmu ar savu darbu iestrādājis. Man vajag būt brīvam, kungam savā mājā, iziet, ienākt, kad patīk. Ja esmu pazemots, es vairs nekam nederu. Ai, kādas ne dienas būt vecam un atkarīgam no savējo labdarības! Tas ir vēl jaunāk nekā būt atkarīgam no līdzpilsoņu labdarības — jo viņi ir uz to spiesti. Nekad nevar zļnat, vai viņi to dara no sirds, un labak ir nobeigties nekā viņus apgrūtināt.»

Ta es vaimanāju savā lepnumā, sava mīlestības pilnajā pieķērībā, savā neatkarībā par to, ko biju mīlējis, par pagātnes atmiņām, kuras bija izkūpējušas dūmos, — par visu to, kas manī bija bijis slikts un labs. Es zināju, ka veltīga bija mana dumpošanās; lai darītu ko dari dams, šis bija vienīgais ceļš, pa kuru man bija iet. Atzīstos, ka es tajā neieliku nekādu prātošanu. Jutos nelaimīgs kā koks, kas ir nozāģēts līdz saknei un sacirsts gabalos.

Kā uz poda sēdēdams meklēju ap sevi kaut ko, kur varētu pieķerties, kad netālu no sevis ieraudzīju ar alejas koku lapotni aizsegtu robaino Kensī pils torni. Pēkšņi man iešāvās prātā visi tie skaistie darbi, ko divdesmit piecu gadu laikā tur biju ielicis, — istabas lietas, paneļus, izgrieztas kāpnes, visu, ko šis labais senjors Filbērs inan bija pasūtījis... Ievērojams savādnieks! Dažreiz viņš manī bija sacēlis velnišķīgas dusmas. Vai kādu jauku dienu viņš nebija iedomājies, lai es izcērtu viņa mīļākās Ievas apģērbā un viņu pašu Ādama ģērbā, bet galantu, draisku Ādamu, to pēc čūskas ierašanās? Vai ta nebija viņa iedoma, ka ieroču zālē lielā daudzumā cirstām briežu galvām lai būtu līdzība ar apkaimes krietnajiem ragnešiem? Mēs par to smējāmies... Bet velns nebija tik viegli apmierināms. Tikko darbs bija pabeigts, kad vajadzēja iesākt jaunu. Kas attiecas uz naudu, tad tā reti bija redzama. Vienalga! Viņš bija spējīgs vienādi mīlēt visas skaistās lielas miesā un kokā (tā ir labi, jo mākslas darbs ir jāmīl kaislīgi, tāpat ka mīļākā, tas ir, jāmīl ar garu un locekļiem). Ja viņš, sīkmanis, nav man samaksājis, toties viņš mani ir izglābis, jo šeit es uzpeldu, kamēr tur esmu nogājis dibenā. Manas pagātnes koks ir iznīcināts, bet tā augļi man paliek — tie ir pasargāti no uguns un sala. Man iegribējās tos redzēt un baudīt uz rāviena, lai atgūtu dzīves garšu.

Ienācu pilī. Tur mani labi pazina. Saimnieks nebija

mājās, bet, uzdodams par iemeslu to, ka man ir jānoņem mērs jauniem darbiem, es gāju turp, kur zināju, ka satikšu savus bērnus. Jau vairāk gadu nebiju viņus redzējis. Kamēr mākslinieks jūt spēku kaulos, viņš rada un neprasa pēc tā, ko radījis. Kad pēdējo reizi gribēju ieiet pilī, Kensī kungs ar dīvainu smaidu man bija to liedzis. Ls viņam teicu, ka droši vien viņš tur slēpj kādu draugaļu vai precētu sievu. Tā kā biju pārliecināts, ka tā nav manējā, man gar to nebija nekādas daļas. Pie tam šādu liellopu ģeķīgām iedomām nav ieteicams strīdēties pretim — tā ir prātīgāk. Neviens arī nepūlas izprast Kensī kungu, — viņš ir drusku jucis.

Droši kapu pa lielajām kāpnēm augšā. Bet nebiju vel paguvis spert desmit soļus, kad ka Lata sieva sastingu uz vietas. Vīnogu ķekari, firziķu zari un ziedošas liānās, kas apvijās ap margām, bija lieliem cirtieniem izroboti. Neticēdams savām acīm, aptaustīju cieši ar visu delnu nabaga kropļus. Jutu zem pirkstiem iespiežamies viņu ievainojumus. Ar skaļu vaidu un bez elpas metos augšā pa kāpnēm: drebēju par to, ko ieraudzīšu, bet tas bija pārāks par visām iedomām.

Ēdamā, ieroču, guļama istabā visām mēbeļu un paneļu figūrām bija vai nu nolauzts deguns, vai roka, balsts vai vīģes lapa. Uz pūra lāžu vēdera, gar kārniņiem un griezto kolonu slaidajām ciskām kā rētas bija redzami dziļi naža griezumi ar īpašnieka vārdu, kāda idiotiska doma vai arī šā Herkula darba diena un stunda. Lielās galerijas dibenā atradu savu jauko, kailo Jonnas nimfu, kas ar celi atspiedusies pret pinkainu lauvas mātes kaklu; ta bija noderējusi par mērķi — viņas vēders bija viss ložu izlodāts; kur vien raugies, visur cirtienu, griezuma pēdas, tintes un vīna traipi, pieliktas ūsas un dzīti citi neķītri joki. Tur bija atrodams viss, ko garš laiks, vientulība, traku joku dzīšana un muļķība var iedvest nesamērīgi bagāta idiota smadzenēm, kas nezina, ko izdomāt, sēdēdams savā pilī, un kas nezina neko citu kā iznīcināt. Ja viņš še būtu, man liekas, es būtu viņu nonāvējis. Ilgu laiku es biju bez valodas. Stenēju un grūti elsoju, kakls man bija pavisam piesarcis un piere dzīslas pietūkušas. Beidzot man izdevās izmest dažus lamu vārdus. Bija arī laiks! Vēl mazliet — un es

būtu nosmacis. Bet, reiz tapa bija pagājusi vajā, tad ari nāca āra! Desmit minūtes no vietas, neatņemdams e’.pu, es lādēju pie visiem dieviem un izlēju visu savu naidu:

— Tu suns, vai tādēļ es atvedu tavā būdā savus daiļos bērnus, lai tu viņus nomocītu, sakropļotu, izvarotu, aptraipītu un apgānītu! Ak jūs, mani mazie mīluļi, kas esat no prieka radušies, jūs, ko biju darinājis veselīgus, spēcīgus un resnus, ar locekļiem, pilnīgiem miesās, kur nekā netrūka! jūs, kas bijāt darināti no tūkstošgadīga koka, kam bija dzīvot, — kādā stāvoklī jūs nu sastopu -salauzītus, sadauzītus, kroplus no augšas līdz apakšai, no pakaļas līdz priekšai, no andra līdz stūrei, no pagraba līdz bēniņiem; jūs esat vēl vairāk izraiboti rētām nekā vecu sirotāju bars, kas atgriežas no kara. Un lai es būtu visas šās slimnīcas tēvs? ... Mīļais dievs, paklausi mani un piešķir man to žēlastību (var būt, ka mana lūgšana tev šķiet lieka), lai es miris neaizeju uz tavu paradizi, bet pekle pie iesma, kur Lucifers cepina nosodītos, lai savam rokām varētu griezt un grozīt savu bērnu bendi, caur pakaļu uzspraustu iesmā!

Biju nonācis tik tālu, kad vecais sulainis Andošs, ko pazinu, atnāca un lūdza, lai es taisot galu savai maurošanai ... Stumdams mani uz durvju pusi, krietnais vīrs pūlējās mani mierināt:

— Vai kāds būtu domājis, ka šādu nieka koka gabalu dēļ var nonākt tādā stāvoklī! Ko tu teiktu, ja tev būtu ar šo jukušo jādzīvo kopā kā mums? Vai nav labak, ka viņš papriecājas ap šiem dēļiem, ko viņš tev ir samaksājis, nekā uz krietnu kristīgo rēķina, kādi esam mēs abi ar tevi?

Ko tu saki? — atcirtu es. — Lai viņš tev dod ar rungu pa muguru! Vai tu domā, ka es nebūtu ar mieru saņemt pērienu par mazāko no šiem koka gabaliem, ko mana roka ir atdzīvinājusi? Cilvēks nav nekas, svēts ir tikai viņa darbs. Tas, kas nokauj ideju, ir trīskārtīgs slepkava...

Es būtu vēl daudz ko sarunājis un tikpat daiļrunīgi, bet vēroju, ka mans klausītājs nebija neko no tā sapratis un ka Andoša acīs es biju tāds pats jukušais kā tas otrs. Ta ka šaja brīdī es vēl atgriezos pie durvīm, lai uzmestu pēdējo skatienu uz šo kaujas lauku, uzreiz man

iešāvās galvā doma par visu lielo smieklīgumu, par maniem nabaga dieviņiem bez deguna un viņu postītāju, par Andošu, kas mani žēloja, un par mani pašu, lielo muļķi, kas aiz lielas stenēšanas tecināja siekalas un noturēja monologu baļķu priekšā, tā ka, piemirsdams uz bridi dusmas un postu, sāku smieties apstulbušajam An došam pie deguna un aizgāju.

Biju atkal uz ceļa. Es sacīju:

Šoreiz viņi man visu ir atņēmuši. Nu vairs nederu nekam vairāk ka zemei. Man atliek tikai mana ada... Bet paliek arī tas, kas tur iekšā. Kā tam ielenktajam, kurš uz draudiem, ka nomaitās viņa bērnus, ja tas nepadosies, atbildēja: «Kā tev patīk.’Man šeit ir daikts, ko taisīt citus.» Arī man tas ir, un dievs liecinieks, ka viņi man to nav atņēmuši, nevar atņemt. Pasaule ir neauglīgs līdzenums, un tikai šur tur zeļ labības lauki, ko mēs, mākslinieki, esam sējuši. Zemes un debesu radības nāk to knābāt, gremot un mīdīt. Nespējīgi radīt, viņi var to tikai nomaitāt. Sagrauziet, iznīciniet, kustoņi, manu seju, es gādāšu jaunu! Nobriedusi vārpa, mirusi vārpa, kam man ši raža? Zemes klēpī rūgst jauna sēja. Esmu tas, kas nāks, nevis tas, kas bijis. Kad pienāks diena, kad apdzisis mani spēki un man vairs nebūs acuraugu, manas nāsis bez miesas un rīkles zem tām, kur ielīst vīns un kur ir piekārta mana nemierīgā mēle, kad man vairs nebūs roku, manu roku veiklības un vingra spēka, kad es būšu sasniedzis ļoti lielu vecumu, būšu bez asinīm un vesela prāta ... todien, Brinjon, tevis vairs nebūs. Ej un esi mierīgs! Vai jūs varat iedomāties Brin-jonfi, kas vairs nejūt, Brinjonu, kas vairs nerada, Brin-jonu, kas vairs nesmejas un kam nesprēgā dzirksteles no četriem pakaviem reizē? Ne, nē, tas nozīmētu, ka no viņa vairs nekas nebūs atlicis, izņemot viņa bikses. Jūs tas varat sadedzināt. Es jums atdodu savas driskās.

Tad es devos cejā uz Klamsī. Kad biju uzkāpis augša, paceldams seksti un darbodamies ap spieķi (patiesībā es jau biju iestiprinājies), ieraudzīju tuvojamies kādu mazu gaišmati, kurš skrēja raudādams man pretī un kurā pazinu savu mazo mācekli Robinē, sauktu Bine. las bija gadus trīspadsmit vecs zēns, ko darbā redzēju vairak uzmanības pievēršam mušām, kas laidās apkārt,

nekā mācībām. Vairāk nekā iekša viņu redzēju ārā, kur viņš svieda akmentiņus ūdenī vai lūrēja uz garāmejošo meiteņu ikriem. Viņš dabūja reizes divdesmit diena pa galvu.’ Bet viņš bija veikls un viltīgs kā pērtiķis, viņa pirksti strādāja labi un bija pilni viltus, tapat kā viņš pats. Neraugoties uz visu, es mīlēju viņa mūžam atvērto knābīti, viņa grauzēja zobus, plānos vaigus, gudrās acis un strupo degunu. Un viņš to, blēdis, zināja. Veltīgi es pacēlu dūri un mētājos ar zibeņiem. Jupitera acs kaktiņa viņš saskatīja smaidu. Kad es viņu biju samizojis, viņš nopurinājās mīlīgi kā ēzelis un tad sāka no jauna. Viņš nebija pilnīgi nekur liekams.

Viņu redzot, biju ne mazums izbrīnījies. Lielas, apaļas asaras viņam tecēja no acīm un deguna. I.ūk, viņš metas man ap kaklu, apskauj mani, applūdinādams manu vēderu asarām, un sāk īdēt. Neko nesaprazdams, vaicāju:

— Klausies, zcn! Kas tev lēcies? Vai tu laidīsi mani vaļā! Kad skūpsta, tad taču iepriekš izšņauc degunu!

Viņš nemaz nestājas, bet, aplicis man rokas kā ap plūmes koku, noslīgst pie manis ceļos uz zemes un sak vēl gaužāk raudāt. Palieku nemierīgs:

1Nu, manu puisīt, uzcelies taču! Kas tev kaiš?

Paņemu viņu aiz pleciem un pieceļu... Lūk, lā! Redzu, ka viņam roka ir aplīta, ka tā asiņo caur apsēju, ka viņa drēbes ir driskās un uzacis apsvilušas. Es saku (esmu jau piemirsis notikušo):

— Saki, tu atkal esi ko palaidis vaļa?

Viņš īd:

Ai meistar, man ir tik grūti!

Es viņu apsēdinu sev blakus uz nogāzes.

— Runā taču!

Viņš kliedz:

— Viss ir nodedzis!

Un atkal iesāk ritēt lielie ūdeņi. Tad tikai es saprotu, ka visām šīm lielajām bedam par cēloni biju es un ugunsgrēks. Nevaru izsacīt, cik tas man darīja labu.

— Vai tu tāpēc raudi, manu nabaga zēn? — vaicāju es.

Viņš atkārtoja, jo domāja, ka neesmu aptvēris: Darbnīca ir sadegusi!

Nu ja, tas vairs nav nekas jauns man tava vests ir zināma. Desmit reizes stundā man to pūš ausi. Protams, tā ir nelaime.

Atvieglots viņš raugās mani, bet tomēr sirds viņam ir pilna.

Tātad tev, strazdiņ, šis krātiņš ir bijis miļš, kultu domāji tikai par to, ka izsprukt ārā. Ej, saku es tev, ej, blēdi; es tevi turu aizdomās, ka tu, tāpat ka pārējie, osi dejojis ap sārtu, (es nemaz nedomāju).

Viņš bija sašutis:

Nav taisnība, nav taisnība! kliedza viņš. Es cīnījos. Visu, ko mēs varējām darīt, meistar, lai apturētu uguni, mes darījām, bet mēs bijām tikai divatā. Kaujā (tas ir mans otrs māceklis), nopietni slims, izlēca no gultas, kaut gan drudzis viņu kratīja, un nostājās pie dzīvokļa durvīm. Bet apturiet nu cūku baru! Mūs noslaucīja, novēla, nogāza, samīdīja. Veltīgi mēs sitāmies un mētājamies kā kurli; ka upe, kad slūžas atvērtas, viņi mums pargāja pāri. Kaņjā piecēlies skrēja viņiem pakaļ, un tie viņu gandrīz nosita. Kamēr viņi tur cīnījās, es iezagos degošajā darbnīcā. Mans dievs, kā la liesmoja! Viss bija reize iededzies ka lapa, liesmu mēle izstiepās garuma; balta, sarkana un šņācošā tā spļava acīs dzirksteles ar dūmiem. Es raudāju, kāsēju, saku cept un sev teicu: «Roben, pielūko, ka tu neizcepies ka desa!» Ko lai dara redzēs! leskrejos ka pa Jāņiem, lecu, bikses deg, mati svilst. Iekritu degoša skaidu kaudze. Ari es saku degt, lecu no jauna, man misas, izstiepjos ar galvu pret noliktavas sienu. Biju apdullis, bet ne ilgi. Dzirdēju, ka ara ap krācošo uguni vel griežas un dejo šie mežoņi. Mēģinu piecelties, atkrītu atpakaļ, jo izrādās, ka biju saspiests; atbalstos uz gruvešiem un desmit so ļus attālu ieraugu jūsu mazo svēto Madaļu, ko uguns mēles jau laiza; viņas sīko, kailo stāvu, kas bija ietērpts pašas matos un kas bij tik pilnīgs un piemīlīgs. Iekliedzos: «Stāviet klusu!» Pieskrēju, paņemu, apdzēsu viņas skaistas kajas, kas jau liesmoja, un lo sažņaudzu savās rokās. Tiešām, vairs nezinu, ko vēl darīju. Es viņu skūpstīju, raudaju un sacīju: «Es tevi turu cieši, manu dārgumiņ, nebīsties vairs, es tevi turu, dodu tev vārdu, ka tu vairs nesadegsi. Ari tu man palīdzēsi, Madaļin, mēs abi izglābsimies!» Nebija ne mirkļa, ko zaudēt, jo patlaban iegruva griesti. Nebija iespējams atgriezties pa to ceļu, kur biju ienācis. Atrazdamies pavisam tuvu lūkai, kas iziet uz upi, ar dūri izspiedu rūti, un mēs izlīdām cauri kā caur gredzenu, kur tieši bija vieta mums abiem. Metos ūdenī un ar galvu atsitos pret Bevronas gultni. Laimīgā kārtā dibens nav dziļš, un, tā kā tas bija mīksts un staigns, tad Madaļa krizdama nebija lauzusi sprandu. Pašam man bija mazāk laimes: nebiju to izlaidis no rokam un ķepurojos, iestidzis ar knābi poda, atēdos un atdzēros ne pa jokam. Beidzot izkļuvu no ta, un, bez liekiem vārdiem, lūk, mēs abi satikušies! Meistar, piedodiet, ka nevarēju vairāk neko darīt!

Tad ar bijību viņš attina vīstokli, no satītas blūzes izvilka Madaļu, kas, smaidīdama savām nevainīgajam un koķetajām actiņām, rādīja apdegušas kājas. Biju tik aizkustināts, ka raudāju (ko nebiju darījis, ne manai vecajai nomirstot, ne Glodijai saslimstot, ne arī visu zaudējot un savu darbu redzot iznīcinātu).

Apskaujot Madaļu un Robinē, atcerēdamies vel otru, jautāju:

— Un Kaņja?

Robinē atbildēja:

— Viņš ir miris aiz bēdām.

Nokritu ceļos uz lielceļa, skūpstīju zemi un teicu: Paldies, manu zēn!

Raudzīdamies bērnā, kas ievainotajās rokās turēja statuju, teicu debesīm, norādīdams uz viņu:

Lūk, mans skaistākais darbs — dvēseles, ko esmu izcirtis. Viņas man neatņems. Sadedziniet koku! Dvēseles pieder man.

X. SACELŠANĀS

Augusta beigās

Kad satraukums bija pārvarēts, es teicu Robinē:

— Pietiek! Kas bijis, bijis. Redzēsim, ko iesāksim turpmāk.

Liku viņam, lai pastāsta, kas pilsēta bija noticis pa tām divi trim nedēļām, kamēr biju to atstājis, bet īsi un skaidri, bez liekiem vārdiem, jo vakarējais stāsts ir vecs stāsts un galvenais ir uzzināt, kas notiek tur patlaban. Dabuju zināt, ka pār Klamsī valdot mēris un bailes, bailes vairak nekā mēris, jo šis jau meklēja sev laimi cita pusē, atstādams brīvu vietu dažādiem laupītājiem, kas, no malu malām sanākuši, saoduši laupījumu, pūlējās viņam to izraut no nagiem. Viņi bija kungi šajā zemē. Izbadojušies plostnieki, mēra šausmu satricināti, pieļāva, lai tie darās, un darīja tāpat kā viņi. Kas attiecas uz likumiem, tad tie snauda. Tie, kas bija likti tos sargāt, bija aizgājuši sargāt savus laukus. No mūsu vecākajiem viens bija miris, divi aizbēguši, bet prokurors bija pa zudis. Pils kapteinis, krietns vecis, bet ar dzirksti slims vienrocis pietūkušām kājām un smadzenēm, ne lielākam kā teļa smadzenes, ļāva sevi sacirst gabalos. Atlika tikai vecākais Rakēns, kas, juzdamies viens pret šo no ķēdēm norāvušos bestiju baru, aiz bailēm, vājuma un viltības nepretojas, bet atrada, ka gudrāk ir padoties un iet kopa ar dedzinātājiem. Pie tās pašas reizes (pats sev neatzīdamies tādā rīcībā), lai apmierinātu savu atriebīgo dvēseli, viņš uzlaida virsū dedzinātāju pūli tiem, ka laime viņam grauza sirdī un kam viņš gribēja atriebties. Ta gad varu saprast, kālab viņš bija izvēlējies manu māju ... Bet es teicu:

— Un ko dara pārējie pilsoņi?

— Viņi dara «bē», tic ir aitām līdzīgi. Viņi tup mājās un gaida, kad nāks viņus plicināt. Viņiem vairs nav ne gana, ne suņu.

— Un man, Binē, kas atliek man? Iesim aplūkot, vai man ilkņi vēl ir palikuši dzīvi! Iesim turp, manu zēn!

Meistar, viens neko nevar iesākt.

Pamēģināt var.

Un ja šie nelieši jūs saņem ciet?

Man vairs nav nekā, un es pasmejos par viņiem.

Kurš gan ies sukāt velnu, kam vairs nav matu!

Viņš sāka griezties dejā:

Cik tad ies jautri! Tradiridiridirā, tralalā, tralala, nu uz priekšu, tralalā!

Viņš gāja riteniski pa ceļu, nevērodams apdegušo roku. Es pieņēmu nopietnu izskatu:

Nedzen jokus, vai tev ir prāts, pērtiķen, griezties ap koku ar asti? Piecelies, un būsim prātīgi! Vajag uzklausīt.

Viņš klausījās mirdzošām acīm.

Nav ko smieties. Tūlīt dodos viens uz Klanīsi.

Un es, un es?

— Tevi es sūtu kā vēstnesi uz Dornsī pie mūsu vecākā — Nikolā kunga, apdomīga cilvēka, kam ir laba sirds, vēl labākas kājas un kas mīl sevi vairāk nekā savus līdzpilsoņus, bet vairāk par sevi mīl savu mantu, -ej un brīdini viņu. ka rīt ir nolemts izdzert viņa vīnu! No turienes aizej līdz Sardī, tur tu baložu tornī redzesi prokurora meistaru Gijonu Kurtinjonu; pasaki viņam, ka šonakt visādā ziņā viņa māju nodedzinās, izlaupīs un tā tālāk, ja viņš pats neatgriezīsies. Viņš pārnāks. Vairāk neko tev neteikšu. Tu pats atradīsi, ko teikt, un tevi nevajag uz melošanu pamācīt.

Mazais, sev aiz auss kasīdams, teica:

— Tas nav grūti izdarāms, bet es jūs negribu atstāt.

Es atbildēju:

— Vai es tev vaicāju, ko tu gribi un ko negribi? Es tā gribu, un tu paklausīsi.

Viņš pretojās. Es teicu:

— Pietiek!

Tā kā šis mazais baiļojās par manu likteni, es viņam teicu:

— Neliedzu tev pasteigties. Kad būšu cauri, tu vari mani uzmeklēt. Labākais līdzeklis man palīdzēt ir atvest man pastiprinājumu.

Lai piķis parauj, es viņus pārvedīšu, kaut

nosvīdis, bez elpas šo Kurtinjonu un Nikolā, kaut man viņiem pie stērbelēm butu jāpiekar vai kastrolis.

Viņš aizlaidās kā zibens, bet tad vēl apstājās.

Sakiet man, meistar, mazākais, ko jūs darīsiet!

Svarīgi un noslēpumaini atbildēju:

— Redzēs.

(Tiešam, es pats nezināju!)

*

Ienācu pilsēta ap pulksten astoņiem. Zem zelta mākoņiem bija norietējusi sarkana saule. Tikko metās tumsa. (,ik jauka nakts! Tikai nebija neviena, kas to baudītu. Pie tirgus vārtiem neviena dauzoņas un neviena sarga. Ienācu ka dzirnavās. Lielajā ielā izkāmējis kaķis grauza maizi; mani ieraudzījis, tas salvijas un aizmuka. Nami aizvērtām acīm rādīja savu koka vaigu. Nevienas skaņas.

Es sacīju:

— Viņi visi ir apmiruši. Esmu par vēlu ieradies.

Bet, luk, izdzirdīs manu soļu troksni, kāds palūr aiz

slēģiem. Klauvēju, saucu:

— Atveriet!

Neviens nepakustējās. Gāju pie citas majas, klauvē dams ar kāju un nūju. Neviens neatdarīja. Iekšā es izdzirdu peļu švīkstoņu. Nu es biju sapratis.

— Šie nožēlojamie būs ierakušies. Dieva vārdu par velti neminu, ka viņiem sakurināšu karstu pirti oie dibena!

Dūrēm un kājām bungoju pa grāmatnīcas skatlogu, kliegdams:

Ei vecais draugs Deni Solsnuā, atver taču! Es visu saplēsīšu! Atver, kapaun, es esmu Brinjons!

Tūlīt ka caur burvību (varētu teikt, ka feja ar savu nūju bija pieskārusies logiem) vecie slēģi atvērās, un es redzēju, ka visgarām 1 irgus ielai pie loga malas sarindojās kā sīpoli izbijušās sejas, kas mani aplūkoja. Tās nebeidza skatīties manī. Nezināju, ka esmu tik pievil-cīgs, aptaustīju sevi. Tad viņu saspīlētie vaibsti sāka atslābt. Viņi bija apmierināti.

«Kā viņi mani mīl, šie labie ļaudis!» nodomāju es, neteikdams sev, ka viņi bija laimīgi par to, ka mana ierašanās šajā stundā un šaja vieta mazliet iedrošināja viņus.

Nu sākās saruna starp Brinjonu un sīpolu galvām. Visi runāja reizē, un es vienīgais visiem atbildēju.

— No kurienes tu nākdams? Ko darīji? Ko redzēji? Ko gribi? Ka tu varēji iekjūt iekšā? Kur tu izgāji cauri?

Es teicu:

— Nu, nu, neuztraucieties! Ar prieku noskatos, ka meli jums vēl ir kārtībā, kaut jūs esat pazaudējuši sirdi un kājas. Un ko jūs tur augšā darat? Kāpiet leja, ir tik labi ieelpot vakara gaisu. Vai jums ir paņemtas bikses, ka jūs sēžat istabā?

Atbildes vietā viņi jautajai

— Brinjon, ko tu saslapi ielās, šurp nakdams?

— Idioti, ko jūs gribat, lai es satieku, ja jus visi sēžat ligzdās.

— Laupītājus.

Laupītājus?

Tos, kas visu izlaupa, nodedzina.

Kur tad?

— Bejanā.

— Iesim apcietināsim viņus! Ko jus tupat -.avas vistu būdās?

— Mēs sargām māju.

— Vislabākais līdzeklis, ka pasargāt savu māju, ir aizstāvēt citu mājas.

Vispirms to, kas steidzamāks. Ikviens saīga savu.

__Pazīstu piedziedājumu: «Mīlu savus kaimiņus, bet

kas daļas man gar tiem!» Nelaimīgie, jūs paši sekmējat laupīšanu. Pēc citiem nāksiet jus. Katrs pa kārtai.

— Rakēna kungs saka, ka šajās briesmās vislabāk esot izturēties klusu, dodot ugunij tās tiesu, kamēr nodibināsies kārtība.

Kas to nodibinās?

— Neveras kungs.

Pa to laiku aiztecēs daudz ūdens. Neveras kungam ir savas darīšanas. Kamēr viņš domās par jums, Kis visi būsiet nodeguši. Nāciet līdz — iesim! rikai tam ir tiesības uz savu ādu, kas to aizstav.

Bet viņu ir daudz, un tie ir apbruņojušies.

Vilku arvien iztēlo briesmīgāku, nekā tas patiesībā ir.

— Mums vairs nav vadoņu.

- Esiet paši sev vadoņi!

Kā aptupušies putni viņi turpināja tērzēt no loga uz logu un strīdējās savā starpā. Bet neviens nekustējās ne no vietas. Kļuvu nepacietīgs.

— Vai jūs mani gribat pa nakti atstāt še ielā degunu gaisā un atliektu kaklu? Neesmu nācis jums dziedāt serenādi un noklausīties, kā jūs klabināt zobus. Tas, kas man ir jums sakāms, netiek iedziedāts, ne izkliegts pa visām malām. Atdariet, dieva dēļ atdariet, vai es pielikšu uguni! Ei, lai vīri nokāpj zemē (ja tikai augšā vēl ir vīri); pieliks ar vistām, lai pasargātu laktu!

Pa pusei smiedamās, pa pusei bārdamās atvērās kādās durvis, aiz tam otras; kāds deguns apdomīgi izbāzās uz āru, aiz viņa pats kustonis, un, tikko ārpus aploka parādījās viena aita, tai sekoja visas pārējās. Jau tājums tikai bija — kas uzdrošināsies mani aplūkot tuvumā?

Vai tu nu esi atveseļojies?

Vesels kā rutks.

Un neviens nemeklēja ar tevi strīdiņu?

Neviens, izņemot zosu baru, kas nošnāca man pakaļ. ’

Redzēdami, ka biju ar veselu ādu izkļuvis no šīm divkārtīgajām briesmām, viņi uzelpoja un iemīlēja mani vēl vairāk. Es teicu:

— Apraugiet labi! Redziet, ka esmu sveiks un vesels! Visi locekļi ir savā vietā. Nekā netrūkst. Vai veļaties manas acenes? ... Rīt jums būs skaidrāks skats. Liksim pie malas niekus laiks negaida. Kur mēs varētu parunāties?

Gannjo sacīja:

— Manā kalvē.

Gannjo kalvē, kur oda pēc zirgu nagiem, mēs naktī sablīvējāmies kā ganāmpulks uz zemes, ko bija samīdi jušas zirga kajas. Durvis bija noslēgtas. Maza gais miņa, uz zemes nolikta, lika dūmiem apkvēpušajās vel vēs dejot mūsu lielajām ēnām, kas pie kakla bija ielocītas. Visi klusēja. Un tad piepeši visi sāka runāt reizē.

Gannjo pacēla veseri un uzsita uz laktas. Sis sitiens iesita robu balsu troksnī, pa to ienāca atpakaļ klusums. Izmantodams to, es teicu:

— Nezaudēsim laiku liekos vārdos! Man viss ir zi nams. Jums ir laupītāji, izdzīsim viņus.

Viņi atbildēja:

Tie ir pārāk stipri. Plostnieki iet kopā ar viņiem.

Es teicu:

— Plostotājiem slāpst. Redzot citus dzeram, viņi negrib noskatīties vien. Es viņus pārāk labi saprotu. Nekad nevajag kārdināt dievu, vēl mazāk plostnieku. Ja jiis pieļaujat, ka notiek laupīšanas, tad nebrīnieties, ka atradīsies tādi, kas, paši nebūdami zagļi, tomēr labprātāk redzēs laupījuma augļus savā nekā sava kaimiņa kabatā. Vispār visur ir atrodami labi un ļauni ļaudis. Darīsim kā meistars — «ab haedis scindere oves».

— Bet ja nu vecākais, Rakena kungs, noliedz kus ieties? Viņš ir tas, kam citu — leitnantu, prokurora prombūtnes laikā piekrīt uzturēt kārtību pilsētā.

Vai viņš ko dara?

Viņš tā saka ...

Es jums jautāju, — vai viņš ko dara?

Tas jau ir redzams.

- Tad rīkosimies mēs!

— Rakēna kungs sola, ka mūs taupīs, ja mēs stavē sim klusu. Nemieri norobežosies priekšpilsētā.

— Kā viņš to zina?

Viņam bija spaidu kārtā ar viņiem jānoslēdz līgums.

Bet šāds līgums taču ir noziegums!

Viņš saka, ka tas esot, lai viņus iemidzinātu.

Ko lai iemidzinātu — viņu vai jūs?

Gannjo vēlreiz uzsita uz laktas (tas bija viņa paradums, tāpat kā cili sev uzsit uz gurna) un sacīja:

— Viņam ir taisnība.

Visi izskatījās nokaunējušies, bailīgi, nikni. Denī Solsuā nokāra degunu:

— Ja izsacītu visu, ko doma, būtu garš stāsts.

— Un kāpēc tu nerunā? — teicu es. — Kāpēc jūs nerunājat? Mēs esam savā starpā. Ko jūs baidāties?

- Sienam ir ausis.

Ka, tik tālu jau jūs esat nonākuši! Gannjo, paņem savu veseri un nostājies durvju priekšā, manu zēn! Pirmais, kas gribēs ienākt vai iziet, dabūs ar veseri pa galvu. Vienalga, vai sienām ir vai nav ausis, ar ko noklausīties, bet es atbildu par to, ka tām nebūs mēles, ar ko mēļot. Jo, kad mēs atstāsim šo telpu, mēs uz vietas izpildīsim, ko būsim nolēmuši. Un tagad runājiet! Kas klusu cieš, ir nodevējs.

Sacēlās liels tracis. Aizturētais naids un bailes izšāvās ka raķete. Dūres vīstīdami, viņi kliedza:

— Mēs esam šā blēža Rakēna rokās! Sis Jūdass ir nodevis mūs un mūsu mantu! Bet ko lai dara? Neko ne var iesākt. Viņam ir likums, vara, un policija viņam pieder.

Es vaicāju:

Kur tad viņš mitinās?

Pilsētas valdes namā. Tur viņš slēpjas nakti un dienu savas drošības deļ; ap viņu ir neliešu sardze, kas viņu apsarga, bet varbūt vel vairāk — viņu uzmana.

— Tātad viņš ir gūsteknis? Labi, — teicu es,

iesmi uz rāviena viņu atbrīvot! Gannjo, atver durvis!

Viņos vēl nebija apņēmības.

— Sakiet, — kas jūs attur?

Solsuā atsaucās, sev galvu kasīdams:

Tā nav nieka lieta. Sitienu mēs nebīstamies. Bet mums uz to nav tiesību, Brinjon. Sis cilvēks ir tikpat ka likums. Iet pret likumu las nozīmē sev uzkraut smagu . . .

Nobeidzu:

— At-bil-dī-bu? Labi, to uzņemu uz sevi! Neraizējies, Solsuā, kad es redzu, ka blēdis blēdās, es viņu no situ; pēc tam es apvaicājos, kā to sauc; ja viņš arī būtu prokurors vai pāvests, lai notiek! Draugi, dariet tāpat! Kad kārtība top par nekārtību, tad nekārtībai ir jāieved kartība un jāglābj likums.

Gannjo teica:

— Iešu ar tevi!

Veseri pārsviedis pār pleciem, ar savam milzu rokam (četri pirksti kreisajā, īkšķa nav), šķielējot ar vienu aci, melns kā velns, taisns kā diegs, viņš izskatījās ka ejošs tornis. Sekojot viņa muguras valnim, aiz viņa nolika spiešanās, ikviens steidzās uz savu veikalu pēc ar-kebuzes, cirvīša vai vesera. Neņemos apzvērēt, ka kairs, kas šo nakti aizsteidzās, ari atnaca atpakaļ nabaga vīrs nevarēja sameklēt savu apbruņojumu . . . Jo, patiesību sakot, nonākuši lielajā laukumā, mēs bijām pa šķidri, tomēr palikuši bija paši labākie.

Laimīgā kārtā pilsētas valdes nama durvis bija vaļā. Avju gans bija pārliecināts, ka viņa avis neieblējušās ļausies līdz ādai apcirpties un ka viņš ar saviem suņiem pēc labas maltītes varēs gulēt mierīgā, nevainīgā miegā. Mūsu iebrukumā, jāteic, nebija nekā varonīga. Mums atlika tikai, kā saka, saņemt putniņu ligzdā. Mēs viņu no tās izvilkām kailu, bez biksēm, ka nodīrātu trusi. Kaķēns bija trekns, ar rožainu, apaļu seju, ar gaļīgiem spilventiņiem uz pieres virs acīm, salkana izskata, ne labs un ne muļķis. To viņš labi mums pierādīja. No pirmā acumirkļa viņš aptvēra, kas notiek, un tikai mirkli viņa pelēkajās ačelēs, kas bija ierakušās plakstu grumbiņas, pazibēja bailes un dusmas. Tūlīt viņš attapās un valdonīgā balsī noprasīja, ar kādam tiesībām mes esot ielavījušies likumu namā.

Es viņam teicu:

— Lai tevi izrautu no ta nama gultas.

Viņš saniknojās. Solsuā viņam teica:

Meistar Kaķēn, nav vairs laika draudēt, jus šeit esat apsūdzētais. Mēs jums pieprasām atskaiti. Aizstāvieties!

Viņš mainīja toni:

Bet, dārgie pilsoņi, nevaru saprast, ko jus gribai no manis. Kas žēlojas? Un par ko? Vai es neesmu palicis šeit, lai jūs apsargātu, savu dzīvību likdams uz spēli? Kad visi pārējie aizbēga, man vienam vajadzēja turēties pret mēri un pret sacelšanos. Ko man var pārmest? Vai es lai būtu cēlonis tām kaitēm, ko mēģinu dziedēt?

Es sacīju:

Piedzīvojis ārsts ļauj retai izstrīdot, Lapai rīkojies tu, Rakēn, kas esi pilsētas ārsts. Tu ietauko sacelšanos un baro mēri, un, beidzot, tu izslauc pupus abiem lopiņiem. Tu esi sadevies kopā ar zagļiem. 1 u pieliec uguni mūsu mājām. Tu izdod tos, kas tev ir jasarga. lu vadi tos, kas tev būtu jāsoda. Bet saki, nodevēj, vai aiz bailēm vai aiz mantkārības tu piekop kauna amatu? Ko tu gribi, lai tev piekar kaklā? Kādu uzrakstu? — «Lūk, cilvēks, kas savu pilsētu ir pārdevis par trīsdesmit sudraba grašiem.» Neesam vairs tik muļķi. Cenas, pēc Iskariota, ir cēlušās. Vai: «Lūk, vecākais, kas pārdeva savus pilsoņus vairāksolīšanā, lai pats glābtu savu-ādu.»

Viņš kļuva pikts un teica:

— Darīju to, kas bija vajadzīgs un uz ko man bija tiesības. Mājas, kas ir bijušas mēra apsēstas, es nodedzinu. Tāds ir likums.

— Tu apzīmē par mēra apsēstām, tu atzīmē ar krustu visas to mājas, kas neiet kopā ar tevi! «Kas grib savu suni slīcināt...» Bez šaubām, tas arī ir mēra apkarošanas nolūkā, ka tu liec šis mājas izlaupīt?

— Nevaru to aizkavēt. Kas jums par to, ka šie laupītāji pēc apsprāgst kā žurkas? Tas ir divkārtīgs ķēriens, un tā viegli no tiem var tikt vaļā.

— Viņš' mums grib iestāstīt, ka apkaro mēri ar laupītājiem un laupītājus ar mēri, un pamazītēm viņš paliks uzvarētājs izpostītajā pilsētā. Vai es pareizi izteicos? Kad miris ir slimnieks un pati sērga, tad pāri paliek tikai ārsts. Redzi, meistar Rakēn, uz priekšu mes tavas rūpes ierobežosim un rūpēsimies paši par sevi, bet, tā ka darbs prasa atalgojumu, tad mēs tev ierādīsim . . .

Gannjo nobeidza:

— Gultu kapsēta!

Bija ta, it kā suņu barā būtu iesviests kauls. Rēkdami viņi uzkrita laupījumam, un viens kliedza:

— Noguldīsim bērnu!

Par laimi meža zvērs iebēga alkovā un, atspiedies pret sienu, apmulsušu skatienu raudzījās purnos, kas bija gatavi kost. Es atturēju suņus:

— Mierā, ļaujiet rīkoties man!

Viņi neizlaida to no acīm. Nožēlojamais, kails un rožains kā sivēns, drebēja aiz bailēm un aukstuma. Man viņa metās žēl, un es teicu:

— Ei, padodiet bikses! Mēs diezgan, draugs, esam skatījušies lavā pakaļā.

Viņi rēca aizsmiekliem. Izlietoju pagaidu klusumu, lai viņus vestu pie prāta. Kustonis, manīdams, ka briesmas attālinās, ielīda, zobus klabinādams, atpakaļ sava ada un meta negantus skatienus. Kad viņš bija apģērbts un pārliecināts, ka zaķi vēl šodien nenoķers, viņš kļuva atkal drošs un mūs nolamāja. Viņš mūs sauca par dumpiniekiem un solīja sodīt par valsts ierēdņa apvainošanu. Es viņam sacīju:

Tu vairs neesi valsts ierēdnis, es tevi atceļu no

amata.

Tad viņa dusmas vērsās pret mani. Atriebības kāre gaja pāri apdomībai. Viņš teica, ka labi mani pazīstot, ka mani padomi esot sagrozījuši šo dumpinieku muļķa prātus, ka uz mani kritīšot viņu vainas smagums, ka es esot valsts nodevējs. Savā šļupstošajā dusmu trakumā īgnā un šņācošā balsī viņš izlaida uz mani veselu sa rnazgu spaini lamu.

Gannjo vaicāja:

— Vai lai viņu sit nost?

Es sacīju:

— Tu, Rakēn, rīkojies atjautīgi, mani izpostīdams. Tu, nelieti, labi zini, ka es nevaru tevi pakārt, nesacēlis aizdomas, ka rīkojos, atriebdams savu nodedzināto māju. Tomēr kaņepju virve labi piestāvētu tavam glītumam. Bet atstāsim citu ziņā tevi izpušķot! Tu vairs neesi nekas, mēs tev noraujam vecākā skaisto tērpu. Mēs tagad ņemam rokā stūri un airi.

Viņš nomurmināja:

— Tu labi zini, Brinjon, ko tu riskē.

Atbildu viņam:

Zinu, puisi, — savu galvu. Es to lieku ķīlām par to, kas pazaudēs derības. Ja es zaudēšu, uzvarēs pilsēta.

Viņu noveda cietumā, kur viņš sev atrada siltu vietu, ko viņam atstāja kāds vecs seržants, kas pirms trim die nām bija ieslodzīts, jo nebija klausījis viņa pavēlēm. Pilsētas valdes nama sulaiņi un durvju sargs atrada, ka, ja jau apvērsums ir izdarīts, tad tas ir labi darīts, un teica, ka tie jau arvien domājuši, ka Rakēns ir nodevējs. Labi ir domāt tam, kas nedara!

*

Līdz šim mūsu plāns bija izpildīts ka pa gludu dēli, kur slīd ēvele, nesastapdamās ne ar vienu zaru. Es par to brīnījos un sev jautāju:

Kur gan laupītāji ir paslēpušies?

Tad atskanēja kliedziens:

— Uguns!

Nolādēts! Viņi laupīja citur!

Uz ielas kāds vīrs bez elpas mums pastāstīja, ka viss pūlis esot meties uz Pjera Pulāra noliktavām Betlemē. ārpus Lurdo torņa vārtiem; tur lauza, dauzīja, dedzināja, piesūcās ka maisi. Es teicu biedriem:

— Ja viņiem trūkst mūzikas dancim, tad mēs esam šeit.

Steigšus devāmies un Mirandolu. No terases varēja pārredzēt visu pilsētu lejā, no kurienes nakts tumsā kapa augša pekles troksnis. Svētā Mārtiņa tornī aizelsies grava briesmu zvans.

Biedri, būs janokapj šai elles versme, sacīju es. — Tur ies karsti! Vai esam gatavībā? Bet vispirms jaizvele vadonis; kurš tas būs? Vai gribi, Solsua?

Ne, nē, nekādā ziņā, atrunājās šis, atkāpdamies trīs solus atpakaļ. — Negribu! Labi jau, ka esmu še nakts laika, staigādams apkārt ar veco musketi. Ko gribēs, ko pavēlēs, to darīšu, bet tikai ne komandēt! Paldies! Es arī nekad neesmu varējis ko izlemt.. .

Es vaicāju:

— Kas tad veļas?

Neviens no viņiem nepakustējās. Es šos putnus pazīstu! Meli deldēt, pastaigāt tas vel iet. Bet, kad kas jālemj, — nav neviena. Pazīstu šos sīkpilsoņu paradumus apkrapt dzīvi, vilcināties, pērkot vadmalu, simtreiz to aptaustīt, kaulēties, nogaidīt, kamēr izdevība ir garām vai ari nav vairs pašas vadmalas! Mirklis negaida, izstiepju roku:

Ja neviens negrib, tad es būšu vadonis.

Viņi atteica:

— Lai notiek!

Tikai ja jus šonakt man klausīsiet bez ierunām, — citādi mēs esam pazuduši. Līdz rītam esmu še vienīgais pavēlnieks. Rīt jūs mani varat tiesāt. Vai saprotat?

Visi reizē atbildēja:

— Saprotam.

Nokāpām no pakalna. Es gāju pa priekšu. Man pa kreisi soļoja Gannjo. Pa labi biju nolicis Bardē, pilsētas izsaucēj» un bundzinieku. Jau pie ieejas priekšpilsētā. Aizsprosta laukumā, mēs sastapāmies ar ļoti jautru pūli, kas bez ļauna nolūka ar visām ģimenēm — sievām, zēniem, meitām devās uz to pusi, kur laupīja. Varētu domāt, ka bija svētki svinami. Dažas saimnieces bija paņēmušas grozus, kā uz tirgu iedamas. Viņi apstājās, lai palaistu garām mūsu pulciņu, rindas pieklājīgi pašķīrās mūsu priekšā; viņi neko nesaprata, bet nāca mums soli pakaļ. Viens no viņiem, parūku meistars Perrišs, kas nesa papīra laternu, piebāza man to pie deguna un, pazinis mani, iesaucās:

Tu tas esi, Brinjon, labo zēn? Reiz nu atgriezies, ko? Tu nāci īstā laikā! Iedzersim kopā!

— Ne, Perriš, visam ir savs laiks. Iedzersim rit.

— Tu topi vecs, manu Kolā. Slāpēm nav laika. Rīt vīns jau būs izdzerts. Viņi to jau velk. Pasteigsimies! Vai gadījumā septembra rūgums vairs tev nebūtu pa prātam?

Es teicu:

— Zagts vīns — nē.

— Zagts tas nav, — teica viņš, — bet labi izglabāts. Vai vajag muļķīgā kārtā aizlaist postā labas lietās, kad māja deg?

Es viņu nostūmu no ceļa:

— Zaglis!

Pagāju garām.

— Zaglis! — viņam atkārtoja Gannjo, Bordē, Solsua un pārējie. Viņi pagāja garām. Perrišs sastinga akmeni, tad es dzirdēju, ka viņš briesmīgi plosījās; atskatījies atpakaļ, redzēju, ka viņš mums pakaļ vīstīja dūres. Neviens no mums nelikās ne dzirdot, ne redzot. Panācis mūs, viņš pēkšņi apklusa un soļoja mums līdz.

Kad’nonācām Jonnas krastā, izrādījās, ka tiltam nevarēja piekļūt. Pūlis bija sablīvējies kopā. Liku sist bungas. Pirmās rindas neapzinīgi pašķiras. Mēs iespiedāmies ar ķīli, bet mūs tūlīt saspieda. Ieraudzīju divus plostotājus, ko labi pazinu: Zuašena tēvu, sauktu Kalabrijas karali, un Gadēnu, sauktu Gerli. Viņi man sacīja:

— Nu, nu, meistar Brinjon, ka jūs, pie velna, esat še atnākuši savā ēzelēna ādā un ar visiem šiem apbruņotiem vīriem, vareniem ka ēzeļu tēviņiem. Vai jus esat nākuši jokus dzīt vai karot?

— Nebūsi vēl izteicies, kad es jau tev, Kalabriet. došu atbildi. Tāds, kādu mani redzi sava priekšā, šonakt esmu Klamsī vadonis un gribu to aizstāvēt no ienaidniekiem.

Neesi traks no kādiem ienaidniekiem?

— Tiem, kas tur dedzina.

~ Kas tev tur vairs par interesi, reiz tava māja ir nodegusi, — iebilda viņi. — Tavu māju nožēlo, tā bija pārskatīšanas. Bet, kas attiecas uz Pullāru, šo aptaukojušos bendesmaisu, kas ir dzēris mūsu darba sviedrus, šo negeli, kas dižojas vilnā, kuru viņš no mūsu mugurām ir cirpis, un kas, izģērbis kailus, mūs vēl nicina no savu tikumu augstumiem! Tas, kas viņu apzog, nonāks tieši paradīzē! Ta ir svētīta zeme. Netraucē mūs! Kas tev daļas? Ja negribi, nelaupi, bet nekavē citus! . . . Nav ko zaudēt, var tikai iegūt.

Es teicu (man būtu grūta sirds dot ar rungu šiem nabaga zēniem, pirms nebiju mēģinājis tos vest pie prata):

Viss ir zaudējums, Kalabriet. Mūsu gods ir glābjams.

Mūsu gods! Tavs gods! iejaucās Gerli. Vai to var dzert? Vai var aprīt? Rīt varbūt jau būsim beigti. Kas no mums paliks pāri? II nekas. Ko par mums do mās? Nekā nedomās. Gods ir greznuma lieta bagātnie kiem, šiem kustoņiem, ko apbedī ar epitāfijām. Mēs gulēsim visi kopīga kapā ka mencas. Ej nu skaties, kas smird pec goda, kas pec mēsliem!

Neatbildējis Gerlī, griezos pie Žuašēna:

viens nav nekas. Tev taisnība, manu Kalabrijas ķēniņ, bet visi kopā nozīmē daudz. Simt mazo iztaisa vienu lielo. Kad pazudīs Klamsī bagātnieki, kad būs izdeldēti kopā ar kapa epitāfijām meli un viņu cilšu vārdi, tad vel arvien runās par Klamsī plostniekiem. Viņu vēsture tiem bus to dižciltība ar rupjām rokām, cietu galvu un cietu dūri, un es negribu, ka viņus satic par neliešiem.

Gerlī sacīja:

— Es par to nospļaujos.

Bet Kalabrijas karalis nospļāvies kliedza:

— Ja tu par to vari nospļauties, tu esi riebeklis! Brinjonam ir taisnība. Ari mani tas saniknotu, ja par mums tā runātu. Pie svēta Nikola, tā netiks runāts! Gods nepieder bagātniekiem vien. To mēs viņiem drīzumā parādīsim. Lai viņš būtu kungs vai lielskungs, neviens netiek mums līdz!

Gerlī sacīja: .... .

Vai mes lai kautrējamies? Vai viņi kautrējas? Vai ir lielāki izēdēji nekā šie prinči un hercogi, šie Kondē, Suansoni un mūsu Nevers un tad šis resnais Epernons, kas, piebāzuši pilnus vaigus un vēderus, cūkas vēl iekāro tik daudz miljonu, ka var pārsprāgt, un, kad karalis nomirst, izlaupa viņa kasi. To viņi sauc par godu. Tiešām, mēs būtu muļķi, ja mēs nesekotu viņu piemēram.

Kalabrijas karalis lādējās:

— Viņi visi ir beidzamie nelieši. Gan jau kādu dienu vēl parādīsies no kapa mūsu karalis Atiri un nocirtīs viņiem kaklus, vai ari viņus izcepsim, pildītus ar viņu zeltu. Ja dižie pārvēršas cūkas, tad viņiem nolaidīs asinis, bet viņu cūcības neņemsim sev par piemeru. Piemēru viņiem dosim mēs. Vairāk goda sajūtas ir plostnieka ciska nekā dižkunga sirdī.

— Nu, manu karali, vai tu nāksi?

— Es nāku, un arī šis — Gerlī — arī nāks.

Pie velna — nē!

Nāksi gan, vai ari skaties, kur upe es tevi iebāzīšu tur dibena. Pie svētas Marijas, dodiet ceļu, lupatas, es eju! — Viņš gāja, atgrūzdams ļaudis ar rokām. Un mēs šaja vērpetē sekojam ka sīkas zivis lielajai zivij. Tie, ko mēs tagad satikām ceļa, bija pārāk «piesūkušies», lai ar viņiem varētu uzsākt strīdu. Katrai lietai sava vieta papriekšu rīkojas vārdiem un tad dūrēm. Pūlējāmies tikai nosēdināt viņus zemē, nesaminot par daudz: dzērājs ir svēts!

Beidzot nokļuvām līdz noliktavai. Pjera 1 ullara mājā virmoja laupītāju bars ka utis pa jērādu. Vieni iztukšoja čemodānus, un citi pārģērbās sazagtos kankaros. Daži jautri zēni sev par prieku svieda pa pirmā stāva logu podus un vāzes. Pagalmā vēla mucas

Redzēju kādu, kas dzēra, pielipis ar muti pie tapas cau ruma, dzēra, kamēr nogāzās augšpēdus zem sarkanās straumes. No vīna izcēlās peļķes, ko izlaka bērni. Lai butu gaišāk, pagalmā kaudzēm bija saliktas istablietas, kam pielika uguni. Pagraba dibenā dzirdēja klaudzam koka veserus, kas izsita dibenu mucām un vātīm; atskanēja rēcieni, kliedzieni, un aizrijusies kāsēja. Apakšzemes maja urkšķēja, kā kad tas vēderā būtu paslēpies sivēnu bars. Šur tur pa mazajiem lodziņiem jau izšāvās pa dumu mēlei, kas laizīja sētas mietus.

Mēs iekļuvām pagalmā. Neviens gar mums nelikās ne zinis. Katram bija savas darīšanas. Es teicu:

— Barde, sit!

Bardē sāka bungot. Viņš izkliedza pilnvaras, kādas man piešķīrusi pilsēta; paceldams balsi, es savukārt uzaicināju laupītājus izklīst. Viņi bija salasījušies ap bun gāin ka mušu bars, kad bungo pa katlu. Kad mūsu trok snis mitējās, viņi visi sāka dusmīgi sīkt un šņākdami un svilpodami metas mums virsū un meta mums ar akmeņiem. Mēģināju ielauzt pagraba durvis, bet no bēniņu logiem viņi svieda kārniņus un baļķus. Mēs tomēr iekļuvām iekšā un atspiedām šos neliešus atpakaļ. Gannjo tur pazaudēja vēl divus rokas pirkstus un Kalabrijas karalis — kreiso aci. Kas uz mani attiecas, tad, atgrūžot durvis, kas vērās ciet, man kā lapsai slazdos tika iespiests īkšķis virulēs. Pie velna! Gandrīz paģību ka sieviete un izvēmu, kas man bija iekšā. Par laimi ieraudzīju vaļēju muciņu (tas bija labs degvīns), izskaloju sev iekšas un apmazgāju īkšķi. Pēc tam, varu apzvērēt, man vairs nebija velēšanas pārgriezt acis. Sinepes man bija sakāpušas deguna.

Nu cīņa gāja vaļā uz kāpnēm. Laiks bija beigt. Šie ragainie velni šāva uz mums no savām musketēm un tik tuvu, ka Solsuā aizdegās ūsas. Gerlī to apdzēsa ar savām netīrajām rokam. Par laimi šie dzērāji tēmēdami redzēja divkārtīgi, citādi neviens no mums nebūtu ticis sveikā cauri. Mēs bijām spiesti vēlreiz uzkāpt augšā pa kāpnēm un sakām atkāpties. Bet kad bijām apmetušies pie ieejas, es vēroju, ka viltīgā uguns aizslīd no viena mājas spārna uz otru, — uz vidus daļu, kur bija pagrabs. Liku ar akmeņu un lūžņu sprostu aiztaisīt izeju nabas augstuma, bet pāri tam, aizsprostodami pieeju, bija uzstādīti mūsu iesmi un ķekši ka saritinājušās eža adatas. Es kliedzu:

— Laupītāji! Jums patīk uguns? Še jums uguns!

Lielākā daļa dzērāju pagraba dibenā pārāk veļu apjēdza briesmas. Un, kad liesmas salauza sienas un samala sijas savos žokļos, no zemes apakšas pacēlās īsta pekle, — augšā uzšļāca salašņu straume, daži no tiem jau bija aizdegušies ka putojošs vīns, kas izsit tapu. Viņi atsitās pret mūsu aizsprostu, un tie, kas viņus turp aizstūma, izveidoja aizbāzni, kas nosprostoja ciet ieeju. Dibenā dzirdēja rēcam uguni un pazudinātos. Varat iedomāties, ka no visa tā mums nebija labi ap dūšu. Nav visai jautri dzirdēt, kā aiz sāpēm brēc izmocīta miesa. Ja es būtu vienkāršs pilsonis, ikdienišķs Brinjons, tad es teiktu:

— Glābsim viņus!

Bet vadonim nedrīkst būt ne sirds, ne ausu. I ikai acis un gars. Redzēt un gribēt — darīt bez atslābuma to, kas ir jādara. Izglābt šos banditus nozīmētu gāzt postā pilsētu, jo izglābti tie būtu vel varenāki un to butu vairāk nekā mūsu, kas tos apsargam. Gatavi karātavām, viņi mums tik viegli nedotos rokā. Lapsenes ir sava ligzdā — lai tur arī paliek!

Redzēju, ka abi degošie spārni tuvojas viens otram, segdami ēkas vidējo posmu, krakšķēdami un mētādami ap sevi dūmu spalvas.

Tieši šajā acumirklī pāri to pirmajām rindām, kas, saspiesti viens pie otra, bija sablīvējušies kāpņu šauruma un varēja kustināt tikai uzacis, acis un recošo muti, ieraudzīju savu īres biedru Eluā, sauktu Gambī, šo deiveri, kas nav ļauns zēns, bet dzērājs gan (ak dievs, kā viņš ir ielīdis šajā lapseņu ligzdā?). Viņš smējās un raudāja, pavisam izdzīvojis prātu. Šis slaists un nedarbis to arī pelnījis, tomēr nevar taču viņam ļaut izcept... Bērni būdami, mēs kopā rotaļājāmies un svēta Mārtiņa baznīca baudījām la kunga miesu, — mēs bijām biedri pirmajās iesvētības ...

Nobīdu pie malas tuteņus, pārlecu aizsprostam, 'dodos pāri dusmās trakojošām galvām (tas koda!), pāri šai kūpošajai cilvēku mīklai, nonāku pie Gambī un sagrābju viņu aiz apkakles. «Bet ka lai viņu dabū ara no šim maiglēm?» nodomāju, viņu sagrābis. «Vajadzētu viņu sacirst, lai dabūtu kādu gabalu ...» Pateicoties dīvainam laimes gadījumam (es saku, ka dzērājiem ir savs dievs, ja arī visi nav izpelnījušies viņa žēlastību), mans Gambī atradās uz kāpšļa malas un bija pasvēries atpakaļ, kad tie, kas kapa augšā, bija viņu uztvēruši uz pleciem, ta ka viņam kajas vairs nemetās pie zemes un viņš karājas līdzīgs augļa kauliņam, kurš ir iespiests starp diviem pirkstiem. Ņemot palīgā papēžus, lai izšķirtu pa labi un pa kreisi plecus, kas spieda viņa sānus, man izdevās, ne bez pūlēm, no pūļa rīkles izraut kauliņu, kurš bija stipri izvirzīts uz āru.

Bija arī pēdējais laiks. Liesmas griezdamās lauzas augšā pa kāpņu caurumu. Dzirdēju, ka čūkstēja miesas pavarda dibena, bet es pats saliecies, nevērojot, kur kāja min, milzu soļiem gāju atpakaļ, vilkdams sev līdz aiz taukajiem matiem Gambī. Iznākuši no bezdibeņa, mēs pagājam tālāk nost, ļaudami liesmām vaļu. Lai apslāpētu uztraukumu, devām Gambī dunkas sānos; šim kustonim, kas, pie sprāgšanas būdams, vēl turēja pie sirds piespiestas divas emalju pārklātas bļodas un izgleznotu trauciņu, kuru dievs zina kur viņš bija nospēris. Kad reibums bija pāri, Gambī sāka raudāt, svieda trauciņus un, ik brīdi apstādamies, mīza ka no fontānā, kliegdams:

Negribu nekā no tā, ko esmu zadzis!

*

Ar mazu gaismiņu ieradās meistars Gijans Kurtin jons. Viņam sekoja Robine, kas sita bungas. Trīsdesmit bruņotu viru jašns bija viņam līdz, un daļa zemnieku viņu pavadīja. Dienu piebiedrojās vēl citi, ko pieveda maģistrāts. Nākamaja dienā pienāca vēl cili, ko mums sūtīja labais hercogs. Viņi aptaustīja pelnus, sastādīja zaudējumu sarakstu un atskaiti, pielika klāt savus ceļo juma un uztura izdevumus un pēc tam atgriezās, no kurienes bija nākuši...

Un kāda no visa tā mācība?

«Palīdzi pats sev, tad karalis palīdzēs.»

XI. IZJOKOTAIS HERCOGS

Septembra beigās

Bija nodibinājusies kārtība, pelni bija atdzisuši, un par sērgu vairs nerunāja. Bet pilsēta sākuma bija kā sašķaidīta. Pilsoņi atgremoja savas bailes. Viņi aptaus lija’ ar kāju zemi, jo nebija droši, ka vēl atrodas virs un ne apakš zemes. Visbiežāk viņi slēpās vai arī gāja pa ielu, berzēdami mūri, ausīdamies un asti starp kājām ievilkuši. Lepni viņi vairs nebija un tikko uzdrošinājās viens otram raudzīties sejā, bet aplūkot sevi spogulī nebija ne mazākā prieka, — viņi bija sevi pārāk labi redzējuši, viņi sevi pazina pārāk labi; cilvēka daba bija parādījusies gluži kaila, un tā nebija jauka. Valdīja kauns un neuzticība. Kas uz mani attiecas, es nejutos visai labi, — slepkavošana un cepināšanas dūmi man sekoja, bet visvairāk atmiņas par gļēvulību un nežēlību, ko izlasīju pazīstamās sejās. Viņi to zināja un paslepus ļaunojās. Es to sapratu: pats es jutos vel neērtāk; ja varētu, es viņiem sacītu: «Piedodiet, draugi, es neko neredzēju .. .»' Smaga septembra saule gulās pār nopostīto pilsētu. Atvasaras svelme un mulsums.

Mūsu Rakēns bija aizbraucis krietnā apsardzība uz Neveru, kur hercogs un karalis strīdējās, kam piekristu gods viņu tiesāt. Izmantojot šo domstarpību, viņš cerēja tiem izbēgt no rokām. Kas uz mani attiecas, tad pils kungiem labpatika aizvērt acis uz manu uzvešanos, izrādījās, ka, Klamsī glābdams, biju pieļāvis divas trīs lielas kļūdas, par ko man draudēja mazākais galeras. Tā kā tās nebūtu izdarītas, ja kungi nebutu aizlaidušies lapās, bet būtu palikuši un mūs vadījuši, tad viņi nepastāvēja uz savu un es tāpat. Man nepatīk jaukties pa tiesām. Varu sevi turēt nevainīgu, bet kas var zināt? Iebāz tikai mazo pirkstiņu šajā sasodītajā mašīnā, skaties visa roka nost! Nogrieziet bez žēlastības, ja negribat, ka kustonis vesels izietu cauri! ... Starp mums bez pušplēsta vārda pastāvēja noruna, ka es neko neesmu dari jis un ka viņi neko nav redzējuši un ka tas, kas tonakt

notika manā vadībā, bija noticis ar viņu ziņu. Ar tabu gribu vien tomēr nevar uz reizi izdzēst notikumu. Nāk atmiņa, un tas ir neērti. Es to lasīju visās acīs — manis baidījās, man pašam bija baii sevis, savu varoņdarbu, šī nepazīstamā, negudrā Kola Brinjona, kas es biju vakar. Pie velna šo Cezaru, šo Atilu, šos briesmu varoņus! Vīna varoņus — tos es vēl saprotu, bet kara — ne, ne, tā nav mana darīšana!... Vārdu sakot, bijām apkaunoti, salauzti un pieguruši, sirdī un vēderā mums grauza.

Sirdīgi metāmies darbā. Darbs kā sūklis uzsūc kaunu un raizes. Darba netrūka: kur vien raugies — gruveši! Visvairāk tomēr mums palīdzēja zeme. Nekad nebija piedzīvota tada augļu un labības raža; vainagu visam uzlika vīnogu ievākšana. Tiešām varēja teikt, ka še labā matē gribēja atdot vīnā, ko bija dzērusi asinīs. Kālab gan ne? Nekas nezūd, nedrīkst zust. Ja zustu, kur tas varētu paliki? Ūdens nāk no debesīm un tur atgriežas. Kālab vīns neizdarītu to pašu apļa kustību starp zemi un asinīm? lā ir tā pati sula. Esmu, biju vai būšu vīna koks. Man patīk tā domāt, es tā gribu un par visiem nemirstības veidiem pārāku turu šo; gribu būt vīna vai augļu koks, just savu miesu stiepjamies un pietūkstam skaistos, apaļos, pilnos augļos un melnā, pūkainā ogu ķekara. Uzspīlēt viņām ādu lā, lai tā pārsprāgtu vasaras saulē! Un beidzot (un tas ir vislabākais) gribu tikt apēsts! Lai ka, bet šogad vīnogu sula kūsādama gāja pāri un zeme asiņoja caur visām porām. Aptrūka mucu, un, ta ka nebija trauku, — vīnogas atstāja toveros vai veļas baļļās un nemaz neizspieda. Vēl labak — gadījās nedzirdēta lieta, ka kāds vecs Andrī pilsonis, Kulināra tēvs, nevarēdams tikt galā, par trīsdesmit sū pārdeva mucu vīnogu ar norunu to saņemt uz vietas vīna dārzā. Varat spriest par mušu uztraukumu, kur mēs nevaram vienaldzīgi noraudzīties, kā aiziet bojā laba dieva labas asinis. Kam gan tās izliet, ja var izdzert? Mēs sevi tam upurējam, mēs esam pienākuma cilvēki. Bet tas bija Herkula darbs, un ne vienu reizi vien Uerkuls. tin ne Antejs pieskaras zemei. Labākais šajā lietā bija, ka tas novirzīja mūsu domas uz cilu, izgludināja grumbas pierē un padarīja gaišāku vaigu.

Neskatoties uz visu to, kaut kas neizsakāms palika glāzes dibena kā mieles ar duļķu piegaršu. Visi turēja? atiālak viens no otra un vēroja. Mazliet tomēr bija atgriezusies gara uzņēmība (streipuļojot), bet kaimiņam tuvoties neuzdrošinājās dzēra vienatnē, smēja?

vienatnē, un tas ir ļoti neveselīgi, rads stāvoklis varēja ievilkties garumā, un nevarēja saskatīt, kā no tā varētu izkļūt. Bet gadījums ir viltīgs, tas zina, ka saliedēt ļau dis var — savienojot visus pret vienu. Ari mīlestība tuvina, bet, kas visus sasaista vienā kopa, ir ienaidnieks. Un ienaidnieks ir mūsu skolotājs.

Notikās, ka šajā rudenī hercogs Saris mums gribēja noliegt iet rotaļu dejās. Velns lai parauj, — kas par daudz, tas par daudz! Piepeši nebija neviena melmeņ sērdzīga, ne kliba, ne tizla, kas nejustu tirpstam kajas. Kā arvien, tā arī šoreiz pirmais mēģinājums notika Pre le-Kontā. Tā liela ir neizprotama, un to nevar izdibināt. Šī skaistā pļava guļ Krok-Pensona kalna pakājē, pie pil sētas vārtiem, un to ietver it ka nevērīgi nomests līkumainās Bevronas sirpis. Jau trīssimt gadu tā top apstrī dēta un stumdīta starp Neveras kunga lielo rīkli un mūsējo, kas gan nav tik liela, bet prot noturēt to, kas turams. Ne no vienas puses nav naida; smiedamies un ar lielāko pieklājību mēdz teikt: «Mans draugs, mans mīļais, mans* kungs ...» — bet neviens neatlaižas un nav ar mieru atdot ne pēdu zemes. Patiesību sakot, mušu prāvās mums nekad nav bijis taisnības, tribunālā, pa latā, liesas namā marmora galds ir devis spriedumu uz sprieduma, izlemjot, ka mušu pļava nepieder mums. Ka zināms, tiesa ir tālabad, lai par naudu pierādītu, ka balts ir melns. Tas mūs daudz nesamulsināja. Spriedums na\ nekas, galvenais ir paturēt īpašumu. Vienalga, vai tava govs ir balta vai melna; sargi, draugs, savu govi! Mēs to sargājām un paturējām savu pļavu. 1as ir tik ērti. Iedomājieties vien! Klamsī ta ir vienīgā pļava, kas nepieder nevienam no mums. Ja ta pieder hercogam, tā pieder visiem. Mēs tatad varam to postīt bez sirdsapzi ņas pārmetumiem. Vispār, dievs zina, ko tikai ar viņu nedara! Visu, ko nevarētu izdarīt mājas, izdara tur. strādā, tīrās, piebāž gultas maisus, izdauza vecus paklājus, izsviež atkritumus, rotaļājas, pastaigajas, gana savas kazas, dejo pie kokļu skaņām, mēģinās arkebuzē in bungās, bet nakti krāsainu papīru izraibotā zālē nododas mīlestībai visgarām čukstošai Bevronai, ko nekas nepārsteidz (un kas ir vēl ko labāku redzējusi).

Kamēr bija dzīvs hercogs Lui, viss gāja ka pa diegu, jo viņš likās neko neredzam. Tas bija virs, kas palaida brīvāk grožus, lai pavalstniekus būtu labāk vai dit. Kāds viņam no tā bija ļaunums, ka mēs iedomājāmies brīvi esam un zinājām sevi aizstāvēt, — jo kungs taču bija viņš! Bet viņa dēls ir patmīlis, kam labāk patīk izlikties nekā būt (var redzēt, ka viņš nekas nav), un, tikko kāds iepīkstas, viņš jau zirgam mugurā! l'ran-čiem tomēr ir pieņemts, ka viņi apdzied un apsmej savus. kungus. Ja viņi beidz ņirgāties, tie sāk dumpoties; viņiem nepatīk paklausīt tam, kas grib, lai viņu ņem nopietni. Mes mīlam tikai to, par ko varam no sirds pasmieties, jo smiekli mūs visus padara līdzīgus. Bet šis zoslēns iedomājās mums noliegt iet rotaļās, dejot, mīdīt, bojāt zaļi Prē-!e-Kontā. To viņš bija izdomājis īsta laika. Pēc visām mūsu likstām, kad viņam drīzāk būtu mus jāatbrīvo no nodokļiem! Jā, bet mes pierādījām, ka klamsieši nav no žagariem, bet no visai cieta ozola, kur cirvis tikai ar pūlēm iecērtas un, kad ir iecirties, tikai ar pūlēm ir dabūjams arā. Nemaz nebija vajadzīgs sarunāties. Saprašanās bija jauka. Mums lai atņemtu mūsu Pļavu! Ņemt atpakaļ dāvanu, ko mēs esam saņēmuši vai ko mēs esam piesavinājušies (tas vienalga — īpašums, kurš pirms trīssimt gadiem ir nozagts un uzglabāts, top par trīskārtīgi svētu piederumu), īpašumu, kas mums jo dārgāks tāpēc, ka tas nav bijis mūsu un ka mēs to esam padarījuši par mūsēju sprīdi pa sprīdim, dienu pa dienai, lēnām, ar izturību to iekarodami; vienīgo īpašumu, kās mums nav maksājis vairāk kā pūles to paņemt! Cik nožēlojami neko nekad nepaņemt! Kam tad der dzīvot? Ja mes bulu padevušies, mūsu mirušie būtu iznākuši no kapiem! Pilsētas goda lietā mēs visi bijām vienis pratis.

Tās pašas dienas vakarā, kad pilsētas bundzinieks seri (it ka viņš nosodīto izvadītu uz Sambēra karāta vam) mums izsauca kļūmīgo dekretu, visi varasvīri, brālību un korporāciju vadoņi un karogu neseji sapulcējās zem tirgus stabiem. Arī es tur biju, reprezentēju.

ka nākas, savu patroni Zuašēna kundzi, vecmāmiņu, svēto Annu. Domas šķīrās par rīcības veidu, bet ikviens piekrita tam, ka ir jārīkojas. Gannjo bija par svēto Eluā un kalabrietis — par svēto Nikolu! Viņi bija par no teiktu rīcību, gribēja, lai uz vietas aizdedzina vārtus, lai salauž aizsprostus un sargu galvas un lai pļavu nodzen pliku, rasibus, līdz pat adai. Bet maiznieks Mori mons, kas bija par svēto Honoriju, un dārznieks Makiu — par svēto Fjakru (cilvēki maigi, tāpat kā viņu svetie) — bija labsirdīgāki un ieteica aprobežoties ar pergamenta karu, platoniskiem novēlējumiem un pa-devīgTi lūgumu hercogienei (kam droši vien līdz ies ne bez maksas ražojumi no krāsns un no dārza). Par laimi mums trim man, Žanam Bobēnam, kas par svēto Kre pēnu, Emonam Puafū, kas par svēto Vincentu, nebija vēlēšanās nolaizīt hercogam pakaļu, ne arī pārmācīt viņu. In medio slāt tikums. Kad krietns gallietis grib cilvēku izzobot, viņš prot to izdarīt mierīgi, pie paša deguna, neaizskarot to un, galvenais, bez nepatikšanām sev. Atriebība nav galvenā liela, vajag arī sevi uzjautri nāt. Un, lūk, ko mēs atradām... Bet vai man būtu ja pastāsta joks, ko es izgudroju, pirms šis gabals nospēlēts? Nē, nē, to nevar izpaust! Pietiek atzīmēt mūsu vispārīgam godam par labu, ka divi nedēļas visa pilsēta zināja mūsu lielo noslēpumu un glabāja to. Un, ja ideja ir mana (esmu uz to lepns), ikviens to ir izpušķojis, viens pārlaboja ausis, otrs pielika cirtu, lenti, ta ka bērns bija labi apgādāts: viņam netrūka tēvu. Vecākie un mērs ik dienas apjautājas, kā aug mazais, un meistars Delavo ieradās pie mums pa naktīm un, degunu mētelī paslēpis, nāca patērzēt ar mums par šo lietu, pamācīdams, kā var pārkāpt likumu, to godājot, un svinīgi izvilka no kabatas kādu kodolīgu uzrakstu latiņu valodā, kas izcēla hercogu un mūsu paklausību un ko varēja saprast arī gluži pretējā nozīmē.

Beidzot pienāca liela diena. Svēta Mārtiņa laukuma sagaidīja vecākos; meistari ar mācekļiem, gludi noskūti, grezni izģērbti, bija prātīgi nostājušies ap mūsu karo giem. Kad pulkstenis sita desmit, torņa pulkstenis saka zvanīt. Tūlīt abos laukuma stūros plaši atveras abas pilsētas valdes ēkas un svētā Mārtiņā baznīcas durvis.

No vienas puses iznāca (tos varētu noturēt par pulksteņa figūrām) kirē, — balti ģērbušies, no otras — vecākie, dzelteni un za|i ka bumbieri. Sastapušies pāri mušu galvām viņi apmainījās svinīgiem sveicieniem. Tad viņi nokapa laukumā; pirmajiem pa priekšu gāja spilgti ģērbušies baznīcas kalpi sarkanos tērpos un sarkaniem deguniem, otrā — pilsētas tiesas izpildītāji, kam ķēdes žvadzēja ap kakliem. Mēs, kas bijām visi nostājušies ap laukumu gar namiem, izveidojām apli, varasvīri, kas bija tieši pret vidu, bija ka naba. Visi bija ieradu šies, neviens nenokavēja. Ierēdņi, skrīveri un notārs zem dieva tēva uzticības vīra Iva karoga, aptiekāri, brīnum-ārsti un ārsti, smalki mīzalu pazinēji (katrs ož savu vīnu!) un klistira taisītāji zem svētā Kosma patronaža, kas atsvaidzina zarnas paradizē, — veidoja ap nieru un arclripriesteri spalvas un klistirpoda svēto sardzi. No godājamiem pilsoņiem, liekas, nebija ieradies viens vienīgs, un tas bija hercoga pārstāvis, prokurors, kas bija precējis mušu meitu, krietns klamsietis, kam šeit bija īpašums. Viņš bija izdibinājis, kas gatavojas, un, tā ka bijās nostāties viena no abām pusēm, prātīgi bija atradis iemeslu iepriekšējā dienā aizbraukt.

Kādu laiku visi palika kūsājot uz vietas; tie bija ka muca, kur rūgst vīnogsula. Kāds jautrs troksnis! Ikviens runaja, smējās, skaņoja vijoles, un suņi rēja. Gaidīja, bet ko? Pacietību! Lūk, pārsteigums nāk! Kamēr vēl to nav ieraudzījuši, balsis izšaujas tam pretim, kakli uzreiz pagriežas kā vēja rādītāji vēja. No Tirgus ielas laukumā, astoņu spēcīgu zēnu nesta, un pāri pūļa galvaru kustoša koka uzbūve piramidas veidā no trim nevienādiem galdiem, kuri pārlikti viens pār otru un kuru kājas lenteni un tresēm apvītas un izpušķotas gaišiem zīdiem; zem juma, kurš bija izrotāts spalvu pušķiem un no kura lejup plūda krāsainu lentu straume, atradās aizplīvurots tēls. Neviens nebrīnījās, jo visiem noslēpums bija zināms. Katrs pieklājīgi viņa priekšā pacēla cepuri. Bet mēs, vecie gudrinieki, pie sevis pavīpsnājām. Tiklīdz šis erins nostājās laukuma vidu starp mēru un kirē, ar muziķu priekšgala saka soļot amatnieku korporācijā, apgāja visapkārt nekustīgajai asij un tad iegrima sāniela, kas. vezdama gar baznīcas portālu, noslīd pret pilsētas vār tiem. Priekšgala, ka klajas, pirmais gāja svētais Nikola, Kalabrijas karalis, baznīcas ģērbā ar zelta sauli, kas bija izrakstīta virs muguras un izskatījās kā skarabejs. Aprepējušajās, melnajās rokās viņš turēja upes svēt'a zizli, veidotu kā laiva ar atlocītiem galiem, kura svētais Nikola ar zizli svētī trīs mazuļus, kas sēž baļļa. Viņu pavadīja četri jūrnieki, kas nesa četras nodzeltējušas vaska sveces, resnas kā gurnus un cietas ka rungas, ko viņi pie gadījuma bija gatavi laist darba. Kalabrietis, uzacis savilcis un pacēlis pret svēto savu vienīgo aci, soļoja, iepletis kājas un izgāzis vēderu, kāds nu tam bija.

Tālāk sekoja Alvas Kausa draugi, svēta Elua dēli, nažnieki, atslēdznieki, ratnieki un kalēji, kuriem priekšgala gāja Gannjo, kas savās divpirkstu knaiblēs turēja krustu un uz kāta izgrieztu un kopā saliktu veseri un laktu. No obojām atskanēja: «Karaļa Dagobēra bikses apgrieztas otrādi — tā!»

Sekoja vīna dārznieki, mucinieki, dziedādami slavas dziesmas vīnam un svētajam Vincentam, kas bija apmeties staba gala, vienā rokā cieši turot vīna kausu un otra — vīnķekaru. Remeši un galdnieki, svētais .Jāzeps ar Annu, znots ar sievasmāti, labi iemeteji — mēs sekojām korķu patronam, klakšķinādami mēli un šķielē datni uz vīnu. Tie, kas sekoja svētajam Honorijam un bija tukli un balti no miltiem kā romiešu trofejas, bija izslējuši uz žebērkļa apaļu maizes kukuli, apvīlu ar vārpu vainagu. Pēc baltajiem nāca melnie, ar piķi ap traipītie klejojošie kurpnieki, kas ap svēto Krepinu dejoja, likdami plīkšķēt savam ceļu siksnām. Beidzot nāca puķu pušķis — ziedošais svētais Fjakrs. Uz nestuvēm dārznieces un dārznieki nesa neļķes, lefkojas, rozes, apvītas ap cepurēm, kapļiem un grābekļiem. Viņu sarkanais zīda karogs, uz kura bija redzams Fjakrs kailiem lieliem, atrotījies līdz dibenam, uzspiedis uz lāpstas lielo kājas īkšķi, plandījās rudens vējā.

Pēc tam aizklātā uzbūve saka kustēties. Balti tērptie pusaudži, kas, pa priekšu ejot, ņirbināja soļus, ņaudēja svētās dziesmas. Mēs ar trim vecākajiem soļojām atrāpušās, turot smagos lentu čemurus, kas nokarājās no juma augšas. Gar viņiem ķēde gāja svētais Ivs un svētais Kosms. Iepakaļ, izslējis krūti, ka gailis uz piešiem soļoja šveicars un kirē ar diviem abatiem pa kreisi un pa labi, no kuriem viens bija garš kā diena bez maizes, otrs drukns un mazs kā maize bez rauga. Ik pa desmit soļiem zema basā kirē nodziedāja gabalu litānijās, bet. neapgrūtinādams sevi, lika dziedāt ari citiem; lupas čāpstinādams un salicis rokas uz vēdera, viņš iedams snauda. Un tālāk vēlās ļaužu bars kā vienkopu gabals, ka blīva un mīksta masa, kā bieza straume. Mēs bijām slūžu vieta.

Izgājām no pilsētas. Devāmies tieši uz pļavu. Vējš' nesa pa gaisu platānu lapas. Pār ceļu to eskadrons aizauļoja saule. Un lēna upe kā ledu aiznesa to zelta bruņas. Pie aizsprosta trīs seržanti un jaunais pils kapteinis izlikās, it ka mus nelaistu cauri. Izņemot kapteini, kas bija karsts, ka no krāsns nācis, tikko ieradies mūsu pilsētā un visu ņēma nopietni (nabaga lopiņš bija atskrējis bez elpas un nikni bolīja acis), visi citi kā zagļi tirgū gaja kopā. Tas netraucēja lamāties, lādēties un pat izkauties, bet bija grūti saglabāt nopietnību. Tomēr nevajadzēja komēdiju vilkt par daudz garumā, jo kalabrie-tis ar savējiem sāka spēlēt pārāk labi. Svētais Nikola sava kāta gala kļuva draudīgs, un vaska sveces drebēja dūrēs, ko pievilka seržantu muguras. Tad iznāca priekšā mērs, noņēma cepuri un sauca:

— Cepures nost!

laja pašā mirklī nokrita aizkars, kas aizsedza tēlu zem juma, un pilsētas tiesu izpildītāji sauca:

— Vietu hercogam!

Acumirklī troksnis mitējās. Svētais Nikola, svētais Klua, svētais Vincents, svētais Jāzeps un svētā Anna, svētais Honorijs un svētais Fjakrs sakārtojās pa abām pusēm, godam sveikdami ar saviem ieročiem; policijas seržanti ar resno kapteini, apjukuši, kailu galvu, pašķīra ceļu, un, par galvām šūpodamies nestuvēs, lauriem vai-nagots, cepuri uz auss un šķēpu pie jostas, virzījās uz priekšu hercoga tēls. Vismaz meistara Delavo uzraksts «Urbi et orbi» tā sludināja. Bet, lai sacītu patiesību un izceltu lietas labo pusi, jāpastāsta, ka mēs vienkārši paņēmām pilsētas valdes ēkas bēniņos kādu vecu statuju (neviens nezina, kas to darinājis; pakājē tikai varēja izlasīt pusizdrupušu Baltazara vārdu, un no tā laika to nosauca par Baldiku), jo nebija līdzekļu, ko pagatavot portreju, kura būtu līdzība. Bet kas par to? Ticība glābj. Vai svētā Eluā, svētā Nikola vai Jēzus attēli ii ticamāki? Ja ir ticība, tad saredz visu, ko tikai vēlas. Vajag dieva? Ja patīk, man pietiek koka gabala, lai tur ievietotu viņu un savu ticību. Todien bija vajadzīgs hercogs, l.ūk, viņu atrada.

Noliektu karogu priekšā hercogs izgāja cauri. Tā ka pļava piederēja viņam, tad viņš uzgāja uz tās. Viņam par godu ar plīvojošiem karogiem, bungām, taurēm, du dam un svēto sakramentu mēs visi veidojam viņa pavadonību. Kas tur varēja saskatīt ko ļaunu? Vienīgi slikts hercoga pavalstnieks savā sadrūmušajā garā. Nelabprāt tam piekrita arī kapteinis. Viņam bija tikai divas iespējas — apcietināt hercogu vai arī pievienoties viņa svitai. Viņš gaja solī līdz. Viss gāja ka pa diegu, kad, nonākot pie ostas, viss gandrīz izjuka. Pie ieejas svētais Eluā sadurās ar svēto Nikolā un saķeras ar sievasmāti. Katrs no viņiem gribēja iziet cauri pirmais, neskatoties uz vecumu, cieņu un pieklājību. Tā kā todien visi bija sanākuši kopa, gatavi izkauties, un bija kareiviskā oma, dūres mums niezēja visiem. Laimīgā kārtā es, kas reize esmu par svēto Nikolā vārda pēc un par Jāzepu un Annu amata pēc, nerunājot par manu piena brāli Vincentu, kas ziž vīnogu, es, kas esmu par visiem svētajiem, lai tik viņi būtu par mani, pamanīju uz ceļa vīna ražas ratus un savu biedru Gambī, kas streipuļodams gāja tiem līdzās, un iesaucos:

— Draugi! Mūsu vidu nav, kas butu pirmais. Apskatīsimies nu! Lūk, viņš, kas mūs visus samierinās, mūsu vienīgais pavēlnieks (protams, izņemot hercogu). Viņš ir atnācis. Apsveiciet viņu! Slava Bakham!

Saņemdams Gambī aiz dibena, es viņu paceļu uz ratiem, kur viņš kūleņodams ieslīd mucā ar izspiestu vīnogu sulu. Tad sagrābju pavadu, un mēs pirmie ieejam Prē-le-Konta pļavā. Bakhs, iemērcis dibenu mucas dibenā, apvīts vīnogāju zariem, raustīja kajas un smējās. Saķērušies rokās, visi svētie un svētās sekoja, dejodami aiz līksmā Bakha. Cik labi bija zāle! Ap labo hercogu dejoja, ēda, rotaļājas un apmetas uz visu dienu . . . Nākamajā dienā pļava izskatījās ka cūku aiz-

gaids. Nevienas šķipsniņas zāles vairs nebija. Mūsu zoles bija iezīmējušās mīkstajā zemē un liecināja par sir dību, ar kādu pilsēta bija godinājusi savu hercogu. Var domāt, ka viņš bija apmierināts. Un, tiešam, arī mēs tādi bijām! Patiesību sakot, nākamajā dienā prokurors atgriezies turēja par gudru izrādīt sašutumu, protestēt, draudēt. Viņš tomēr neko nedarīja — baidījās. Jā, tomēr — viņš iesāka izmeklēšanu, bet rūpējās, lai to nenovestu gala. Veselīgāk ir atstāt durvis va|ā. Nevienam negribējās rakņāties.

*

Ta mes parādijam, ka klamsieši var būl reize padevīgi pavalstnieki hercogam un karalim un pie tam darīt tikai to, kas viņiem ienāk prātā: galva viņiem ir cieta! šis mēģinājums cietušajā pilsētā atgrieza seno jautrību. Tā jūtami atdzīvojās. Ļaudis satikās, acis mirkšķina dami, smiedamies apkampās un domāja:

«Mūsu nebēdību maiss nemaz nav iztukšots. Pašu labāko viņi mums nav atņēmuši. Viss ir labi.»

Un atmiņas par mūsu postu izgaisa.

XII. S V EŠĀ A MĀJA

Oktobri

Beidzot man vajadzēja nospriest, kur dzīvot. Vilcinājos, cik vien iespējams. Jāatkāpjas, lai labāk varētu ielēktics. Kopš no mana pavarda nav atlicis nekas vairāk kā pelni, mitinājos kur kuro dienu — pie viena drauga, pie otra; netrūka cilvēku, kas pagaidām mani pieņēma pie sevis uz vienu, uz divām naktīm. Kamēr atmiņas par pārdzīvotajām briesmām visus apvienoja vienā barā, ikviens pie otra jutās kā savās mājās. Bet tā nevarēja ilgi vilkties. Briesmas attālinājās. Katrs ievilkās atpakaļ savā gliemežvākā, izņemot tos, kam vairs nebija savas miesas, un tos, kam nebija sava gliemežvāka kā man. Tomēr nevarēju novietoties viesnīcā. Divi mani dēli un meita bija Klamsī pilsoņi, un viņi to nebūtu pieļāvuši. Nevarētu sacīt, ka abus zēnus tas aizskartu viņu bērnu pieķērībā. Vairāk viņus uztrauc tas, ko ļaudis teiks . . . Viņi tomēr nesteidzās mani aicināt pie sevis. Un ari es nemaz nesteidzos. Mans brīvdomīgais gars nesader ar viņu svētulību. Kurš no abiem nesīs upuri? Nabaga zēni! Viņi bija tādā pašā neziņā kā es. Viņiem par laimi, mana krietnā meita Martina mani patiešām mīl no sirds, — tā es, mazākais, domāju. Viņa gribēja katrā ziņā mani dabūt pie sevis. Jā, bet tur bija mans znots. Man liekas, ka viņam nav nekāda labuma turēt mani pie sevis. Tad nu visi sāka mani uzmanīt, uzmanīt dusmi gām acīm. Es no viņiem bēgu; man likās, ka manu veco miesu pārdod vairāksolīšanā.

Patlaban biju apmeties savā «kūtā», vīna dārzā Bo-mona nogāzē. Tur jūlijā es, vecais rakaris, biju izgulējis mēri. Vissavādākais ir tas, ka šie aušas veselības aizsardzības vārdā bija nodedzinājuši manu veselo māju. atstādami būdu, kur nāve bija gājusi pāri. Tā kā man vairs nebija ko bīties no kaulainā viesa, biju gluži priecīgs, ieraugot būdu ar klonu, kur vāļājas trauciņi ar nāves svēto mielastu. Vaļsirdīgi sev atzinos, ka šaja alā

es nevarētu pavadīt ziemu. Durvis sametušas, logs izsists, no jumta nāk ūdens kā pa sietu. Šodien tomēr nelija, un par rītdienu varēs padomāt vēlāk; man ne patīk zūdīties par nezināmu nākotni. Pie tam, ja es nevaru atrisināt sarežģījumu tā, lai esmu ar to apmierināts, tad labāk man patīk atlikt to uz pēcdienām. «Vai tā ir labāk? Rūgtās zāles tā kā ta reiz būs jānorij,» mēdza man teikt. «Tas vēl būs redzams,» atņēmu es. «Kas zina, vai pēc nedējas pasaule vēl stāvēs sava vielā. Ka es ārdītos, ja būtu pasteidzies norīt zāles, kad pasta rās bazūnes saktu skanēt! Draugs, laimi neatliec ne uz stundu! Laimi vajag dzert svaigu. Ret rūpes var gaidīt. Ja pudele novadējas, tas nāk tik par labu.»

Un ta es nogaidīju vai drīzāk liku nogaidīt nepatīkamo soli, par ko tomēr reiz vajadzēja izšķirties. Lai pa to laiku neviens nenāktu mani traucēt, aizšāvu durvis un aizbarikadējos. Pārdomas mani nenospieda. Uzraku dārzu, nogrābu alejas, apbēru sējumus kritušām lapām, apgraizīju artišokus. Apsēju veco koku rētas, vārdu sakot, uzposu kundzi zemi, kas aiziet dusēt zem ziemas dunu segām. Lai sevi atalgotu, devos pēc tam pie sviesta bumbieres, kur vēl karājās aizmirsts dzelteni rūsains auglis ... Dievs, kāds baudījums piebāzt pilnu muti un likt tam izkust smaržīgā sulā visgarām gar rīkli! Uz pilsētu iet iedrošinājos tikai, lai apgādātos ne vien ar ēdamo un dzeramo, bet arī ar jaunām ziņām. Izvairījos no saviem pēcnākamiem. Iestāstīju viņiem, ka došos ceļojumā. Negribētu apzvērēt, ka viņi tam noticēja, bet, kā godbijīgi dēli, negribēja to apgāzt. Izskatījās tā, it kā mēs ietu paslēpšos ka zeņķi, kas sasaucas: «Vilks, kur tu esi?» — un kādu laiku vēl, lai rotaļu vilktu garuma, mēs butu varējuši atbildēt: «Vilka še nav...» Mēs bijām piemirsuši Martinu. Kad sieviete spēlē, viņa arvien bledas. Martina neticēja, Martina mani pazīst. Martina drīz vien atklāja manu viltību. Viņa nejoko, ja runa ir par savstarpējiem pienākumiem starp tēvu un bērnu, brāļiem un māsām un citiem.

Kādu vakaru, kad es iznācu no «kūta», ieraudzīju viņu pa ceļu nākam. Iegāju atpakaļ un ieslēdzos. Tad, aptupies pie mūra sētas, vairs nekustējos. Viņa atnāca, pieklauvēja pie durvīm, sauca, grūstīja. Biju ’ nekustīgs

kā sausa lapa un pat aizturēju elpu (man taisni tagad uznāca klepus). Viņa neatlaidās un sauca:

— Vai tu man atvērsi vai ne! Zinu, ka tu tur esif

Viņa dauzīja vārtiņus ar papēžiem un dūrēm. Nodomāju pie sevis: «Kāda trakule! Ja vārtiņi neizturēs, es būšu lamatās!» Gribēju atvērt un apskatīt viņu. la nebija tukša spēle. Un, kad es spēlēju, gribu laimēt. Bet es ietiepos. Martina vēl saukāja un tad apstājas. Dzirdēju, ka aiziet viņas stomīgie so|i. Izlīdu no paslēptuvēs un ņēmos smieties. Izsmējos līdz asarām, izslaucīju acis, kad no sētas augšas izdzirdu balsi, kas mani apsauca:

— Vai tev nemaz nav kauna?

Gandrīz turpat nogāzos. Uzlēcis kājās, ieraudzīju Martinu, kas raudzījās manī, pielipusi pie mūra. Nopietnām acīm viņa man teica:

— Veco jokupēteri, nu tu esi ciet!

Apmulsis atbildēju viņai:

— Esmu ciet! *

Pēc tam mēs abi sākām skali smieties. Nokaunējies atvēru vārtiņus. Viņa ienāca ka Cezars, nostājās manā priekšā un, mani aiz bārdas saņēmusi, teica:

— Lūdzies piedošanu!

Es teicu:

— Mea culpa.

(Tas ir ka pie bikts katrs pie sevis apņemas grēkot tālāk.) Neatlaizdama vaļā manu bārdu, viņa to raustīja un varkšķēja:

— Kauns, kauns, sirmbārdainais, kauns! Pie zoda šī baltā aste, bet galvā nav vairāk kā mazam bērnam!

Divi trīs reizes viņa to vilka kā zvanu pa kreisi, pa labi, uz augšu, uz leju, tad paplikšķināja uz vaiga un noskūpstīja.

— Kāpēc tu nenāci, nejaucēns tāds? Labi zini. ka tevi gaidīju, — sacīja viņa.

Meitiņ, es tev visu to izskaidrošu ...

Tu man izskaidrosi mājās. Taisies ceļā, un iesim!

— Bet es neesmu sagatavojies. Ļauj man ko iesaiņot!

— Iesaiņot? Ak kungs, es tev palīdzēšu iesaiņot.

Viņa uzmeta man uz muguras veco uzmetni, uzlika

galvā novalkāto fetra cepuri, aizpogaja, sakratīja mani /Un teica:

Re, ta! Nu, uz priekšu!

— Vēl mazliet! — teicu es.

Apsēdos uz kāpiena.

— Kā? — izsaucās viņa sašutusi. Tu man preto sies? Tu negribi pie manis nākt?

— Es nepretojos, — atņēmu es, — jāiet jau ir pie tevis, citas izejas nav.

— Tu gan esi laipns! Lūk, kāda tava mīlestība!

— Es tevi ļoti mīlu, manu labo meitiņ, ļoti mīlu. Vēl vairāk es tevi mīlētu savās mājās nekā pie cita.

— Es pati esmu tas «cits».

— Tu esi tikai puse.

— Nē jau, ne, — atteica viņa. — Ne puse un ne ceturtdaļa. No galvas līdz papēžiem esmu pilnīgi es un pati. Esmu viņa sieva — var jau būt, bet viņš ir mans vīrs. Es gribu to, ko viņš, ja viņš grib to, ko es gribu. Vari but mierīgs, viņš būs ļoti priecīgs, ja tu dzīvosi pie mums. Gribētu redzēt, ka viņš nepriecātos!

Es sacīju:

— Domāju gan. Tāpat kā Neveras hercogs, kad viņš pie mums novieto garnizonu. Esmu daudz pie sevis mi tinājis, bet neesmu radis, ka mani mitina.

— Gan pieradīsi, — teica viņa. — Nerunā vairs pretim! Iesim!

— Lai notiek, bet ar vienu noteikumu.

— Esi gan ātri pieradis, ka jau uzstādi noteikumus.

— Ka mani novietos tā, kā pats gribēšu.

— Tu gan gribi tiranizēt? Nu, lai notiek ar!

— Vai tu zvēri?

— Zvēru.

— Un tad ...

— Pietiek pļāpāt! Vai tu iesi?

Viņa sagrāba mani aiz rokas ai, kas tās par knaiblēm! Vajadzēja padoties un iet.

Pienākusi pie dzīvokļa, viņa man parādīja istabu, ko bija nodomājusi man, — blakus veikalam, siltu un zem viņas spārna. Labā meita apgājās ar mani kā ar krūšu bērnu. Gulta bija uztaisīta smalkiem palagiem un dūnām. Uz galda glazē bija viršu pušķis. Es sevī nosmējos aizgrābts un priecīgs un, lai viņai pateiktos, sev sacīju: Martina ir lieliska, bet es viņu paķircināšu.

Un viņai īsi pasludināju:

— Tas man neder.

Nospiesta viņa man rādija citas istabas apakšstāvā. Teicos negribam nevienu no tām un beidzot sev izvēlējos mazu pieliekamo .bēniņos zem jumta. Viņa saka skaļi kliegt, bet es teicu:

— Kā tu vēlies, mana daiļaviņa. Vai nu es novietojos šeit, vai atgriežos atpakaļ «kūtā».

Viņai vajadzēja padoties. Bet katru dienu pēc tam un katru stundu viņa atgriezās pie šāda uzbrukuma:

— Tu tur nevari palikt, lejā tev būs labāk! Saki man, — kas tev tur nepatīk? Kādēļ, stūrgalvi, tu pretojies?

Smiedamies atbildēju:

— Talab, ka negribu.

— Tu mani padari traku, — kliedza viņa sašutusi.

Zinu, zinu, kādēļ... Lepnais augstprātis, tu neko negribi saviem bērniem parada but. Arī man! Man! Nē, es tevi varētu sist!

— Tādā kārtā tu mani piespiestu pieņemt no tevis kaut sitienus, — sacīju es.

— Ej, tev nav sirds, — teica viņa.

Mana mīļā meitiņ!

— Jā, laizies vien, rokas nost, tu nejaucēn!

— Mīlulīt, jaukumiņ, manu skaistumiņ!

— Nu tu sāc ap mani luncināties, tu medus mēle! Tu esi lišķis, melis un tukšu salmu kūlējs! Kad tu reiz beigsi mani apsmiet ar savu lielo, šķībo muti?

— Paskaties manī! Arī tu smejies.

— Nē.

Smejies gan.

— Nē, nē, nē!

— Redzu tevi tur ...

Uzliku pirkstu uz viņas vaiga, kas piepūtās no smiekliem, un tie drīz spruka vaļā.

— Tas ir pārāk muļķīgi, — sacīja viņa. — Esmu ļauna uz tevi, ienīstu tevi, un man pat nav tiesību būt dusmīgai! Sim vecajam pērtiķim ir mani jasasmīdina pret manu gribu!... Ej, tagad es tevi nevaru ieredzēt. Vecs, nopostīts ubags, kas uzstājas kā Artabans un ar saviem bērniem spēlē lepno! Tev nav tiesību tā darīt.

Tas ir vienīgais, kas man atlicis.

Viņa vēl pateica asus vārdus un es viņai ne mazums pretim. Mums abiem ir tecinātāju mēles, vārdus mēs iztecinām uz tecīlas. Par laimi, tajā brīdī, kad mes visvairāk esam iekarsuši, viens vai otrs palaiž vaļā kādu joku, un smieklus vairs nevar valdīt. Un viss atkal sākas no jauna.

Kad viņa bija labi izlocījusi mēli (es jau labu laiku vairs neklausījos), es noteicu:

— Pārtrauksim, rītvakar varam turpināt. Viņa teica:

— Labu vakaru! Tātad tu negribi?

Klusums.

— Lepnais, lepnais! atkārtoja viņa.

_ r— Klausies, mīlulīt! Tiešām es esmu lepns ka Arta-bans, pāvs — viss, ko tik velies. Bet saki man vaļsirdīgi, — ko tu darītu, ja būtu manā vietā?

Viņa padomāja un sacīja:

— Es darītu tāpat.

— Redzi nu! Par to noskūpsti mani, un ar labu nakti!

Ar skābu seju viņa mani noskūpstīja un aizgāja, rūkdama:

Vai nav nelaime, ka debesis ir devušas divi tik līdzīgas galvas?

Tā ir, — teicu es, — noskaiti tām šo pamācību un ne man!

— Ēs to arī darīšu, bet tomēr ar to tu netiksi vaļā.

Es arī netiku vaļa. Nakamajā dienā viņa sāka no

jauna. Nezinu teikt, kādu daļu saņēma debesis, bet mana daļa bija varena.

*

Pirmajās dienas dzīvoju kā pa taukiem. Visi mani lutināja. Pat Florimons man gribēja izpatikt un parādīja vairak uzmanības, nekā man bija vajadzīgs. Martina viņu vēroja, baiļodamās par mani vairāk nekā es pats. Glodija mani iepriecināja ar savu sīko balstiņu. Mani sēdināja labakajā krēslā. Pie galda man pasniedza pirmajam. Kad gribēju runāt, manī klausījās. Man bija loti labi, tiešām ļoti labi... Ai, es vairs nevarēju izturēt. Jutos neērti un nevarēju nosēdēt uz vietas. Desmitiem reižu dienā kāpaļāju pa savām bēniņu kāpnēm. Tas visos radīja nemieru. Martina, kam trukst pacietības, dzirdot, ka krakšķ mani soli, sarāvās un lēca vai gaisa, bet neteica ne vārda. Ja, mazākais, būtu vasara, es klejotu pa laukiem. Nu es dauzījos pa dzīvokli. Rudens bija dzestrs; lielas miglas klāja pļavas, lietus lija dienu un nakti. Biju piesiets pie vietas. Un šī vieta, dievs redz, nebija mana. Šim nabaga Florimonam bija neattīstīta gaume ar pretenzijām. Martina par to daudz netikās zinis, bet viss šajā mājā — istablietas, priekšmeti — mani nepatīkami aizskāra. Es cietu. Rokas man kņudēja, un es labprāt visu būtu pārvietojis un pārveidojis. Bet īpašnieks bija nomodā; ja es ar pirksta galiņu pieskartos kādai no viņa lietām, iznāktu liela brēka. Sevišķi ēdamistabā viņam bija ūdens krūze, uz kuras bija attē.oli divi baloži, kas bučojās, un salkana jaunkundze ar savu bezgaumīgo pielūdzēju. Man no ta metas slikti ap sirdi; lūdzu Florimonu, lai, mazākais, pa to laiku, kamēr edu, viņš to neturētu uz galda. Kumoss man stājās kak.a, un es biju gatavs aizrīties. Bet šis lops man atteica (viņam bija tiesība uz to). Viņš bija lepns uz saviem cepumiem, un vislielāko mākslu viņš saskatīja labi uzrūguša gabalā. Mana vaibstīšanās sacēla jautrību visa mājas saimē.

Ko darīt? Smieties par sevi? Skaidrs, ka es biju muļķis. Nakti grozījos pa gultu kā kotlete, kamēr uz cepa mās dzelzs, es gribu sacīt — uz jumta bez apstajas pilēja lietus lāses. Neuzdrošinājos staigāt pa bēniņiem, jo no maniem smagajiem soļiem tie drebēja. Beidzot reiz, kad kailiem kāju stilbiem sēdēju uz gultas malas, es sev sacīju:

' «Manu Kolā Brinjon, nevaru pateikt, kad un kā, bet es uzcelšu sev māju no jauna.» Sakot ar to bridi, kļuvu priecīgāks; biju sazvērnieks. Ar bērniem, protams, par tādām lietām nerunāju, jo viņi būtu man atbildējuši, ka deru tikai trakomājā. Bet kur lai ņem naudu? Kopš Orfeja un Amfiona laikiem akmeņi, iespiežot rokas sanos, vairs neiet rotāju dejās, neceļ mūrus un ēkas, ka vien tikai makam žvadzot. Mans maks bija pazaudējis skaņu, kas jau tā nekad nebija bijusi jauka.

Bez vilcināšanās griezos pēc palīga pie drauga Pai-jara. iaisnību sakot, krietnais virs man to nebija piedā vajis. Bet, ta kā es pie drauga atklāti griezos pēc pakalpojuma, man šķiet, ka tikpat draudzīgi viņš to varētu sniegt. Izmantoju dienu, kad debesis sāka skaidroties, un devos uz Dornsī. Debesis nokārās zemu un bija pe-lēkas. Ka liels, slapjš putns uzlaidās mitrs un gurdens vējš. Zeme lipa pie kājām; uz laukiem lidinājās un nokrita lazdu dzeltenās lapas. Nebiju izteicis pirmos vārdus, kad Paijārs uzbudināts mani pārtrauca un sāka žēloties par niecīgiem darījumiem, par trūcīgiem ienākumiem, par sliktiem klientiem, no kā nevarot iekasēt pa radus, tā ka es viņam sacīju:

Vai tu gribi, Paijār, lai es tev aizdodu kādu grasi?

Biju stipri aizvainots. Sarunās mēs vairs neatkusām, bet uzpūtušies parunājām par šo un to; man bija dusmas un viņam — kauns. Viņš nožēloja savu sīkņianību. Nabaga vecis nav slikts zēns. Viņš pa tieši mani mīl, es zinu, un labprāt būtu man atdevis savu naudu, ja tas viņam neko nemaksātu; un ar neatlaidību es būtu pat izspiedis no viņa to, ko man vajadzēja, bet nav viņa vaina, ka trīs gadu simteņus viņš sevī nes augļotāju asinis. Buržuju vidū, bez šaubām, atradīsies arī augstsirdīgi cilvēki; dažreiz tādus redz vai saka, ka tādi esot redzēti; tomēr katrs krietns buržujs, ja runa ir par viņa maku, tūlīt sacīs nē. Sājā brīdī draugs Paijārs būtu daudz devis, lai varētu sacīt jā, bet tad man vajadzēja atgriezties pie savām vajadzībām, un es to negribēju. Man ir savs lepnums; kad es lūdzu draugu, es šķietu ar to viņam darām lielu prieku, bet, ja viņš šaubās, tad man vairs nav vajadzīgs — jo ļaunāk viņam! Piktā tonī un pilnu sirdi mēs sākam runāt par citām lietām. Atteicu brokastot ar viņu (es viņu dziļi sāpināju). Pie ceļos. Nodurtu galvu viņš mani pavadīja līdz slieksnim. Bet, kad atvēra durvis, es vairs neizturēju — apliku roku ap viņa veco kaklu un, ne vārda neteicis, viņu no skūpstīju. Viņš nedroši sacīja:

— Kolā, vai tu gribi? ...

Es atņēmu:

— Nerunāsim vairs par to!

(Esmu stūrgalvīgs.)

Tad viņš nokaunējies sacīja:

— Kolā, neatsakies, mazākais, no brokastīm.

— Kas uz to attiecas, tā ir cita lieta. Labi, Paijar, iebaudīsim kopā!

Edām par četriem, bet es paliku ciets ka akmens un no sava lēmuma neatkāpos. Labi apzinos, ka es pirmais ar to sevi nosodīju, bet arī viņš saņēma sodu.

Atgriezos Klamsī. Mājokli vajadzēja atjaunot bez strādniekiem un bez naudas. Tas_ nebūt mani neatturēja. Tas, ko esmu sev ieurbis galvā, paliek galva, bet ne papēdī urbts. Sāku uzmanīgi aplūkot ugunsgrēka vietu, atliekot pie malas visu, kas man varētu noderēt, -apogļotos baļķus, apkūpējušos ķieģeļus, vecas dzelzs da ļas, četras grīļojošās sienas, melnas kā dūmeņu slauci tāja cepure. Tad es slepus gāju uz Ševrošas raktuvēm, kur kāpelēju, skrubināju un grauzu zemes kaulus, skaisto, silto, iesarkano akmeni ar tajā iestingušām asins dzīslām, kas, tās uzskatot, it kā asiņo. Varēja arī gadīties, ka, ejot caur mežu, es palīdzētu vecam ozolam viņa mūža beigās rast pēdējo dusu. Var jau but, ka tas nav atļauts. Ja darītu tikai to, kas atļauts, tad dzīve būtu ļoti grūta. Meži pieder pilsētai, un tie noder lietošanai. Bez šaubām, katrs klusītiņām tos lieto. Ļaudis to dara ar mēru, saprazdami, ka «pēc manis nāks citi». Paņemt nebija nekas, vajadzēja aizgādāt projām. Pateicoties kaimiņiem, tiku galā; viens man aizdeva zirgu, otrs ver sus vai rīkus vai, visdrīzāk, sniedza palīdzīgu roku, kas neko nemaksāja. No sava tuvākā var prasīt visu, pat sievu, — visu, izņemot naudu. Saprotu, nauda ir tas, ko var iegūt, kas būs, kas būtu iegūstams par naudiņ viss, par ko tā sapņo; pārējais jau ir un ir ta, it ka tā nemaz nebūtu.

Tajā dienā, kad beidzot mēs abi ar manu Robine, sauktu Binē, varējām sākt celt pirmās stalažas, uznāca aukstums. Mani turēja par ārprātīgu. Ik dienu ar bērniem man bija izrunāšanas, un saudzīgākie man ieteica vismaz nogaidīt līdz pavasarim. Bet es neklausīju; nekas man tā netīk kā kaitināt ļaudis un valdniekus. Io-mer gluži labi apzinājos, ka viens pa ziemu es māju neuzcelšu. Bet man pietiktu būdas zem jumta, trušu mā jas. Taisnība, esmu sabiedriskas dabas, bet tikai tad, kad man uz to nesas prāts, un, tiklīdz man nepatīk, es tāds vairs neesmu. Esmu runīgs, — man patīk ar citiem patērzēt, bet man ari gribas savā laikā parunāt ar sevi vienatne, un tas man ir pats jaukākais biedrs, un es viņu cienīju par visu vairāk. Lai viņu rastu no jauna, esmu gatavs basām kājām un bez biksēm iziet ziemeļu vējos. Tādēļ, lai varētu sarunāties ar sevi visā vaļā, bez traucēkļiem, iecirlos uzcelt māju, neklausoties valodās un smejoties par pātariem, ko man turēja bērni.

Ja, bet nebiju tas, kas smējās pēdējais!.. . Kādu ok-tobra ritu, kad pilsēta ietinās sarmas kapucē un uz bruģa lāsojās gāles sudrabotās siekalas, kāpjot augšā, es izslīdēju uz šķērskoka un nogāzos zemē ātrāk, nekā biju uzkāpis. Binē sāka kliegt:

— Viņš ir pagalam!

Saskrēja ļaudis, lai mani pieceltu, bet es dusmīgi teicu:

— To es tīšām izdarīju . . .

Gribēju pats uzcelties. Bet vai! Pēdas potite bija par lauzta. Atkritu atpakaļ. Locītava pārlauzta! Mani aiz nesa uz nestuvēm. Martina, blakus soļodama, pacēla rokas, kaimiņienes gāja iepakaļ vaimanadamas un pār runādamas notikušo. Mēs izskatījāmies kā svēla ainā: dieva dēlu gulda kapā. Abas Marijas netaupīja soļus, kliegdamas, rokas mētādamas. Tā jau varēja miroņus atmodināt. Es gan nebiju miris, bet izlikos tāds; tas oija pats labākais, lai ši krusa nesabirtu man uz mugu-ias. Maigs un nekustīgs izskatā, atpakaļ atgāztu galvu un pret debesīm smaili izslietu bārdu, sirdī es sprāgu pušu no dusmām, kaut gan izskatījos kā jērs.

XIII. PLUTARHU LASOT

Oktobra beigās

Lūk, nu mani tur ciet aiz ķepas. Aiz ķepas! Mīļais dievs, ja jau tev patika, varēji man salauzt ribu vai roku, bet atstāt man manus balstus. Protams, arī tad es būtu vaidējis, bet nebūtu vaidējis, nogāzts pie_ zemes. Ak tu nejaukais, nolādētais! (Lai viņa svētais vārds top slavēts!) Varētu domāt, ka viņš tikai to vien meklē, ka lai saceltu tevī lielākas dusmas. Viņš zina, ka visdārgākā manta zemes virsū, dārgākā par darbu, par dzer sanu, par draudzību un mīlestību, ta, ko esmu ieguvis ne no dieviem, bet no cilvēkiem, ir mana brīvība, lāpec viņš (droši viņam, blēdim, tas izliekas smieklīgi) mana suņa būdā mani ir aiz kājas piesējis. Izstiepies uz muguras, kā skarabejs vēroju zirnekļu tīklus un sijas bēniņos. Lūk, mana brīvība! ... Saisti manus kaulus, sasien, pie sien, aptin vēl un vēlreiz, kā darās ar cāļiem, kad tos cep iesmā! ... Tu mani tagad turi. Bet kur paliek gars? Lūk, tas jau paceļas spārnos ar manu fantāziju. Pamēģini vien tos noķert! Tev vajadzēs žiglu kāju. Manai kūmai fantāzijai nav ciska lauzta. Tad pasteidzies, draugs!...

Jāsaka, ka sakumā biju sliktā omā. Mele man vel bija atlikusi, un es to izlietoju, lai lamātos. Šajas dienas inan tuvoties nebija ieteicams. Tomēr labi zināju, ka šajā kritienā neviens cits nebija vainojams kā es pats Jā, tas man pārāk labi bija zināms, lie, kas mani apcie moja, vienā balsī man pūta ausī:

— Vai tev neteica? Kāda vajadzība tev bija rāpties kā kaķim? Sirmgalvim tavos gados! Tevi taču brīdināja, bet tu neviena negribi klausīt. Tev mūžam ir jaskrieri. Skrien nu! Paša vaina ...

Labs mierinājums! Ja atrodies nožēlojama stāvokli, tad tev par uzmundrinājumu vel pūlas pieradīt, ka turklāt tu vēl esi muļķis. Martina, znots, draugi, vienai dzīgie, visi, kas mani apmeklēja, bija ka sazvērējušies. Un man vajadzēja mierīgi panest viņu paļas, jo biju

saķerts slazdos un līdz trakumam saniknots. Pat Glb dija mani netaupīja un iedzēla:

— Tu, vectētiņ, biji neprātīgs, tā tev vajag!

Metu viņai ar naktscepuri un uzsaucu:

— Ejiet visi pie velna!

Tad es paliku viens, bet no tā labāk nebija. Mana labā meita Martina uzstājās, lai manu guļas vietu pār nestu lejā, blakus veikalam. Bet es (atzīstos, ka tas man būtu ļoti pa prātam) reiz jau biju atteicies, un ar to pietika. Pie tam gaudenam man nepatiktu rādīties ļaudīs. Martina neatlaidās un arvien atgriezās pie sava; viņa bija uzbāzīga, kādas ir tikai sievietes un mušas. Ja viņa nebūtu tik daudz deldējusi mēli, man šķiet, es būtu padevies. Bet viņa ņēmās pārāk sirdīgi, un, ja es būtu padevies, viņa par to kladzinātu no rīta līdz vakaram. Es viņu aizsūtīju pastaigāties. To viņi visi darīja, iz ņemot mani, bet mani atstāja vāļājamies bēniņos. Pats tu tā esi gribējis, Kolā!

Patieso iemeslu, kālab es tā turējos pretim, tomēr nesacīju. Kad cilvēks nav savās mājās, bet piemājo pie citiem, viņš baidās apgrūtināt un negrib nevienam būt parādā. Ja gribi, lai tevi mīl, tad šī aplēse nekam neder. Vislielākā muļķība ir pieļaut, lai tevi piemirst... Manī tiešām piemirsa. Vai mani vairs neredzēja?... Mani neapciemoja vairs. Pat Glodija atstājās no manis. Dzirdēju viņu leja smejamies un, klausoties viņas smieklos, sevī smējos līdz. Bet tas man arī darīja grūtu sirdi, jo labprāt gribēju zināt, kāpēc viņas smejas. «Nepateicīgā,» domāju, viņu nosodīdams, kaut gan viņas vietā būtu gluži tāpat darījis. «Priecājies vien, manu jaukumiņ!» Lai butu nodarbošanās, kad nevar kustēties, ir jāuzņemas Ijaba loma, kas lādas, tupēdams uz savas mēslu kaudzes.

Kādu dienu, kad īgns gulēju, pie manis ieradās Pai-jars. Es tiešam pārak laipni viņu neuzņēmu. Viņš apse dās kājgalī, man iepretim, un vārīgi turēja rokā iesaiņotu gramatu. Viņš pulējās uzsākt sarunu, bet bez panākumiem. Viņš parleca no viena temata uz otru. Dusmīgs izskatā, es tūlīt no pirmā vārda aprāvu to. Tad viņš vairs nezināja, ko runāt, ieklepojās un bungoja pa gultas galu. Lūdzu, lai viņš met mieru. Tad viņš ap klusa un vairs nedrīkstēja kustēties, bet es pie sevis nosmējos. Nodomāju:

«Tevi, draugs, moka sirdsapziņas pārmetumi. Ja tu būtu man aizdevis naudu, ko lūdzu, es nebūtu spiests strādāt par mūrnieku. Salauzu kāju — še tev! Pats esi vainīgs! Tava sīkstulība ir novedusi mani šādā stāvokli.»

Tad viņš vairs neuzdrošinājās ar mani runāt; ari es pūlējos turēt mēli aiz zobiem, kaut gan beidzos vai nost, kā man gribējās to kustināt. Beidzot nenocietos:

— Runā taču! — vedināju es. — Vai tu domā, ka esi pie mirēja gultas — pie velna! Nenāk taču pie cilvēka, lai klusētu. Runā vai taisies projām! Neboli tā acis! Neburzi grāmatu! Kas tev tur ir?

Nabaga cilvēks piecēlās:

— Redzu, Kolā, ka es tevi kaitinu. Es eju. Biju atnesis šo grāmatu, Plutarha «Slavenu viru dzīve», ko iranču valodā ir tulkojis Okseras bīskaps Amio. Es do māju ... (Viņš vēl nebija pilnīgi drošs .. .)

... ka tu varbūt atradīsi.. .

(Ak kungs, ko tas viņam nemaksāja ...)

... apmierinājumu, prieku viņa sabiedrība.

Zinādams, cik šis vecais krājējs, kas grāmatas mīlēja vēl vairāk par naudu, cieta, ja viņam tas bija jāaizdod (kad kāds piedūrās viņa bibliotēkas grāmatai, viņš izskatījās kā nelaimīgs mīlētājs, kas noskatās, ka nekauņa spiež viņa skaistules krūti), biju aizkustināts par šā upura cēlumu. Es teicu:

— Veco biedri, tu esi labāks par mani, — es esmu lops. Esmu ar tevi slikti apgājies. Nāc noskūpsti mani!

Noskūpstīju viņu. Paņemu grāmatu. Viņam droši vien gribējās man to vēl atņemt.

— Vai tu par to rūpēsies?

— Esi mierīgs, sacīju, ta būs man spilvena vietā.

Viņš aizgāja ka negribēdams un ne visai apmierināts.

*

Paliku ar Plutarhu heronieti, sīku, apaļu grāmatiņu. kas bija ne tik gara, cik bieza, — tūkstoš trissmit iappuses, ļoti saspiestas un blīvas. Vardi bija sabāzti ka graudi maisā. Es sev teicu:

— Tur trim ēzeļiem pietiek Iris gadus bez apstājas ko gremot.

Sākumā man bija patīkami aplūkot apaļos medaljonos katras nodaļas sākumā šo slavenību galvas, kas bija nogrieztas un ievīstītas lauru lapās. Trūka viņiem tikai pētersīļa šķipsniņas degunā. Nodomāju:

«Kas man daļas gar šiem grieķiem un romiešiem! Viņi taču ir miruši, un mēs esam dzīvi. Ko viņi varētu pastāstīt labāku par to, kas man jau zināms? Ka cilvēks ir ļoti ļauns, bet ļoti jocīgs kustonis; ka vīns, jo vecāks, jo labaks, bet sieviete otrādi; ka visās zemēs lielie aprij mazos, bet, kad rijēji paši top aprīti, tad mazie smejas par viņiem. Visi šie romiešu lielībnieki tur garas runas. Man patīk daiļrunība, bet es viņus brīdinu, ka viņi ne būs vieni, kas runā, — es viņiem aizspiedīšu knābi.»

Pcc tam ar pārākuma sajūtu sāku šķirstīt grāmatu, kur manas acis garlaicīgi un izklaidīgi nolaidās kā makšķere gar upi. Bet jau no pirmās reizes es uzķeros, mani draugi, un kas tā bija par zveju! .. . Tikko pludiņš parādījās virs ūdens, tas jau tūlīt atkal iegrima, un kas tās bija par karpām un līdakām, ko izvilku! Nepazīstama:-zivis, zelta, sudraba, lāsainas, izrotātas dārgakmeņiem un tādas, kas ap sevi šķieda dzirksteļu jūru. Un visas tās dzīvoja, dejoja, locījās, lekaja, drebināja žaunas un šaudīja asti! ... Un es biju domājis, ka tās ir nedzīvas! . . . Sākot no šā brīža, pasaule manis dēļ varēja bojā iet, pat tad es to nepamanītu. Raudzījos savā makšķere — kā tai kodās, kā kodās! Kāds nezvērs šoreiz paradīsies no ūdens? Un, raugi, makšķeres galā lidinās zivis ar baltu vēderu, bruņu krekliem, zaļiem kā vārpas vai arī ziliem kā plūmes, un kā tas viss laistījās saulē!... Dienas (varbūt nedeļas), ko es tur pavadīju, ir manas dzīves dārgākie brīži. Lai svētīta mana slimība!

Svētītas lai ir manas acis, caur kuram mani ielīst brīnišķīgā vizija, kas ir ieslēgta grāmatās! Manas acis, kas starp trekniem un saspiestiem rakstiem, kuru melnais pulks soļo starp abiem malu grāvjiem, liek augšām celties pazudušām armijām, sakritušām pilsētām, Romas lielajiem runātājiem un rupjajiem karotājiem, varoņiem un skaistulēm, kas tos vazāja aiz deguna, lielajam ve jam klajumos, saulainajai jūrai, austrumu debesīm un pērnajiem sniegiem . ..

Redzu, ka man garam, nestuves atlaidies, aizslīd Cezars, sīks, vārgs un bāls savu veco kaujas vilku vidu, kas rūkdami seko viņam. Un šis izēdājs Antonijs, kas mēdz doties ceļojumā ar visu savu saimniecības iekārtu, ar bufeti, traukiem, draugaļām, lai mielotos zaļās birzes malā, dzertu, atvemtu un dzertu no jauna; pusdienas maltītē apēstu astoņus ceptus meža kuiļus un izmakšķerētu vecu, sālītu zivi. Un mērenais Pompejs, ko Flora kož aiz mīlestības, un Polikroets savā lielajā cepurē un zelta mantijā, uz kuras ir attēlota zeme ar debesu lo kiern; un lielais Artakserkss, kas kā taurs valda pār savu četrsimt balto un melno sievu baru; un skaistais Aleksandrs, pārģērbts par Bakhu, kas apvīts svaigiem zariem un purpura paklājiem, divricī, ko velk astoņi zirgi, atgriežas no Indijas, vijolēm, svilpēm un obojām skanot; ka viņš dzer un dzīro ar saviem karavadoņiem, kam pie cepurēm ir puķu ziedi, un viņa karaspēks iet tam pakaļ, un sievietes lēkā kā kazas . .. Vai tie nav brīnumi? Karalieni Kleopatru, flautisti Lamiju un Statiņi, skaistu, ka acis sāp raugoties, un turpat Antoniju, Aleksi, Artak serksu — es ņemu, es tos baudu, tie man pieder. Ieeju Ekbatanā sadzert ar Taidu; guļu ar Roksanu, aiznesu uz pleciem drānu sainī ievīstīto Kleopatru; kopā ar Antiohu, kas deg un mokās mīlestības drudzī pret Stra-toniku, es iekāroju savu pamāti (savādi gan); iznīcinu galliešus, nāku, redzu, uzvaru, un (kas man patīk vislabāk) — viss tas man nemaksā ne lāsīti asiņu.

Esmu bagāts. Katrs stāsts ir kā karavana, kas no Indijas vai Barbarijas man atved dārgmetālus, vecus vīnus ādas maisos, retus zvērus, sagūstītus vergus ... Kas par skaistiem zēniem! Kadas krūtis un kādas muguras! Viss tad pieder man. Ķeizarvalstis ir dzīvojušas, augušas un mirušas man par prieku ...

Kas par karnevālu! Man liekas, ka pa kārtai es uzlieku visas šis maskas. Ielienu viņu ādā, pielaikoju sev viņu locekļus, viņu kaislības; un es dejoju. Reize esmu deju skolotājs, vadu muziķu, esmu labais Plutarhs. Es tas esmu, es uzrakstīju (todien man bija laba iedvesma, vai ne tā?) visus šos mazos, savādos nostāstus... Cik jauki ir just, ka vārdu, mūzikas un teikumu ritmi dejodami un smiedamies aiznes tevi telpā, brīvā no miesas kaitēm un vecuma ... Gars taču ir dievs. Svētais gars lai ir slavēts!

Dažreiz apstājos vēstures gaita un iedomājos turpmāko, un tad salīdzinu manas fantāzijas aug|us, ko ir izcirtusi dzīve un māksla. Kas attiecas uz mākslu, tad man nenākas grūti uzminēt mīklu, jo esmu vecs lapsa, pazīstu visas viltības un pasmejos bārdā, ka esmu ko saostījis. Bet, ja tas attiecas uz dzīvi, tad bieži palieku neziņa. Tā pārspēj mušu viltības, un tās izdoma iet daudz tālāk par mūsējo. Ai trakā sieva! ... Kari, mīlestība liekas jautri joki — viss beidzas ar pazīstamo lē cienu bedrē. Tāda ziņā viņa atkārtojas. Viņa ir kā bērns, kas salauž savas rotaļlietas, kad viņam tās ir apnikušas! Dusmās viņai uzsaucu: «Vai tu atstāsi man viņu, tu nejaukais radījums!» Izņemu to viņai no rokām ... par ve!u_... ir jau salauzts. Atmaigdams es gribu kā Glodiju auklēt savas lelles atliekas. Sī nāve, kas nāk kā stunda, katru reizi pulksteņa rādītajam aplī apgriežoties, pieņem refrēna skaistumu. Skaniet, zvani un zvārguļi, skaniet!

«Esmu Kirs, kas ir iekarojis Āziju, esmu persiešu imperators un lūdzu tevi, draugs, man neatņemt to mazumu zemes, kas sedz manu miesu.»

Pārlasu šo epitāfiju blakus lielajam Aleksandram; viņš nodreb pie visas miesas, kas gatavojas viņu atstāt, jo viņš šķiet jau dzirdam savu paša balsi, kas kāpj no zemes. Ai Kir un Aleksandr, cik daudz tuvākus jūs jūtu mirušus...

Vai visu to redzu vai sapņoju? Iekniebju sev un saku: «Kola, vai tu esi iemidzis?» Tad uz galdiņa malas, kas atrodas pie gultas, paņemu divas medaļas (izgājušo gadu tās izraku savā vīna dārzā), vienu ar pūkaino Kommodu, kas pārģērbts par Herkulu, otru ar Krispinu Augusti, viņas resno zodu un ļaunas žagatas degunu. Tad es sev saku: «Nesapņoju vis, man acis ir plaši atvērtas, un Romu es turu zem sava īkšķa ...»

Cik patīkami ir maldīties pārdomās par morālām vērtībām, strīdoties ar sevi. no jauna pacelt pasaules problēma:-, kas ir ar varu atrisinatas, pariet Rubikodu . . . nē, palikt krasta . . . Vai mēs pariesim vai ne? Kauties ar lirutii vai ari ar Cezaru, būt ar viņu vienis pratis, pēc tam pretējās domās un tik veikti, ka beigas nonāc pie tāda sajukuma, ka pats vairs nezini, kura pusē esi nostājies. Visjocīgākais ir tas, ka esi pilns lietas būtības, ielaidies sarunās, pierādi, ņemies pierādīt, runa pretim, atcērt. .. krūti pret krūti, pa labi, pa kreisi, še tev, še tev, atsit nu! . .. Beigu beigās tev ir izdurts cauri. Pats sevi pieveicis — tas manī saceļ dusmas! Tā ir Plutareha vaina. Kad savā zelta mēlē un labsirdīgā veidā viņš saka «mans mīļais draugs», tu arvien esi viņa domās, un domu viņam ir tik, cik nostāstu. Vārdu sakot, no visiem viņa varoņiem neizbēgami man patīk vislabāk pēdējais, par ko esmu lasījis. Tāpat kā mēs, visi viņi ir padoti vienai varonei, saistīti pie viņas uzvaras ratiem ... Ko gan nozīmē Pompeja uzvaras tai blakam? Viņa valda vēsturi. Es domāju Fortūnu, kuras ritenis nepiekusis griežas un «nekad nepaliek vienā stāvokli, tapai kā mēness», kā Sofokls saka ar Menelaja, ša ragaiņa, muti. Tas vēl var noderēt par apmierinājumu vismaz tiem, kas atrodas pirmajā ceturksnī.

Brīžiem sev vaicāju: «Draugs Brinjon, saki man, kādā ziņā tas tevi var tik ļoti saistīt? Kāda tev daļa gar Romas slavu? Un vēl vairāk gar šo lielo noziedz nieku trakulībām? Pietiek tavējo, tas tev ir pa mēram. Tev laikam nav ko darīt, ka tu nodarbojies ar to cilvēku netikumiem un nelaimēm, kas ir miruši priekš tūkstoš astoņsimt gadiem? Beigu beigās, manu zēn (Brinjona kungs, kārtīgs un solids Klamsī pilsonis, tas to spre diķo), tev japiekrīt, ka tavs Cezars, tavs Antonijs un viņu draugaļa KJco, tavi peršu prinči, kas nožņaudz savus dēlus un apprec savas meitas, ir īsti nelieši. Viņi ir miruši un savā dzīvē neko labaku nav varējuši izdarīt. Ļauj mieru viņu pīšļiem! Kā vīrs tavos gados var atrast patiku tādās neprātības? Paraugies sava Aleksandrā, vai tevi nesagrābs dusmas, redzot, ka viņš iztērē tautas bagātības sava skaistā mīluļa Efestiona apbedīšanai? Lai nu vēl nokautu! Cilvēku cilts — slikta cilts. Bet šķiesties ar naudu! Skaidri redzams, ka šie nelieši nebija paši to audzējuši. Un tu pie visa tā atrodi patiku? Tu

ieplel acis, m priecājies, il ka ši nauda tev pašam būtu izkūpējusi no rokam. Ja ta butu patiesībā, tu būtu liels auša. Bet tu esi divkārši neprātīgs, ka atrodi patiku noraudzīties citu neprātības, kurās pats neesi piedalījies» Atbildu: Brinjon, tev ir zelta mute un arvien'taisnība. Tas tomēr nenozīmē, ka es nevarētu sevi ļaut izpērt par to, ka šajās bezmiesas ēnās, kas jau ir ap divtūkstoš gadu vecas, ir vairāk asiņu nekā dzīvajos. Pazīstu un mīlu viņus. Lai Aleksandrs raudātu par mani ka par Klitu, no visas sirds esmu ar mieru, ka viņš mani nonāvē. Man sažņaudzas sirds, kad redzu senātā Cezaru izmisuma zem dunčiem kā zvēru, iespiestu starp suņiem un dzinējiem. Man mute paliek vaļa, kad garām pabrauc Kleopatra savā zeltītajā laivā ar Ncreidām, kas balstās pret tauvām un mazajiem pāžiem, kailiem kā amoriem, un es ieplešu savu lielo degunu, lai varētu ieelpot smaržu piesātināto jūras vēju. Raudu ka teļš, kad beigas Antonijs asiņains, tuvu miršanai un sasaistīts tiek uzvilkts augša ar virvi, bet viņa daiļava, izliekusies pa torņa lodziņu, visiem speķiem (ka tikai .. . viņš ir tik smags! ka viņa to neizlaiž no rokām!) velk augšā nabaga cilvēku, kas viņai stiepj pretim savas rokas...

. Kas mani tā aizgrābj un piesaista viņiem kā kādai dzimtai? Ja, viņi ir mana dzimta, viņi ir Es, viņi ir Cilvēks. Cik ļoti es nožēloju nabaga grūtdieņus, kas nepa zīst grāmatu! Starp viņiem ir tādi, kas neatzīst pagātni, bet turas pie tagadnes. Muļķa zosis, kas neredz tālāk par savu degunu! . . . Tagadne patiešām ir laba. Bet viss 11 *a. s — pie velna’ es Knābju abam riekšavām un nopaļāju klātu galdu. Jūs to nepaļātu, ja pazītu, vai arī jums, draugi, ir slikts vēders. Saprotu, ka to, ko esi ap-kampis turi ciet. Bet jūs pat apkampt neprotat, un jūsu mīļa ir lesa. Labi un maz ir par maz... Man labāk patīk daudz un labi... Turēties pie tagadnes, draugi, bija abi; Ādams savā laiikā apģērba trūkuma pec staigāja kails un neko citu neredzējis, varēja mīlēt tikai savu i ibas kaula mātīti. Bet mes, kam ir laime nākt pasaulē pec viņa pilnā māja, kur mūsu tēvi, tēvu tēvi un viņu priekšteči ir sakrāvuši kopā visu ko, mēs būtu gluži negudri, sadedzinādami savas klētis aiz tā iemesla, ka mušu druvas vēl paaug labība. Vecais Ādams bija bērna kārtā. Es pats esmu šis vecais Ādams, jo esmu tas pats cilvēks un no ta laika izaudzis. Mēs esam viens koks, bet es esmu izaudzis augstāk. Ikviens cirtiens, kas liek asinot kādam no maniem zariem, atbalsojas mana lapotnē Pasaules sāpes un prieki ir manējie. Kas cieš, tam ciešu līdz, kas ir laimīgs, tam smejos līdz Daudz skaidrāk nekā dzīvē caur grāmatām jūtu to brālību, kas mus vieno, visus mūs — nastu nesējus un kroņu nesējus, jo tāpat no vieniem, kā no otriem nepaliek pāri vairak Ka pīšļi un liesma, ko ir barojusi mūsu dvēseles valgme un kas, vienīga un daudzveidīga, paceļas pret debesim, ai savu asiņaino muti dziedādama tūkstoš melēs slavu visuvarenajam.

*

Ta es sapņoju sava jumta istabiņa. Vējš stājās. Gaisma dziest. Sniegs ar spārnu galu pieskaras rūtij. Aizslīd ēna. Manas acis ir apstulbušas. Noliecos par grāmatu, un pats esmu stāsts, kas aizbēg tumsa De-cruns skar papīru: ka suns dzen pēdas, es ošņāju cilvēka smaku. Nāk nakts. Nakts ir klāt. Mans medījums aizlaižas un pazūd aleja. Tad es apstājos meža vidū, un no pakaļdzīšanās pukstošu sirdi es klausos, ka tas aizbēg. Lai labāk varētu pa tumsu saredzēt, aizveru acis. Nekustīgi izstiepies gulta, es sapņoju. Neguļu un pārcilāju domas. Dažbrīd paskatos pa logu. Izstiepjot roku. sataustu rūti. Redzu melnkoka kupolu, km kiītoša zvaig zne atstāj asiņainu svītru... Vēl citas... Novembra naktī līst uguns lietus... Prātā nāk Cezara komēta... Varbūt tas ir viņa asinis, kas laso debesīs.

Gaisma atgriežas. Vēl arvien es sapņoju. Ir svētdiena. Zvani sadziedas. No viņu skāņām apreibst mana fantāzija. Viņa piepilda šo māju no pagraba līdz bēniņiem Tā apklāj grāmatu maniem ierakstiem (nabaga Paijars!). Manā istabā atskan ratu rīboņa, taures un zirgu zviegšana. Rūtis dreb, ausis skan, mana siids (lauzas, un esmu gatavs iesaukties:

- Ave Caesar, imperator!

Mans znots L'lorimons, kas ir uzkāpis mani apraudzīt, skatās pa logu, skaļi nožāvājās un saka:

- Šodien ielā nav pat neviena kaķa»

XIV. KARALIS DZER

Mārtiņa dienā, 10. novembri

Šorīt bija jūtams savāds maigums. Tas staigāja gaisā, silts kā atlasainas ādas glāsts. Tas pieglaudās ka kaķis. Tas plūda gar logu iekšā kā zeltots muskats. Debesis bija pacēlušas savu mākoņu plakstu un lūkojas manī ar savu palso, mierīgo aci. Uz jumta redzēju smejamies gaišu saules staru.

Jūtos sailgojies, vecais muļķis, un sasapņojies ka jauneklis. (Es vairs nenovecoju, bet topu jaunāks un, ja las tā ies uz priekšu, tad drīz vien pārvērtīšos zēna.) Mana sirds bija pilna dīvainu gaidu kā labajam Rozē, Kas nebeidz acis mest uz Alsinu. Visu es redzēju ar aizgrabtīgu skatienu. Todien pat mušai es nevarēju darīt pāri. Mans nerātnību krājums bija iztukšots.

Kad domāju sevi esam vienatā, pēkšņi ieraudzīju Martinu, kas bija apsēdusies kaktā. Nebiju pamanījis viņu ienākam. Viņa neko neteica, un šāda klusēšana bija neparasta. Viņa bija novietojusies ar rokdarbu un manī neskatījās. Sajutu vajadzību dalīties ar citiem labsajūta, kāda atrodos. Sacīju, neko nedomādams (lai uzsāktu sarunu, katra viela ir laba):

Kāpēc šodien zvanīja lielais pulkstenis?

Plecus raustīdama, viņa atņēma:

Svētajam Mārtiņam par godu.

Nokritu kā no debesīm. Ka sapņu murgos biju piemirsis savas pilsētas svēto! Ieminējos:

Vai šodien Mārtiņa diena?

Plularha kungu un dāmu pulkā starp maniem jaunajiem draugiem tūlīt redzēju parādāmies veco draugu (viņš tiem ir līdzvērtīgs), kas ar zobenu saplēš savu mantiju.

F.i kūm Mārtiņ, vai varētu būt, ka esmu piemirsis tavu vārda dienu?

Tu vēl brīnies? — sacīja Martina. Sen jau laiks! Tu aizmirsti itin visu, dievu to kungu, savu ģimeni,velnus un svētos, Mārtiņu un Martinu, visu, izņemot šis sasodītās vecās grāmatas.

Es iesmējos. Biju jau novērojis, ar kādām acīm viņa noraugās manī, kad, rītos ienākdama, viņa mani redz guļam ar Plutarhu. Sieviete nekad nemīl grāmatas bez savtības; vai nu viņa tajas redz sāncensi, vai mīļāko. Meita vai sieva lasot tās nododas mīleslibai un pieviļ viru. Tālab, redzēdama, ka mēs lasām, viņa to izkliedz par nodevību.

— Та ir Mārtiņa vaina, sacīju es, viņa vairs neredz. Tomēr viņam vēl bija atlicis pusmantijas. Viņš to glaba, un tas nav labi. Redzi, mīļā meitiņ, dzīvēne vajag pieļaut, ka tevi aizmirst. Kas to pieļauj, to tiešām aizmirst. So mācību turi prātā!

Man tā nav vajadzīga, — sacija viņa. — l.ai es būtu kur būdama, visiem tas ir zināms.

— Taisnība, ka tevi saredz un vēl vairāk tevi sadzird Izņemot šorīt, kad es velti gaidiju tavu dienišķo strīdu. Kālab tu man to laupīji? AAan ta trūkst. Nāc un sāc pa vecam!

Nepagriezusi galvu, viņa atņēma:

Tevi ne ar ko nevar uzveikt, un es ciešu klusu.

Lūkojos viņas ietiepīgajā seja. Iekodusi lūpa, viņa vīlēja savu šuvekli. Viņa izskatījās bēdīga un nospiesta, un mana uzvara man nebija viegli nesama. leicu:

— Nāc, mazākais, noskūpsti mani! Lai nu ar Mārtiņu ka, bet Martinu aizmirsis neesmu, šodien ir tava vārda diena, un man ir dāvana tev. Nāc un uzmeklē.

Sarāvusi uzacis, viņa atteica:

Nejaukais joku dzinēj!

— Es nejokoju. Nāc vien, nāc, gan redzesi!

— Man nav laika.

— Ai nelāgā meita, tev nav laika pienākt mani noskūpstīt?

Negribot viņa piecēlās un ar neuzticību man tuvojas:

— Rādu Vijona triku, kādu joku tu gribi vēl ar

mani izspēlēt?

Izstiepu viņai pretim rokas.

Nu, nobučo mani!

Un dāvana? — ievaicājās viņa.

— Lūk, še jau būs — es pats!

Glīta dāvana, neko teikt! Skat, kāds putniņš!

Laba vai nelaba — atdodu tev visu, kas man ir, bez ierunām tavas rokās; dari ar mani, kā tev patīk.

Tu esi ar mieru nākt lejā?

Padodos, saistīts pie kājām un rokam.

Un tu esi ar mieru man klausīt, ar mieru, ka tevi mīl, vada, izbar, lutina, kopj un pazemo?

— Esmu atsacījies no savas gribas.

- Ai, ka nu es tev atriebšos, mans dārgais večuk! Nejaukais zēn, cik tu galu galā esi labs! Vecais stūrgalvi, kā tu mani esi kaitinājis!

Viņa mani skūpstīja, burzīja mani ka saini un spieda sev klāt kā krūšu bērnu.

Viņa negribēja ne stundu vilcināties. Mani ievīstīja. Florimons ar maiznīcas mācekļiem baltos kalpakos pa šaurajām kāpnēm, galvu papriekšu, kājas iepakaļ, mani nonesa lejā liela gulta un gaišā istabā, kur Martina ar Glodiju bija ap mani, un, ļauni apsmiedamas, desmitiem reižu atkartoja:

Nu tu reiz esi ciet, tu klaidoni!

— Cik ta ir labi!

Kamēr mani tur gūstā, savu lepnību esmu iemetis saskatu spainī. Es, vecais žāgsts, tagad padodos Martinai. Bet māja gluži nemanot noteicējs esmu es.

#

Martina nu bieži novietojas man blakus, un mēs tērzējam. Atceramies, ka kādreiz, labi sensenis, mēs jau tā blakus viens otram bijām sēdējuši. Bet tad saistīta pie kājas bija viņa, jo bija to izmežģījusi, izlekdama pa logu, lai satiktos ar savu pielūdzēju (iemīlējusies kaķe!). Neskatoties uz mežģījumu, es viņai labi sadevu. Tagad viņa par to pasmejas un teica, ka es vēl maz viņai esot uzskaitījis. Toreiz velti situ un uzmanīju, lai gan varu sevi saukt par diezgan manīgu, viņa bija desmitreiz viltīgākā un izspruka man caur pirkstiem. Savelkot visu kopa, jasaka, ka viņa nebija tik muļķe, ka domāju. Nerunājot par citu, galvu viņa prata nezaudēt, bet pazaudēja to, bez šaubām, pielūdzējs, kas tagad skaitās viņas virs.

Viņa runāja ar mani par savam trakulībām un, grūti nopūzdamās, teica, ka nu tarn esot beigas, lauri esot apgriezti un «nu vairs mežā neiesim». Runājam par viņas viru. Ka krietna sieva, viņa to tur par godīgu, ja ne visai pievilcīgu, tomēr iztikt var. Laulība nav izpriecai.

— Visi to zina, un tev tas vislabāk zināms, -sacīja viņa. — Vajag nākt pie prāta, jo tā tas ir. Vīrā meklēt mīlestību ir tikpat kā caurā sieta smelt ūdeni. Neesmu jau neprātīga, lai raudātu un trakotu par to, kā man nav. Apmierinos ar to, kas ir, un ņemu to par labu, kāds tas ir. Ko līdz nožēlot? Tomēr tagad zinu, cik tālu ir viss, ko grib, ko var, par ko sapņo jaunībā, no tā, ar ko apmierinās vecumā vai tad, kad vecums tuvojas. Tas ir aizgrābjoši vai smieklīgi, un nevar zināt, viens vai otrs. Visas šīs cerības, izmisumi, kvēles un ilgas un šie skaistie solījumi un jaukās pavarda liesmas beidzas ar to, ka uz tām vāra katliņu un viru atrod gardu. Patiešām tā mums ir labi, un nekā labāka nepelnām. Bet ja senāk kāds man to būtu teicis! Mums tomēr paliek iespēja pielikt virai garšvielas — smieklus, un la ir laba lieta, kas ļauj apēst akmeņus. Varens līdzeklis, ka netrūkst ne tev, ne man un kas ļauj pasmieties par sevi, ja esi bijis muļķis un to apzinies.

Mēs no ta neatteicamies un vēl mazāk no tā, lai pasmietos par citiem. Dažreiz mēs abi klusām sapņojam, prātojam; es ar degunu grāmatā un viņa — šuvekli; mūsu mēles klusītiņām turpina darboties kā divi strautiņi, kas tek zem zemes un tad pēkšņi iznāk, palekdamies uz āru, saulē. Klusumu pārtrauc Martinas skaļie smiekli, un mēles atkal sāk malt savu maļamo.

Mēģināju ievest Plutarhu mūsu sabiedrība. Man gribējās, lai Martina baudītu šos jaukos stāstus un manu patētisko lasīšanas veidu. Panākumu tomēr nebija nekādu. Par Grieķiju un Romu viņa bēdāja tikpat maz kā govs par segliem. Pat tad, kad viņa aiz pieklājības uzklausīja, nākamajā brīdī viņa bija tālu projām, un viņas gars klejoja ' apkārt vai drīzāk apstaigāja savu dzīvokli no augšas līdz lejai. Viskarstākajā vieta, kad stāstījumā es gudri taupīju satraukumu un trīcošu balsi gatavoju gala noslēguma efektu, viņa mani pārtrauca, uzsaukdama kaut ko Glodijai vai 1 lorimonam, kas

atradās mājas viņā galā. Biju saniknots un atteicos lasīt \o sievietes nevar prasīt, lai viņa ar mums daļas mūsu dziļākajos sapņos. Sieviete ir puse no vīrieša. Jā, bet kāda puse? Vai augšējā? Bet ja nu pretējā? Katrā zina smadzenes abiem nav vienādas; katram ir savas, sava trakulību krājamā kārbiņa. Kā divus dzinumus, kas izauguši no viena stumbra, mūs biedro sirds.

Man šī biedrošanās labi padodas. Lai gan esmu noplucis sirmbārdis, izpostīts un sakropļots, tomēr katru dienu man izdodas pulcināt ap gultu skaistu un jaunu miesassardzi no apkaimes kūmam, kas man dod jautru sabiedrību. Viņas atnāk it ka pastāstīt svarīgas ziņas, pēc kāda pakalpojuma vai lai aizņemtos kādu daiktu, da grib kādā mājā ietikt, visi iemesli ir labi, tikai neva-jag par tiem tālāk domāt. Atnākušas viņas apmetas kā tirgii. Tur ir Gijemina ar līksmām acīm’, Igete ar glīto deguntiņu, Zakote, kas arvien top gaidīta, Margerona, Alizona, Zijete un Masete, un nu sākas valodas; kūmas tarkšķ ka zvana meles, un mēs smejamies kā rakstā. Es esmu tas lielais zvans. Man vācelē arvien ir kāds āķīgs stāsts, kas kutina īstā vieta: kas par prieku redzēt, ka viņas vai ģībst! Ielā var viņu smieklus sadzirdēt. I'iori-mons, ko mani panākumi kaitina, ņirgādamies jautā, ka es to panākot.

Atbildu viņam:

Ka es to panāku? Esmu jauns, manu vecīt!

Tev jau slikta slava, — teic viņš apvainots.

Veciem meitu medniekiem aizvien skrien pakaļ sievietes.

Bez šaubām, atbildu es. Vai pret vecu karavīru nesajūt godbijību? Visi grib viņu redzēt un sev saka: «Viņš nāk no slavas zemes...» Ūn šīs tev saka: «Kolā ir bijis karagājienā mīlestības zemē. Mēs to pazīstam, viņš mūs pazīst... tJn kas var zināt? Varbūt vēl viņš izies kaujās ...»

Vecais nelga! — iesaucas Martina. — Kā jums tas patīk! Vai viņš tikai vēl nedomā iemīlēties?

Kālab ne! Tā ir ideja! Ja iziet uz to, tad, lai jūs vel vairāk saniknotu, ņemšu un apprecēšos no jauna.

— Precies vien, manu zēn. ja no tā tev lecas labums. Jaunība reiz beigsies ...

Svētā Nikolā dienā (6. decembri)

Svētā Nikolā dienā atstāju gultu, un atzveltnes krēslā mani aizstūma starp galdu un logu. Zem kājām man ir sildāmais, priekšā ieslīps koka galdiņš ar sveces caurumu. _ ,

Ap pulksten desmitiem jūrnieku «Viļņu brālībā» un strādnieki «Upes biedri» pagāja garam mūsu mājai <n vijolēm priekšgalā, rokās saķērušies un dejodami ap savu karogu. Uz baznīcu iedami, viņi iepriekš iegriezās krodziņā. Mani ieraudzījuši, skaļiem saucieniem viņi izrādīja savu prieku. Piecēlos, palocījos, sveicinādams savu patronu, kas atsveicināja pretim. Caur logu spiedu šīs melnās ķepas un viņu lielo, atvērto kaklu piltuvēs ielēju pa pilienam (tikpat labi var izliet tos uz lauka!).

Ap pusdienas laiku četri mani dēli bija atnākuši mani apsveikt. Var nesaprasties savā starpā, bet reizi gadā ir jāmeklē saprašanās. Tēva svētki ir svēti, tie ii ass, ap kuru kā bišu spiets griežas dzimta. Tos svinēdama, tā ciešāk saiet kopā un piespiež sevi uz to. Man tas liekas svarīgi. .

Tātad todien visi četri mani zēni bija pie manis kopa. Viņu prieks bija visai liels. Viņi nav viens otram pieķērušies, un man šķiet, ka esmu vienīgā saite starp viņiem. Mūsu laikos sabrūk viss, kas cilvēkus vienoja, maja, ģimene, reliģija, katrs top paštaisns un dzīvo pai sevi. Nebūt negribu tēlot veci, kas sašutis un varkšķ un kas domā, ka ar viņu pasaule beigsies. Pasaule gan pratīs tikt vaļā no grūtā stāvokļa, un man liekas, ka jaunie labāk zina tās vajadzības nekā vecie. Bet vecajo loma nav pateicīga. Pasaule ap viņiem pārvēršas, un, ja viņi tai neiet līdz, viņiem nav vairs vietas. Kas uz mani attiecas, tas mani neatbaida. Sēžu stingri savā krēsla un palikšu sēžam. Un, ja vajag mainīt domas, lai paliktu savā vietā, tad jau tās mainīšu tā, ka (protams) palikšu pie sava. Pagaidām no sava atzveltnes krēsla noraugos, kā mainās pasaule un kā strīdas jaunie ļaudis; es viņus apbrīnoju un nogaidu, pie malas stāvēdams, izdevīgu brīdi, lai viņus vestu turp, kurp gribu

Mani zēni turējās pie galda ap mani. Zans-Fransua

baznīcnieks, pa labi, pa kreisi Antuans hugenots, kas ir apmeties Lionā. Viņi sēž, neskatīdamies viens otram virsu, ievilkušies apkaklēs, stīviem kakliem un mugurām. 2ans-Fransua ziedošs, pilniem vaigiem, cietu skatienu, bet smaidu uz lūpām, bez apstājas trieca par savām darīšanām, lielījās, izklāstīja savu naudu, savus pienākumus, slavēja savu vadmalu un dievu, kas to lika viņam pārdot. Antuans ar skūtām lūpām, zoda bārdu kā asti, bija drūms, taisns un auksts, vairāk it kā ar sevi runāja par savu gramatu tirdzniecību, par ceļojumiem uz 2e-nevu, par savām darīšanām un ticības saitēm un ari slavēja dievu, bet tas nebija tas pats. Katrs runāja pa kāitai, neklausīdamies, ko dziedāja otrs, un tad uzņēma savu refrenu, bet beidzot abi iekarsuši sāka runāt par lietām, kas sarunu biedru varēja padarīt vai traku: viens i unaja par īstas ticības progresu un otrs par ticības īstajiem panākumiem. Visu šo laiku viņi viens otram nepiegrieza nekādu vērību un nekustīgi, it ka tiem būtu zemes krampis, dusmīgā, asā balsī ķērca, nonievādami sava pretinieka dievu.

Starp viņiem stāvus turējās un tajos noraudzījās, plecus raustīdams un aiz smiekliem sprauslādams, mans dēls Emons-Mišels, Sasermora pulka seržants, liels pārgalvis (bet labs zēns). Viņš nevarēja nostāvēt uz vietas un mētajās ka vilks krātiņa, bungoja pa loga rūtīm un dungoja: la, la, la, apstājās, lai palūkotos abos vecākajos brāļos, kas strīdējās savā starpā, iesmējās tieši ģīmī, rupja kārta aprāva viņu vārdus, svinīgi pasludinādams, ka divi suņi, vienalga, vai viņiem ir sarkanā vai zilā krusta zīme, ir labi diezgan, ja tie ir trekni, un ka gan viņi to vel redzēs... «Mēs esam ēduši vēl labākus ...»

Mans pastarītis Aniss šausmās noraudzījās viņā. Anīsam ir izdevīgs vārds — pulveri viņš neizgudros. Strīdiņi viņu uztrauc. Nekas pasaulē viņu neinteresē. Viņam nav lielākas laimes kā cauru dienu žāvāties un garlaikoties. Politiku un reliģiju viņš atrod velnišķīgu, tas ir izgudrotas, lai traucētu prātīgu cilvēku saldo miegu un snaudošo cilvēku prātus ... «Labs vai slikts, leiz man tas ir — kalab to nomainīt?» Guļas vieta, kur esi sev ietaisījis dobumu, piederas tev, tikai tev. Man

jaunu palagu nevajag... Bet, vai viņš gribēja vai negribēja, viņa cisas tomēr sakratīja. Sašutumā šis maigais cilvēks, lai nodrošinātu sev mieru, bija gatavs visus šos modinātājus nodot bendem. Patlaban viņš apmulsis noklausījās citu sarunās. Bet, tikko viņi pacēla balsis, viņa kakls ierāvās plecos.

Acis nenolaidis un ne vārda garām nepalaidis, klausījos un uzjautrinājos, minot, kādā ziņa šiem četriem bija līdzība ar mani un vai viņi bija mani. Viņi tomēr ir mani dēli, par to varu būt drošs. Bet, ja viņi ir no manis cēlušies, tad viņi ir no manis iznākuši, bet ka, pie velna, viņi ir iekļuvuši manī? Aptaustu sevi: ka es sava klēpī varēju iznēsāt šo sprediķotāju, šo svētuli, šo trako aunu? (Par dēkaini nerunāsim!) ... Ai nodevīga daba! Tātad viņi ir bijuši manī. Jā, mani ir bijuši šie dīgļi, pazīstu dažus žestus, runas veidu un pat domas. Es sevi atrodu viņos maskētu, maska saceļ izbrīnu, bet zem tas ir tas pats cilvēks. Tas pats — vienīgais un daudzveidīgais. Katrā cilvēkā ir divdesmit dažadu cilvēku to, kas smejas, to, kas raud, to, kas labā un sliktā laikā ir vienaldzīgs kā koks; var atrast vilku, avi, suni, labo bērnu un palaidni, bet viens no divdesmitiem ir spēcīgāks par citiem un valda viens par sarunām, aizvērdams knābjus pārējiem deviņpadsmitiem. Tā gadās, ka pārējie, redzot durvis vaļā, metas ārā. Mani četri dēli ir aizbēguši — nabaga zēni! Mea ctilpa. Tādi tāli, viņi man ir tik tuvi... Ek, viņi tomēr ir mani bērni! Kad viņi runa muļķības, man gribas viņus nolūgties, ka esmu tos tik muļķus radījis. Par laimi viņi ir apmierināti un atrod, ka viņi ir skaisti. Lai viņi sevi apbrīno — par to varu tikai priecāties, bet nepanesams man ir tas, ka viņi necieš, ka citi ir neglīti, kaut gan tas viņiem nav nepatīkami.

Pacēlušies uz piešiem, draudēdami viens otram ar acīm un ar knābi, visi četri viņi izskatījās pēc dusmīgiem gaiļiem, gataviem mesties virsu. Mierīgi vērojis, es teicu:

— Bravo, bravo, mani jēriņi, jus, ka redzu, neļautos sevi apcirpt! Asinis ir labas (nudien, tās ir manējās!), bet balss vēl labāka. Tagad, kur esmu noklausījies jūsos, pienākusi mana kārta. Bet jus varat atpūsties.

Viņi tomēr nesteidzās man paklausīt. Viens vārds bija sacēlis negaisu. Žans-Eransuā piecēlies sagraba krēslu, Emons-Mišels izvilka savu garo zobenu, un Aniss (viņš prot bļaut teļa balsī) kliedza: «Uguns! Glābiet!» Redzēju, ka nav tālu tas brīdis, ka šie četri kustoņi sakausies. Saķēru pirmo priekšmetu, kas pagadījās pie rokas (ta bija tieši ūdens krūze ar diviem balodīšiem, kas bija mans izmisums un Florimona lepnums), un nedomādams es to satriecu uz galda trijos gabalos. Pa to laiku iesteidzas Martina, vicinādama kūpošu tējas katliņu, un draudēja viņus apliet. Viņi bļaustījās kā ēzeļu bars. Bet, kad es saku bļaut, tad nav tāda ēzeļa, kas nenolaistu asti. Es teicu:

— Es še esmu saimnieks, un pavēlu es. Stāviet klusu, jūs! Vai jūs esat prātu zaudējuši! Vai mēs esam šeit salasījušies, lai disputētu Nicejas Credo? Man gluži labi patīk, ka strīdas, bet, lūdzami, izvēlieties jaunāku vielu. Esmu pagalam noguris no tā visa, esmu beigts. Strīdieties uz velna paraušanu, strīdieties, ja tas nāk par labu jūsu veselībai, par Burgundas vīnu, par servelat-desam, par to, ko var redzēt, iedzert, aptaustīt vai apēst, — lai pārbaudītu, ēdīsim un dzersim. Bet strīdēties par dievu -pasargi dievs! Par svēto garu, tas, draugi, nozīme parādīt, ka gara pašiem jums nav. Negribu neko ļaunu teikt par tiem, kas ir ticīgi — es ticu, mēs ticam, jus ticat... ka tikai jums patīk. Bet runāsim par citām lielam vai pasaulē tādu ir maz. Katrs no jums ir drošs, ka ieies paradizē. Tas ir labi, un es esmu sajūsmināts. Augšā jus gaida, un katram izredzētam ir atstata vieta; citi, protams, paliks aiz durvīm. Ļaujiet dievam kungam novietot savus viesus tā, kā viņam patīk; tā ir viņa darīšana, un nejaucieties iekšā, mēģinādami ko izdibināt. Katram sava valstība — dievam debesis, mums — zeme. Mūsu darīšana ir padarīt to patīkamu dzīvojot. Tādam darbam neviens nav lieks. Vai jūs domājāt, ka varētu iztiki bez viena no jums? Visi četri jus esat noderīgi savai zemei. Viņai ir vajadzīga tava ticība, Žan-Fransua, tajā kas ir bijis, un tavējā, Antuan, taja, kam bija jabūt, tavs dēkainais gars, Emon-Mišel, un tava nekustība, Anis. Jūs esat četri stabi. Tikko viens no tiem salieksies, ēka sagrūs. Jūs tad būtu nevajadzīgas

drupas. Vai gribat to panākt? Vai nav prātīgi runāts? Ko jūs teiktu par četriem jūrniekiem uz ūdens, ja viņi vētras laikā strīdētos, rokas salikuši? Esmu viņos laikos dzirdējis kādu nostāstu par karaļa Anrī sarunu ar Neveras hercogu. Viņi vaimanājuši par saviem Frančiem, kas bijuši gatavi viens otru nomaitāt. Karalis teicis: «Sasodīts! Lai viņus nomierinātu, man gribētos ņemt šos satrakotos mūkus un bezprātīgos evaņģēlija spredikotājus, pa diviem iešūt maisā un iesviest Luara, kā slīcina kaķa metienu.» Un nivcrnictis atteicis smiedamies: «Kas uz mani atliecas, es viņus šais maisos aizsūtīšu uz tām saliņām, kur, kā saka, Bernas kungi izsēdinot strīdīgus vīrus un sievas, kurus pēc mēneša, kad laiva atbraucot tiem pakaļ, atrodot mīlīgi dudinot ka ūbeles.» Jums būtu šāda dziedāšana īsta vietā. Jūs radāt zobus, jūs griežat viens otram muguru. Nejaucēni tādi! Aplūkojiet, bērni, seviļ Veltīgi jūs domājat, ka katrs no jums ir taisīts no citas — labakas vielas nekā pārējie brāļi. Jūs esat četri malumi eiusdem farinae, izspļauti Brinjoni un īsti burgundieši. Paskatieties uz šo nekaunīgo degunu, kas ir novietojies šķērsam pār seju, uz šo muti, plaši iecirstu mizā, šo piltuvi, kur ieliet dzeramo, uz šīm apaugušajām acīm, kas smejas, kaut grib izlikties ļaunas. Bet jūs esat apzīmēti. Vai jūs neredzat, ka, kaitēdami viens otram, jūs sevi iznīcināt? Vai nebūtu labāk sniegt roku viens otram? Vai jūs neesat tādas pašās domās? Ko lai dara? Jo labāk. Vai tad jus gribat apstrādāt visi vienu lauku? Jo vairāk dzimtā būs tīrumu un domu, jo stiprāki un laimīgāki būsim. Izpletieties, vairojieties un aptveriet, ko vien spējat, no zemes un domām. Katrs lai turas pie sava, un visi lai ir vienoti. (Nu, dēli, apkampsimies!) Lai Brinjonu garais deguns met ēnu uz lauka un ieož sevī pasaules skaistumu!

Viņi klusēja drūmiem vaigiem un sakniebtam lupām, bet varēja manīt, ka viņi valdīja smieklus. Un pēkšņi Emons-Mišels sāka skaļi smieties, izstiepa roku Žanarn-Fransuā, sacīdams: «Nu, vecākais no deguniem, muļķi, salīgsim mieru!» Visi apskāvās.

— Nāc šurp, Martina! Uz mūsu veselībām!

Tagad tikai pamanīju, ka, dusmas krūzi pret galdu triekdams, biju sev ievainojis rokas locītavu. Drusku

asinis bija notraipījušas galdu. Antuans, kas arvien bija svinīgs, pacēla manu roku, palika zem tās savu glāzi, uzlasīja tur manas sarkanās dzīslas sulu un svētsvinīgi pasludināja:

— Lai apzīmogotu mūsu savienību, dzersim visi no šās glazēs!

— Tikai ne to, tikai ne to! — iesaucos es. — Antuan, bojāt dieva vīnu! 0, cik tas pretīgi! Izlej šo mikstūru! Kas grib dzert manas asinis bez piemaisījuma, lai dzer glāzi sausu.

Pēc tam mēs iedzērām, un neviens neapstrīdēja vīna garšu.

Kad viņi bija aizgājuši, Martina, pārsiedama man roku, sacīja:

— Veco resgali, nu tu beidzot šoreiz esi sasniedzis savu mērķi?

— Par kādu mērķi tu runā? Ka viņus samierināju?

— Nē, nē, es domāju citu.

— Un kas tas lai būtu?

Viņa rādīja sasisto krūzi uz galda.

— Tu mani gluži labi saproti, neizliecies tik nevainīgs! Atzīsties! Tu atzīsies! . .. Pačuksti man ausī! Viņš nedabūs zināt...

Izlikos izbrīnījies un sašutis. Liedzos un liedzos, bet smiekli mani žņaudza nost, un es biju gatavs pārplīst. Viņa man atkārtoja:

— Resgalis, resgalis!

Es teicu:

— Ta bija tik nejauka. Klausies, meitiņ, vienam no mums vajadzēja pazust — krūzei vai man!

Martina sacīja:

— Tas, kurš paliek, nav skaistāks.

— Par šo putnu man vienalga, lai viņš ir cik nejauks būdams. Es viņu neredzu.

Ziemsvētku vakarā

Gads griežas savās ieziestajās virās. Durvis aizdarās un atdarās. Kā salokāma drēbe dienas iekrīt nakšu mīkstajā kārbā. No vienas puses tās ieiet, no otras iznāk,

uz svētās Lūcijas dienu pieaugdamas jau par veselu sprīdi. Pa šķirbu redzu spīdam jauna gada acis.

Apsēdies pie liela kamina aizvirām, ziemsvētku nakti kā no akas dibena es pētu zvaigžņu debesis, viņu mirkšķinošos acu vākus, viņu mazas, no aukstuma drebošas sirdis. Dzirdu, ka tuvojas zvani, skriedami pa gludajam debesim un saukdami uz pusnakts mesu. Man patīk ka šai nakts stundā ir piedzimis Bērns, šai vistumšākajā stundā, kur pasaulei liekas gals. Sīkā balstiņā viņš dzied: «Drīz gaisma ausīs. Tā jau aust. Jaunais_ gads, tu esi klāt!» Un cerība zem saviem siltajiem spārniem ņem ledū sasalušo ziemas nakti un atmaidzina to.

Esmu viens mājās, bērni ir baznīca. Pirmo reizi mūžā es turp neesmu gājis. Paliku kopā ar savu suni Citronu un pelēko runci Pataponu. Mes pasapņojam un raugāmies, kā liesma aplaiza kamiiiu. Nupat vēl ap mani bija mani bērni un es stāstīju pasakas Glodijai, kas īau-dzījās apaļām acīm, pasakas par fejām, pīlēnu, applu-kāto cāli, zēnu, kas ar savu gaili top bagāts, pārdodams to ļaudīm, kuri iziet ar ratiņiem uzmeklēt gaismu lai gaismā varētu braukāt. Mēs ļoti priecājamies. Citi klau-sijās un smējās, un katrs pielika pa vārdam klāt. lad brīžiem iestājās klusums, un visi uzmanīgi klausījās, ka vārās ūdens, sprakšķ pagales un pelnos čirkst circenis. Ai šīs jaukās ziemas naktis ar savu klusumu mazā saspiestā bariņā, ar savu siltumu un sapņošanu vakara stundās, kad gars grib klejot, bet pats to apzinās, un, ja viņš nomaldās, ir jāpasmejas...

Nupat nodarbojos ar to, ka uz gada beigām taisu bilanci un redzu, ka sešos mēnešos esmu visu zaudējis — sievu, māju, naudu un kājas. Bet savādākais ir tas, ka beigu beigās izrādos tikpat bagāts, ka bijis. Saka, ka man vairs nekā neesot. Jā, nekā, ko nest. Nastas man ir atņemtas. Tomēr nekad neesmu juties brīvāks, nekad mana fantazija nav mani nesusi tik viegliem spārniem. Kas gan izgājušo gadu butu teicis, ka es to tik priecīgi panesīšu! Vai nebiju sev zvērējis, ka līdz savai nāvei gribu palikt kungs savās mājās, kungs par sevi, neatkarīgs ne no viena, neprasīdams_ ēdamo, ne dzeramo, ne arī dodams nolēsi par savam trakulībām! Cilvēks domā... Beigu beigās viss pagriežas citādi, nekā ir

gribēts, un ta tas ir pareizi. Visuma cilvēks ir krietns kustonis. Ar visu viņš ir mierā. Tikpat viegli viņš pieņem laimi, ka nelaimi, pilnību, kā trūkumu. Dodiet viņam četras kājas vai paņemiet viņa divas, padariet to kurlu, aklu, mēmu, — viņš atradīs līdzekli, kā sarast ar savu postu, un sava apkārtnē pratīs redzēt, dzirdēt un runāt, viņš ir kā vasks, kas padodas un ko var spiest: dvēsele to veido savās ugunīs. Cik jauki ir apzināties šo gara un kāju lokanību, ka tikpat labi tu vari būt zivs ūdenī, putns gaisā, pūķis ugunī, bet zemes virsū cilvēks, kas līksmi cīnās ar četriem elementiem. Tādā kārtā, jo plikāks esi, jo esi bagātāks. Jo gars rada to, kā nav; koks augstāk aug, ja tam izgriež līkos zarus. Jo mazāk man ir, jo vērtīgāks es esmu . ..

Pusnakts klāt. Torni nosit divpadsmit.

Dievišķais bērns ir dzimis.

Dziedu ziemsvētku dziesmu ...

Skaniet, taures, skaniet, kokles.

Viņam jaukam, brīnišķīgam ...

Man uznāk snaudiens, un iemiegu, iesēdies dziļāk krēsla, lai neieveltos pavardā ...

Viņš ir dzimis... Taures un kokles bez rimas.

Spēlējiet, skaniet — mesija dzimi«

Jo mazāk man ir, jo vērtīgāks esmu . ..

*

Zvaigznes dienā

Protu labus jokus! Jo mazāk man ir, jo vairāk man ir. Es to labi zinu. Esmu atradis līdzekli, kā var bagāts būt bez nekā, bagāts ar to, kas ir citiem. Man ir vara bez pienākumiem. Ko gan lai saka par tiem veciem tēviem, kas līdz kreklam sev Visu atņēmuši un atdevuši nepateicīgiem bērniem, un tad ir pamesli, atstāti un noraugās, ka katrs acu skatiens viņus grūž kapā iekšā? Tie vienkārši ir nožēlojami neveikļi. Patiešām, nekad

mani nav tā mīlējuši un lutinājuši kā manā nabadzībā. Neesmu tik muļķis, lai aplaupītu sevi ta, ka nekas nepaliek pāri. Vai tikai naudas maku var atdot? Atdevu visu, paturu sev pašu labako — jautrību, ko esmu uzkrājis piecdesmit gadu laikā, krustām šķērsām izstaigādams dzīvi, paturu labo omu un viltu, negudru gudrību un gudru trakulību, un šim krājumam nejūtu gala. Atklāju no visiem — lai visi smeļ no tā. Vai tas ir tik niecīgs? Ņemu no bērniem, bet dodu arī vietā, — mēs esam līdzīgi. Ja gadas kādam iedot mazak nekā pārējiem, kas par to — mīlestība papildina iztrūkumu.

Kas grib redzēt karali bez valsts, bezzemes karali Zaņu, laimīgāko blēdi, galliešu zemes Brinjonu, lai paskatās, kā es šovakar sēdēšu troni un vadīšu dzīres! Šodien ir Zvaigznes diena. Pēcpusdienā mūsu ielās ir redzēti trīs karali magi ar pavadoņiem, baltu ganāmpulku, sešiem ganiem, sešām ganēm, kas dziedājuši, un kvartāla suņi tos rējuši. Šovakar pie galda sēžam visi kopā bērni un bērnu bērni. Skaitot var saskaitīt trīsdesmit. Visi trīsdesmit kliedz vienā mutē:

— Karalis dzer!

Karalis esmu es. Galvā man ir cepumu veidņa kronis. Mana karaliene ir Martina; kā svētajos rakstos stāv, esmu apprecējis savu meitu. Ikreiz, kad glāzi pielieku pie lūpām, man uzgavilē; es smejos un aizrijos, bet, kaut gan aizrīdamies, izdzeru visu līdz dibenam. Arī karaliene dzer un atsegtu krūti pie sārta pupa dzirdina savu rožaino krūšu bērnu, manu pēdējo mazdēlu, kas brēc, zīž, b]auj un rāda dibentiņu. Suns kvekšķina un lok no savas bļodas. Ņaudēdams un kupri uzmetis, kaķis aizbēg ar kaulu.

Nodomāju (skaļa balsī — man netīk klusu domāt):

— Draugi, dzīve ir laba! Vienīgais tas trūkums, ka tā ir īsa. Gribētos vairāk. Jūs man teiksiet: «Esi apmierināts, tev ir kritusi labā daļa, un tā tev ir piederējusi.» Nesaku, ka tā nav. Bet man gribētos vairāk. Un, kas zina, varbūt vēl dabūšu cepuma otru pusi, ja nekliegšu pārāk skaļi pēc tā. Bēdīgi ir tas, ka daudzu labu zēnu vairs nav, kamēr es aizvien turos. Dievs, kā laiks skrien un cilvēki tam līdz! Kur palikuši karalis Anrī un labais hercogs Luī? ...

Esmu izgājis bijušo laiku cejos salasīt vītušos atmiņu ziedus, stāstu un stāstu savus nostāstus un atkārtojos stāstīdams. Bērni mani netraucē, un, kad man pietrūkst vārdu vai es sajaucu ko, viņi man saka priekša, kas vajadzīgs, viņu šķelmīgo acu priekšā es pamostos no sava sapņa.

— Ko, vecotēv, divdesmit gadu vecam laikam gan bija laba dzīve, — saka viņi. — Sievietēm toreiz bija daiļakas un pilnākas krūtis, vīriešiem bija sirds, tāpat kā viss cits, sava vietā. Vajadzēja redzēt karali Anri un viņa biedru hercogu Luī! No šāda lietaskoka tagad vairs nedarina...

— Jūs apsmejat, rakari. Un labi darāt, jo smieties ir labi. Vai jūs domājat, ka esmu muļķis, ka nesaprotu — arī tagad nav trūkumu vīnogu ražā, ne arī jautros vīnogu vācējos. Zinu, ka viena vietā rodas trīs jauni un ka koki, no ka darina galliešu puišus, aug tikpat biezi, šmaugi un kopā saspiedušies. Bet no šiem kokiem tagad darina cilus, ne agrākos. Tūkstoš gadu cirzdami un tēsdami neizcirtīsiet, neuztēsīsiet vairs manu karali Anrī. ne hercogu Luī! Un šos, lūk, es mīlēju ... Nu, nu, manu Kola, neklājas tā atmaigt! Tev asaras acīs? Ai, ai muļķa lops, vai tev ar žēl, ka visu mūžu tu negremo to pašu kumosu? Vīns nav tas pats? Tomēr tas nav sliktāks par agrako. Iedzersim! Lai dzīvo karalis, kas dzer! Lai dzīvo viņa dzērāja tauta! . ..

Vaļsirdīgi runājot, mani bērni, labs karalis, protams, ir labs, bet labākais no visiem esmu es pats. Būsim brīvi, lepni franči un sūtīsim savus kungus pie velna! Zeme un es, mes mīlam viens otru, un ar to pietiek. Kas man daļas gar debess vai zemes karali? Man nav vajadzīgs tronis ne šeit virs zemes, ne tur augšā. Katram zem saules ir sava vieta un sava ēna. Katram gabaliņš zemes un rokas, ar ko to apstrādāt. Vairāk mēs neprasām. Un, ja karalis nāktu pie manis, es viņam sacītu:

— Tu esi mans viesis. Uz tavu veselību! Apsēdies, lūk, tur! Brālēn, viens karalis līdzinās otram. Katrs francūzis ir karalis. Un resgalis ir kungs savā mājā.

Kā, teica brālis Žans, jūs ari rīmējat?... Nudien, es sākšu runet, tāpat kā citi, es to jau jūtu; pagaidiet, un lūdzu mani atvainot,

ja manas rīmes nebūs košas.....

Pantagriels, V, 46

BRiNJONA DĒLADĒLA PĒCVĀRDS^12

Riju iecerējis šo gailu poēmu 1913. gada aprīlī un maijā. Toreiz tā saucās Karalis dzer vai Resgalis vel dzīvs. Varu teikt, ka tā tieši paņēma mani vispilnīgi savā varā; un mana uzruna Lasītajam 1914. gada maijā nav vienkārši joks: runāja vectēvs Kolā, es nepiederēju pats sev.

Es apmetos dzīvot lauku vidū, gluži viens, pje vīn-ogājiem. Melnie zari plauka, un ziedēja ceriņi. Arī mans gars. Es biju noreibis no zemes dzīves un visa dzīva. Manī skanēja avoti, tādi paši kā tie duļķainie un savva-ļīgie, no augu trūdiem smagie ūdeņi, kas urdza ap mani pļavās. Es smējos, kad rakstīju. Diena aizskrēja pārāk ātri. Katru rītu es sagaidīju, tāpat kā Kolā, zem putnu koka; plaukstošās dzīves dziesmas mani darīja ka neprātīgu. .

Bet man vajadzēja par to samaksat, par visu nakas samaksāt, — un tas ir taisnīgi; es nekaulējos par saviem parādiem. Nedēļām, mēnešiem gandrīz pilnīgs bezmiegs. Apstāšanās pusceļā pie nodaļas Vecās nāve. Tad pēkšņi slimība atlaidās, aizsprosti pavērās. Paša vasaras karstumā grāmata bija pabeigta.

Tad, 1914. gada sākuma, es piedāvāju Kolā iespiešanai žurnālā Revae de Paris, kas bija pa daļai arī mana māja, būdama manu draugu Granderaksa un Sa-visa māja; šis pēdējais bija nostājies par manu galveno aizstāvi Franču akadēmijā, kad iedegās kaujas par literatūras prēmiju, ko pēc tam piesprieda Žanam Kristo-fam, tieši tajos 1913. gada pavasara mēnešos, kad es darbojos ap Kolā. Bet man par izbrīnu mans vecais sko-

18 Brinjona dēladēla pēcvārdu Romens Rolans rakstīja tieši padomju izdevumam.

lotājs šoreiz bija visai samulsis par šā darba brīvo vaļību. Viņš neiedrošinājās stādīt priekšā negodbijīgo Kolā savai klīrīgajai auditorijai. Šo brīvdomātāju sevišķi biedēja epizodes ar kirē. Es it kā nokritu no mākoņiem. Mūsu novadā šie kirē nebija nekādi kautrīgie: tie runāja droši, bez stostīšanās, tanī smaržīgajā valodā, kurā mani sentēvi Kolā un Paijārs tērzēja ar savu Ša-maiju. Kad mans vectēvs, Brevas notārs, reiz devās nelielā ceļojumā pa Franciju, lai pārbaudītu Tuluzā vienu vārdu Nostradamusa Centurijās (es kādreiz izstāstīšu šo komisko epopeju), — tad šis vecais jakobinis, kas kādreiz bija piedalījies Bastilijas ieņemšanā un Klamsī pil-' sētā no Fušē dabūjis Brīvības apustuļa titulu, šis po-poglots iesēdināja rateļos sev blakus savu kirē, ne tādēļ, lai viņu apēstu, bet lai ēstu kopā ar viņu un smietos, un strīdētos. Viņi nevarēja iztikt viens bez otra pie galda un nevarēja iztikt bez ķildām. Man tas bija visai pamācošs jaunums, ka kārtīga Parizes publika un brīvie domātāji universitātē, 1914. gadā, ir daudz klīrīgāki jautājumos par godbijību, kas parādāma radītājam, kuram viņi netic. Bija skaidrs, ka lielos soļos tuvojas lielās Rietumu Reakcijas laiki.

Iestājās karš, — kas nevarēja neiestāties. Jau dažus gadus iepriekš 2ans Kristofs to pareģoja. Šveicē, kur es dzīvoju 1914. gada jūlijā un kur es paliku, lai paturētu (vai piesavinātos) tiesības runāt, es laboju Kolā korektūru gandrīz vienā laikā ar Pāri kaujām korektūru (1915. gada pirmajos mēnešos). Mans labais izdevējs un draugs Emblo, Ollendorfa apgāda vadītājs, steidzās iespiest, lai gan negatavojās izlaist šo grāmatu pirms kara beigām. Viņš bija iemīlējies Kolā un tā lepojās ar viņu, it kā būtu pats viņu dzemdējis. Man bija aizdomas, ka šis mīļais cilvēks tāpēc tā steidzināja mani lasīt korektūru, ka bija ne visai pārliecināts, vai es parīt būšu vēl dzīvs... Ak vai, viņš aizgāja pirmais, — kaut gan es paguvu, atgriezies 1919. gadā Parizē, vēl redzēties ar viņu. Un šeit man gribas vēlreiz izsacīt visu manu pateicību sirsnīgajam draugam, kas palika man uzticīgs, kad tik daudz citu, par kuriem es nešaubījos, no manis prātīgi bēga, ko kājas nesa. Bez Emblo stingrā un pacietīgā atbalsta — es nezinu — vai man būtu izdevies tikt sadzirdētam Parizē. Bet ar to arī rēķinājās mani vīrišķīgie ienaidnieki!

Un, kad Maksims Gorkijs raksta, ka Kolā Brinjons, kas viņam patīk vairāk par visām manām grāmatām, esot gallisks izaicinājums karam, tad viņš ne visai alojas. Tāpēc ka, lai gan šie smiekli atskanēja pirms kaujas, tomēr skanēja pāri tai un pretnīgi visam. Je maintien-drai... [5] Resgalis vēl dzivs ...

Ja runājam par grāmatas uzbūvi, tad to viegli saskatīt arī bez brillēm. Tā seko dabas Kalendāram, pēc kura es dzīvoju lauku vidū starp diviem baltiem janvāriem. Šī grāmata savu barību ņēma no Klamsī hronikām, Neveras teiksmām, franču folkloras un gailu parunu krājumiem, kuras ir mans evaņģēlijs un mana Dzejas māksla^6*. Es arī līdz šim laikam apliecinu, ka jebkurā viņu mazajā pirkstiņā vairāk gudrības, asprātības un fantāzijas nekā visā Arnē, Montēnā un Lafontēnā. (Bet es viņus tā mīlu, šos trīs brāļus!)

Vai vajadzētu arī piebilst, ka toreiz, kad es vēl biju bērns, manā būrī bez rimas skanēja vecā izsmējīgā un jautrā Krustmātes Pīles balss; tā bija Bevronas priekšpilsētas vecā Rozālija, kas man bieži stāstīja, tāpat kā Kolā savai Glodijai, pasaku par pīlēnu un par applūkāto cāli. Viņas asā valoda, kaila, bez vīģes lapas, ar bur-gundiešu sāli, nedaudz atšķīrās savā spirgtajā arehaismā no mana Kolā valodas. Un es pa daļai arī viņai par godu izraudzījos savam stāstam tieši robežu starp diviem gadu simteņiem, sešpadsmito un septiņpadsmito [7], kur jaunums un vecums guļ vienā gultā; jo no šās saldās laulības piedzima valoda, stiprā, veselā manas vecās stāstītājas valoda.

Vārds Brugnon (jeb Breugnon) — bet tas, kā visiem zināms, ir gajlga un stipra augļa, firziķa un aprikozes bastarda nosaukums — līdz šim laikam ir dzīvs Klamsī apkaimē; un es pavisam nejauši tikko nenopirku mājeli no kāda — Kolā mazdēla. Vidi, kurā notiek mans stāsts, nav grūti pazīt arī šodien. Visi meži, šīs upes, šie ciemati ār manas bērnības draugi. Un, kaut gan mans zaļais kanals, kas robežoja vecas pilsētas sienas un mana tēva nama sienas, tagad nosusināts, — kaut gan jaukais Sambēra kalniņš, vēderains un plikgalvis, ir apaudzis ar egļu parūku, kaut gan — ak vai! — garie rūpnīcu kakli triepj savas dūmainās siekalas manās pelēkzilajās debesīs, — pilsēta un novads nav pārgrozījušies. Un, ja tos no jauna ieraudzītu zelta Katons, ko savā slimības gultā lasīja ar mēri slimais Kolā, viņš droši vien noraudātu asaru par iznīcinātiem vīna dārziem, bet drīz noslīcinātu to kvēlajā vīnā, atkal atrastā pagrabu dziļumos, labu pudeles brāļu sabiedrībā.

O lieliskā Klanīsi, katrs zina vārdu tavu,

Pie upes celta tu un esi tai par slavu.

Te — labi vīni aug, tur — mierā druvas dvašo,

Sie dārzi vairāk tīk par zemi bezgalplašo.10

1930. gada martā

P. Grone, Katona zelta vārdi.

SATURS

Pēckara ievads .........

Lasītājam zināšanai . •.......

VII. Mēris...........

VIII. Vecās nāve..........

IX. Nodegusi māja.........

X. Sacelšanās..........

XI. Izjokotais hercogs.......

XII. Svešā mājā.........

XIII. Plularchu lasot........

XIV. Karalis dzer .  ........

Brinjona dēladēla pēcvārds......

Romens Rolans KOLA BRINJONS Mākslinieks ĢIRTS VILKS Redaktors K. V a 1 d m a n i s Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers Tehniskais redaktors A. Kronbergs Korektore R. Riekstiņa Parakstīta iespiešanai 1955. g. 17. oktobrī. Papīra formāts 84X108^1/ss. 12,5 i iz. iespiedi.; 10,25 uzsk. iespiedi.; 10,56 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks.

JT 29875. Maksā '1 rb). 15 kap.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 7980-DI220. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 1708.

1

Kolā (Colas) — saīsināts no varda Nikolajs (Nicolas); Brinjons (Brugnon) — burgundiski Breugnon — gluds firziķis. Breugnon — sādža Klanīsi tuvuma. Oriģinālā tekstā varoņa vārds visur rakstīts Brugnon, bet titullapā tas pārgrozīts par Breugnon.

2

Ludviķa XIII ministrs.

3

Pec Anrī IV nāves valdīja viņa māte Marija Mcdiči.

4

Belete nozīmē sermulīti

5

«Nepiekāpšos» — nīderlandiešu devize.

6

Lielisku filoloģisku pētījumu par Kolā valodu, izlietojot bagātīgus materiālus, sarakstījusi Zoržeta Sulerc. Tas iesniegts Mārburgas universitātei kā doktoranda darbs un iespiests izdevumā Ronianishe Forshungen (1927., Erlangenā) ar virsrakstu: Studien zu Rotnain Rollands Colas Breugnon (127 lappuses).

7

13 Noteiktu laiku norāda pats Kolā sākumā un stāstā par mēri (10. un 122. lpp.): viņš piedzimis 1566. gadā, un viņam pagājuši piecdesmit gadi. Darbība noris 1616. gadā zem nicinātā Končini jūga, — Končini nonāvēs gadu vēlāk. Kolā ir tās pašas paaudzes kā karalis Anrī, kas bija divpadsmit gadus vecāks par viņu.

Content

Rolāns Romēns Kolā Brinjons

PĒCKARA IEVADS

LASĪTAJAM ZINĀŠANAI

I. SVEČU DIENAS CĪRULIS

II. APLENKUMS VAI GANS, VILKS UN JĒRS

|III. BREVAS KIRĒ

IV. KLEJOTĀJS VAI PAVASARA DIENA

V. BELETE »'

VI. GĀJPUTNI VAI A N U Ā SERENĀDE

VII. MĒRIS

VIII. VECĀS NĀVE

IX. NОDEGUSĪ MĀJA

X. SACELŠANĀS

XI. IZJOKOTAIS HERCOGS

XII. S V EŠĀ A MĀJA

XIII. PLUTARHU LASOT

XIV. KARALIS DZER

BRiNJONA DĒLADĒLA PĒCVĀRDS12

SATURS

1