Moljērs Žans Batists

Komēdijas

Žans Batists Moljērs

Komēdijas

.

.

TARTIFS JEB КRĀPNIEPS

LE TARTIFE Paris

Gamier FrJres, Llbraires Editeurs

KOMĒDIJA PIECOS CĒLIENOS

TULKOJUSI MILDA GRINFELOE

PERSONAS

l’crnela kundze, Orgona māte

Orgons, Elmīras vīrs

Elmīra, Orgona sieva

Damiss, Orgona dēls

Mariana, Orgona meita un Valēra iniļolā

Valērs, Marianas iemīļotais

Kleants, Orgona svainis

Tartifs, svētulis

Dorina, Marianas istabene

Lojāla kungs, tiesas izpildītājs

Virsnieks

Flipota, Pcrnela kundzes kalpone

Noliek Parīzē, Orgona mājā

PIRMAIS CĒLIENS

I SKATS

Pernela kundze, Elmira, Mariana, Kleants, Damiss, Dorina, Flipota

Pernela kundze

Nāc, iesim, Flipot, nāc, lai drīzāk projām tiekam. Elmīra

Jums solis ir tik raits, jūs panākt nav pa

niekam.

Pernela kundze

Lai paliek, vedekliņ, nav tālāk jānāk jums:

Vien tukša ākstība tāds viesu vadījums.

Elmīra

Mēs darām tikai to, ko bērniem darīt klājas. Bet kālab bēgat, māt, tik ātri no šās mājas?

Pernela kundze

Tālab, ka nespēju es noskatīties to,

Ka mani ievērot te negrib neparko.

Un aizeju no jums es aizvainota ļoti:

Ne mani padomi tiek kādreiz ievēroti,

Ne pašu ciena kāds, te visi klaigā tā Kā ubagi, kas stāv pie durvīm baznīcā.

Dorina

Bet...

Pernela kundze

Mīļā, uzklausiet, jūs kalpone vien esat,

Bet savu degunu gan pārāk augstu nesat Un bāžat iekšā to it visur, kur tik lien.

Damiss Es...

Pernela kundze

Tīrais stulbenis tu, mazdēliņ, nudien.

Un to tev saku es, es — vecmāmiņa tava,

Ka tāda delvera uz pasaules vairs nava Kā tu; cik daudzreiz jau nav tavam tēvam teiktss Ar tevi mokoties, viņš drīzi vien būs beigts.

Mariana

Man šķiet...

Pernela kundze

Jūs, māsiņa, gan izliekaties bikla Un gaužām vārīga, kā izpūsta no stikla,

Bet klusie ūdeņi ir dziļi tā kā likts,

Un jūsos droši vien ir apslēpts raksturs slikts.

Elmīra

Ak...

Pernela kundze

Dārgā vedekla, jel neņemiet par ļaunu,

Jūs uzvedaties tā, ka tas gan dara kaunu.

Jums laba priekšzīme tiem jārāda ir tā,

Kā māte nelaiķe to allaž rādīja.

Jūs pārāk šķiežaties, un redzot sirds vai stājas, Ka ģērbjaties jūs tā, kā princesei vien klājas. Ja sievai patiku tik vīram darīt prieks,

Tad, dārgā vedekla, šis lielais greznums lieks.

Kleants

Bet kundze ...

Pernela kundze

Ticiet man, kā sava dēla svaini Es augsti cienu jūs un neredzu jums vainas,

Bet tomēr, bijusi es dēla vietā, tad

Gan izlūgtos, lai šeit vairs kāju nesperat.

Jūs savus ieskatus te sludināt bez mitas,

Bet Jaudīm godīgiem ir patiesības citas.

Es esmu atklāta, jo manā dabā tas —

Teikt visu, kas uz sirds, man slēpjams nav

nekas.

Damiss

Tam jūsu Tartifam, šķiet, patīk mūsu mājas... Pernela kundze

Viņš — goda dvēsele, un tādam klausīt klājas; Un necietīšu es, ka viņu zākātu Un viņam uzbruktu tāds stulbenis kā tu.

Damiss

Kā šādu liekuli lai es te paciest varu,

Kas uzmeties pār mums ar tirānisku varu,

Ka netiek atļauts vairs šai mājā prieks nekāds, Ko visužēlīgi mums aizliedz viņa prāts?

Dorina

Pēc viņa mācības, ja ticam tai uz mata, lt viss, ko darām mēs, par grēku jāuzskata.

Nav tāda, soģis šis kam vēlīgs ceļu griež.

Pernela kundze

Bet allaž soģis šis vien taisnu tiesu spriež.

Uz debesvalstību jūs visus vest viņš tīko,

Lai viņu iemīlat, tas tēvam jāizrīko.

Damiss

Pat tēvs to neiespēs, ak, mījo vecomāt,

Likt viņu paciest man sev tuvumā labprāt.

Es tiešām rīkotos pret savu sirdsapziņu,

Ja neizrādītu, cik ļoti nīstu viņu,

Jo ar šo nelieti, to skaidri jaušu jau,

Būs jāsaķeras man — mums cita ceļa nav.

Dorina

Patiesi, dusmas nāk par tādu traku lietu,

Ka mājās svešinieks grib ieņemt kunga vietu, Ka basām kājām, pliks, kam vairāk nav nekā Kā tikai uzvalks lēts, kurš tam ir mugurā,

Tas nekaunīgi sāk jau dižoties pārlieku,

Ar visiem ķīvējas un tēlo pavēlnieku.

Pernela kundze

Daudz labāk klātos mums, to varu zvērēt es, Ja allaž klausītu mēs viņa pavēles.

Dorina

Vien jūsu iedoma to saukt par svētu vīru,

Jel ticiet: svētums šis ir liekulība tīra.

Pernela kundze

Ak tavu mēli!

Dorina

Jā, nedz viņam uzticos,

Nedz viņa kalpam es, bet labāk vairos tos.

Pernela kundze

Par kalpu īsteni nekas man zināms nava,

Bet galvot galvoju, ka kungam laba slava.

Jūs viņu neciešat, un visa vaina tā,

Ka patiesību viņš jums acīs pasaka.

No sirds un dvēseles viņš iznīdēt grib grēku, Un tikai debesis vien viņam dāvā spēku.

Dorina

Jā; taču pasakiet — kā izskaidrot var to,

Ka necieš viņš, ja mūs kāds biežāk apciemo? Kas gan tur debesis lai aizskartu, patiesi,

Ka jace| tracis tads par godprātīgu viesi?

Vai atļauts izteikties man atklātāk mazliet?

Norādīdama uz Elmīru.

Viņš mūsu kundzes dēļ ir greizsirdīgs, kā šķiet. Pernela kundze

Jel apklustiet tūlīt! Pirms runā nevalodas,

Jums zināt derētu, ka daudziem dusmas rodas Uz ciemiņiem, pie jums kas pulcēties mēdz te, Uz karietēm, mūždien kas stāv šeit pievārtē, Uz sulaiņiem, kas triec un skaļu balsi klaigā, Un tenkas izplata, kas vēlāk apkārt staigā.

Ja padomā, varbūt nekā šeit ļauna nav,

Bet ļaudis runāt sāk, un tas nav labi jau.

Kleants

Jūs, kundze, gribētu, neviens lai netērzētu?

Tas būtu bēdīgi, kā mēs to paciest spētu,

Ja, bīdamies no tā, ko katrs muļķis teiks,

Ar skubu atteikties ikviens no drauga steigs. Pat ja mēs saņemtos un izdarīt to spētu, Neviens lai netenko, gan panākt nevarētu.

Pret mēlnesību nav kas pasargātu mūs,

Un pļāpas nevērot — visprātīgākais būs;

Tādēļ lai cenšamies, ka dzīvojam pa godam,

Bet tenku vācelēm it pilnu vaļu dodam.

Dorina

Diez vai tik kaimiņi, vai Dafna nava tā Un viņas vīriņš, kas mūs slepus aprunā? Arvienu izgadās, ka tie, kas jāpeļ paši,

Par citiem neslavu steidz izplatīt jo aši:

Tiem garām nemanīts pat nepaies ne tas,

Ja kādam maigumā sirds pēkšņi iedegas,

Par to tie kladzināt sāk tūdaļ pilnā sparā Un visu attēlo sev vēlamajā garā.

Tie otra rīcību tā allaž rādīt prot,

Ka sevi izdodas pārpārēm attaisnot,

Un tīšās intrigas, kas ļaunprātīgi vērptas,

Ar viltu maskētas sniedz nevainībā tērptas, Bet bultas, mērķētās pret pašiem, novirzīt Tie itin veikli māk, un — bultas citur krīt.

Pernela kundze

Šiem spriedelējumiem šeit nava vieta īsta,

Jo visiem zināms tas, cik Oranta ir šķīsta,

Kā rūp tai debesis, un dzirdēju, ka teic,

Tai gaužām netīkot šās mājas dzīves veids.

Dorina

Jā, paraugs brīnišķīgs, ši sieviete ir laba!

Un taisnība ir tiem, kas teic — tai stingra daba. Bet kvēlo cītību — to tikai gadi sniedz,

Jo nebūt tiklai lai sen pašas miesa liedz;

Kamēr vēl valdzināt un saistīt sirdis spēja,

Tā netaupīja vis šīs savas burvju spējas;

Bet, redzēdama jau, ka acu mirdzums dziest, Ka sabiedrība to vairs lāgā negrib ciest,

No cēla svētuma tā tūdaļ darināja Jo biezu plīvuru, ko vainām pāri klāja.

Tāds vecām koķetēm nu reiz ir paņēmiens,

Tās skumst, ka nepaliek vairs mīļākais neviens. Sai pamestībā tad un nemierpilnās mokās Nav ceļa labāka kā mesties dieva rokās,

Un tiklo sievu bars nu savā bardzībā It visu nosoda un nepiedod nekā.

Ikviena rīcībā tiek vainas saskatītas,

Ko salti nopeļ tās, vien skaudībiņas dzītas Par to, ka neciešams tām citu baudīts prieks, Kas līdz ar vecumu jau pašām kļuvis lieks.

Pernela kundze

Elmīrai

Šīs blēņas uzklausāt, šķiet, visai mīļu prātu Jūs, vedekliņ. Šeit cits pie vārda netiek klātu: Tas sievišķis tā maļ, ka nevar nemaz beigt.

Bet tomēr arī man šo to jums gribas teikt: Visprātīgākais darbs — to neslēpšu pie sevis — Ir tas, ka šķīstsirdim dēls patvērumu devis;

Ka augstās debesis šurp sūtījušas to,

Lai jūs no maldiem ved uz ceļu pareizo;

Ka, viņam paklausot, ikviens būs glābts no

velna

Un ka viņš paļā tos, kas tiešām paļas pelna. Jo visas viesības un balles, sarunas Ir ļaunā gara pirksts un vairāk it nekas. Nekad mēs nedzirdam tur runas svētas, šķīstas, Tur tukši nieki skan un izlaidības īstas,

Un, ja kāds tuvākais pa rokai gadīsies,

To izreizinās tā, ka tas vai mežā skries.

Pat tādi cilvēki, kas prātīgāki rādās,

Nereti prātā jukt sāk asamblejās šādās:

Tur tenkas tūkstošiem tiek radītas uzreiz,

Un taisnība vien ir, kā teologs kāds reiz Ir teicis trāpīgi, ka Bābeles nav citas Kā tikai šī, ikviens kur aplam muld bez mitas. Un tādēļ iešāvās tam prātā gadījums...

Norādīdama uz Kleantu.

Jūs smīnat, cienīts kungs, kā šķiet, nāk smiekli jums?

Tad drīzāk steidzieties, kur gaida draugi jūsu...

Elmīrai.

Ardievu, vcdekliņ; man pietiek, ciešu klusu.

Un turpmāk retāk vēl — jel iegaumējiet to — Man iznāks kāju spert pār nama slieksni šo.

fecirzdama pliķi Flipotai.

Beidz apkārt rēgāties un nekusties tik gausi, Lai atkal nebūtu man jāplūkā tev ausil Nāc taču, sušķe, nāc!

II SKATS

Kleants, Dorina

Kleants

Es baidos līdzi iet, Ka savu niknumu tā nesāk virsū liet. Jo tāda vecene ...

Dorina

Man žēl, ka vārdi glīti,

Ko jūs tai veltījat, tās ausim aiztaupīti;

Gan pasacītu tā, ko esat pelnījis,

Jo nepiederas vēl tās gados vārdiņš šis!

Kleants

Kā viņa aizsvilās pret mums par tīru nieku!

Bet savu Tartifu — to uzteica pārlieku!

Dorina

Tas viss ir sīkums vien pret to, ko dara dēls: Uz viņu skatoties, no tiesas metas žēl!

Kad sākās juku laiks, viņš izcēlās ar prātu Un mūsu karalim ar padomu bij klātu.

Bet nu, kopš Tartifu sev galvā ieņēmis,

Viņš gaužām pārvērties un gluži apdullis; Par brāli viņš to sauc un mīl tikpat kā dievu, Daudz vairāk, nekā mīl viņš māti, bērnus, sievu. Tam vienam vienīgam viņš allaž uzticas,

Un viņa rīcību it pilnām noteic tas;

Viņš vienmēr lutina un skūpsta to tik kvēli,

Ka diez vai daiļavas būs mīlējis tik cēli:

Pie galda parasti tas goda vietā sēd Un priecē saimnieku — par sešiem vīriem ēd; Visgardie kumosi tiek tam uz šķīvja likti Un padots dievpalīgs, kad žagoties sāk dikti. Viņš tajā varoni un elku savu rod Un pastāvīgi mēdz tā vārdus atkārtot;

Liels brīnums viņam šķiet ik nieciņš, ko tas

dara,

Un visā, ko tas teic, top jausta debess vara.

Bet Tartifs vientiesim steidz pieglaimoties klāt Un veidos dažādos to veikli žilbināt;

Ar svētulību viņš tam naudu ārā māna Un vienā gabalā mūs visus nikni gāna.

Pat ģeķis, kalpībā pie Tarlifa kas mīt,

Par visām varītēm mūs vēlas pamācīt;

Ar acīm negantām viņš strostē mūs un dīda Un mūsu lentītes un krāsļus kājām mīda.

Tā driskās mutautu viņš saplēsa viendien,

1G

Pie svēto aprakstiem kas glabājās mūždien, Un atzina, ka grēks šis ved uz elles zaņķi, Ka svētums apgānīts ar velnišķīgu draņķi.

III SKATS

Elmīra, Mariana, Damiss, Kleants, Dorina

Elmīra

Ķleantam

Jūs varat laimīgs būt, ka nebijāt te klāt,

Kad viņa prombraucot mūs visus ņēmās rāt. Ai, ieradies mans vīrs, nu, tad ar labu rītu: Man augšā jāsteidzas, lai viņu sagaidītu.

Kleants

Es palikšu tepat — man cita nav ko teikt Kā vien ar labrītu lā ierašanos sveikt.

IV SKATS

Kleants, Damiss, Dorina

Damiss

Der māsas kāzas tam mazlietiņ atgādināt,

Jo man ir aizdomas — kaut tiešām grūti

zināt —,

Vai Tartifs vainīgs nav, ka tēvs tā vilcinās; Jo tas, kas Valēru un manu māsu saista,

Liek, lai es saskatu, cik drauga māsa skaista. Bet ja nu ...

Dorina

Viņš jau klāt.

V SKATS

Orgons, Kleants, Dorina

Orgons

A, svainis! Sveicināts!

Kleants

Es grasījos jau iet, un nu man priecīgs prāts, Jūs satiekot. Kā šķiet, uz laukiem maz vairs

prieku.

Orgons

Dorina ...

Ķleantatn.

Mīļais draugs, jel piedodiet, ka lieku Jums uzgaidīt, jo rūp man uzzināt, vai ļauns Nav kaut kas nolicis un vispār kas šeit jauns.

Dorinai.

Pa divi dienām šīm, ko biju prom no mājas,

Ka jūs šeit dzīvojāt, un kā jums visiem klājas?

Dorina

Ak, kundzei aizvakar bij karsonis un vēl Tā galva sāpēja, ka skatīties bij žēl.

Orgons

Un Tartifs?

Dorina

Tartifs! Tas it brīnišķīgi jūtas:

Tik dūšīgs, vaigā sārts, kā uzkrāsojies būtu.

Orgons

Ak, nabadziņš!

Dorina

Tai bij tik slikti vakarā, Ka tajā azaidā tā neēda nekā,

Jo galva sāpēja joprojām pārāk stipri.

Orgons

Un Tartifs?

Dorina

Sēdēja un viens pats ēda ņipri; Kad divas irbes tas bij spējis notiesāt, Tad jēra čingulim ar skubu klupa klāt.

Orgons

Ak, nabadziņš!

Dorina

Un nakts, tā kundzei bij tik

gara —

Kā allaž bezmiegā, kad acu neaizdara,

Jo drudzis piesitās, kas liedza gulēt tai,

Un spieda nomodā mums būt lidz rītausmai.

Orgons

Un Tartifs?

Dorina

Paēdis un piecēlies no galda,

Prom žigli aizsteidzās, jo snauda salda Tam pēkšņi uzmācās un spieda cisās līst,

Kur micrigs gulēja, līdz jauna diena svīst.

Orgons

Ak, nabadziņš!

Dorina

Pēc tam kad mēs lai virsū stājām Un nolaist asinis visbeidzot pierunājām,

Tā tūdaļ varēja jau vieglāk paelpot.

Orgons

Un Tarlifs?

Dorina

Turēties viņš allaž braši prot:

Pret miesas vājībām steidz garu bruņot klusi Un asins zudumu, ko kundze pārcietusi,

Ar četriem vinkausiem viņš cenšas atgūt pats.

Orgons

Ak, nabadziņš!

Dorina

Bet nu jau abiem žirgts ir skats; Pie kundzes iešu es — tai japavēsta ziņa,

Kā priecājaties jūs par to, ka sveika viņa.

VI SKATS Orgons, Kleants

Kleants

Jūs, svaini, izsmej tā, jums acis skatoties.

No jūsu dusmibas lai mani sarga dievs,

Bet pelnāt izsmieklu — to atklāti jums saku. Vai kāds gan dzirdējis par iedomu tik traku? Vai kādam cilvēkam tāds burvju spēks var būt, Ka visu pasauli tā dēļ nav aizmirst grūt,

Ka, izrāvuši to no trūkuma un bada,

Vēl gribat...

Orgons

Apklustiet, kaut gan man esat rada. Jūs nepazīstat to, bet vārdos naids jums dveš.

Kleants

Ja tik jums: tiešām viņš man ir pavisam svešs, Bet vai tad iepazīt ja kādu iedomātu...

Orgons

Ak, svaini, ticiet man, viņš apburtu jums prātus Uz laikiem mūžīgiem, ja viņu pazītu.

Tas tik ir vīrs, jā, vīrs! Tāds cilvēks, ka vai nu! Kas viņam paklausa, tic bauda mieru svētu Un vērtē pasauli kā mēslu itin lētu.

Kopš mūsu sarunām cits cilvēks esmu es — Vairs mani nesaista nekas pie pasaules,

Gan naids, gan draudzība man jēdzieni ir tāli, Un, pat ja zaudētu es bērnus, sievu, brāli,

Par viņu nāvi gan tad neskumtu nemaz.

Kleants

Patiešām, svaini, šķiet, tik cilvēciski tas! Orgons

Ak, ja, tāpat kā es, jūs sastaptos ar viņu,

Jūs ari izjustu pret viņu kvēlu dziņu.

Ik dienas baznīcā viņš nāca rāms un liess Un lūgsnas skaitīja, uz ceļiem notupies.

Un baznīcēns ikviens uz viņu acis meta,

Jo tāda dedzība ir tiešām visai reta:

Viņš žēli nopūtās un bijīgs liecās tā,

Ka grīdu skūpstīja vai vienā gabalā;

Kad laukā devos es, viņš izsteidzās pa priekšu, Lai svēto ūdeni man uzšļāktu ar riekšu.

Pēc tam kad viņa kalps man steidza pastāstīt, Kas viņš par vīru tāds, ka trūkumā viņš mīt, Ar dāvanām tad es nu centos darīt prieku,

Bet viņš tās atzina, ka lielas tās pārlieku.

«Nē, nē,» viņš sacīja, «ar pusi gana jau,

Ka mani žēlojat, nemaz tas pelnīts nav.»

Kad tomēr atteicos ņemt atpakaļ es pusi, Turpat to nabagiem viņš izdāļāja klusi.

Pēc dieva prāta šeit rasts viņam patvērums, Un kopš tā laika viss sāk plaukt un zelt pie

mums.

Te viņam rūp it viss, un izrāda, kā manu,

Jo lielu gādību viņš šeit par sievu manu.

Arvienu brīdina, ja iekāro to kāds,

Par mani seškārt vēl tam greizsirdīgāks prāts.

Un grūti ticēt pat, ka dzīvot var tik šķīsti, — Par smagiem grēkiem kļūst patiešām nieki īsti, Par katru sīkumu viņš skumst un bēdās grimst. Tā, piemēram, viendien sev pārmest nenorimst Viņš to, ka noķēris bij blusu, lūgsnu skaitot, Un, tūdaļ kaudams to, bij pārāk dusmās kaitis.

Kleants

Pie velna, svaini mans, jūs esat traks, man

šķiet!

Jums taču labpatīk par mani tikai smiet!

Ko jūs gan domājat? Lai tādas blēņas būtu...

Orgons

Mans svaini, vārdos jums es brīvdomību jūtu, Tā vispār dvēselē jums allaž perinās,

Cik reižu lūdzu jau jūs atteikties no tās,

Pirms nelaimi tā jums vai postu nenodara.

Kleants

Tā visi runāt mēdz lie, kas no jūsu bara,

Jo, akli būdami, ir citus aklus grib,

Bet brīvdomīgais redz, tam acis gaiši zib.

Un tas, kas lišķību no sevis projām gaina,

Tam piedēvēta tiek pat neticības vaina.

Jel rimstiet, nebaidos no jūsu vārdiem, nē, — Ko saku — apzinos, un dievs man dvēselē.

Ik lišķim, krāpniekam ar mani klāsies vāji.

Ir villus ticīgie un viltus karotāji.

Tāpat kā neredzam, ka īstens drosminieks Pirms kaujas dižotos, jo skaļums tam ir lieks, Tā īstens dieva vīrs, kas priekšzīmi mums rāda, Ar savu seju iet, tam maskas nav nekādas.

Ka? Vai tad tiešām jums nav atšķirams pat tas, Kas dievbijība ir un — liekulība kas?

Vai tiešām abas tās jūs vienā vārdā saucat Un, vienlīdz godājot, ar masku seju jaucat?

Vai tas, kas samākslots, kādreizi dabisks ir,

No īstenības nav vai šķitums jāatšķir,

Vai dzīvu cilvēku jus rēgam pretī dotu Un naudu viltotu pret īstu, neviltotu?

Cik tiešām dīvaini ir cilvēks ierīkots —

Mums viņu dabisku nekad nav redzēt dots,

Tam prāta robežas aizvienu šauras šķietas,

Ik jomā tiecas viņš sev iegūt vairāk vietas Un visu cēlāko, kas dabas piešķirts svēts,

Viņš stipri pārspīlē, un tas top sagandēts.

To visu, svaini, jums es tā starp citu minu.

Orgons

Nu, protams, zinātnieks jūs esat spožs, to zinu, Jūs pasaulsgudribas sev galvā savācis,

Jūs — mūsu laikmetā visgudrais, spīdeklis,

Jūs — mūsu orākuls, jūs esat Katons mūsu,

Un visi — mujķi vien pret zināšanām jūsu.

Kleants

Nē, neesmu nekāds es spožais zinātnieks,

Un gudrība, kas mil man galvā, — tīrais nieks. Bet, ja nu tomēr to par zinātni jūs sauktu,

Tad neīsto es gan ar īsto nesajauktu.

Un ka visdižākais no varoņiem ir tas,

Kam netrūkst dvēselē pret citiem bijības,

Ka nava pasaulē vairs otra baušļa cēla Kā vien sirds dedzība, kas pilna svēta kvēla; Tāpat kā pretīgāks nekas nav, manuprāt,

Kā neīsts dedzīgums, kam liekulība klāt,

Kā blēži, krāpnieki un svētuļi bez goda,

Kas dievu zaimot var un nopulgot bez soda Un spēlēties ar to, kas mirstīgajiem svēts Un neaizskarams šķiet kā brīnums neredzēts; Kā cilvēki, kas vien aiz tīra aprēķina Ar lūgsnām tirgojas un ļaudis mānīt zina, Tiem acis mīlīgas arvicnu rādit prot Un viltus nopūtas par īstām pasniedzot;

Kā cilvēki, kas skrien ar dedzību jo traku Pēc zemes labumiem pa šauro debess taku;

Kas, dievu lūgdami, ik dienas galmā dīc Un dzīvot tuksnesī sauc valdniekus sev līdz,

Ar dievbijību segt prot savus netikumus Un atriebīgi ir, un staigā ceļus kļūmus,

Ja kādam kaitēt grib, un nekaunas nemaz Ņemt talkā baznīcu, ja mērķim palīdz tas;

Jo bīstami tic kļūst tāpēc, ka tiekam šausti Ar tādiem ieročiem, ko visi ciena augsti,

Ka viņu negantums, kas sirdis pestīt steidz,

Ar svētu zobenu vien slepkavdarbu veic.

Šie viltus svētuļi pat labo sagriež greizi,

Bet īstais dievcilvēks ir pazīstams uzreizi.

Jā, svaini, mūsdienās — kaut raugies šeit vai

tur —

Vairs cēlu paraugu mums netrūkst it nekur. Kaut Aristonu jums vai Periandru minu,

Vai ari Orontu un Polidoru, — zinu,

Ka tie kā Alcidams un Klitandrs droši drīkst Par tādiem saukti tikt — to cēlums neiznīkst; Ar savu tiklību tiem dižoties nav prātā,

Tiem sveša greznība, tie dzīvo lielā sātā,

Nedz dievbijības mērs pār cilvēkiem tos ceļ, Nedz mūsu darbus tie šeit nosoda vai peļ;

Tie, citiem atstājot par daļu vārdus kvēlus, Mūs dzīvot pamāca, mums rādot darbus cēlus. Tos neuztrauc nemaz, kas šķietami ir ļauns,

Un citus nomelnot — tas, viņuprāt, ir kauns. Ne viltus piemīt tiem, ne intrigas tie rada,

Ar godu nodzīvot — šī riīpe vien tos vada. Nekad uz grēcnieku tiem nemetas prāts pikts, Vien grēku ienīst tie, pats ļaunums tiem ir

.slikts,

Un draudēt neņemas kā taisnie debess sargi, Lai dažkārt neiznāk, ka tiesāts pārāk bargi, Lūk, tie ir cilvēki, lūk, jādara ir tā.

Lūk, tāda priekšzīme mums visiem jārāda.

Bet jūsu iemītnieks, nudien, tāds paraugs nava. Jūs noticējāt tam — par to jums gods un

slava —,

Bet esat apžilbis vien viltus spožumā.

Orgons

Vai, svaini cienītais, jūs esat galā?

Kleants

Jā.

Orgons, gribēdams aiziet Jums padevīgais kalps.

Kleants

Vēl brītiņu, pirms ejat.

Pie malas strīdu šo. Jūs, liekas, novēlējāt Valēram meitu? Drīz par znotu viņš jums kļūs.

Orgons

Tā ir.

Kleants

Un norunāts, kad kāzu diena būs?

Orgons

Tas tiesa.

Kleants

Kādēļ tad tik ilgi vilcināties?

Orgons

Pats nezinu.

Kleants

Varbūt jums kaut kas cits ir prātā?

Orgons

Varbūt.

Kleants

Un padomā vairs vārdu neturēt?

Orgons

To nesaku.

Kleants

Bet kas? Kas varētu gan spēt Jūs kaut kā aizkavēt, jums ceļā priekšā stāties?

Orgons

Kā lo lai teic.

Kleants

Vai vēris tik daudz gan luncināties?

Valērs man palūdza 1o visu noskaidrot.

Orgons

Cik jauki!

Kleants

Kādu tad man atbildi tam dot?

Orgons

Ko vien jūs vēlaties.

Kleants

Bet svarīgi man ļoti Ir jūsu nodomi. Un kādi lie?

Orgons

Tad proti:

To izlems debesis.

Kleants

Tā nava atbilde.

Vai vārdu turēsit — man sakiet «jā» vai «nē».

Orgons

Ardievu.

Kleants, palicis viens

Nedienas tam draud un mani baida.

Ir jābrīdina draugs par visu, kas to gaida.

OTRAIS CELIENS

I SKATS Orgons, Mariana

Orgons

Jūs, meit?

Mariana

Jā, tēvs.

Orgons

Nu, tad tik žiglāk nāciet šurp,

Man jums kas jāsaka.

Mariana

Orgonam, kas ielūkojas blakus istabiņā Ko meklējat?

Orgons

Vai tur tik nava paslēpies kāds, ziņkārības

vadīts,

Lai slepus klausītos, šis kaktiņš tā kā radīts. Viss kārtībā. Vienmēr jūs, Mariana, man Tik lēna likāties un maiga arīdzan,

Ka iemīļoju jūs, un jūs man darga tikāt.

Mariana

Par tēva jūtām šīm paldies jums liku likām. Orgons

Tas jauki sacīts, bērns; un izpelnīties tās Jūs viegli varēsit: vien tēvs jums jaklausa.

Mariana

Ak, izpelnīties to es tīkoju, patiesi.

Orgons

Cik jauki! Bet kā jums gan patīk mūsu viesis?

Mariana

Kam? Man?

Orgons

Jā, jums. Šeit der ik vārdu vērā likt.

Mariana

Nemūžam neteikšu, kas jums var nepatikt.

II SKATS

Orgons, Mariana, Dorina, klusi ienākdama, nostājas Orgonam aiz muguras tā, ka viņš to nemana

Orgons

Cik prātīga jūs gan ... Nu, tad man sakiet droši, Ka tik daudz likumu, kas viņu apmirdz koši, Ka viņš jums tīkams ir, ka šķiet kā sapnis

jauks

Jau iedoma, ka kļūs viņš jūsu laulāts draugs. Nu?

Mariana izbrīnījusies kāpjas atpakaļ.

Mariana

Nu?

Orgons

Kas ir?

Kā tā?

Orgons

Kā būs?

Mariana

Tas ir par traku!

Orgons

Kāpēc?

Mariana

Par kuru tad jūs vēlaties, lai saku,

Ka viņš man tīkams ir, ka šķiet man sapnis

jauks

Jau iedoma, ka k|ūs viņš drīz mans laulāts

draugs?

Orgons

Par Tartifu.

Mariana

Nē, tēvs, nav tiesa, zvērēt varu,

Un kādēļ melus šos man uzspiežat ar varu?

Orgons

Ne melus prasu es — par taisnību kļūs viss. Ar to lai gana jums, ka es tā izlēmis.

Mariana

Ak, tēvs, jūs vēlaties ..,

Orgons

Jā, padomā man tiešām Ar jūsu laulībām pie sevis saitēm ciešām Tartifu piesaistit. Viņš jums par vīru kļūs.

Un tā kā pati, meit...

Ieraudzījis Dorinu.

Kur gadījāties jūs?

Var redzēt: ziņkāre jūs apsēdusi tāda,

Ka noklausīties mūs jums kauna nav nekāda.

Dori n а

Nudien, es nezinu, vai tukšas baumas vien Ir tās, vai tīšām kāds tās palaidis, lai skrien, Bet par šīm laulībām jau dzirdējusi tiku,

Gan uzskatīdama par blēņu stāstu pliku.

Orgons

Kā tā? Jūs neticat?

Dorina

Nē, nepavisam ne!

Es neticu pat tam, ko jūs, kungs, teicāt te. Orgons

Tad likšu ticēt tam, jo tas ir manā varā.

Dorina

Jā, stāstiet, stāstiet vieni Jūs esat jautrā garā! Orgons

Es runāju vien to, ko redzēsit drīz jau.

Dorina

Ak, blēņas!

Orgons

Saku jums, ka joki gan tie nav.

Dorina

Nē, jaunkundz, neticiet, ko tēva kungs te

klāsta?

Viņš jokus dzen.

Orgons

Es gan ...

Dori it а

Vienalga, ko viņš stāsta,

Mēs neticam nekam.

Orgons

Man dusmas rasties sāk...

Dorina

Nu, labi: ticēsim... Tas jums par jaunu nāk. Kā? Tiešām, kungs, vai var tāds virs ar gudru

seju,

Ar bārdu pakuplu, kas nokaras uz leju.

Būt tik liels trakulis, ka ...

Orgons

Apklustiet! Ak dievs,

Kā tādas vajibas jūs drīkstat atjauties?

Es necietīšu tās; to iegaumējiet, dārgā.

Dorina

Bez dusmām, lūdzu, kungs, kam valoda tik

barga?!

Ar izdarību šo jums tīkas pajokot?

Kam tādam svētulim gan savu meitu dot?

Tam domas citur mīt, kā novērojis būsit.

IJn kādu labumu no precībām šīm gūsit?

Vai tas gan redzēts kur, par znotu bagātnieks Ka rauga nabagu?

Orgons

Jel cietiet klusu! Lieks

Kam smagas mantas slogs — tas daudzkārt

vairāk cienāms.

Sī viņa trūcība nav noslēpums nevienam,

Tā viņu augstāk ceļ par visiem dižumiem,

• Jo labprātīgi pats viņš atteicies no tiem,

Par mantu laicīgu maz gaužām zinis licies,

Jo labums mūžīgais arvienu vairāk ticies.

Ar manu atbalstu kad līdzekļi jau būs,

Viņš visu nomaksās un atkal bagāts kļūs.

Jo viņa dzimtmuižas spēj ienest lielu naudu; Kaut nabags viņš šobrīd, bet dižciltību bauda.

Dorina

Jā, to viņš skandina, bet runas lielīgas Ar dievbijību, kungs, gan nesader nemaz.

Kas svēti dzīvot grib un dienas vadīt šķīsti,

Ar cilmi dižoties tam nepieklājas īsti;

Kas dievam nodevies, kam lēnprātīgs ir gars, Tas necieš godkāri, tam svešs ir skaļais bars. Ko augstprātība dod?... Ak netīk jums, ka

skaram

Mēs dižciltību; tad par citu runāt varam.

Vai tiešām jums nav žēl un iespējat jūs to — Dot tādam vīrelim par sievu meiču šo?

Vai neder padomāt, lai iznāk viss pa godam,

Un sekas paredzēt, kas sagaidāmas sodam?

Jel vērā lieciet to: var tikumība ciest,

Ar varu meiteni ja laulāties grib spiest;

Jo uzticīgai būt un turēt godu tīru —

Tas atkarīgs no tā, ko dabū tā par vīru,

Un tie, kas mūžīgi ar pirkstu bakstāmi,

It bieži vainīgi, ka sievas tādas ir.

Un uzticīgai būt patiesi viegli nava,

Ja vīram līdzi nāk šī apšaubāmā slava;

Un, ja ar varu levs spiež meitu precēties,

Par meitas grēkiem tam liek atbildēt tad dievs. Jel apdomājiet vēl, kāds liktenis jūs gaida.

Orgons

Skat, skat, šī mācīties pie sevis mani raida! Dorina

Par ļaunu nebūtu jums mani paklausīt.

Orgons

Pie malas jokus, mcit, tos izbeigsim tūlīt:

Es esmu jūsu tēvs un vēlu labu tikai.

Jā, tiesa: Valēram jūs apsolījis tiku.

Viņš kārtis spēlējot, kā dzirdu runājam,

Un brīvdomības gars, šķiet, arī piemīt tam. Nekad vairs neredzu, ka baznīcā viņš ietu.

Dorina

Jūs gribat, lai viņš turp tai pašā laikā skrietu, Kad jūs un tie, kam rūp, lai viņus ievēro?

Orgons

Es, dārgā, neprasu, kāds ieskats jums par to. Bet Tartifs sadzīvo ar debesīm pa godam, — Un kur vēl dārgāku par to lai mantu rodam! Ko vien var vēlēties, šī laulība jums sniegs, Nedz saldu maigumu, nedz izpriecas tā liegs. Jūs abi dzīvosit kā bērniņi tik šķīsti Un allaž satiksit kā balodīši īsti;

No ļaunām valodām viņš pratīs sargāt jūs,

Bet pats jums paklausīgs un izrīkojams būs.

Dorina

Vai viņai? Viņa to drīz apvedīs ap stūri. Orgons

Kas tā par valodu!

Dorina

Nudien, tam klāsies sūri — Tik gaužām nepiedien jums, cienīts kungs, tāds

znots.

Ne tiklība te līdz, ne jūsu meitas gods.

Orgons

Es lūdzu nepārtraukt un nesteigties man

priekšā —

Jums savu degunu te nevajag bāzt iekšā! Dorina

ikreiz Orgonu par Ir aukdama, kolīdz viņš pagriežas pret meitu un grib to uzrunāt Bet man, patiesi, kungs, rūp jūsu labums vien.

Orgons

Jūs velti pūlaties; jel apklustiet, nudien.

Dorina

Ja nemīlētu jūs ...

Orgons

Kur lai šo mīlu lieku?!

Dorina

Bet es jūs mīlu; kas man aizliegt var šo prieku!

Orgons

Ak!

Dorina

Necietīšu es, jo dārgs man jūsu gods,

Ka mēlnesis ikviens to ņemtos nomelnot.

Orgons

Vai jūs reiz klusēsit?

Dorina

Likt laulāties ar viņu — Tas pats, kas padarīt sev smagu sirdsapziņu.

Orgons

Vai neklusēsi vēl, tu čūska pretigā?

Dorina

Un dievbijība ļauj jums dusmās iekaist tā? Orgons

Jā, žults sāk vārīties no tādiem blēņu niekiem, Un tādēļ nemoki tu mani vārdiem liekiem.

Dorina

Lai notiek! Klusēšu, bet domāšu tikpat.

Org'ons

Ja gribi — domā vien, bet ievēro: nekad Vairs skaļi nerunā!...

Pievērsdamies meitai.

Es, būdams virs ar prātu,

It visu apsvēru ...

Dorina

Nudien es nerunātu,

Ja traka nemestos.

Ķolidz Orgāns pagriež galvu, viņa apklusi. Orgons

Nav Tarlifs nekāds švīts,

Bet tomēr viņš ir tāds ,..

Dorina

Ja šitāds purns ir glīts ...

Orgons

...ka arī tad, ja tev it vienaldzīga šķistu Tā krietnā daba ...

Dorina sānis

Ai, kāds laimests sievai kristu! Orgons pagriežas pret Dorina un klausās viņā, sakrustojis rokas un raudzīdamies viņai sejā. Lai mani palūko kāds apprecēties spiest —

Tam pašam noteikti tad nāktos sūri ciest.

Pēc kāzām drīzi vien tam sāktos elles mokas, Jo allaž sievietei ir atriebe pie rokas.

Orgons Dorinai

Vai tas, ko saku es, jums jāuzklausa nav?

Dorina

Par ko jūs gaužaties? Sen ciešu klusu jau. Orgons

Vai klusē tu pašlaik?

Dorina

Es runāju ar sevi.

Orgons

Cik jauki!

Sānis.

Jāsoda patiešām būtu tevi —

Cirst pliķi gribētos par nekaunību šo.

Visu laiku grasās Dorinai cirst pliki, bet Dorina ikreiz, kad viņš tai uzmet acis, klusi stāv un nerunā.

Jums manu nodomu, rneit, atzīt pieklātos... Jo ticiet, jūsu vīrs... ko sākumā es biju...

Dorinai.

Kāpēc tu nerunā?

Dorina

Es visu pasacīju.

Orgons

Kaut vienu vārdiņu.

Dorina

Man netīk viņš nemaz.

Orgons

Tā jau es domāju.

Dorina

Cik muļķīgi gan tas.

Orgons

Jums, meitiņ, jārāda ir paklausīga daba Un jāapliecina, cik izvēle šī laba.

Dorina, pamukdama nostāk

Par vīru lādu ņemt — aiz smiekliem jāmirst

nost!

Orgons

grib Dorinai iecirst pliķi, bet netrāpa

Ar jums man, mīļo meit, nudien ir tīrais

posts —

Man bail, ka nespēšu es nodzīvot bez grēka.

Tai pakaļ skriet pašlaik nemaz man nava spēka. No bezkaunībām šīm lai atžilbtu mazliet,

Man gaisu ieelpot ir ārā jāiziet.

Ill SKATS Dorina, Mariana

Dorina

Jel sakiet — vai tad jums vairs pašai nava

mēles,

Ka jūsu loma man ir jātēlo šai spēlē?

Kā varat uzklausīt, kad stulbi piedāvā Jums tādas muļķības, un nesacīt nekā?

Mariana

Bet ko lai iesāku pret tēva visspēcību?

Dorina

To, kas ir jādara, lai redz viņš jūsu gribu.

Mariana

Un proti?

Dorina

Sakiet tarn, ikviens ka milē pats,

Ka jāprecas ir jums, — ne draugs te līdz, ne

rads,

Un tālab jārauga ir vīrs pēc jūsu prāta,

Lai savu Tartifu, ja dārgums tas tik rels,

Sev patur mierīgi un pats to arī prec.

Mariana

Bet tēvam, ticiet man, pār mums tik liela vara, Ikviens, kam viņš ko liek, to paklausīgi dara.

Dorina

Nu labi; taču rūp man jūsu atbilde:

Kā ir ar Valēru — jūs mīlat to vai ne?

Mariana

Par manu mīlu tu, Dorina, spried tik greizi! Kaut jautājumi šie nu izbeigtos jel reizi:

Tev daudzkārt sirdi man bij ieskatīties ļauts, Tu zini, kā tā kvēl un viņam pretī trauc.

Dorina

Kā lai es zinu to, vai inute izteic sirdi,

Vai viss jums viņā tik, vai kaut kās slepus tirdi?

Mariana

Tu pāri dari man, ja šaubies vēl par to,

Jo tev, Dorina, gan es neslēpu neko.

Dorina

Nu, tātad: mīļš viņš jums?

Mariana

Jā, viņš man mīļš pārlieku.

Dorina

Un, liekas, arī jūs tam mīlēt dara prieku?

за

Mariana

Man šķiet.

Dorina

Un abi jūs pēc viena kārojat:

Pie altāra driz iet?

Mariana

Jā, Dorina, kā tad!

Dorina

Un otras laulības, ko uzspiež tēvs ar sparu? Mariana

Es galu darīšos, ja gribēs spiest ar varu. Dorina

Cik jauka izeja patiešām gan ir tā:

Jums tikai jānomirst, un viss būs kārtībā.

Sis zāles — brīnišķas. Bet es gan melos traka Un dusmojos, ja kāds tik dumjus vārdus saka.

Mariana

Ak dievs, cik nikna tu, Dorina, vari būt!

Vai citu bēdas sirds nemaz tev nesajūt?

Dorina

Es līdzi nejūtu, ja melš kāds aplamības Un ja par sīkumiem tik ļoti gausties gribas.

Mariana

Bet ko lai iesāku, ja biklums mani māc?

Dorina

Kam sirdī mila mīt, tam nešaubīgs ir prāts.

Mariana

Vai nešaubīgi gan es ncmilu Valēru?

Bet mani iegūt sev — tas jāveic viņam, ceru.

Dorina

Un ja nu jūsu tēvs ir galīgs ģeķis jau,

Ko Tartifs dancina, kam paša gribas nav,

Kas solījumu lauž un vārdu netur svētu,

Vai to lai Valēram par vainu piedēvētu?

Mariana

Bet vai šāds nicīgais un skaļais atteikums It klaji nerāda, kas sirdī kvēlo mums?

Vai nenodarīšu ar to sev vairāk ļauna,

Ja trūks man klausības un jaunavīga kauna?

Vai gribi, sirdi es lai visiem izrādu?...

Dorina

Nekā es negribu. Jo skaidri redzu nu,

Ka Tartifs patīk jums, un tikai tagad jūtu,

Ka jaukt šis laulības gan nepareizi būtu;

Uz kada pamata lai iebilstu kaut ko?

Nav labāks precinieks vairs atrodams par šo. Tartifa kungs, ak vai, viņš tiešām ir liels

retums!

Tartifa kungs nudien nebūt nav zemē metams: Ne katru dienu var tāds vīrs mums gadīties,

Ik jaunava pie tā par sievu labprāt ies.

Jau visa pasaule to vainago ar slavu;

Viņš mājās muižnieks ir, kas zina svaru savu; Tam ausis sarkanas un vaigi ziedēt zied,

Pie tāda sāniem pat ne saule nenoriet.

Mariana

Ak dievs!...

Dorina

Kāds milzīgs prieks jums allaž sirdi

pildīs,

Tik burvīgs laulāts draugs kad jūsu sānus

sildīs.

Mariana

Ak, lūdzu, mitējies un ļaunās runas beidz,

Bet pret šīm laulībām man labāk talkā steidz. Nu, gana, padodos, es darīšu, ko varu.

Dorina

Nē, meitai jāklausa, pat tēvs ja spiež ar varu Tai īstu pērtiķi par mūža draugu ņemt.

Jums nav ko žēloties — ko labāku var lemt? Jūs aizraus diližanss uz klusu mazpilsētu.

Kur daudz būs onkuļu un tautu neredzētu, — Līdz apnikumam triekt jūs varēsit ar tiem.

Un priekšā stādīs jūs vispirms pie dižmaņiem: It laipni uzņemta pie tiesneškundzes būsit,

Pie prefektienes tad sev labvēlību gūsit, —

Tiks saliekamais krēsls jums piedāvāts pie tām. Jūs gaida karnevāls ar balli, izpriecām,

Ar lielo orķestri — tur čīgās divas dūdas,

Būs dažreiz pērtiķi un balagānu būdas,

Ja tikai jūsu vīrs ...

Mariana

Tu mani kapā dzen!

Dod labāk padomu, ko es jau gaidu sen.

Dorina

Kā, kundze, pavēlat.

Mariana

Pag, iztiksim pa godam...

Dorina

Lai paliek tā, kā ir, — pār jums ir jānāk sodam.

Mariana

Ak, mīļā!

Dorina

Nē.

Mariana

Ja es vairs neslēpšu nekā...

Dorina

Jums Tarlifs izredzēts, jel steidzieties pie tā. Mariana

Tev taču vienīgai es mēdzu uzticēties,

Tālab...

Dorina

Nē, mierīgi nu varat tartifēties.

Mariana

Lai notiek! Vienaldzīgs ja tev mans liktenis, Tad ļauj, lai vienatnē man jāizcieš tas viss.

Jo tieši izmisums nāks manai gribai talkā,

Tas sāpes remdinās, dos mieru visām alkām. Grasās aiziet.

Dorina

Nē, nāciet atpakaļ, man dusmas sirdī rimst. Par spīti visam, man pret jums liels žēlums

dzimst.

Mariana

Ja neliks atņemtas tās mokas, ko es ciešu, Dorina, zvēru tev: es pati nāvē iešu.

Dorina

Vairs sevi netirdiet: ja izdarīties māk,

Var visu novērst vēl ... Skat, jūsu Valērs nāk.

IV SKATS

Valērs, Mariana, Dorina

Valērs

Es, kundze, dzirdēju nupat it jaukas ziņas,

Par kurām gan līdz šim man nebija ne miņas.

Mariana

Un proti?

Valērs

Precēšot jus Tartifu.

Mariana

Jā gan,

Tēvs galvā ieņēmis, ka jāprecot viņš man. Valērs

Bet, kundze, jūsu tēvs ...

Mariana

Tam grozījušies plāni Viņš mani redzēt grib pie cita vīra sāniem.

Valērs

Kā? Vai patiesi tā?

Mariana

Jā, jā, patiesi la.

Viņš klaji pateicis, kas viņam padomā.

Valērs

Un ko teic jūsu sirds, kā kundzei liekas paša Tas viss?

Mariana

Es nezinu.

V'alērs

Cik atbilde šī aša.

Jūs nezināt?

Mariana

Nē.

Valers

Nē?

Mariana

Un ko jus iesakāt?

Valers

Es, protams, iesaku šo puisi jums labprāt. Mariana

Jūs viņu iesakāt?

Valers

Jā.

Mariana

Tiešām?

Valērs

Ticiet droši.

Tik cildens precinieks — nu, vai tad tas nav

koši?l

Mariana

Lai notiek, pakļausit man der šim padomam. Valers

Un, ceru, varēsit it viegli sekot tam.

Mariana

Tikpat, cik ieteicāt jūs to ar vieglu prātu.

Valērs

To, kundze, ieteicu, vien jums lai izdabātu. Mariana

Un es to pieņemšu, lai iepriecētu jūs.

Dorina, atkāpdamās skatuves dibenā

Nu, paskatīsimies, kas tagad tālāk būs.

Valērs

Tad to par mīlu sauc? Un tā bij mānīšana,

Kad jūs ...

Mariana

Jel izbeidziet, par to jau runāts gana. Jūs skaidri pateicāt, ka man ir jāpieņem Par viru precinieks, ko tēva griba lemj,

Bet es jums pasaku, ka labprāt paklausīšu Un drīz vien gredzenus ar viņu mīšu.

Valērs

Kam aizbildināties — šeit manas vainas nav, Viss smalki izdomāts jums bija iepriekš jau. Jums iegansts vajadzīgs, vienalga, cik tas

svērtu,

Lai vārda laušanu sev padarītu ērtu.

Mariana

Patiesi, skaisti teikts.

Valērs

Tā ir; sirds dziļumā No īstas mīlas jums nav bijis it nekā.

Mariana

Ak dievs, vai kāds var liegt jums kaut vai šādu

domu!

Valērs

Jā, ja, man nevar liegt; bet aizvainotu omu Es jūsu nodomam pa priekšu aizsteigšos — Man kāda zināma, kas savu sirdi dos.

Mariana

Par to es nešaubos; jo labās īpašības Aizvien...

Valērs

Kāpēc par tām jums tieši runāt gribas? Ka man to gaužām maz, jūs pati pierādāt.

Bet ceru: cita būs, kas laipni stāvēs klāt Un atvērs sirdi man kā patvērumu svēto,

Lai tajā rastu es it visu pazaudēto.

Mariana

Šis zaudējums nav liels, un pārmaiņa, kas būs, Bez kādām grūtībām no bēdām dziedēs jūs.

Valērs

Es papūlēšos gan, jums savu vārdu dodu.

Pret tiem, kas aizmirst mūs, sirds palīgā sauc

godu

Un pali dara tā, lai tai viss aizmirstas.

Ja kāds to neiespēj, lai izliekas vismaz.

Jo tādu gļēvumu mums nepiedos pa īstam,

Ja tos, kas pamet mūs, mēs mīlam, nevis

nīstam.

Mariana

Šais jūtās, šaubu nav, slēpts dižens cildenums. Valērs

Tā ir; un katrs viens to apstiprinās jums.

Ak tā? Jūs gribētu, lai mūžam saglabātu Pret jums es liesmu to, kas sirdi saista klātu, Lai mierīgs noskalos, kā cits jūs savu sauc,

Bet pašam iemīlēt nevienu lai nav ļauts?

Mariana

Nē, gluži otrādi, es tieši to jums vēlu,

Lai citu iemīlat ar mīlestību kvēlu.

Valērs

Un jūs to gribētu?

Mariana

Jā.

Valērs

Diezgan, kundze, smiet,

Pa prātam izdarīts jums tiks jau šodien, šķiet. Pasper dažus soļus, grasīdamies aiziet, bet atnāk atkal atpakaļ.

Mariana

Cik jauki!

Valērs atgriezdamies

Lūdzu jūs, to vērā lieciet cieši,

Ka tādu soli spert jūs pamudināt tieši.

Mariana Tā ir.

Valērs

Un rīcībai, ko uzspiežat nu man,

Jūs rādāt priekšzīmi.

Mariana

Jā, rādu, tiešām gan.

Valērs, iedams prom

Jel beigsim; atzīšos;' man citur laime smaida. Mariana

Cik jauki!

Valērs, atkal atgriezdamies

Šķiršanās uz mūžu mūs nu gaida.

Mariana

Lai notiek.

Valērs iet prom, bet, ticis līdz durvīm, nāk atpakaļ Kā?

Mariana

Kas ir?

Valērs

Vai mani saucāt jūs?

Mariana

Es? Kas jums prātā nākl Valērs

Tad jāšķiras vien būs. Ardievu, cienītā. Lēnām aiziet.

Mariana

Ardievu, kungs.

Dorina

Kā rādās,

Jums saprašanas vairs nav galviņā nekādas. Tik ilgi jāvu jums no sirds es strīdēties,

Lai novērotu to, cik tālu strīds šis ies.

Valēra kungs!

Aiztur Valēru aiz rokas.

Valērs, izlikdamies, ka gaužām pretojas

Kas ir? Ko vēlies tu, Dorina?

Dorina

Šurp panāciet!

Valērs

Nē, nē, lai viņa beidzot zina,

Ka esmu sašutis, ka negrozāms ir viss.

Dorina

Jel pagaidiet!

Valērs

Nē, nē, jau esmu izlēmis.

Dorina

Ak vai!

Mariana sānis

Es iešu prom, jo viņam ir par grūtu Ar mani kopā būt; to gaužām skaidri jūtu.

Dorina,

pamezdama Valēru un skriedama pakaļ Ma-rianai

Nu viņa! Kurp tad nu?

Mariana

Laid!

Dorina

Palieciet mazliett

Mariana

Nē, velti, Dorina, tu mani turi ciet.

Valērs sānis

Лг savu klātieni vien mokas sniegt tai varu, Tādēļ daudz labāk būs, ja reiz tām galu daru.

Dorina,

pamezdama Marianu un skriedama pakal Va-lēram

Jau atkal! Žēlīgs dievs, jel izbeidziet tūlīt

Un nāciet abi šurp, sen gana jokus dzīti Velk abus aiz rokas atpakaļ.

Valērs Dorinai

Kas tev ir padomā?

Mariana Dorinai

Kam pūlies tu tik ļoti?

Dorina

Jums izlīgt palīdzēt man gribētos, cik protu. Valēram.

Ku, sakiet — kur jums prāts sākt tādu trakumu?

Valērs

Ko viņa teica man, vai nedzirdēji tu?

Dorina Marianai

Un jūs? Kur jums ir prāts, ka skaišaties pārlieku?

Mariana

Kā? Visu redzēto tu uzskati par nieku?

Dorina Valēram

Ak, tīrās muļķības! Rūp viņai tas tik vien,

Lai viņa tiktu jums; es galvoju, nudien.

Marianai.

Jūs vienīgo viņš mīl un vēlētos, lai sieva

Jūs viņam kļūstat drīz; to apzvēru pie dieva.

Mariana Valēram

Kam tādu padomu man vajadzēja dot?

Valērs Marianai

Bet kāpēc prasīt to, kas pašai jāsaprot?

Dorina

Ak, trakie! Rokas šurp un neprātojiet gari!

Valēram.

Nu?

Valērs, sniegdams Dorinai roku Kam tev roku sniegt?

Dorina

Ak vai!

Marianai.

Jūs savu arī.

Mariana, ari sniegdama roku Kādēļ tas vajadzīgs?

Dorina

Ak dievs! Šurp panāciet! Viens otru mīlat jūs bez prāta, kā man šķiet. Valērs un Mariana kādu bridi slāv, sadevušies rokās, viens otru neuzlūkodami.

Valērs, pagriezdamies pret Marianu

Vai tiešām tuvums mans tā moka jūs un baida? Jel mirkli uzmetiet man skatienu bez naida!

Mariana paraugās uz Valēru un vāri pasmaida.

Dorina

No tiesas jāsaka: ikviens, kas ml!, ir traks!

Valcrs Marianai

Vai jūsu rīcība nav nodarījums smags?

Vai tiešām nebijāt jūs pārliecīgi ļauna,

Ka likāt sirdij lūzt aiz sāpēm un aiz kauna?

Mariana

Vai pasaulē vēl ir tāds otrs radījums...

Dorina

Sis strīds būs jāatliek uz citu reizi jums,

Bet tagad gudrosim, kā novērst kāzas nīstās.

Mariana

Dod, lūdzu, padomu: tu zini zāles īstās.

Dorina

It viss tiks lietā likts, ja varēs līdzēt tas. Marianai.

Tēvs mazliet gražojas,

Valēram.

Bet tās ir muļķības.

Marianai.

Un jums cs ieteiktu, lai izliekaties tāda,

Kas tēva iedomai vien paklausību rāda,

Jo izdevīgāk būs un arī ērtāk tā,

Ar kāzām gribēsit ja pavilkt garumā Un iegūt laiku sev, tā šoreiz manta dārga.

Var slimums piemesties, un tad jūs būsit vārga Un jānogaida būs, līdz pāri ir viss tas.

Var pēkšņi rādīties jums zīmes nelabas:

Tā, izgadīties var, brauc bērinieki pretī,

Var saplīst spogulis, nākt sapņos ūdens netīrs. Un galu galā kurš jūs piesaistīs pie tā,

Kam pati nebūsit jūs sacījusi «jā».

Bet, lai jo drīzāk gūt var panākumus labus, Man šķiet, jums jācenšas, lai neredz kopā abus.

Valēram.

Nu, ejiet, steidzieties pie draugiem labi drīz,

Lai viņi palīdz jums to gūt, kas apsolīts.

Marianai.

Bet mēs — mēs lūkosim ņemt jūsu brāli talka Un ievilkt pamāti šai mūsu spēlē smalkā.

Valēram.

Ardievu.

Valērs Marianai

Cīnīsimies. Tomēr — lai nu kas —

Uz jums vislielākās es lieku cerības.

Mariana Valēram

Par tēva iegribām jums tagad negalvošu,

Bet savu roku es Valēram vien tik došu.

Valērs

Ai, kāda laime man! Un ja kāds gribēs liegt... Dorina

Tic mīlētāji gan var vienā laidā triekt.

Jel ejiet!

Valērs pasper vienu soli un nāk atpakaļ

Vēlāk...

Dorina

Vai, tie pļāpas nespēj klusēt!

Jūs ejiet projām turp; un jūs — uz otru pusi. Dorina bida abus aiz pleciem un piespiež šķirties.

TREŠAIS CĒLIENS I SKATS Datniss, Dorina

Damiss

Lai mani gabalos uz vietas pērkons sper,

Par blēdi lielāko lai daudzina un tver,

Ja mani ietekmēs ar cienību vai varu,

Ja neizlemju pats, kā visam galu daru!

Dorina

Apžēliņ, rimstieties šai dusmu uzplūdā,

Tēvs tikai runāja — un vairāk it nekā.

Ne visu sasniedzam, ko sev par mērķi

spraužam,

Ceļš nodomam ir garš, grūts piepildījums

gaužām.

Damiss

Man tūdaļ jāgādā, lai blēdis stiķus beidz,

Un pāris vārdiņu pie auss tam jāpateic.

Dorina

Nē, šeit lai pamāte liek lietā savas spējas — Lai tā par svētuli un tēvu parūpējas.

Tartifa prātus tā mazlietiņ grozīt spēj:

Viņš rātni paklausa it visu pamātei Un varbūt glabā pat pret to it maigas jūtas.

Ak vai, cik jauki gan, ja tiešām tā tas būtul Ar Tartifu tā grib it klaji parunāt Par kāzām, kas jums rūp, un izprašņāt turklāt Par viņa sirdslietām, un norādīt uz postu,

Kāds viņu sagaida, ja stūrēs uz šo ostu.

Man teica viņa kalps — viņš dievu lūdz šobrīd Un tālab nevaru to salikt es tūlīt.

Bet — paskaidroja kalps — viņš drīzi nākšot

lejā.

Es pagaidīšu te, bet jūs gan projām ejiet. Damiss

Pie viņu sarunas es drīkstētu būt klāt.

Dorina

Tiem jābūt divatā.

Damiss

Es varu nerunāt.

Dorina

Jūs, liekas, smejaties? Ar jūsu straujo dabu Var visu sagandēt. Es neparedzu labu.

Jel ejiet.

Damiss

Palikšu. Es protu valdīties.

Dorina

Ak, nejaukais! Viņš nāk. Nu, ejiet prom, mans

dievs!

Damiss paslēpjas kādā istabā skatuves dibenā.

II SKATS Tartifs, Dorina

Tartifs, ieraudzījis Dorinu

Lorān, te pletne būs un krekls no rupjas vilnas, Un lūdziet debesis, kas žēlastības pilnas.

Ja mani meklēs kāds, pie cietumniekiem nu,

Teic, esmu aizgājis ar savu artavu.

Dorina sānis

Ak tavu ākstību un trako augstprātību!

Tartifs

Ko vēlaties?

Dorina

Jums teikt...

Tartifs, izvilkdams no kabatas mutautu

Mans dievs, jums pasniegt gribu

Vispirms šo mutautu un tad tik runāt ļaut.

Dorina

Kāpēc?

Tartifs

Jel apsedziet sev krūtis; briesmas draud No tādiem priekšmetiem, kas prātus apmulsina Un domas grēcīgas vien atmodināt zina.

Dorina

Vai gan tik viegli jums krist kārdināšanā?

Vai tiešām jutekļus spēj miesa satraukt tā?

Es, protams, nezinu, cik kaislība jums stipra, Bet pati iekārē gan neesmu es ņipra,

Un, pat ja redzētu, ka stāvat gluži kails,

No kārdinājuma šā nebūtu man bail.

Tartifs

Mazlietiņ kautrīgāk jūs runāt palūgt gribu Vai tūdaļ atstāšu es jūsu sabiedrību.

Dorina

Nē, nē, es it nemaz vairs netraucēšu jūs,

Un viss mans sakāmais vien pāris vārdu būs;

Drīz apsolīja šeit but mana kundze klātu Un laipni lūdz, lai jūs ar viņu parunātu.

Tartifs

A, tiešām mīļuprāt!

Dorina sānis

Cik priecīgs viņš, ak dievs! Tā ir, kā sacīju: es neesmu vīlusies.

Tartifs

Vai viņa drīzi nāks?

Dorina

Tie viņas soļi liekas.

Jā, viņai Steigšos prom, lai divatā tie tiekas.

III SKATS Elmīra, Tartifs

Tartifs

Lai labestība tā, ko augstā debess dod.

Jums miesu veselu un garu spirgtu rod,

Lai svētīts jūsu mūžs, kā to no sirds jums velē It pazemīgais virs, kas klausās debess mēlēs.

Elmīra

Man gaužām patīkams šis jūsu vēlējums;

Bet apsēdīsimies, lai ērtāk būtu mums.

Tartifs apsēdies

Vai tagad jūtaties pēc kaites atspirgusi?

Elmīra apsēdusies

Jā, šoreiz sāka iet it drīz uz labo pusi.

Tartifs

Nē, manas lūgsnas gan ir pārāk niecīgas,

Lai debess vēlību sev izpelnītos tās,

Bet vēlējumies viens bij visās lūgsnās manās: Kaut tiktu dāvāta jums izveseļošanās.

Elmīra

Man visai neērti par jūsu pūliņiem.

Tartifs

Ja vien jūs vesela — nav runāt vērts par tiem, Pats labprāt atdotu jums veselību savu.

Elmīra

Ai, žēlsirdība ši ceļ kristietībai slavu,

Par šito laipnibu jums pateikties man prieks.

Tartifs

Pret to, ko pelnāt jūs, tas tikai tīrais nieks. Elmīra

Man jāpārrunā šeit ar jums par kādu lietu,

Un gaužām priecājos par piemēroto vielu.

Tartifs

Es arī priecājos, man līksmi ir ar jums Būt, kundze, divatā; šo izdevību mums,

Tik ilgi debesis ko nežēlīgi liedza,

Pēc daudzām lūgšanām kā saldu balvu sniedza.

Elmīra

Es tikai gribētu jums pajautāt kaut ko,

Bet tad man apsoliet, ka neslēpsit neko.

Lai noklausītos sarunu, Damiss, pats nerādīdamies, paver durvis no istabiņas, kurā paslēpies.

Tartifs

Es allaž ilgojies pēc tādas laimes augstas,

Kad sirdi atklāšu, jums uzlikdams uz plaukstas, Un klaji atzīšos, ka lielais sašutums

Par biežiem ciemiņiem, kas jāredz šeil pie jums, Nebūt nav radies man pret jums aiz kāda

naida,

Ka cildens pienākums un dievbijība raida Tā rīkoties ...

Elmīra

Jā gan, to sapratu es tā,

Ka jums patiesi rūp vien manis glābšana.

Tartifs, satverdams un saspiezdams Elmīrai pirkstu galus

Jā, kundze, tiešām lā, un dievbijības stīgas... Elmīra

Vai, kam jūs spiežat tā?

Tartifs

Aiz degsmes pārmērīgas. Jums sāpes nodarīt — tāds nodoms svešs ir

man,

Tad drīzāk ...

Uzliek roku Elmīrai uz ceļiem.

Elmīra

Roka šī — ko nozīmē tas gan?

Tartifs

Es drānu aptaustu, cik smalki tā ir austa. Elmīra

Ak vai, man ļoti kut un smieklu krampji rausta! Paraujas tālāk ar savu krēslu, bet Tartifs savējo pastumj tuvāk.

Tartifs, aptaustīdams Elmīras lakatiņu

Ak dievs, cik brīnišķi šis raksts ir izstrādāts, Te acij saskatāms nav misējums nekāds.

Jā, tādu daiļumu es redzu pirmo reizi.

Elmīra

Jums taisnība. Bet, šķiet, mums vārdi vedas

greizi.

Dzird runājam, mans vīrs Valēram atteicis Un solot meitu jums. Vai tiesa ir tas viss?

Tartifs

Viņš ieminējās gan, bet, kundze, jāatzīstas,

Ka sirds man ilgojas pēc citas laimes īstas:

Acs citur skaistumu un burvestību redz,

Un citas iekāres man krūtīs kaisli dedz.

Elmīra

Jūs, protams, nesaista nekādās zemes lietas. Tarlifs

Nē, krūtīs pukst man sirds, tā nav kā akmens

cieta.

Elmīra

Man šķita, debesim vien pievērsts jūsu prāts, Ka spožums pasaulīgs jums nepatīk nekāds.

Tartifs

Tā mīlestība, kas ar mūžīgumu saista,

Nebūt vēl neliedz mums alkt acumirkļa skaista. Var mūsu jutekļus jo viegli valdzināt,

Ja skaistiem veidoliem liek mūsu priekšā stāt. To vaibsti dievišķie jums līdzīgos mirdz vaigos, Bet jūsos radītājs sniedz brīnumus vismaigos. Jums sejai skaistumu viņš tādu piešķīris,

Kurš acis žilbina, no kura apreibst viss,

Un, uzlūkojot jūs, tik pilnīgu un cēlu,

Kā spēju neizjust es apbrīnu jo kvēlu Un nedegt ugunīs, ko mīlestība sveļ, —

Dievs savu atspulgu man jūsos priekšā ceļ. Papriekšu baiļojos, vai dziļi slēptās liesmas Nav dedzis ļaunais gars, vai nevēsta tas

briesmas,

Un cieši apņēmos: no jums man jāvairās,

Pirms pekles mocības par mani tumsu klās.

Bet beidzot sapratu: šo piemīlīgo daili Var rāmi uzlūkot bez miesas grēka baiļu,

Ka alkatas un kauns var kopa sadzīvot,

Un tāpēc nolēmu jums savu sirdi dot.

Ir pārdrošība tā, nebūt to nenoliedzu;

Kad savu sirdi jums par dāvanu es sniedzu,

Uz jūsu laipnību viss dibināts un celts,

Jo paša pūliņiem spēks pārāk sīks un velts. Mans miers un cerība, un laime jūsu rokās,

Jūs varat iepriecēt vai iegrūst mani mokās, Vienvienīgi no jums mans mūžs ir atkarīgs:

Vai laimigs kļūšu es vai būšu nelaimīgs.

Elmīra

Nupat es dzirdēju tik satraucošas ziņas,

Par kurām gan līdz šim man nebija ne miņas. Ja jūsu cēlā sirds tik vāji bruņota,

Šķiet, būtu jāapsver, kā sargājama tā.

Tāds dieva kalps kā jūs, ar šķīstsirdigu

prātu ...

Tartifs

Jā, esmu dieva kalps, bet — cilvēks vājš

turklātu:

Kas reizi lūkojies ir debesdaiļumā,

Tas sirdi pazaudē un nedomā nekā,

Kaut zinu: neklājas, ka savas jūtas rādu,

Bet tēlot negribu es eņģeli nekādu,

Un, atzīšanos šo ja tik jums nosodit,

Tad visa vaina gan uz jums vien, kundze, krīt. Kolīdz man skatīt lemts bij jūsu daili tuvāk, Par valdnieci uzreiz jūs manā sirdī kļuvāt.

Ar skatienu, kur slēpts tik gaišs un dievīgs

spēks,

Jūs manī sagrāvāt, kas agrāk šķita grēks;

Ne lūgsnas, gavēņi, ne asaras, ko lēju,

No jūsu daiļuma vairs novērst neiespēja.

Ar skatiem skumīgiem, it kā jau tuvu gals, Jums agrāk paudu to, ko teic nu dzīva balss. Ja līdzcietību jūs ar sirdsapziņas ēdām Kaut mazliet sajustu pret sava kalpa bēdām,

Ja labestībā to jūs tiektos mierināt,

Līdz viņa niecībai ja nokāptu labprāt,

Es mūžam zemošos pilns pielūgsmes jo maigas Priekš jūsu burvīgā un piemīlīgā vaiga.

Ar mani jūsu gods nav apdraudēts nemaz,

Nav manī Jaunuma pret jums ne kripatas.

Ja brunču medniekiem, pēc kuriem dāmas

trakas.

No pieklājības vairs nav palicis ne smakas,

Par panākumiem tie ja allaž bazūnē,

Par savām uzvarām ja klāstu tur un te,

Ja mēle neganta bez kauna uzliek sodu Par to, ka mīļotās tiem atdevušas godu,

Tad tādi tā kā mēs, kas slēpu ilgās tvīkst, — Mēs vienmēr glabājam, ko divi zināt drīkst. Tik ļoti allaž rūp mums pašu labā slava,

Ka mūsu mīļajām nekādu raižu nava,

Jo, nenoraidot mūs, tās mūsos laimi rod.

Bez tenkām mīla ko un rāma bauda dod.

Elmīra

Es, noklausījusies šais daiļrunības plūdos.

Par jūsu nodomu mazlietiņ it kā zūdos.

Bet vai jums baiļu nav, ka varētu tūlīt Par jūsu dedzību es vīram pastāstīt,

Ka, atklādami man šo mīlu necildeno,

Jūs varat draudzību un draugu zaudēt seno?

Tartifs

Es zinu, dabā jums daudz labsirdības ir Un ka man piedota tiks pārdrošība šī,

Ka aizmirst iespēsit šo cilvēcisko grēku.

Kurš apvainojis jūs, bet kuru nebij spēku Man uzveikt, ieraugot, cik jūsu skaistums

spīvs, —

Jo akls neesmu, bet esmu cilvēks dzīvs.

Elmīra

Var būt, ka veltīgi jūs lūgtos cilu kādu,

Bet es it žēlīgi jums labvēlību rādu.

Es vīram neteikšu, kas noticis starp mums,

Bet toties prasīšu kaut ko arī no jums:

Jums jā veicina ir — bet godīgi, bez māna Lai dotos laulībā Valērs uri Mariana,

Un atteiksities pats, jo tiesību vairs nav Par savu iegūt to, kas citam pieder jau,

Un...

IV SKATS

Elmīra, Damiss, Tartils

Dainiss,

nākdams ārā no istabiņas, kurā bija paslēpies

Kundze, nē, nekad, visnotaļ jāskandina,

Ko es šeit dzirdēju, — lai arī citi zina.

Šķiet, pašu debesu šis gadījums man dots,

Lai tiktu nodevējs reiz beidzot atmaskots.

Lai rastos iespēja un es tam atmaksātu Par liekulību un par nekaunīgo prātu,

Lai tēvu paglābtu, lai viņš reiz atjēgtos,

Kāds nelietis jums šeit čukst mīlas vārdus šos.

Elmīra

Nē, Damis, gana būs, ja prātīgāks viņš kļūtu Un censtos darīt tā, lai piedošanu gūtu.

Та apsolīju es, un tā tam jāpaliek.

Man gaužām nepatīk, ja tracis sacelts tiek:

Ik sieva pasmietos par tādu dumju nieku Un gudri atzītu, ka vīru traucēt lieki.

Damiss

Jums savi iemesli, lai rīkotos jūs tā,

Bet manai rīcībai cits iemesls pamatā.

Tas būtu smieklīgi, ja viņu ņemtos žēlot Par to, ka, cenzdamies viņš svētulību tēlot,

Jo bieži izveda no pacietības mūs Un mājās sacēla tik daudzus skandālus.

Pār tēvu valdījis šis blēdis jau pārlieku,

Viņš man un Valēram ir kaitējis ar prieku.

No bezgoža mums tēvs nu jāatbrīvo ir,

Un pašas debesis man ceļu vaļā šķir.

Par gadījumu šo tām pateikties es gribu Un garām nepalaist šo reto izdevību.

Cs būtu pelnījis, ka debess atņem toj Kam rokās likta tā — lai steigšus izmanto.

Elmīra

Jūs, Da mis ..,

Damiss

Veltīgi — šeit runāšana lieka.

Nemaz vairs nezinu, kur dēties man aiz prieka, Un tālab neceriet, ka izdosies varbūt,

Lai atriebt atsakos, jums mani piedabūt.

Nav jāvilcinās vairs, kad tāda laime smaida, Kad tikai jādara un — gandarījums gaida.

V SKATS

Orgons, Damiss, Tartifs, Elmīra

Damiss

Mēs pacienāsim, tēvs, ar jaunām ziņām jūs, Tās uzklausot, man šķiet, liels pārsteigums

jums būs.

Nav jūsu laipnība par velti izdāļāta,

Sis kungs to atalgo pēc sava dāsnā prāta.

Jo lielu sirsnību viņš vēlas izrādīt Un tālab nolēmis jums godu nolaupīt.

Nupat es dzirdēju, cik aizskaroši klaja Bij milas valoda, ko viņš te sarunāja.

Un kundze biklumā, kā to var viegli jaust,

Par vari gribēja to visu neizpaust,

Bet nekaunību šo tik pretīgu es jūtu,

Ka noklusējot, šķiet, jūs apvainojis būtu.

Elmīra

Patiesi, uzskatu, ka katrs sīkumiņš

Nav vīram jāstāsta, jo uztraukties var viņš;

Un ne jau sīkums tāds var godam ceļā stāties — Ir gana jau ar to, ka protam aizsargāties.

Lūk, tā es domāju, un domātu tā jūs,

Damis, ja cienītu jūs manus uzskatus.

VI SKATS

Orgons, Damiss, Tartils

Orgons

Ko dzirdu es? Ak dievs! Vai tiešām tas ir tiesa? Tartifs

Jā, brāli, esmu ļauns, un kārīga man miesa,

Es — nabags grēcinieks un pēdējs nelietis,

Kāds vien ir redzēts te jebkad uz zemes šīs.

Ik mirklis dzīvotais — melns kauna traipu

krājums,

Vienvienīgs noziegums — viss mana mūža

gājums.

Kā redzams, debesis nu beidzot tiesu spriež,

Un pazemotam man šis sods ir jāizcicš.

Kaut vai vislielāko man vainu piedēvētu,

Es lēnprātīgi to bez naida panest spētu.

Un tādēļ ticiet tam, kas neticams jums šķiet, Un tā kā ļaundari prom mani padzeniet.

Lai kāda sodība pār manu galvu lītu,

Par smagu nebūs tā, ne arī nepelnītu.

Orgons dēlam

Ak, blēdi nodevēj! Vai tiešām ceri tu,

Ka spēsi aptumšot šā vīra šķīstību?

Damiss

Kā! Viltus lēnīgums, ko liekulis šis tēlo,

Jūs pārliecināt spēj...

Orgons

Ka nav tev jānožēlo!

Tartifs

Nē, lai viņš runā vien, un ticiet, patiess viss Ir tas, ko viņš nupat jums tika stāstījis.

Kāpēc pēc visa tā man rādāt laipnu seju?

Jūs taču nezināt, ko izdarīt es spēju!

Vai varbūt izskats mans jūs maldinājis tā,

Ka labāks pārvēršos es jūsu iedomā?

Nē, nē, pēc izskata jūs spriežat gluži greizi Un mani vērtējat pavisam nepareizi.

It visi uzskata, ka esmu cildens vīrs,

Bet īstenībā gan es esmu draņķis tīrs.

Uzrunādams Datnisu.

Mans dēls, jel runājiet, lai nikni gānīts tieku Par zagli, bezgodi, par jaunu slepkavnieku Un pat vēl negantāk, — es pretī neturos,

Jo esmu pelnījis it visus vārdus šos,

Un, ceļos nometies, es gribu izciest kaunu.

Lai izpirktu kaut cik, ko pastrādājis jaunu.

Orgons Tartifam

Tas, brāli, ir par daudz!

Dēdam.

Tev, šķiet, nav sirds nemaz.

Ak, nodevēji Daniiss

Kā? Jums tik jauka izklausās...

Orgons

Ciet klusu, nelietil

Palīdzēdams Tartijam piecelties.

Mans brāli, piecelieties!

Dēlam.

Tu bezgodi!

Damiss

Viņš var ...

Orgons

Ciet klusu!

Damiss

Jāsāk smieties...

Orgons

Vēl vienu vārdiņu — un nebūsi vairs dzīvst Tartifs

Mans brāli, dieva dēļ, jel neesiet tik sīvs!

Es labāk cietīšu visnegantākās mokas,

Pret dēlu manis dēļ jel nepaceliet rokas, Oegons dēlam

Ak, nepateicīgais!

Tartifs

Jel rimstiet. Gribu pat Uz ceļiem lūgties jūs ...

Orgons,

ari nomezdamies ceļos un apskaudams Tariiju Man šķiet, jūs jokojat?

Dēlam.

Vai redzi, cik viņš cēls? naiiiiss

Bet...

Orgons

Klusu!

Damiss

Es...

Orgons

Ciet klusu!

Es zinu, kalab tam tu uzbrūc nepiekusis:

Jūs visi nīstat to, un redzu sievu nu Un bērnus, kalpus pat, kā tie to plosītu.

Jūs visus līdzekļus bez kauna lietā liktu,

Lai no šā šķīstsirža šeit drīzāk vaļā tiktu,

Bet, jo jūs cītīgāk to gribat projām dzīt.

Jo ciešāk gribas man to klātu piesaistīt,

Un tādēļ pasteigšos tam meitu dot par sievu, Lai iznīdētu reiz šās dzimtas lepno nievu.

Damiss

Vai iet pie altāra ar varu piespiest var?

Orgons

Jā, nelieti, un tas jau notiks šovakar.

Nē, es jūs nebaidos, un iegaumēt jums klājas, Ka kungs un pavēlnieks es esmu šajās mājās, Nu, blēdi, atzīsties, ka sameloji, teic Un, ceļos mezdamies, lūgt piedošanu steidz.

Damiss

Es? No šā nelieša, kas tikai krāpj un mānās... Orgons

Ak tu vēl pretojies un bezkaunīgi gānies? Tariifatn.

Šurp koku! Nūju šurpl Nē, neatturiet visi Dēlam.

Tūlīt no mājas tu lai būtu pazudis Un nerādītu šeit nekad vairs acu savul

Damiss

Es aiziešu, bet...

Orgons

Prom! Lai žiglāk tevis nava,

Un zini: mantojums tev ari secen ies,

Turklāt vēl tēva lāsts pār tevi uzgulsies.

VII SKATS Orgons, Tartifs

Orgons

Kā svētam vīram drīkst tik lielu uzkraut kaunu! Tartifs sānis

Ak debess, piedodi, ko viņš man dara Jaunu! Orgonam.

Kā mani sāpina, kaut zinātu jūs to,

Ka visi mani šeit tik ļoti nomelno ...

Orgons

Ak vai!

Tartifs

Jau doma vien par šādu netaisnību Liek sirdij sažņaugties, ka raudāt tikai gribu ... Ak, tādas šausmas māc!... Nemaz vairs spēka

nav

Man kaut ko parunāt un šķiet, ka mirstu jau. Orgons,

raudādams skrien uz durvīm, pa kurām izdzinis dēlu

Vai, nelieti, kāpēc sev uzliku šīs mokas,

Kāpēc tu nekriti uzreiz no manas rokasl

Tartif am.

Mans brāli, neskumstiet un dusmas atmetiet! Tartifs

šīs tukšās sarunas sen jāizbeidz, man šķiet.

Es redzu — nemieru vien sēju jūsu mājās,

Un tālab labāk būs pār pleciem ņemt man

kājas.

Orgons

Kā? Vai jūs jokojat?

Tartifs

Te mani visi nīst,

Pret mani kūda jūs un ļauj, lai tenkas klīst. Orgons

Un kas par to? Vai es kaut cik tās vērā lieku? Tartifs

Bet viņi neliegs sev ir turpmāk šādu prieku, Un apmelojumiem, ko tagad noraidāt.

Jūs citureiz varbūt jau ticēsit labprāt.

Orgons

Nē, brāli mans, nekad!

Tartifs

Ak, brāli, sievas vara Ik vīru pakļaut spēj un paklausīgu dara.

Orgons

Nē, nēl

Tartifs

Jel ļaujiet man, ka aizeju tūlīt,

Lai iemesla tiem nav mūs abus sarīdīt.

Orgons

Nē, nē, jūs paliksit, vai — gribu nāvē doties. Tartifs

Lai noliek, vajadzēs man atkal pazemoties.

Es tikai izlūdzos ..,

Orgons

Ak!

Tartifs

Varam nerunāt,

Bet, kā mums rīkoties, to vajag padomāt.

Gods gaužām vārīgs ir, un, draudzība lai zeltu, Mums jādzīvo būs tā, lai tenkas nesaceltu.

No jūsu sievas man visnotaļ jāvairās ...

Orgons

Par spīti mēlnešiem, jūs nebēgsit no tās.

Lai viņi traki kjfist — tas patiktu man tieši —, Un tālab gribu es, lai kopā redz jūs bieži.

Ar to vēl nepietiek, ka tenkas man ir nieks,

Drīz pierādīs, ka jūs — mans vienīgs

mantinieks.

To visu kārtošu bez kādas kavēšanās,

Lai kļūstat īpašnieks it visās muižās manās. Krietns, godīgs, sirsnīgs draugs, par znotu

izraudzīts,

Ir dārgāks nekā dēls un sieva, un kāds cits. Vai pieņemsit jūs to, ko es jums piedāvāju?

Tartifs

Lai notiek dieva prāts, pret to es neuzstāju! Orgons

Ak, nabadziņšl Bet nu mums jānokārto tas.

Lai viņi pušu sprāgst aiz lielas skaudības!

CETURTAIS CĒLIENS

I SKATS Kleants, Tartifs

Kleants

Jā, visi melš par to, un savu vārdu dodu,

Ka troksnis saceltais jums nedara vis godu.

Jūs īstā reizē, kungs, es sastopu un nu Šeit savas domas jums it klaji pateikšu.

Man netīk iztirzāt, ar ko tas viss var beigties, Bet ņemsim ļaunāko, lai varam nepārsteigties. Nu, labi, Damisam var vainu virsū velt Par to, ka gribējis viņš neslavu jums celt.

Bet vai tad kristietis, ja nodarīts tam pāri,

Kaut mirkli dzīvot drīkst ar atriebības kāri?

Vai spēsit paciest to, ka jūsu strīda dēļ Tiks ārā izraidīts no tēva mājām dēls?

Es atkārtoju jums un atgādinu, proti:

It visi, jauns vai vecs, ir sašutuši loti,

Un tādēļ, ticiet man, viss nomierināsies,

Ja ķilda iesāktā lidz galam neaizies.

Un dievam ziedojiet jus savu dusmu kvēlu,

Lai varat palīdzēt, ka izlīgst tēvs ar dēlu.

Tartifs

Ak vai, no visas sirds to pašu vēlos es,

Pret viņu rūgtuma man nav pie dvēseles;

Ir viņam piedots viss, es viņu nenosodu,

Un viņam pakalpot man gribētos ar godu;

Bet augstām debesīm pa prātam nebūs tas:

Ja atgriezīsies viņš — man projām jādodas. Pēc visa tā, ko viņš šeit izdarījis tika,

Ik izlīgšana var šķist piedauzība plika,

Un nez ko cilvēki tad domātu par mums!

Tīrs aprēķins — lūk, tads man tiktu pārmetums, Un visur runātu, ka, juzdams savu vainu,

Es |aužu aizdomas no sevis projām gainu Лг to, ka izliekos, ka bailes man no tā,

Lai tad, kad vajadzīgs, tas neteiktu nekā.

Kleants

Jūs aizbildināties ar izpušķotiem niekiem,

Ar viltus ieganstiem, tik sadomātiem, liekiem. Kālab par debesīm tik lielas rūpes jums?

Ja sodāms vaininieks, tās iztiks ir bez mums. Tām Jaujiet atriebi un taisnu tiesu prasīt,

Pats visu piedodiet, kā varam rakstos lasīt, Un, vērā neņemot, ko pasaule var teikt,

Jums dieva bauslību būs izpildīt un veikt.

Kā? Bažas ģeķīgās par to, ko ļaudis domās, Jūs iespēj novirzīt no goda vīra lomas?

Nē, allaž darīsim, ko debesis mums liek,

Jo galvu lauzīt vēl — mums laika nepietiek.

Tartifs

Es jums jau sacīju, ka mana sirds tam piedod. Un pašas debesis man tādu prātu iedod;

Bet pēc tās neslavas, kad sākās tracis šis,

Vairs kopā palikt šeit man ne|auj debesis.

Kleants

Bet tās jums atļauj, kungs, jo iecietīgi kļausit, Ko tēvam untumi un ģeķība čukst ausīs,

Un pieņemt muižu pat, ko viņš jums dāvina, Kaut jums nav tiesību tur tīkot pēc kaut kā?

Tartifs

Kas mani pazīst, tiem ne prātā nenāks doma. Ka varu kārot es pēc šāda liela loma.

Maz manta laicīgā spēj mani valdzināt,

Tās spožums mānīgais sev nevilina klāt;

Bet, ja nu nolēmis no tēva saņemt biju So dāvanu, ko viņš man labprāt izraudzīja,

Tad tikai tādē| gan — es atzīšos tūlīt —,

Lai jaunās rokās vien šī manta neiekrīt,

Jo, ja tā grēcniekiem vai noziedzniekiem tiktu,

Tie sliktiem nolūkiem to tūdaļ lietā liktu Un neizmantotu vis tā, kā vēlos es,

Lai slavu debesīm un ļaudīm laimi nes.

Kleants

Mans kungs, cik cildenas lai jūsu vēlmes būtu, Varbūt tās mantniekam ir ievērot par grūtu.

Un tālab pacietiet un nekavējiet to —

Pēc sava prāta viņš lai muižu iekārto.

Daudz labāk būs, ja pats viņš aizlaidīs to vējā Un nevis dzirdēt, jūs ka sauc par ierāvēju.

F.s brīnos vienīgi, ar kādu mieru jums Bij gluži pieņemams šāds tēva priekšlikums, Jo vai tad dieva vārds mums mācītu un ļautu, Ka mantojumu mēs no rokām kādam rautu? Un, ja nu debesis patiesi jums tā liek,

Ar Damisu ka vairs nav kopā jāpaliek,

Vai labāk nebūtu, kā šķīstam vīram klājas,

Ka godam aizejat pats pirmais no šās mājas

Un nevis paciešat, ka tikai jūsu dēļ

Bez kāda iemesla tiek projām padzīts dēls?

Jel ticiet, kungs, ka jūs ar godigumu tādu Varbūt...

Tartifs

Pusčetri jau, kungs, pulkstenis te rāda, Sauc steigšus mani prom mans kristīgs

pienākums,

Un tālab piedodiet, ka jāatvadās mums.

Kleants, palicis viens pals Vai!

II SKATS

Elmīra, Mariana, Kleants, Dorina

Dorina

Dieva dēļ, mans kungs, mums jāsadodas

rokās!

Sirds nabadzītei cieš vistrakās elles mokas;

Kopš lēvs ir izšķīries un dots jau solījums,

Ne mirkli neatstāj vairs meitu izmisums.

Viņš tūdaļ būs jau klāt. Lai vienprātīgu garu Mēs izjaukt lūkojam ar izmaņu vai varu So ļauno nodomu, kas satraucis ir mūs.

Ill SKATS

Orgons, Elmīra, Mariana, Kleants, Dorina Orgons

A, gaužām priecājos, ka sastopu šeit jūs.

Marianai.

Sai līgumā ir punkts, kas sagādās jums prieku,

Ko tuvāk paskaidrot es uzskatu par lieku.

Mariana, Orgona priekšā nometusies ceļos

Tēvs, dieva vārdā jel, kurš redz, kā ciešu es, (

Un, ja jums dārgs kaut kas vēl ir uz pasaules,

Tad mīkstiniet mazliet pār mani savu gribu —

No manis neprasiet tik aklu paklausību.

Un, lūdzams, novērsiet, ka bargais likums šis Pret tēvu kurnēt liek un piesaukt debesis;

Un zemes dzīvi šo, ko dāvājāt man teju,

Tēvs, nepārvērtiet to par tumšu bēdu leju.

Ja saldo cerību man mūžam nesasniegt,

Ja kopā būt ar to, ko mīlu, gribat liegt,

Vismaz aiz žēluma tad atpestiet no mokām Un mani paglābiet no nemīlamām rokām,

Un nelieciet, lai gars mans izmisumā krīt,

Kad varu gribēsit pār mani izrādīt.

Orgons, juzdams, ka atmaigst

Jel kļūsti cieta, sirds, tu nedrīksti būt vāja!

Mariana

Par to, ka viņš jums mīļš, nemaz es nerunāju.

Jūs varat mierīgi tam savu mantu dot Un, ja vēl nepietiek, pat manu pievienot.

,

Es visu atdošu un labprāt pametīšu,

Vien pašu nedzeniet jūs mani postā tīši,

Bet ļaujiet trūkumā starp klostersienām mist Un līdz ar velētām šā mūža dienām dzist.

Orgons

Nu, protams, klosterī tās tūdaļ piedraud doties. Tiklīdz to kaislībām kāds tēvs grib nepadotiesl Jel piecelieties, bērns! Jo pretīgāks šķiet vīrs, Jo vairāk piedēvēts tas tiks kā nopelns tirs.

Sev miesu mērdējiet ar laulību, lūk, šādu,

Un lai es nedzirdu vairs gaušanos nekādu.

Dorina

Kā tā? ...

Orgons

Jel klusējiet! Ne jums kas deg, ne svilst! Es stingri aizliedzu kaut vārdiņu jums bilst.

Kleants

Ja pieņemt padomu šo jūs ar mieru, proti... Orgons

Mans svaini, padomi jums allaž skaisti ļoti,

Tie visai apsvērti, es augsti cienu tos,

Bet ļaunā neņemiet, ka no tiem atsakos.

Elmīra virām

Kad redzu visu šo, es nezinu, ko sacīt:

Kā jūsu aklība jums pašam nekrīt acīs?

Viņš kļuvis jums tik mīļš, tā ietekmējis jūs,

Ka aizmirstat tik drīz jūs viņa nedarbus.

Orgons

Jums padevīgais kalps! Es sapratu uzreizis Uz dēla aušībām jūs neskatāties greizi,

Un bailes bija jums to laikus atrunāt,

Lai taču neķeras viņš goda vīram klāt.

Un pati bijāt jiis tik mierīga pārlieku,

Kaut šoreiz uztraukties vis nebūtu par lieku.

Elmīra

Vai mīlas atklājums, ko iedrīkstas kāds paust, Tik ļoti aizskart var, ka nāktos šķēpus lauzt? Vai par to gānīties ar lamu vārdiem klātos Un dusmu zibeņiem, kas zvērotu mums skatos? Man tikai smiekli nāk par tādām muļķībām,

Un lieku troksni celt es negribu ar tām.

Man tīk, it mierīgi ja tikumību rādām,

Bez viltus kautrības, bez liekulībām kādām, Kad gods ar nagiem ir un ilkņiem jāaizstāv Par katru vārdiņu, kas vien pa prātam nav.

Lai debess pasarga no tādas izrīcības!

Būt tiklai sievietei, ne raganai man gribas,

Jo uzskatu, ka vēss un mierīgs atteikums Ne mazāk spēcīgi var atbaidīt no mums.

Orgons

Jums mani nepievilt — man pārliecība sava. Elmīra

Man vēlreiz jābrīnās, ka rakstura jums nava. Bet ko jūs sacīsit par neticību šo,

Kad redzēsit, ka šeit neviens jums nemelo?

Orgons

Kad redzēšu?

Elmīra

Jā.

Orgons

Nieks!

Elmīra

Ak tā? Bet ja nu spētu Es teikto pierādīt par patiesību svētu?

Orgons

Ak, blēņas!

Elmīra

Jocīgais! Jel atbildiet vismaz! Es taču neprasu sev aklas ticības.

Bet, pārliecināties ja apstākļiem par spīti Jums pašam gadītos tā gluži nemanīti,

Ko tad jūs sacītu par draugu cildināto?

Orgons

Tad... Tad es sacītu... Es neteiktu neko. Jo tas nav iespējams.

Elmīra

Reiz jāizbeidz šie maldi, Lai jūs vairs neteiktu, ka viss ir meli salti.

Tālab man izkārtot patiešām ir liels prieks,

Lai visam teiktajam jūs kļūstat liecinieks.

Orgons

Lai notiek; turēšu pie vārda jūs un gribu Pats pārliecināties par jūsu izveicību.

Elmīra Dorinai

Šurp viņu pasauciet!

Dorina Elmīrai

Viņš gaužām viltīgs šķiet Un nemaz neļausies tik viegli cilpā skriet.

Elmīra Dorinai

Nē, tam, ko mīlam mēs, mūs mānīt viegli sokas. Bet patmīlim — ap to vien paša meli lokās.

Tik sauciet šurp!

Pievērsdamās Ķleantam tin Marianai.

Mums te ir jābūt divatā.

IV SKATS Elmīra, Orgons

Elmīra

Šurp galdu pavilksim, un palioniet zem tā.

Orgons

Ko?

Elmīra

Labi paslēpties jums gluži nepieciešams.

Orgons

Bet kāpēc pagalde?

Elmīra

Ak, pasteidzieties tiešāml Gan vēlāk redzēsit, kas man ir padomā.

Nu, žiglāk, žiglāk jel, un notupieties tā,

Lai viņš jūs nemana un nedzird elpas dvesmu.

Orgons

Nudien man jāalzīst, ka pārāk klausīgs esmu, Bet jāpaskatās ir, kā tas viss beigsies jums.

Elmīra

Es ceru, aiztaupīts būs jūsu pārmetums.

Pagaldē tupošajam Orgonam.

Es mazliet dīvaini te uzvedīšos tagad,

Bet sašust nedrīkstiet jūs mana mērķa labad: Lai ko es runāšu, jums mierīgs lai ir prāts,

Jo gribu pierādīt, ka esat maldināts.

Un, ja būs vajadzīgs pat itin maigu jūtu,

Lai rnasku noraut nost es viņu piedabūtu,

Es viņa iekārei tad gribu paglaimot Un žestiem pārdrošiem jo pilnu vaļu dot.

Vien tikai jūsu dēj lai viņu mulsinātu,

Es izlikšos, ka viņš man atņēmis ir prātu,

Un mitēšos uzreiz, kad padosities jūs,

Un tālāk neiešu, kā jums tas vēlams būs.

Tas jūsu ziņā ir — likt šķēršļus viņa kvēlei, Kad liksies jums, ka gals nu jādara šai spēlei, Un, sievu saudzējot, to aizstāvēt tūlīt,

Tiklīdz man izdevies jums acis atdarīt.

Tas atkarīgs no jums, šeit — jūsu noteikšana Un... Nāk jau. Sargieties, lai viņš jūs

nepamana.

v SKATS

Tartifs, Elmīra, Orgons pagaldē

Tartifs

Man sacīja, ka šurp jūs mani aicināt.

Elmīra

Jā. Slepeni ar jums man vajag parunāt.

Bet durvis aizveriet, pirms savu stāstu sāku, Un pielūkojiet, šeit neviens lai neienāktu. Tarlifs iet aizvērt durvis un atnāk aipakaf.

Es tiešām negribu, lai atgadītos tā Kā viņu reizi mums, kad dumji iznāca.

Par pārsteigumiem mums nekad nav īstas

jausmas;

Damisa dēļ par jums man jāpārcieš bij

šausmas,

Un pats jūs redzējāt, ar kādām pūlēm to Es centos pierunāt, lai neizpauž neko.

Pārlieku uztraukta gan biju, tas ir tiesa,

Un neatspēkoju, ka viņa iedoma ir nepatiesa. Bet, paldies dievam, tas uz labu bija vien,

Un labāks iznākums nav domājams, nudien. Jums piedēvētais gods ir vētru izkliedējis,

Un ēnu saskatīt mans vīrs nav jūsos spējis. Viņš tenku nebaidās un grib to pierādīt Ar to, ka abiem mums liek kopā būt ikbrīd.

Lūk, tādēļ tagad šeit, kad nebaidos no paļām,

Kad varu ieslēgties un izbēgt runām skaļām, Es brīvi uzdrīkstos jums sirdi parādīt,

Kas jūsu dedzību, šķiet, nespēs atvairīt.

Tartifs

Vai jūsu valodu es nesaprotu greizi?

Pavisam citāda tā bija viņu reizi.

Elmīra

Ak, atraidījums šāds ja var jūs sadusmot,

Cik slikti sievieti tad sirds jums pazīt prot!

Cik maz gan nojaušat jūs viņas jūtas kvēlas, Kas, vāji slēpdamās, vien aizsargāties vēlas! Šais brīžos kautrība aizvien mēdz pretī stāt Pret to, kas maigumu sāk mūsos modināt.

Lai cik mums skaidrs ir, ka esam mīlas varā, Aiz kauna liedzamies rnēs allaž pilnā sparā. Vispirms mēs vairāmies, bet gaiši redzams tas, Ka mūsu vājā sirds it rāmi padodas,

Ka tikai goda pēc mums mute cēli liedzas Un noraidījums šis līdz solījumam sniedzas. Kā redzat, atzīstos jums visai klaji nu Un sievu kautrību nemaz vairs nesaudzu.

Bet, ja nu saruna par to ir tagad sākta, —

Vai strīds ar Damisu man pirmīt prātā nāktu? Vai uzklausījusi es būtu mīļuprāt,

Kad savu sirdi man jūs steidzāt dāvināt?

Vai tā es rīkotos, kā tagad izdarīju,

Pret jūsu dāvanu ja vienaldzīga biju?

Kad vēlēt vēlējos tad piedabūt kaut kā.

Lai nedodaties jūs šai spaidu laulībā.

Vai lūgums dedzīgais šis skaidri nevēstīja,

Ka interese man pret jums jo liela bija Un ka man sāpētu tāds atrisinājums,

Kas sirdi sadalīt uz pusēm liktu jums?

Tartifs

Patiesi, sajūtos es svētlaimības šūpās,

Kad tādi vārdi nāk pār iemīļotās lūpām:

So vārdu medus salds pa visām dzīslām plūst, Un maigums reibina līdz šim vēl neizjusts. Jums patikt — uzskatu par visuaugsto laimi,

Un jūsu solījums skar sirdi man kā glaimi.

Bet sirds šī izlūdzas sev brīvību no jums,

Jo mazliet šaubīgs šķiet tai laimes patiesums: Var būt, ka vārdi šie ir viltībinas mazas,

Ar kuram panākt grib, lai atsaucu es kāzas;

Un, klaji runājot, man jāpasaka tas,

Ka vārdiem jaukajiem es neticu nemaz,

Pirms jusu maigumu, pēc kura tvīktin tvīkstu, Man nepierādīs glāsts, ka cs tam ticēt drīkstu, Un kamēr dvēselē vēl pārliecības trūkst,

Ka gaišā vēlībā jums sirds pret mani pukst.

Elmīra klepo, dodama zīmi savam vīram

Kā? Vai par strauju nav šis jūsu ātrais gājums, Ar reizi iztukšots lai būtu maigais krājums? Jums cenšas izdabāt, jums mīlā atzīstas,

Bet jums tā nepietiek, ar to jums vēl par maz: Lai mierā būtu jūs, lai īstu prieku gūtu,

Šķiet, jums ir vajadzīgs, lai pēdējs liegums

grūtu.

Tartifs

Jo mazāk pelna kāds, jo mazāk gaidīt drīkst. Bet vēlmes pārdrošās vien kvēlos vārdos tvīkst. Tik viegli apšaubām mēs likteni it spožu,

Pirms neizbaudām to kā īstenību drošu.

Man, jusu vēlību tik maz kas pelnījis,

Tik gaužām neticams šķiet dzirdētais šeit viss, Ka laimei, kundze, es tik ilgi neticēšu,

Lidz pārliecināties pats savām acīm spēšu.

Elmīra

Ak dievs, kāds mīlas gars deg jūsos nežēlīgs, Cik dīvains nemiers man nu krūtīs no tā dīgst! Ar kādu niknumu tas sirdīm uzklūp sparīgs, Vien tas, ko vēlas pats, tam nozīmīgs tin

svarīgs.

Ja kādu vajājat, nekur tas nespēj zust,

Jīis taču nedodat ne mirkli mieru just!

Vai tā gan pieklājas — tik bargi izdarīties,

Pec paša kārotā tik kaisli pakaļ dzīties

Un sev par labu vien ar skubu izmantot Sirds lielās vājības, kas sevi alkst jums dot?

Tartifs

Bet, ja jūs raugāties uz mani laipnām acīm, — Kādēļ iai atsakos no tā, ko vēl tās sacīs?

Elmīra

Bet kā lai piekritu gan vēlējumies šim,

Lai nenodarītu es gauži debesīm?

Tartifs

Ja tikai debesis par šķērsli jūsu jūtām,

So šķērsli nojaukt man patiesi nava grūti,

Un jūsu sirdi tas lai netraucē nemaz.

Elmīra

Bet mēs tā baidāmies no debess sodības! Tartifs

Sīs bailes smieklīgās, ko nuie, kundze, minat, Es viegli varēšu uz vietas izklīdināt.

Ir tādi prieciņi, ko debesis liedz dot,

Bet cilvēks taču spēj to visu nokārtot.

Jo pastāv gudrība, kas ar tik smalku ziņu Var izplest plašāku ikvienu sirdsapziņu Un attaisnot, ja ļauns ir nodarīts kaut kas,

Ar to, ka nodomā tas nebija nemaz.

Sos noslēpumus jums es, kundze, gribu rādīt, Jums tikai jāļaujas, lai es jūs varu vadīt.

Ko vēlos — paklausiet un nebaidieties vis,

Es atbildu par to, krīt grēks uz mani šis, Elmira klepo skaļāk.

Jūs stipri klepojat.

Elmīra

Var tiešām izlaist garu. Tartifs, sniegdams Elmīrai kārbiņu

Vai varbūt lakricas jums piedāvāt es varu?

Elmīra

Nē, nē, man piemeties tik stiprs un negants

kāss,

Ka šoreiz nelīdzēs nekādas lakricas.

Tartifs

Patiešām bēdīgi.

Elmīra

Jā, izsakāms pat nava.

Tartifs

Nu, tātad jāatmet jums baiļošanās sava:

Šeit mūsu noslēpums būs mūžam neatklāts,

Jo ļaunums notiek tur, kur tas top skandināts. Tas tiešām nosodāms, ja kārdinām mēs kādu, Bet, klusi grēkojot, nav grēka gan nekāda.

Elmīra,

vēlreiz ieklepojusies un pabungojusi pa galdu Ka redzams, jāizlemj un japadodas būs,

It visam piekrītot, ko vēlēsities jūs:

Ne ar ko mazāku jūs mierā neliksities,

Kaut ko jums iestāstīt vairs velti nav ko dzīties. Bez šaubām, bēdīgi, ka tiktāl nonācis,

Kaut gan tas noticis pret manu gribu viss;

Bet, ja nu mani spiež ar varu iet šo taku,

Jo negrib ticēt tam, ko es ar vārdiem saku,

Un prasa liecības, kas ir daudz drošākas,

Tad jādara, kā liek, — te nelīdz cils nekas.

Un, ja nu soloties es izdaru ko ļaunu,

Jo ļaunāk tam, kas spiež, ka pastrādāju kaunu; Un katrā ziņā gan nav mana vaina ta.

Tartifs

Jā, kundze, nebūsit nemaz jūs vainiga...

Elmīra

Ak, durvis paveriet un paskatīties ejiet,

Vai redzams nav mans virs kaut kur šai

galerijā.

Tartifs

Kādēļ viņš jums tā rūp? Kam viņam tik liels

gods?

Sis vīrs kā radīts tam, lai tiktu piemuļķots! Viņš tikai leposies ar to, kas šeit ir sacīts,

Jo ir jau piedabūts, ka netic savām acīm.

Elmīra

Vienalga. Tomēr cs jūs lūdzu: izejiet Un uzmanīgi tur it visu apskatiet.

VI SKATS Orgons, Elmīra

Orgons, izlīdis no pagaldes

Lūk, iedomājieties, šo neģēlīgo vīru!

Man grūti attapties, cs jūtos beigts vai tiri.

Elmīra

Kā! Jūs jau iznācāt? Vai jokus tīk jums dzīt? Vēl nava īstais laiks, jel pazūdiet tūlīt!

Līdz galam nogaidiet, lai šaubas izkliedētu Un melus nesauktu par patiesību svētu.

Orgons

Vai vēl ko ļaunāku spēj elle ārā sviest?!

Elmīra

Ak dievs, jums neklājas tik pārsteidzīgi spriest. Vispirms būs pārbaudīt, jo tiešām vajag bīties, Ka steigā varētu jūs gauži nokļūdīties.

Paslēpj sev vīru aiz muguras.

VII SKATS

Tartifs, Elmīra, Orgons

Tartifs, neievērodams Orgonu

Viss, kundze, kārtībā, stāv pati laime klāt: Nupat man izdevās it visur izstaigāt —

Neviena paša nav; sirds man aiz prieka

līksma .

Kad Tarlifs atplestām rokām tuvojas Elmīrai, gribēdams to apskaut, viņš pamana Orgonu.

Orgons, aizkavēdams Tartiju

Draugs, lēnāk, valdieties! Par strauju mīlas

tvīksme

Un kaislības, kas jūs tik aplam saviļpo.

Ak jūs, jūs, cēlais vīrs, kā atļaujaties to,

Ka kārdinājumā pat spējat aizmirst dievu!

Jūs meitu bildināt un iekārojat sievu!

Es ilgi šaubījos, vai manis dzirdētais

Nav joks, kas tūdaļ pat jau izkūpēs kā gaiss;

Bet pierādījumi šeit visi kalpo lieti,

Man vairāk nevajag, ar šiem jau pilnām pietiek.

Elmīra Tartifam

Pret pašas gribu es te izrīkojos tā:

So izturēšanos pret jums man uzspieda.

Tartifs Orgonam

Kā? Un jūs ticat, ka ...

Orgons

Ak, lūdzu, drīzāk beidziet, Bez liekām izrunām no šenes projām steidziet.

Tartifs

Mans nodoms...

Orgons

Vārdiem šiem nav nozīmes, man

šķiet:

No manas mājas prom jums tūdaļ jāaiziet. Tartifs

Kaut runājat kā kungs, bet projām es jūs dzišuj Si māja pieder man, es jums to pierādīšu Un pārliecināšu, ka, strīdu meklējot,

Ne vienmēr netieši ar viltu piekļūt prot;

No ļaunprātībām šīm es atbrīvoties gribu,

Ar kaunu nosodīt šo kļūmo mēlnesību Un atriebt debesis, un likt, lai ceļos krīt Tie, kas no šejienes draud mani projām dzīt.

VIII SKATS Elmīra, Orgons

Elmīra

Kas tā par valodu? Ko īsti viņš tur saka? Orgons

Nudien, es uztraucos, jo lieta diezgan traka.

Elmīra

Kā tā?

Orgons

Pēc vārdiem šiem es redzu: nepareizs Bij dāvinājums mans. Nu nomāc solis greizs.

Elmīra

Kā? Dāvinājums? ...

Orgons

Jā, un tur vairs līdzams nava. Bef vēl ir kaut kas cits, kas satrauc manu prātu.

Elmīra

Kas?

Orgons

Vēlāk pateikšu. Nu, steigsimies tīiht:

Vai šķirstiņš vēl ir te, mums vajag pārbaudīt.

PIEKTAIS CĒLIENS I SKATS Orgons, Kleants

Kleants

Kurp jns tā skriedami?

Orgons

Pats nezinu!

Kleants

Man šķictas,

Vispirms ka kopīgi der apspriesties uz vietas, Ka šaja reizē mums vislabāk rīkoties.

Orgons

Sis šķirstiņš man nemaz no prāta neiziet,

Tas mani moka tā, ka jūtu izmisumu.

Kleants

Vai varbūt saistās tas ar noslēpumu kļūmu? Orgons

To Argass, mīļais draugs, pēc kura skumstu

sen,

Pats rokās ielika man gluži paslepen Un glabāt palūdza, pirms trimdas ceļu veica. Tur esot papīri, no kuriem, kā viņš teica,

Gan viņa dzīvība, gan manta atkarās.

Kleants

Kā citam varējāt jūs atdot mantas tās?

Orgons

Reiz šaubas iesāka man sirdsapziņu tirdīt.

Pie sava ļaundara es devos kratīt sirdi,

Un viņš ar padomu man tfidaļ bija klāt:

Lai dodot šķirstiņu es viņam uzglabāt,

Jo tad, ja gadītos, ka mani pratinātu,

Es noliegt varētu it visu rāmu prātu Ar tīru apziņu, no grēka gluži tīrs Pat nodot zvērestu kā īstens goda vīrs.

Kleants

Jā, stāvoklis jums smags, kā es to nule manu: So dāvinājumu un jūsu pļāpāšanu —

Man jāteic atklāti — es varu izskaidrot Ar vieglprātību vien; un tā tas jāsaprot.

Pie šādiem trumpjiem viņš vairs nelaidīs jūs

tuvu;

Un, ja nu tādu reiz pār jums viņš varu guvis, Vēl lielāks neprāts bij jums viņu kaitināt Un nevis mīlīgi un maigi piebraukt klāt.

Orgons

Kā? Likties šķietami par sirsnīgu un labu,

Bet sirdī viltu slēpt un ļaunprātīgu dabu?!

Un es vēl pievācu, kad viņš bij izvārdzis...

Nē, turpmāk atsakos no svētuļiem, kāds šis:

No tiem pa gabalu aiz šausmām mukšu,

Kā velns tos mocīšu, ja tikai klātu sprukšu.

Kleants

Lūk, atkal ļaujaties jau jūtu uzplūdam,

Un mēra sajūtas jūs nezināt nekam.

Tas nava pareizs ceļš, pa kuru dzīvē ritat,

Jo galējībās vien jūs pastāvīgi krītat.

Ja kļūda saprasta, tad mācieties no tās:

No viltus svētuļiem tā turpmāk pasargās.

Bet, lai jūs labotos, vai tālab aklā skrejā Vēl trakāk jākļūdās kā reizē iepriekšējā Un draņķa nelietis ir kopā jāsajauc Ar cilvēku, ko katrs par goda vīru sauc?

Kā! Ja kāds negantnieks jūs piekrāpis bez

kauna,

Aiz spoža cēluma kad slēpis dabu ļaunu,

Vai tādēļ bezgodis nu cilvēks ir ikviens Un īstens ticīgais nav rodams šobaltdien?

Lai brīvdomātāji šos slēdzienus sev taisa,

Jums pašam jāatšķir, kas īsts, kas grābts no

gaisa;

Ar savu spriedumu par agru nesteidziet, Arvienu centieties pa vidus ceļu iet.

Cik spējat, sargieties celt svētulību godā,

Bet īstai ticībai arvienu godu dodiet,

Un, ja nu nesas prāts uz galējībām jums,

Tad vēlreiz atkārtots lai vecais pārkāpums!

II SKATS

Orgons, Kleants, Daniiss

Damiss

Kā! Vai tas tiesa, tēvs, — jums blēdis ņemas

draudēt,

Un, sākdams ticību un dievbijību zaudēt.

Viņš trakā lielībā, kas citos dusmas sveļ,

Ņem jiisu labumu un tad pret jums to ceļ?

Orgons

Jā, tiesa, dēls, diēzi vai es to pārcietīšu.

Damiss

Nu, pagaidiet, gan es tam ausis nogriezīšu! Tā nekaunībai šeit vairs nedrīkst ceļu dot, Un tādēļ apsolos no tās jūs atbrīvot:

Es nositīšu to, un tiksim no tā vaļā.

Kleants

Tā runāt piederas vien jauneklim it zaļam. Ak, lūdzu, valdieties, šis straujums nevietā: Mēs zemē dzīvojam, kur nepanāk nekā,

Ja kaut ko izkārtot kāds sadomā ar varu.

III SKATS

Pernela kundze, Mariana, Elmīra, Dorina, Damiss, Orgons, Kleants

Pernela kundze

Kas nolicis? Kā dzird, šeit šausmu lietas darās! Orgons

Jā, lieli jaunumi, ko pieredzēju pats.

Tā, lūk, par labo mums tiek vēlāk atmaksāts. F;s laipni uzņemu pie sevis nabadziņu,

Gan dodu pajumti, kā brāli turu viņu, ik brīdi vēlību tam parādu labprāt,

Pat meitu atdodu un visu mantu klāt.

Bet tikām bezgodim ir gluži citāds nolūks:

Kā sievu atvilt man, viņš domu sevī lolo Un, mierā nebūdams ar neģēlību šo.

Vēl manu labumu kā draudus izmanto,

Un grib, par postu man, likt lietā savu spēku, Ko viņam piešķīru pats sev par lielu grēku:

No manas muižas viņš grib mani ārā dzīt,

Par tādu, kāds bij pats, nu mani padarīt.

Dorina

Ai, nabadziņš!

Pernela kundze

Mans dēls, kurš gan to ticēt

gribēs,

Ka spēj viņš pastrādāt tik ļaunas negantības! Orgons

Kā tā?

Pernela kundze

Kopš sen is jau mēdz goda vīrus skaust.

Orgons

So vārdu saturu, māt, neesmu spējīgs jaust.

Ko gan tie nozīmē?

Pernela kundze

Ka savādi šai mājā

Jūs visi dzīvojat — šeit viņu nīst un vajā. Orgons

Kāds pamats būtu tam, lai viņu nīstu mēs? Pernela kundze

Cik reižu mācīju jums jau kopš mazotnes:

Virs zemes tiklību arvienu vajā sīvi,

Jo tikai skauģi mirs, bet skaudība būs dzīva.

Orgons

Kāds sakars vārdiem šiem ar to, kas darās nu? Pernela kundze

Par viņu sastāstīts jums simtiem pasaku. Orgons

Hs pats to redzēju, šo bezgallielo kaunu.

Pernela kundze

Ak, mēlnesība šī, — tik daudz tā dara ļauna! Orgons

Vai trakam jākļūst te! Cikreiz lai saku jums,

Ka pašam atklājās man viņa neķitrums.

Pernela kundze

Patiesi, indīgas ir allaž ļaužu mēles,

Un nav kas pasarga mūs no šās kļūmās spēles.

Orgons

Nudien es nevaru jums iestāstīt nekā!

Es pats, pats redzēju, pats savām acīm, jā, Tāpat kā redzu jūs. Vai varbūt dzirdat slikti. Ka simtreiz jākliedz jums pie pašām ausīm

dikti?

Pernela kundze

Ak dievs, cik bieži gan mūs maldināt mēdz acs: Ne visam ticēt var, ko redzējis tu pats.

Orgons

Es neizturēšu!

Pernela kundze

Uz aizdomām mēs kāri Un ļauni tulkojam it bieži labo ari.

Orgons

Ja manu sievu skaut grib savās rokās kāds,

Vai jāiztulko tas par žēlsirdību?

Pernela kundze

Tāds,

Kas vēlas apsūdzēt, tas nedrīkst pārāk

steigties:

Vien smalki pierādot, var sūdzētājam veikties. Orgons

Pie velna! Smalkāk vēl vai jāpierāda gan?

Var varbūt nogaidīt, lai acu priekšā man Viņš... Nē, vai zināt, māt, man pietrūkst vārdu.

tiešām.

Pernela kundze

Ak, viņa cildenums tur garu skavām ciešām,

Un neparko mans prāts to neaptver nekā,

Ka viņš ir gribējis, ko ļaudis sarunā.

Orgons

Ja nebijusi jūs man pašam īstā māte,

Nudien es nezinu, ko dusmās sarunātu.

Dorina Orgonam

Kungs, šādu atmaksu jums noteic taisnīgums: Tad neticējāt jūs, un tagad netic jums.

Kleants

Par tīriem niekiem šeit mēs dārgo laiku šķiežam, Kas jāizmanto tā, ka, kopā nākot, spriežam,

No blēža alriebes lai neiznāk nekas.

Damiss

Ik nekaunībai gan ir savas robežas!

Elmīra

Ar tiesu, manuprāt, viņš nepanāks nenieka,

Ka nepateicīgs viņš — nav pierādāms no lieka.

Kleants Orgonam

Jūs viņam neticiet — viņš darīs, ko vien spēs, Un argumentus pat pret jums vēl sameklēs:

It bieži neģēlis no sīka puteklīša

Var sekas izraisīt, kas sadomātas tīšām.

Jums vēlreiz saku es: tik stipri bruņotam — Kāpēc jūs nepratāt griezt ceļu laikus tam?

Orgons

Tas vairs nav labojams! Tik augstprātīgs viņš

bija,

Ka es pār sevi vairs nenieka nevaldīju.

Kleants

Starp abiem jums no sirds es ļoti vēlētos,

Lai vienprātības gars no jauna iestātos.

Elmīra

Kaut zinājusi es, kas padomā ir viņam,

Tad šādu troksni celt man nebūtu ne miņā;

Uņ tagad ...

Orgons

Dorinai, redzēdams ienākam Lojāla kungu

Kā viņš grib? Tūlīt to uzziniet,

Jo šobrid nevaru es viņam pretī iet!

IV SKATS

Orgons, Pernela kundze, Elmīra, Mariana, Kleants, Damiss, Dorina, Lojāla kungs

Lojāla kungs Dorinai, no skatuves dibena

Labdien! Vai drīkstētu es, māsiņ, mazulietiņ Ar kungu parunāt?

Dorina

Viņš aizņemts, kā man

šķietas,

Un riez vai vēlēsies ar kādu satikties.

Lojāla kungs

Es traucēt negribu, lai pasarg mani dievs!

Bet, liekas, nebūšu es nepatīkams viņam.

Jo ceru iepriecēt ar itin jaukām ziņām.

Dorina

Un jūsu vārds?

Lojāla kungs

Nekā jums cita nebūs teikt Kā vien: Tartifa kungs man licis šurpu steigt.

9G

Dorina Orgonam

Tur ieradies kāds virs ar itin laipnu stāju: Tarlifs to palūdzis, lai nāk uz jūsu māju Ar ziņu tīkamu.

Kleants Orgonam

Nu, paraugieties pats

Un arī uzziniet, ko grib un kas viņš tāds. Orgons Kleanlam

Varbūt viņš atnācis un grib mūs samierināt.

Kā lai es izturos — patiesi grūti zināt.

Kleants

Jūs dusmas nedrīkstiet tam izrādit nemaz,

Jums rāmi jāklausās, vai negrib izlīgt tas.

Lojāla kungs Orgonam

Jel esiet sveicināts! Lai debess spēku jaunu Jums dod un postā dzen tos, kuri vēlē ļaunu!

Orgons klusām, Kleanlam

Sis sākums lēnīgais ir tāds, kā domāju, —

Uz izlīgšanu, šķiet, es varu cerēt nu.

Lojāla kungs

Man allaž jūsu nams pie sirds ir bijis tuvu — Pie jūsu tēva jau es darba lauku guvu.

Orgons

Man gaužām neērti, bet nedusmojiet daudz,

Ka nepazīstu jūs un nezinu, kā sauc.

Lojāla kungs

Man vārds — Lojāls, pats esmu dzimis

Normandijā.

Par tiesas vīru lemts man izskoloties bija.

Jau četrdesmitais gads, kopš dievs man

līdzējis.

Ka godam veicu to, ko prasa amats šis.

Ar jūsu atļauju, ja nebūtu par grūtu,

Kungs, te ir tiesas akts, kas jāizpilda būtu.

Orgons

Kā? Esat ieradies...

Lojāla kungs

Nav jāuztraucas jums:

Mans kungs, tas taču ir tik vienkāršs rīkojums, Tā sacīt, pavēle jums izvākties no mājas Ar visu ģimeni un iedzīvi; to klājas Jums steigšus izpildīt, jo rakstā noteikts tā...

Orgons

Es? Lai es izvācos?

Lojāla kungs

Mans kungs, patiešām — jā. šī māja — atkārtot to pārliecīgi neder — Tartifa kungam nu it likumīgi pieder:

Pār jūsu mantību viņš kungs un pavēlnieks,

Un liecību par to jums tūdaļ līgums sniegs,

Kas neapstrīdams ir, jo uzrakstīts, kā nākas.

Damiss Lojāla kungam

Kur nekaunībai šai ņem cilvēks tik daudz

mākas?!

Lojālā kungs Datnisam

Mans kungs, es runāju gan ne ar jums, man

šķiet,

Norādīdams uz Orgānu.

Bet jūsu tēvs, nudien, ir prātīgāks mazliet, Viņš pazīst likumus un pienākumu cilda, Un to, ko tiesa spriež, jo paklausīgi pilda.

Orgons

Bet...

Lojāla kungs Orgonam

Kungs, es zinu to, ka pat par miljonu Ar mieru nebūtu jūs pārkāpt likumu,

Jo, būdams goda vīrs, it labprāt paciest spētu, Ka pildu amatu un pienākumu svētu.

Daini ss

Jums, cienīts tiesas kungs, gan piesargāties der, Ka jūs ar rungu kāds te krietni nenoper.

Lojāla kungs Orgonam

Lai apklust jūsu dēls vai tūdaļ projām dodas, Jo citādi diemžēl man vēlēšanās rodas,

Ka protokols pret jums tiek steigšus uzrakstīts.

Dorina sānis

Lojāla kungs nu gan ir visai nelojāls!

Lojāla kungs

Pret labiem cilvēkiem man netrūkst

līdzcietības —

So lielu uzņemos vien tādēļ, ka man gribas Jums laipni izlīdzēt un pakalpot turklāt Ar to, lai ierēdnis kāds cits jums netiek klāt, Kurš cieņu nejustu pret jums, kā es to jūtu,

Un kura bardzību jums grūti paciest būtu.

Orgons

Bet ko vēl ļaunāku var kādam nodarīt Kā māju pamest likt?

Lojāla kungs

Es negribu tūlīt

Jūs laukā izraidīt, to atliksim līdz rītam,

Kad tiesas lēmumam ir jatiek izpildītam.

Ar desmit vīriem es šeit klusām vēlētos,

Vai naktsmājas pie jums man laipni neiedos. Un formas pēc, jā gan, tas nebūtu par sliktu, Ka durvju atslēgas man uzticētas tiktu.

Es ļoti centīšos jūs netraucēt nemaz Un nesagādāšu jums nepatikšanas.

Bet rīt no rīta jau jums jārīkojas aši:

Lai viss te izvākts top, lai projām esat paši. Sev stiprus vīrus šurp es esmu ņēmis līdz,

Lai mantas ārā nest jums viņi piepalīdz.

Un, ja nu parādu jums tādu iecietību,

Tad ari sev kaut ko no jums es prasīt gribu: Mans kungs, es izlūdzos jūs izturēties tā.

Lai manu darbu veikt tas netraucē nekā.

Orgons sānis

Cik ļoti gan šobrīd es sirdi vēlos klusi Simt zelta gabalus, kas man vēl palikuši,

Ar prieku dāvināt tam, kurš ar dūri dot No visa spēka var pa purnu nešķīsto.

Kleants klusi, Orgonam Lai paliek tā, kā ir.

Damiss

Es iešu prom, jo jūtu,

Ka sevi savaldīt man metas jau par grūtu.

Dorina

Ak vai, Lojāla kungs, uz platās muguras Jums daži belzieni gan nekaitēs nemaz.

Lojāla kungs

Jūs taču sodīt var par mutes palaišanu,

To prātā paturēt der, eņģelīti manu.

Kleants Lojāla kungam

Mans kungs, nu gana būs, reiz jāizbeidz šis

strīds.

Šurp sniedziet rakstu mums un ejiet prom tulit.

Lojāla kungs

Tad sveikil Dievs lai dod, ka viss jums

veiksmīgs būtu!

Orgons

Bet tevi velns lai rauj un to, kurš tevi sūta.

V SKATS

Orgons, Pernela kundze, Elmīra, Kleants, Mariana, Damiss, Dorina

Orgons

Nu, tagad redzējāt, ka taisnība man, māt,

Un pārējo vairs nav jums grūti secināt.

Vai iepazināt reiz jūs viņa jauno pusi?

Pernela kundze

Es kā no mākoņiem nu jūtos nokritusi.

Dorina Orgonam

Jūs velti gaužaties un viņu peļat tā.

Viņš dievbijību vien visnotaļ pierāda.

Jo mīlēt tuvāku — tāds viņa lielais tikums,

Ka manta samaitā — tas vērojams kā likums. Un, būdams žēlsirdīgs, viņš grib, lai novērsts

tiek

It viss, kas glābšanai jums ceļā šķēršļus liek. Orgons

Jel apklustiet! Cikreiz to lūdzos es pa godam. Kleants Orgonam

Mēs paraudzīsimies, kāds padoms jums šeit

dodams.

Elmīra

Ko blēdis darījis, lai jūsu mute pauž.

Ar savu rīcību tas nolīgumu lauž;

Tā neuzticība tad rādīsies tik melna, Kas tikai sakāvi un nicību vien pelna.

VI SKATS

Vaiērs, Orgons, Pcrnela kundze, Elmira, Kleants, Mariana, Damiss, Dorina

Vaiērs

Mans kungs, patiesi žēl man apbēdināt jūs,

Bet varbūt novērstas tā lielas briesmas būs. Kāds draugs, no visas sirds kas pieķēries man

|oti

Un zina arīdzan, ka cienu jūs, — viņš, proti, Ir lauzis zvērestu, kas viņam izpaust liedz Valsts noslēpumus; viņš man tādas ziņas

sniedz,

No kurām noprotu, ka jābēg jums ar steigu,

Jo grūti pārredzēt šā notikuma beigas.

Tas blēdis, kurš pie jums tik mīlēts bij lidz šim. Jau pratis nosūdzēt jūs mūsu karalim Un pasniegt šķirstiņu, kur valdībai par ļaunu Bij paslēpts dokuments, ko sev par lielu kaunu Jūs tikāt glabājis, tā kļūdams noziedznieks,

Kas valstij bīstams šķiet un tādēļ arī lieks.

Es sīkāk nezinu, par ko jūs vaino tieši,

Bet dota pavēle jūs izsekot jo cieši,

Un pašam uzdots šim, kas pazīst apstākļus, Tam vīram doties līdz, kurš apcietinās jūs.

Kleants

Viņš sāk mūs apdraudēt. Sis noziedznieks jo

nīstams

Grib īpašnieks šeit kļūt it likumīgs un bīstams. Orgons

Jā, cilvēks zvērs vien ir, kam it nekas nav svēts!

Valērs

Jums liktenīgs var kļūt ik mirklis nokavēts. Stāv mana kariete jau jūsu vārtu priekšā,

Un tūkstoš luidorus es ielieku jums riekšā. Mums ļoti jāsteidzas; šis lildeņsitiens bargs,

No tā mums jābēg ir un jāuzmeklē sargs.

Es iesaku jums rast sev patvērumu drošu Un līdz pat galam jums it visur līdzi došos.

Orgons

Liels parādnieks es jums, to zinu, bet — ak

dievs! —

Nav tagad īstais laiks par visu pa teikt ies,

Un lūdzu debesis man piešķirt vēl to prieku,

Lai kādreiz atmaksāt jums varētu kaut nieku. Ardievu, centieties un ...

Kleants

Brauciet vien tūlīt!

Mēs, svaini, apsolām it visu izdarīt.

VII SKATS

Tartifs, Virsnieks, Pernela kundze, Orgons, Elmīra, Kleants, Mariana, Vaiērs, Darniss, Borina

Tartifs, apturēdams Orgonu

Ei, pamazām, mans kungs, kurp skrienat tā bez

elpas?

Pavisam tuvu ir jums jaunās mītnes telpas,

Un karaļvārdā jūs es apcietinu nu.

Orgons

Uz beigām, nodevēj, šo naža dūrienu Tu pataupīji man, lai izlaižu es garu Un vari triumfēt pār noziedzīgo varu.

Tartifs

Ko jūsu bļaušana gan spēj par labu griezi?

Es debess vārdā sen jau radis esmu ciest.

Kleants

Viņš gaužām savaldīgs, man tiešām jāatzīstas. Damiss

No debess sodības trūkst bijāšanas īstas! Tartifs

Es nedzirdu nekā, kas dusmās sakams jums: Man prātā vienīgi ir lielais pienākums.

Mariana

Par to jums pienākas it pilnām gods un slava: Par jūsu amatu vairs cildenāka nava.

Tartifs

Ikvienu amatu var saukt par cildenu,

Ja liek to pildīt tas, kurš sūta mani šurp.

Orgons

Vai neatceries vairs, ka manas laipnas rokas Reiz tevi izvilka no rnbadzības mokām?

Tartifs

Es labi atceros, ko parādā es jums.

Bet līdzēt karalim — mans pirmais pienākums. Bis svētais pienākums, tā dievišķīgā vara Man sirdi noslāpē un nejūtīgu dara,

Ka labprāt ziedotu, vai draugs tas ir vai rads, Vai sieva mīlama, vai pat ja tas — es pats.

Elmīra

Tāds krāpnieksl

Dorina

Allažiņ viņš liekulīgi prata It visu pārvērst tā, lai cildens k|ūst no skata!

Kleants

Ja tiešām tas tā ir, kā jūs šeit stāstāt mums, Ka dievbijība vien ir jūsu rotājums,

Tad kāpēc agrāk tā uz āru neizpaudās Kā vien pēc neveiksmes, kad slāpāt mīlas

baudas,

Bet virs jūs pārsteidza; to nodevāt tūlīt,

Kad gods to piespieda no mājas prom jūs dzīt? Nemaz nav jāstāsta, kā tas ikvienu saista,

Ja viņam dāvana ir pasniegta tik skaista;

Bet, ja nu dāvātājs jums šķielas noziedznieks, Kāds gan no dāvanas jums varētu būt prieks?

Tartifs virsniekam

Mans kungs, cik ilgi rnan būs jāklausās šai

brēkā?

Hs lūgtu: pavēle lai drīzāk stājas spēkā. Virsnieks

Jā, pārāk ilgi jau mēs nedarām neko,

Jūs atgādinājāt man īstā brīdī to.

Tādēļ es lūdzu jūs, man sekojiet pa pēdām Uz cietumu, kur nu jus mitīsit bez bēdām.

Tartifs

Vai es, mans kungs?

Virsnieks

Jā, jūs.

Tartifs

Kādēļ uz cietumu?

Virsnieks

Kādēļ — to paskaidrot cs jums gan negribu. Orgonam.

Mans kungs, jel metiet prom šis bailes un šos

maldus,

Mēs valstī dzīvojam, kur karalis tāds valda, Kas necieš blēdību, kas visu sirdis redz, Nekādas viltības tam acis neaizsedz.

Ar smalku izpratni tam apvelfita daba,

Tā asais skats uzreiz spēj ļaunu šķirt no laba; Nekad viņš pārsvaru ņemt jūtām neatļauj,

Tās stingram saprātam arvienu jā pakļauj.

Viņš krietnus cilvēkus ar mūža slavu balvo,

Bet viņu dedzība tam nereibina galvu,

Un mīlestība, ko pret patieso tas jūt,

Nebūt nav liegusi ar viltu naidā būt.

Sis blēdis nespēja to ievilināt tīklā —

Daudz grūtākas dažbrīd bij risinātas mīklas. Ar gaišo skatienu viņš iekļuva uzreiz Sā blēža sirdsslēpnī, kas izlocījās greizs.

Jūs nācis apsūdzēt, viņš nodeva pats sevi:

It kā pats taisnīgums bij tūdaļ ziņu devis,

Un valdnieks atklāja, ka blēdi notvēris,

Kaut arī pieņēmis bij citu vārdu šis.

Garš saraksts savākts ir ar noziegumu klāstu, No kura sējumiem var tagad rakstīt stāstus.

Ar vārdu sakot, te nu valdniekam bij lemts Reiz skatīt neģēli, kam pēdējs kauns jau ņemts. Lai nodevībām šim vēl pievienotu vienu,

Es tiku norīkots pie blēža kādu dienu.

Lai redzētu, kāds gals var nekau'.ibai būt,

Un lai jūs varētu sev pamācību gūt.

Bet dokumentus man viņš pavēlējis tika No blēža atdabūt un jums tad nodot lika.

Ar karaļvaru viņš ir iznīcinājis To ligurnu, pēc kā nu blēdim pieder viss,

Tāpat viņš piedod jums to pāridarījumu,

Kas valstij nodarīts ar jūsu soli kļūmu;

Ar to viņš atmaksāt jums grib par bijušo,

Kad viņu balstījāt, un pierādīt jums to,

Ka arī tad vēl viņš, kad nenāk pat ne miņā,

Prot labu atdarīt it bagātīgā ziņā,

Ka nopelns it neviens jums neies zudumā,

Ka labais iespiežas tam ciešāk atmiņā,

Dorina

Lai slava debesīm!

Pernela kundze

Nu uzelpot var brīvi.

Elmīra

Kāds lielisks iznākums!

Mariana

Bet sākumā bij sīvi.

Orgons Tartifam

Skat, re, kur nodevējs...

Virsnieks aizved Tartifu.

Kleants

Ak, svaini, ļaunu šo

Nav vērts vairs pieminēt — tas tikai pazemo. Bargs liktenis un sods nu nelaimīgo gaida:

Lai jūsu pārmetums to vairāk nenobaida.

Bet novēliet, lai tas uz priekšu pievērsts tiek Uz labiem darbiem vien, ko sirds tam darīt liek, Un laboties lai spēj, un nožēlo ik grēku,

Un lai tam žēlīgi dod debesvaldnieks spēku.

Ir jums pie kājām tam ar lūgsnu slīgt nu būs Un kvēli pateikties, ka izglābis tas jūs.

Orgons

Jā, tas ir labi teikts; lai savus ceļus lokām Par labo, ko viņš sniedz mums laipnīgs dāsnām

rokām.

Pēc tam kad pienākums šis pirmais izdarīts, Mums jāpadomā būs, kā izpildāms kāds cits. Ar kāzām godinot par uzticību kvēlu Valēru, kuru es nu laimīgs saukt par dēlu.

DONS ŽUANS

DON JUAN

Paris

Gamier Frēres, Ubraires-Cdileurs

KOMĒDIJA PIECOS CĒLIENOS

TULKOJIS EVALDS VALTERS

PERSONAS

Dons 2tians, dona Lilija dēls Sganarels

Plvira, dona Zuana mī|ākā Gusmans, Elviras kalps Dons Karloss )

Dons Alonso / lilv,ras bral‘

Dons Luijs, dona Zuana tēvs Pransisks, ubags

Matirlne /“ieces

Pjero, Šarlotes līgavainis, zemnieks

Komandora tēls

Ragotēns } (lona Zuana ка|1>!

Dimanšs, tirgonis

Laramē, kauslis

Dona Zuana pavadoņi

Dona Karlosa un dona Alonso pavadoņi

Spoks

Noliek Sicīlijā

PIRMAIS CĒLIENS

Kāda pils I SKATS

Sganarels, Gusmans Sganarels ar tabakas kārbu rokā

Lai Aristotelis ar visu savu filozofiju saka, ko grib, bet kas gan par tabaku var labāks būti Tā — krietnu ļaužu kaislība, un tas, kas dienas pavada bez tabakas, nav dzīves cienīgs. Tā ne tikvien iepriecē un apgaismo prātu, bet skolo vēl dvēseles tikumos, un tā mēs topam par krietniem cilvēkiem. Vai neesat ievērojis — līdzko iešņaucam tabaku, tā tūlīt kļūstam pret visiem daudz laipnāki! Un ar kādu aizrautību to piedāvājam gan pa labi, gan pa kreisi, vienalga, kur mēs atrastos! Pat negaidām, lai mums to lūdz, bet steigtin steidzam izpildīt otra vēlēšanos. Tātad tiesa kas tiesa — tabaka iedveš goda jūtas un tikumus tiem, kas to lieto. Bet pietiks par šo jautājumu, turpināsim mūsu sarunu. Tātad, dārgais Gusman, donna Elvīra, tava pavēlnicce, uzzinājusi par mūsu aizbraukšanu, tūlīt devusies mums uz pēdām pakaļ; mans kungs tā savaldzinājis viņas sirdi, ka viņa vairs nespēj bez tā dzīvot, kā tu saki, tāpēc ar skubu braukusi to meklēt. Bet, starp mums runājot, vai gribi dzirdēt manas domas? Man bail, ka viņas mīla netiek slikti atalgota, ka viņa, ieradusies šai pilsētā, neko negūs, un daudz labāk būtu bijis palikt uz vietas.

Gusmans

No kā tu spried to? Saki man, lūdzams, Sgana-rel, — kāds iemesls tik ļaunam pareģojumam?

Vai gan tavs kungs tev būtu atklājis savu sirdi un pastāstījis, ka jūtu atsalums spiež to braukt prom?

Sganarels

Nē jel, bet esmu daudz ko pieredzējis un zinu, kā mēdz būt, lai gan viņš man neko nav teicis. Varu derēt, ka uz to pusi ir. Var jau būt, ka arī maldos, bet šinī lietā pieredze man šo to iemācījusi.

Gusmans

Vai tiešām dona 2uana pēkšņajai aizbraukšanai iemesls ir neuzticība? Vai viņš spētu tā apvainot donnas Elvīras šķīstās jūtas?

Sganarels

Nē, viņš jau vēl ir jauns. Tik daudz drosmes viņam nav.

Gusmans

Tik augstas kārtas vīrs un rīkojas tik ne-krietnil

Sganarels

Ek, augstā kārta! Ir nu gan iemesls! Sī kārta viņam nemaz netraucē.

Gusmans

Bet viņus saista laulības svētās saites.

Sganarels

Ak, draugs, mans lāga Gusman, tici man, tu vēl nezini, kas dons Žuans par cilvēku!

Gusmans

Es tiešām nezinu, kas viņš par cilvēku, ja tā ir tiesa, ka viņš mūs tik nekrietni piekrāpis. Pēc tik daudziem mīlas solījumiem, tik daudziem neatlaidīgiem goddevības apliecinājumiem, nopūtām, asarām, pēc tik daudzām kaislīgām vēstulītēm, kvēliem apgalvojumiem, bezgalīgiem zvērestiem, pēc tādiem aizrautīgiem jūtu uzplūdiem, ka viņa nevaldāmajai kaislei pat klostera svētās sienas nebija par šķērsli, lai iegūtu donnu Elvīru, — es nesaprotu, ka pēc visa tā viņam vēl pietiek dūšas vārdu lauzt.

Sganarels

Bet man to nav tik grūti saprast. Ja tu šo klaidoni un svētceļnieku pazītu, tu zinātu, ka tā ir viņam gluži viegla lieta. Es nesaku, ka viņš ir savas jūtas mainījis pret donnu Elvīru, par to neesmu vēl pārliecinājies. Tu zini, ka pēc viņa pavēles es aizbraucu pirmais un, kopš viņš ir te, neesmu viņu vēl redzējis, taču piesardzības labad tev inter nos^1 darīšu zināmu, ka mans pavēlnieks dons Žuans ir vislielākais nelietis, kādu jebkad zeme turējusi; trakulis, suns, velns, turks, ķeceris, kurš netic nedz debesu valstībai, nedz dievam, nedz svētajiem, nedz vilkačiem, kurš dzīvi pavada kā zemisks lopiņš, kā Epikūra cūka, kā īsts Sardanapals, kas neuzklausa kristīgo pamācības un visu, kam mēs ticam, ieskata par mu|ķību. Tu stāsti, ka viņš esot apprecējis tavu pavēlnieci? Jel tici man, ka viņš vēl daudz ko vairāk izdarītu, savas kaisles dzīts. Tās dēļ viņš būtu gatavs apprecēt gan tevi, gan viņas suni vai kaķi. Noslēgt laulību viņam nemaksā nekā; citu slazdu viņam arī nevajag, lai iegūtu dai|avas. Viņš ir tāds precinieks, kas visu pretī ņem. Jaunava vai kundze, pilsone vai zemniece — tas viņam ne silts, ne auksts. Un, ja es tev sāktu nosaukt visas tās, ar kurām viņš ir apprecējies dažādās vietās, tad šo sarakstu varētu lasīt līdz vakaram. Tu esi pārsteigts, kļūsti bāls no tādām runām. Bet es taču tikai uzskicēju šo vīru, lai pabeigtu tā portretu — daudz lielākus te vajadzētu otas triepienus. Gan debess dusmas reiz to kādā dienā trāpīs! Daudz labprātāk es pašam velnam kalpotu nekā viņam. Viņš man ir licis tādās neģēlībās noskatīties, ka es gan vēlētos, lai viņš sen jau būtu stāvus zemē ietriekts. Ja ir augstas kārtas kungs, turklāt vēl nelietis, tad tas ir briesmīgi. Man jābūt viņam uzticīgam, kaut gan es nevaru to izturēt; uzticīgi kalpoju viņam tikai aiz bailēm, un bieži vien man jāpiekrīt tam, kas manai sirdij pretīgs. Lūk, skaties, tur viņš jau pastaigājas pa šo pili, — šķirsimies. Paklausies, tev itin visu vaļsirdīgi uzticēju un pārlaidu pār lūpām gan par daudz, bet, ja nu gadītos, ka viņam nāktu kaut kas ausīs, tad teikšu atklāti, ka tu to visu esi samelsis.

II SKATS

Dons Žuans, Sganarels

Dons Žuans

Kas tas tāds bija, ar ko runāji? Pēc ižskata likās donnas Elvīras lāga Gusmans.

Sganarels

Kaut kas tamlīdzīgs, jā.

Dons Žuans

Patiesi viņš?

Sganarels

Tas pats.

Dons Žuans

No kura laika tad viņš šinī pilsētā?

Sganarels

Kopš vakardienas.

Dons Žuans

Un kāpēc atbraucis?

Sganarels

Man šķiet, ka jums vajadzētu saprast, kas viņam rada nemieru.

Dons Žuans

Droši vien mūsu aizbraukums.

Sganarels

Lāga viru tas galīgi satriecis, prasīja man iemeslu.

Dons Žuans

Un kādu atbildi tam devi?

Sganarels

Ka jūs par to man nekā neesat teicis.

Dons Žuans

Bet pasaki man — kādas tavas domas? Ko pats tu domā par šo lietu?

Sganarels

Es domāju — ne jau lai pārmestu —, ka jums ir prātā kāda jauna mīlas dēka.

Dons Žuans

Tu tā domā?

Sganarels

Jā.

Dons Žuans

Goda vārds, tu nemaldies, jāatzīstas, manas domas vairs nesaista Elvīra, bet kāda cita.

Sganarels

Ak augstais dievs! Es savu donu Zuanu pazīstu kā savus piecus pirkstus un zinu, ka jūsu sirds ir vislielākā lidone šai pasaulē; tai lidot patīk no vienām skavām uz otrām un nepavisam netīk palikt vienuviet.

Dons Žuans

Un vai tu atzīsti, ka nepareizi daru, rīkodamies tā?

Sganarels

Es, mans kungs...

Dons Žuans

Jel runā!

Sganarels

Droši vien darāt pareizi, ja jau jums tā patīk, — pret sevi jau nevar karot. Bet, ja jums nepatiktu tā, tad būtu varbūt pavisam citādi.

Dons Žuans

Labi, tev dodu brīvu va|u runāt, vari atklāti pasacīt, kas tev uz sirds.

Sganarels

Ja jau tā, mans kungs, jums arī teikšu atklāti, ka neattaisnoju vis jūsu rīcību un atrodu, ka ir nekrietni tā izdāļāt mīlu pa labi un pa kreisi, kā jūs to darāt.

Dons Žuans

Ko! Tu gribi teikt, ka jāsaistās ar to, kas pirmā savaldzina mūs? Tās dē| jāatsakās no pasaules un pacelt acis vairs uz citām nedrīkstam? Tas nu gan būtu smieklīgi — lepoties ar tādu apšaubāmu godu kā mūžīga uzticība! Uz visiem laikiem sevi nosodīt ar apnikušu kaisli un savas jūtas jau no pašas jaunības laupīt citām skaistulēm, kuras pamana mūsu skatieni? Nē, nē, uzticība der tikai tādiem ērmiem, un visām dai|avām ir atļauts mūs valšķināt; nekādas tiesības nav pirmajai ieguvējai liegt pārējām šos likumīgos tīkojumus uz mūsu sirdim. Mani daiļums valdzina visur, kur vien to atrodu, es viegli padodos šai maigajai varai, kas mūs pakļauj. Lai kā es būtu mīlā aizrāvies ar kādu daiļavu, tomēr manu dvēseli tā nevar saistīt tik cieši, lai es izturētos netaisni pret pārējām. Acis man vienmēr ir vaļā, un es visur pamanu to, kas pelna ievērību; ikvienai dodu cienīgāko nodevu, ar ko mūs daba apveltījusi. Lai būtu kā būdams, nevaru savu sirdi liegt piemīlīgai būtnei. Līdzko kāda skaista sejiņa man šo sirdi prasītu — ja man būtu kaut desmittūk-stoš siržu — visas atdotu. Manās iedzimtajās tieksmēs slēpjas neatvairāma burvība, un viss mīlas prieks ir tikai pārmaiņā. Ir neizsakāma bauda iegūt sev atkal jaunu daiļavas sirdi, ar katru dienu aizvien vairāk tuvoties mērķim, ar savu aizrautību, asarām un nopūtām pakļaut sev šķīstu, biklu dvēseli, kura tik viegli vis negrib padoties, soli pa solim pārvarēt visus šos sīkos šķēršļus, ko tā liek mums ceļā, un beidzot nomākt šīs nieka bailes, kuras viņa par godu sauc, un nemanot novest viņu tiktāl, ciktāl alksti novest. Un, kad esi savu panācis, tad vairs nav nekas, nedz ko vēlēties, nedz sacīt, viss kaisles jaukums izgaisis, un tu ieslīgsti šīs mīlas rāmajā mierā ... līdz jauna aizraušanās atkal uzjunda alkas un vilina sirdi pretī jaunas uzvaras valdzinošajai iespējai. Jā, nav nekas saldāks kā pieveikt skaistuli, kas pretojas, šai

ziņā esmu godkārs iekarotājs, kurš lido no uzvaras uz uzvaru un kura spēkos nav savas dziņas iegrožot. Nav tādas varas, kas spētu atturēt mani piepildīt šīs nevaldāmās vēlēšanās; es jūtu, ka mana sirds spējīga mīlēt visu pasauli, un es, tāpat kā Aleksandrs, vēlētos iekarot arī citas zemes, kur varētu turpināt savus mīlas iekarojumus.

Sganarels

Ak manu dieniņ! Tik skaidri sevi parādīt! Man šķiet, ka jūs to visu esat iemācījies pat no galvas. Runājat kā no grāmatas.

Dons Žuans

Ko saki tu par to?

Sganarels

Ko saku? ... Nezinu, ko teikt. Jūs protat visu tā izgrozīt, ka man liekas, jums ir taisnība. Un tomēr nav šaubu, ka jums nav taisnība. Man bija visjaukākās domas, bet jūsu runa visu izjauca. Lai paliek, nākamreiz gan savus atzinumus uzrakstīšu, tad pastrīdēsimies.

Dons Žuans

Pareizi darīsi.

Sganarels

Bet atļaujiet, mans kungs, tad jums jautāt — vai jūsu dzīves veids drusku neapkauno arī mani?

Dons Žuans

Kāds dzīves veids tad man ir?

Sganarels

Pat ļoti labs. Bet noskatīties, kā jūs katru mēnesi par jaunu precaties ...

Dons Žuans

Vai tad būtu vēl kaut kas patīkamāks?

Sganarels

Jums taisnība, piekrītu, ka tas ir ļoti patīkami un jautri, uzjautrinoši, es pats arī tā darītu, ja tas nebūtu grēks, bet, lūk, mans kungs, tā spēlēties ar svētu ticību un ...

Dons Žuans

Labi jau, labi, ši lieta attiecas uz mani un uz debesīm, mēs izšķirsim to paši bez tavas palīdzības.

Sganarels

Dievvārds, mans kungs, es vienmēr esmu dzirdējis, ka zaimot debesis ir vislielākā nekrietnība un brīvdomātāji nekad labu galu nav ņēmuši.

Dons Žuans

Klusu, muļķi! Tu taču zini — man nepatīk, ka lasa pamācības.

Sganarels

Dievs pasargi, par jums jau nerunāju! Jūs zināt pats, ko darīt, ja jau nekam neticat — tas jūsu ziņā, bet pasaulē ir daži jauni nekauņas, kas sevi uzskata par brīvdomātājiem un paši nemaz nezina, kāpēc; tie izliekas par dižgariem tāpēc vien, ka iedomājušies, ka tas tiem labi piestāv. Ja mans pavēlnieks tāds būtu, es viņam klaji acīs pateiktu: «Jūs uzdrīkstaties jokus dzīt ar debesīm? Un nebaidāties apsmiet vissvētāko svētumu? Zemes tārps! Nožēlojamais radījums!» Tā es teiktu tam kungam, par ko pirmīt runāju. «Jūs domājat, ka ir labi, ka apsmejat to, ko citi ciena? Vai domājat, ja jums ir augsta kārta, blonda, veikli sasukāta parūka,

spalvota cepure, tērps vienā zeltā un ugunīgas lentas,» es nesaku to jums, bet saku tam, «vai domājat, ka tāpēc esat pārdrošnieks, kam viss ir at|auts un kam neviens neuzdrīkstas pateikt patiesību? Tad uzziniet to no manis — jūsu kalpa, ka agri vai vēlu debesis soda bezdievjus, ka nelāga dzīve noved pie nelāga nāves un ka...»

Dons Žuans

PiEtiekI

Sganarels

Kāpēc?

Dons Žuans

Tāpēc, ka viena skaistule sagūstījusi manu sirdi un es, viņas pievilcības pavedināts, viņai sekoju līdz pat šai pilsētai.

Sganarels

Un vai nemaz jūs nebiedē, mans kungs, šā kornandora nāve, kuru nodūrāt pirms sešiem mēnešiem?

Dons Žuans

Kāpēc man bīties? Vai tad es to nenodūru

pēc visiem likumiem?

Sganarels

Pēc visiem likumiem gan, labāk nevar nodurt, viņam tādēj nav ko žēloties.

Dons Žuans

Es taču tiku šai lietā attaisnots.

Sganarels

Jā, jā, bet attaisnojums varbūt neapklusināja radu un draugu naidu un ...

Dons Žuans

Ak, nesāksim nu domāt vēl par nelaimēm, kas var mūs piemeklēt, bet domāsim tikai par to, kas mums var prieku sagādāt. Tā dāma, ko tev minēju, ir jauna saderinātā, visjaukākā uz pasaules, viņu atveda šeit pašas līgavainis, ar ko viņai vajadzēja te salaulāties, un es šo mīlas pāri nejauši satiku trīs vai četras dienas pirms viņu aizbraukšanas. Nekad vēl nebiju redzējis divus cilvēkus tik laimīgus un iemīlējušos. Viņu maigā aizrautība mani saviļņoja lidz sirds dziļumiem, un mana mīla sākās no greizsirdības. Jā, sākumā man bija neciešami noskatīties, cik viņi labi jūtas divatā, dusmas iekvēlināja manas jūtas, alkas, un es iedomājos, cik liela man būtu bauda, ja es varētu izjaukt viņu saprašanos, saraut šīs saites, kas aizskāra manu jūtīgo dvēseli. Līdz šim gan manas pūles bija veltīgas, bet nu esmu ķēries pie pēdējā līdzekļa. Nākamais vīrs te savai iemīļotajai rīko izbraukumu pa jūru; nekā tev neteikdams, es pats visu nokārtoju, — savas mīlas mudināts, sadabūju mazu laiviņu un ļaudis, kuri daiļavu varēs viegli nolaupīt.

Sganarels

Vai, mans kungs!

Dons Žuans

Ko?

Sganarels

Tas ļoti veikli darits, jūs rīkojaties, kā vajag. Nav nekas labāks šai pasaulē kā apmierināt savas iegribas.

Dons Žuans

Tu sagatavojies, ka vari nākt man līdzi, un neaizmirsti paņemt vēl manus ieročus, lai gadījumā ... Pamana donnu Elviru. Ek, cik nelai-

ciga tikšanās! Nodevēj, kāpēc nekā man neteici, ka viņa pati ir te?

Sganarels

Mans kungs, jūs man to nejautājāt.

Dons Žuans

Vai viņa prātu zaudējusi! Nemaz nav pārģērbusies un atnākusi šurp cejojuma tērpā!

III SKATS

Donna Elvīra, dons Žuans, Sganarels

Donna Elvīra

Vai jums nelabpatiktu, don 2uan, mani pazīt? Vai cerēt varēšu vismaz, ka pagodināsit mani, paskatoties uz manu pusi?

Dons Žuans

Ak, mana kundze, atzīšos, ka esmu pārsteigts, šeit jūs negaidīju.

Donna Elvīra

Jā, ļoti labi redzu, ka mani šeit vis negaidījāt. Jūs tiešām esat pārsteigts, bet gluži citādi, nekā to biju cerējusi, un šis pārsteigums nu mani pilnām pārliecina par to, kam negribēju ticēt. Brīnos par savu vientiesību, savu vājo sirdi: tā vēl šaubījās par jūsu neuzticību, lai gan tai bija tik daudz pierādījumu. Es biju tik laba vai, atzīstos, tāda muļķe, ka gribēju apmānīt sev acis un veselo saprātu. Es meklēju ieganstus, lai attaisnotu jūsu atsalumu pret savām jūtām, izdomāju simtiem ārkārtēju iemeslu jūsu tik pēkšņajai aizbraukšanai, lai tikai atvairītu noziegumu, kurā mans prāts jūs apvaino. Velti manas patiesās aizdomas katru dienu man

apliecināja vienu un to pašu, — es neklausījos to balsīs, kas jūs sauca par noziedznieku, bet ar prieku uzklausīju simtiem aplamo izdomu, kas manā sirdī vērta jūs bez vainas, bet nu šī saņemšana man vairs šaubu neatstāj, jūsu acu skatiens pasaka daudz vairāk, nekā gribētu uzzināt. Tomēr man patiktu no jūsu paša mutes dzirdēt aizbraukšanas iemeslu. Runājiet, don Zuan, es jūs lūdzu, tad redzēsim, kā jums izdosies sevi aizstāvēt.

Dons Žuans

Mana kundze, lūk, te ir Sganarels, viņš zina, kāpēc aizbraucu.

Sganarels klusi donam Zuanam

Es, mans kungs, ar jūsu atļauju, to nezinu vis.

Donna Elvīra

Labi, Sganarel, runājiet, vienalga man, no kādas mutes dzirdu patiesību.

Dons Žuans dod Sganarelam zīmi tuvoties

Nu, saki kundzei!

Sganarels klusi donam Zuanam

Kas man būtu jāsaka?

Donna Elvīra

Nāciet vien tuvāk, ja viņš tā vēlas, un pasakiet man iemeslu, kāpēc viņam tik ātri bija jābrauc prom.

Dons Žuans

Vai tu atbildēsi vai ne?

Sganarels klusi donam Zuanam

Man nav ko atbildēt, jūs jokojat ar savu kalpu.

Dons Žuans

Tev jautāju, — vai atbildēsi?

Sganarels

Kundze...

Donna Elvīra

Ko?

Sganarels atgriežas pret donu Zuanu

Mans kungs ...

Dons Žuans draudēdams

Ja tu ...

Sganarels

Ak, mana kundze, iekarotāji, Aleksandrs un citas zemes — lūk, tie bija mūsu aizbraukšanas iemesli. Tā, mans kungs, tas viss, ko varu pasacit.

Donna Elvīra

Vai nepatiktu jums, don Zuan, šos jaukos noslēpumus atklāt?

Dons Žuans

Patiesību sakot, mana kundze...

Donna Elvīra

Ak vai, cik slikti protat aizstāvēties! Jūs taču esat galminieks, kam vajadzētu būt pie tādām lietām pieradušam. Bet jūs esat tik apmulsis, ka žēl uz jums skatīties. Kāpēc gan neapbruņojaties ar dižciltīgu nekaunību? Kāpēc nezvēriet, ka jums pret mani joprojām lādas pašas jūtas, ka jūs vēl vienmēr mani mīlat ar tikpat kvēlu mīlu, kam līdzīga vairs nav sastopama, un ka vienīgi nāve jūs spētu šķirt no manis?

Kāpēc nesakāt, ka svarīgi un ārkārtēji darījumi spieda jūs aizbraukt? Ka nepaspējāt to man paziņot, ka gribot negribot jums kādu laiku te ir jāpaliek un man jabrauc atpakaļ pilnīgā pārliecībā, ka jūs pēc tam man sekosit, cik ātri vien būs iespējams; ka patiesībā kaistat ilgās mani redzēt, ka manā prombūtnē jūs ciešat gluži tā, kā cieš miesa, kurai izrauta sirds. Lūk, ka jums vajadzētu aizstāvēties, nevis apmulst ta kā tagad.

Dons Žuans

Atzīšos jums, mana kundze, ka man nav talanta, lai izliktos, esmu atklāts cilvēks. Neapgalvošu, ka man pret jums vēl būtu agrākas jūtas, ka es kvēli ilgotos pēc jums, ja jau tāpat ir skaidrs, ka esmu aizbraucis, tātad esmu nodomājis jūs atstāt, taču nevis tā iemesla dēļ, ko iedomājaties, bet tīras sirdsapziņas mudināts. Es nācu pie pārliecības — ja turpināšu dzīvot kopā ar jums, vēl lielāku grēku uzņemšos. Man radās šaubas, kundze, un manai dvēselei atvērās acis — es ieraudzīju, ko esmu izdarījis. Pārdomāju visu: lai apprecētu jūs, es izmānīju jūs no klostera, jūs lauzāt savus solījumus, kas jūs saistīja, par tādām lietām debesis ļoti atriebīgas. Mani pārņēma nožēla, es sāku baidīties no debesu dusmām; nospriedu, ka mūsu laulība ir tikai slēpts laulības pārkāpums, ka varam drīz gaidīt sev sodu no augšas un ka man beidzot ir jāmēģina jūs aizmirst un dot jums iespēju atgriezties jūsu agrākajās svētajās važās. Vai, kundze, jūs tiešām pretosities tik cēlam nodomam? Ja es jūs censtos atturēt no tā, man būtu dievam jāalbild; man...

Donna Elvīra

Ak, nelieti! Tikai tagad es tevi pazīstu gluži pilnīgi! Par nelaimi, gan tevi iepazinu pārāk vēlu, tāpēc kritīšu vienīgi vēl lielākā izmisumā. Bet ievēro, tavs noziegums vis nepaliks nesodīts, tās pašas debesis, kuras apsmēji, gan atriebs mani par tavu neuzticību.

Dons Žuans

Sganarel, vai dzirdi — debesis!

Sganarels

Patiesi, jā, par to mums pasmieties.

Dons Žuans

Mana kundze ...

Donna Elvīra

Pietiek, nekā vairs dzirdēt negribu, jau tā par daudz es apvainoju pati sevi. Ir gļēvi ļaut, lai tavu kaunu vēl izskaidro. Dzirdot šādas runas, cēlai sirdij jau ar pirmajiem vārdiem jāpieņem ciešs lēmums. Tu gaidi, ka metišu tev acīs pārmetumus un paļas, nē, nē, es savu naidu neiz-niekošu tukšos vārdos, bet visu tā skaudrumu pataupīšu atriebībai. Vēlreiz tev saku, ka debesis tevi sodīs, tu neuzticīgais, par sāpēm, ko nodarīji man; un, ja no debesīm tu nebaidies, tad dabūsi bīties vismaz no aizvainotas sievietes dusmām!

IV SKATS

Dons Žuans, Sganarels Sganarels klusībā

Ja nu viņam sirdsapziņa pamostas!...

Dons Žuans pēc mirkļa pārdomas

Tagad pagudrosim, kā veikt mūsu nodomāto mīlas-dēku.

Prom.

Sganarels viens

Vai! Kādam briesmonim man jākalpol

OTRAIS CĒLIENS

LAUKU APVIDUS JŪRMALA I SKATS Šarlote, Pjero

Šarlote

Vai (u, Pjero, tur laikā bij?

Pjero

Kā tad. Ja es šos nebūt izķesājs — abi nogrimt dzelmē.

Šarlote

Šorīt vēš tos apsvied jūrā.

Pjero

Kā tad. Pag, Sarlot, es pateiks smalk, kā tas tur bij, jo, jāteic, es tos pirmais ieraudzīj, ierau-dzīj tos pirmais es. Mēs bij jūrmalā, es un resnais Lūkass, mēs tur dauzījās, mētājās ar zemes pikām, ko viens otram liek pa galv, jo tu zin, ka resnais Lūkass ar mīl dauzīties. Un, tā dauzīdamies, jo dauzīšanās bij, — re, tālumā es saredz kaut ko udenē, kas nāk uz mūs pus arvien tivāk, cilādamies udenē. Es to redzēj gaiš. Uzreiz es redz, ka es nikā vairs neredz. «Ehē, Lūkas,» tā es teic, «tur laikam pelž kāds cilvēks.» — «Vēl ko,» tā šis man, «tev laikam zib, būs laikam bijs uz kaķuk bērēm.» — «Nu, velis, nemaz man nezib,» tā es šim, «tie ir cilvēk.» — «Nemaz,» tā šis man, «tev jau spokojās.» — «Va tu grib saderēt,» tā es tam, «ka man nemazam nespokojas,» tā es tam, «ka tie ir cilvēk,»

tā es tam, «ka tie pelž taišņi šur,» tā es tam. «Kas par desām,» tā šis man, «es der, ka nav.» — «Ak šitā,» tā es šim. «Va tu grib saderēt uz desmit su, ka jā?» — «Jā, es to grib labprāt,» tā šis man, «un, lai tev pierādīt, te ir tā ņaud,» tā šis man. Es nav ni traks, ni pliks, tūlīt noliek zemē ar savs ripuļs un vēl dubult piec su klāt. Tas man tik droš bij izdarīt, it kā iešaut glāzīt vin, jo es jau tā kā tā ir drošs. Nu es — aiziet uz nelaimes viet, jo es jau zin pavisam lab, ko dar. Ejam. Kā tad, tagads jau es redz pavisam skaidr divs cilvēks, kas dod zīm nākt viņš savākt, bet es papriekš gan paņem vinniņ. «Aiziet! Lūkas!» tā es tam. «Tu redz, ka tie mūs aicin palīgā, ātrāk pro!» — «Nē,» tā šis man, «to dēļ es tev pazaudēj.» Vai die! Visād ņemos un tik ilg šim sprediķoj, kamēr dabuj šo tur kādā laivelē. Piebraucām pie tiem, ka tur nu gan gāj ļigu |egu, kamers tos no ūdiņ izvilk. Pēc tam šos abs aizved pie mums žāvēties, tie izģērbās pavisam plik, pēc tam vēl atnāc div no tās pašs kajads, šie paš bij izglābušies, pēc tam tur atnāc Matirīn, ar ko tie iesāk amzierēt. štā, Sarlot, tas patiesībā bij.

Šarlote

Va tu man neteic tā, Pjaro, ka viens bij smukāks nekā cit?

Pjero

Jā, tas bij pats kungs un laikam kāds no lielmaņiem, jo vis viņ ģērbs no augš līdz apuk-škai bij zeltā, un tie, kas viņ tur apkalpoj, ar paš bij kung. Bet, lai viņš bijis cik liels būdams, nebūt bijs mans nags tur klāt, — tas būt jau dibenā.

Šarlote

Paskat.

Pjero

Jā, bez mums tas būt pupās.

Šarlote

Pjaro, vai tas vēl vienmēr ir pie levs pavisam pliks?

Pjero

Nikā, to atkal apģērba. Vaidic! Nikad es ne-bij redzējs, ka tā kad apģērb. Pie kakla krikumiem tur vien cik ilg nav jānojemas šiem lielkungiem! Tur tādās ļcrpat |erpatās es sajuktu, to redzot vis, es galig apstulb. Zin, Sarlot, šiem mati nav nimaz pie galvs pieauguš, tos viss var kopā noņemt un atkal tur uzlikt kā kād cepur, un kreklam tik plats piedurkns, ka mēs tur ab var viegl paslēpties. Un bikšu viņiem nav, to vietā tika is kaut kāds priekškars, plats, plats, līdz nejēdzībai plats. Kamzoļ vielā kaut kāds praķelīts, kas tik, cik pāri nabai. Tad vēl — ap kaklu šķidrēns mutauts ar četriem lieliem drēbju pušķiem, kas karājas uz vēder. Bez tam vēl viņam mazāks apkakliņš uz rokām un liels kā mucs ap ciskām. Un starpās visam tam ir tik daudz bants, ir tik daudz bants, ka tev būt jaapstulbst. Un viņam kurps, no viena gal līdz otram ir ar bantēm noklāts, ka tur jau prāt var pazaudēt, lai saprast ko.

Šarlote

Lai kā, Pjero, man vaig to druscīt redzēt.

Pjero

Paga, Sarlot, papriekš man tev kas cits būs jāteic.

Šarlote

Lab, teic, kas tev ir.

Pjero

Redz, Sarlot, man vajag izkratīt, kā teic, sav sird. Es tev tā mīl, tu to lab zin, mums jāprecas. Bet nu, pie visiem vellietn, es nav ar tev mierā!

Šarlote

Ko, kas tad ir?

Pjero

Ir tas, ka tu man nodar pār.

Šarlote

Ar ko tad?

Pjero

, Nolāpitsl Tu man nemīl.

Šarlote

Ak tā. Vai tik vie?

Pjero

Tik vie ... Bet va tas nav vēl diezgan?

Šarlote

Ak, manu Pjaro, ik dien tu teic man vien un to paš vie.

Pjero

Ik dien es teic tev vien un to paš vien, tālab ka tas tas pats vien ir; un, ja tas ik dien tas pats nebūt, tad es ik dien gan vien un to paš neteikt.

Šarlote

Bet ko t’ tev vajag? Ko t’ nu grib?

Pjero

E, ķēpas negals! Es grib, tai tu man тП.

Šarlote

Va tad es nemīl tev?

Pjero

Nē, tu nemīl man, kā vajag, un es priekš tam dar vis, ko darīt var, tev nikā nepārmez* dams, nopirk es tev bants no visiem pauninie-kiem; gandrīz sev kakl nenolauz, tev strazd pe-rēkļs nonesot; es tev ar muzīķ tavās goddienās modināj. Lai es ar pier mūrī skrej — tas tev vienalg. Tad nu tu redz, ka tas nav lab, ni go-dīg, ka nemīl tos, kas tev tā mīl.

Šarlote

Dies augstais, bet es tač tev mīl.

Pjero

Jā, lielisk gan tu mīl man.

Šarlote

Ko ta tu grib, lai es tev dar?

Pjero

Es grib, lai tu tā dar, kā vajag, ja jau reiz mil, kā vajag.

Šarlote

Va tad es nemīl tev. kā vajag?

Pjero

Nč, ja piemīt milestib, tad gan to redz, un cilvēkam, ko mīl no sirds, tam tūkstoš sirsnībs gribam izdarīt. Tu paskaties uz resno Tomasi, kā tā tur muļķojas ar savējo, šo jauno Robēnu. Tā vienmēr luncinājās viņam apkārt, nekad šī viņam nedod mier; vienmēr tā viņam iztaisīs kād pigoriņ vai, garām iedam, iedos kač vien belzien. Kad viņdien sēdēj tas uz sol, šī viņam izrāv to no pakajs apukškā — šis gršlauks zemē gan. Nu, to es saprot, redz, ko var, kad cilvēk savā starpā mīl, bet tu man neteic ij ne vārd un vienmēr kā tāds celms, es var tev

divdesmitām reizēm garām iet, tev prātā neienāk man dot kād dunk vai pateikt man kād vārdiņ, kač vai mazāko. Nolādēts! Tas no tēvs nav lab, tu es par aukst priekš otr.

Šarlote

Ko tad tu grib, lai dar? Tā ir man dab, un es to nevar pārkausēt.

Pjero

Tas nenāk vis no dabs, ja jau pret kād ir draudzīb, tad tam vienmēr kād niek liek just.

Šarlote

Bet es tev tomēr mīl, cik var, un, ja ar to tu nees mierā, tad mīl kād cit.

Pjero

Nu re, va nu nav taisnīb man? Pie visiem deviņiem, ja tu man mīlēt, tad tu gan tā nerunāt!

Šarlote

Kālab tu jauc man prāl?

Pjero

Sasodīts, va es tev ko ļaun? Es tikai drau-dzib pras no tēvs mazliet.

Šarlote

Nu lab, lai iet! Bet tika is nestcidzin man tā. Varbūt viss nāks savā laikā, bez domāšans.

Pjero

Do rok, Šarloti

Šarlote sniedz roku Lai ieti

Pjero

Apsol tu, ka pūlēsies man mīlēt vairāk.

Šarlote

Vis darīs, ko tik varēŠ, bet vajdzigs gan, lai viss nāk pats no sevs. Pjaro, va tas ir tas pats kungs, kas tur?

Pjero

Jā, tas pats.

Šarlote

Ak mūš, cik tas ir smuks, liels zaudējums, ja tas būt noslies.

Pjero

Tūliņ atgrie’šos, es izdzerš tikai kausiņ pēc lād darb, lai atkal vecās sliedēs tiek. Šarlote paliek skatuves dibenplānā.

II SKATS

Dons Žuans, Sganarels, Šarlote Dons Žuans

Si dēka mums neizdevās, Sganarel, negaidītais vēja brāziens izjauca visu mūsu nodomu. Bet, patiesību sakot, šī zemniece, kuru tur redzēju nupat, neveiksmi par labu vērš, tā ir tik burvīga, ka sāku jau aizmirst nedienas. Jādara viss, lai šī sirsniņa man ncizslīdētu, un es jau ari iekārtoju tā, lai nevelkas nekas te garumā.

Sganarels

Mans kungs, nu atzīšos, ka man par jums ir jābrīnās. Tikko izglābāmies no nāves briesmām,

un jūs nevis pateicaties debesīm par parādīto žēlastību, kas būtu pareizi, bet grasāties pie* vērst sev no jauna debesu dusmas ar savām mūžīgajām mīlas dēkām, kas ...

Dons Žuans draud viņam

Mierā, muļķi tāds! Pats nezini, ko runā, bet kungs gan zina, ko dara. Iesiml Pamanīdams Šarloti.

Ehē, no kurienes šī otra zemniece, Sganarel? Vai kādreiz esi kaut ko daiļāku maz redzējis? Vai neatrodi, ka šī te daudz labāka nekā tā?

Sganarels

Protams. Sev. Atkal cita.

Dons Žuans Šarlotei

Kam man jāpateicas par šo patīkamo sastapšanos, daiļā? Vai tiešām šai lauku nostūrī starp kokiem un klintīm var vēl sastapt tik daiļu jaunavu kā jūs?

Šarlote

Kā redzat pats, mans kungs.

Dons Žuans

Vai esat no šā ciema?

Šarlote

Jā, kungs.

Dons Žuans

Un jūs tur dzīvojat?

Šarlote

Jā, kungs.

Dons Žuans

Kāds jūsu vārds?

Šarlote

Šarlote, varu pakalpot.

Dons Žuans

Ak, cik jūs skaistai Un šīs acis! Pašos sirds dzijumos ieskatās!

Šarlote

Mans kungs, man kauns ...

Dons Žuans

Ak, nav jākaunas, dzirdot patiesību. Sgana-rcl, ko saki tu par to? Vai vēl ko tīkamāku maz varam iedomāties? Lūdzu mazliet pagriezieties. Cik daiļš gan jūsu augums! Esiet žēlīga un galvu paceliet! Cik piemīlīga seja! Ak, atveriet jel savas acis pilnīgi! Kaut jūsu zobus redzētu! Es lūdzu jūs! Ai, jūsu kairās lūpas kā radītas mīlestībai! Esmu sajūsmā, tik apburošu būtni vēl nekad nav gadījies redzēt.

Šarlote

Mans kungs, jums labpatīk tā runāt, bet es gan nezinu, vai jūs mani neizsmejat.

Donj Žuans

Es lai jūs izsmietu? Dievs mans liecinieks! Jūs mīlu jau par daudz, to saku no skaidras sirds.

Šarlote

Ja tā — jums esmu pateicību parādā.

Dons Žuans

Jūs nebūt neesat man pateicību parādā; par to, ko saku, jums jāpateicas nevis man, bet savam skaistumam.

Šarlote

Mans kungs, priekš mans tas vis ir pateikts pārāk lab, un man gan nav tik daudz prāt, lai jums atbildēt.

Dons Žuans

Nu, palūkojies, Sganarel, uz viņas rokām!

Šarlote

Mans kungs, tās melnas, nezin pat, no kā.

Dons Žuans

Ak, ko jūs runājat, daiļākās rokas pasaulē, atļaujiet, lai es tās noskūpstu, es lūdzu jūs!

Šarlote

Mans kungs, par daudz jūs parādāt man godu, ja to es agrāk būtu zinājusi — tās nomazgātu uz pamatigāko.

Dons Žuans

Jel sakiet, daiļā Sarlot, — jūs neesat vēl precējusies?

Šarlote

Vēl ne, mans kungs, bet man tas drīz vien jā-dar būs ar kaimiņienes Simonetes dēlu Pjero.

Dons Žuans

Ko, tāda jaunava kā jūs lai precētos ar vienkāršu zemnieku! Nē, nē, tā būtu daiļuma apgānīšana! Jūs neesat dzimusi, lai dzīvotu uz laukiem. Jūs neapšaubāmi pelnāt labāku likteni, un visuzinošās debesis tieši atveda mani te, lai aizkavētu jūsu laulību ar jūsu skaistumam dotu pienācīgo godu, jo es, daiļā Sarlot, no visas sirds jus mīlu. Nu atkarīgs vienīgi no jums, lai es jūs izrautu no šīs jums necienīgās vietas un

palīdzētu ieņemt tādu stāvokli, kas bulu jusu cienīgs. Mana mīla uzliesmoja pēkšņi, to nenoliedzu, bet, ko lai dara, vainojiet savu brīnumaino skaistumu. Jūsos stundas ceturksnī var iemīlēties tikpat, cik citu iemīlēt pusgadā.

Šarlote

Paties, mans kungs, es nezin, vai’s, ko darīt, kad jūs tā runājat... Par to man prieks, ko jūs man sakāt, tam visam gribētu pavisam noticēt, bet mūžīg man gan teic, ka kungiem nikad nevajg ticēt, tād pilskung, tād kā jūs, tik esot ievilinātāj, kas nekā citu nedomā kā meičas piemuļķot.

Dons Žuans

No tiem es neesmu.

Sganarels klusībā

Kur nu!

Šarlote

Mans kungs, jums teikšu tā: tas jau nav nekāds prieks — |aut sev apkaunot, es esmu vienkārš zemniece, bet gods, mans gods man stāv par vis augstāk. Man drīzāk nomirt nekā iekrist negodā.

Dons Žuans

Kā! Vai tad tik nekrietna man būtu dvēsele, lai liktu negoda tik jauku cilvēkbērnu kā jūs? Vai tiešām būtu es tāds nelietis, ka apkaunotu jūs? Nē, nē, to man neat|autu sirdsapziņa. Es mīlu jūs, Sarlot, no visas sirds un dvēseles; un, lai jums pierādītu, ka runāju patiesību, tad ziniet: man nav cita nodoma kā vienīgi jūs apprecēt. Vai jums vajadzīgs vēl lielāks pierādījums? Es esmu gatavs precēties, kad vien jums labpatiks. So vīru piesaucu par liecnieku, ka savu vārdu turēšu.

Sganarels

Jā, jā, nebaidieties it nemaz, viņš ar jums precēsies, kad tikai gribēsit.

Dons Žuans

Ak, Sarlot, redzu gan, ka jūs vēl mani nepazīstat. Jūs nodarāt man lielu pārestību, ja domājat par mani tāpat kā par citiem. Ja pasaulē ir blēži, kam prātā tikai pavest meitenes, tad tādiem mani nepieskaitiet, un par manu šķīsto atklātību jums nav jāšaubās, bez tam jūsu daiļums ir tam ķīla, ja ar tādu esat apveltīta, tad varat būt no visām bailēm pasargāta. Pēc tādas arī neizskatāties, ko pievilt varētu, ticiet man. Tūkstošreiz caurdurtu sev sirdi, ja man rastos kaut vismazākā doma jūs pievilt.

Šarlote

Dievs augstais, nezinu, vai tā ir patiesība, ko sakāt man, vai nav, bet jūs to darāt tā, ka jums ir jātic.

Dons Žuans

Ja man ticēsit, tad saņemšu tikai to, ko esmu pelnījis. Piedāvāju vēlreiz jums to pašu priekšlikumu. Vai tiešām nepieņemsit to un negribēsit mana sieva kļūt?

Šarlote

Ja tikai mana tante visam piekristu.

Dons Žuans

Tad sitiet man plaukstā, Sarlot, ja jūs pati tam piekrītat.

Šarlote

Bet, mans kungs, vismaz man nekrāpiet, es lūdzu jūs, jums ir, teikt, sirdsapziņ, jūs redzat, es tai akl uzticos.

Dons Žuans

Ko, man šķiet, jūs vēl šaubāties par manu atklātību? Vai gribat, lai dodu visbriesmīgāko zvērestu? Lai debesis mani...

Šarlote

Dievs augstais, nezvēriet, es ticu jumsi

Dons Žuans

Tad dodiet man kaut mazu skūpstu par apliecinājumu šiem jūsu vārdiem!

Šarlote

Vai, mans kungs, pagaidiet, kad būsim salaulāti, es jūs lūdz, pēc tam jūs bučoš, cik vien gribēsit.

Dons Žuans

Labi, daiļā Sarlot, darīšu visu, ko jūs gribat, atvēliet man vienīgi vēl jūsu roku un atļaujiet, lai es ar tūkstoš skūpstiem izpaužu to aizrautību, ko es...

III SKATS

Dons Žuans, Sganarels, Šarlote, Pjero Pjero, atgrūzdams donu Zuanu no Šarlotes rokas

Rāmāk, lēnāk, lūdz, mans kungs. Par kārst jūs ķerat maķenīt, tā jūs var dabūt caurej.

Dons Žuans rupji atgrūž Pjero Kas tas par nekauņu?

Pjero, nostājies starp donu Zuanu un Šarloti

Jūs pievaldiet savs nags un neglaudiet, kas man ir piešķirts!

Dons Žuans vēlreiz atgrūž Pjero Kāpēc tāds tracis?

Pjero

Ka tevi ķepaia! Tā cilvēks negrūst.

Šarlote, paņemdama Pjero aiz rokas Lai paliek, Pjero.

Pjero

Kā, lai paliek! Es tā negrib.

Dons Žuans Ohol

Pjero

Ka tevi zila zēveli Tālab, ka esat kungs, jūs nāk mums pašā degun priekšā glaudīt meits, kas pider mums! Eita glaudīt savējās!

Dons Žuans

Ko?

Pjero

Ko... Dons Žuans lain dod pļauku. Kas par desām! Nekauties! Otra pļauka. O! Ka tevi vagā! Vēl pļauka. Nolādēts! Pļauka. Kas velis tā par ļurbāšanos! Nav lab tā dauzīt |auds. va tā ir pateicīb, ka izvilkt jūs no slīkšans?

Šarlote

Ak, Pjero, nedusmo!

Pjero

Bet es grib dusmoties, un tu ir nešpetne, ka atļau knakstīties ap sev.

Šarlote

Ai, Pjero, nav tā, kā tu to iedomājies. Sis kungs jau grib man apprecēt, un tev nu vajag mierināt savs dusms.

Pjero

Ko? Vella kupačal Tu apsolījies man!

Šarlote

Tas nav nekas, Pjero, ja tu man mīl, va tev nav jāpriecājš, ka es kjūš lielmāt?

Pjero

Ka tevi lubraks! Nē! Tad drīzāk nosprākš nekā tev pie cita redzēs!

Šarlote

Kuš, kuš, Pjaro, neliecies ne zins, kad būš reiz lielkundzīša, es iekārloš tad 1ā, ka varēs tu pie mums ko nopelnīt, tu varēs piegādāt mums sviest a sier.

Pjero

Ka tevi vēders! Nikā es nepiegādās tev, kač tu man dubult samaksāt. Un tiešām, tu tam tic, tam visam, ko šis teic tev? Ka tevi vellmāt! Ja es to zinājs agrāk, nikad nibūt izvilcs šo no ūdiņ, es būt vēl ievilcs tam ar air pa galv.

Dons Žuans tuvojas Pjero, gribēdams tam sist

Ko sacījāt?

Pjero, aizslēpies aiz Šarlotes

Pie visiem spokiem! Es ne no vien nebaidos.

Dons Žuans dodas uz Pjero pusi

Ei, pagaidi!

Pjero pariet otrā pusē

Pasmejos pa vis.

Dons Žuans dzenas pēc Pjero To vēl redzēsim.

Pjero, otrreiz paglābies aiz Šarlotes muguras Es tāds ir diezgan redzējs.

Dons Žuans Ak tā!

Sganarels

Mans kungs, jel atstājiet šo nelaimīgo! Grēks tādam sist! Pret Pjero. Paklausies, lāga puisi, ej prom, vairs nesaki viņam nekā.

Pjero iet garām, lepni uzlūkodams donu Zuanu

Es gan tam pasacīsi

Dons Žuans, pacēlis roku, lai dotu Pjero pļauku

Es tev pamācīšu... Pjero noliecas, un pļauka ķer Sganarelu.

Sganarels

Kaut mēris parautu šo mu||u!

Dons Žuans

Alga tev par tavu žēlsirdību! Dabūji?

Pjero

Plukatas! lešu tantei pateikt par šīm lietiņām.

IV SKATS

Dons Žuans, Šarlote, Sganarels

Dons Žuans Šarlotei

Drīz es būšu laimīgākais cilvēks, un savu laimi es nemainītu ne pret ko pasaulē. Kādi prieki mani gaida, kad būsit mana sieva un ...

V SKATS

Dons Žuans, Šarlote, Sganarels, Matirine

Sganarels, pamanīdams Malirini

līku!

Matirine donam '/manam

Mans kungs, ko jūs tur dart ar Šarloti? Vai jūs ar viņai runājat par milestīb?

Dons Žuans klusi Matirinei

Nē, gluži otrādi, tā lolo cerību kļūt mana sieva, un es atbildēju tai, ka esmu devis vārdu jums.

Šarlote donam Zuanatn

Ko grib no jums šī Matirine?

Dons Žuans klusi Šarlotei

Tā greizsirdīga, redzēdama mani ar jums runājam, tā vēlas, lai es viņu apprecētu, bet es tai saciju, ka gribu tikai jus.

Matirine

Ko! Šarlot...

Dons Žuans klusi Malirinei

Ar viņu runāt veltīgi: viņa to ir ieņēmusi galvā.

Šarlote

Kā tad tā, Matirin ...

Dons Žuans klusi Šarlotei

Nav vērts viņu pierunāt, šo iedomu viņai neizdzīt.

Matirine

Vai tad ...

Dons Žuans klusi Malirinei

Nav viņu iespējams pie prāta vest.

Šarlote

Es gribētu ...

Dons Žuans klusi Šarlotei

Tā velnišķīgi stūrgalvīga.

Matirine

Vai tiešām...

Dons Žuans klusi Malirinei

Jūs viņai nesakiet nekā, tā — vājprātīga.

Šarlote

Es domāju ...

Dons Žuans klusi Šarlotei

Lieciet mierā šo savādnieci!

Šarlote

Nē, nē, man ar viņu jāparunā ...

Matirine

es grib zināt, ko šī domā.

Šarlote

Ko!

Dons Žuans klusi Malirinei

Varu derēt, viņa jums teiks, ka esmu apsolījies viņu precēt.

Šarlote

Līs...

Dons Žuans klusi Šarlotei

Saderam, ka viņa apliecinās jums, ka esmu devis viņai vārdu — ņemt viņu par sievu.

Matirine

Paklau, Sarlot, nav lab vis maisīties pa svešiem tirgiem.

Šarlote

Tas nav pieklājīg, Matirin, būt greizsirdīgai, kad kungs ar man runā.

Matirir.e

Pirmo man kungs ieraudzīj.

Šarlote

Ja jūs viņš pirmo ieraudzīj, tad man viņš otro ieraudzīj un apsolīj man precēt.

Dons Žuans klusi Malirinei

Nu, ko jums teicu?

Matirine Šarlotei

Skūpstu roku! Nevis jūs, bet man tas solīj precēt.

Dons Žuans klusi Šarlotei Vai neuzminēju?

Šarlote

Stāst, lūdzam, citiem to; man apsolij, jums teic jau reiz.

Matirine

Te gribat muļķot ļauds! Jums vēlreiz saeiš, man viņš prec!

Šarlote

Tepat viņš ir, lai teic, vai meloju!

Matirine

Tepat viņš ir, lai liecina, ka saku patiesību!

Šarlote

Vai solījāt, mans kungs, to precēt?

Dons Žuans klusi Šarlotei

Vai jūs par mani smejaties?

Matirine

Vai taisnība, mans kungs, ka devāt jūs tai vārdu kļūt tās virs?

Dons Žuans klusi Matirinei

Kur jums var tādas domas rasties?

Šarlote

Jus redzat pats, ka paliek šī pie sav.

Dons Žuans klusi Šarlotei Lai paliek!

Matirine

Jūs dzirdat nu, ka ši mūždien to pašu saka.

Dons Žuans klusi Maiirinei Lai saka.

Šarlote

Nē, nē, mums jāzin patiesib.

Matirine

Sis jautājums ir jāizšķir.

Šarlote

Jā, Mal ir in, es grib, lai kungs šo jūsu rnuļķib parād jums.

Matirine

Jā, šarlot, es grib, lai kungs jūs atstāj te ar gar dcgun.

Šarlote

Lūdz, mans kungs, jūs izšķirt strīd!

Matirine

Pasakiet, mans kungs, tai taisnib!

Šarlote Matirinei

Jā, tūlīt dzirdēsit.

Matirine Šarlotei

Jūs pali dzirdēsit.

Šarlote donam Zuanam Sakiell

Matirine donam Zuanam Runājiet!

Dons Žuans

Ko gribat, lai jums saku? Abas apgalvojat, ka esmu apsolījies precēt jūs. Vai tad jūs katra

И9

patiesībā nezināt, kā ir? Vai tiešām vajadzētu vēl man visu izskaidrot? Kāpēc jūs mani spiežat atkārtot to visu, kas jau teikts? Tai, kurai visā nopietnībā solījos, vai tad nav iemesla par otras vārdiem pasmieties? Vai tad tai būtu jāuztraucas vēl, ja vien šo savu solījumu izpildu? No runāšanas darbi uz priekšu nevirzās. Ir jādara, nevis jārunā. Darbi nozīmē daudz vairāk nekā vārdi; tikai ta es ari taisos izšķirt jūsu strīdu, un, kad apprecēšos, visi redzēs, kura ir manas sirds valdniece. Klusi Matirinei. Lai viņa domā, kas viņai patīk. Klusi Šarlotei. Lai viņa paglaimo vēl savai iedomai. Klusi Matirinei. Es jūs dievinu! Klusi Šarlotei. Es viss jums piederu! Klusi Matirinei. Jums blakus visas sievietes šķiet neglīta?. Klusi Šarlotei. Kad ieraudzīju jūs, uz citām negribas vairs skatīties. Skaļi. Man kaut kas jānokārto, pēc stundas ceturkšņa būšu pie jums atpakaļ.

VI SKATS

Šarlote, Matirine, Sganarels

Šarlote Matirinei

Tomēr man viņš mīl.

Matirine Šarlotei

Bet man viņš apprecēs.

Sganarels aiztur Šarloti ar Matirini

Ak, muļķa meitenes, žēl noskatīties, cik jūs vientiesīgas, nespēju redzēt, ka skrienat pretī savam postam. Ticiet man abas: neklausiet šīm pasakām, ko viņš jums stāsta, un palieciet vien savā ciematā.

Vil SKATS

Dons Žuans, Šarlote, Matirine, Sganarels

Dons Žuans skatuves dibenplānā

Gribētos gan zināt, kāpēc Sganarels man neseko.

Sganarels

Mans kungs ir krāpnieks, viņa nolūks — pavest abas jūs, tāpat kā pavedis ir citas. Tas būtu pat uz mieru apprecēt vai visu pasauli un... Pamana donu Zuanu. Bet tas nav taisni b а, ikviens, kas jums tā teiks, būs melojis, tā teicējam to varat pasacīt. Mans kungs vis neapprecēs visu pasauli, viņš nav nekāds krāpnieks, viņam nav ne domas piekrāpt jūs, un viņš nav krāpis arī citas. Л! Tur jau viņš ir, jautājiet jau labāk viņam pašam.

Dons Žuans, aizdomīgi uzlūkodams Sganarelu.

Jā!

Sganarels

Zinādams, mans kungs, ka pasaule ir pilna ļaunprātīgām paļām, — aizsteidzos tām priekšā. Es viņām pateicu: ja kāds par jums ko sliktu melstu, lai tādam netic, bet atklāti pasaka — tie ir salti meli.

Dons Žuans

Sganarell

Sganarels Šarlotei un Matirinei

Jā, mans pavēlnieks ir godavīrs, un es par viņu galvoju.

Dons Žuans

Hm...

Sganarels

Tic visi ir nelieši, kas...

VIII SKATS

Dons Žuans, Sganarels, Šarlote, Matirine, Laramē

Laramē klusi donam Zuanam

Mans kungs, jums nācu aizrādīt, ka neesat šeit drošībā.

Dons Žuans

Kā la?

Laramē

Divpadsmit vīri zirgos meklē jūs un var būt drīz vien klāt. Gan nezinu, kā tie varējuši jūs izsekot, esot iztaujājuši tur kādu zemnieku, kas man to pateica. Šis aprakstījis, kāds jūs izskatāties. Laiks negaida, jo ātrāk pazudīsit jūs no šejienes — jo labāk.

IX SKATS

Dons Žuans, Šarlote, Matirine, Sganarels

Dons Žuans Šarlotei un Matirinei

Man steidzami no šejienes ir jāaizbrauc, bet es jūs lūdzu atcerēties manu solījumu, un ticiet man, ka saņemsit no manis ziņas ne vēlāk kā rit pievakarē.

X SKATS

Dons Žuans, Sganarels

Dons Žuans

Cīņa nebūs līdzīga, tāpēc lietā jāliek viltība, lai veikli izkultos no nelaimes. Gribu, Sgana-rel, lai tu pārģērbtos manās drēbēs un es...

Sganarels

Mans kungs, jūs jokojat! Jūs vēlaties, lai tīšā prātā mani jūsu drānās nodur un...

Dons Žuans

Ejam ātrāk! Sis gods ir pārāk liels, ko es tev parādu, un svētlaimīgs tas kalps, kas tādu slavu gust — par savu kungu mirt.

Sganarels

Jums pateicos par tādu godu. Viens. Ak debess! Ja jau jāmirst, tad parādi man žēlastību: nepieņem mani cita vietā!

TREŠAIS CĒLIENS

MEŽS

I SKATS

Dons Žuans laucinieka tērpā, Sganarels ārsta tērpā

Sganarels

Dievvārds, mans kungs, jums jāalzist, ka man bija taisnība: mēs abi esam pārģērbušies uz vislabāko. Bet jūsu pirmais nodoms nepavi-sanf nederēja, šis paņēmiens mūs slēpj daudz labāk nekā tas, ko pirmāk bijāt izgudrojis.

Dons Žuans

Taisnība, šis tērps tev labi piederas, tikai nevaru gan iedomāties, kur tu izrāvi tik ērmīgas drānas.

Sganarels

Kur? šo tērpu kāds vecs ārsts bija ieķīlājis, un es to izpirku. Man ieķēra tas krietni kabatā, bet vai jūs zināt arī, mans kungs, ka ar šo tērpu esmu guvis cieņu? Mani sveicina jau visi pretimnākošie un prasa padomus — kā jau gudram vīram.

Dons Žuans

Tā?

Sganarels

Pieci seši zemnieki un zemnieces, redzot mani garam ejam, prasīja man padomu par visādām slimībām.

Dons Žuans

Un tu atbildēji, ka nekā no tādām nesaproti?

Sganarels

Es? Nebūt ne, jo gribēju šā sava tērpa cieņu uzturēt: 1iem noteicu, kas tās par slimībām, un devu katram savus padomus.

Dons Žuans

Un kādas zāles tu tiem ieteici?

Sganarels

Kādas vien, mans kungs, ienāca prātā, izrakstīju uz labu laimi. Tad tik būtu joki, ja mani slimnieki izveseļotos un nāktu pateikties.

Dons Žuans

Kāpēc gan ne? Kāpēc lai nebūtu tev tādas pašas privilēģijas kā citiem ārstiem? Ārstēšanā tiem nav vairāk sajēgas kā tev, un visa viņu māksla — tīrā ākstība. Nav viņu slava nekas cits kā palaimēšanās, tu arī vari cerēt uz slimnieka laimi un piedēvēt savām zālēm tādas īpašības, kas atkarīgas vienīgi no nejaušības un no dabas spēka.

Sganarels

Ko, mans kungs! Jūs arī medicīnai neticat?

Dons Žuans

Nav malda lielāka vairs cilvēcei.

Sganarels

Ko! Neatzīstat ne Aleksandra pākstis, ne pelašķus, ne māgas tīrāmo vīnu?

Dons Žuans

Kāpēc lai es tos atzītu?

Sganarels

Ir gan jums neticīga dvēsele! Tomēr labi zināt, kādu traci sacēla šis vemjamais vīns. Brīnumi, ko tas dara, piespieduši ticēt pat visneticīgākos, pirms kādām trim nedējām es pats ar savām acīm redzēju tā apbrīnojamo iedarbību.

Dons Žuans

Kādu?

Sganarels

Kāds vīrs jau sešas dienas gulēja uz nāves gultas, nezināja vairs, ko viņam parakstīt, visas zāles bija veltīgas. Tad nolēma tam dot šo vemjamo vīnu.

Dons Žuans

Un vīrs izveseļojās?

Sganarels

Nē, nomira.

Dons Žuans

Apbrīnojams līdzeklis!

Sganarels

Kā! Sešas dienas viņš ta mocījās un nevarēja nomirt, bet, lūk, ar šo uz vienu rāvienu beigts un pagalam! Vai tad var būt vēl kas iedarbīgāks?

Dons Žuans

Tev taisnība.

Sganarels

Bet atstāsim medicīnu, jūs tāpat lai neticat, un parunāsimies par ko citu: šis tērps man piedēvē prātu, jo jūtu tieksmi ar jums pastrīdē-ties. Jūs tīri labi zināt, ka strīdēties pats man atļāvāt, tikai aizliedzāt izteikt pārmetumus.

Dons Žuans

Labi.

Sganarels

Man gribētos gan izzināt jūsu slēptākās domas. Vai tas var būt, ka nemaz dievam neticat?

Dons Žuans

Atstāsim to.

Sganarels

Tātad neticat vis. Bet ellei?

Dons Žuans

E!

Sganarels

Tāpat ne. Un velnam, sakiet, lūdzams!

Dons Žuans

Velnam — ja.

Sganarels

Tā, ta. Vai nemaz neticat aizkapa dzīvei?

Dons Žuans

Ha-ha-hā .

Sganarels

Es gan neņemtos jūs pievērst ticībai. Un ko domājat par «klīstošo mūku»'? Vai tam arī neticat?

1 Sis muks kā parādība esot klīdis pa ielām un sitis novēlojušos gājējus. Šie tautas māņi bijuši Francijā visai izplatīti 17. gadsimta. Tulk.

Dons Žuans

Lai velns to mu|ķi parauj!

Sganarels

To nu nevaru gan saprast! Nekas nav patiesāks par «klīstošo mūku», es varētu te ķīlā likt pat savu dzīvību. Bet vajag taču kaut kam ticēt šinī pasaule. Kam jus ticat?

Dons Žuans

Kam ticu?

Sganarels

Jā.

Dons Žuans

Es ticu, ka divreiz divi ir četri, Sganarel, un ka divreiz četri ir astoņi.

Sganarels

Ir gan laba ticība! Un labs ticības apliecinājums. Kā redzu, jūsu ticība balstās uz reizrēķinu. Man jāatzīst, ka ļaužu galvās mājo dīvainas trakulības, jo vairāk viņi mācās, jo mazāk iegūst gudrību, lielāko tiesu tas tā gan ir. Es, kungs, paldies dievam, neesmu nekad mācījies kā jūs, un lielīties arī neviens nevarēs, ka mani kaut kad būtu mācījis; bet ar savu pratinu, ar savu mazo veselo saprātiņu es visu izprotu daudz labāk, nekā rakstīts visās grāmatās, un ļoti labi zinu, ka ši pasaule, ko mēs redzam, nav vis nekāda sēne, kas vienā naktī izaugusi. Es labprāt gribētu jums pajautāt — kas radījis šos kokus, klintis un šo zemi un debesis tur augšā? Vai tas viss pats no sevis radies? Un jūs pats, tāds, kāds te esat, — vai jūs pats sevi būtu radījis? Vai jūsu tēvam nevajadzēja ņemt jūsu māti palīgā, lai jūs radītu? Vai varat bez

apbrīnošanas skatīties uz visām tām sarežģītajam daļām, no kurām sastāv cilvēka ķermeņa mehānisms? Kā šīs daļas cila ar citu saderas kopā! Nervi, kauli, vēnas, artērijas, tie paši... plaušas, sirds, aknas un visas citas daļas, kādas tur ir, lai... Vai! Pārtrauciet jel mani, kungs, es taču nevaru strīdēties, ja mani nepārtrauc. Jūs tīšām klusējat, tā ir tikai viltība, ka ļaujat man runāt.

Dons Žuans

Gaidu, kad tu beigsi savu prātniecību.

Sganarels

Es prātoju tā: sakiet, ko gribat, bet cilvēkā ir kaut kas neparasts — tāds, ko neviens zinību vīrs neizskaidros. Vai tas nav apbrīnojami, ka es te stāvu, bet galvā man kaut kas domā par simt visādām lietām uzreiz un pavēl manam ķermenim visu, kas vien patīk? Iegribas man sasist rokas — darīts, gribu tās pacelt — paceļu, paskatīties uz debesim, nokārt galvu, pakustināt kājas, iet pa labi, iet pa kreisi, iet uz priekšu, atpakaļ, apgriezties... Griežoties klūp.

Dons Žuans

Pareizi, lūk, tava prātnīecība pārsita sev degunu!

Sganarels

Pie joda! Esmu galīgs muļķis, te spriedelēdams ar jums. Ticiet, kam gribat, — kāda man daļa, ja tiksit nolādēts?

Dons Žuans

Man šķiet, ka esam nomaldījušies ar visu šo prātniecību. Pasauc tur to cilvēku, lai parāda mums ceļu!

II SKATS

Dons Žuans, Sganarels, ubags

Sganarels

Ei! Cilvēk, ei! Tēvoc, ē! Draugs, uz vienu vārdu, lūdzu! Paslāsliet, kā tikt uz pilsētu!

Ubags

Jums, mani kungi, jāiet tālāk pa šo ceļu, un, kad būsit izgājuši mežam cauri, nogriezieties pa labi, bet es jums dodu padomu uzmanīties: nesen te manīti laupītāji.

Dons Žuans

Tev ļoti pateicos, mans draugs, paldies no visas sirds.

Ubags

Ja varētu jūs, mans kungs, ar kādu žēlastības dāvanu man palīdzēt?

Dons Žuans

Ahā! Par savu padomu, kā redzu, gribi nopelnīt.

Ubags

Mans kungs, es esmu nabaga vīrs, te mežā dzīvoju viens pats jau desmit gadus, lūgt nemitēšos debesis, lai tās jums piešķir dažādus labumus.

Dons Žuans

Hē! Lūdz labāk debesis, lai tās tev piešķir drēbes, neraizējies nu par citu lietām.

Sganarels

Ak, labais cilvēk, šo kungu nepazīstat jūs, viņš tic tikai tam, ka divreiz divi ir četri un divreiz četri — astoņi.

Dons Žuans

Ko tu dari šai mežā?

Ubags

Katru baltu dieniņu lūdzu debesis par labiem ļaudīm, kuri iedod man kaut ko.

Dons Žuans

Tad jau tev nevarētu tik ļauni klāties.

Ubags

Ak vai, mans kungs, esmu vislielākā trūkumā.

Dons Žuans

Tu joko, cilvēkam, kas lūdz katru dienu debesis, gan nevajadzētu trūkt nenieka.

Ubags

Jums apgalvoju, kungs, ka bieži nav man ne maizes kumosa, ko mutē likt.

Dons Žuans

Dīvaini gan, ka tu tik slikti tiec par savām pūlēm atalgots. Nu, tad es atalgošu tevi labāk: došu tev šo zelta luidoru, ja tiilīt nozaimosi debesis.

Ubags

Ak vai, mans kungs, vai tad jūs gribētu, lai es uz sevi tādu grēku uzņemos?

Dons Žuans

Tev jāizvēlas vien — vai nu tu gribi nopelnīt šo zelta luidoru, vai arī ne. Te, lūk, tas ir, tev došu to, ja zaimosi. Redzi! Tikai nozaimo!

Ubags

Kungs...

Dons Žuans

Ja nezaimosi — nedabūsi.

Sganarels

Nu, kas tur liels, drusciņ pazairno, tas nebūs jau aiz ļauna.

Dons Žuans

Ņem, te tas ir, tev saku, ņem, tikai zaimo!

Ubags

Nē, mans kungs, tad labāk badā nomirt.

Dons Žuans

Lai šoreiz iet, es tev to dodu aiz cilvēkmīlestības. Lūkodamies mežā. Ko redzu! Trīs uzbrūk vienam. Spēki pārāk nevienlīdzīgi, es tādu nekrietnību paciest nevaru! Izvelk ieroci un skrien uz cīņas vielu.

Ill SKATS

Sganarels viens

Mans pavēlnieks ir īsts trakulis — mesties citu labad briesmās! Dievs augstais! Tomer palīdzība bija vietā — divi piespieda tos trīs bēgt.

IV SKATS

Dons Žuans, dons Karloss, Sganarels skatuves cli-benplānā.

Dons Karloss, ielikdams zobenu maksti

Redziet, ko nozīmē jūsu palīdzīgā roka, jo laupītāji aizlaidās. Atļaujiet, mans kungs, jums izteikt pateicību par tādu cēlsirdīgu rīcību un...

1G2

Dons Žuans

Es, mans kungs, gan nedarīju nekā tāda, ko jūs nebūtu darījis manā vietā. Šādos gadījumos tā ir goda lieta. Šie nelieši rīkojas tik nekrietni, ka neiejaukties nozīmētu nostāties viņu pusē. Bet kā jūs kritāt viņu rokās?

Dons Karloss

Pavisam nevilšus noklīdu no sava brāļa un mūsu pavadoņiem, tos meklēdams, uzdūros uz šiem laupītājiem: vispirms tie nonāvēja manu zirgu un pēc tam, ja nebūtu iejaucies jūs, to pašu būtu izdarījuši arī ar mani.

Dons Žuans

Vai dodaties uz pilsētu?

Dons Karloss

Jā, taču ne līdz pašai pilsētai. Mums abiem ar brāli jāizjādelē pilsētas apkaime vienas tādās nepatīkamas lietas dēļ, kas muižniekiem un viņu ģimenēm uzliek par stingru goda pienākumu upurēties, jo gala iznākums, kaut arī vislabvēlīgākais, vienmēr ir bēdīgs: ja arī nešķiries no dzīves, tad katrā ziņā šķiries no karalistes. Šai ziņā gan, manuprāt, muižnieka stāvoklis ir nožēlojams; viņš nevar justies drošs, lai cik piesardzīgi un cēlsirdīgi izturētos, jo goda likumi padara viņu atkarīgu no citu izlaidībām un viņa dzīve, viņa miers un labklājība pakļauti pirmā vējgrābšļa iegribām, kuram ienāk prātā nodarīt viņam vienu no tiem apvainojumiem, kas krietnu cilvēku iedzen nāvē.

Dons Žuans

Mums ir tā priekšrocība, ka tādām pašām briesmām un tādam pašām nedienām pakļaujam arī tos, kas tik vieglprātīgi mūs apvainojuši. Bet piedodiet, ka tik nesrnalkjūlīgi jautāju: kas tā par lietu?

Dons Karloss

Sī lieta nonākusi jau tiktai, ka vairs nav slēpjama; ja reiz apvainojums nodarīts, tad mums savs kauns nav jāslēpj, bet jāmeklē izdevība atriebties un mušu nolūki pat jādara atklātībai zināmi. Tātad jums neslēpšu, mans kungs, ka apvainojums, par ko mēs gribam atriebties, ir šāds: mūsu masu paveda un nolaupīja no klostera. Sai nodarījumā vainīgs kāds dons Žuans Tenorio, dona Luija Tenorio dels. Mēs to jau vairākas dienas meklējam, un šorīt kāds kalps mums pateica, ka esot viņu agri redzējis aizjājam četru vai piecu cilvēku pavadībā gar šo krastu, bet visas mūsu pūles bija veltīgas: mums neizdevās uzzināt, kur viņš palicis.

Dons Žuans

Vai jūs, mans kungs, šo donu Žuanu pazīstat?

Dons Karloss

Nē, nekad neesmu redzējis, pazīstu tikai pēc brāļa vārdiem, kas man viņu aprakstīja. Slava viņam nav nekāda labā, un šā vira dzīves veids...

Dons Žuans

Atļaujiet, mans kungs, jūs pārtraukt, viņš man ir gandrīz vai sirdsdraugs, un no manas puses būtu zemiski klausīties, kā viņu nonievā.

Dons Karloss

Aiz labvēlības pret jums, mans kungs, es par viņu vairs nekā neteikšu. Vismazākais, ar ko varu jums atmaksāt, ka izglābāt man dzīvību, ir — klusēt par jums pazīstamu cilvēku, par kuru varu sacīt tikai sliktu. Bet, lai jūs būtu viņam kāds draugs būdams, ceru, ka neattaisnojat viņa rīcību un nekā dīvaina tur neredzat, ka mēs viņu meklējam, lai viņam atriebtos.

1G4

Dons Žuans

Gluži otrādi, gribu jums pakalpot un aiztaupīt liekas piiles. Es esmu dona Žuana draugs, tur neko vairs nevar līdzēt, bet nav pieļaujams, ka viņš apvaino muižniekus un paliek nesodīts. Jums galvoju, ka dabūsit no viņa gandarījumu.

Dons Karloss

Kādu gan te gandarījumu var dot par tādu apvainojumu?

Dons Žuans

Kādu vien jūsu gods vēlēsies. Un, lai jums nebūtu vēl turpmāk jāpūlas, šo donu Žuanu meklējot, es uzņemos to atrast un savest ar jums kopā, kur un kad vien vēlaties.

Dons Karloss

Si cerība, mans kungs, ielīksmo aizvainotās sirdis! Bet tagad, kad esmu jums tik daudz pateicības parādā, man būtu pārāk sāpīgi redzēt jūs par sekundantu.

Dons Žuans

Es esmu tik tuvs donam Žuanam, ka arī man jāduelējas, ja duelēsies viņš; bet katrā ziņā es atbildu par viņu tāpat kā pats par sevi: jums tikai jāpasaka, kad gribat, lai viņš ierodas un dod gandarījumu.

Dons Karloss

Cik nežēlīgs man liktenis! Esmu jums pateicīgs par dzīvību, bet jūs esat dona Žuana draugs!

V SKATS

Dons Alonso, dons Karloss, dons Žuans, Sganarels

Dons Alonso saviem pavadoņiem

Padzirdiet zirgus un vediet tos mumsnopakaļ,

lto

gribu mazliet paieties kājām. Ierauga abus. Ak debess! Ko še redzu! Jūs, mans brāli, te kopā ar mūsu nāvīgāko ienaidnieku!

Dons Karloss

Ar mūsu nāvīgāko ienaidnieku?

Dons Žuans, uzlikdams roku uz zobena spala

Jā, es esmu dons Žuans, un pārspēks neiebie-dēs mani slēpt savu vārdu.

Dons Alonso, izvilcis zobenu

Ā! Nodevēj, tev jāmirst, lai... Sganarels aizbēg paslēpties.

Dons Karloss

Mans brāli, pagaidiet, viņam esmu parādā par savu dzīvību, bez viņa palīdzības laupītāji būtu mani nogalinājuši.

Dons Alonso

Vai tas lai kavētu mūs atriebties? Lai ienaidnieka pakalpojums diez cik liels, nekādu pienākumu tas mūsu sirdīm neuzliek, un, ja salīdzina pakalpojumu ar apvainojumu, tad jūsu atzinība, mans brāli, ir smieklīga. Un, tā kā gods ir nesalīdzināmi vērtīgāks par dzīvību, tad mēs nekādu pateicību neesam parādā cilvēkam, kas glābis mūsu dzīvību, bet laupījis mums godu.

Dons Karloss

Ls zinu, mans brāli, ka muižniekam vienmēr jāievēro starpība starp godu un dzīvību; pateicība par palīdzību jau manā dvēselē neliek aizmirst apvainojumu, bet atļauj man atdot, ko esmu parada, un par dzīvību, par ko man viņam jāpateicas, atlīdzināt ar to pašu, atliekot atriebību un ļaujot viņam vēl dažas dienas baudīt savas labdarības augļus.

ICC

Dons Alonso

Nē, nē, atlikt atriebību būtu bīstami, tāda izdevība tik viegli otrreiz vis neradīsies. Šodien mums to piešķir pašas debesis, un mums tā jāizmanto. Ja gods ir ievainots līdz nāvei, nav vairs jācenšas apvaldīt jūtas. Ja negribat šai lietā piedalīties, atstājiet šo vietu un atļaujiet manai rokai iegūt slavu, izdarot šo upurēšanu.

Dons Karloss

Mans brāli, ļoti lūdzu...

Dons Alonso

Kam liekas runas vēl! Viņam jārnirst!

Dons Karloss

Brāl, jel pagaidiet! Es necietīšu, ja kāds apdraud viņa dzīvību! Pie dieva zvēru, aizstāvēšu viņu, vienalga, pret ko, — mana dzīvība, ko viņš izglāba, lai viņu aizsargā, un, lai jūsu zobena cirtieni varētu trāpīt viņu, jums jānodur mani.

Dons Alonso

Kā! Jūs nostājaties ienaidnieka pusē, pret mani? Jūtat pret šo cilvēku nevis naidu, kāds, viņu ieraugot, pārņem mani, bet jūsu jūtas pauž pat maigumu!

Dons Karloss

Mans brāli, būsim savaldīgi, izpildot mūsu pienākumu, un atriebsim mūsu godu bez tādas iekaisības, kāda pārņēmusi jūs. Būsim cēlsirdīgi un nosvērti, saglabāsim cieņu, nevis ļausim vaļu negantam naidam, uzklausīsim saprāta balsi un nepadosimies aklām dusmām. Es negribu, mans brāli, palikt parādā savam ienaidniekam, taču uzskatu par savu pienākumu vispirms norēķināties ar viņu. Jūsu slava taču

necietis, ka mēs atriebību atliekam, — gluži otrādi, tā kļūs vēl lielāka, jo ļaužu acis mūsu rīcība gūs vēl lielāku attaisnojumu.

Dons Alonso

Ak, cik neizprotams gļēvums! Un kāds dīvains apstulbums — likt uz spēles savu godu kaut kada mānīga pienākuma dēļ, kurš ir gluži aplama iedoma.

Dons Karloss

Nē, mans brāli, tu raizējies velti. Ja izdarīju kļūdu, tad pratīšu to ari labot, un visas rūpes par mūsu godu atstāj manā ziņā. Es apzinos, kāds ir mans goda pienākums, un šis vienas dienas ilgais novilcinājums, uz ko mani pamudināja pateicība, vēl jo vairāk iekvēlinās manas alkas atriebt. Jūs redzat, don 2uan, kā cenšos atlīdzināt jums, ko esat darījis manis labā, pēc tā jus varat spriest, ka es ar tādu pašu dedzību atmaksāju visus savus parādus un par apvainojumu norēķinos tāpat kā par labdarību. Es neprasu, lai jūs tūlīt izklāstāt savas jūtas, bet ļauju jums brīvībā pārdomāt lēmumu, kāds jums jāpieņem. Jūs pats labi zināt, kādu pārestību esat mums nodarījis, un ieteicu jums apsvērt, kādu gandarījumu tā prasa. Mūs gandarīt var ari miera ceļā un var arī ar asiņainiem līdzekļiem. Lai ko jūs izvēlētos, jūs devāt man vārdu, ka dabūšu gandarījumu no dona Žuana. Lūdzu, to neaizmirstiet un atcerieties arī, ka jebkurā citā vietā esmu parādnieks vienīgi savam godam.

Dons Žuans

Nekā no jums es neprasu, ko apsolīju — pildīšu.

Dons Karloss

Mans brāli, ejam nu. Acumirklīga iecietība neko nekaitēs mūsu bargajam pienākumam.

VI SKATS

Dons Žuans, Sganarels

Dons Žuans

Ei! Sganarel!

Sganarels iznāk no paslēptuves

Ko pavēlēsit?

Dons Žuans

Ak tā, nelieli! Tu laidies lapās, kad man uzbrūk?

Sganarels

Piedodiet, mans kungs, es biju tepat tuvumā. Man rādās, ka šīs drēbes ir tas pats kas caurejas līdzeklis, pietiek tikai uzvilkt — tikpat kā zāles būtu ieņēmis.

Dons Žuans

Pie velna lādu bezkauņu! Būtu vismaz paslēpis savu gļēvumu aiz kāda cienīgāka aizsega. Vai zini arī, kam es izglābu dzīvību?

Sganarels

Es? Nē, nezinu.

Dons Žuans

Elvīras brālim.

Sganarels

Elvīras...

Dons Žuans

Tas ir godavīrs, izturas, kā pieklājas, un žēl, ka man ar viņu jānaidojas.

Sganarels

Jums būtu labāk to visu nokārtot miera ceļā.

Dons Žuans

Jā, jā, bet mana kaisle pret donnu Elviru ir apdzisuši, un saistīties nav manā dabā. Tu zini, ka mīlestībā gribu saglabāt brīvību un savu sirdi nekad nevarētu ieslēgt četrās sienās. Esmu tev to teicis reizes divdesmit, ka man ir iedzimta tieksme padoties visām, kas mani valdzina. Mana sirds pieder visām daiļavām, un vienīgi no viņām pašām atkarīgs, cik ilgi viņas cita pēc citas spēj tajā valdīt un to noturēt. Bet kas tā tur par lepnu celtni starp kokiem?

Sganarels

Vai tad jūs nezināt?

Dons Žuans

Tiešām nezinu.

Sganarels

Tā? Tās ir kapenes, ko lika uzcelt koman-dors, kuru jūs drīz pēc tam nogalinājāt.

Dons Žuans

Ak jā, tev taisnība! Nudien, nezināju, ka tās ir šinī vietā. Visi stāsta brīnumlietas par šo celtni, tāpat par komandora tēlu. Man gribētos gan to redzēt.

Sganarels

Mans kungs, jel neejiet vis tur.

Dons Žuans

Kāpēc?

Sganarels

Neklājas taču iet un skatīties uz cilvēku, ko esat nonāvējis.

Dons Žuans

Gluži otrādi, ar šo apmeklējumu gribu parādīt viņam godu, un viņam tas jāuzņem ar pateicību, ja viņš ir labi audzināts cilvēks. Ejam turp!

Kapliča atveras, redzams komandora tēls.

Sganarels

Ak, cik jauki! Cik skaists tēls! Skaists marmors, skaisti pīlāri! Ai, cik skaisti! Ko jūs teiksit, mans kungs?

Dons Žuans

Neesmu vēl redzējis tādu miruša cilvēka augstprātību. Apbrīnojami, ka cilvēkam, kas visu mūžu dzīvojis visai vienkāršā mitekli, tieši tad iekārojusies tāda greznība, kad tā viņam vairs nav vajadzīga.

Sganarels

Redziet, komandora tēls.

Dons Žuans

Sasodīts! Viņam piestāv šis Romas imperatora tērps.

Sganarels

Jā, goda vārds, mans kungs, lielisks darbs. Viņš izskatās gluži kā dzīvs, liekas, tūlīt sāks runāt. Viņš raida uz mums tādus skatienus, ka man mestos bail, ja es te būtu viens. Rādās, ka viņam lāgā nepatīk vis mūs redzēt.

Dons Žuans

Tad viņš būtu netaisns, ja ta pieņemtu godu, ko viņam parādu. Tu pajautā, vai viņš negrib ierasties uz vakariņām pie manis.

Sganarels

Es domāju, ka to nu gan viņš negribētu.

Dons Žuans

Pajautā, tev sakul

Sganarels

Vai jokojat? Tur jau jābūt trakam, lai runātu ar teļu.

Dons Žuans

Dari, ko tev lieku!

Sganarels

Kāda iedoma! Senjor komandor... Novērsies. Man jāsrncjas par savu muļķību, bet pavēlnieks man liek to darīt. Skali. Senjor komandor, mans pavēlnieks — dons Žuans liek pajautāt: vai neparadīsit jūs viņam godu un neatnāksit pie viņa vakariņās? Tēls māj ar galvu. Ai!

Dons Žuans

Ko! Kas tev ir? Saki taču! Runā!

Sganarels

Komandora tēls... Pamāj ar galvu, kā darīja tēls.

Dons Žuans

Nu un tad? Ko tu gribi teikt, blēdi?

Sganarels

Gribu teikt, ka tēls...

Dons Žuans

Ko tēls? Ja nerunāsi, nositīšu tevi!

Sganarels

Tēls man deva zirni.

Dons Žuans

Velns tevi rāvis, viltnieks tāds!

Sganarels

Tas deva zīmi man, jums saku, tā ir skaidra patiesība. Pieejiet tuvāk un pamēģiniet parunāt ar to pats, tad redzēsit. Varbūt...

Dons Žuans

Nac, nejēga, пас, es tev ar pirkstu parādīšu tavu bailību. Skaties! Vai senjors komandors nevēlētos ar mani vakariņot?

Tēls vairākkārt pamāj ar galvu.

Sganarels

Ir nu gan izprieca! Nu, mans kungs?

Dons Žuans

Viss kārtībā, ejam prom no šejienes! Sganarels, viens

Lūk, brīvdomātāji, kas negrib ticēt vairs nekam.

CETURTAIS CĒLIENS

DONA 2UANA APARTAMENTS I SKATS

Dons Žuans, Sganarels, R a go tētis

Dons Žuans Sganarelatn

Lai butu kā būdams, tās ir tikai muļķības, mūs varēja maldināt ēnu ņirboņa vai arī dūmaka aizmiglot skatu.

Sganarels

Ak, mans kungs, neņemieties nu noliegt to, ko redzējām paši ar savām acīm. Tēls tiešām pamāja ar galvu, un es nešaubos, ka debesis, sadusmotas par jūsu dzīves veidu, darīja šo brīnumu, lai jūs vestu pie prāta un izglābtu no...

Dons Žuans

Klausies, ja tu vēl māksies man virsū ar savām stulbajām pamācībām, ja vēl bildīsi kaut vārdiņu par to, es pasaukšu kādu un likšu atnest vērša dzīslu pātagu, pavēlēšu trīs četriem vīriem tevi pieturēt un tev krietni uzskaitīšu. Saprati?

Sganarels

Kā nu ne, mans kungs, labi sapratu. Jūs pateicāt skaidri un gaiši, un tas jums ir vislabākais, ka jūs nerunājat aplinkiem, bet vienmēr sakāt tīru patiesību.

Dons Žuans

Nu pietiks, lai ātrāk liek galdā vakariņas. Zēn, padod krēslu!

II SKATS

Dons Žuans, Sganarels, Ragotēns, Laviolets

Laviolets

Mans kungs, atnācis jūsu piegādātājs Di-rnanša kungs, viņš vēlas ar jums parunāt.

Sganarels

Jauki! Tā tik vēl trūka! Aizdevējs ar savām laipnībām. Ko gan šis iedomājas — nākt mums naudu prasīt! Kāpēc neteici — nav mājās kungs?

Laviolets

Jau veselu stundas ceturksni to viņam saku, bet viņš negrib ticēt, sēž un jūs gaida.

Sganarels

Lai gaida vien, cik patīk.

Dons Žuans

Nē, gluži otrādi, lai nāk iekšā. Slēpties no aizdevējiem ir ļoti slikta politika. Vajag viņiem kaut kā atlīdzināt, un es zinu noslēpumu, kā viņus apmierināt un tikt no viņiem vaļā, neie-dodot nevienu naudas gabalu.

III SKATS

Dimanšs, dons Žuans, Sganarels, Laviolets, Ragotēns

Dons Žuans

A, Dimanša kungs, jel nāciet tuvāk! Cik laimīgs esmu, redzot jūs. Jau savus ļaudis izbāru, ka tie jūs tūlīt nav iekšā laiduši. Biju norīkojis pie sevis nevienu nelaist, bet ši pavēle

ja» neattiecas uz jums, jo jums ir tiesības nākt katrā laikā; jums manas durvis nekad slēgtas nebūs.

Ditnanšs

Mans kungs, esmu ļoti pateicīgs.

Dons Žuans Laviolelam un Ragotēnam

Velns jūs, stulbiķus, rāvis, es jums rādīšu, kā likt Dimanša kungam priekšnamā gaidīt, iemācīšu jūs pazīt cilvēkus!

Diinanšs

Mans kungs, tas nav nekas.

Dons Žuans Dimanšam

Ko! Sacīt Dimanša kungam, manam labākajam draugam, ka mājās neesmu!

Ditnanšs

Mans kungs, esmu jūsu kalps. Atnācu, lai...

Dons Žuans

Ātri krēslu Dimanša kungam!

Ditnanšs

Mans kungs, man tāpat labi...

Dons Žuans

Nč, nē, es gribu, lai jūs man tieši preti sēdētu.

Ditnanšs

Tas nepavisam jau nav vajadzīgs.

Dons Žuans

Prom šo saliekamo krēslu! Atnesiet atzveltni!

Dimanšs

Mans kungs, jūs jokojat, es ...

Dons Žuans

Nē, nē, es zinu, ko jums esmu parādā; negribu, ka mūs šldro.

Dirnanšs

Mans kungs...

Dons Žuans

Tā, lūk, sēdieties te!

Dimanšs

Nav nepieciešami, mans kungs, man tikai jāpasaka jums viens vārds. Biju...

Dons Žuans

Sēdiet, saku jumsi Dimanšs

Mans kungs, man labi tāpat. Atnācu, lai... Dons Žuans

Nē, es jūs neuzklausīšu, ja neapsēdīsities. Dimanšs

Labi, mans kungs, lai notiek, ja tā vēlaties. Es...

Dons Žuans

Nu, Dimanša kungs, jums klājas labi? Dimanšs

Jā, pateicos, mans kungs, es atnācu...

Dons Žuans

Jums apbrīnojama veselība: tik svaigas lūpas, sārta seja, spridzīgas acis.

Dimanšs

Es labprāt gribētu ...

Dons Žuans

Kā jūtas jūsu cienīgā, Dimanša kundze? Dimanšs

Ļoti labi, mans kungs, paldies dievam.

Dons Žuans

Dūšīga sieviete!

Dimanšs

Tā gatava jums pakalpot, mans kungs. Es atnācu,lai...

Dons Žuans

Un jūsu meitiņa, Klodine, kā jūtas tā? Dimanšs

Lieliski.

Dons Žuans

Jauka meitenīte, milu to no visas sirds. Dimanšs

Par daudz lielu godu, mans kungs, viņai parādāt. Es jums...

Dons Žuans

Un maziņais Kolēns? Vel vienmēr dauza savas bungas?

Dimanšs

Vienā laidā, kungs. Es...

Dons Žuans

Un jūsu sunītis Briskē vienmēr tikpat skaļi rej un visiem stilbos krīt, kas iet pie jums?

Dimanšs

Vēl trakāk nekā agrāk, mans kungs, nezinām, kā viņu savaldīt.

Dons Žuans

Nebrīnieties, ka apjautājos tā par visu jūsu ģimeni, es Joti dzīvoju tai līdz.

Dimanšs

Mēs esam jums par to, mans kungs, bezgala pateicīgi. Es ...

Dons Žuans sniedz roku

Dodiet roku man, Dimanša kungs! Vai esat man labs draugs?

Dimanšs

Mans kungs, esmu jūsu kalps.

Dons Žuans

Pie joda, esmu jūsu kalps ar visu sirdi un dvēseli.

Dimanšs

Jūs parādāt man pārāk lielu godu. Es... Dons Žuans

Es visu darītu jūsu labā.

Dimanšs

Mans kungs, jūs esat pārāk labs pret mani. Dons Žuans

Un gluži nesavtīgi, ticiet man.

Dimanšs

Es gan neesmu sev tādu atlīdzību pelnījis. Bet nu, mans kungs...

Dons Žuans

Dimanša kungs, vai negribat tā bez ceremonijām paēst kopā ar mani vakariņas?

Dimanšs

Nē, mans kungs, man tūlīt jāiet mājās. Es ...

Dons Žuans pieceļas

Tad ātri šurp lāpas! Pavadiet Dimanša kungu! Lai kādi četri pieci no maniem ļaudīm paņem musketes un iet viņam Iīdz!

Dimanšs, ari pieceldamies

Mans kungs, nav vajadzīgs, es tīri labi aiziešu viens pats. Bet...

Sganarels ālri aizvāc krēslus.

Dons Žuans

Kā! Es gribu, lai jūs pavada, man pārāk rup jūsu gaitas! Es esmu jūsu kalps, turklāt vēl jūsu parādnieks.

Dimanšs

Ak, mans kungs ...

Dons Žuans

To neslēpju un visiem saku!

Dimanšs

Bet...

Dons Žuans

Vai gribat, lai pavadu jūs pats?

Dimanšs

Ak, mans kungs, jūs jokojat. Mans kungs...

Dons Žuans

Lūdzu jūs, apskausimies! Un vēlreiz lūdzu, ticiet man, ka esmu jūsu rīcībā un pasaulē nav nekā tāda, ko es nevarētu izdarīt, lai pakalpotu jums. Aiziet.

IV SKATS

Dimanšs, Sganarels

Sganarels

Jāatzīst, ka mans pavēlnieks jūs ļoti mīl.

Dimanšs

Taisnība, viņš izturējās pret mani tik laipni un izteica tik daudz cildinājumu, ka man mute nevērās viņam naudu prasīt.

Sganarels

Apgalvoju, ka mēs visi esam ar mieru jūsu dēļ atdot dzīvību. Man gribētos, ka jums kas atgadītos, ka ienāktu kādam prātā iekaustīt jūs ar rungu, — tad tik jūs redzētu!

Dimanšs

Tam ticu. Bet lūdzu jūs, Sganarel, iebilstiet viņam kādu vārdiņu par manu naudu.

Sganarels

Neraizējieties! Viņš jums bagātīgi samaksās.

Dimanšs

Bet jūs pats, Sganarel, man ari esat kaut ko parādā.

Sganarels

Fī! Nerunāsim nu par to!

Dimanšs

Kā tad tā? Es ...

Sganarels

Vai tad es pats to nezinu, l<a esmu jūsu parādnieks?

Dimanšs

Jā, bet..,

Sga narels

Iesim, Dimanša kungs, jums parādišu gaismu. Dimanšs

Bet mana nauda ...

Sganarels, paņemdams Dimanša kungu zem rokas Jūs jokojat.

Dimanšs

Hs gribu ...

Sganarels

Ek!

Dimanšs

Domāju, ka ...

Sganarels, bīdīdams viņu uz durvju pusi Muļķība sl Dimanšs

Bet...

Sganarels

Fī!

Dimanšs

līs ...

Sganarels, izbīdīdams viņu ārā Fi! Saku jums!

V SKATS

Dons Žuans, Sganarels, Laviolets

Laviolets donam Zuanam

Mans kungs, ir ieradies jūsu cienījamais tēvs.

Dons Žuans

РЛ Tā tikai vēl te trūka! Vajadzēja vēl šo apmeklējumu! Vai trakam jāpaliek!

VI SKATS

Dons Žuans, dons Luijs, Sganarels Dons Luijs

Es ļoti labi redzu, ka jūs apgrūtinu un ka neesat iepriecināts par manu apmeklējumu. Taisnību sakot, ir visai dīvaini, ka mēs viens otru traucējam, — esmu jums apnicis ar saviem apciemojumiem, un jūs esat man apnicis ar savu trakulību. Ak vai! Cik mēs esam neprātīgi! Mēs neuzticam debesīm rūpes par mūsu vajadzībām, kas būtu visprātīgākais. Mēs gribam būt par tām tālredzīgāki, apgrūtinām tās ar saviem bezjēdzīgajiem, neapsvērtajiem lūgumiem. Es dedzīgi vēlējos dēlu, nemitīgi rai-diju debesīm kvēlas lūgšanas. Un tagad šis dē!s, ko debesis, kurām bija apnikušas manas

neatlaidīgās lūgšanas, man sūtīja, kļuvis par manas dzīves sodību, turpretī es cerēju, ka tas būs reiz mans mierinātājs un mans prieks. Ar kādām acīm cs, jūsuprāt, lai skatos uz jūsu necienīgajiem darbiem, kuru sakrājies kaudžu kaudzēm un kuru pretīgumu sabiedrības priekšā vairs nevar mazināt? So jūsu bezgalīgo neģēlību dēļ esmu spiests vai katru stundu nelietīgi izmantot karaļa labvēlību, un viņš jau sāk apšaubīt visus manus nopelnus un draugu galvojumus. Cik zemu esat kritis! Vai jums nav jānosarkst, ka tik maz cienāt savu dzimtu? Vai jums ir kādas tiesības vēl lepoties ar lo? Un ko jūs esat darījis, lai attaisnotu savu muižnieka vārdu? Jums šķiet, ka pietiek jau ar tās vārdu un ģerboni un ka dižciltīgas asinis jau pašas par sevi paaugstina mūs, kaut arī rīkojamies nekrietni? Nē, nē, izcelšanās vien nekā nenozīmē, ja nav tikuma. Varam dalīties slavā ar saviem senčiem tikai tad, kad paši cenšamies tiem līdzināties. Viņu darbi, kuru spožums apstaro arī mūs, uzliek mums pienākumu daril viņiem tādu pašu godu, iet viņu pēdās un ne-nonievāt viņu tikumus, ja gribam būt viņu cienīgi pēcteči. Tas, ka esat cēlies no slaveniem senčiem, vēl neko nenozīmē, tie atsakās atzīt, ka jūsu dzīslās rit viņu asinis, un viņu varoņdarbi jums nedod nekādas priekšrocības, gluži otrādi, viņu slavas spožums, krizdams uz jums, vēl klajāk parāda jūsu negodīgumu, jo viņu slava ir kā lāpa, kuras gaismā katram duras acīs jūsu kauna darbi. Saprotiet taču beidzot, ka muižnieks, kas dzīvo nelāgi, ir dabas izdzimums, ka tikums ir dižciltīga cilvēka pirmā pazīme, ka vārdam es piešķiru daudz lielāku nozīmi nekā darbiem un ka vienkārša kalēja dēlu vērtēšu augstāk par karaļdēlu, kurš dzīvos tā kā jūs.

Dons Žuans

Mans kungs, ja jūs būtu apsēdies, jums vēl labāk būtu runāt.

Dons Luijs

Nē, neģēli, es nedz sēdēšu, nedz vairs runāšu, — redzu, ka visi mani vārdi neskar tavu sirdi. Bet zini, necienīgais dels, ka tēva mērs ir pilns, ka varu darīt galu tavai netiklībai agrāk, nekā tu domā, aizsteigties priekšā debesu dusmām un, sodīdams tevi, nomazgāt kaunu, ko ieguvu, tev dodams dzīvību.

VII SKATS Dons Žuans, Sganarels

Dons Žuans, vērsdamies pie tēva, lai gan tas jau

izgājis

E! Mirstiet vien, jo drīzāk jo labāk, tas ir visprātīgākais, ko jūs varat darīt. Katram jau savs laiks, un mani kaitina tas, ka tēvi dzīvo tikpat ilgi kā viņu dēli.

Sganarels

Ak vai, mans kungs, jūs darāt nepareizil

Dons Žuans, pieceldamies

Nepareizi?

Sganarels izbijies

Mans kungs ...

Dons Žuans

Nepareizi?

Sganarels

Jā, mans kungs, jūs darījāt gan nepareizi, noklausīdamies visu to, ko viņš te sarunāja, jums vajadzēja izmest viņu laukā aiz apkakles.

Vai redzēta vēl lielāka bezkaunība? Tēvs ierodas izteikt dēlam pārmetumus, liek tam laboties, atgādina izcelšanos, norāda dzīvot kārtīgu dzīvi un sagvelž vēl visādas muļķības! Vai to var izturēt tāds vīrs kā jūs, kas pats labi zina, kā jādzīvo? Es brīnos par jūsu pacietību, bijis jūsu vietā es — to būtu izdzinis laukā. Klusībā. Nolādētā izdabība! Kur mani esi novedusi?

Dons Žuans

Vai drīz būs vakariņas?

VIII SKATS

Dons Žuans, Sganarels, Ragotēns

Ragotēns

Mans kungs, tur kāda aizplīvurojusies dāma vēlas ar jums runāt.

Dons Žtians

Kas varētu tā būt?

Sga narels

Jāpaskatās.

IX SKATS

Dons Žuans, Sganarels, donna Elvīra, aizplīvurojusies

Donna Elvīra

Neesiet jel pārsteigts, don 2uan, te mani ieraugot šajā stundā un šādā tērpā. Svarīgs iemesls mudināja man ierasties, un to, kas man jums jāsaka, nevar atlikt. Es nenāku pie jums, vairs dusmu pārņemta, jūs redzat pats, ka esmu pārmainījusies, kļuvusi pavisam citāda nekā šorīt. Te vairs nav tā donna Elvīra, kura jūs nolādēja un kuras satrauktā dvēsele šaustīja jūs ar draudiem un alka atriebības. Debesis aizdzina no manas dvēseles šo necienīgo kaisli, ko jutu pret jums, izgaisināja šās noziedzīgās aizrautības vētrainos uzplūdus, visas šās zemes mīlestības kaunpilnās dziņas. Manā sirdi, kas joprojām jūs mīl, palikusi tikai liesma, brīva no jebkādas juteklības, tīrs maigums, nesavtīga mīlestība, kam rūp nevis mana, bet vienīgi jūsu laime.

Dons Žuans klusi Sganarelam Tu, liekas, raudi?

Sganarels

Piedodiet.

Donna Elvīra

Sī mīlestība, patiesa un šķista, atveda mani šurp jūsu dēļ, lai debesu vārdā brīdinātu jūs un mēģinātu glābt no bezdibeņa, kurā iestiegat. Jā, don Žuan, es zinu, cik izlaidīga ir jūsu dzīve. Un šī pati debess, kas apgaismoja manu sirdi un atvēra man acis, atklādama manus maldus, iedvesmoja mani, lai nāku pie jums un tās vārdā daru zināmu, ka jūsu grēki tās žēlsirdību izsmēluši, ka briesmīgās debesu dusmas draud nākt pār jums kuru katru mirkli, ka vienīgi tūlītēja nožēla spēj jūs glābt un varbūt jums atlikusi tikai viena diena, lai izbēgtu no vislielākās nelaimes. Mani vairs nekādas pasaulīgas saites pie jums nesaista. Lai slavētas debesis, ka visas manas neprātīgās iedomas izgaisušas; lēmums ir pieņemts — es aizeju no pasaules, vienīgais, ko lūdzu, — kaut man būtu ļauts dzīvot tik ilgi, lai varētu izpirkt savu grēku, lai man taptu piedota tā aklība, kurā mani noveda grēcīgā kaisle, un kaut es varētu rūgtā nožēlā iemantot piedošanu. Bet šai no-šķirlibā no pasaules es ciestu briesmīgākās mokas, ja cilvēku, ko tik ļoti mīlēju, būtu ķēris debesu taisnīgais sods. Man būtu neizsakāms prieks, ja es spētu novērst šo drausmīgo atmaksu, kas jums draud. Jūs ļoti, ļoti lūdzu, dori Zuan, parādiet man šo pēdējo žēlastību, sniedziet šo saldo mierinājumu; neatsakieties no šā pēdējā glābiņa, to lūdzu jums ar asarām acīs. Un, ja jums vienaldzīgs paša liktenis, tad neesat vienaldzīgs pret manām lūgšanām, pasargiet mani no nepanesamajām sāpēm, kad zināšu, ka esat nosodīts ar mūžīgām mokām.

Sganarels klusībā

Nabaga sieviete.

Donna Elvīra

Es jūs mīlēju ar bezgalīgu maigumu, nekas šai pasaulē man nebija tik dārgs kā jūs, un jūsu dēļ es aizmirsu savu pienākumu. Jūsu dēļ es darīju visu un tagad par atlīdzību lūdzu tikai vienu: labojieties un novērsiet savu bojā eju. Glābiet sevi, es jūs lūdzu, aiz mīlestības uz sevi vai aiz mīlestības uz mani. Vēlreiz, don Zuan, ar asarām to no jums izlūdzos ... Un, ja sievietes asaras, kuru jūs reiz mīlējāt, ir par maz, tad, lūdzu, pasakiet, kas vēl spētu jūs aizkustināt.

Sganarels klusībā, raudzīdamies uz donu Zuanu

Tīģera sirds!

Dorma Elvīra

Tas arī bija viss, ko gribēju jums pateikt. Tagad varu iet.

Dons Žuans

Ak, kundze, ir tik vels, palieciet šeit, jūs iekārtos, cik labi iespējams.

Donna Elvira

Nē, nē, don Zuan, vairs mani neaizturiet!

Dons Žuans

Man, kundze, sagādāsit prieku, ja paliksit, patiesi.

Donna Elvīra

Nē, saku jums, ar liekam runām nezaudēsim velti laiku. Ļaujiet man ātri aiziet un nepūlieties mani pavadīt, bet domājiet vienīgi par to, ko sacīju.

x SKATS

Dons Žuans, Sganarels

Dons Žuans

Vai tu to saprati, es sajutu pret viņu vēl kaut kādas jūtas; tās varbūt pamodināja viņas neparastais izskats: nevīžīgais apģērbs, skumjais skatiens, asaras — tas viss manī uzpūta vēl kādu dzirksti no izplēnējušās guns.

Sganarels

Tātad tas nozīmē, ka viņas vārdi neatstāja vis uz jums nekādu iespaidu.

Dons Žuans

Ātrāk vakariņas!

Sganarels

Klausos!

XI SKATS

Dons Žuans, Sganarels, Laviolets, Ragotēns

Dons Žuans sēžas pie galda

Sganarcl, man tomēr derētu padomāt par labošanos.

Sganarels

Tā gan!

Dons Žuans

Jā, goda vārds, vajadzēs laboties. Vēl gadu divdesmit vai trīsdesmit tā nodzīvot un tad padomāt par grēku nožēlu.

Sganarels

Ak tā.

Dons Žuans

Ko saki tu par to?

Sganarels

Nekā. Lūk, vakariņas. Paņem, kumosu, ieliek sev mutē.

Dons Žuans

Man šķiet, ka uztūcis tev vaigs. Vai tev kas kait? Runa taču, — kas tev lēcies?

Sganarels

Nekas,

Dons Žuans

Nu parādi! Sasodīts, tas taču tūkums un uz paša vaiga! Ātri padod lanceti, to pārgriezīsim! Nabadziņš, tik tikko elpo vēl, tā jau nosmakt var. Pagaidi, redz, kā nogatavojies! A! Blēdis tāds!

Sganarels

Goda vārds, mans kungs, es gribēju vien pārliecināties, vai pavārs sāli, piparus nav pielicis par daudz.

Dons Žuans

Nu labi, sēdies un ēd! Pēc vakariņām tu man būsi vajadzīgs. Ka redzu, esi izsalcis.

Sganarels, atsēdies pie galda

Es domāju gan, kungs, no paša rīta ēdis neesmu. Ņemiet šo, tas ir visgaršīgākais, kas tik vien var būt. Tiklīdz Sganarels kaut ko uzliek uz sava šķīvja un pagriež galvu prom, Ragotēns to paņem un aizvāc. Ragotēnam. Mans šķīvis ... Kur tas palika? Lēnāk, lūdzu, velna puika, paskat vien, cik veikls! Mainīt gluži tīrus šķīvjus! Un tev, Lavioletiņ, jau sen laiks ieliet vīnu. Kamēr Laviolets ielej Sganarelam, Ragotēns tam atkal noņem šķīvi.

Dons Žuans

Kas, velns, tur tā var dauzīties?

Sganarels

Kas ellē nāk te traucēt mūsu mielastu?

Dons Žuans

Gribu mierīgi paēst vakariņas, neielaist neviena!

Sganarels

Atļaujiet, es pats iešu paskatīties.

Dons Žuans, redzēdams Sganarelu ienākam izbijušos Kas tev? Kas tur?

Sganarels māj ar galvu tāpat, kā to darīja tēls Tas... ir viņš.

Dons Žuans

Iešu paskatīties, — pierādīšu, ka nebaidos ne no kā.

Sganarels

Ak, nabaga Sganarel, kur tev paslēpties?

XII SKATS

Dons Žuans, Sganarels, komandora tēls, Lavlolets, Ragotēns

Dons Žuans saviem ļaudīm

Krēslu un traukus, ālri! Dons Žuans un tēls atsēžas pie galda. Sganarclam. Nu, sēdies klāti

Sganarels

Mans kungs, jau esmu paēdis.

Dons Žuans

Sēdies tur, tev saku! Ieliet viņu! Uz komandora veselību! Ar tevi gribu saskandināt, Sga-narel. Ieliet viņam vīnu!

Sganarels

Mans kungs, man neslāpst.

Dons Žuans

Dzer un uzdziedi komandoram savu dziesmiņu!

Sganarels

Esmu aizsmacis, mans kungs.

Dons Žuans

Tas nav nekas. Sāc! Ļaudīm. Jūs nāciet tuvāk un dziediet viņam līdz!

Tēls

Pietiek, don Zuan! Jūs vakariņās rīt pie sevis ielūdzu. Vai drosmes pietiks jums?

Dons Žuans

Jā, iešu, un mani pavadīs Sganarels.

Sganarels

Jums pateicos, rit es gavēju.

Dons Žuans Sganarelam

Ņem šo lāpu!

Tēls

Ko sūtījušas debesis, tam gaisma nav vajadzīga.

PIEKTAIS CĒLIENS

LAUKU APVIDUS I SKATS

Dons Žuans, dons Luijs, Sganarels Dons Luijs

Mans dēls! Vai varētu tas būt, l<a labvēlīgās debesis uzklausījušas manu lūgšanu? Vai taisnība, ko jūs man sakāt? Vai mani nokrāpjat ar tukšu cerību? Vai varu kaut cik noticēt šai pārsteidzošajai ziņai par jūsu pārvērtību?

Dons Žuans

Jā, redzat nu, esmu atgriezies no visiem saviem maldiem. Es vairs neesmu tas, kas biju va!«y vakarā, debesis pēkšņi pārvērtušas mani tā, ka visi brīnīt brīnīsies. Tās aizkustinājušas manu dvēseli un atvērušas man acis, ar šausmām ieraudzīju ilgo tumsu, kurā mitu, dzīvodams netiklu, noziedzīgu dzīvi. Es atsaucu atmiņā visas nekrietnības, ko vien esmu darījis, un brīnos, kā gan debesis tās tik ilgi varējušas paciest un nav pār manu galvu sūtījušas jau reižu divdesmit taisnīgas tiesas atmaksu. Nu redzu lēnprātību, ko savā žēlastībā tās dāvājušas man, par maniem grēkiem mani nesodīdamas, un esmu nolēmis pienācīgi to atmaksāt — visiem gribu pierādīt, ka savu dzīves veidu esmu pēkšņi mainījis, ka gribu mēģināt vērst par labu savu agrāko nosodāmo rīcību un izpelnīties no debesīm pilnīgu grēku piedošanu. To es tagad cenšos panākt un lūdzu jūs, mans kungs, jel mani pabalstiet šai nodomā, jel palīdziet man izraudzīties tādu cilvēku, kas derētu man par vadoni, un pēc viņa norādījuma es varētu tad droši iet pa šo jauno ceļu.

Rons Luijs

Ak, mans dēls, cik viegli atsaucama tēva mīlestība, cik ātri apvainojums gaist, ja dēls bilst pirmo nožēlas vārdu! Es jau pat neatminu vairs visus tos sarūgtinājumus, ko esi sagādājis man, tas viss nu ir izdzēsts ar vārdiem, ko nupat man teici. Atzīstos, ka pats vairs neatjēdzu, ko daru. Es raudu prieka asaras; visas manas lūgšanas ir izpildītas, man vairs debesīm nav nekā, ko lūgt. Apskaujiet mani, dēls, un neļaujiet izgaist šīm cēlajām jūtām, es jūs ļoti lūdzu. Nu tūlīt steigšu paziņot šo priecīgo ziņu jūsu mātei, dalīties ar viņu šai laimē, pateikties debesīm, ka tās jums iedvesušas šo svēto apņemšanos.

II SKATS

Dons Žuans, Sganarels

Sganarels

Ak, mans kungs, kāds man ir prieks, ka esat pārvērties! Ilgi gaidīju uz to, lai slava debesīm! Ko vēlējos, ir piepildīts.

Dons Žuans

Velns tevi rāvis, muļķīt!

Sganarels

Kā tā — muļķīt?

Dons Žuans

Ko! Vai manus vārdus noturēji par skaidru patiesību? Tev šķiet, ka mana sirds un mute pauž vienu un to pašu?

Sganarels

Kā! Tad tas nav jūsu... Jūs ne... Klusibā. Kas tas par cilvēku! Kas tas par cilvēku! Kas tas par cilvēku!

Dons Žuans

Nē, nē, nebūt neesmu pārvērties, manas izjūtas ir tas pašas agrākās.

Sganarels

Un uz jums nav atstājis nekāda iespaida ari tas pārdabiskais brīnums — tēls, kas kustas un runā?

Dons Žuans

Tiesa kas tiesa, tur ir kaut kas tāds, ko es nesaprotu, bet, lai nu tur būtu kas būdams, tas nespēj pārliecināt ne manu prātu, ne satricināt manu dvēseli. Ja sacīju, ka gribu savu uzvedību labot un dzīvot priekšzīmīgu dzīvi, tad tam bija ipašs nolūks, vistīrākā politika, lietderīgs paņēmiens — viltība, kas nepieciešama, lai izpatiktu tēvam, kurš man ir vajadzīgs, un lai izsargātos no svešu cilvēku uzmācības un simtiem nepatikšanu. Es runāju ar tevi atklāti, Sganarel, un ļoti priecājos, ka man ir liecinieks, kam varu pilnīgi atsegt savu dvēseli un ari iemeslus, kas liek man rīkoties tā vai citādi.

Sganarels

Ko! Nekam jūs neticat un tomēr gribat izlikties par krietnu cilvēku?

Dons Žuans

Kāpēc gan ne? Bez manis ir vēl tik daudzi citi, kas nodarbojas ar šo amatu un uzlikuši sev tādu pašu masku, lai apmānītu ļaudis.

Sganarels klusībā

Kas tas par cilvēku! Kas tas par cilvēku!

Dons Žuans

Mūsu dienas tas vairs nav nekāds kauns. Liekulība tagad ir modē nācis netikums, un visi modē nākušie netikumi tiek pieņemti par tikumiem. Godavīra loma ir vispateicīgākā, kādu vien var spēlēt. Mūsu laikos liekuļiem ir apbrīnojamas priekšrocības. Tai mākslā nekrietnais vienmēr liek goda celts, un, lai gan bieži vien to atklāj, par viņu tomēr neko sliktu neuzdrīkstas sacīt. Visi pārējie cilvēku netikumi ir nopeļami, ikvienam tiesība tiem uzbrukt atklāti, bet liekulība vien ir privileģēts netikums, la pati ar savu roku aizspiež muti katram un jūtas savā nesodāmībā gluži kā karaliene. Ja palīga ņem izlikšanos, izdodas cieši apvienot visus, kas stāv un krīt par viltību. Ja kādu no tiem aizskars — visi metīsies glābt savējo. Bet tie, kuri pazīstami ka godprātīgi un kuru atklātība nav apšaubāma, tiek piemuļķoti — savā vientiesība tie uzķeras uz šo 1 iekuļu makšķeres un palīdz šiem pērtiķiem ķēmoties paka| viņu rīcībai. Tu ne iedomāties nevari, cik daudz es tādu pazīstu, kuri ar viltību ir veikli izlīdzinājuši savus jaunības grēkus, paslēpušies zem reliģijas mantijas un, uzģērbuši šo cienījamo tērpu, ieguvuši tiesības būt par vissliktākajiem cilvēkiem pasaulē. Kaut arī viņu ļaunprātības ir labi zināmas, kaut arī visi zina, kādi viņi ir, — vienalga, ļaužu acīs viņi savu cienu nezaudē; pietiek viņiem tikai paris reižu noliekt galvu, smagi nopūsties, izvalbīt acis — un viss jau piedots, lai ko arī viņi būtu nodarījuši. Zem šās izdevīgās pajumtes arī es gribu patverties, jo tad varēšu rīkoties pilnīgi droši. Savus jaukos paradumus vis neatmetīšu, tikai rūpīgi paslēpšos no pasaules acīm un baudīšu tos klusībā. Ja gadītos, ka mani atklāj, man nebūs jāpakustina ne mazais pirkstiņš — visi liekuļi metīsies mani aizstāvēt pret kuru katru. Lūk, tas ir labākais veids, kā es nesodīts varēšu darīt visu, ko vien gribu. Es izlikšos stingri kritizējam cilu uzvedību, par visiem slikti spriedīšu

un labās domās būšu tikai pats par sevi. Ja mani kāds aizskars, kaut vai niecīgi, — nepiedošu viņam to nemūžam un visā klusībā glabāšu sirdi nedzēšamu naidu, es tēlošu dieva likumu aizstāvi un aiz šās ērtās izkārtnes vajāšu savus naidniekus, apvainošu viņus bezdievībā un pratīšu viņiem uzrīdīt šos pakalpīgos baznīctēvus, bet tie, nesaprazdami, par ko ir runa, noķengās viņus visas pasaules priekšā, apbērs ar lāstiem un, liekot lietā savu slepeno varu, atklāti pasludinās spriedumu. Tā, lūk, ir jāizmanto ļaužu vājības, un tā gudrs cilvēks piemērojas sava laika netikumiem.

Sganarels

Ak debess! Ko es dzirdu! Vēl jums tikai trūka liekulības, lai sevi parādītu visā pilnībā! Lūk, neģēlību kalngals! Mans kungs, jūsu pēdējā iedoma iekaisināja manas dusmas, un es vairs nevaru klusēt. Dariet ar mani, ko vien gribat, sitiet, sadauziet līdz nāvei, nositiet, ja patīk, bet man jāatvieglo sava sirds, kā jau uzticīgam kalpam, jāpasaka jums viss. Jums taču zināms, kungs, ka krūzē tikai tik ilgi turas ūdens, kamēr tā vesela? Un — kā lieliski pateicis viens rakstnieks, nezinu tikai, kurš, — cilvēks šini pasaulē ir kā putns zara galā. Zars turas pie koka, un, kas turas pie koka, tas turas pie labām pamācībām; labas pamācības ir vairāk vērtas nekā skaisti vārdi; skaistus vārdus varam dzirdēt galmā; galmā dzīvo galminieki; galminieki seko modei; mode rodas no izdomas; izdoma ir viena no dvēseles spējām; dvēsele dod mums dzīvību, dzīvība izbeidzas ar nāvi; nāve mums liek domāt par debesīm, debesis ir augšā, pāri zemei; zeme nav tas pats, kas jūra; jūrā plosās vētras; vētras dragā kuģus; kuģiem vajadzīgi labi stūres vīri; labam stūres vīram piemīt saprāts; jauniem ļaudīm saprāta nav; jauniem ļaudīm jāpaklausa veciem; veciem patīk bagātība; bagātība dara cilvēkus bagātus; bagātais nav tas pats, kas nabagais; nabadzīgie

dzīvo nabadzībā; nabadzībai likumu nav, un, kam nav likumu, 1as dzīvo kā muļķa lops. Tātad jūs tiksit ellē pie visiem velniem.

Dons Žuans

Spriedums jauks!

Sganarels

Ja jūs vēl palieciet pie sava, jo ļaunāk jums.

Ill SKATS

Dons Žuans, Sganarels, dons Karloss

Dons Karloss

Tieši laikā sastopu jūs, don 2uan, daudz patīkamāk parunāt ar jums un uzzināt jūsu lēmumu šeit nekā jūsu mājā. Jūs zināt, ka šīs rūpes es uzņēmos un paziņoju to jūsu klātbūtnē. No savas puses neslēpšu un atzīšos, ka ļoti gribētu, lai ši liela nokārtotos miera ceļā; es darītu visu, lai ari jūs ietu to pašu ceļu un visu priekšā atzītu manu māsu par savu sievu.

Dons Žuans liekuļoti

Ak vai, no visas sirds gribētos jums dot gandarījumu, ko jūs vēlaties, bet debesis, lūk, tam pretojas, tās iedvesušas man apņēmību mainīt dzīves veidu, un visas manas domas pašlaik saistās ap to, ka man pilnīgi jāatsakās no visām pasaulīgām lietām, iespējami ātrāk jāatbrīvojas no visādām kārībām un no šā brīža jāsāk dzīvot sūru dzīvi, lai izpirktu visas noziedzīgās izlaidības, kurās mani ierāva aklās jaunības kvēle.

Dons Karloss

Jūsu apņemšanās nav pretrunā ar to, par ko runāju: likumīgas sievas klātbūtne vienīgi var sekmet šo slavējamo nodomu, ko jums pašas debesis iedvesušas.

Dons Žuans

Ak vai, tā nebūt nav! Tāds pats nodoms ir ari jūsu māsai: viņa nodomājusi iet klosteri, un aplaimiba nākusi pār mums vienlaicīgi.

Dons Karloss

Viņas aiziešana klosteri nevar mūs gandarīt, to var izskaidrot tā, ka jūs esat noniecinājis viņu un mūsu ģimeni, — mūsu gods taču prasa, lai viņa dzīvotu kopā ar jums.

Dons Žuans

Jums apgalvoju, tas nav iespējams. Es pats to visvairāk vēlētos un vēl šodien prasīju debesīm padomu, bet tad dzirdēju balsi, kas vēstīja, ka nedrīkstu par jūsu māsu domāt un, ar viņu kopā dzīvojot, nekādā ziņā neglābšu savu dvēseli!

Dons Karloss

Vai domājat, don Žuan, mūs apstulbot a; tādām skaistām atrunām?

Dons Žuans

Man debesu balsij jāklausa.

Dons Karloss

Ko! Un jūs domājat, ka es ar tādām runām apmierināšos?

Dons Žuans

To tā grib debesis.

Dons Karloss

Vai debesis gribēja, lai jūs manu māsu izmānāt no klostera un pēc tam pametat?

Dons Žuans

Debesis no manis to prasa.

Dons Karloss

Un mēs lai šo kauna traipu ciešam savā ģimenē?

Dons Žuans

Vainojiet debesis par to.

Dons Karloss

Ko jūs te daudzināt debesis vienā laidā!

Dons Žuans

Debesīm tā patīk.

Dons Karloss

Pietiek, don Žuan, jūs saprotu, te negribu ar jums izrēķināties, šī vieta nav tam piemērota, bet gan jūs atradīšu un drīzāk pat, nekā domājat.

Dons Žuans

Dariet, kā jums tik, jūs zināt, ka man drosmes netrūkst, un, ja vajadzīgs, protu rīkoties ar zobenu. Drīzumā iešu pa šo nomaļo celiņu uz lielo klosteri. Bet atklāti gan pasaku, ka, lai gan negribu ar jums cīnīties, — debesis man aizliegušas pat domāt par to, — taču, ja jūs man uzbruksit, tad mēs vēl redzēsim, kas no tā iznāk.

Dons Karloss

Patiesi, redzēsim, to mēs vēl redzēsim.

IV SKATS

Dons Žuans, Sganarels

Sganarels

Mans kungs, kādu velnišķu izdarīšanos jūs nu esat pieņēmis? Tā ir daudz ļaunāka nekā viss cils. Man jūs daudz labāk patikāt, kāds bijāt agrāk. Vienmēr cs cerēju uz jūsu glābiņu, bet nu, lūk, esmu izmisumā. Līdz šim debesis jūs pacietušas, bet tik šausmīgu nekrietnību tās, domāju gan, vairs necietīs.

Dons Žuans

Hj nu, ej, debesis nav tik sīkumainas, kā tu domā, ja katru reizi, līdzko cilvēks...

v SKATS

Dons Žuans, Sganarels, spoks, aizplīvurotas sievietes

izskatā

Sganarels, spoku pamanījis

Vai, kungs, jau pašas debesis grib ar jums runāti

Dons Žuans

Ja debesis vēlas mani brīdināt un grib, lai es tās saprotu — lai runā skaidrāk!

Spoks

Donam Žuanam atlicis tikai viens mirklis, lai iegūtu debesu žēlastību... un, ja viņš nenožēlos savus grēkus, — bojā eja viņam neizbēgama.

Sganarels

Vai dzirdat, kungs?

Dons Žuans

Kas uzdrīkstas te tādus vārdus lietot? Man šķiet, ka pazīstu šo balsi.

Sganarels

Kungs, tas ir spoks, pēc gailas redzu to.

Dons Žuans

Spoks, rēgs vai velns, es gribu redzēt, kas tas ir!

Spoks pārvēršas Laikatēvā ar izkapti rokā.

Sganarels

Ak debess! Redziet, kungs, kāda pārvēršanāsl

Dons Žuans

Nē, nē, nekas mani nespēj iebaidīt, ar savu zobenu nu gribu pārbaudīt, vai tas ir miesa vai gars!

Līdzko dons Žuans spokam uzbrūk, tas izgaist.

Sganarels

Kungs, tik daudz pierādījumu, jel atgriezieties, nožēlojiet grēkus!

Dons Žuans

Nē, nē, ne prātā nenāk, lai notiek kas notikdams, nekā es nenožēloju! Nāc, seko man!

VI SKATS

Komandora tēls, dons Žuans, Sganarels

Tēls

Apstājieties, dori Žuan! Man vakar devāt vārdu, ka atnāksit uz vakariņām pie manis.

Dons Žuans

Jā. Kur jāiet?

Tēls

Dodiet man roku!

Dons Žuans

Te tā ir.

Tēls

Don 2uan, kas grēku ārdēts, to gaida kauna pilna nāve, un, kas atraida debesu žēlastību, to sasper debesu pērkoni.

Dons Žuans

Ak debess, kas ar mani notiek! Mani dedzina neredzama uguns, vairs nevaru izturēt! Visa mana miesa deg kā kvēlojošs ugunskurs! Ai! Spēcīgs pērkona grāviens ar spožiem zibeņiem. Zeme atveras, un dons Žuans pazūd bezdibeni, no kurienes izšaujas garas liesmu mēles.

VII SKATS

Sganarels

Vai! Mana alga! Mana alga! Ar viņa nāvi gandarījumu nu saņēmis ikviens: apvainotās debesis, pārkāptie likumi, pavestās jaunavas, negodā gāztās ģimenes, apkaunotie vecāki, nelaimīgās sievas, saniknotie viri — visi apmierināti, tikai man vienam nav veicies. Mana alga, mana alga, mana alga!

MIZANTROPS

LH MISANTROPE Paris

Gamier Frčres. Libraires Edileurs

KOMĒDIJA PIECOS CĒLIENOS

TULKOJIS EVALDS VALTERS

PERSONAS

Alsests, Sclimēnes iecerētais

Filants, Alsesta draugs

Oronts, Selimēnes iecerētājs

Selimēne, Alsesta iecerētā

Eliante, Selimēnes māsīca

Arsinoja, Selimēnes draudzene

Akasts, marķīzs

Klitandrs, marķīzs

Basks, Selimēnes kalps

Gvards, no Francijas žandarmērijas

Dibuā, Alsesta kalps

Notiek Parīzē, Selimēnes mājā

PIRMAIS CELIENS

I SKATS Filants, AI sēsts

Filants

Kas noticis? Kas jums?

Alsests

Sev mieru palūgt gribu.

Filants

Bet, lūdzu, pasakiet, kas tā par dīvainību ... Alsests

Jel mierā, saku jums, un pazust varat pat. Filants

Bet Jaudis uzklausa, kam velti dusmojat.

Alsests

Es gribu dusmoties un nevis uzklausīties. Filants

Jūs saprast nevaru, — kāpēc ar bēdām pities? Un, kaut es jūsu draugs, pats pirmais vēl starp

tiem ...

Alsests

Jums draugs? To svītrojat no saviem

sarakstiem.

Līdz šim gan, jāsaka, tai pārliecībā biju, Bet nu, pēc visa tā, ko jūsos ieraudzīju, Vairs draugi neesam, jums klaji pasaku, Tik zemās dvēselēs sev vietu negribu.

Filants

Jums, Alscst, izliekas, es rīkojos aiz ļauna? Alsests

Nu pietiek! Jānosarkst te būtu jums no kauna, Jo tādu rīcību kā gan var attaisnot,

Kur katrs godavīrs pats izvairīties prot.

Tur kādam cilvēkam jūs jūtas izrādījāt,

Pais redzēju, cik maigs pret viņa vārdiem bijāt, Pirms nāca upuri un zvēresti turklāt,

Un visu pēdīgi jūs viņu apskāvāt.

Bet, ja nu paprasu par to jums kādu ziņu, — Ar pūlēm atminat, kā sauca vārdā viņu,

Līdzko no acīm prom — zūd jūtas ar tūlīt,

Un tas jums vienaldzīgs, man gribat iestāstīt. Cik ļauni, nekrietni tā sevi pazemot,

Kam savai dvēselei tik zemu darbu dot?

Ja man tā gadītos, lai sargā labie gari,

Aiz kauna, negoda tad pakārtos es arī.

Filants

Sai lietā nevietā ir cilpa, kā man šķiet,

Jūs palūgt gribētos būt cilvēkam mazliet,

Un savu pēlumu tik man kā sodu miniet,

No karātavām gan, es lūdzu, atsvabiniet.

Alsests

Sie joki palēti, to pasacīt jums varu.

Filants

Bet lūdzu nopietni — ko lai es beidzot daru? Alsests

Ko? Ja tu godavīrs — tad patiess, lai vai kas! Un vārds, kas nav pie sirds, lai zūd bez

sirsnības.

Filants

Bet, ja jūs cilvēks skauj ar sirdi ielīksmotu,

Tā paša maksa mums lam jādod: dots pret

dotu.

Tā atbildēdami uz laipnībām, tiek tam Dots upurs upurim un zvērests zvērestam.

Alsests

Nē, sekot negribu šai muļķa metodei,

Kas modes ļaudīm tik, tie tādai pakaļ skrej;

Šos apvārdotājus par visiem vairāk nistu,

Šos glumos, galantos, kas tev vai cauri listu.

Šie apmānītāji un saldās mēlītes

.liis apskaus, uzslavēs ar viltu, saku es.

Un labo, vienkāršo tie novērtē tik lēti.

Bet cieņu ākstībām tie parāda nereti.

Kas tur par labumu, ja tādi apzvēr jums,

Ka tic jums, ciena, mīl, vai tur kāds ieguvums? Tie zvēr jums draudzību, jūs slavē nerimstoši. Nāk pirmais gadījums — to otram zvērēs droši. Nē, nē, nav dvēsele, ja daudzmaz cēla tā,

Kas cieņu atrastu šai prostitūcijā.

Un slava, atziņa būs maz gan iemantota,

Ja cieņa pasaulē tiks visiem vienlīdz dota:

Ja izcils kādam kas, to ciena, ievēro,

Kurš visus vienlīdz redz, tas necienī neko.

Ja jums tāds netikums, ko mūsu laikmets

pelna, —

Man draugs vairs neesat un sūtu jūs pie velna! Es atsakos no sirds, kas plaša visam kam,

Kas neredz starpību nekādam nopelnam.

Biil gribu atšķirīgs, un, strupi izsakoties:

Kas visiem var būt draugs — man ne, var

projām doties.

Filants

.Starp izglītotiem gan nav apiešanās asa,

Ir daudz kas jāpieņem, ko sabiedrība prasa.

Atsēsts

Nē, saku, vajaga bez žēlas nosodīt Šo apkaunojumu un villu projām dzīt.

Man ļaužu sarunā sirdsbalsi dzirdēt gribas,

Un lai pret cilvēkiem mums liras attiecības.

Lai runā visur sirds, tās jūtu likums svēts.

Vai saldu glaimu dēj lai gars tiek nomaskēts?

Filants

Bet var tā gadīties, to vaļsirdīgi saku,

Ka iznāk smieklīgi un bieži vien par traku.

Un dažreiz — piedodiet, ka ieskats ar jums

šķirts, —

Ir labāk nerādīt, ko glabā tava sirds.

Vai panākumi tev tur būs kaut kādi gūti,

Ja ļaudīm rādīsi, ko pret viņiem jūti?

Ja kāds tev nepatīk vai nīsti to, tūlīt Tam visu paskaidrot un visu pasacīt?

Alsests

Jā.

Filants

Kā! Jūs sacīsit pat Emīlijai tā:

Madam, jums nepiestāv vairs greznums

vecumā.

Ka pūders sejai tai ir gaužām nepaciešams?

Alsests

Bez šaubām.

Filants

Un Dorilam, ka tas tik tikko ciešams;

Ka galmā klausīties ik vienam apnīkstas,

Ja iesāk lielīties ar savu dzimtu tas?

Alsests

Jā gan. /

Filants

Jūs smejaties.

A Isests

Nemaz ar nesmejos,

Sai ziņā, jāsaka, vis netaupīšu tos.

Gan galmā, pilsētā krīt acīs tīksme lēta,

Tur notiek lietiņas, ka žults tiek sakarsēta.

Man bēdas prātu māc un sirds vairs neiztur, Kad redzu cilvēkus, kā viņi dzīvo tur,

Var visur ieraudzīt gan nodevību, zaimus,

Gan jaunus nedarbus, gan nekrietnākos

glaimus.

Vairs paciest nevaru. Ja tā uz priekšu ies —

Pret visu cilvēci tad gribu sacelties.

Filants

Sim bēdām dīvainām nav filozofā vietas,

Par tām gan jāpasmej, jo tās man nieki šķietas. Sai ziņā pretnieki mēs it kā tiesas solā Vai arī brāļi tie, kas lugā «Vīru skola».

Kaut gan ...

Alsests

Mans dievs, cik tukšs tāds salīdzinājums!

Filants

Nav vis, ir jāpamet šīs neprātības jums.

Jūs nepārveidosit šo pasauli, tā droša,

Kaut vaļsirdība jums šķiet visai vilinoša.

Nu teikšu atklāti: pavisam slimi jūs,

Kur parādīsities — tur komēdija būs.

Pret laika tikumiem jūs tikai dusmas gūsit Un beidzot apsmieklā vēl ļaužu acīs kļūsit.

Alsests

Vēl labāk, — velns lai rauj! Vēl labāk! Tas viss

nieks!

Tā laba pazīme, par to man tiešām prieks.

Man visi cilvēki šķiet riebīgi pārlieku,

Es jutos apkaunots, ja atzīts no tiem tieku.

Filants

Jūs vēlat cilvēcei tātad visļaunāko.

Alsests

Jā, naidu šausmīgu pat sajūtu pret to.

Filants

Tad visus mirstīgos bez izņēmuma pat,

Kas nepatīkami, jus gribat notiesāt.

Bet mūsu gadsimtā ir labi ļaudis arī.

Alsests

Nē, visus nicinu, it visi vilku bari.

Tāpēc ka vieni ir, kas ļaunu iemieso,

Un citi, savukārt kas ļauniem pakalpo.

Vēl citiem ir visviens, ne auksts, ne silts šiem

trumiem,

Kad gumda dvēseles uz zemiem netikumiem. Papilnam pasaulē mēs varam atrast tos,

Kaut ņemiet nelieti, ar kuru tiesājos:

Zem maskas redzēsit jus viņā nodevēju,

Tas visur pazīstams ar savu runātspēju,

Tā skats un balstiņa, kas tam pār lūpām līst, Tik tādu mulsina, kurš viņu nepazīst.

Sic meli! Visi zin, cik zemā paņēmienā Tas sabiedrībā tiek. To atzīs kādā dienā.

Ar krāpniecībām šīm nu slava, manta tam,

Kas godu apvaino, liek nosarkt tikumam.

Kur vien tas parādās, lai kā to nopaļātu,

Sie kauna tituli tam neskumdina pratu,

Sauc viņu nekauņu vai zagli, bandītu —

Pret nerunās neviens, to nedzirdēsi tu,

Bet, lūk, par spīti tam, to visur cieš kā viesi Un mīļu prātu pat vēl uzsmaida, patiesi!

Ja kāda vieta ir, kas viņam iepatīkas, —

Tur netiks godīgais, bet iesēdīsies tas.

Man iet līdz sirdij tas; pie velna tādus trumus, Kas dzīvei pamatā liek savus netikumus!

Man dažreiz prātā nāk ar roku atmest tiem Un aiziet tuksnesi no visiem cilvēkiem.

Filants

Tik daudz pēc tikumiem jums nevajag vis

dzīties,

Bet dabas likumā gan vairāk ieskatīties,

Un ļaužu trūkumus vis nepētīsim tā,

Lai bargi tiesātu, bet vairāk maigumā.

Mums viņu trūkumus būs labot rāmu garu, Var visu sabojāt, ja pielietosim varu.

Jo saprāts veselais no galējībām bēg Un mērenība vien ar saknēm zemē strēg.

Si krasā morāle, kas senos laikos dota,

Ir mūsu gadsimtam ne visai piemērota.

Jo darīt pilnīgus šos mirstīgos grib tā,

Bet mums par šiemlaikiem ir vairāk jādomā. Kam visur iejaukties! Kam visu vajag zināt!

Tas traks, kas pasauli reiz gribēs izdziedināt. Tāpat kā jūs, ir es simt lietas saskatu,

Kas notiek ik dienā, kā nevajadzētu,

Un, kaut gan varu es uz ļaudīm sadusmoties, Bet negribu pie tiem ar niknām paļām doties; Es ļaudis pieņemu, lūk, tādus, kādi tie,

Kaut zinu (sirds man jūt), tie blēži lielākie.

Ir galmā, pilsētā šie netikumu kulti,

Es flegmu izrādu, tāpat kā jūs tiem žulti.

Alsests

Bet flegmu šo, monsieur, ja izraudzījāt to,

Vai tiešām sakarsēt jums nevar ne ar ko?

Ja gadījumā draugs, kas jūsu sirdi zinās,

Jūs nodevīgi krāps vai mantu piesavinās,

Vai ap jums mēģinās tas lieku naidu celt, — Bez dusmām paliksit pret to, ko nākas pelt?

Filants

Jā, redzu, trūkumi šie satrauc jūsu prātu,

Ka netikumi daudz ir cilvēkdabai klātu.

Nav vairāk apvainots, patiesi, te mans prāts,

Ja redzu — nelietis vai blēdis, zaglis kāds,

Kā redzot plēšamies kur maitu ērgļus baros Vai slaistus mērkaķus, vai vilkus asinskāros.

Alsests

Ko! Es lai paciešu, ka plēš, zog, apvaino!

Kas tādus vārdus teic, pie visiem velniem to! Vairs runāt negribu, tur nevar atrast prātu.

Filants

Jūs labi darītu, ja mieru saglabātu.

Pret savu sūdzību jums jābūt prātīgam,

Pret savu pretnieku — daudz iecietīgākām,

Alsests

Kas darāms — jādara, to pārāk skaidri zinu. Filants

Ko jums lai norādu, uz ko lai pamudinu?

Alsests

Uz ko? Uz saprātu, tas taisnais padomnieks. Filants

Jums šķiet, ka tiesnesis ir patiesībā lieks? Alsests

Lieks. Mana taisnība — vai tā ir apšaubāma? Filants

Nē, bet šī taisnība visādi tulkojama,

Jo...

Alsests

Tas vienalga man. Nē, nē, kā ies, tā ies.

Vai man ir taisnība ...

Filants

Tai nepaļaujieties.

Alsests

Vai netaisnība? Nu?

Filants

Jūs sniedzaties pēc valga, Ko pretnieks spēcīgais ar viltu jums ..,

Alsests

VienalgaI

Filants

Jūs pievilsities.

Alsests

Lai! To gribu redzēt nu.

Filants

Bet...

Alsests

Savu procesu lai ari zaudēju.

Filants

Bet beidzot...

Alsests

Tiesā — tur es labprāt redzēt gribu, Cik tālu ļaudis iet ar savu nekaunību,

Vai sanāks nelieši un ķengas zemiskie, —

Lai mani apvaino tad visu priekšā tie!

Filants

Kas jūs par cilvēku!

Alsests

Vēl tālāk es te eju:

Lai patiesības deļ vai visu pazaudēju!

Filants

Jа, Alsest, dzirdēs (ic tur jūs tā spriedelējam, Tad varēsit gan pats tos redzēt gardi smejam.

Alsests

Kas smejas — ļaunāk tam,

Filants

Bet tādu stingrību,

Ko prasāt cilvēcei ar neatlaidību

Un taisnu nostāju... kur sirdi nepievīlāt...

Vai ari atrodat to tanī, kuru mīlat?

Vēl man ir jabrīnās: pret ļaužu dzimumu Jūs izturaties pat ar nicinājumu,

Bet būtne atrodas, kas apbur jūsu skatu,

Kaut pievilcības nav tai, liekas, ne par matu.

Vēl vairāk saku es — te mani pārsteidz tas,

Ka sirdi atverat jūs tādai... neticas!

Maigs Eliantei gars, možs Arsinojai prāts,

Tās abas mīl jūs, jā, — vai šaubīsies tur kāds? Bet jums, lūk, tiecas sirds pie Selimēnes tikai, Kas liela koķete un melš līdz neapnikai,

Tam, kas to pelnītu, jūs negribat to dot.

Bez tam jums tikums augsts. Kā man to

izskaidrot?

Jūs netikumu pats ar skaudru naidu grieztu,

Bet netikumu tai, tai vienīgai jūs ciestu.

Vai tas nav netaisni? Jo tikums — jātur svēts. Vai atzīstat jūs to, ka tas nu sagandēts?

Alsests

Jā. Mīlu sajūtu pret atraitni šo jauno,

Bet mani netraucē tai atrast arī ļauno.

Lai jūtas cik lielas, tās mani netraucē Tai ļauno nosodīt, pats redzu to, kā ne.

Bet, lūk, aiz visa tā, lai cik es tālu gāju,

Tā mani valdzina. Te gars man ir par vāju:

Tai redzu trūkumus, es nopelt varu tos,

Bet, kā par spīti, lūk, es viņā iemīlos.

Tai vara stiprāka. Ar savas mīlas liesmām Tai sirdi šķīstīšu no netikumu briesmām.

Filants

Tas nebūs nieka darbs, ja jūs lo iespētu.

Vai domājat, ka tā jūs mīlēs ari?

Atsēsts

Nu!...

To nemīlētu pats, ja es tam neticētu.

Filants

Bet, ja tās draudzību jūs neturat tik lētu, —

No saviem sāncenšiem kāpēc jums jābaidās?

Atsēsts

Ja kādu sirdi mil, mēs tiecamies pēc tās Un gribam, lai tā mums tik vienam piederētu. Tai pateikt vēlos to, ko jūtas tur tik svētu.

Filants

Ja sirdi dāvātu te jūsu vietā es,

Tad Eliantei vien, pēc manas izvēles.

Tai sirds, kas ciena jūs, un jūtas cildenākas,

Sai izvēlei, man šķiet, ar prātu pieiet nākas.

Atsēsts

To prāts vienmēr man teic, ir taisniba jau tam, Bet prāts nav pavēlnieks mums mīlas likumam.

Filants

Par jūsu cerību ir jābažījas man te ...

II SKATS

Atsēsts, Filants, Oronts Oronts Atsēstam

Iet Selimēne prom un ari Elianle,

Kā man tur pateica, lai iepirktos kaut ko,

Un, kamēr jūs vēl šeit — es priecājos par to —,

Tad arī ienācu, no sirds lai paziņotu,

Ka cieņu lielāko jums vienmēr visur dotu.

Šī cieņa ilgi jau man prasa tālāk iet:

Pie draugiem mani nu, es lūdzu, pieskaitiet.

Jo mana sirds tā grib. Ko mīl, to ciena godam, Un ciešā draudzībā lai vienību sev rodam.

Es ticu, ka labs draugs, kam stāvoklis ir pat, Bez šaubām, nepelna, ka viņam atsakāt.

Oronta runas laikā Alsests iegrimis domās un, šķiet, nekā nedzird, ko par viņu runā. Viņš pamostas kā no miega, kad Oronts viņam saka:

To jums es lūdzu gan, jums savus vārdus raidu. Alsests

Ak man, monsieur, tie ...

Oronts

Jā. Vai tad ar tiem jūs baidu?

Alsests

Nē, nē, kāds pārsteigums!... Kam man šo

godu dot?

Es cienīgs neesmu, no jums to saņemot.

Oronts

Ja mana cieņa jūs patiesi pārsteigt spētu,

To visai pasaulei jums rādīt vajadzētu.

Alsests

Monsieur...

Oronts

Jā, jā, monsieur, jo saskatīt jūs māku Par visiem, kas pie mums, daudz ievērojamāku.

Alsests

Monsieur,,.

Oronts

Ja meloju, lai mani parauj jodsl Un pierādit jums io ar jūtām būs man gods.

Nu ļaujiet apskaut jūs ar sirdi vaļsirdīgu,

Uz draudzību, monsieur, mēs dibinām šo līgu. Es lūdzu roku sniegt! Vai varu beidzot gūt So jūsu draudzību?

Alsests

Monsieur...

Oronts

Ko! Nevar būt?

Alsests

Monsieur, tas liels man gods, ko saņemt no

jums nākas,

Bet prasa draudzība mums jūtas sirsnīgākas. Ar tādu rīcību šo vārdu nozākā,

Ja vietā, nevietā mēs rīkojamies tā.

Lai gaismā draudzība šī piedzimtu pa īstam, Pirms noslēdzam mēs to, lai sevi iepazīstam,

Jo citādi drīz vien var likstas iemantot,

Ko vēlāk varētu mēs abi nožēlot.

Oronts

Tā runā gudrākais, es atzīstu to vienu Un tādēļ pasaku — vēl vairāk es jūs cienu.

Jums visu atdodu, kas manī labs un maigs.

Gan mūsu draudzību reiz nostiprinās laiks.

Ja galmā vajag jums jau iepriekš... kādu

dvesmu ...

Tad es to karalim... ne mazais vīrs tur esmu. Jo, man jums jāsaka, es tieku viņam klāt,

Tas mani uzklausa un vērā ņem labprāt.

Lai kā, es jūsu kalps, tas — negrozāmais

spriedums.

Bet, tā kā jums ir gars, kam pilnvērtīgāks

briedums, —

Tad nācu draudzību starp mums nu pārbaudīts Man sonets uzrakstīts, to rādīšu tūlīt,

Jums jāpasaka man, vai labs, — tad publicēju.

Alsests

Monsieur, kā pasacīt... man nava tādu spēju, Jūs ļauna neņemiet.

Oronts

Kādēļ?

Alsests

Man trūkums tas,

Ka vārdi atklāti var nākt, kas neklājas.

Oronts

To tieši vēlētos, pats nemierā es būtu,

Ja atklātību es no jums te neiegūtu,

Jūs mani piekrāptu — es negūtu nekā.

Alsests

Ja tā jūs vēlaties, monsieur, lai notiek tā.

Oronts

Tas — sonets «Cerība», kas veltīts kādai dāmai, Te pants būs īss un maigs, jo pakļauts plūsmai

rāmai.

Ko saucam mēs «pompē», šim neder sonetam. So dāmu iecerē vēl mīlu es bez tam.

Alsests

Nu, redzēs ...

Oronts

«Cerība»... Vai stils jums patiksies Vai izpildījums, teksts pie sirds jums ļoti ies — To pateikt nevaru. Es nelasīšu steidzot.

Alsests

To redzēsim, monsieur.

Oronts

Jums piezīmēšu beidzot, Ka uzrakstīju to es desmit minūtēs.

Alsests

Nav laikam nozīmes, monsieur, ja radām mēs. Oronts lasa

Mūs cerība gan atvieglina Un līksmi skumjas iežūžo,

Bet Filisa vien sērā zina,

Ka viss ir sasniegts līdz ar to.

Filants

Fs esmu sajūsmā par šo te gabaliņu.

Alsests klusi Filaniatn

Ko? Tiešām atzīstat tik pārāk skaistu viņu?

Oronts

Jūs parādāt man līdzjūtību,

Bet nevajadzētu to gan.

Ja kaut ko varat sniegt, tad gribu,

Lai cerību jūs sniegtu man.

Filants

Cik vārdi galanti! Cik labi pateikts tas!

Alsests klusi Filantam

Pie velna, glaimotāj, viss tīrās muļķības!

Oronts

Bet, ja būs drupās manas ceres,

Tad atliks nosvinēt tik bēres,

Būs miers, kad mani kapā stums.

Ja mūžam cer — viss prieks mums iris,

Daiļ’ Filisa, kad būšu miris,

Tad paliks pār’ mans izmisums.

Filants

Kāds varens nobeigums, tas atzinību pelna, Alsests klusi Filantam

Nu, tādu murgoņu, lai mēris rauj, pie velna! Lai krītot sprandu lauž un paliek arī beigts!

Filants

Fs vārsmas nezinu, kur ir tik jauki teikts.

Alsests klusi Filantam Sasodīts!

Oronts Filantam

Glaimojat. Varbūt jums pateikt

grūti...

Filants

Nē, neglaimoju vis.

Alsests klusi Filantam

Ek, nodevēj, ko pūti!

Oronts Atsēstam

Bet jūsu spriedumu nu beidzot dzirdēt gribu. Es lūdzu, runājiet ar pilnu atklātību!

Alsests

Sī atzii.ia, monsieur, ir kutelīga tam,

Kas glaimus sagaida. Tie tīk pat dižgaram. Bet reiz tā atklāti es vienam pasacīju Pēc tam, kad darbu tam pats izlasījis biju:

No rakstītdziņas gan tu sevi projām griez,

Pār sevi jāvalda, nav jāsuinās, ja niez;

Ja esi galants vīrs, tur sevi iegrožotu Un neļauj aizrauties, lai arī ko tev dotu;

Ja šādiem darbiņiem kāds sevi apgaro,

No sliktās puses tad mēs spriedīsim par to.

Oronts

Лг to jūs gribat teikt, ka mana kārta nu To pašu vērā ņemt...

Alsests

To vēl jums nesaku,

Bet sacīju to tam: lai sevi neizsmejam,

Sis seklums nokauj mūs, ja tādus ceļus ejam, Kaut simtiem vērtības mums būtu labākās,

Ja viena ļaunākā — mūs novērtēs pēc tās.

Oronts

Tātad jūs atzīstat šo sonetu tik traku?

Alsests

To es jums nesaku, par viņu es tā saku:

Sis laiks gan saindē ar rakstīšanu tā,

Ka krietnus cilvēkus šī dziņa samaitā.

Oronts

Tad mani jūs ar tiem nu vienā maisā bāztu?

Alsests

To es jums nesaku, par viņiem vēl es stāstu. Kāds velns jūs dricelē te rīmes rakstīt? Kāds! Kam vajadzīgas tās? Vēl iespiest! Vai tur

prāts!

Ja kādam piedodam par sliktām grāmatiņām, Tad nelaimīgam tam, kam jāpārtiek no viņām. Kam tas nav vajadzīgs, lai labāk projām iet, So nodarbošanos, jel ticiet, pārtrauciet!

Tā nepārdodiet vis jūs izdevējam prātu, Vienalga, lai tas cik par viņu samaksātu.

Ja galmā jums ir vārds, kam laba slava šķiet,

Tad nepieļaujiet vis, ka var par viņu smiet.

To viņam sacīju un skaidrot neapniku.

Oronts

Un labi darījāt. Pie skaidrības nu tiku.

Bet zināt gribētos, kas manā sonetā .,.

Alsests

Ja vaļsirdīgi teikt... tas labs ir... mājiņā Jūs paraugs sliktākais no sliktiem, ja man

prasāt,

Vai tur maz teikums kāds, kas dabisks, ko te

lasāt:

«Līksmi skumjas iežūžo.»

Tad: «Viss ir sasniegts lidz ar to.»

Un: «Parādiet man līdzjūtību,

Bet nevajadzētu to gan.»

Tad Filisai: «Kad bušu miris,

Tad paliks pār’ mans izmisums.»

Stils miglains, neizteikts un stipri pārspīlēts; Nav patiesības tur un raksturojums lēts;

Tā — tīra klīrība, nav vārdu spēle laba.

Ar mums tā nerunā nemūžam mīļā daba.

Kas mūsu laikmetā par gaumi, tiešām bail!

Tad mūsu tēviem gan bij kvēle, kas vēl gail, Kaut rupja izliekas, bet vairāk gara liesma,

Ko augstāk vērtēja. Lūk, kāda veca dziesma:-

Parīzi ja solītu Karalis par rnilu,

Lai par to tam atdotu Savu dailaviņu.

Teiktu karalim Anrī:

«Paturi pats Parīzi,

Mī|o neatdošu, nil Mīlu vairāk viņu.»

Stils, redzat, senlaicīgs, nav atskandējums

svērts,

Bet vai tad nejūtat, ka tas daudz vairāk vērts Kā jūsu cikcakas, kas darbam apkārt šūtas?

Tur protestē mans prāts, te vismaz tīras jūtas?

Parīzi ja solītu Karalis par mīlu.

Lai par to tam atdotu Savu daiļaviņu.

Teiktu karalim Anrī:

«Paturi pats Parīzi,

Mīļo neatdošu, nil Mīlu vairak viņu.»

Lūk, sirds ko pasaka, kur tīras jūtas mīt!

Filants smejas.

.Jā, smejiet vien, monsieur... Ko vari saskatīt, Ja rakstu dižgariem ir jutās nenojaustas.

Daudz vairāk cienu tos, kas nevis šādi bļaustās.

Oronts

Bet es gan pasaku, ka dzeja laba man.

Alsests

Ir jūsu tiesība to pasacīt, jā gan.

Bet manai izvēlei jūs brīvu vaļu dosit,

Ja es tā nejūtu — jūs mani atvainosit.

Oronts

To tiešām atzina par labu citi jau.

Alsests

Sī māksla izlikties kā citiem man, lūk, nav. Oronts

Vai esat nemaldīgs ar savu prātu svētu?

Alsests

Man būtu vairāk tā, ja dzeju paslavētu? ... Oronts

Lai paslavētu? Jūs? Es izlikšu, nekas!

Alsests

Jums jāiztiek vien būs... bez manas atziņas. Oronts

Es labprāt redzētu, kā jūs ko uzrakstītu,

Ja dzejas kamolu pats kādreiz vaļā tītu.

Alsests

Ja arī gadītos tik sliktas uzrakstīt,

Es tās gan nedotu kur ļaudīm mēles trīt.

Oronts

Nu pietiks! Pārgudru, šķiet, parādāt man prātu. Alsests

Jums citu vajaga, lai mirres kvēpinātu.

Oronts

Jums, kundziņ, palūgšu, lai tonis zemāk skan. Alsests

Jums, lielkungs, pateikšu: tas pārspīlēts nav

man.

Filants metas starp abiem

Nu, kungi, tas par daudz, jel pārtrauciet šo

lietu!

Oronts

Jā, vainīgs, atzīstos, es atstāju šo vietu. Monsieur, es jusu kalps, no sirds to saku jums.

Alsests

Monsieur, es jūsu vergs, tas ir mans pienākums.

III SKATS Alsests, Filants

Filants

Nu lūk, kur noved viss, ja galva pārāk cieta, Jums tagad jāpacieš šī nelādzīgā lieta,

Jo zinām, Oronts kāds, tam drusciņ

paglaimot...

Alsests

Par to vairs nerunāt!

Filants

Bet...

Alsests

Mieru lūdzu dot.

Filants

Bet nu jau ...

Alsests

Pārtrauciet!

Filants

Bet ja nu ...

Alsests

Pietiek, saku!

Filants

Es...

Alsests

Dzirdēt negribu!

Filants

Bet...

Alsests

Lūdzu!

Filants

Tas par traku!

Alsests

Pie velna! Traki, jā. Man līdzi nenāciet! Filants

Par mani smejaties? Jums gribu līdzi iet.

OTRAIS CĒLIENS

I SKATS Alsests, Selimēne

Alsests

Modam, ja vēlaties jūs pilnu atklātību,

Tad jūsu dzīves veids gan ir pret manu gribu. Man jādusmojas ir, jo mani uztrauc tas;

Ja nevar citādi, tad mums ir jāšķiras.

Es piekrāptu vēl jūs, ja jums to nepateiktu,

Vai agrāk, vēlāk — mēs šīs sastapšanās beigtu. Kaut reizēm tūkstošām jūs mācu pretējo —

Bez panākumiem viss, jo nedzirdat neko.

Selimēne

Kā redzu, strīdus gars jums jau no paša rīta,

Bet es gan cerēju, ka tikšu pavadīta.

Alsests

Es nestrīdos nemaz, bet jūsu sirds, madam,

Ir tā, ko dāvāsit pat pirmām nācējam.

Daudz pielūdzēju te, kas var jums blakām

stāties,

Bet mana sirds ar to vis nevar mierināties. Selimēne

Ja pielūdzējiem šķietu patīkama dāma, —

Vai mana tikšanās ar tiem jums neciešama?

Ja manu sirdi tie var Tīksmi ieraudzīt,

Vai koku vajag ņemt man, viņus projām dzīt?

Ai nē, madam, nē, nē, kāpēc tos dzīt ar koku, Bet mazāk maiguma, kad viņiem sniedzat roku.

Jums pievilcība ir, un daudziem patīkat,

Bet jlīs tos piesaistāt ar savām acīm pat;

Kam jus tās uzmetat, to viņu maigums saista, Ja sirds šo tīksmi jūt, tā netiek vaļa laista;

Kam tās ir pievērstas, jūt pievilcību tas,

Un jūsu apkārtnē tad viņi uzturas.

Ja ievērību jus tiem drusku mazāk dotu,

Tie visi ātri vien no jums gan aizlidotu.

Vismaz man pasakiet, ja varat vien, tnadarn, — Kāpēc jums vērība tik liela Klitandram?

Ar ko tad viņš no jums šo cieņu izpelnījies?

Vai cēlā darbībā tas būtu iesaistījies?

Vai tādēļ cienāt to, ka sarunā nav smags?

Ka mazam pirkstiņam tam redzams garais

nags?

Vai arī tā kā galms jūs godināsit viņu,

Tāpēc ka valkā viņš tik blondu parūciņu?

Vai tādēļ mīlat to, ka grezns tērps ir tam,

Vai arī lentu dēļ, kas tur ir pārpilnam?

Vai plato bikšu dēļ, vai arī cits kas bijis,

Kas jūsu dvēseli tik cieši sagūstījis;

Vai viņa smieklu veids vai runa patīk jums,

Ar ko viņš dižojas, — tas man ir noslēpums.

Selimēne

Tas netaisni, ka jūs pret viņu aizdomīgi.

Bet viņa padoms man taču vajadzīgs,

Viņš solās palīdzēt man šinī procesā Ar labiem sakariem, ar labiem draugiem, jā.

Alsests

Tad labāk pazaudēt šo prāvu jums, madam,

Ne mani nostādīt par sāncensi vēl tam.

Selimēne

Pret visu pasauli jūs greizsirdību rodat.

Bet visai pasaulei jau cerību jūs dodat.

Selimēne

Jums vajadzētu būt, man šķiet, pa prātam tas, Ka mana laipnība pret visiem izpaužas.

Starp tiem ja vienam vien es savas jūtas dotu, Tad tāda rīcība jūs vairāk aizvainotu.

Alsests

Bet man, ko peļat jūs, kas greizsirdībā mīt,

Kas vairāk man kā tiem? Es lūdzu pasacīt.

Selimēne

Kas? Laimes apziņa, ka mīlēts jūs tiekat.

Alsests

Ja sirdij jāšaubās, vai ticēt jūs tai liekat? Selimēne

Nu ... es gan domāju, ja man tāds atzinums Ir lūpām pāri laists, — ar to tad pieliek jums.

Alsests

Vai kāds man apgalvos, ka paliks kaut kas

pāri,

Ja tāds pats atzinums reiz skanēs citam arī? Selimēne

Nu, pieklājībā gan jūs visus pārspējat,

Kā goda dižkundzi te mani vērtējat.

Jums rūpes negribu. Nu labi, slikta biju,

Es ņemu atpakaļ to, ko jums pasacīju.

Jus sevi varat krāpt, ja gribat, tā nu būs.

Un tagad miers.

Alsests

Ak sods! Kāpēc man jāmīl jūs! Ja sirdi varētu no jūsu rokām brīvot,

Es dievu slavētu, kas nekaitētu dzīvot.

Bet tas nav iespējams šai cīņā šausmīgā —

Man sirdi neatraut, lai pūlētos vai kā,

Lai pūlētos vai kā, kaut izmisušiem spēkiem.

Ja man jūs jāmīl tā, tas ir par maniem grēkiem.

Selimēne

Jums jūtas dīvainas, ar otru grūti jaukt.

Atsēsts

Es visu pasauli uz cīņu varu saukt.

Man mīla, jāsaka, ir tiešām neparasta,

Nevienam nav, madam, šī mīla tāda nasta.

Selimēne

Jā, jauna metode, kas citiem tādu dos.

Jūs mīlat cilvēkus, lai ar tiem strīdētos;

Plūst vārdi dusmīgi, ar asu aizrautību,

Tik niknu nezinu nevienu mīlestību.

Alsests

Viss jūsu rokās likts, lai tā par jaunu dzimst. Lai visas nedienas mums aizmirstībā grimst,

Ar sirdi atklātu mēs visu nokārtosim.

II SKATS

Selimēne, Alsests, Basks

Selimēne

Kas tur?

Basks

Akasts.

Selimēne

Lai nāk, tam audienci dosim.

Ill SKATS S Selimēne, Alsests

Alsests

Nemūžam nevaram mēs palikt divatā!

Kas atnāk — pieņemat, vienmēr tas noliek tā. Vai tiešām nevarat, vai tiešām nepieklājas Kaut vienu brītiņu būt vienai pašai mājās?

Selimēne

Vai dēkā jau, jums šķiet, ar viņu iepinos? Alsests

Man patīkami nav, ja pieņemat jūs tos.

Selimēne

Tas vīrs man nepiedos, ja dabūtu to zināt,

Ka viņa klātiene var mani apgrūtināt.

Alsests

Un, ja viņš nepiedod, ko sliktu tas jums dara? Selimēne

Mans die’s! Tā atbalsts vien man ir no liela

svara.

Cik liela vara tam, kas lai to skaidri zin,

Bet tie, kas galmā tiek, tie viņa vārdu min.

To visur sastopam, kur kaut kas risinājās Un var mums kaitīgs būt, ja labvēlība stājas. Bļaut nevajadzētu uz lieliem bļāvējiem,

Kaut ari palīgi mums atrastos pret šiem.

Alsests

Tad visus, kas te nāk jūs apmeklēt, es jūtu,

Jūs tikai paciešat. Lai kā nu beidzot būtu,

Ja tads jums pamats ir — tā tālredzība nav.

IV SKATS

Alsests, Selimēne, Basks

Basks

Madam, vēl KJitandrs grib lūgt un ... Alsests

Atkal jau!

Selimēne

Kur skrienat?

Alsests

liju prom.

Selimēne

Vēl ne.

Alsests

Ko te lai daru?

Selimēne

Vēl palieciet.

Alsests

Nē, nēl

Selimēne

Es vēlos.

Alsests

Kā to varu!

Lai viņos klausītos, kā viņi pļāpāt prot!

Sīs runas, saku jums, var mani garlaikot.

Selimēne

Es gribu, gribu.

Alsests

Nē! Es nožēloju ļoti.

Selimēne

Nu labi, ejiet ar! Jūs esat atbrīvots.

V SKATS

Eliante, Filants, Akasts, Klitandrs, Alsests, Selimēne, Basks

Eliante Selimēnei

Lūk, divi marķīzi, kas nākuši pie jums.

Jums viņus pieteica?

Selimēne Baskatn

Jā, dodiet krēslus mums. Alsesicun. Jūs neaizgājāt?

Alsests

Nē, madam, jūs atvainosit,

Es gribu noskaidrot, kam savu sirdi dosit.

Selimēne

Jel kļūsiet.

Alsests

Tiem vai man, kam gribat viņu dot?

Selimene

Jūs esat traks!

Alsests

Nemaz. To lūdzu paskaidrot.

Selimēne

Ai!

Alsests

Tos vai mani? Nu?

Selimēne

Šķiet, pajokot jums gribas.

Alsests

Nē. Izvēlēsities. Man vairs nav pacietības. Klitandrs

No Luvra nāku es, kaut jūs to zinātu,

Kā izsmīdināja tur Kleonts visus mūs.

Vai tiešām kāda nav, kas paskolot šo spētu Un daiļās manierēs mazlietiņ paslīpētu?

Selimēne

Jā, sabiedrībā gan to nevar ievadīt,

Tam īpašības ir, kas tieši acīs krīt.

Pēc kāda laika mēs ja ieraugām tā vaigu, — Viņš atstāj iespaidu, jums teikšu, visai baigu.

Akasts

Par dīvainībām mēs ja iesākam te spriest,

Tad uzmanību vēl uz kādu gribu griezt.

Damons, šis muldoņa, pats mani aizturēja,

Liek saulē stāvēt man un stundu runāt spēja.

Eliante Filantam

Nu luk, cik jauki tie šis runas šķeterē,

Par savu tuvāko tie neteiks laba, nē.

Klitandrs

Ir Timants ari labs, ko agrāk nezinājām.

Selimene

Jā, pilnīgs savādnieks no galvas līdz pat

kājām,

Kas katru uzlūko, tā, garām ejot vien,

Nekad tam darba nav, bet nodarbīgs mūždien. Viņš tikai vaikstoties ar jums var sarunāties, Un visa pasaule tam nevar pretim stāties.

Tas bieži pačukst jums, ka zināms tam kaut

kas,

Bet šis pats noslēpums ir tīrās muļķības.

Un šādos nieciņos viņš saistīt grib ikvienu,

Pat gatavs pačukstēt jums ausī labudienu.

Akasts

Bet Zeralds kā, madam?

Selimēne

Ai! Garlaicīgs un sīks.

Kam draugi — lielkungi, uz tiem viņš iedomīgs; Tam spoži veikali, tur visi viņa prieki,

No viņa lūpām skan tik prinči, valdinieki,

Un iedomībā to vairs nesaista nekas Kā zirgi, izbraukums un suņi, medības.

Ar katru tas uz «tu», kam dzimtai cilme

grandos,

Vārds «kungs» nav sastopams vairs viņa

izteikumos.

Klitandrs

Viņš tagad pieķēries, kā stāsta, Belizai.

Selimēne

Tā ir, jā ... šaursirde, maz interešu tai.

Man mokas, kad tā nāk, jo viņa nav kā cilas, Lai tai ko skaidrotu, man jāsvīst ir bez mitas. Tai teikums tukši skan, kā liekas, vārdus nīst, Ja runu iesākam, tā tūlīt arī vīst.

Par lietām parastām tā runāt var, kā zināt,

Un citu runu sākt jums velti izmēģināt.

Vai saule spīd, vai līst, cik jauks ir bijis rīts —

Tai visa (ēma caur, ja tas ir pasacīts.

Velk garlaicību līdz ši bikli muļķa dāma,

Man viņas vizīte ir gluži neciešama.

Jūs varat žāvāties un lūgt, cik pulkstenis,

Kā beka viņa tup un projām neies vis.

Akasts

Kāds liekas d’Adrasts jums?

Selimēne

Tas pārāk uzpūties Un savā patmīļa līdz galējībai ies.

Tam galmā aizstāvi gan neatrast nevienu,

Un tāpēc pili lād kā mēri katru dienu.

Nav tur šim uzdevums, nedz arī ampluā,

Un tie, kam nenāktos, to dabū ne par ko,

Klitandrs

Bet jaunais Kleons kā? Tas vairs nav

nevalodas,

Jo visi augstmaņi nu vien pie viņa dodas. Selimēne

Tādē| to apmeklē, ka bagāts galds ir tam,

Un paldies jāsaka te viņa pavāram.

Eliaute

Jā, galdu prot viņš Idāt ar labu gaumi, glītu. Selimēne

Man labāk patiktu, ja viņš to nedarītu,

Nav manā gaumē tas ar saviem mielastiem, Pats — muļķis, pārspīlē un sagandē ar tiem.

Tam lāga tēvocis, madam, jūs zināt, Daini.

Kā viņu vērtējat?

Selimēne

Jā, visi pazīstami,

Filants

Tas tiešām gudrs vīrs ir savos spriedumos. Selimēne

Un pat vēl pārgudrs, par to es dusmojos.

Lai labi runātu, par vārdiem parūpējas Un pat bez pārstājas, lai izkoptu sev spējas. Kopš galvā ieņēmis, ka pats jau ir kaut kas, Pēc viņa gaumes te vairs nava it nekas,

Viss bāls, kas uzrakstīts, šīs kļūdas grib tas

ravēt

Un tic, ka dižgaram vis nepieklājas slavēt.

Jo pazinējs ir tas, kas iebilst var kaut ko,

Bet muļķi tikai smej un vienmēr apbrīno.

Ja viņš par darbiem teiks: mēs savā mākslā

bāri.

Tas tic, ka pacelsies tad citiem ļaudīm pāri. Un, ja viņš nolaižas līdz kādai sarunai,

Tad tonis nicinošs ir neapšaubāms tai.

Pār krūtīm krustojis tas augstprātībā rokas, Pats vēsi noklausās, kā citiem runāt sokas.

Alsests

Lai mani parauj jods! Lūk, portrets! Pilnīgs

pat.

Klitandrs Selimēnei

Cik apbrīnojami jūs ļaudis gleznojat.

Alsests

Ak draugi, labi tā, ka viņus netaupāt,

Pēc kārtas ņemat šos un atklāti turklāt.

Bet visi tomēr tiem tik laipnības vien sacīs, Kad nāksies sastapties un paskatīties acīs, Tiem varēs pakalpot un savu roku dot, Un liekulīgi pat vēl viņus noskūpstot.

Klitandrs

Mums jūsu pārmetums ir domāts, cik es protu, Tad kundzei drīzāk gan, ja tā jūs aizvainotu.

Atsēsts

Pie velna, nē, tie jūs, kas viņai paglaimo Un vārdus vilina, kas visu nopulgo.

Tai raksturs — satīrisks, ko paši nenoliedzat Un glaimu vīraku par barību tai sniedzat.

Vai viņas draiskā sirds maz kaitināt ko spēs,

Ja jūsu aplausi tai turpmāk neskanēs?

Viss ļaunais izzudīs, ja nekops to, ne glaudīs, Vien glaimotāju dēļ ir netikumi ļaudīs.

Filants

Bet kāpēc būtu jums šie ļaudis jāžēlo?

Jūs pats tos nosodāt, tie pelnījuši to.

Selimēne

Vai tad jūs neredzat, ka sirds tam kvēl ... nav

bāla

Un doma kopīga tam pretīga un tāla.

Ar ko vien saskaras, tam nepatīkams viss,

Sis pretrunības gars ir viņā iedzimis.

Šķiet, otra jūtas tas nemūžam nesaskatīs,

Bet atrast pretējo, to izlietot gan pratīs.

Tam bail, ka pieskaitīs to ļaudīm parastiem,

Ar savu ieskatu ja pievienosies tiem;

Tam pretrunība — gods, ko pauž ar žestu plašu, Ko bieži pielieto, šad tad — pret sevi pašu, Kaut vārdi patiesi, tas tos pat noliegt sāks,

Ja kādam citam tie pār lūpām pēkšņi nāks.

Atsēsts

Jums atbalsts ir, madam, par mani varat smiet, Ar savu dzēlību nu mani apveltiet.

Bet patiesība ir, ka citi par jums smejas,

Kad jūsu gars vienmēr ar visiem sašķendējas.

Jums dusmas sagadā, jau pats to atzīstat,

Jo Jaudis neciešat, kas peļ, kas liela pat.

Alsests

Jā, velns lai parautu! Tās īstās dusmas saucas, Tie vienmēr vainīgi, tāpēc man jāuztraucas.

Jo lielītāji ir, kas nekaunīgi šķiet,

Un pēlējs nosoda, kurš neceļus pats iet.

Selimēne

Bet...

Alsests

Nē, madam, nē, nē! Kaut nomirt vajadzētu, Bet nevaru es ciest šo liekulību svēlu.

Un nepareizi gan, ka dvēsele jums smeļ Te tādu saturu, kas būtu jānopeļ.

Klitandrs

Es varu apgalvot ar balsi klaju, drošu,

Ka kundzi atrodu bez kļūdām, apburošu.

Akasts

Tai piemīt grācija, tas skats mūs apbūris,

Kaut kādu trūkumu tai nepamanu vis.

Alsests

Kaut šarma viņai daudz, kaut pats to gaiši

redzu,

Vai tādēļ glaimošu, lai kļūdas viņai sedzu?

Jo vairāk kādu mīl, jo mazāk jāglaimo,

Un lira mīla kvēl, ja nepiedod neko.

Tās vārdā pazīt var ikvienu pielūdzēju,

Kas gatavs izdabāt tik vien par skaistu seju. Tam katrā teikumā sājs glaimojums ir kāds. Jums, vīzdegunēm vien, šis vīraks kvēpināts.

Selimēne

Ja mīla maiga ir, to ieskatāt par Ietu?

Pēc jūsu sprieduma, sirdsmīļai vajadzētu

To cilvēku, ко mīl, vēl ari nomelnot Un mīlai pilnīgi tā beidzot godu dot?

Eliante

Sis likums parasti gan mīlā neieder,

Jo katram mīļotā par visu vairāk sver,

Jo mīlas kaislībā nav peļamā, nav lētā Un viss ir patīkams, ja patīk iecerētā,

Ja trūkums viņai kāds, par labu ņemts tiek tas, Un vārdos burvīgos tiek kļūdas nosauktas.

Ja kāda bala ir, to sauc par jasinīnziedu,

Ja melnum melna tā — par burvi, bronzā lietu, Ja vāja augumā — tā brīvi stalta šķiet,

Kas veļas resnumā — kā majestāte iet,

Un tā, kas netīra nes līdz sev mēslu nastu,

Tai — daiļums dabiskais, ko sauc par

neparastu.

Ir milze dieviete, tai piemīt burvīgums,

Un pundurīte, lūk, ir debess pērle mums,

Ir augstprātīgai sirds, kas mīļam šķiet kā

daina,

lr trakulei brīvs gars, ir muļķe brīnumaina.

Ja pļāpa lielākā — tai sacīs: «Humors jauks!» Un kluso memuli — par tikumīgu sauks.

Tā katrs mīļākais, kas sajūt kaisles dziņu,

Ar visām kļūdām pat mīl savu daiļaviņu.

Alsests

Bet es gan pasaku .,.

SeliMēne

Lai paliek strīdi, lai!

Tad labāk ziedosim mēs laiku pastaigai.

Ko, projām jau, messieurs?

Klitandrs un Akasts

Madam, vēl nedomājam.

Alsests

Ak, jums tas nepatīk, ka viņi ies uz mājām!

Jūs ejiet, kad vien tīk, messieurs, no šejienes, Bet, pēdējais kas ies pēc jums, tas būšu es.

Akasts

Madam, ja rādīsit mazliet man labvēlību, Tad augu dienu te pie jums es palikt gribu.

Klitandrs

Un arī laika man līdz pašam vakaram,

Gan visu paspēšu papilnam vēl bez tam.

Selimēne Alasiam

Jūs laikam jokojat.

Alsests

Nē, tikai uzzināju

Ar lādu izmaņu, madam, es jūsu stāju.

VI SKATS

Alsests, Selimēne, Eliante, Agasts, Filants, Klitandrs, Basks

Basks Atsēstam

Monsieur, tur ir kāds virs, kam steidzams

ziņojums.

Viņš lika pasacīt, ka jārunā ar jums.

Alsests

Teic viņam — man gan nav tik steigšus

jāsatiekas.

Basks

Tas formas tērpā ir un karavīrs, kā liekas. Ar zellu tam plisē.

Selimēne Atsēstam

Ja nezināt, kas tas,

Lai labāk iekšā nāk.

VII SKATS

Alsests, Selimčne, Eliante, Akasts, Filants, Klitandrs, žandarmērijas gvards

Alsests, iedams pretī

Jums ziņojams kaut kas?

Gvards

Monsieur, pāris vārdu jums. Ja atrodat šo vietu Par...

Alsests

Varat skaļi teikt, monsieur, kas tā par lietu. Gvards

Man rīkojums ir dots no žandarmērijas,

Lai nekavējoši monsieur tur ierodas.

Alsests

Kas — es, monsieur?

Gvards

Jā, jūs.

Alsests

Un kas tur darāms būtu?

Pilants Atsēstam

Si lieta smieklīgā ar Orontu, kā jūtu.

Selimčne Filanlam Kā tā?

Filants

Ar Orontu tas krietni saplēsās Par dzejām. Alsests, lūk, tam neatzina tās.

Tur viņu aicina, lai teikto mīkstinātu.

Alsests

Nekad tas nenotiks, ja apsveru ar prātu. Filants

Nu ejiet, pavēlei jums klausīt pienākums. Alsests

Starp mums vai maz var būt kāds izlīdzinājums,

Vai tiešām kungi šie grib rast man kādu sodu, Lai cilu spriedumu par viņa pantiem dodu?

Tie tiešām pretīgi, es neatzīstu tos,

Ko jutu — pateicu.

Filants

Bet vārdos ciešamos.

Alsests

Līdz nejēdzībai pat, es teikšu, saputroti. Filants

Bet neaizraujieties ar vārdiem šiem tik joti.

Nu ejiet.

Alsests

lešu, jā, bet, ko es teicu šim,

To teikšu arī tiem.

Filants

Mēs labu cerēsim.

Alsests

Te tikai piekāptos, ja karalis to liktu,

Bet citādi gan ne. Kaut rakstnieks pakārts

tiktu,

Kas tādus uzraksta un grib, lai atzīstam.

Pie joda! Vēlreiz nē, ir slikti panti tam.

A kasts ar Ķlitandru smejas.

Messieurs, jūs domājat, ja izsmieklus kāds

raida,

Tad kļūšu smieklīgāks?

Selimēne

Nu ejiet, kur jūs gaidi

Un beidzot,..

Alsests

Jā, madam, jā, tūlīt eju es,

Drīz būšu atpakaļ, lai beigtu apspriedes.

TREŠAIS CĒLIENS

I SKATS Klitandrs, Akasts

Klitandrs

Ak, marķīz, dārgais, teic, lai mani mierinātu, Kas tam par iemeslu, kas dod tev jautru prātu? Viss tevi iepriecē, šķiet rožains visur skats,

Ko lielu sagaidi? Vai nemaldies tu pats?

Akasts

Pie joda! Neredzu, ja dziļāk sevi skatu,

Kur bēdām iemesla man būtu kaut par matu. Man manta, esmu jauns, man dzimta slavena, Ar pilnām tiesībām to varu sacīt, jā.

So manu stāvokli kas apstrīdēt gan spētu,

Ir vietas ļoti maz, ko ieņemt nevarētu.

Un, ja te jāpiemin vēl ir par sirdslietām,

Tad gan — bez lielības — man šķēršļu nav ar

tām,

Jo mīlas dēkās es it viegli galā tieku,

Ne mazums jāskaita tur aculiecinieku.

Man laba gaume ir un prāts no mazotnes,

Pat spriest bež studijām par visu varu es.

No visiem dievināts es jaunas modes lietā Un sēžu teātrī visredzamākā vietā.

Tur esmu galvenais. Tad aplaudē viss bars,

Ja daru pirmais to, kad prasa spēles gars.

Man seja, izskats jauks un vārdi veikli trīti. Mans augums visai smalks un zobi balli, gliti, Man nevainojams tērps, tas teikts bez lielības, Ja kāds to apstrīdēs, būs nesapraša tas.

Pret mani cieņu jūt, kā nepriecāties vari,

Mīl mani karalis un skaistais dzimums arī.

Ai, marķīz dārgais, jā, tā, — mana sirds to

jūt, —

Var visos apstākļos ar sevi mierā būt...

Klitandrs

Bet, ja jums skaramas tik viegli mīlas stigas, Kam liekas nopūtas jums ir vēl vajadzīgas?

Akasts

Man? Es! Pie joda, nē! Es neesmu gan tas, Pret kuru izturas tik vēsi daiļavas.

Kas smaidus diedelē ar visiem saviem prātiem, Tas pieder tūļīgiem un slikti audzinātiem.

Kaut pazemojums tiek, uz ceļiem lien pie tām Un lūdz, lai jūt šiem līdz ar gaudām, nopūtām. Tie panes visu ko ar lielu iecietību Un visur mierā ir ar iecerētās gribu.

Bet marķīzs tāds kā es nav nācis pasaulē,

Lai tikai mīlētu par katru cenu, nē.

Lai kaut visretākā ir sieviete no sievām,

Šķiet, cena nebūs tai tik augsta, paldies dievam. Lai neiedomājas tā meslus nemaksāt,

Ja būtu viņai lemts kļūt manai sirdij klāt.

Bet, ja nu abi mēs uz svarakausiem stājam,

Lai tad vismaz, kā teic, viens otram

iemaksājam.

Klitandrs

Tev, marķīz, izliekas, te tevi godā tā?

Akasts

Man liekas, marķīz, gan, man tā ir jādornā. Klitandrs

Tu glaimo sev, mon cher, mans padoms būtu,

proties:

Tev vajadzētu gan no maldiem atbrīvoties. Akasts

Tev taisnība, jā gan, es glaimoju gan sev. Klitandrs

Bet kas tad uzjunda šo labsajūtu tev?

Akasts

Sev glaimoju.

Klitandrs

Uz kā tu balsti savas jūtas?

Akasts

Uz aklību.

Klitandrs

Uz pamatojuma tās gūtas?

Akasts

Tā kļūda, teicu jau.

Klitandrs

Vai Selimēne tik ...

Vē! nebūs devusi tev cerības kaut cik?

Akasts

Tā mani nicina.

Klitandrs

Tu, lūdzu, runā īsi.

Akasts

Nē, tiešām, tā tas ir.

Klitandrs

Tu jokus pametisi!

Vai tev ir cerības no viņas dotas? Nu?

Akasts

Es esmu nelaimē, bet laimē esi tu.

Es viņai riebjos tā, ka cenšos nepieskarties, Un dienās tuvākās es esmu lēmis kārties.

Klitandrs

Tu, marķīz, paklausies, kas te ir jāiesāk:

Lai slēdzam līgumu, kas mums par labu nāk, Tam, kuram izdosies gūt Selimēnes sirdi,

To otrais mierā liks un neapskaudīs. Dzirdi? Tam vietu otrais dos, kam daļa labākā,

Un vairs kā sāncensis to netraucēs. Nu, kā?

Akasls

Ā! Priekšlikums ir labs, nav tanī vārdu lieku, Es tādu pieņemu ar patiesāko prieku ...

Kāds nāks.

II SKATS

Akasts, Klitandrs, Selimēne

Selimēne

Vēl abi te?

Klitandrs

Mums mīlā grūti klājas ...

Selimēne

Kāds lejā piebrauca. Klau, pajūgs rībinājās, Vai zināt?

Klitandrs

Nē.

Ill SKATS

Selimēne, Akasts, Klitandrs, Basks

Basks

Madam, Arsinoja ir te.

Tā vēlas redzēt jūs.

Selimēne

Ko grib šī sieviete?

Basks

Tur Eliante to jau tūlīt saņemt gāja,

Selimēne

Ko iedomājas tā, kas viņu aicināja?

Akasts

Gan vietā, nevietā tā pārgudra, vai ne,

Ar savu centibu? ...

Selimēne

Jā, tukša liekule.

Sirds sabiedrībā tai, bet rūpes citā malā;

Grib kādu nozvejot, tik netiek ar to galā,

Kas citai necietis nevienu mīļāko,

Ar skatu skaudīgu tā vienmēr lūkos to.

Kas gūts tai? Pamesta no draugiem

kādreizējiem,

Nu aklo gadsimtu šī peļ pa visiem vējiem.

Cik skumji vienai tai, gan cenšas neizpaust, Ar viltus plīvuru liek kautrīgumu jaust.

Ja šarma vairs tai nav, lai glābtu savu godu, Tā vaino iekārtu un pieraksta tai sodu.

Viens īstens pielūdzējs šai dāmai tomēr iet,

IJn arī Alsestam tās sirds būs maiga, šķiet.

Ka šim es patīkot, tai skaužot elpa stājas,

Tai nozagusi šo, tā viņa iedomājas.

Ir beidzot atklāts man tās greizsirdīgais prāts, Kaut arī rūpīgi zem maskas noglabāts.

Tik muļķe, liekas, nav neviena vairs kā tā,

Sī nekaunīga vēl tik augstā mērogā

Un...

IV SKATS

Arsinoja, Selimēne, Klitandrs, Akasts Selimēne

Ā! Nu redzu jūs ar kādu lielu prieku, Madam, patiesi, jā, te melus nepielieku.

Arsinoja

Man kaut kas aizrādāms jums dažos vārdos

būs.

Selimēne

Mans dievs, kā priecājos, kad atkal redzu jūs. Abi marķīzi smiedamies aiziet.

V SKATS Selimēne, Arsinoja

Arsinoja

Tie laikā aizgāja, lai viņiem pateicība.

Selimēne

Vai atsēdīsimies?

Arsinoja

Nav nepieciešamība.

Par visām lietām te, madam... man liekas tā: Lai draudzība mums ir par visu pārākā.

Un, ja jau jāsaka, gods, labklājība ari Stāv augstā pakāpē, lai darīdams ko dari,

Tad parādīšu jums, kas jūsu godu skar,

Par manu draudzību sirds liecību dot var.

Pie ļaudīm vienkāršiem es vakar drusciņ biju Un jūsu godvārdu tur runās saklausīju.

Madam, par kaunu jums tur kāds ko sacījis Un uzvedībā jūs tur nelielījis vis.

Pie jums te «viesojas daudz daždažādi ļaudis, Par eleganci jums dažs labais jau ko paudis. Kur vairums kritiķu un stingru vēl turklāt,

Tur vērtē sāpīgi, bez žēlas, manuprāt.

Jūs pati varat spriest, es kādā pusē stāju... Kas manos spēkos bij, es jūs tur aizsargāju; Es jūsu rīcību tiem centos attaisnot Un mēģināju tai pat citu veidu dot.

Jūs pati zināsit, daudz dzīvē lādu lietu.

Ko nevar attaisnot, kaut kompromisā ietu.

Un beidzot piespieda tic mani piekrist pat,

Ka tas jums godu skar, kā tagad dzivojat;

Ka liekat negodā ar savu uzvedību Un sliktām parašām jūs labo sabiedrību.

Ja tikai gribēsit, tad izlaidības šīs Drīz ļaužu spriedumos pavisam apklusīs.

Ne tāpēc saku to, ka paļām noticētu,

Lai debess pasargā, ja es tā domāt spētu!

Ko citi apkārt melš, pat mūsu ausīm tiek.

Ja sev tik dzīvojam, ar to vien nepietiek.

Ir saprāts dots, madam, ko dvēselē jums rodu, Vai aizrādījumus tas atraidīs, ko dodu?

Jo labi nolūki pret jums patiesi tiem,

Man jūtas svētākās jums no sirds dziļumiem.

Selimēne

Paldies par laipnību, madam, ko parādījāt,

Sie aizrādījumi ir labi, mīļa bijāt.

Par to, ko devāt man, lai arī jums tiek dots Kāds aizrādījumiņš, kur mājo jūsu gods.

Man jūtas ir pret jums kā jums pret mani

svētas,

Kad tenkas dzirdējāt pret mani publicētas.

Jo jaukam paraugam ir sekot pienākums,

Te jāaizrāda gan, ka runa būs par jums.

Jā, jā, vēl necik sen es biju viesos arī,

Kur sapulcējušies daudz bija lieli gari.

Par daudz ko runāja, par īstām jūtām ... jā. Tad nevilšus, madam, jūs nācāt sarunā-.

Tur jūsu gudrība un svētulīgā seja Tiem sekla izlikās, to augsti nevērtēja:

Si pārspīlētība ar tikumību tai Ir mūžam pamatā tik gudrai sarunai,

Kas vienmēr visur skan kā svēta izlikšanās; Kur pašai dvēsele tik nevainīgi ganās,

Kad skatu lēnīgo tā pamet reiz uz mums?

Kur citiem jāsaredz tās cēlais uzdevums,

Kad stingras prātulas tā vienā laidā sacīs Un pels, kas nevainīgs ir sabiedrības acīs.

Ja jāteic atklāti, tāds ļaužu vērtējums,

Madam, ko dzirdēju, bij pasacīts par jums.

Kur jūtas der, tie teic, ja nostāja nav tāda Pret visu pārējo, — tas neko nepierāda.

Ir visur noteikta un dievbijīga tā,

Bet savus ļaudis sit un viņiem nemaksā.

Pie visiem svētu|iem tā netiek atraidīta,

Uz sejas krāsu triep, lai izskatītos glīta.

Pat gleznās kailumu tā necieš neparko,

Bet vienu otru tā patiesi apmījo.

Pret visiem uzstājos un jūs tur aizstāvēju Pret mēlēm Jaunajām, bet ko nu viena spēju. Tur visi spriedumi gan bij pret manējo,

Rs tiku uzveikta, tie sacīja, lūk, ko:

Lai mazāk ierauga tā cita sīku rētu Un vairāk rūpēties par sevi vajadzētu;

Ka sevi derētu tā labi aplūkot,

Ja kādu spriedumu par citiem taisies dot,

Un sevi pienāktos vēl stingrāk noenkurot,

Lai citus labotu, tiem svētas runas turot.

Un, ja ir labojams pie cilvēkiem kāds nieks,

Tad lai to izdara jau labāk garīdznieks.

Ir saprāts arī jums, madam, ko dvēslē rodu.

Vai aizrādījumus tas atraidīs, ko dodu?

Jo labi nolūki pret jums patiesi tiem,

Man jūtas svētākās jums no sirds dzijumiem.

Arsinoja

Ka jūs ko pateiksit, es pārliecībā biju,

Bet tādu atbildi no jums gan negaidīju.

Madam, nu redzu gan, ka aizrādījums šis,

Kas patiesībā rūgts, jums sirdī trāpījis.

Selimēne

Ir otrādi, madam, tas tverts ar jūtām labām,

Sie aizrādījumi mums nāk par labu abām.

Ar tiem nu iegūsim, lai labi citiem tiek,

Ir akli dzīvot sev, ar to vien nepietiek.

Lai tagad centība nu mūsu vidū stājas Un otrai palīdzam, no jums tas atkarājas,

Lai savstarpēji mums ir ziņot pienākums,

Ja kādu aprunās, jums man — man ziņot

jums.

Arsinoja

Es neklausīšos vis, madam, lai stāsta droši, Jūs klausieties, kur pe], peļ mani pārmetoši.

Selimēne

Mēs visu varam pelt un nozākāt, madam,

Un taisnība, man šķiet, ir mūsu gadsimtam, Laiks izpriecai ir dots, kad rādīt sevi vari,

Ir laiks, kad saprātam nāk sava kārta ari.

Kad pievilcība mums ar gadiem projām iet.

Pie politikas tad mēs varam sevi siet,

Lai skumjas pārsegtu pār jaunību tik košu.

Es nesaku, madam, ka jums reiz nesekošu,

Vēl atnācis nav laiks, ar laiku viss man būs, Ar gadiem divdesmit vis prātu neiegūs.

Arsinoja

5i priekšrocība gan jums nieks, vai to kāds

mana,

Ja gadus karat sev, kā teic, pie lielā zvana.

Vai vecāks, jaunāks kāds mazlietiņ, kas par to! Nav lielas nozīmes, ja gadus paskaitļo,

Bet nezinu, par ko... vai dvēsele sāp skartā, Ka mani saņemat, madam, te tādā kārtā?

Selimēne

Es ari nezinu, par ko, madam, par ko Mūždien pret mani tā, kas vienmēr apvaino. Vai tāpēc jūsu prāts par visu vienmēr ēdas,

Ka līdzēt nevaru es veldzēt jūsu bēdas?

Pret mani vienīgi ka ļaudis mīlu jūt

Un katru dienu sniedz man, ko jums neiegūt?

So mīlu atraut man jums ļoti iepatiktu.

Bet jūs tie nemīlēs, kaut es tā darīt liktu.

Pa kājām neesmu es jūsu rīcībā.

Ja šarma jums vairs nav — vai mana vaina tā?

Arsinoja

Ak vai! Tad domājat, tur vajag lielu spēju,

Lai gūtu tā kā jūs sev baru pielūdzēju?

Ikviens var spriedumu pavisam viegli dot.

Par kādu maksu tos var šodien iemantot.

Vai tiešām domājat — ir tāds, kas noticētu,

Ka jūsu daiļumi vien viņus pievilkt spētu;

Pret jums kā sievieti būs tīra mīla tiem,

Ka visu sirdis kūst par jūsu tikumiem?

Nav laužu ticība tik viegli panākama;

•Nav muļķa pasaule. Ir viena otra dāma,

Kas sirdi tīru nes, kas daiļa, jauna top,

Bet tādus mīļākos tā ceļā nesastop.

No tā, lūk, spriedums šāds, ko vērojumi rāda: Neviena neiegūs bez avansa kaut kāda.

Par skaistām acīm vien mums ievērību liedz,

Ir dārgāk jāmaksā par jūtām, ko šie sniedz. Jums nav ko uzpūsties, tā uzvara — pār nieku, Tie sīki vizuļi, kas nesagādā prieku.

Jums šarmu pārvērtēt, kas augstprātībā mīt, Beigt visus cilvēkus no augšas uzskatīt.

Ja jūsu «panākums» tā manās acīs skaustu. Jums sekot varētu ar sirdi nesalauztu;

Jūs redzēt varētu, ja nolemtu es tik.

Sev gūtu mīļākos, ja vēlētos, vai cik.

Selimēne

Lai iet, madam, lai iet! Ir laiks jums kādu

gādāt,

Kā savaldzināt šo, nu savu māku rādāt,

Un pat bez ...

Arsi no ja

Pārtrauksim! Madam, nu diezgan būs!

Sis runas novedīs par tālu abas mūs.

Jau sen, jūs piedosit, man aiziet vajadzētu,

Ja savu karieti te gaidīt negribētu.

Selimēne

Jel palieciet, madam, cik ilgi tīk, nekas!

Ja tikai pašai jums nav pārāk jāsteidzas.

Lai mana klātiene jūs neapgrūtinātu,

Es viesi labāku jums došu mīļu prātu.

Monsieur, es lūdzu jūs, par laimi, atnācāt. Madam, lūk, sarunai jums labāks draugs

turklāt.

VI SKATS

Alsests, Selimēne, Arsinoja

Seliinēne

Ir jāiet, Alsest, man un jādod kāda ziņa.

To atlikt nevaru, jo svarīga ir viņa,

Jums dāmu uzticu. Madam, man piedodiet,

Ka es tik nelaipna un taisos projām iet.

VII SKATS Alsests, Arsinoja

Arsinoja

Jūs redzat, sarunām nu es jums uzticēta,

Pirms pajīigs iegriežas pēc manis šinī sētā.

Tā nevarēja sniegt man labāku neko Kā divatni ar jums šo visujaukāko.

Ir tiešām ļaudis mums, kam sirds ir cēla,

skaista,

Ar cieņu, mīlu pat pie sevis citus saista.

Tāpat ir jūsējā, nav šaubu, daudz var dot,

Un mana sirds caur jums var daudz ko

iemantot.

Kā es to vēlētos, lai galms jūs aicinātu,

Tā būtu taisnība par jūsu taisno prātu.

Jums jāžēlojas ir. Es esmu nemierā,

Par jums ka nedomā un nedara nekā.

Alsests

Madam, es nevaru tik viegli iedomāties,

Vai kādā amatā maz varu galmā staties.

Ko tādu darīju, kur spīdētu es tā,

Lai galmam žēlotos: «Par mani nedomā.»

Arsinoja

Ja labvēlīgi skats krīt galmam uz kaut kāda, Tad tādam amatus vēl tūlīt nenorāda.

Tur noder gadījums un izveicība pat,

Un jūsu spējas tur, ko mums te parādat,

Tie pratīs ..,

Atsēsts

Ak mans die’s, lai paliek manas spējasl

Vai gribat, lai to dēļ galms lieki satraucējas?

Tam rūpes lielākas, tas neatmaksātos,

Ka nieka ļautiņos pēc spējām rakņātos.

Arsinoja

Pēc spējām, kas tā spid, būs rakņāšanās lieka, Tās visur parādās, ko daudzi redz aiz prieka; Vēl vakar biju es pie ļaudīm, kuriem prāts,

Kur tikāt atzīts jūs un visai slavināts.

Alsests

Ko tagad neslavē, madam, pat katrā dzimtā Tāpēc viss sajucis ir mūsu gadusimtā.

Ar slavu rīkli žņaudz, ar slavu nosmacē,

Mans apkalpotājs pat ir ticis avīzē.

Viss liels ir šodien mums, jo maza pat vairs

nava,

Tas nav vairs nekāds gods, ja tev ir kāda slava. Arsinoja

Es gan to vēlētos, lai patiktu jums pils,

Gan tiksit amatā, kur sirds tad arī sils.

Jums piekrist vajaga, kaut tikai pamirkšķināt. Kā panākšu es to — to atļaujiet man zināt. Alan tādi paziņas, kas var un arī prot,

Un arī gribēs jums tur ceļu gatavot.

Alsests

Nu ko tad vēlaties, madam, lai es tur daru,

Ar savu raksturu kā pielaikoties varu?

Nav debess devusi vis tādu mēli man.

Kas galmam derētu, kas iztapīgi skan.

Es tādu tikumu vis sevī neatrodu,

Lai visām izmaņām tur pieietu ar godu.

Man talants lielākais — būt taisnam, atklātam, Un tēlot nesākšu nevienam cilvēkam.

2G0

Kam tādas dāvanas — kas sirdī, tas uz

mēles, —

Tam labāk nebūt tur, lai citiem nejauc spēles. Bez šaubām, ārpus pils nav atbalsta vis mums Un goda tituls nez vai tiks kā ieguvums.

Bet toties ārpusē neviens tev nepavēlēs Un nebūs jādalās ar inu|ķiem lišķu spēlēs.

Tev nebūs jāpacieš no tādiem kundziņiem,

Tev nebūs jāliela vēl sliktas vārsmas tiem.

Es kādai kundzītei lai mirres kvēpinātu?

Kaut kādam marķīzam lai apbrīnotu prātu?

Arsinoja

Ja patīk, atstāsim šo galma nodaļu,

Par jūsu sirdslietām mēs parunāsim nu.

Turklāt, ja atklāti man jums kas jāpasaka, — Jums mīlai pienāktos daudz līdzenāka taka.

Kaut labāks liktenis jums nāktu palīgā,

Jo, kuru mīlat jūs, ir necienīga tā.

Alsests

Madam, vai atjēdzat, ko nupat pasacījāt?

Pret savu draudzeni jūs sūdzētāja bijāt.

Arsinoja

Jā. Sirds man pasaka, tas būtu noziegums,

Ja ilgāk paciestu šo netaisnību jums.

Tik nodevīga ir pret jūsu mīlu viņa,

Ka paciest nevaru ... ja tīra sirdsapziņa...

Alsests

Madam, jūs man ar to daudz laba pasakāt,

Sie aizrādījumi ir laipni vēl turklāt.

Arsinoja

Kaut mana draudzene, to saku vaļsirdīgi,

Ka sirdi krietnāko tā vazā necienīgi,

Tā acīs salda jums, bet zaimo jūs pēc tam.

Alsests

Tas viss var būl, madam, mēs sirdis neredzam. Cik labprāt šaubas šīs no sirds sev projām

dzītu!

Jūs labāk darītu, ja man to nesacītu.

Arsinoja

Jā, labāk bija gan nekā jums nesacīt,

Vel varat neticēt un šaubas projām dzīt.

Alsests

Nē, to vairs nevaru, lai cik mums domas rāmas, Visvairāk šaubas mums par visu neciešamas. Bet es gan gribētu būt pārliecībā pats Un noticēt vien tarn, ko rāda gaiši skats.

Arsinoja

Nu labi, piekrītu, šai lietā neiegūsit

Nekādu gaismu jūs, ja vienmēr maldos būsit.

Man roku lūdzu dot, un panāciet man līdz,

Gan parādīšu vēl, ko dara jūsu svētā, šī jūsu pielūgtā un sirdī iecerētā.

Ja jūs tad vēlētos, lai bēdās stāv kāds klāt, — Gan atradīsies vēl, kas varēs mierināt.

CETURTAIS CĒLIENS I SKATS Eliante, Filants

Filants

Neviens nav redzēts tāds, tik cietin cietu prātu, Tie velti pūlējās, lai abus mierinātu.

Kaut gan to gribēja uz citām domām griezt, Ar pielāgošanos gan viņu nepiespiest.

Sie kungi redzēja tam tādas dīvainības,

Ar kādām sastapties nav dzīvē izdevības.

«Nē, kungi,» teicis tas, «nav cita atsauksme,

Es visam piekrītu, bet šinī lietā ne.

Par ko viņš sadusmots? Vai mazāk tiek tam

slava,

Kad saku atklāti: šim rakstīt māka nava?

Vai viņu spriedums mans var izmisumā dzīt? Var krietns cilvēks bīit un slikti uzrakstīt.

Šīs lietas jāvērtē nav sakarā ar godu,

Viņš visur galants vīrs, pat uzslavu tam dodu, Tam laba iemaņa un krietnums sirdī likts,

Viss, ko vien gribēsit, bet rakstnieks — ļoti

slikts.

To lielīšu, ja tīk, uz zirga, kaujā, dejā,

Tā plašo rīcību, tā drosmi, bet ne dzejā.

Lai mani atvaino, te nevar melus pīt.

Un, ja te nevar šis daudz labāk izdarīt, —

Lai atmet. Dzeju tam es tikai nesodītu,

Par nerakstīšanu ja cietumā to dzītu.»

Un beidzot izdevies, ar pūlēm vēl turklāt,

To aso spriedumu mazlietiņ mīkstināt,

Tā sakot, saldināt šo viņa raupjo stilu.

«Monsieur, man neērti,» tas teicis, «jūs pat

mīlu,

Bet raksturs man, lūk, tāds, no sirds es gribētu Ko pateikt labāku par jūsu sonetu.»

Tie beidzot apskāvās un tagad mieru tura.

Tā, liekas, izbeidzās šī viņu procedūra.

Eliante

Jā, visai vienkārši tas visur rīkojas,

Bet jums es atzīšos, ka mani pārsteidz tas.

Tam visa dvēsele ir viena atklātība,

Ir kaut kas viņā cēls un varonīga griba.

Lūk, mūsu gadsimtā šis tikums retā mīt,

Ko labprāt gribētos man katrā saskatīt.

Filants

To vienmēr vērojot, man jābrīnās par viņu,

Kur dvēsele to nes ar lielu kaisles dziņu.

Ar tādu raksturu, kāds viņā iedzimis,

Kā iemīlēties var? To nesaprotu vis.

Vēl mazāk saprotu, kāpēc ar kaisli svētu Tas jūsu māsīcu mīl, sirdī iecerētu.

Eliante

Tas mums tik pierāda: ar mīlu vis nav tā,

Ka tā ar raksturu ir kādā sakarā.

Plūst visas jūtas tam uz viņu, sirdī svētu,

Prāts velti pūlas vien, lai jūtas iznīdētu.

Filants

Nu, kā jums izliekas, vai tā šo mīl vai ne? Eliante

Uz jautājumu šo nav viegla atbilde,

Cik liela mīla tai vai maza, nerimstoša.

Par izredzēto tam sirds pašam nava droša.

Pat bieži nezinām, kā dažreiz iemīlam,

Un bieži iemīlam, kas neder it nekam.

Filants

Ar jūsu māsīcu var mūsu draugam klāties Tik [auni, ka viņš pats to nespēj iedomāties. Ja būtu mana sirds un mana gaume tam,

Tad jūtas pievērstu te citai gan, madam. Kaut tādus apstākļus mēs varētu tarn radīt, Uz jūsu dvēseli kā viņa jūtas vadīt.

Eliante

Es teikšu atklāti, bez izlikšanās jums:

Ja es tā domātu, vai būtu panākums?

Es nepretošos tam, ja nāks ar maigo ziņu, Jo mana sirds jau sen ir meklējusi viņu. Bet, ja vien varētu, — ja viņš to vēlētos,

Ko mīl no visas sirds, — es savienotu tos. Pēc tam, ja gadītos, ka viņi nesaprastos, Caur likteņlēmumu tiem pretišķība rastos Un laime izgaistu, tiem dzīvi izšķirot...

Es viņam varētu tās vietā sevi dot.

Kā kaut ko pretīgu sirds mana nesajustu, Man laime atgrieztos un sāpes arī zustu.

Filants

Madam, ja mīlat to no visas dvēseles,

Sīs jūtas, saku jums, ir atbalstīšu es.

Viņš pats, ja gribēs vien, jums varēs apliecināt, Ko sacīju par jums es viņam, jūs to zināt.

Bet, ja nu Ilimenejs reiz savienotu tos,

No viņa ieceres jūs brīva atrastos ...

Man, iūdzu, atļaujiet, kad vientulībā stājat,

Sis jūtas izlūgties, ko tam reiz piedāvājāt;

Sis jūtas atgrūstās, ko sniedzāt Alsestam,

Es laimīgs jutīšos, tās iegūdams, madam.

Eliante

Jūs, Filant, jokojat.

Filants

Madam, pie sava goda! No sirds te runāju, lai debess mani soda! Nu to jums pasaku ar gandarījumu,

Jo ilgi gaidīju uz šādu momentu.

II SKATS

Alsests, Eliante, Filants

Alsesls

Kāds apvainojums tas! Par manu uzticību!

Nu meli triumfē. Madam, jūs palūgt gribu...

Eliante

Kas noticis, kas jums! Kas tā jūs satraucis? Alsests

Pirms nebūšu cs beigts, man miera nebūs vis. Pat visu pasauli ar viņas dzīvi sūru Es vieglāk paciestu, nc tādu avantūru.

Man mīla ... viss ir beigts ... vairs runāt

negribas!

Eliante

Jel apmierinieties un sakiet — kas jums,

kas? ...

Alsests

Ak dievs! Vai daiļumu tev tiešām vienot nākas Ar zemām dvēselēm, kas visuriebīgākās!

Eliante

Bet kas jūs varēja ...

Alsests

Viss, viss pagalam nu!

(Par Selimēni to vai maz kāds domātu?)

Beigts, piekrāpts, sadedzis, vairs sirdī tikai

plēnes,

Jo pievilts esmu nu no krāpies Selimēnes.

Eliante

Jums pierādījums kāds? Vai iespējams maz

tas?

206

Filants

Tam pamatā varbūt būs mazas aizdomas;

Jums greizsirdīgais prāts redz spokus visās

vietās.

Alsests

Pie velna! Maisieties, monsieur, jūs savās

lietās!

Man viņas zemiskums ir pierādīts, madam.

Pie manis vēstule, kas nesta Orontam,

Tā uzrakstīta ir ar viņas pašas roku!

Ir man tā kabatā, es neredzu te spoku.

Ak Oronts, domāju — tas tālu stāv no tās,

Un kā no sāncenša vismazāk jābaidās.

Filants

Ar tādām vēstulēm mums dažu labu reizi,

Ja lasa pavirši, var iziet gluži greizi.

Alsests

Monsieur, jūs palūgšu nu vēlreiz muti ciet.

Par savām lietiņām gan labāk domājiet!

Fliante

Jums jāsaņemas ir, lai dusmas, nemiers stājas. Alsests

Madam, šis stāvoklis no jums nu atkarājas,

Un manai sirdij jūs šais bēdās stāviet klāt,

Tai skumjas dzeļošās jūs spējat remdināt.

Es viņai ticēju ar cēlu uzticību,

Jūs mani atriebsit par tādu zemsirdību;

Jūs atriebiet, lai tai tad sāpes varu dot!

Fliante

Jūs atriebt — man? Bet kā?

Alsests

So sirdi iegūstot.

To pieņemiet, madam. Ar tādu atriebību Sai neuzticīgai es sāpes radīt gribu,

Lai tādā veidā, lūk, to varu nosodīt.

Man tīra mīla tiks, tā sapratīs tūlīt,

Ka uzticība mums būs vienmēr savstarpēja Ar saskaņu turklāt, kur laipna sirds un seja.

Eliante

Jums jūtu līdz no sirds, jums sāpīgi, to zinu, Man sirdi dāvājāt, es viņu nenicinu.

Bet ļaunums nav tik liels, kā varbūt domājat, Un domas atriebties jūs varat atmest pat.

Ja apvaino mūs tas, ko mīl, ko sirdī silda, — Tam draudam atriebties, bet draudus neizpilda; Lai pierādījums kāds, tam jēgu nepiešķir,

Drīz mīļā vainīgā pat nevainīga ir,

Un visi sirdskvēpi drīz vien jau tam pa klajam, Tad tikai apjēdzam, kas dusmas mīlētājam.

Alsests

Nē, nē, madam, nē, nē, šīs sāpes sirdi maļ.

Nu saites pārrauju, nav ceļa atpakaļ.

Te nepārliecina nekas, lai domas mītu,

Ja vēl to cienītu, pat sevi nosodītu.

Tā nāk. Man dusmas riest. Lai tiek tai

pārmetums!

No sirds tā jāizmet kā netīrākais trums.

Kas tanī sakrājies, es visu ārā dzīšu,

Un, kad tā tīra būs, jums viņu aiznesīšu.

Ill SKATS Selimēne, Alsests

Alsests sev

Vai! Kā lai pasaku bez uztraukuma tai? Selimēne

Ko! Kādas likstas jums? Ko nozīmē šis «vai»? Kā to lai saprotu, ka, redzot mani, vaidat,

Un jūsu drūmais skats, ko tā uz mani raidāt?

Alsests

Tik baismi nekrietna kā jūsu dvēsele,

Ja salīdzinājām, vairs otra nebūs te;

Vai dēmons, liktenis vai debess, domāt sāku, Būs radījuši vēl par jums ko zemiskāku.

Selimēne

Tas apbrīnojami un laipni, kā man šķiet.

Alsests

Te joki nevietā, un labāk nesmejiet,

Jums drīzāk jānosarkst un izlikties te lieki.

Jūs neuzticīgā! Man droši liecinieki.

Lūk, tādē] sajutu šo trauksmi dvēselē!

Un nebij nevietā, ka šaubījos, nē, nē!

Ar bažām, aizdomām, kaut tās viszemiskākās, Par jūsu dvēseli man vērojumi sākās,

Un, neraugoties pat, ka spējat izlikties,

Man teica nojauta, no kā man baidīties.

Bet nelolojiet vis, ka es jums neatriebšos Un sāpēs apvainots tik cietīšu un tiepšos.

Gan zinu, mīla var it visur brīvi dzimt,

Un tur, kur viņa iet, var prāta spējas rimt;

Likt sirdī nevar to ar varu, ja to dara,

Ir brīva dvēsele, tai pieņemt mīlu vara.

Ja jūsu mutē vārds bez viltus skanējis —

Vai būtu sūdzējies? To nedarītu vis;

Man sirdi atraidot, tai jūtas nenovēlot —

Nu lai tad! Liktenim vien atliktu to žēlot.

Bet tā ... ar viltu nākt pie sevis vilināt...

Tā nodevība ir un zemiska turklāt.

Kas prasa, stingrāko lai sodu virsū krauju.

Un jums tas jāsaprot, ka vaļu dusmām ļauju. Nē, nē, jūs maldāties, ka ievainojums dzīs.,. Par sevi nevaldu, es viss kā ugunīs,

Jūs mani nokāvāt ar dūrienu tik spēju,

Ka neatrodu sev vairs prātu noteicēju.

Dievs zin, kur mani var šis trakās dusmas dzīt, Un neatbildu vairs, ko varu izdarīt.

Selimene

No kurienes gan jums šis trakās dusmas

spieto?

Vai pazaudējis jūs nu savu prātu cieto?

Alsests

Jā, jā, to zaudēju un tanī brīdi pat,

Kad tiekoties reiz jūs man indi iedevāt.

To viņa nokāva, kas sirdi meklēt gāja Un krita lamatās, kur blēde aicināja.

Selimēne

Par kādu blēdību jūs varat žēloties?

Alsests

Vai, kāda blēdes sirds! Kā izliekas, mans dievs! Tūlīt mēs redzēsim, ka veltīgi nav tracis,

Sīs rindas pazīstat? Nu? Uzmetiet tām acis! Sīs rindas pieprasa, lai klaji atzīstas,

Pret šādu liecību nav iebilstams nekas.

Selimēne

Tad tas jums prātus jauc, ka visu laiku

kārkstat.

Alsests

Ko! Redzot vēstuli, vai tiešām nenosarkstat? Selimēne

Man vajadzētu sarkt? Kaut zinātu, par ko! Alsests

Jūs rādāt viltību visnekaunīgāko.

Vai nerakstījāt šo? To apstrīdēt jūs spētu?

Selimēne

Ar pašas roku pat, — kā lai to apstrīdētu?

Alsests

Bez uztraukuma jūs to varat apskatīt,

Vai tiešām dvēselē tāds zemiskums jums mīt?

Selimēne

Jūs dīvains. Prāti jums nekad nav savaldīti. Alsests

Ko! Jūs vēl runājat, šai vēstulei par spīti,

Ka savu sirsnību nu veltāt Orontam?

Man apvainojums tiek, bet jums tiek kauns,

madam.

Selimēne

Ak Orontam! Kas teic, ka tā tam domāta? Alsests

Tic, kas to atnesa, man rokās ielika.

Nu, pielaidīsim vēl, tā citam nodomāta, —

Vai mazāk sirdssāpes man būs, pēc jūsu prāta? Vai tādēļ mazāk man jūs būtu jāvaino?

/

Selimēne

Bet ja nu sievietei es uzrakstīju to?

Kas tad jūs sāpinās, vai tur ir kāda vaina?

Alsests

Ā! Laba viltība, patiesi brīnumaina!

Līdz šim es ticēju, tik liela jums tā nav.

Es gatavs noticēt šiem jūsu vārdiem jau,

Ko izdomājāt jūs gan nupat pārāk čakli.

Vai tiešām domājat, ka ļaudis gluži akli?

Nu labi, redzēsim, kā spējat līkumot Un melus taustāmus par patiesību dot.

Man sakāt, vēstuli kad uzklausīties beigsit,

Vai mīlu sievietei jūs tādos vārdos teiksit?

Lai noklusina vien jums sirdsapziņu tas,

Ko nupat lasīšu.

Selimēne

Man dzirdēt negribas.

Jūs k|ūstat smieklīgs, kur gan jūs atrodaties! Man acīs pasacīt! Kā iedrošinājāties!

Alsests

Jūs neuztraucieties! Gan jūsu pienākums Sos vārdus paskaidrot, ko izlasīšu jums.

Selimēne

Sai gadījumā ne. Nav jums pār mani vara.

Kā mani vērtēsit — man visai maz no svara.

Alsests

Jūs lūdzu paskaidrot, es nepavēlu, nē,

Ko vārdi, sievietei kas teikti, nozīmē.

Selimēne

Nē, nē, tie Orontam, es jums to ticēt lieku,

Tā mīlu pieņemu ar visai lielu prieku,

Es cienu, kas viņš ir, un apbrīnoju to,

Jā, vienprātība man ar to par visu ko.

Kā patīk, domājiet, cik tālu gribat, ejiet,

Man galvu nejauciet un turpmāk netraucējiet!

Alsests sev

Ak debess! Lūk, kur sirds ir tavai radībai!

Vai nežēlīgāka vēl kādam tā kā tai?

Pats viņai uzbruku ar tādu naida dvesmu,

Nu mani apvaino un vainīgais es esmu!

Par manām sāpēm ņirdz, par manām

aizdomām,

Pat atļauj noticēt, ja vien es varu tām.

Bet tomēr mana sirds, kaut skaidrība tai dota, Sīs važas nespēj raut, kur viņa savangota.

Un dusmu ieroči tik stipri nav tai klāt,

Lai būtni nekrietno šo spētu nicināt.

Selimēnei.

Jūs manas vājības tik ļoti labi zināt,

Ka varat, viltniece, man dusmas izgaisināt,

Es mīlā nevarīgs, šķiet, likteņvara smej,

Ka mīlā iedegos no acīm viltniecei.

Vismaz tad mēģiniet, lai aizdomas man zustu Un uzticības balss pret jums man neapklustu. Kas ir šī vēstule, man tikai pasakiet,

Lai savā ticībā jums varu pretim iet,

Man sirdi pierādiet, ka uzticību nesat, —

Es ticēt centīšos, ka patiesa jūs esat.

Selimēne

Ak beidziet! Greizsirdīgs jūs savā neprātā,

Jūs neesat tā vērts, ka mīlu es jūs tā,

Man zināt gribētos, kas aizliegt man to spētu. Tik zemu nolaisties, lai'jums ko nospēlētu.

Un, ja reiz mana sirds pēc cila alktu tā,

Kāpēc to atklāti lai nepateiktu? Jā.

Kā! Vai lad mana sirds vēl kādu rosmi smeltos, Ja jūsu aizdomām tā pāri nepaceltos?

Vai pierādijuins šis jums secināt ko jauj Pēc apvainojuma, ko sirdij virsū krauj?

Un, ja sirds sievietei ņem tādu galējību,

Ja mīlā atzīstas ar tādu vaļsirdību, —

Jo mūsu ienaidnieks ir tiešām sievas gods,

Kas brīvām sajūtām par šķērsli mums ir dots, — Ja mīlā atzīstas, ko sabiedrība soda ...

Tad viņas mīļākam, ja šaubās tas, nav goda. Vai tiešām nesaprot, vai tik maz spējas tam? Pēc liela cīniņa mēs brīvi runājam.

Par tādām aizdomām jūs labprāt projām dzītu Un citu gan neko kā dusmas nopelnītu,

Bet es jums esmu, lūk, tik liela vientiese,

Ka labo sirdi vēl jums glabāju. Ai nē!

Man vajadzētu gan rast citur savu laimi,

Tad vietā būtu gan jums likumīgi zaimi.

Alsests

Ak, viltniece! Pie jums mans vājums mani sien, Un krāpjat mani jūs ar saldiem vārdiem vien.

Lai vada liktenis, ko sevi velti tirdi!

Es paļaujos uz jums ar visu savu sirdi.

Tad arī redzēsim, cik laba jūsējā.

Vai melna diezgan būs, lai mani krāptu tā.

Selimēne

Jūs mani nemīlat, cik daudz to vajadzētu. Alsests

Vai sirdi svētāku ko vairāk sajust spētul Aiz mīlas varētu jums visu izdarīt,

Pat nepievilcībā es varētu jūs tīt,

Lai mīļu, tīkamu neviens jūs nesaskata.

Kaut būtu parauta zem sūra likteņrata,

Kaut debess dzemdējot jums nedotu nekā,

Ne mantu, stāvokli, jnenieka daiļumā!

Tad savu sirdi es kā upuri jums dotu,

Lai jūs no likteņa šā sūrā atbrīvotu.

Un kāds man būtu prieks par to un arī gods, Ka viss, kas garīgs jums, — caur mīlu

iemantots.

Seliinēne

Jūs vēlat laimi man, ko nosaucu par sliktu.

Lai debess pasargā, ja jūsu rokās tiktu.

Lūk, monsieur, Dibuā! Cik dīvains izliekas!

IV SKATS

Selimēne, Alsests, Dibuā

Alsests

Kas tam te vajadzīgs, ko iedomājies tas? Kas tev?

Dibuā

Monsieur...

Alsests

Nu kas?

Dibuā

Lūk, tīrā mistērija.

Alsests

Kas ir?

Dibuā

Ir slikti mums, monsieur, tur mājās

bija ...

Alsests

Kas?

Dibuā

Skaļi varu teikt?

Alsests

Jā, vari, īsi teic.

Dibuā

Vai neklausās kaut kāds?

Alsests

Ek! Muļķošanos beidzi

Vai runāsi!

Dibuā

Monsieur, jums projām bēgt, ne skaisties.

Alsests

Kādēļ?

Dibuā

Nu, vienkārši tādēļ, ka vajag laisties.

Alsests

Ko?

Dibuā

Jā, bez ardievām, bez trokšņa, nemanot.

Alsests

Bet iemesls?

Dibuā

Tāds ir, ja vien to redzēt prot.

Alsests

Kāpēc tu muldēdams bez jēgas apkārt klaiņo? Dibuā

Tāpēc, ka bagāža, monsieur, ir jāsasaiņo.

Alsests

Pa galvu dabūsi, vai saproti, tu, ārn,

Ja nepaskaidrosi bez liekām izrunām!

Dibuā

Monsieur, kāds ierēdnis, kam seja, drēbes

melnas,

Bij tikko virtuvē, kad mazgāju tur delnas,

Un papīrs zīmogots lai bija rokā tam,

Ko izlasīt varbūt tik spējas dēmonam;

Pats elles pavēlnieks neko tur nesapratīs,

Ja jūsu procesu tas kādreiz cauri skatīs.

Alsests

Nu labi, lai ir tā, bet pasaki man tu —

Kas kopējs papīram ar manu bēgšanu?

• -w* •

Dibua

Pirms stundas te kāds vīrs bij steigā pie jums

skrējis,

Sis vīrs, cik atminos, jūs bieži apmeklējis.

Nu lūk, monsieur, kā ir: jūs mājās nerazdams Un zinot, ka es jums tik ļoti uzticams,

Man lika pateikt jums — jā ... skaidri

pasacīja...

Pag, drusciņ uzgaidiet... kā viņa vārds nu

bija ...

Alsests

Lai paliek viņa vārds, teic, ko tu dzirdējis.

Dibuā

Viņš esot jūsu draugs, ar to ir pateikts viss.

Ja mājās paliksit, jūs liksit arestēti,

Un tālab jālaižas, kur nenoķer tik lēti.

Alsests

Vai negribēja viņš ko sīkāk paskaidrot?

Dibuā

Nē. Tinti, papīru sev pavēlēja dot.

Pārs vārdos uzrakstīts kaut kas būs no šā vīra, Un, to jums izlasot, kļūs mistērija tīra.

Alsests

Dod šurp!

Selimēne

Kas tas var būt par ziņojumu šim?

Alsests

Es nezinu nekā, to tūlit redzēsim.

Vai dosi papīru! Lai velns pār tevi valdal

Dibuā, ilgi meklējis

Monsieur, to aizmirsu, diesod, uz jūsu galda. Atsēsts

Vai! Mani savaldiet!

Selimene

Jel neuztraucieties!

Lai noskaidrotu to, jūs mājā steidzieties!

Atsēsts

Kā liekas, liktenis, lai darīdams ko daru,

Līdz sākam sarunu, grib izšķirt mūs ar varu. Ja mīlai ticēsim, to pārvarēsim mēs,

Madam, vēl redzamies, pirms saule norietēs.

PIEKTAIS CĒLIENS 1 SKATS Alsests, Filants

Alsests

Jums skaidri pateicu, ko esmu nodomājis.

Filants

Lai būtu šā vai tā, tik tālu vai kāds gājis?.., Alsests

Nē, varat sacīt man, ko gribat, jūsuprāt,

Ko esmu nolēmis — par velti atrunāt!

Nē, mūsu gadsimtā par daudz ir nekrietnības, F.s sevi izraušu no ļaužu sabiedrības.

Ko! Visa taisnība nu manam pretniekam,

Vai tikums, godaprāts ir kādreiz bijis tam? Kaut mana taisnība bij visiem pierādīta,

Ko visi zināja! Nu kājām tā ir mīta.

Uz to es paļāvos, tai ticēju, kas nu?

Lūk, taisnība man ir, bet tiesā zaudēju.

Kaut kāds tur nodevējs, kas ļaunu dara smejot. No kaujas netīras tas nāk pat gavilējot!

Ka mani pieveicis, tam sirdsapziņa klus.

Jā, darbus attaisno vienmēr tamlīdzīgus.

Tas visus likumus tik veikli apgriezt manās, Un saldā smaidiņā spīd viņa izlikšanās.

Tas mani notiesāt ar netaisnību liek,

Ar netaisnību šo vēl viņam nepietiek,

Tas kādu grāmatu ir izdevis, ne lielu,

Kas nopeļama ir ar savu lasāmvielu,

Un visur, kur vien var, ir paudis melis šis — So kauna grāmatu es esot rakstījis.

Tas arī Oronlu šai lietā iesaistījis,

Kas visur zemiski ar viņu tenkot bijis.

Kas galmā ieņēmis ir vietu cienīgu,

Kam atklāti no sirds es tikai pateicu,

Ko īsti domāju toreiz par viņa dzeju.

Viņš pats to vēlējās, — vai melot lai tam eju? Tas tāpēc, ka man bij pret viņu godaprāts Tam patiesību teikt, ja pats tas maldināts.

Viņš palīdz nomelnot nu mani pat ar prieku, Pret mani pārvērties par niknu ienaidnieku. Vai sirds tam citāda jebkad pret mani laps,

Ja nepasacīšu, ka sonets ir tam labs.

Līik, visi cilvēki ir tādi, tos pie velna!

Lūk, paņēmieni tiem, ar kādiem slavu pelna,

Lūk, gars un centība ar viņu tikumiem!

Viss gods un taisnība, ko atrodam pie tiem!

Nu pietiek! Diezgan ciests! Ko purvā

iemantojam?

Es važas pārrauju, no slepkavbedres projām! Ja cilvēkizskatā kā vilki dzīvojat —

Par tādiem neliešiem vairs nedomāšu pat.

Filants

Sis lēmums pārak straujš, ko grūti iedomāties, Un Jaunums nav tik liels, ka pret to nevar

stāties.

Ja jūsu pretinieks jūs ķengāt atjāvies,

Vēl nenozīmē vis, ka arestēt jūs ies.

Redz zemo rīcību ikviens šim nesaprašām,

Un tāda darbība var kaitēt viņam pašam.

Alsests

Sim? Tāda darbība? Nē, nekaitēs vairs šim,

Jo viņam atļauja būt īstam nelietim.

Ne tikai zemiskums tam kaitē šajā lietā,

Bet rīt jau redzēsim to atbildīgā vietā.

Filants

Maz ticēt gribētos, pret jums vai tas ko spēs Ar troksni nekrietno. Kas viņam noticēs?

Kam velti baidīties? Dot padomu jums gribu: Sai lietā varat pat vēl iesniegt pārsūdzību,

Jums neapstrīdamas ir tiesības uz to,

Tad spriedums tagadējs ...

Alsests

Nē, nesniegšu neko,

Un, kaut vai nobendēt šis spriedums mani

spētu,

Nekad to pārsūdzēt, nekad es negribētu.

Tur skaidri saredzams, kā taisnību var šķiebt, Lai pēcnācējiem ir ko spilgtās krāsās triept.

Si spilgtā pazīme, kas gaitā nenorimtā Par nekrietnībām teiks reiz mūsu gadusimtā. Pārs desmit tūkstošu man izmaksāt var tas, Par tādu summu man tad lādēt tiesības.

Pret necilvēcību, pret netaisnīgu spaidu.

Es gribu saglabāt sev nedzēšamu naidu.

Filants

Bet jums ...

Alsests

Nekādi «bet», no tiem ne salst, ne silst. Vien liekas rūpes jums. Ko varat vēl te bilst? Vai pietiks drosmes jums, lai atsparu te dotu,

Ko nupat minēju, un blēžus attaisnotu?

Filants

Nē, piekrītu te jums, kur tikai gribat vien, Ikviens sev tuvākais, tas bijis tā mūždien.

Mēs vēlētos, lai viss bez viltus tiek te vadīts,

Bet mūsu cilvēciņš nav tāda veidā radīts.

Kaut taisnā sajūta vēl visai maza tam,

Vai sabiedrību šo lai tādēļ atstājam?

Sīs cilvēkvājības mums radījušas dzīvē Ir filozofiju, ar kuru tiekam brīvē.

Tas visuskaistākais, kas viņā, — tikums ir. Un, ja no tikuma nevienu nenošķir,

Ja patiesība, gods ikvienam sirdī mitīs, —

Vai maksa tikumam caur to tad nenokritīs?

Un atrisinājums pavisam vienkāršs, īss:

Ja netaisnību reiz no otra nejutīs,

Tad tas, kas tikumu šo nes ar sirdi tīru ...

Alsests

Jūs ieskatu, monsieur, vienmēr par godavīru,

Ir spējas lieliski jums veselīgi spriest,

Bet laiku zaudējat. Ko te par labu griezt?

Ir jāiet, prāts man teic, lai izbeidzu šo spēli,

Jo visai nevaldu es pats par savu mēli;

Es neatbildu pats, ja pasacīts kaut kas,

Ar to sev uzņemos simt smagas izdaras.

Drīz Selimēne nāks, jūs labāk projām gājis. Vai viņa piekritīs, ko esmu nodomājis...

Vēl jāredz, vai tās sirds man mīlā uzticas,

To visai svarīgi man izzināt no tās.

Filants

To varat gaidīt tur, pie Eliantes ejiet.

Alsests

Nē, sāp man dvēsele, es lūdzu, netraucējiet,

Pie viņas ejiet jūs, bet mani atstājiet Ar manam bēdām te šai kaktā vienuviet.

Filants

Tik tumšā kaktā viens ar bēdām ko lai sāk... Es iešu pasacīt, lai Eliante nāk.

II SKATS

Selimēne, Oronts, Alsests

Oronts

Ir jūsu spējās tas. Ar mezglu saldi cietu, Madam, kaut mani jūs pie sevis visu sietu!

Par jūsu dvēseli man drošību reiz gūt,

Jo negrib pielūdzējs uz svariem ilgi būt.

Ja mana mīla spēj kaut cik jūs aizkustināt,

Jums nav ko sirdi slēpt, man vajag nu to

zināt.

Vispirms te jāpiemin gan būtu noteikums,

Lai Alsests necenšas vairs aci mest uz jums,

Tas jāupurē jums, to mana mīla gaida,

Un no šīs dienas pat viņš jums ir jāaizraida.

Selimēne

Bet kas par iemeslu, ka jūs pret viņu tā?

To agrāk slavējāt, bet tagad nemierā.

Oronts

Tur nepieskarsimies, madam, šīs runas grūtas, Te runa tikai būs: pret šo jums kādas jūtas?

Vai vienu — otru jums starp mums būs

izraudzīt;

Pēc jūsu izvēles tad rīkošos tūlīt.

Alsests, iznācis no kakta

Monsieur, tā pareizi. Madam, jums jāizvēlas,

Es arī prasu to, ko prasa viņš, bez žēlas;

Kāds viņam noteikums, man arī gluži tāds, Sirds prasa nu no jums, lai lēmums ir vai kāds. Sai lietā nevaram vairs ilgāk vilcināties,

Un tātad atļaujiet par jūtām parunāties.

Oronts

Es negribu, monsieur, ka mīlas sāpes, zaimi Te traucēt varētu kādreiz vēl jūsu laimi.

Alsests

Es negribu, monsieur, vai sāp vai nesāp mums, Tās sirdī dalīties nekad, nekad ar jums!

Oronts

Ja jūsu mīla tai daudz cienīgāka liktos.,. Alsests

Ja viņai izvēlēt jūs labāk iepatiktos ...

Oronts

Es zvēru: nosodiet! Ja maisos te jebkad.

Alsests

Es zvēru svinīgi to neredzēt nekad.

Oronts

Madam, pēc izvēles un brīvi! Vienu sodiet! Alsests

Madam, bez mulsuma nu atbildi mums dodiell Oronts

Jums tikai jāpateic, kam dāvāts burvīgums. Alsests

Jums tikai izraudzīt būs vienu te no mums. Oronts

Ko! Šinī izvēlē jums būtu neērtības?

Alsests

Tā! Jūsu dvēselei te svārstīties vēl gribas? Selimēne

Mans dievs, ši prasība! Cik skubīga ir tā!

Cik maz jums saprāta. Tas viss nāk nelaikā.

Ko! Mana dvēsele starp jums lai uzsāk karu? Nē, īsto izraudzīt es joli viegli varu.

Pavisam negribu ar jums te dalīties,

Jo mana sirds to zin, pie kura viņa ies.

Bet viņai neērti, nav jūtas tai tik cietas,

Ka klaji pasacīt var tamlīdzīgas lietas.

Un vārdus neērtus es neatzīstu, nē,

Ka būtu jāsaka tie ļaužu klātbūtnē.

Ja sirds pēc kāda tvīkst — to rādām tā ,.. caur

daili,

Bet rupji izklausās, ja izsakāmies kaili.

Un, ja mēs maigāk vēl kaut kādam atteicam,

Jo vieglāk nelaime ši panesama tam.

Oronts

Nē, īsu atbildi, kaut arī pārāk asu,

To cienu, saprotu.

2S4

Alsests

Un arī es to prasu,

Lai kāda būdama, bet pasakiet, lai iet!

Jums dodu padomu: nevienu netaupiet!

Jums liela māka ir pie sevis visus turēt,

Nu pietiek, skaidrību! Nekā vairs neupurēt! Jums jāpasaka viss un skaidri vēl turklāt,

Man viss būs izskaidrots, ja pateikt atsakāt;

Es jūsu klusumu tad brīvi iztulkošu,

Un savu spriedumu par jums es arī došu.

Oronts

Jūs saprotu, monsieur, ka esat sadusmots,

Ko prasāt jūs no tās — to prasa ir mans gods.

Selimēne

Ar tādām iedomām jūs mani nogurdināt,

No manis prasāt to, ko ļoti gribat zināt.

Jums teicu iemeslu, tas arī būtu viss.

Luk, Eliante nak, lai tā mums tiesnesis.

Ill SKATS

Eliante, Filants, Selimēne, Oronts, Alsests Selimēne

Nu redzat, māsīca, kā esmu iesprostota,

Sie vīri nejoko, man pavēle ir dota —

Un stingra pavēle, lai vienu izraugot,

Man klaji jāpateic, kam savu sirdi dot.

Ar tādu spriedumu man viens ir jāatbrīvo,

Tam jūtas jānoliedz, lai vientulībā dzīvo.

Jel sakiet, lūdzu, man, vai to kāds dzirdējis!

Eliante

Jums padomu te dot es nevarēšu vis,

Nav īstā adrese, mums dažādas ir lomas,

Pie ļaudīm piederu, kas prasa skaidras domas.

Oronts

Madam, ir veltīgas te jūsu izrunas.

Alsests

Mūs nepārliecina šais aplinkos nekas.

Oronts

Nevis te svārslities, bet patiesību svētu.

Alsests

Bez strīda, lūdzu tik, lai mieru paturētu.

Oronts

Tad strīdi izbeigti, šo vienu vārdu gan.

Alsests

Ja jūs to neteiksit — viss saprotams būs man.

IV SKATS

Arsinoja, Klitandrs, Akasts, Filants, Selimēne, Eliante, Alsests, Oronts

Akasts Selitnēnei

Madam, mēs atnācām, tik neņemiet to ļaunā, Ja mazu afēru jūs ieraudzīsit kaunā.

Klitandrs Oronlam un Alseslam

Messieurs, jūs abi te, pat ļoti labi tā,

Jūs abi iejaukti šai pašā afērā.

Arsinoja

Madam, jūs pārsteigta, ka atkal jūsu mājā, — Sos kungus vainojiet, tie mani pierunāja;

Tie sirdi šaubas man pret jums vel sāka sēt, To nevarētu es nemūžam noticēt.

Es jūsu dvēseli pat pārāk augsti cienu, Tā nespēj pielietot tik zemu paņēmienu, To pierādījumiem man acis netic pat.

Ja veco draudzību vēl sirdī sajūtat, — Jūs aizstāvēdama, te savu daļu dotu, Lai jūs no neslavas pavisam atbrīvotu.

Akasts

Jā, jā, madam, tūlīt. Kā jums tas izliksies, Vai tas tik vienkārši pie sirds jums arī ies? So vēstuli gan jūs Klitandram uzrakstījāt.

Klitandrs

Bet šo, lūk, Akastam jūs rakstījusi bijāt.

Akasts Alsesiam un Orontam

Messieurs, šis rokraksts jums būs diezgan

pazīstams,

Un jādomā, ka tai tas nebūs apstrīdams;

Es neticu nekad, ka tā to noliegt spētu.

Vispirms gan izlasīt mums viņu vajadzētu.

«Jūs esat dīvains cilvēks, nosodāt manu jautrību, turklāt pārmetot, ka Jūsu prombūtnē izturos visjautrāk. Tas ir ļoti netaisni, un, ja Jūs visā drīzumā nenāksit atvainoties man par šiem apvainojumiem, — nepiedošu to Jums visu mūžu. Mūsu vikonts, šis linga-garslilbis ...»

«Ak, kaut viņš te būtu!...

Mūsu vikonts, šis linga-garstilbis, par kuru man pārmetat, nekad man nevarētu patikt, un kopš tā laika, kad redzēju viņu trīsceturtdaļ-slundas ilgi spļaujam akā, lai priecātos par aplīšiem, es nekad neesmu par viņu bijusi labās domās. Par mazo marķīziņu ...»

Messieurs, tas — es, bez lielības.

«Par mazo marķīziņu, kas vakar ilgi turēja manu roku savējā, varu teikt vienīgi to, ka nekas sīkāks par viņa personu vairs nevar būt. Visa viņa vērtība ir tērps un zobens. Runājot par zajbantaino ...»

Atsēstam.

Par jums met kauliņus, monsieur.

«Runājot par zajbantaino, tas dažreiz mani uzjautrina ar savām stingrajām prasībām, saīdzis, sabozies, bet neskaitāmās reizēs ir neciešamāks par visu pasaulē.

Par sonetrakstnieku ...»

Orentam.

Jums arī tiks ...

«Par sonetrakstnieku man jāsaka, viņš galvā iekalis, ka viņam katrā ziņā jākļūst par rakstnieku. Es nevaru klausīties ne viņa prozu, ne dzeju. Tas mani nogurdina. Varat saprast, ka man nav vienmēr tik jautri, kā domājat, gribot negribot Jums pasaku daudz vairāk nekā tanīs viesībās, kur mani aizvelk. Priekam ir burvīgs garšdaris: to sajūt mīļa cilvēka klātienē.»

Klitandrs

Un te, lūk, būs par mani.

«Jūsu Klitandrs, par kuru runājat, ka tas esot maigi uzmanīgs, ir pēdējais cilvēks, ar ko es gribētu draudzēties. Viņš ir ķerts, ja iedomājas, ka šo mīl, un Jūs esat tāds pats, ja iedomājaties, ka jūs nemīl. Esiet prātīgs un pārmainiet savu pārliecību pret viņējo. Apciemojiet pēc iespējas mani biežāk, lai es varētu paciest viņa uzmācību.»

Nu pietiks, zinām jūs, lai laiku netērējam, Sirdsgleznu slaveno lai visiem rādīt ejam.

Cik jauku raksturu te redzam paraugam,

Jūs droši zināsit, ka tādu sauc, madam.

Akasts

Teikt arī varētu, uz ko jūs esat ķerta.

Lai uz jums dusmotos, jūs neesat tā vērta.

Gan parādīšu jums, ka mazais marķīziņš Gūs sirdi cēlāko, — gūs laimi ari viņš.

V SKATS

Selimēne, Eliante, Arsinoja, Alsests, Oronts, Filants Oronts

Ko! Tādā veidā jūs tur ņēmāt mani sijāt Pēc tā, ko pati rnan reiz rakstījusi bijāt?

Un sirdi varējāt ar mīlu vēl turklāt Šiem |audīm dažādiem pēc kārtas piedāvāt!

Man sirdi atdevāt, ko reiz te pazaudēju,

Hs jutos atriebts nu ar to, ka projām eju.

Jā, biju pamujķis, bet nu man saprāts dots,

Jūs tagad pazīstu, tāds labums iemantots. Atsēstam.

Jums ceļā nestāvu, monsieur, to solu svēti, šo laimi izbaudīt nu varat netraucēti.

VI SKATS

Selimēne, Arsinoja, Eliante, Alsests, Filants Arsinoja Selimēnei

Vai kaut kas nekrietnāks ir šim pasaulēl Te klusēt nevaru bez satraukuma, nē;

Vai ir kāds notikums, kas tikpat zemi saukļos? Es citu dzīvē gan nemūžam neiejauktos ..,

Uz Atsēstu.

Bet šis te godavīrs no visiem apbrīnots,

Kas nestu laimi jums un būtu arī gods,

Tas, kas jūs pielūdza, bez prāta dievināja,

To...

Alsests

Lūdzu jūs, madam, man pašam sava stāja. Kāpēc gan aizstāvēt jūs citus gribat iet,

To labāk izdarīt man pašam atļaujiet.

Jūs mani aizstavat, sirds dod jums atzinību, — Kā atmaksāšu jums par tādu uzticību?

Ja atriebt gribētos un būtu gadījums —

Būs cita izvēle, bet tikai ne caur jums.

Arsinoja

Ja jūs tā domājat, monsieur, tas nepareizi,

Un tādas domas jūs var novest gluži greizi. Man gan būs jāšaubās, diezin vai gars jums

būs,

Ja šis te meitietis var savaldzināt jūs.

Tik augstu nekāpiet, jums saprast vajadzētu:

Es neesmu no tām, kas jums te noderētu.

Ja tadas preces pirkt, kas citu atliekas, —

Bus nieka vērtība un nevajadzīgas.

Es gan jums ieteiktu uz viņu vēlreiz cerēt Un ļoti priecāšos, kad iesit ar to derēt.

VII SKATS

Selimēne, Alsests, Eliante, Filants

Alsests Selimēnei

Kad visi runāja, es neteicu neko,

No tā, ko dzirdēju, nu ieguvu kaut ko,

Kaut nācās valdīties un karstas dusmas slacīt. Vai tagad varētu ...

Selimēne

Jā, varat visu sacīt.

Ja kadam kaut kur sāp, tas žēloties var gan, Ko vien tik veļaties, nu varat pārmest man.

Man mulsums dvēselē, jums sūdzēt grēkus eju, Un atvainošanos pie jums pat nemeklēju,

Ja citus pievīlu — nu ... lai tie dusmojas,

Bet noziegties pret jums, tas man jau ir kaut

kas.

Jūs jūtat — saprotams — pret mani naida

dvesmu,

Ir pelnīts, vainīga pret jums es tiešām esmu. Ja ievainojums tāds tik ātri nesadzīst,

Tad nodevību šo jums tiesības ir nīst.

To dariet, piekritu.

Alsests

Vai, krāpniece, to varu?

Vai varu jūtas mākt, jūs nīst, kā lai to daru? Kaut Joti gribētos no sirds jūs ārā dzīt,

Bet jūtas atsakās to prātam paklausīt.

Eliantei un Filaniam.

Jūs redzat nu, tiktāl mums jūtās slīgt nav labi, Par manu vājību jūs liecinieki abi.

Tūlīt jūs redzēsit, ka tas vēl nava viss,

Ka vēl ko darīšu, līdz galam aizgājis.

Ja sakām: gudrība mums visur — tas nav tiesa, Ir katram tikai sirds un cilvēcīgā miesa.

Selimēnei.

Jā, gribu, nekrietnā, vēl visu piedot jums Un aizmirst, attaisnot, kaut liels ir pārkāpums. Par jusu vājību es nosaucu šo trumu,

Kur jaunība jūs nes ar laika netikumu.

Tāpēc jums vajaga ar mani sirdi siet,

No sabiedrības mums pat tūlīt jāaiziet,

Un nekavējoties, bez vārda man līdz nāksit, Ar mani tuksnesī tur jaunu dzīvi sāksit.

Tik tādā kārtā vien var visu izlabot Un gandarījumu par tādiem darbiem dot,

Kur cēlai dvēselei ir jānosarkst aiz kauna.

Man būtu lemts varbūt jūs iemīlēt no jauna.

Selimēne

Man savā jaunībā no visa atteikties?!

Un jūsu tuksneši pagalam aprakties!

Alsests

Ja mani mīlat jūs ar sirdi tīru, svētu, —

Ko visa pasaule jums beidzot nozimētu?

Kas varētu jums liegt būt īsti laimīgai?

Selimēne

Ir vientulība lāsts divdesmitgadīgai.

Sev garu nejūtu tik stipru pietiekoši,

Lai brīvi izšķirtu šo nodomu tik droši.

Es negribētu jums vairs savu roku liegt,

Ja jūs man piekristu te tādu laimi sniegt,

Un kāzas ..,

Alsests

Pietiek, nē! Sirds mani nicinātu,

Ja roku sniegtu jums, turklāt ar mīļu prātu.

Un, ja jau nejutāt, ko jūtu es pret jums, —

Lai būtu savstarpējs šis cēlais pienākums, — Tad ejiet. Atžilbis no jūsu melu tvaikiem,

No jūsu valgiem brīvs es nu uz laiku laikiem.

Vili SKATS Eliante, Alsests, Filants Alsests niianiei

Simt tikumu, madam, jums ir bez skaistuma Un visam pāri vēl tik liela sirsnība.

Jau ilgu laiku jūs mēs visi apbrīnojam.

Tad ari atļaujiet man cienīt jus joprojām,

Bet savu sirdi šo, kas cietusi turklāt,

Vairs nevarēšu gan jums viņu piedāvāt.

Es esmu necienīgs, to sāku atzīt klusi,

Ka mani ģimenei nav debess radījusi.

Jums, tādu iegūstot, būs niecīgs ieguvums,

Jo siržu atliekas nav vajadzīgas jums.

Un tātad ...

Eliante

Turpiniet, ja pateikt visu gribas. Sniegt savu roku jums man nebūs neērtības. Lūk, jūsu paša draugs, uz mums kas noskatās, Es neatteiktu vis, ja lūgtu viņš pēc tās.

Filants

Ja laimi šo, madam, es kādreiz piedzīvotu,

Jums savu dzīvību, ne tikai dzīvi dotu.

Alsests

Es vēlu laimi jums un sirdīs prieku krāt,

Viens otram palīdziet to tīru saglabāt,

Bet es no visiem nīsts, kam netaisnība salda, No zaņķa aizeju, kur netikumi valda,

Virs zemes pameklēt, vai nebūs kaktiņš tāds, Kur brīv ir parādīt, kas vīra godaprāts.

Filants

Madam, es lūdzu jūs, tam abi ce|ā stāsim,

Mēs no šā nodoma vēl viņu atrunāsim.

SKOPULIS

L’AVARE

Paris

Gamier Frčrcs, Libraires-Ēditcurs

KOMĒDIJA PIECOS CĒLIENOS

TULKOJUSI JAUSMA ABRAMA

PERSONAS

Arpagons, Kleanta un Elīzes tēvs

Kleants, Arpagona dēls, Marianas pielūdzējs

Elīze, Arpagona meita, Valēra dievinātā

Valērs, Anzelma dels un Elīzes pielūdzējs

Mariana, Kleanta iemīļotā, kurā iemīlējies Arpagons

Anzelms, Valēra un Marianas tēvs

Frozīne, intrigante

Simons, starpnieks

Žaks, Arpagona pavārs un kučieris

Laflcšs, Kleanta sulainis

Kloda madāma, Arpagona kalpone

Brendavuāns ī Arpagona sulaiņi Lamcrliss ) ' &

Izmeklētājs un viņa rakstvedis

Notiek Parīzē, Arpagona mājā

PIRMAIS CĒLIENS

I SKATS Valērs, Elīze

Valērs

Ak, burvīgā EIīz, nupat jūs darījāt mani laimīgu, apgalvodama, ka vienmēr būsit man uzticīga, bet nu kļūstat skumja! Esmu bezgalīgi priecīgs, bet jūs es redzu nopūšamies! Vai nožēlojat solījumu, ko varbūt izvilināju no jums ar savu dedzību?

Elīze

Nē, Valēr, nekad nenožēlošu, ko daru jūsu labā. Mani vada pārāk maiga vara, un man nav spēka pat vēlēties, lai tā nenotiktu. Tomēr atzīšos, ka man ir bažas par nākotni; bīstos, ka mīlu jūs vairāk, nekā vajadzētu.

Valērs

Kā gan jūs bīstaties, Elīz, darot man labu?

Elīze

Ai, daudz kā: tēva dusmu, ģimenes pārmetumu, sabiedrības spriedelējumu; taču vairāk par visu, Valēr, es bīstos, ka jūsu sirds var būt nepastāvīga, tanī var iezagties briesmīgais saltums, ar kādu jūsu dzimums ļoti bieži atmaksā pārāk kvēlus nevainīgas mīlestības pierādījumus.

Valērs

Nedariet man pāri, nespriediet par mani kā par katru citu! Drīzāk turiet mani aizdomās par

visu, Elīz, tikai ne par to, ka cs varētu aizmirst savu pienākumu pret jums. Es jūs pārāk mīlu, un mana mīla beigsies tikai ar manu dzīvību.

Elīze

Valēr, tā runā katrs! Visiem vīriešiem vārdi ir vienādi, tikai viņu darbi parāda starpību.

Valērs

Ja tikai darbi parāda, kas mēs esam, tad spriediet pēc tiem par manu sirdi un nemeklējiet manī vainu netaisnīgu baiļu dēļ, ko iedvesusi ļauna nojauta. Elīz, es jūs lūdzu, nedzeniet mani nāvē ar šīm apvainojošām aizdomām, dāvājiet man laiku, lai es jums varētu tūkstoškārt pierādīt, cik patiesa ir mana mīlestība.

Elīze

Ak vai! Cik labprāt tic cilvēkam, ko mīl! Jā, Valēr, es domāju, ka jūsu sirds mani nepievils. Es ticu, ka jūs mani patiesi mīlat un būsit man uzticīgs; negribu par to šaubīties, taču mani biedē ļaužu paļajumi.

Valērs

Kādēļ par tiem raizēties?

Elīze

Es nebītos nenieka, ja visi jūs pazītu tā, kā es jūs pazīstu; jūsos es atrodu attaisnojumu savai uzvedībai pret jums. Manu sirdi spēcina jūsu diženums un atbalsta mūžīgā pateicība, ko man uzliek pašas debesis. Nekad neaizmirsīšu drausmīgo mirkli, kad mēs pirmo reizi viens otru ieraudzījām, neaizmirsīšu pašaizliedzīgo varonību, ar kādu jūs likāt uz spēles savu dzīvību, lai glābtu manējo no niknajiem viļņiem, un jūsu maigo gādību, kad bijāt mani izvilcis no ūdens; tad — kvēlo mīlestību, ko nedz laiks, nedz grūtības nav satricinājušas un kas jums lika aizmirst tuviniekus un dzimteni un aizturēja jūs šeit. Lai mani redzētu, jūs, slēpdams savu bagātību, saligāt pie mana tēva par kalpu. Tā visa man pietiek, lai attaisnotu jums doto solījumu, bet citiem tas varbūt liksies par maz, un neesmu droša, vai viņi mani sapratīs.

Valērs

No visa, ko jūs tikko minējāt, mans vienīgais nopelns ir mana mīlestība uz jums, bet šie pašpārmetumi ir lieki, jo jūsu tēvs taču pārāk pūlas jūs attaisnot visu cilvēku acīs; viņa pārmērīgai skopulībai, stingrībai pret saviem bērniem varētu piedēvēt vel lielākas dīvainības. Piedodiet, daiļā Elīz, ka es tā runāju. Jūs jau zināt, par viņu ir grūti kaut ko labu teikt. Kaut es varētu, kā ceru, atrast savus vecākus, tad mēs viegli iemantotu viņu labvēlību. Nepacietīgi gaidu no viņiem vēstis, un, ja tās kavēsies, tad es pats došos tās meklēt.

Elīze

Nē, Valēr, neatstājiet mani, es jūs lūdzu! Labāk centieties iegiit mana tēva labvēlību.

Valērs

Jūs taču redzat, kā es pūlos; jūs zināt, cik veikli man vajadzēja rīkoties, lai nokļūtu viņa kalpībā, kā es maskējos, lai viņam patiktu, un kādu cilvēku es ik dienu tēloju, lai iegūtu viņa mīlestību. Man jau ir apbrīnojami panākumi; jūtu, ka labākais veids, kā iemantot kāda cilvēka atzinību, ir greznoties viņa acu priekšā ar viņa tieksmēm, pielāgoties viņa uzskatiem, izskaistināt viņa vājības, izrādīt piekrišanu katram viņa solim. No pārspīlējumiem nav jā-bīslas, var spēlēt diezgan atklāti, un paši gudrākie cilvēki visvieglāk uzķeras uz glaimiem; nekas nav par pliekanu un par smieklīgu, lai viņi to nenorītu, ja tikai to pienācīgi icvirco ar

cildinājumiem. Godīgums mazliet cieš, tā rīko- 1 joties, bet, ja mums kādi cilvēki vajadzīgi, tad ж jāpiemērojas viņiem; un, ja viņu vēlību var iekarot tikai tā, tad vainīgi nav tie, kas glaimo, bet gan tic, kuri alkst glaimu.

Elīze

Kāpēc jūs nemēģināt iegūt mana brā|a atbalstu, ja kalponei gadījumā iešautos prātā izpaust mūsu noslēpumu?

Valērs i

Ar abiem es netikšu galā; tēvam un dēlam ir tik pretēji uzskati, ka grūti iemantot abu uzticību. Bet jūs gan varat ietekmēt brāli un jūsu abpusējās draudzības vārdā noskaņot viņu mūsu labā. Viņš nāk. Es aizeju. Tagad parunājieties ar viņu, taču dariet zināmu viņam tikai to, ko uzskatāt par derīgu.

Elīze ļ

Šaubos, vai man pietiks spēka viņam to pateikt.

II SKATS Kleants, Elīze

Kleants

Cik labi, ka sastopu tevi vienu, māsiņ! Es kaistu aiz vēlēšanās atklāt tev kādu noslēpumu.

Elīze

Labprāt tevi uzklausīšu, mīļais brāli. Ko tu gribi man stāstīt?

Kleants

Daudz ko, māsiņ, bet varu pasacīt to arī divos vārdos: es mīlu.

Elīze

Tu mīli?

Kleants

Jā, es mīlu. Iekams turpinu, pateikšu tev: es zinu, ka esmu atkarīgs no tēva, kā dēls esmu padots viņa gribai. Es zinu, ka mēs nedrīkstam saistīties bez to piekrišanas, kuri mums dāvājuši dzīvību; mums jāvēlas tas, ko viņi vēlas, jo viņu skatiens, ko nav apmiglojušas neprātīgas kaislības, saredz skaidrāk, kas mums nāk par labu; vairāk jātic viņu saprāta gaismai nekā mūsu kaisles apmātībai; un jaunības kvēle mūs bieži noved postā. To visu es saku tādēļ, lai tev, māsiņ, aiztaupītu pūles man to pateikt, jo mana mīlestība nekā negrib dzirdēt, un es tevi lūdzu man neko neaizrādīt.

Elīze

Vai esi jau saderinājies ar savu icmījoto?

Kleants

Nē, bet esmu nolēmis to darīt un lūdzu tevi vēlreiz: nemēģini mani atrunāt.

Elīze

Vai tu, brālīt, uzskati mani par nesaprašu?

Kleants

Nē, māsiņ, bet tu nemīli; tu nezini, cik salda vara maigai mīlestībai ir mūsu sirdī; es baidos tava saprātīguma.

Elīze

Ak, brāli, nerunāsim par manu saprātīgumu! Vai ir kāds cilvēks, kas vismaz reizi mūžā nekļūst neprātīgs? Un, ja es tev, Kleant, atklātu savu sirdi, varbūt tu domātu, ka esmu neprātīgāka par tevi.

Kleants

Kaut debesīm labpatiktu, ka tava sirds tāpat kā mana ...

Elīze

Vispirms parunāsim par tevi, un pastāsti man, ko tu mīli,

Kleants

Kādu jaunavu, kura mīt šajā apkaimē tikai kopš neilga laika un šķiet radīta, lai katram, kas viņu redz, iedvestu mīlestību. Vēl nekad daba nav veidojusi kaut ko dai|āku, un es jutos savaldzināts no pirmā mirkļa, kad viņu ieraudzīju. Viņu sauc par Marianu, un viņa dzīvo savas labās māmiņas uzraudzībā; jaukās meitenes māmiņa gandrīz vienmēr slimo, un Mariana viņu kopj, draudzīgi žēlo un mierina tik maigi, ka ikviens, to redzot, justos aizkustināts. Viss, ko viņa dara, ir pilns burvības, un katra viņas kustība valdzina; viņa ir bezgala piemīlīga, debešķīgi labsirdīga, tīra kā kristāls un... Ak, māsiņ, kaut tu viņu redzētu!

Elīze

Es viņu redzu, Kleant, diezgan skaidri no tā, ko tu man pastāstīji; un, lai saprastu, kas viņa ir, pietiek, ka tu viņu mīli.

Kleants

Es slepus atklāju, ka viņas nav turīgas, un, kaut arī dzīvo ļoti noslēgti, tomēr tikai ar pūlēm apmierina savas pieticīgās vajadzības. Iedomājies, māsa, kāds prieks būtu atbalstīt būtni, ko mīli; neuzkrītoši mazliet palīdzēt tiklai ģimenei, un saproti, cik nelaimīgs esmu, ka aiz tēva skopulības nevaru izbaudīt šo prieku un sniegt savai mīļotai kādu mīlestības pierādījumu.

Elize

Jā, cs saprotu, Kleant, cik liels ir tavs sarūgtinājums.

Kleants

Ak, tas ir lielāks, nekā vari iedomāties! Vai gan jebkad ir redzēts kas nežēlīgāks par šo stingro, šaursirdīgo taupīgumu, uz kādu mēs esam notiesāti? Ko mums līdzēs manta, ja to iegūsim tikai tad, kad mūsu skaistākie gadi būs aizritējuši, un ja man tagad, lai dzīvotu, jātaisa parādi visās malās, ja mēs abi ik dienas esam spiesti meklēt tirgotāju izpalīdzību, lai kaut cik pieklājīgi apģērbtos? Nāc man talkā izdibināt, kā tēvs izturas pret manām jūtām, un, ja viņš pretotos, esmu nolēmis aiziet no šejienes un kopā ar savu iemīļoto meklēt citur laimi, kādu debesīm labpatiks mums sniegt. Sai nolūkā mēģinu visur, kur vien iespējams, aizņemties naudu. Ja arī tu mīli un tēvs pretosies mūsu tieksmēm, tad pametīsim viņu abi un atbrīvosimies no viņa nepanesamās skopulības jūga.

Elize

Jā, viņš dod aizvien vairāk iemesla nožēlot mūsu mātes nāvi un ...

Kleants

Dzirdu viņa balsi! Labāk iesim prom un pabeigsim mūsu sarunu citur un pēc tam vienotiem spēkiem mēģināsim uzbrukt viņa cietsirdībai.

Ill SKATS Arpagons, Laflešs

Arpagons

Arā no šejienes un bez liekām runām! Vācies prom no manām acīm, sasodītais blēdi, karātavu putns tāds!

Lafless klusībā

Nekad neesmu redzējis ko nešpetnāku par šo nolādēto veci; es patiesi domāju, ka viņā ieperinājies pats nelabais.

Arpagons

Ko tu tur murmini?

Laflešs

Kāpēc jūs mani padzenat?

Arpagons

Tu man vēl, bendesmaiss, jautāsi — kāpēc? Ārā, kamēr vēl neesmu tevi iekaustījis!

Laflešs

Ko tad esmu jums nodarījis?

Arpagons

Tu man esi nodarījis to, ka es gribu, lai tu pazūd i.

Laflešs

Cienītais kungs, jūsu dēls lika man viņu uzgaidīt.

Arpagons

Ej ārā un gaidi viņu uz ielas, un neklimsti apkārt pa manu māju! Tev gan patiktu te visu izošņāt un to izmantot savā labā. Es negribu, ka mani mūžīgi izspiego, ka tāds nodevējs ar savu ļauno aci vēro katru manu soli, aprij to, kas man pieder, un okšķerē visos kaktos, vai nevar kaut ko nozagt.

Laflešs

Kā gan, pie joda, jums var ko nozagt? Jūs taču visu turat aiz atslēgas un pats dienu un nakti apsargājat?

Arpagons

Varu turēt gan aiz atslēgas, gan sargāt, kā man patīk. Vai tik tu ar neesi viens no tiem ošņām, kas visur bāž savu degunu? Klusībā. Es drebu, ka tik viņš nav ko uzodis par manu naudu. Skaļi. Vai tik tu neizpļāpāsi, ka man te ir apslēpta nauda?

Laflešs

Vai jums ir apslēpta nauda?

Arpagons

Nē, dulbur, nav jau, nav. Klusi. Es kļūstu nikns. Skaļi. Man tikai iešāvās prātā, ka tev pietiktu nekrietnības, lai izplatītu par mani tādas baumas.

Laflešs

Kas gan citiem par daļu, vai jums tā ir vai nav? Mums tas vienalga!

Arpagons paceļ roku, grasīdamies sist Laflešam

Tu vēl te sāksi spriedelēt! Es tev tos spriedelējumus izdzīšu no galvas! Vācies, es tev vēlreiz saku!

Laflešs

Labi, eju jau, eju.

Arpagons

Pag, vai tu neesi ko paņēmis?

Laflešs

Ko gan es būtu jums paņēmis?

Arpagons

Parādi man savas rokasl

Laflešs

Te būs.

Arpagons

Otras!

Laflešs

Otras?

Arpagons

Jā.

Laflešs

Ahā, te būs.

Arpagons, rādīdams uz Lafleša biksēm Vai tur tu nekā neesi iebāzis?

Laflešs

Apskatiet pats!

Arpagons, aptaustīdams Laflešu

Sitās platās bikses ir īstas laupītāju alas, kur paslēpt to, ko nočiepj, un es gribētu, kaut tās kādu novestu pie karatavam.

Laflešs klusībā

Šāds vecis gan ir pelnījis, lai viņa bažas piepildās! Kāds man būtu prieks viņu apzagt!

Arpagons

E?

Laflešs

Kā, lūdzu?

Arpagons

Ko tu tur runa par apzagšanu?

Laflešs

Es saku, lai jūs labi apčamdiet un pārbaudiet, vai neesmu jums ko nozadzis. '

Arpagons

To es arī darīšu. Arpagons rakņājas pa La-fleša kabatām,

Laflešs klusībā

Lai velns parauj skopulību un skopuļus!

Arpagons

Kā? Ko tu teici?

Laflešs

Vai es?

Arpagons

Jā. Ko tu teici par skopulību un skopuļiem?

Laflešs

Es teicu: lai velns parauj skopulību un skopuļus.

Arpagons

Ko tu ar to domā?

Laflešs

Skopuļus.

Arpagons

Kas tad ir tie skopuļi?

Laflešs

Sīkstuļi un rīkļurāvēji.

Arpagons

Bet uz ko tu to mērķē?

Lailešs

Par ko jūs uztraucaties?

Arpagons

Es uztraucos par to, par ko jāuztraucas.

Laflešs

Varbūt jūs domājat, ka runāju par jums? Arpagons

Es domāju to, ko domāju, bet gribu, lai tu man pasaki, kam tu to teici.

Laflešs

Es to teicu ... es to teicu savai cepurei. Arpagons

Kad tik es tev nesalieku pa cepuri.

Laflešs

Vai gribat aizliegt man lādēt skopuļus? Arpagons

Nē, bet es gribu aizliegt tev palaist muti. Klusē!

Laflešs

Vārdā es nevienu neminēju.

Arpagons

Es tev gāzīšu, ja tu vēl runāsi.

Laflešs

Suns zin, ko apēdis.

Arpagons

Vai tu beidzot klusēsi?

Laflešs

Tā jau būs jadara.

Arpagons

Vai, ak vai!

Laflešs, rādīdams Arpagonam kādu kabatu savā kamzoli

Redziet, šeit ir vēl viena kabata. Vai esat apmierināts?

Arpagons

Aldod bez izkratīšanas!

Laflešs

Ko?

Arpagons

To, ko tu esi paņēmis.

Laflešs

Es nekā neesmu paņēmis.

Arpagons

Noteikti?

Laflešs

Noteikti.

Arpagons

Ardievu. Ej pie velna!

Lafless

Ir nu gan sirsnīgi pavadvārdi.

Arpagons

Vismaz tos tu esi pelnījis.

IV SKATS Arpagons, viens

Sis sliņķa kalps mani ļoti uztrauc; liela patika visur redzēt šņukurējam šo kraupaino suni! Ja, nav viegli noglabāt savā mājā tik lielu naudas summu; laimīgs tas, kas savu mantu noguldījis drošībā un patur kabatā tikai tik daudz, cik vajadzīgs ikdienas izdevumiem. Ir krietni jānopūlas izgudrot, kur atrast mājā drošu slēptuvi, jo naudas lādēm uzticos vismazāk. Tās es uzskatu par īsto kumosu zaglim, pie tām ķeras vispirms.

V SKATS

Arpagons; Elīze un Kleants, abi sarunādamies paliek skatuves dibenplānā

Arpagons, domādams, ka viņš ir viens

Diezin vai es darīju pareizi, ierakdams dārzā desmit tūkstošus ekiju, ko man vakar atdeva. Desmit tūkstošus zelta ekiju turēt mājā ir diezgan ... Pamanījis Elizi un Ķleantu, klusāk. Ak debess! Tagad būšu sevi nodevis! Es pārāk aizrāvos un laikam skaļi domāju. Kleanlatn un Elizei. Ko jūs tur?

Kleants

Neko, tēv.

Arpagons

Vai jūs jau sen esat šeit?

Elīze

Nupat tikai ienācām.

Arpagons

Jūs dzirdējāt...

Kleants

Ko, tev?

Arpagons

Šeit. ..

Elīze

Ko?

Arpagons

To, ko es nupat sacīju?

Kleants

Nē.

Arpagons

Tomēr, tomēr.

Elīze

Piedodiet.

Arpagons

Skaidrs, ka jūs dažus vārdus esat dzirdējuši. Es pats sevī pārliku, cik grūti mūsu dienās tikt pie naudas, un sacīju, ka laimīgs tas cilvēks, kam mājās ir desmit tūkstoši ekiju.

Kleants

Mēs neuzdrošinājāmies jūs uzrunāt, bīdamies pārtraukt.

Arpagons

Es jums to labprāt paskaidroju, lai jūs nepārprastu un neiedomātos, ka man ir desmit tūkstoši ekiju.

Kleants

Mēs nejaucamies jūsu darīšanās.

Arpagons

Kaut dievs dotu, ka man būtu šie desmit tūkstoši ekiju!

Kleants

Neticu, ka ...

Arpagons

Tas man patiktu.

Elīze

Sājos jautājumos ...

Arpagons

Tie man ļoti noderētu.

Kleants

Es domāju, ka ...

Arpagons

Tad es būtu laukā no ķezas.

Elīze

Jūs esat...

Arpagons

Tad vis es nevaimanātu kā tagad par grūtajiem laikiem.

Kleants

Ak dievs, tēv, jums nu gan nav ko vaimanāt. Katrs taču zin, ka jums mantas diezgan.

Arpagons

Kā, man mantas diezgan! Tikai melkuji to var izdaudzināt. Galīgi aplamas runas; vienīgi nelieši spējīgi izplatīt tādas baumas.

Elīze

Nedusmojieties, tēv.

Arpagons

Ērmīgi, ka mani paša bērni mani nodod un kļūst par maniem ienaidniekiem!

Kleants

Vai tas nozīmē kļūt par jūsu ienaidnieku, ja sakām, ka jums ir manta?

Arpagons

Jā.. Tādas valodas un jūsu izšķērdība novedis pie tā, ka vienā jaukā dienā man pārgriezīs rīkli, domājot, ka esmu īsts naudas maiss.

Kleants

Ko tad es esrnu izšķērdējis?

Arpagons

Un tu vēl jautā? Vai tas nav skandāls, ka jūs šajos greznajos apģērbos staigājat pa pilsētu? Vakar norāju tavu māsu, bet ar tevi pašu ir vēl ļaunāk. Tu izaicini debesu atriebību; ja to, kas

tev ir mugurā no galvas līdz kājām, pārvērstu naudā, iznāktu vesels kapitāls. Es tev esmu daudzkārt sacījis, dels, ka man nepatīk lavas manieres; tu izturies kā marķīzs. Lai staigātu tā ģērbies, tev mani jāapzog!

Kleants

Kā!Jūsjāapzog?

Arpagons

Ko es varu zināt? Kur gan citur tu varētu ņemt naudu tādam dzīves veidam?

Kleants

Es spēlēju un parasti laimēju; laimēto naudu izlietoju savam apģērbam.

Arpagons

Ļoti nepareizi darīts. Laimēto naudu tev vajadzētu noguldīt uz prāviem procentiem, lai iekrātu nedienām. Nemaz nerunājot par pārējo, es gribētu zināt: kas tev par labumu no visām tām lentītēm, ar kurām esi apkāries no galvas līdz kājām? Vai ar pusduci lenču nepietiktu, lai tev bikses turētos, kā vajag? Un vai ir nepieciešami šķiest naudu parūkām, ja cilvēkam ir mati, kas neko nemaksā? Varu saderēt, ka esi izdevis par parūkām un lentēm vismaz divdesmit pistoles, un divdesmit pistoles gadā ienes astoņpadsmit livru sešus sū un astoņus denjē, ja tos aizdod tikai par vienu denjē no divpadsmit.

Kleants

Tēv, jums taisnība.

Arpagons

Lai tas paliek, runāsim par kaut ko citu. Pamanījis, ka Kleants un Elize apmainās mājieniem, Hē! Klusībā. Man liekas, viņi sazinās, kā

nozagt manu maku. Skaļi. Ko nozīme šī sarādi-šanās?

Elīze

Mēs ar brāli tielējamies, kas pirmais runās, jo mums abiem ir jums kas sakāms.

Arpagons

Tā, arī man ir jums abiem kas sakāms.

Kleants

Tēv, mēs gribētu ar jums runāt par precēšanos.

Arpagons

Arī es gribu ar jums runāt par precēšanos.

Elīze

Ak, mīļais tēvi

Arpagons

Ko tu kliedz? Vai tevi, meit, biedē šī vārda skaņa vai nozīme?

Kleants

Precības var biedēt mūs abus, jo mēs baidāmies, ka mūsu jūtas var nesaskanēt ar jūsu izvēli.

Arpagons

Pacietieties drusku un velti neuztraucieties. Es labi zinu, kas jums abiem piederas, un jums nebūs iemesla žēloties par manu nodomu. Sākšu ar tevi. Kleantam. Saki — vai esi redzējis jaunavu, vārdā Mariana, kas dzīvo netālu no šejienes?

Kleants

Jā, tēv.

Arpagons Clizei Un tu?

Elīze

Esmu dzirdējusi par viņu runājam.

Arpagons

Kā tev, mans dēls, patīk šī jaunava?

Kleants

Viņa ir burvīga.

Arpagons

Un viņas seja?

Kleants

Nevainības un gudrības iemiesojums. Arpagons

Visa āriene un izturēšanās?

Kleants

Bez šaubām, apbrīnojama.

Arpagons

Vai tu neuzskati, ka šāda jaunava pelnījusi, lai par viņu padomā?

Kleants

Jā, tēv.

Arpagons

Ka viņa būtu vēlama partija.

Kleants

Ļoti vēlama.

Arpagons

Ka viņa varētu k|ūt laba namamāte?

Kleants

Neapšaubāmi.

Arpagons

Un ka virs varētu būt laimīgs ar viņu?

Kleants

Noteikti.

Arpagons

Man ir tikai vienas bažas — viņai nebūs vēlamā pūra.

Kleants

Uz pūru, tēv, nav jāskatās, kad prec godīgu meiteni.

Arpagons

Nepārsteidzies vis. Bet šoreiz varētu sacīt, ka, neatrodot vēlamo pūru, to var mēģināt ar ko cilu aizstāt.

Kleants

Protams.

Arpagons

Man ir ļoti palikami, ka esam vienis prātis, jo viņas tiklība un piemīlīgums ir iekarojis manu sirdi, un esmu nolēmis viņu precēt, ja tikai viņai kaut cik būs pūrā.

Kleants

Ко?

Arpagons

Kā?

Kleants

Jūs esat nolēmis, jūs sakāt...

Arpagons

Precēt Marianu.

Kleants

Kas? Jūs, jūs?

Arpagons

Jā, es, es, es! Ko tas nozīmē?

Kleants

Man pēkšņi kļuva nelabi, man jāaiziet no

šejienes.

Arpagons

Tas nekas. Skrej uz virtuvi un iedzer glāzi auksta ūdens.

VI SKATS Arpagons, Elīze

Arpagons

Redz, kādi ir šie smalkie kundziņi, tiem nav vairāk spēka nekā cālim. Tā nu, mana meita, esmu nolēmis rīkoties. Tavam brālim esmu nolūkojis par sievu kādu atraitni, par kuru man šorīt stāstīja, un tevi izprecināšu Anzelma kungam.

Elize

Anzelma kungam?

Arpagons

Jā, viņš ir nobriedis, saprātīgs un gudrs vi-riclis, kuram nav vairāk par piecdesmit gadiem un kura turība tiek visur daudzināta.

Elize, taisīdama reveransu

Lūdzu, piedodiet, tēv, cs negribu precēties.

Arpagons, atdarinādams Elizt

Bet es lūdzu, piedod, meitiņ, gribu, lai tu apprecies.

Elīze, vēlreiz palocīdamās

Lūdzu, atvainojiet, tēv.

Arpagons, atdarinādams Elizes reveransu

Lūdzu, atvaino, meitiņ!

Elīze

Esmu Anzelma kunga ļoti padevīga kalpone, bet, atkal palocīdamās, ar jūsu atļauju, es viņu neprecēšu.

Arpagons

Esmu jūsu padevīgais kalps, bet, atdarinādams El'tzi, ar jūsu atļauju, jūs viņu apprecēsit jau šovakar.

Elīze

Jau šovakar?

Arpagons

Jau šovakar.

Elīze. Atkal reveranss

Tēv, tas nenotiks.

Arpagons, atdarinādams Clizes reveransu Tas notiks, mana meita.

Elize

Nē.

Arpagons

Jā.

Elīze

Nē, es jums saku.

Arpagons

Jā, es tev saku.

Ehze

To jūs no manis neprasīsit.

Arpagons

To es no tevis prasīšu gan.

Elīze

Drizāk nonāvēšos nekā precēšu tādu viru. Arpagons

Tu nenonāvēsies, bet precēsi viņu. Kas tā par pārdrošību! Vai kādreiz redzēts, ka meita runā tā ar tēvu?

Elize

Bet vai kādreiz redzēts, ka tēvs tā apprecina savu meitu?

Arpagons

Pret šo partiju nav ko iebilst; varu saderēt, ka jebkurš atzīs manu izvēli par pareizu.

Elīze

Un es varu saderēt, ka neviens saprātīgs cilvēks to neatzīs par pareizu.

Arpagons, ieraudzījis nākam Valēru

Tur nāk Valērs. Vai gribi, uzaicināsim viņu par šķīrējtiesnesi šajā jautājumā?

Elīze

Esmu ar mieru.

Arpagons

Vai tu padosies viņa lēmumam?

Elīze

Jā, es darīšu to, ko viņš sacīs,

Arpagons

Norunāts.

VII SKATS

Valērs, Arpagons, Elīze

Arpagons

Panāc šurp, Valēr! Mēs nupat tevi ievēlējām par šķīrējtiesnesi, lai tu pasaki, kam taisnība — manai meitai vai man.

Valērs

Bez šaubām, jums, kungs.

Arpagons

Vai tu zini, par ko mēs runājām?

Valērs

Nē. Bet taisnība katrā ziņā būs jums, jo jūs esat pats saprāta iemiesojums.

Arpagons

Es šovakar gribu viņu izprecināt tikpat bagātam, cik gudram vīram, bet viņa, nerātne, smejas man acis un apgalvo, ka neprecēšoties. Ko tu par to saki?

Valērs

Ko es par to saku?

Arpagons

Jā.

Valērs

Ai, ai!

Arpagons

Ko?

Valērs

Es saku ta, ka būtībā esmu ar jums vienis pratis, — jūs nemaz nevarat kļūdīties. Bet arī viņai varbūt ir savs pamats un ...

Arpagons

Kā tā? Anzelma kungs taču ir lieliska partija — dižciltīgs cilvēks, nosvērts, gudrs, ļoti turīgs, turklāt no pirmās laulības viņam nav palicis neviena bērna. Vai viņai var gadīties kaut kas labāks?

Valers

Tā ir taisnība. Bet viņa varētu iebilst, ka nevajadzētu tik ļoti steigties un vismaz kādu laiciņu derētu pārbaudīt, vai...

Arpagons

Kal dzelzi, kamēr tā karsta. Tas man ir pārāk izdevīgi, jo viņš solās Elīzi precēt bez pūra.

Valērs

Bez pūra?

Arpagons

Jā.

Valērs

Tad es vairs nekā nesaku. Sim apstāklim ir izšķīrēja nozīme, un ar to jārēķinās.

Arpagons

Tas man būs milzīgs ietaupījums.

Valērs

Protams, tur nav ko iebilst. Jūsu meita gan varētu aizrādīt, ka precības ir ārkārtīgi svarīgas, tās nosaka laimi vai nelaimi visam mūžam; un uzņemties saistību, kas ilgs līdz nāvei, var tikai pēc nopietnām pārdomām.

Arpagons

Bez pūra!

Valērs

Jums taisnība: tas izšķir visu, protams. Dažs labs varētu jums sacīt, ka tādos gadījumos jāievēro arī jaunavas jūtas un ka lielā gadu starpība, raksturu un jūtu nesaskaņa laulībai var būt ļoti bīstama.

Arpagons

Bez pūra!

Valērs

Jā, tur nav ko iebilst, tas ir skaidrs. Pie joda, kas gan var to noliegt? Ir gan arī tādi tēvi, kuriem meitu laime ir svarīgāka par naudu, kuri negrib viņas upurēt savām interesēm un vairāk par visu rūpējas, lai laulībā būtu saskaņa, kas nodrošina viņām godu, mieru un prieku un ...

Arpagons

Bez pūral

Valērs

Tiešām, tas aizver muti katram iebildumam. Bez pūra! Kā iespējams pretoties šādam apsvērumam?

Arpagons, ausīdamies uz dārza pusi, klusībā

Kas tas! Man likās, suns ierējās. Vai tikai tur kāds nemēģina tikt pie manas naudas? Valē-ram. Paliec šeit, es tūlīt atgriezīšos.

VIII SKATS

Elize, Valērs

Elīze

Valēr, kas tie par muļķīgiem jokiem? Kāpēc jūs tā runājāt ar viņu?

Valērs

Lai viņu ncsaērcinātu un drošāk tiktu ar viņu galā. Runāt viņam pretī nozīmē visu sabojāt; ir tādi cilvēki, kuriem var piekļūt tikai pa ap-

linku ce|u, stūrgalvji, kuri necieš, ka viņiem pretojas; patiesība viņus biedē, viņi negrib iet pa taisno sapratu taku, un tikai līču ločiem viņus var novest pie vēlamā iznākuma. Izliecieties, ka piekrītat visam, ko viņš grib, un jūs sasniegsit mērķi.

Elīze

Bet šis precības, Valēr!

Valērs

Apsvērsim, kā tās izjaukt.

Elīze

Ko gan tur var izdomāt, ja tām jānotiek jau šovakar?

Valērs

Lūdziet, lai tās atliek, un sakiet, ka esat saslimusi.

Elīze

Ja pasauks ārstus, tad uzreiz atklās manu izlikšanos.

Valērs

Blēņas! Vai tad tie ko saprot? Ārstiem jūs varēsit iestāstīt, ko vien vēlēsities; viņi noticēs visam un atradis cēloni katrai slimībai.

IX skats

Arpagons, Elīze, Valērs

Arpagons, skatuves dibenplānā, klusībā

Paldies dievam, nav nekas noticis.

Valērs, neredzēdams Arpaganu

Un galu galā pēdējais glābiņš mums ir

bēgšana; dievinātā Eliz, ja jūsu mīlestība spēj pastāvēt... Ieraudzījis Arpagonu. Jā, meitai jāklausa tēvs. Nav viņai daudz ko pētīt, kā izskatās viņas nākamais, un, ja viņš vēl prec bez pūra, tad jāņem atplestām rokām.

Arpagons

Raug, tā ir prātīga valoda!

Valērs

Piedodiet, kungs, ja es mazliet aizrāvos un atļāvos tā izteikties.

Arpagons

Man taisni patīk, kā tu runā, un es gribu viņu nodot pilnīgi tavā ziņā. Elizei. Jā, tu veltīgi vairies, es nododu viņam savu tēva varu, ko debesis man piešķīrušas, un vēlos, lai tu viņam paklausi.

Valērs Elizei

Ceru, ka jūs vairs nepretosities maniem norādījumiem.

X SKATS Arpagons, Valērs

Valērs

Es viņai sekošu, kungs, lai vēl sniegtu pamācības.

Arpagons

Jā, tas man būtu pa prātam ...

Valērs

Viņu vajag mazliet saņemt grožos.

Arpagons

Protams, vajag.

Valērs

Par to neraizējieties. Ceru, ka tikšu ar viņu galā.

Arpagons

Rīkojies vien, rīkojies. Man jāapmet mazs līkums pa pilsētu, drīz būšu atpakaļ.

Valērs uzrunā Elizi, dodamies uz io pusi, kurp viņa

aizgāja

Jā, nauda ir vērtīgākais par visu pasaulē, un slavējiet dievu, ka viņš jums devis tik prātīgu tēvu. Jūsu tēvs zin, ko nozīmē dzīvot. Ja precinieks ir ar mieru ņemt meitu bez pūra, tad nav vairs tālāk ko skatīties. Bez pūra — tas aizstāj visu: gan skaistumu un jaunību, gan augstu dzimumu un godu, gudrību un visas citas labas īpašības.

Arpagons

Tas tik ir varens puisis! Runā kā gaišreģis. Laimīgs, kam ir tāds sulainis.

OTRAIS CĒLIENS I SKATS Kleants, Laflešs

Kleants

Ak lu, palaidni! Kur tu biji pazudis? Vai es tevi nenorīkoju? ...

Laflešs

Jā, kungs, un es te ierados, lai jūs uzgaidītu. Bet jūsu tēva kungs, visnelaipnākais cilvēks pasaulē, aizdzina mani un tikko neiesukāja.

Kleants

Ko tu nokārtoji? Apstākļi sarežģījušies; kopš tevi pēdējo reizi redzēju, esmu dabūjis zināt, ka mans tēvs ir mans sāncensis.

Laflešs

Jūsu tēvs iemīlējies?

Kleants

Jā. Un man bija ārkārtīgi grūti apslēpt, cik |oti šī zii.ia mani pārsteidza.

Laflešs

Viņš — un iemīlējies! Kā tas varēja notiki? Vai viņš neņirgājas par godīgiem ļautiņiem? Vai tad mīlestība piedienas viņam līdzīgiem večiem?

Kleants

Si kaisle viņam sakāpusi galvā par maniem grēkiem.

Laflešs

Bet kāpēc jūs viņam noslēpāt savu mīlestību?

Kleants

Lai nemodinātu viņā aizdomas un vajadzības gadījumā būtu lielāka iespēja izjaukt viņa precības. Kādu atbildi saņēmi?

Laflešs

Goda vārds, kungs, tie, kas aizņemas, ir nelaimīgi cilvēki, un daudz jāpacieš, ja kāds noklust augļotāju ķetnās kā patlaban jūs.

Kleants

Tātad nekas neiznāca?

Laflešs

Piedodiet, mūsu starpnieks Simons, šis rosīgais un centīgais vīrs, sacīja, ka izvandījis malu malas jūsu labā un ka jūsu izskats vien jau viņu savaldzinājis.

Kleants

Tad es dabūšu vajadzīgos piecpadsmit tūkstošus franku?

Laflešs

Jā, tikai ar zināmiem noteikumiem, kuri mums būs jāpieņem, ja gribat, lai pasākums izdodas.

Kleants

Vai viņš tevi aizsūtīja pie tā, kas aizdod naudu?

Laflešs

Ai, patiesi, tas nebūt neiet tik viegli! Sis augļotājs slēpjas vēl manīgāk nekā jūs, un viss

norit daudz noslēpumaināk, nekā jūs domājat. Aizdevējs negrib atklāt savu vārdu; un šodien jūs abus savedis kopā kādā īrētā istabā, kur jutns pašam būs jāsniedz paskaidrojumi par jūsu mantas un ģimenes stāvokli; man nav ne mazāko šaubu, ka jūsu tēva vārds jau nodrošinās veiksmi.

Kleants

Vēl jo vairāk tāpēc, ka mātes mantojumu man neviens nevar atņemt.

Lafiešs

Šeit ir daži nosacījumi, kurus viņš pats nodiktējis mūsu starpniekam, lai tas jūs ar tiem iepazīstinātu. «Lai aizdevējam sagādātu pieliekamu drošību, pieņemot, ka aizņēmējs ir pilngadīgs un viņa ģimenei pieder liels, pastāvīgs un prasībām neapkrauts īpašums, jāsa-stada drošs un noteikts saistības raksts pie godīga notāra, ko izvēlēsies aizdevējs, kam visvairāk rūp, lai dokuments būtu pienācīgi uzrakstīts.»

Kleants

Tur nav ko iebilst.

Lafiešs

«Aizdevējs, lai neapgrūtinātu savu sirdsapziņu ar pašpārmetumiem, aizdod naudu uz piecarpus procentiem gadā.»

Kleants

Vienu denjē uz astoņpadsmitiem? Tas ir godīgi! Nav ko sūdzēties.

Jā, patiesi. «Bet, tā kā minētajam aizdevējam pašam nav pieprasītās summas un viņš pats spiests, lai iepriecinātu aizņēmēju, naudu aiz-

ņemties no trešās personas, maksājot tai divdesmit procentus, tad, protams, pirmajam aizņēmējam jāmaksā ari šie procenti, ievērojot to, ka aizdevējs pats aizņemas vajadzīgo summu, lai izpalīdzētu aizņēmējam.»

Kleants

Sasodīts, ir gan rīkļurāvējs! Tad jau kopā iznāk vairāk nekā divdesmit pieci procenti!

Lafiešs

Jā, arī es tā sacīju. Apsveriet labi!

Kleants

Ko tur daudz apsvērt? Nauda ir vajadzīga, un man jāpiekrīt visam.

Lafiešs

Arī es tā atbildēju.

Kleants

Vai tur vēl kas rakstīts?

Lafiešs

Tikai neliels nosacījums: «No pieprasītajiem piecpadsmit tūkstošiem franku aizdevējs skaidrā naudā varēs izmaksāt tikai divpadsmit tūkstošus; par atlikušajiem tūkstoš ekijiem aizņēmējam būs jāpieņem zemāk uzskaitītās mantas, kurām minētais aizdevējs aprēķinājis pēc skaidrākās sirdsapziņas pašu zemāko cenu.»

Kleants

Ko tas nozīmē?

Uzklausieties sarakstu: «Pirmkārt, gulta,

glīti rotāta ar ungāru mežģīnēm, apšūta arolīv-zaļu vadmalu, tāda pati sega un seši krēsli;

viss ļoti labi uzglabāts un oderēts ar vieglu, sarkanzili vizrnojošu taftu.

Vēl — garš baldahīns, izgatavots no laba bāli rožaina Omalas serža, ar zīda auklām un bārkstīm.»

Kleants

Kur lai es lieku šos krāmus?

Laīlešs

Pagaidiet! Lasa. «Vēl — gobelēns, kurā ieausti Gombo un Masē mīlestības piedzīvojumu attēlojumi.

Vēl — liels, abos galos izvelkams riekstkoka galds uz divpadsmit izvirpotām kājām, klāt vēl seši kājsoliņi.»

Kleants

Sasodīts, kas man ...

Laflešs

Drusku pacietieties. «Vēl — trīs lielkalibra musketes, rotātas ar perlamutru, un trīs attiecīgi balsti.

Vēl — ķieģeļu krāsns ar divām retortēm un trim recipientiem, ļoti noderīga destilēšanas cieni tā jiem.»

Kleants

Mana pacietība ir galā!

Laflešs

Lēnā garā! «Vēl — Boloņas kokle ar visām vai gandrīz visām stigām.

Vēl — ķīniešu biljards un dambretgaldiņš, ka arī zosu spēle, ko esam pārņēmuši no senajiem grieķiem, ļoti piemērots laika kavēklis, kad nav ko darīt.

Vēl — ķirzakas āda, trīs un puspēdu gara. piebāzta ar sienu; ērmots retums, kas, pakari-nāts pie griestiem, jauki rotā istabu.

Visu augšminēto mantu vērtība ir vismaz četri tūkstoši pieci simti livru, bet pieticīgais aizdevējs gatavs tās atlaist par tūkstoš ekijiem.»

Kleants

Kaut jupis parautu šo nelieti un asinssūcēju ar visu viņa gatavību! Vai kādreiz dzirdēts par šādu izspiešanu? Viņam nepietiek ar briesmīgajiem procentiem, viņš grib man vēl iesmērēt par trīstūkstoš livriem vecas grabažas, kuras diezin kur salasījis! Es par tām nedabūšu divsimt ekiju. Un tomēr man būs jāpiekrīt visām viņa prasībām; šis noziedznieks pielicis man nazi pie rīkles.

Laflešs

Neņemiet ļaunā, kungs, bet man liekas, jūs esat uz Panurga ceļa, pa kuru viņš aizgāja postā, aizņemdamies naudu, dārgi pirkdams, lēti pārdodams un dzīvodams uz gaidāmo ienākumu rēķina.

Kleants

Ko gan man citu darīt? Tu redzi, kur dēlus noved nolādētā tēvu skopulība! Un tad vēl brīnās, ka dēli vēlas, lai tēvi ātrāk mirst!

Laflešs

Jāpiekrit, ka jūsu tētiņa sīkstulība var uztraukt vismierīgāko cilvēku pasaulē. Man, paldies dievam, nav sevišķu tieksmju uz krāpšanām, un, kaut gan maniem amata brāļiem nav nekas pretī mazliet iedzīvoties uz citu rēķina, man vienmēr piemitusi mēra izjūta, un esmu allaž pratis novērsties no tādas rīcības, kas kaut cik ož pēc karātavām. Bet viņa izturēšanās, es atzīšos, var ievest mani kārdinājumā apzagt viņu, turklāt es uzskatītu, ka esmu rīkojies cildeni.

Kleants

Dod šurp to sarakstu, gribu vēlreiz to pan lasīt.

II SKATS

Arpagons, Simons; Kleants un Laflešs skatuves dibenplānā

Simons

Jā, kungs, šim jauneklim steidzami vajadzīga nauda, un viņš pieņems visus jūsu nosacījumus.

Arpagons

Vai esat pārliecināts, Simon, ka lieta droša? Vai zināt šā jaunekļa vārdu, ģimenes un mantas stāvokli?

Simons

Nē. Par to es jums īsti nevaru nekā pateikt, jo iepazinos nejauši, bet viņš pats jums visu paskaidros, un viņa kalps man apgalvoja, ka jūs būsit apmierināts, kad iepazīsities ar viņu. Zinu tikai, ka viņš ir no bagātas ģimenes, ka viņam nav vairs mātes un viņš cer, ka tēvs miršot ne vēlāk kā pēc astoņiem mēnešiem, ko jauneklis pats būs ar mieru apstiprināt, ja gribēsit.

Arpagons

Tas jau skan tīri labi. Kristīga cilvēka līdzcietība, Simona kungs, uzliek mums pienākumu izpalīdzēt savam tuvākajam, ja tas mums iespējams.

Simons

Protams.

Laftešs, pazinis Simonu, klusi saka Ķleantam

Ko tas nozīmē? Mūsu starpnieks Simons sa-runājas ar jūsu tēvu?

Kleants, tāpat Laflešam

Vai kāds viņam būtu pateicis, kas es esmu?. Vai tikai tu neesi mani nodevis?

Simons Ķleantam un Laflešam

Tā, tā! Jūs gan esat steigušies! Un kas jums pateica, ka tas būs šeit? Arpagonam. Es viņiem neatklāju jūsu vārdu un dzīvokli, bet, manuprāt, tā nav liela nelaime: šie kungi nav nekādi pjāpas, un te jūs varat apspriesties.

Arpagons

Kā?

Simons, rādīdams uz Ķleantu

Sis kungs ir tas, par kuru es jums stāstīju; viņš vēlas no jums aizņemties piecpadsmit tūkstošus livru.

Arpagons

Kā, dīkdieni! Tas esi tu, kas ķeras pie tik' noziedzīgiem līdzekjiem?

Kleants

Kā, tēv! Tas esat jūs, kas tik negodīgi rīkojas?! Simons aizmūk, Laflešs paslēpjas.

III SKATS Arpagons, Kleants

Arpagons

Tātad tu gribēji izputināties ar šo vieglprātīgo aizņemšanos?

Kleants

Tātad jūs gribējāt iedzīvoties ar tik nekaunīgu augļošanu?

Arpagons

Un tu uzdrošinies pēc visa tā man vēl rādīties acīs?

Kleants

Un jūs uzdrošināties pēc visa tā vēl skatīties cilvēkiem acīs?

Arpagons

Saki — kā tev nav kauna ar savu neprātīgo izšķērdību izputināt mantu, ko tavi vecāki sviedriem vaigā tev iekrājuši?

Kleants

Kā jūs nenosarkstat, apkaunodami ar šādiem netīriem darījumiem savu vārdu, upurēdami savu godu un labo slavu neremdināmai alkatībai raust naudu, pārspēdami viszemiskāko asinssūcēju nekrietnību?

Arpagons

Prom no manām acīm, slaists tāds, proml

Kleants

Kas, jūsuprāt, noziedzas vairāk: tas, kas pērk naudu, kura viņam vajadzīga, vai tas, kas zog naudu, ar kuru viņam nav ko darīt?

Arpagons

Ej prom, es tev saku, un nekaitini manil Viens. Nemaz neskumstu par šo gadījumu; tas man ir tikai brīdinājums vērīgāk sekot katrai viņa rīcībai.

IV SKATS Frozīne, Arpagons

Frozīne

Cienītais kungs...

Arpagons

Uzgaidiet brītiņu, tūlīt atgriezīšos. Klusībā. Ir laiks pārskaitīt manu naudiņu.

V SKATS Laflešs, Frozīne

Laflešs, neredzēdams Frozini

Tas tik ir joks! Vecim jābūt veselai drazu noliktavai, tāpēc ka sarakstā nav nekā, ko mēs pazīstam.

Frozīne

A, tas esi tu, mī|ais Lafleš! Kā tu te nokļuvi?

Laflešs

Tētīt žēlīgais! Tā taču Frozīne! Ko tu te dari?,

Frozīne

To pašu, ko visur: šo to nokārtoju, pakalpoju ļautiņiem, cik vien spēju, liekot lietā savu nelielo talantiņu. Tu jau zini, ka šai pasaulītē jādzīvo ar veiklību, un tādus ļaudis kā mani dieviņš apveltījis tikai ar vienu ienākumu avotus centīgu intrigu vērpšanu.

Laflešs

Vai tev kāds darījums ar namatēvu?

Frozīne

Jā, man jānokārto viena lietiņa, par kuru ceru saņemt smuku naudiņu.

Laflešs

No viņa? Gods un slava tev, ja tu no viņa ko izspiedīsi; varu tev uzticēt, ka nauda šeit ir ļoti dārga.

Frozīne

Ir zināmi pakalpojumi, kas atmiekšķē sirsniņu.

Laflešs

Labprāt tev piekrītu, bet tu nepazīsti šo Arpa-gona kungu. Arpagona kungs ir no visiem cilvēciskajiem radījumiem visnecilvēciskākais, no visiem mirstīgajiem viscietsirdīgākais un sīkstākais. Nav tāda pakalpojuma, kas viņu pamudinātu aiz pateicības atdarīt maku. Cildinājumi, pagodinājumi, labvēlība vārdos un drau-dzīgums — cik tik jums tīk, bet, tiklīdz nonāk līdz naudai, viņš kļūst ciets kā krams.

Frozīne

Ak dievs, es protu slaukt cilvēkus; protu modināt viņu uzticību, mīkstināt viņu sirdis, atrast viņu jūtīgākās stīgas.

Laflešs

Šoreiz tas nelīdzēs nenieka. Neticu, ka tev izdosies aizkustināt šo cilvēku, ja runa ir par naudu. Šinī ziņā viņš ir neieņemamākais cietoksnis; tu vari sprāgt vai nost — viņš nepakustinās ne pirkstiņa. Ar vārdu sakot, naudu viņš mīl vairāk par labo slavu, godu un tikumu, un viņam uznāk krampji, ieraugot lūdzēju; tas viņam ir sitiens vārīgākajā vietā, tas viņam plosa sirdi, rauj iekšas ārā; un ja... Viņš nāk! Ardievu!

VI SKATS Arpagons, Frozīne

Arpagons klusu

Viss kārtībā. Skaļi. Ko labu teiksi, Frozīn?

Frozīne

Dievs tēvs, cik jūs lieliski izskatāties! Aiz veselības vai pušu plīstat!

Arpagons

Kas? Es, vai?

Frozīne

Nekad neesmu jūs redzējusi tik žirgtu un spirgtu.

Arpagons

Vai patiesi?

Frozīne

Vēl nekad jūs neesat izskatījies tik jauns; pazīstu divdesmit piecu gadu jaunekļus, kuri izskatās vecāki par jums.

Arpagons

Un tomēr, Frozīn, man jau ir pilni sešdesmit.

Frozīne

Kas tad ir sešdesmit? Pats ziedu laiks, jūs tagad ieejat vīra labākajos gados.

Arpagons

Tā jau nu ir, tomēr gadiņi divdesmit mazāk man nenāktu par ļaunu.

Frozīne

Blēņas! Jums tas nav vajadzīgs, jūs tāpat nodzīvosit līdz simtam.

Arpagons

Tu domā?

Frozīne

Noteikti. Jums visas zīmes to rāda. Stāviet mirklīti mierā. Nu jā, tur jau iri Redziet, starp acīm ilga mūža zīmei

Arpagons

Vai tu no tā ko saproti?

Frozīne

Bez šaubām. Parādiet man savu roku! Tētīt žēlīgais, cik gara dzīvības līnija!

Arpagons

Kā?

Frozīne

Vai tad jūs neredzat, cik tālu sniedzas šī līnija?

Arpagons

Un ko tad tas nozīmē?

Frozīne

Goda vārds! Es teicu — simt gadu, bet jūs pārsniegsit simt divdesmit.

Arpagons

Vai tas būtu iespējams?

Frozīne

Jūs būs jāgalē vai nost, jo nāvi es junis nu-, dien neredzu, un jūs apbedīsit savus bērnus un bērnubērnus.

Arpagons

Lieliski! Un ko jūs esat panākusi mūsu lietā?

Frozīne

Lieks jautājums! Vai kādreiz ir noticis, ka neveicu to, ko esmu uzņēmusies? Sevišķi precību lietās — tur man ir īpašs ķēriens. Pasaulē nav tādu divu cilvēku, kurus man neizdotos īsā laikā sapārot, un, ja man iepatiktos, tad es ieprecinātu Venēcijas republiku turku sultānam. Bez šaubām, tik lielu grūtību mūsu lietā nebija. Es pazīstu viņas abas un sastāstīju viņām pilnu galvu par jums; mātei pačukstēju, ka jūs esat Marianu vairākkārt redzējis gan uz ielas, gan pie loga, un arī to, ko jūs esat nodomājis.

Arpagons

Un šī?

Frozīne

Ar prieku uzņēma priekšlikumu; un, kad es viņai pateicu, ka jūs ļoti vēlētos, lai viņas meita piedalītos šovakar jūsu jaunkundzes laulību noslēgšanā, viņa labprāt piekrita un uzticēja man Marianu.

Arpagons

Tā kā esmu spiests uzaicināt Anzelma kungu vakariņās, tad būtu labi, Frozīn, ja pie viena pacienātu arī Marianu.

Frozīne

Jums taisnība. Pēc pusdienām viņa ieradisies vizītē pie jūsu meitas un tad grib apskatīt gada

tirgu; pēc tam viņa varēs atgriezties uz vakariņām.

Arpagons

Lai viņas abas brauc kopā manā karietē, cs to viņām aizdošu.

Frozīne

Tas būs lieliskil

Arpagons

Bet, Frozīn, vai tu aprunājies ar māti par pūru, ko viņa var meitai dot? Vai tu pateici, ka šādā gadījumā viņai drusku jāpapūlas un jāuzupurējas? Neviens taču neprec meiteni, kurai pūra nav pilnīgi nekā.

Frozīne

Kā tā? Sī meitene jums ienesīs divpadsmit tūkstošus livru gadā.

Arpagons

Divpadsmit tūkstošus livru gadā?

Frozīne

Jā. Vispirms — viņa audzināta, pieradinot pie atturības. Viņa pārtiek no salātiem, piena, siera un āboliem, tātad viņai nebūs jāpasniedz izmeklētas maltītes, dažādi izsmalcināti uzkožamie un gardumi, kādi būtu vajadzīgi daudzām citām sievietēm; un tas izmaksātu vismaz trīs tūkstošus franku gadā. Tālāk — viņai tīk vienīgi tīrība, bet nekāda greznība apģērbos un rotās, viņa nedzenas arī pēc lepnām mēbelēm, uz kurām daudzas meitenes ir kā uzburtas; un šai punktā izietu vairāk nekā četri tūkstoši livru gadā. Beidzot — viņa izjūt nepārvaramu riebumu pret azartspēlēm, un tā ir mūsdienu sievietēm reti sastopama īpašība; es

pazīstu kādu dāmu, kas vienā gadā paspēlēja kārtīs divdesmit tūkstošus franku. Bet ņemsim tikai ceturto da|u no šīs summas. Pieci tūkstoši franku azartspēlēm, četri tūkstoši franku apģērbiem un rotām — kopā iznāk deviņi tūkstoši franku; pieskaitīsim vēl tūkstoš ekiju par ēdieniem, un lūdzu — gadā divpadsmit tūkstoši franku.

Arpagons

Jā, saskaitījusi neesi slikti, bet šajā aprēķinā nav nekā patiesa.

Frozīne

Atvainojiet, vai tas nav patiesi, ja jūs pūrā saņemat sātību, jo viņa mantojusi tieksmi pēc vienkāršības un ienīst azartspēles?

Arpagons

Tā ir zobošanās, ja jūs gribat sastādīt viņas pūru no summām, kuras viņa neizdos. Es taču nedošu kvīti par to, ko nesaņemu; man vajag gūt kaut ko taustāmu.

Frozīne

Ak dievs, jūs taču iegūsit diezgan daudz; turklāt viņa man stāstīja kaut ko par nekustamu īpašumu kaut kur uz laukiem, ari to jūs dabūsit.

Arpagons

To vajadzēs apskatīt. Bet vēl kas, Frozīn, dara mani nemierīgu. Meitene, kā redzi, ir jauna, un jaunieši parasti mīl tikai sev līdzīgus, jūtas labi tikai sava vecuma cilvēku sabiedrībā. Bīstos, ka tāds vecs vīrs kā es nebūs viņai pa prātam un viņa var radīt manā mājā zināmas nelielas nekārtības, kuras var man nepatikt.

Frozīne

Ak, cik maz jūs viņu pazīstat! Vēl viena viņas savdabība, par kuru man jums jāpastāsta. Viņai nemaz nepatīk jauni cilvēki, un viņa mīl tikai vecus.

Arpagons

Tā?

Frozīne

Jā, tā gan. Man gribētos, kaut jūs būtu dzirdējis, kā viņa par to runā. Viņai esot pretīgi skatīties uz tādiem, viņa sacīja, kam vēl piens aiz lūpas, un nekas viņu tā nesajūsminot, kā skaists sirmgalvis ar kuplu bārdu. Jo vecāks, jo viņai mīļāks, tāpēc es jūs brīdinu — neizliecieties jaunāks, nekā esat. Viņa grib par vīru vismaz sešdesmit gadus vecu; tepat pirms četriem mēnešiem viņa jau taisījās precēties, te pēkšņi viņas iecerētais pateica, ka viņam ir tikai piecdesmit seši gadi, un sāka bez brillēm parakstīt laulības līgumu — protams, viss izjuka.

Arpagons

Tikai tāpēc?

Frozīne

Jā. Viņa paskaidroja, ka viņu neapmierina tikai piecdesmit seši gadi un tas neesot nekāds deguns, uz kura nav briļļu.

Arpagons

Tas nu man ir kaut kas gluži nedzirdēts!

Frozīne

Un tas vēl nav viss. Viņas istabā pie sienas pakarinātas dažas gleznas un gravīras. Vai domājat, ka tanīs redzams Adoniss, Kefals, Pariss

un Apolons? Nē, tie ir skaisti Saturna, karaļa Priāma, vecā Nestora attēli un lāgā tētiņš An-hiss, ko dēls nes uz muguras.

Arpagons

Tas ir apbrīnojami. To es nekad nebūtu domājis; un man prieks dzirdēt, ka viņa ir tik nopietna. Patiesi, ja es būtu sieviete, arī es nemīlētu jaunus vīriešus.

Frozīne

To es ticu. Kas gan šādos jaunekļos ko mīlēt? Vai glītie, gludie ģīmīši? īsti pienapuikas!

Arpagons

Es ari nesaprotu, bet ir taču sievietes, kas viņu dēļ zaudē prātu.

Frozīne

Muļķes, vairāk nekas. Jūsmot par jaunību — kas tur par jēgu? Vai tad šie jaunie mīkstčauļi ir īsti vīrieši, vai šiem kucēniem var pieķerties?

Arpagons

Es katru dienu saku to pašu. Kas no šiem jauneklīšiem ir — cāļu balstiņas, trīs bārdas sari, izslējušies kā kaķa ūsas, pakulu parūkas, bikses tikko turas kājās, vēders iekritis!

Frozīne

Bet vajag tikai paskatīties uz jums — kāds stāvs! īsts vīrietis! Prieks nolūkoties uz tādu; un tādam ir jābūt un tā jāgērbjas, ja grib iedvest mīlestību.

Arpagons

Vai tev šķiet, ka es izskatos labi?

Frozīne

Nav vārdam vietas! Jūs spējat sajūsmināt, un jūsu seja prasīt prasās, lai to uzgleznotu. Pagriezieties, lūdzu, drusciņ! Lieliski! Un kā jūs ejat! Brīnišķīgi veidots augums, brīva, iznesīga izturēšanās, ne mazāka trūkuma.

Arpagons

Nav par ko sūdzēties, paldies dievam. Vienīgi aizdusa laiku pa laikam uzmācas.

Frozīne

Tas nav it nekas. Aizdusa nebojā jūsu izskatu, un jūsu klepus skan pat tīkami.

Arpagons

Saki — vai Mariana mani nav vēl ievērojusi? Kaut vai garām ejot pamanījusi?

Frozīne

Nē, bet mēs ļoti daudz esam runājušas par jums. Esmu viņai pilnīgi jūs aprakstījusi, slavējusi jūsu labās īpašības, liku manīt, cik labi būtu dabūt par vīru tādu cilvēku kā jūs.

Arpagons

Gudriniece! Paldies tev par to.

Frozīne

Man, kungs, būtu pie jums mazs lūgums. Esmu sākusi tiesāties, bet varu prāvu zaudēt, jo man drusku pietrūkst naudiņas. Arpagons pārvēršas, kļūst ļoti nopietns. Un jūs viegli varētu palīdzēt man laimēt šai prāvā, ja izrādītu man nelielu laipnību. Jūs nevarat iedomāties, cik viņa būs priecīga, jūs redzot. Arpagons atkaļ kļūst liksms. Ai, jūs viņai patiksit, viņa būs sajūsmināta par jūsu senlaicīgo kruzujoto apkaklīti; un jūsu bikses un šīs aukliņas, ar ku-

rām tās piestiprinātas pie kamzoļa: jūs viņu uzreiz savaldzināsit!

Arpagons

Patīkami to dzirdēt.

Frozīne

Patiesi, cienītais kungs, šīs prāvas iznākums man ir ļoti svarīgs. Arpagons atkal kļūst nopietns. Būšu izputināta, ja to zaudēšu; un neliela jūsu palīdzība mani glābtu. Es gribētu, kaut Jūs būtu redzējis, ar kādu sajūsmu viņa klausījās, kad stāstīju par jums. Arpagons atkal līksms. Acis viņai staroja, kad cildināju jūsu labās īpašības, un esmu viņu novedusi tiktāl, ka viņa ar nepacietību gaida kāzu dienu.

Arpagons

Man par to liels prieks, un es patiesi nevaru atrast vārdus, kā tev pateikties.

Frozīne

Es jūs lūdzu, kungs, neatsakiet man nelielo palīdzību, kāda man vajadzīga. Arpagons atkal nopietns. Tā mani glābs, un būšu jums mūžīgi pateicīga.

Arpagons

Ardievu. Man jānobeidz steidzama vēstule.

Frozīne

Es jums zvēru, cienītais kungs, ka nekad man palīdzība nav bijusi vairāk vajadzīga kā šobrīd.

Arpagons

Došu rīkojumu, lai sagatavo manu aizjūgu; varēsit ar to aizbraukt uz gada tirgu.

Frozīne

Es jūs neapgrūtinātu, ja man būtu kāda cita iespēja.

Arpagons

Parūpēšos, lai vakariņas pasniedz agri, jo vēlu ēst nav veselīgi.

Frozīne

Nenoraidiet manu lūgumu, esiet žēlīgs! Jūs nespējat iedomāties, cienītais kungs, kādu prieku ...

Arpagons

Es eju. Tur jau mani sauc. Uz drīzu redzēšanos!

Frozīne viena

Kaut tevi jupis parautu, sasodītais velna izdzimums! Sim sīkstulim nekādi nevar tikt klāt; bet veikals paliek veikals. Ja man ar viņu neizdosies, pāriešu pretējā pusē un saņemšu tur kārtīgu atalgojumu.

TREŠAIS CĒLIENS

I SKATS

Arpagons, Kleants, Elīze, Valērs; Kloda madāma tur rokā slotu; Žaks, Lamerlišs, Brendavuāns

Arpagons

Šurp, sanāciet visi! Izdalīšu jums savus rīkojumus šodienai, lai katrs zin, kas viņam jādara. Mazliet tuvāk, Kloda madām, iesāksim ar jums. Viņai rokā slota. Labi, ierocis jums jau rokā. Jums es uzdodu rūpēties par spodrību visur; lieciet vērā, ka mēbeles nedrīkst pārāk berzt, jo tās dilst. Bez tam vakariņu laikā jums jāpārzin pudeles; ja kāda pazudīs vai saplīsīs, atvilkšu jums no algas.

Žaks klusībā

Veikla saimnieciskā politika.

Arpagons Ķloda madāmai

Varat iet.

II SKATS

Arpagons, Kleants, Elīze, Valērs, Žaks, Brendavuāns, Lamerlišs

Arpagons

Jums, Brendavuān, un jums, Lamerliš, būs jāskalo glāzes un jāpasniedz ko dzert, bet tikai tad, kad cilvēkiem slāps; neņemiet piemēru no tiem izlaidīgajiem sulaiņiem, kuri pamudina ļaudis uz dzeršanu, kad dažs varbūt nemaz

nedomā par vīnu. Pagaidiet, kamēr jums prasa vairākreiz, un neaizmirstiet allaž pasniegt daudz

ūdens.

Žaks klusībā

Protams, tīrs vīns sakāpj galvā.

Lamerlišs

Kungs, vai darba drēbes mēs novilksim?

Arpagons

Jā, kad redzēsit, ka nāk viesi. Tikai piesar-gieties sabojāt savus uzvalkus!

Brendavuāns

Jūs gan zināt, kungs, ka man uz kamzoļa priekšā ir liels traips no lampas eļļas.

Lamerlišs

Un man, cienītais kungs, bikses pakaļā pušu, tā kā man var redzēt, ja atļauts teikt...

Arpagons Lamerlišam

Mierā! Ierīkojieties tā, lai ar mugurpusi vienmēr stāvētu pie sienas un viesiem pievērstu tikai priekšu. Brendavuānam, rādīdams, kā tam jātur cepure, lai apslēptu eļļas traipu. Un jūs turiet allaž cepuri šitā, kad apkalposit viesus.

III SKATS

Arpagons, Kleants, Elīze, Valērs, Žaks Arpagons

Un tu, Elīz, pieskatīsi to, ko novāks nogaida, lai nekas nepazustu. Tā ir tieši jaunavai piemērota nodarbība, Un pagaidām sagatavojies

labi uzņemt manu līgavu, kas ieradīsies tevi apmeklēt un paņems tevi līdz uz gada tirgu. Saprati, ko es tev sacīju?

Elīze

Jā, tēv.

Arpagons

Jā, draiskule tāda.

IV SKATS

Arpagons, Kleants, Valērs, Žaks

Arpagons

Un tu, mans dārgais dēliņ, tev es gribu piedot neseno dēku, tikai neiedomājies viņai rādīt īgnu seju.

Kleants

Es, tēv? īgnu seju? Kāpēc gan?

Arpagons

Ak dievs, ir jau dzirdēts, kā uzvedas bērni, kuru vecāki gatavojas otrreiz precēties, un kādām acīm parasti uzlūko tā sauktās pamātes. Bet, ja tu vēlies, lai es pilnīgi aizmirstu tavu pēdējo palaidnību, tad ieteicu uzņemt jaunkundzi, ko minēju, cik iespējams laipni un padevīgi.

Kleants

Taisnību sakot, es nebūtu priecīgs, tēv, ja viņa kjūtu mana pamāte; es melotu, ja jums to apgalvotu. Bet laipni un padevīgi viņu uzņemt varu apsolīt, šai ziņā jums pilnīgi paklausīšu.

Arpagons

Vismaz centies, lai tā būtu.

Kleants

Jūs redzēsit, ka jums nebūs iemesla sūdzēties.

Arpagons

To tu darīsi prātīgi.

V SKATS

Arpagons, Valērs, Žaks

Arpagons

Valēr, tev tagad man jāpalīdz. 2aka kungs, panāciet tuvāk, jūs es atstāju pēdējo.

Žaks

Vai jūs, kungs, gribat runāt ar savu kučieri vai pavāru? Jo esmu kā viens, tā otrs.

Arpagons

Ar abiem.

Žaks

Bet ar ko vispirms?

Arpagons

Ar pavāru.

Žaks

Lūdzu mirklīti uzgaidīt. Žaks novelk kučiera mēteli un paliek ģērbies kā pavārs.

Arpagons

Piķis un zēvele, kas tās par izdarībām?

Žaks

Lūdzu, runājiet, jūsu kalps klausās.

Arpagons

Man šodien būs viesi, Žaka kungs, un viņus ' vajadzēs uzņemt ar vakariņām.

Žaks klusībā

Tavu brīnumu!

Arpagons

Saki — vai varēsi tās labi pagatavot?

Žaks

Protams, ja dosit vajadzīgo naudu.

Arpagons

Sasodīts, vienmēr tikai naudu! Jums cits nekas nav ko teikt kā tikai: naudu, naudu! Tikai viens vārds jums ir mutē! Naudu! Vienmēr jūs runājat par naudu! No rīta līdz vakaram kladzināt vienīgi: «Naudu!»

Valērs

Nekad neesmu dzirdējis muļķīgāku atbildi. Nav liela māksla pagatavot labas vakariņas, kad daudz naudas! Tik gudrs var būt katrs nejēga, bet, ja tu, cilvēk, esi veikls sava amata pratējs, tad pagatavo labas vakariņas, izdodot maz naudas,

Žaks

Labas vakariņas, izdodot maz naudas?

Valērs

Jā.

Žaks Valēram

Lūdzu, saimniecības pārziņa kungs, parādiet mums, kā to dara, un uzņemieties pavāra pienākumus; būsim jums pateicīgi.

Arpagons

Nemuldi blēņas! Saki — kas mums būs vajadzīgs?

Žaks

Lūk, jūsu saimniecības pārziņa kungs jums sagatavos labas vakariņas, izdodot maz naudas.

Arpagons

Atbildi taču tu, kad tev prasal

Žaks

Cik cilvēku būs pie galda?

Arpagons

Astoņi vai desmit, bet gatavot vajag tikai astoņām personām, jo, kur ir ko paēst astoņiem, tur paēd arī desmit.

Valērs

Pats par sevi saprotams.

Žaks

Vajadzēs kādus deviņus ēdienus. Viras... Aukstos uzkožamos.

Arpagons

Pie joda! Tu jau taisies pabarot visu pilsētu.

Žaks

Cepeti...

Arpagons, aizbāzdams ar plaukstu Zakam muti

Nelieti, tu gribi apēst visu manu mantību!

Žaks

Saldos ēdienus ...

Arpagons, atkal likdams plaukstu Zakam uz mutes

Un vē!?

Valērs Zakam

Vai jūs gribat te visus nobendēt? Un vai kungs uzaicinājis viesus, lai tie aiz pārēšanās nobeigtos? Jums derētu mazliet palasīties veselības leksikonu un apjautāties ārstiem, vai cilvēkam var maz būt kaut kas jaunāks par pārmērīgu ēšanu.

Arpagons

Taisnība gan.

Valers

Lieciet aiz auss, meistar 2ak, jūs un jums līdzīgie, ka pārmērīgi gaļas ēdieniem piekrauts galds ir ēdējiem zārka vāks un cilvēks, kas mīl savus viesus, gādā par to, lai maltīte, ar kuru viņš tos pacienā, ir sātīga un mērena; un ir kāds sens teiciens: mēs ēdam, lai dzīvotu, nevis dzīvojam, lai ēstu.

Arpagons

Ai, cik lieliski pateikts! Nāc šurp, lai tevi apskauju par šiem vārdiem! Nekad neesmu dzirdējis kaut ko skaistāku: mēs dzīvojam, lai ēstu, nevis ēdam, lai dzī... Nē, tā nebija. Kā tu sacīji?

Valērs

Ka mēs ēdam, lai dzīvotu, nevis dzīvojam, lai ēstu.

Arpagons Zakam

Nu, vai tu dzirdēji! Valēram. Kas ir tas dižais cilvēks, kurš to sacījis?

Valērs

Es pašreiz neatceros viņa vārdu.

Arpagons

Neaizmirsti uzrakstīt man šo teicienu: likšu to zeltā iegravēt ēdamistabā virs kamīna.

Valērs

Noteikti to izdarīšu. Un par vakariņām ne* raizējieties, es nokārtošu visu, kā vajadzīgs.

Arpagons

Lai notiek.

Žaks

Jo labāk! Man būs mazāk pū|u.

Arpagons Valēram

Vajadzētu pasniegt kaut ko tādu, ko daudz nevar apēst un uzreiz kļūst smagi, piemēram, labi trekni sagatavotas pupas un kastaņu pudiņu.

Valērs

Paļaujieties uz mani!

Arpagons

Tagad tev, 2ak, jānospodrina mana kariete.

Žaks

Acumirkli; tas zīmējas uz kučieri. Žaks ātri apģērbj kučiera mēteli. Jūs sakāt...

Arpagons

Ka būs jānospodrina mana kariete un jātur zirgi gatavībā, lai aizvestu uz gada tirgu...

Žaks

Zirgi, cienītais kungs? Ar tiem nu gan nevarēs braukt. Goda vārds! Es neteikšu, ka tos ēdina slikti, jo tos gandrīz nemaz neēdina, bet no pastāvīgajiem gavēņiem tie kjuvuši par zirgu ēnām.

Arpagons

Ir nu gan slimnieki! Tie taču nekā nestrādā,

Žaks

Un, ja zirgs nekā nestrādā, tad tam nevajag arī nekā ēst? Nabaga lopiņiem būtu krietni la* bāk daudz strādāt un arī daudz ēst. Man sirds vai lūst, redzot tos tik novārgušus. Es taču mīlu šos zirdziņus, un man rādās, ka pats ciešu, skatoties, kā tie mokās. Katru dienu atrauju pa kumosam no savas mutes zirdziņiem; las ir gaužām cietsirdīgi, kungs, nejust līdzi savam tuvākajam.

Arpagons

Aizbraukt līdz gada tirgum jau nav nekāds smagais darbs.

Žaks

Nē, kungs, man dūša nenes braukt ar tiem un vēl uzšaut tādiem ar pātagu. Kā jūs varat gribēt, lai tie pavelk karieti, ja paši nespēj pavilkties?

Valērs

Cienītais kungs, cs palūgšu kaimiņu Pikāru aizvest dāmas; šis lai paliek palīdzēt vakariņas gatavot.

Žaks

Lai notiek. Labāk lai tie nobeidzas, citam kučierējot.

Valērs

Meistars Žaks labi tēlo saprātīgo!

Žaks

Saimniecības vadītāja kungs labi tēlo neaiz* stājamol

Arpagons

Klusu!

Žaks

Godātais kungs, es neciešu lišķus; un šitais — redzu viņam cauru pastāvīgi viņš pārbauda maizi un vīnu, malku, sāli un sveces tikai tādēļ, lai jums pieglaimotos un pielīstu. Es vai plīstu aiz dusmām un kļūstu negants, kad man aizvien jāklausās tas, ko par jums runā, jo galu galā es jūtu pret jums maigumu un bez maniem zirgiem jūs man esat vismīļākais radījums.

Arpagons

Vai jūs man pateiktu, meistar Zak, ko par mani runā?

Žaks

Jā, kungs, ja es varētu būt drošs, ka jūs nedusmosit.

Arpagons

Nē, nekādā ziņā.

Žaks

Piedodiet, bet es skaidri zinu, ka jūs kļūsit dusmīgs.

Arpagons

Nemaz nē. Tieši pretēji, tas man sagādās

prieku, jo es labprāt gribu dzirdēt, ko par mani runā.

Žaks

Ja nu jūs tik ļoti vēlaties, tad vaļsirdīgi pateikšu, ka visur par jums ņirgājas un no visām malām dzeļ, un katram lielākais prieks ir pastāstīt kādu joku par jūsu sīkstulību. Viens gvelž, ka jūs liekot iespiest īpašu kalendāru, kurā divkāršojot gavēņa dienas, lai ietaupītu pārtiku, ko izsniedzat kalpotājiem; cits trin mēli, ka jūs ar kalpotājiem saķildojoties tieši uz svētkiem vai kad tie atstāj pie jums darbu, lai nebūtu tiem jāpasniedz kāda velte. Dažs stāsta, ka jūs reiz esot iesūdzējis tiesā kaimiņa kaķi, tāpēc ka tas apēdis jums aitas iekšas, dažs melš, ka jūs kādu nakti esot pieķerts zogam auzas pats saviem zirgiem no siles un kā jūsu kučieris, tas, kas bija pirms manis, esot tumsā jūs sazvelējis ar rungu, bet jūs nekā neesot sacījis, lai jūs nepazītu. Ko vēl gribat, lai jums pastāstu? Tu, cilvēks, vari iet kur iedams, visur dzirdēsi plēšam jokus par jums. Jūs esat visai pasaulei par apsmieklu, un nekad jūs nesauc citādi kā par skopuli, sīkstuli, rīkļurāvēju un augļotāju.

Arpagons, sizdams Zakam

Tu esi muļķis, nelietis, blēdis un bezkauņai

Žaks

Vai tad es to jau neparedzēju? Jūs negribējāt man ticēt. Es taču jums sacīju, ka būsit dusmīgs, kad pateikšu jums patiesību acīs.

Arpagons

Mācies runāt!

VI SKATS Valērs, Žaks

Valērs smiedamies

Redzu, meistar Zak, ka jums atmaksā ar ļaunu jūsu vaļsirdibu.

Žaks

Nolādēts! Tā nav jūsu darīšana, jūs uzpūtīgais, jaunizceptais kundziņ! Smejietics par sevi, kad jūs pašu iekaus, nevis par mani.

Valērs

Ak, meistar Zak, lūdzu, neskaitieties par niekiem!

Žaks klusībā

Ierauj asti. Mēģināšu viņu iebiedēt, un, ja viņš būs tāds muļķis, ka bīsies, tad sadošu viņam mazliet. Skali. Vai zināt, smējēja kungs, ka es nesmejos vis kopā ar jums, un, ja izvedīsit mani no pacietības, tad likšu jums pasmieties citādi. Draudot uzmācas Valēram un aizbīda viņu līdz skatuves dibenam.

Valērs

E, drusciņ rāmāk!

Žaks

Kāpēc rāmāk? Nenāk ne prātā!

Valērs

Apžēlojieties!

Žaks

Jūs esat bezkaunīgs tēvainis!

Valērs

Meistar Žaka kungs...

Žaks

Katram garāmgājējam es neesmu nekāds meistars Žaks. Ja es ņemšu rungu rokā, tad izdauzīšu no jums visu cienīgumu.

Valērs

Ko — rungu? Valērs savukārt atgrūž Zaķu.

Žaks

Es jau tā nemaz nedomāju.

Valērs

Ieteicu jums atcerēties, stulbeņa kungs, ka es pats varu jūs iekaut.

Žaks

Par to es nešaubos.

Valērs

Ka ar visu jūsu viru jūs esat tikai tāds putras smalstītājs.

Žaks

To es zinu.

Valērs

Un jūs mani vēl nepazīstat?

Žaks

Piedodiet.

Valērs

Jūs taisāties mani iekaut?

Žaks

Es to tikai pa jokam.

Valērs

Man nepatīk jūsu joki. Sit Zakam ar nūju. Jūs neprotat jokot.

Žaks viens

Nolāpīts! Te nu bija mana vaļsirdība; turpmāk es no tās atsacīšos un nekad vairs neteikšu patiesību. Lai mani vēl kungs būtu iekāvis, viņam uz to ir zināmas tiesības, bet šis pārzinītis! Es atriebšos, ja vien varēšu.

Vil SKATS Mariana, Frozīne, Žaks

Frozīne

Vai nezināt, Žaka kungs, vai jūsu saimnieks mājās?

Žaks

Jā, patiesi, viņš ir gan mājās; to es zinu pārāk labi.

Frozīne

Lūdzu, pasakiet viņam, ka esam atnākušas.

Žaks

A, labprāt!

VIII SKATS Mariana, Frozīne

Mariana

Ai, Frozīn, cik dīvaini es jūtos un, jāatzīst, baidos no tā, kas mani sagaida.

Frozīne

Kāpēc gan? Par ko uztraucaties?

Mariana

Jūs vēl vaicājat? Iedomājieties sevi manā vietā: es taču eju kā uz mocībām.

Frozīne

Un, lai svētlaimīgi mirtu, Arpagons nav to mocību iemiesojums, ko jūs gribētu apskaut savā nāves stundā; redzu no jūsu sejas, ka jums prātā jaunais kundziņš, par kuru man stāstījāt.

Mariana

Jā. To es, Frozīn, negribu noliegt; viņš izturējās tik goddevīgi, kad mūs apmeklēja, ka atstājis iespaidu manā dvēselē.

Frozīne

Bet vai jūs zināt, kas viņš ir?

Mariana

Nē, es nezinu, kas viņš ir. Bet zinu, ka varu viņu iemīlēt; ja man ļautu izvēlēties, es ņemtu tikai viņu; un, domājot par viņu, virs, kam mani grib izprecināt, man liekas vēl briesmīgāks.

Frozīne

Ak dievs! Visi šie puisēni ir jauki un ļoti labi prot pieglaimoties meitenēm; bet gandrīz katrs no viņiem ir pliks kā baznīcas žurka, un jums labāk ir ņemt par vīru bagātu veci, kas jums sniedz pārticību. Jūtas, protams, neradīsies, un ar tādu vīru jāpārvar sava tiesa nepatikas, toties tas nav uz ilgu laiku. Pēc viņa nāves jūs drīz vien varēsit atrast tīkamāku vīru un atgūt zaudēto.

Mariana

Ai, Frozīn, cik savādi: lai kļūtu laimīga, es vēlēšos vai pat gaidīšu cita cilvēka nāvi; bet nāve bieži vien izjauc daudzus aprēķinus.

Frozīne

Jokus pie malas! Jūs viņu precēsit tikai ar noteikumu, ka viņš jūs drīz atstās atraitnes godā; tas jāmin pat laulības līgumā. Tā būtu bezkaunība, ja viņš dzīvotu ilgāk par trim mēnešiem! Tur jau viņš nāk.

Mariana

Frozīn, kāda seja!

IX SKATS

Arpagons, Mariana, Frozīne

Arpagons Marianai

Neņemiet jaunā, visdaiļākā, ka ierodos ar brillēm uz deguna. Zinu, ka jūsu skaistums jau tāpat duras acīs un nav vajadzīgas brilles, lai to saskatītu; taču zvaigznes vēro caur stikliem, un es galvoju, ka jūs esat zvaigzne, pati skaistākā zvaigzne visā zvaigžņu saimē. Frozīn, viņa neatbild ne vārda, šķiet viņa nemaz nepriecājas, mani redzot.

Frozīne

Tas aiz pārsteiguma; un turklāt meitenes arvien kautrējas atklāt, kas viņām uz sirds.

Arpagons Frozīnei

Tev taisnība. Marianai. Lūk, mīļais bērns, tur nāk mana meita, lai sasveicinātos ar jums.

X SKATS

Arpagons, Elīze, Mariana, Frozīne

Mariana

Piedodiet, ka tik vēlu jūs apmeklēju,

Elize

Mans pienākums bija pirmai jūs apmeklēt un aizsteigties jums priekšā.

Arpagons

Jūs redzat, cik viņa man uzaugusi liela; bet nezāle vienmēr spraucas garumā.

Mariana klusu Frozinei

Cik nepatīkams cilvēks!

Arpagons klusu Frozinei Ko daiļava saka?

Frozīne

Ka jūs viņai ļoti patīkat.

Arpagons

Jūs man parādāt pārāk lielu godu, burvīgā skaistulīt!

Mariana klusībā

Kāds riebeklis!

Arpagons

Esmu jums bezgalīgi pateicīgs par šīm jūtām.

Mariana klusībā

Tas vairs nav izturams.

XI SKATS

Arpagons, Mariana, Elīze, Kteants, Valērs, Frozīne, Brendavuāns

Arpagons

Atjaujiet jūs iepazīstināt ar savu dēlu.

Mariana klusu Frozīnel

Frozīn, kāda sastapšanās! Tas ir viņš, par ko tev stāstīju.

Frozīne Marianai

Brīnišķīga sagadīšanās.

Arpagons

Redzu, jūs esat pārsteigta, ka man tik lieli bērni, bet drīz atbrīvošos kā no viena, tā np otra.

Kleants Marianai

Šādu satikšanos, cienītā jaunkundz, es nebiju sagaidījis; un tēvs mani ne mazums pārsteidza, atklājot savu nodomu.

Mariana

Es varētu sacīt to pašu. Sī ir gluži neparedzēta tikšanās, kura mani pārsteidza tāpat kā jūs; es uz to nemaz nebiju sagatavota.

Kleants

ir gan taisnība, cienītā, ka mans tētiņš labāk nevarēja izvēlēties, un gods jūs redzēt man sagādā lielu prieku, tomēr neņemos apgalvot, ka jūsmoju par jūsu nodomu kļūt par manu pamāti. Neprotu runāt laipnības, tāpēc atzīšos, ka nevēlētos jūs saukt šajā vārdā. Mani iztei-

kurni dažam labam no klātesošajiem liksies skarbi, bet esmu pārliecināts, ka jūs tos sapratīsit tā, kā vajag: es skatos uz šīm precībām ar lielu nepatiku, un jūs, zinādama, kas es esmu, nojautīsit, cik ļoti tās ir pretrunā maniem nolūkiem, tāpēc atļaujiet, ka es jums galu galā pasaku ar sava tēva atļauju, — šīs laulības nenotiktu, ja es tur kaut ko varētu grozīt.

Arpagons

Cik nepieklājīgs apsveikums! Ko tu te izkrati savu sirdi!

Mariana

Varu jums atbildēt, ka jūtu pilnīgi to pašu; un, tāpat kā jums nepatiktu saukt mani par savu pamāti, man būtu ne mazāk nepatīkami, ja jūs kļūtu mans padēls. Neuzskatiet mani par vainīgu šajā notikumā, un, ja tā nebūtu mātes griba, dodu jums goda vārdu, ka nekad nepiekristu šīm laulībām, kuras jūs sāpina.

Arpagons

Viņai taisnība. Uz muļķīgu valodu jāatbild ar tādu pašu. Atvainojiet, daiļā jaunkundz, mana dēla bezkaunību, viņš vēl ir jauns un dumjš un pats nezin, ko runā.

Mariana

Patiesi, tas, ko viņš sacīja, mani nemaz neapvainoja; tieši pretēji, viņš man sagādāja prieku, atzīdamies savās jūtās. Esmu viņam pateicīga par vaļsirdību, un, ja viņš būtu runājis citādi, es viņu cienītu mazāk.

Arpagons

Jūs esat ļoti laipna, ka piedodat viņa pārkāpumus. Ar laiku viņš kļūs saprātīgāks, un jūs redzēsit, ka viņa jūtas mainīsies.

Kleants

Nē, tēv, tās nemainīsies, un es lūdzu godāto jaunkundzi man ticēt.

Arpagons

Blēņas! Viņš turpina vēl trakāk.

Kleants

Vai gribat, lai es meloju un izliekos?

Arpagons

Vēl arvien tas pats! Vai tu beidzot nerunāsi par kaut ko citu?

Kleants

Labi, ja gribat, lai runāju par kaut ko citu, tad pacietiet, cienītā jaunkundz, ka tētiņa vietā jums apliecinu: nekad neesmu redzējis tik daiļu jaunavu kā jūs, un lielākā laime man šķiet jums patikt, un kļūt par jūsu vīru ir augstākā slava un prieks, kuru es nemainītu ne ar kādas valsts prinča zizli. Saukt jūs par savu, godājamā jaunkundz, ir mans vēlējumu vēlējums. Esmu spējīgs uz visu, lai iekarotu tik vērtīgu uzvaru, un paši varenākie šķēršļi..,

Arpagons

Rāmāk, dēls, neaizraujies!

Kleants

Es taču runāju jūsu vietā.

Arpagons

Ak dievs! Man pašam ir mēle, ar ko izskaidroties, un tāds starpnieks kā tu man nav vajadzīgs. Pasniedz krēslus!

Frozine

Nē, labāk brauksim drīzāk uz gada tirgu, lai ātrāk tiktu atpakaļ un tad varētu izmeloties pēc sirds patikas.

Arpagons Brendavunnam

Lai iejūdz zirgus!

XII SKATS

Arpagons, Mariana, Elīze, Kleants, Valērs, Frozīne

Arpagons Marioneti

Piedodiet, daiļaviņ, ka esmu piemirsis parūpēties par kādu atspirdzinājumu, pirms dodaties ceļā.

Kleants

Esmu par to parūpējies, tēv; jūsu vārda liku Šurp atnest mandarīnus, apelsīnus un saldumus.

Arpagons klusu Valēratn Valēr!

Valērs Arpagonam

Viņš zaudējis prātu!

Kleants

Vai jums, tēv, šķiet, ka ar to nepietiks? Tādā gadījumā lūdzu mūsu viešņu man piedot.

Mariana

Tas nemaz nebija nepieciešami.

Kleants

Vai jums, cienīta, ir gadījies redzēt tik apbrīnojamu briljantu, kāds manam tēvam pirkstā?

Mariana

Jā, tas tiešām spīguļot spīguļo.

Kleants, novilkdams gredzenu, tēvam no pirksta un pasniegdams to Marianai

Aplūkojiet to tuvumā!

Mariana

Tas neapšaubāmi ir ļoti skaists un mirdzošs,

Kleants, aizstādamies ceļā Marianai, kas grib atdot atpaka( gredzenu

Nē, daiļā jaunkundz, tas ir pārāk skaistās rokās. Mans tēvs jums to dāvina.

Arpagons

Es?

Kleants

Vai nav tiesa, tēv? Jūs vēlaties, lai jaunkundze to patur aiz mīlestības pret jums?

Arpagons klusu dēlam

Kā?

Kleants

Mīļš lūgums! Viņš dod man zirni, lai jūs pierunāju.

Mariana

Es negribu ,..

Kleants Marianai

Jūs smejaties? Atpaka] taču viņš to neņems.

Arpagons klusībā

Tas nu par traku!

Mariana

Tas būtu...

Kleants, joprojām aizkavēdams Marianu atdot gredzenu

Nē, viņš apvainotos.

Mariana

Atļaujiet.,.

Kleants

Nekāda gadījumā.

Arpagons klusībā

Nolāpītsl...

Kleants

Jūs redzat, kā jūsu atteikšanās viņu uztrauc.

Arpagons klusu dēlam Ak tu, blēdi!

Kleants Marianai

Redziet, viņš ir gluži izmisis.

Arpagons, klusu piedraudēdams dēlam Nelietis tu esi!

Kleants

Tēv, tā nav mana vaina. Es daru visu iespējamo, bet viņa ietiepjas.

Arpagons dēlam, atkal piedraudēdams Pakārt tevi vajadzētu!

KIeauts

Jūs, jaunkundz, esat vainīga, ka tēvs uz mani dusmojas.

Arpagons klusu dēlam, ar tiem pašiem žestiem

Krāpniek!

Kleants Marianai

Jūs padarīsit viņu slimu. Apžēlojieties, jaunkundz, un vairs nepretojieties!

Frozīne Marianai

Kas tur tik daudz ko tielēties, paturiet gredzenu, ja kungs tā vēlas.

Mariana Arpagonam

Lai jūs vairs nedusmotos, es gredzenu paturēšu, kamēr pienāks brīdis, kad varēšu jums to atdot.

XIII SKATS

Arpagons, Mariana, Elize, Kleants, Valērs, Frozīne, Brendavuāns

Brendavuāns

Cienītais kungs, kāds vīrs vēlas ar jums runāt.

Arpagons

Pasaki, ka esrnu aizņemts; lai viņš atnāk citreiz.

Brendavuāns

Viņš teica, ka esot atnesis naudu.

Arpagons Marianai

Lūdzu mani atvainot, tūlīt atgriezīšos.

XIV SKATS

Arpagons, Mariana, Flīze, Kleants, Valers, Frozme, Lamerlišs

Lamerlišs, ieskriedams nogāž no kājām Arpagonu Kungs...

Arpagons

Ai! Esmu pagalam!

Kleants

Tēv, kas noticis?

Arpagons

Sis nodevējs noteikti dabūjis naudu no maniem parādniekiem, lai man apgriež sprandu!

Valers Arpagonam

Nekas nebūs noticis.

l amerlišs Arpagonam

Lūdzu, piedodiet, kungs; domāju, ka būs labi, ja pasteigšos..,

Arpagons

Bende, kas tev te darāms?

Lamerlišs

Man jums jāpaziņo, ka abi jūsu zirgi ir bez pakaviem.

Arpagons

Tad tie steigšus jāaizved pie kalēja.

Kleants

Kamēr zirgus apkals, es izvedīšu, tēv, jaunkundzi dārzā un likšu tur iznest atspirdzinājumus.

XV SKATS Arpagons, Valērs

Arpagons

Valčr, pieskati un, lūdzu, parūpējies, lai viss, ko varēsi izglābt, tiek aizsūtīts atpakaļ tirgotājam.

Valērs

Tiks izdarīts.

Arpagons, viens

Ak, nelietīgais dēlsl Vai esi nodomājis mani izputināt?

СETURTAIS CĒLIENS I SKATS

Kleants, Mariana, Elīze, Frozīne

Kleants

Ieiesim šeit, tur būs daudz labāk. Neviens nenoklausīsies, un mēs varam sarunāties brīvi.

Elīze

Jā, Mariana, mans brālis man atklāja savas jūtas pret jums. Man nav svešas jūsu skumjas un sarūgtinājumi, tāpēc jūtu visdziļāko sirsnību pret jums un man ļoti rūp jūsu liktenis.

Mariana

Jūsu atsaucība man ir maigs mierinājums, tāpēc no sirds lūdzu jūs, Elīz, saglabājiet pret mani vienmēr šo cēlo draudzību, kas saldinās manu rūgto nākotni.

Frozīne

Jūs abi tiešam esat nelaimīgi, bet kāpēc jau agrāk nepastāstījāt par savu mīlestību? Es noteikti būtu novērsusi šīs likstas un nebūtu sekmējusi šādu iznākumu.

Kleants

Ko tur vairs darīt? Tas ir mans ļaunais liktenis. Bet ko jūs, daiļā Mariana, esat nolēmusi?

Mariana

Ak vai! Ko gan es varu nolemt? Esmu tik atkarīga, ka varu tikai ilgoties.

Kleants

Vai man jūsu sirdī nebūs cita atbalsta kā tikai ilgas? Jūs nekādi neapliecināsit, ka jūtat man līdzi? Ne ar ko nepierādīsit, ka mani mīlat?

Mariana

Ko gan lai saku? Iedomājieties sevi maņā vietā, un tad jūs redzēsit, cik maz es spēju darīt. Dodiet man norādījumus, pat rīkojumus: es jums paklausīšu, jo esmu pārliecināta, ka jūs esat saprātīgs cilvēks un neprasīsit no manis to, ko neatļauj godīgums un pieklājība.

Kleants

Ko jūs prasat no manis? Jūs gribat, lai esmu mierā ar to, ko atļauj šaurs godīgums un stingra pieklājība?

Mariana

Bet kā gan lai rikojos citādi? Ja arī es pati varētu pārkāpt jaunavu tiklībai novilktās robežas, es tomēr nevaru aizmirst savu māmiņu. Viņa mani audzinājusi ar lielāko mīlestību, un es nespēju viņu sāpināt. Runājiet ar manu māti un centieties pārliecināt viņu mūsu labā! Jūs varat darīt visu un sacīt viņai, ko vēlaties, es atļauju; un, kad būs svarīgi bilst kādus vārdus jums par labu, es pati viņai atklāšu savas jūtas pret jums.

Kleants

Frozīn, mīļā Frozīn, vai gribi mums palīdzēt?

Frozīne

Vai tas vēl jājautā? Gribu, no visas sirds gribu. Jums jāzin, ka pēc dabas neesmu nekāda cietsirdīga. Sirds vietā man nav akmens, un es pakalpoju labprāt, kad redzu, ka divi cilvēki patiesi mīl viens otru. Kas te būtu darāms?

Kleants

Apsver, es tevi lūdzu!

Mariana

Rādi mums ceļu!

Elīze

Sagudro, kā pārcirst mezglu, ko pati esi sasējusi.

Frozīne

Tas nav tik viegli. Marianai. Jūsu māmiņu, man šķiet, nebūtu tik grūti pārliecināt, lai viņa dāvā dēlam velti, kas bija nodomāta tēvam. Kleantam. Bet ļaunums ir tas. ka jūsu tēvs ir jūsu tēvs.

Kleants

Tas ir saprotams.

F rozīne

Gribu sacīt, ka viņš glabās sevi īgnumu, ja viņam atteiks, un vēlāk nedos piekrišanu jūsu precibām. Vajadzētu panākt, lai viņš pats atsaka, mēģināt viņā modināt iebildumus pret jums, Marianas jaunkundz.

Kleants

Pareizi gan.

Frozine

Es zinu, ka tas ir pareizi. Tā vajadzētu darīt, bet, sasodīts, kādā veidā? Pagaidiet: ja mēs uzmeklētu kādu izdarīgu sievišķi vidējos gados, kas prot nospēlēt augstdzimušu dāmu, marķīzi vai vikontesi, teiksim, kaut vai no lejas Breta-ņas; man netrūktu veiklības iestāstīt jūsu tētiņam, ka tā ir ļoti bagāta sieviete, kurai bez

nekustamiem īpašumiem vēl pieder simt Ilīkstoši ekiju skaidrā naudā, ka viņa neprātīgi iemīlējusies jūsu tēvā, sapņo kļūt par viņa sievu un ir pat ar mieru laulības līgumā norakstīt viņam visu savu mantu. Esmu pārliecināta, ka šādu piedāvājumu viņš neatstās bez ievērības. Galu galā viņš jūs ļoti mīl, Marianas jaun-kundz, bet naudu viņš mīl drusku vairāk; un, ja jau viņš būs uzķēries uz šīs makšķeres un piekritis jūsu laulībai, tad mums nav svarīgi, ko viņš darīs vēlāk, kad sāks apskatīt mūsu marķīzes īpašumus.

Kleants

Tas viss ir ļoti labi izdomāts,

Frozīne

Ļaujiet tikai man rīkoties! Nupat man iešāvās prātā: man ir kāda draudzene, kas to nostrādās lieliski.

Kleants

Vari būt droša, Frozīn, ka būšu tev pateicīgs, ja šo nodomu izpildīsi līdz galam. Un mēs pa to laiku, mīļā Marian, vispirms mēģināsim pārliecināt jūsu māti; tas būs liels solis uz priekšu, lai izjauktu šīs precības. Es jūs lūdzu, pielieciet visas pūles un prasmi, izmantojiet viņas mīlestību uz jums! Nekautrējieties likt lietā visu savu daiļrunību un valdzinājumu, ko debesis ielikušas jūsu acīs un mutē; neaizmirstiet, lūdzu, maigos vārdus, aizkustinošās lūgšanas un liegos glāstus, un esmu pārliecināts, ka viņa nespēs jums atteikt.

Mariana

Darīšu visu, ko spēšu, un nekā neaizmirsīšu.

II SKATS

Arpagons, Kleants, Mariana, Elize, Frozine

Arpagons, neviena nepamanīts, klusībā

Kas tad tas! Alans dēls skūpsta roku savai nākamajai pamātei, un, kā šķiet, šī nākama pamāte to labprāt atļauj! Vai tikai tur kaut kas neslēpjas?

Elīze

Tēvs ari klāt.

Arpagons

Kariete gatavībā; ja vēlaties, varat braukt.

Kleants

Tā kā jūs, tēv, nebraucat, tad es viņas pa* vadīšu.

Arpagons

Nē, paliec šeit. Gan viņas aizbrauks vienas, un tu man esi vajadzīgs.

III SKATS Arpagons, Kleants

Arpagons

Tagad aizmirsti, ka viņa būs tava pamāte, un pasaki man — ko tu par viņu domā?

Kleants

Ko es par viņu domāju?

Arpagons

Nu jā, par viņas izskatu, augumu un saprātu.

Kleants

Tā nekas.

Arpagons

Tik vien?

Kleants

Vaļsirdīgi sakot, biju iedomājies viņu citādu. Viņa ir diezgan vaļīga koķete, neiznesīga, ļoti viduvēji skaista un saprātā pliekana. Nedomājiet, ka sākšu jūs atrunāt, jo man jau vienalga, kas būs mana pamāte.

Arpagons

Un tomēr, nupat tu viņai sacīji...

Kleants

Sacīju parastas laipnības, lai jums pakalpotu.

Arpagons

Tātad viņa tevi nevaldzina?

Kleants

Mani? Ne mazākā mērā.

Arpagons

Zel, tāpēc ka tas pārvelk strīpu kādai domai, kas man iešāvās prātā. Kad redzēju viņu šeit, manī modās pārdomas par savu vecumu; nolēmu, ka man. var pārmest precēšanos ar tik jaunu sievieti. Sis apsvērums vedināja mani atmest iepriekšējo nolūku. Tā kā jau esmu viņu bildinājis, tad būtu viņu atstājis tev, fa tev nebūtu pret viņu tāda nepatika.

Kleants

Man?

Arpagons

Jā, tev.

Kleants

Par sievu?

Arpagons

Par sievu.

Kleants

Uzklausiet mani. Tas ir tiesa, ka viņa nav īsti manā gaumē, bet, lai jums sagādātu patikšanu, esmu ar mieru viņu apprecēt, ja gribat.

Arpagons

Esmu saprātīgāks, nekā tu domā. Nekādā ziņā negribu tevi iespaidot.

Kleants

Piedodiet, aiz milestības pret jums tas man nebūtu grūti.

Arpagons

Nē, nē. Nebūs laimes tādā laulībā, kur klusē sirdsbalss.

Kleants

Tēv, varbūt vēlāk tā ierunāsies. Stāsta taču, ka mīlestība bieži esot laulības auglis.

Arpagons

Nē. Vīrietis nedrīkst šajā gadījumā riskēt, jo var rasties tik |aunas sekas, ka negribu uzņemties par tām atbildību. Ja tev būtu pret viņu kaut cik simpātijas, tad es tev viņu atstātu un tu viņu apprecētu manā vietā. Bet, tā kā to nav, tad palikšu pie sava pirmā nodoma un pats apprecēšu viņu.

Kleants

Labi, tēv, ja jau stāvoklis ir tāds, tad man jāatklāj jums sava sirds un jāatzīstas savā noslēpumā. Patiesība ir tā, ka es viņu mīlu kopš tās dienas, kad ieraudzīju viņu pastaigā; jau tūlīt manī nobrieda lēmums prasīt jūsu svētību, un tikai tāpēc no tā atturējos, ka uzzināju par jūsu jūtām un baidījos jūs sadusmot.

Arpagons

Vai esi viņu apciemojis?

Kleants

Jā, tēv.

Arpagons

Vairākkārt?

Kleants

Diezgan bieži.

Arpagons

Un vai tevi labi uzņēma?

Kleants

Ļoti labi, turklāt nezinot, kas es esmu; tāpēc arī Mariana nupat bija tik ļoti pārsteigta.

Arpagons

Vai tu viņai atzinies savās jūtās un atklāji, ka esi nodomājis viņu precēt?

Kleants

Bez šaubām; ari viņas mātei esmu licis to nojaust.

Arpagons

Un kā viņa pret to izturējās?

Kleants

Ļoti labvēlīgi.

Arpagons

Un meita arī tevi mīl?

Kleants

Spriežot pēc viņas izturēšanās, neesmu viņai vienaldzīgs.

Arpagons klusībā

Lieliski, ka uzzināju šo noslēpumu; tieši to es vēlējos. Skaļi. Tagad, lūk, kas, dēliņ! Aizmirsti, cik vien ātri varēdams, savu mīlestību un pārtrauc vajāt jaunavu, kuru esmu iecerējis; tev drīz būs jāapprecas ar personu, ko esmu tev izvēlējies.

Kleants

Veikli jūs mani izjokojāt, tēvi Bet, ja jau esam nonākuši tiktāl, tad es jums paskaidroju, ka neatteikšos no savas mīlestības uz Marianu. Izlietošu visus līdzekļus, lai viņu jums atkarotu, un, ja arī jūs esat ieguvis viņas mātes piekrišanu, toties es izmantošu palīgus, kas cīnīsies manā labā.

Arpagons

Slaists tu tāds, tu iedrošinies uzmesties man par sāncensi!

Kleants

Jūs esat uzmeties man par sāncensi, tāpēc ka es viņu ieskatīju pirmais.

Arpagons

Vai es neesmu tavs tēvs, un vai tev nepieklājas mani klausīt?

Kleanls

Mīlestības lietās dēli nav spiesti kļausit tēviem.

Arpagons

Es tev ar spieķi iedzīšu paklausību.

Kleants

Veltīgi draudat.

Arpagons

Tu atteiksies no Marianas!

Kleants

Nekad ne.

Arpagons

Tūlīt padod man spieķi!

IV SKATS

Arpagons, Kleants, Žaks

Žaks

Ehē, kungi, kas te notiek? Kas jums prātā?

Kleants

Man par to nāk smiekli!

Žaks Kleantam

Rāmāk, jaunskungs!

Arpagons

Tik bezkaunīga valoda!

Žaks Arpagonam

Cienīgs kungs, apžēlojieties!

Kleants

Es no sava neatkāpšos.

Žaks Kleantam

Kā jūs runājat ar tēvu!

Arpagons, grasīdamies sisi Kleantam

Laid mani!

Žaks Arpagonam

Tas taču ir jūsu dēls! Ja nu vēl es tas būtu.

Arpagons

Tad spried tu pats, Žak, vai man nav taisnība.

Žaks

Labprāt, kungs, Kleantam. Paejiet mazliet sānis.

Arpagons

Mīlu kādu meiču un gribu viņu precēt, bet šis dīkdienis arī uzdrošinās viņu mīlēt un grib viņu precēt.

Žaks

Ak, tā nu nevar!

Arpagons

Vai tas nav briesmīgi, ka dēls kļūst tēva sāncensis? Un vai viņam aiz cieņas pret mani nav jāatkāpjas no sava nodoma?

Žaks

Jums taisnība. Atjaujiet man parunāt ar viņu, un palieciet šeit.

Kleants Zakcitn, kurš viņam tuvojas

Ja jau viņš tevi izvēlējies par tiesnesi, lai notiek. Man vienalga, vai tu tas esi vai kāds cits; es tev izstāstīšu par mūsu nesaskaņu.

Žaks

Jūs mani Joti pagodināt.

Kleants

Esmu iemīlējies kādā jaunavā, kura atbild manām jūtām un laipni pieņem manas mīlas apliecinājumus; un te nu mans tēvs iejaucas mūsu mīlestībā un iedomājies pats viņu apprecēt.

Žaks

Viņš noteikti dara nepareizi.

Kleants

Kā viņam nav kauna viņa gados domāt par precēšanos? Kā tas izskatās, ka viņš iemīlas? Vai viņam nevajadzētu atstāt šo nodarbošanos jaunākiem cilvēkiem?

Žaks

Noteikti. Tas ir smieklīgi. Ļaujiet, es viņam pateikšu dažus vārdus. Arpagonam. Jūsu dēls nemaz nav tik tiepīgs, kā jūs stāstījāt; viņš jau nāk pie prāta. «Es», viņš sacīja, «zinu, ka man tēvs jāciena.» Tikai pirmajā karstumā viņš esot aizrāvies un tagad esot gatavs padoties tēva gribai, ja tikai jūs apietos ar viņu labāk, nekā to darāt, un dotu viņam par sievu kādu jaunavu, ar kuru viņš būtu apmierināts.

Arpagons

Ak, pasaki viņam, 2ak, ka tādā gadījumā viņš var cerēt no manis visu; es viņam atļauju precēties, ar ko vien viņš vēlas, tikai ar Mari-anu ne.

Žaks

Ļaujiet man rīkoties. Ķleantam. Nu, man jāsaka, jūsu tēvs nemaz nav (ik nesaprātīgs; viņš' man apgalvoja, ka tikai jūsu tonis viņu saniknojis; viņš labprāt piekritīs tam, ko jūs vēlaties, ja tikai jūs izturēsities pret viņu ar vajadzīgo cieņu un padevību, kā dēlam jāizturas pret tēvu.

Kleants

Ai, dārgais 2ak, tu vari viņam droši apgalvot, ka es vienmēr būšu viņam vispadevīgākais dēls, ja viņš man atstās Marianu, un es nekad nekā nedarīšu pret viņa gribu.

Žaks Arpagonani

Viss kārtībā; viņš piekrīt tam, ko jūs prasāt.

Arpagons

Tas nu gan ir lieliski.

Žaks Ķleaniatn

Esmu visu nokārtojis; viņš ir apmierināts ar jūsu solījumu.

Kleants

Lai slavētas debesisl

Žaks

Tagad, kungi, varat turpināt savu sarunu; jūs saķildojāties tikai tāpēc, ka nebijāt viens otru sapratuši.

Kleants

Dārgais 2ak, būšu tev visu mūžu pateicīgs.

Žaks

Nav par ko, cienītais kungs.

Arpagons

Tu man sagādāji lielu prieku, Zak, un esi pelnījis atlīdzību. Arpagons rakņājas pa kabatu, laks pastiepj roku, bet Arpagons izvelk tikai mutautiņu un saka: Tagad ej. Hs to neaizmirsīšu, vari būt drošs.

Žaks

Skūpstu jūsu rokas.

V SKATS Arpagons, Kleants

Kleants

Tēv, lūdzu, piedodiet manu nesavaldību.

Arpagons

Tas nekas.

Kleants

Ticiet man, ka es to ļoti nožēloju.

Arpagons

Un es atkal ļoti priecājos, ka esi nācis pie prāta.

Kleants

Cik jūs esat labs, ka tik ātri aizmirstat manu pārkāpumu.

Arpagons

Kad bērni kļūst paklausīgi, tad viņu pārkāpumus labprāt aizmirst.

Kleants

Jūsos nav palikusi ne mazākā nepatika par manu karslgalvību?

Arpagons

Tu mani atbruņoji ar savu paklausību un padevību.

Kleants

Apsolu jums, tēv, līdz kapa malai neaizmirst jūsu labestību.

Arpagons

Un es tev apsolu, ka neko tev neatteikšu.

Kleants

Ak, tēv, es jums nekad vairs nekā nelūgšu, jūs man esat devis visu, atļaudams precēt Marianu.

Arpagons

Kā tā?

Kleants

Es saku, tēv, ka jūs esat bijis ļoti augstsirdīgs, atvēlēdams Marianu man.

Arpagons

Kas tev teica, ka es atdodu Marianu?

Kleants

Jūs, tēv.

Arpagons

Es?

Kleants

Bez šaubām.

Arpagons

Kā? Tu taču solījies atteikties no viņas!

Kleants

Es? No viņas atteikties?

Arpagons Jā,

Kleants

Nemaz ne.

Arpagons

Tu neesi pārdomājis?

Kleants

Tieši preteji, turos pie viņas ciešāk nekā jebkad.

Arpagons

Karātavu putns, atkal jau tu sāc dumpoties.

Kleants

Atkal un vienmēr šajā jautājumā.

Arpagons

Gan es tev parādīšu, nodevēj!

Kleants

Rādiet, ko vien gribat!

Arpagons

Aizliedzu tev stāties manu acu priekšā!

Kleants

Kā jums tīk.

Arpagons

Es no tevis atsakos.

Kleants

Atsakieties!

Arpagons

Es tevi vairs neuzskatu par savu dēlu.

Kleants

Dariet, kā zināt.

Arpagons

Es tevi izslēdzu no mantošanas tiesībām.

Kleants

Visu, ko vien vēlaties.

Arpagons

Un es tevi nolādu!

Kleants

Pārāk devīgs jūs esat ar savām balvām.

VI SKATS Kleants, Laflešs

Laflešs, ar lādīti rokā ienākdams no dārza

Cik labi, kungs, ka es jūs atrodu! Nāciet ātri man līdzi!

Kleants

Kas noticis?

Laflešs

Nāciet man līdzi, cs jums saku: mums ir laimējies.

Kleants

Kā?

Laflešs

Redziet, te ir jūsu laime!

Kleants

Kas tas ir?

Laflešs

Visu dienu gaidīju izdevigu mirkli.

Kleants

Kas lur iekšā?

Laflešs

Jūsu tētiņa noslēptā manta, ko man izdevās uzostīt.

Kleants

Kā tu to izdarīji?

Laflešs

Es jums visu izstāstīšu. Bet tagad muksim: dzirdu, ka viņš jau kliedz.

Vil SKATS

Arpagons viens, kliedz jau dārzā, no kurienes ieskrien

bez cepures galvā

Zagļi, zagļi! Laupītāji! Slepkavas! Žēlastību, taisnīgās debesis! Esmu pazudināts, esmu noslepkavots! Man pārgriezuši rīkli: manu naudiņu nozaguši! Kur viņš ir, kas to var būt izdarījis? Kur viņš paslēpies? Kā viņu atrast? Uz kurieni skriet? Uz kurieni neskriet? Vai tik viņš nav tur? Vai tik viņš nav šeit? Kas tas? Stāvi! Pats sevi noķer aiz rokas. Atdod manu naudu, nelieti!... Atdod!... Ak, tas esmu es pats! Mans gars ir apmulsis, es vairs nezinu, kur es esmu, kas es esmu un ko es daru. Ai, mana nabaga naudiņa! Mana nabaga naudiņa! Mana dārgā draudzene! Man tevi nolaupījuši, nu esmu zaudējis savu atbalstu, mierinājumu un prieku: man viss ir beidzies, vairs nav ko darīt šajā pasaulē. Bez tevis es nespēju dzīvot. Viss beigts; es mirstu; esmu nomiris; esmu aprakts! Vai neviens negrib mani modināt, atdodot manu dārgo naudiņu vai arī pasakot, kas to paņēmis? E, ko jūs teicāt? Ak tur nav neviena! Cilvēks, kas taisīja šo ķērienu, ir rūpīgi izvēlējies īsto brīdi, tieši tad, kad es sarunājos ar savu nelietīgo dēlu. Es iešu. Atsaukšu policiju, lai nopratina visu māju: kalpones, sulaiņus, manu dēlu un meitu un pat mani. Cik daudz šeit ļaužu! Un uz katru man ir aizdomas, katrs man liekas zaglis. Ā! Par ko tur runā? Varbūt par to, kas mani apzadzis? Kas tur par troksni? Vai tur nav mans apzadzējs? Apžēlojieties un sakiet man viņa vārdu! Vai viņš nav paslēpies jūsu vidū? Viņi visi skatās uz mani un sāk mani izsmiet. Gan jūs redzēsit, ka viņi visi ir piedalījušies šajā zādzībā. Lai nāk šurp izmeklētāji, spiegi, tiesneši, nopratinātāji! Celiet karātavas, stājieties darbā, bendes! Es gribu likt visus pakārt; un, ja neatradīšu savu naudu, tad pakāršos pats ..,

PIEKTAIS CELIENS

1 SKATS

Arpagons, izmeklētājs

Izmeklētājs

Atļaujiet man rīkoties, es, paldies dievam, protu savu amatu. Ne jau šodien sāku atklāt zādzības, un es gribētu, kaut man būtu tik daudz maisiņu ar tūkstoš frankiem, cik ļaužu esmu nogādājis pie karātavām.

Arpagons

Lai visas iestādes iejaucas šajā lietā, un, ja neatradīs manu naudu, tad es pašu tiesu iesūdzēšu tiesā.

Izmeklētājs

Lieta sīki un rūpīgi jāizmeklē. Jūs sakāt, ka lādītē bija ...

Arpagons

Apaļi desmit tūkstoši ekiju.

Izmeklētājs

Desmit tūkstoši ekijul

Arpagons raudādams

Desmit tūkstoši ekijul

Izmeklētājs

Tā ir ievērojama zādzībai

Arpagons

Neviens sods nav pietiekami stingrs par tik lielu noziegumu! Un, ja šāds zaglis paliek nesodīts, tad neviens svētums vairs nav drošībā.

Izmeklētājs

Kādās naudas zīmēs bija šī summa?

Arpagons

Krietnos luidoros un pilnvērtīgās pistolēs.

Izmeklētājs

Uz ko jums ir aizdomas?

Arpagons

Uz visiem: es gribu, lai jūs arestējat visus pilsētas un priekšpilsētu iedzīvotājus.

Izmeklētājs

Ticiet man, ka labāk būs nevienu neiebiedēt, bet paklusām savākt pierādījumus, lai tad ar visu stingrību un bardzību ķertos pie jūsu nozagtās naudas uziešanas.

II SKATS

Arpagons, izmeklētājs, Žaks

Žaks skatuves dibenplānā, runā uz to pusi, no kurienes ienācis

Es nākšu atpakaj. Nokaujiet viņu tūlīt, kājas applaucējiet, ielieciet pašu verdošā ūdenī un pēc tam pakariet pie griestiem!

Arpagons Zakatn

Ko? To, kas mani apzadzis?

Žaks

Es runāju par sivēnu, ko jūsu saimniecības pārzinis nupat man atsūtījis un ko es gribētu sagatavot pēc savas gaumes.

Arpagons

Par to tagad nav ko runāt. Redziet, šis kungs vēlas dzirdēt no jums kaut ko cilu.

Izmeklētājs Zakatn

Nebīstieties, es jums nedarīšu pāri, un viss noritēs vienā mierā.

Žaks

Vai kungs ielūgts vakariņās?

Izmeklētājs

Neko neslēpiet, draudziņ, savam maizes tēvam.

Žaks

Goda vārds, kungs, es rādīšu visu, ko spēju, un uzņemšu jūs, cik labi vien iespējams.

Arpagons

Mēs nerunājam par to.

Žaks

Ja es jums nepasniegšu tik daudz gardumu, kā būtu gribējis, tad tur vainojams mūsu saimniecības pārziņa kungs, kas man apcirpis spārnus ar savas taupības grieznēm.

Arpagons

Nejēga! Šeit runājam par kaut ko svarīgāku nekā lavas vakariņas, un es gribu, lai tu man ko pasaki par naudu, kas man nozagta.

Žaks

Jums nozagta nauda?

Arpagons

Jā, tu aitasgalva, un es likšu tevi pakārt, ja tu man to neatdosi.

Izmeklētājs Arpagonam

Paklausieties, neizturieties taču pret viņu tik asi! Redzu no viņa sejas, ka viņš ir godīgs cilvēks un ka viņu nemaz nevajag likt cietumā, lai viņš pateiktu to, ko jūs gribat zināt. Jā, mans draugs, ja jūs mums uzrādīsiet zagli, jums nekas jauns nenotiks un jūsu kungs jūs pienācīgi atalgos. Viņam šodien nozagta nauda, un jūs katrā ziņā kaut ko zināt par to.

Žaks klusībā

Nu tik ir īstā reize atriebties saimniecības pārzinim. Kopš viņš šeit strādā, viņš visu laiku ir kunga mīlulis un tikai viņa padomus uzklausa; vēl labi atceros, kā viņš mani nesen pamieloja ar spieķi.

Arpagons

Ko tu tur murmini?

Izmeklētājs Arpagonam

Ļaujiet viņam sagatavoties, un viņš jums visu paskaidros. Fs jau teicu, ka viņš ir godīgs cilvēks.

Žaks

Cienītais kungs, ja jūs gribat, lai es jums izsaku savas aizdomas, tad, manuprāt, vainīgais ir jūsu saimniecības vadītāja kungs.

Arpagons

Valērs?

Ж)

Žaks

Jā.

Arpagons

Viņš, kas man liekas tik uzticams?

Žaks

Viņš pats. Man šķiet, ka viņš ir jūs apzadzis. Arpagons

Un kāpēc tu tā domā?

Žaks

Kāpēc?

Arpagons

Jā.

Žaks

Es domāju ... tāpēc, ka es tā domāju.

Izmeklētājs

Bet jums nepieciešami pierādījumi,

Arpagons

Vai esi redzējis viņu ložņājam ap to vietu, kur biju paslēpis savu naudu?

Žaks

Jā, tiešām. Kur jums tā nauda bija noglabāta?

Arpagons

Dārzā.

Žaks

Jā, tad ir pilnīgi taisnība. Viņš ložņāja pa dārzu. Un kur jums ta nauda bija Ielikta?

Arpagons

Lādītē.

žaks

Pareizi. Redzēju viņu ar lādīti rokā.

Arpagons

Un kāda tā lādīte izskatījās?

Žaks

Kāda tā izskatījās?

Arpagons

Jā.

Žaks

Tā izskatījās... tā izskatījās kā jau lādite. Izmeklētājs

Tas saprotams pats par sevi. Bet aprakstiet to sīkāk.

Žaks

Tā bija paliela lādīte.

Arpagons

Man nozagtā bija neliela.

Žaks

Tā pati par sevi nebija sevišķi liela, bet es viņu apzīmēju par lielu tās satura pēc.

Izmeklētājs

Un kādā krāsā tā bija?

Žaks

Kādā krāsā?

izmeklētājs

Jā.

Žaks

Tā bija ... tā bija tādā zināmā krāsā . . Vai jūs man nepalīdzētu izsacīties?

Arpagons

Ko?

Žaks

Vai tā nebija sarkana?

Arpagons

Nē, pelēka.

Žaks

Protams, pelēki sarkana; tā jau es gribēju sacīt.

Arpagons

Tur nav ko šaubīties, tā noteikti būs bijusi manējā. Rakstiet, kungs, pierakstiet šo liecību! Ak debess! Kam gan tagad vairs var uzticēties? Ne par vienu cilvēku tagad vairs nevar galvot. Pēc šā notikuma man rādās, ka es pats sevi bulu spējīgs apzagt.

Žaks Arpagonam

Tur jau viņš nāk. Tikai nesakiet viņam, ka es viņu uzrādīju.

Ill SKATS

Arpagons, izmeklētājs, Valērs, Žaks Arpagons

Nāc šurp un atzīsties visnekrietnākajā rīcībā, visbriesmīgākajā noziegumā, kāds jebkad izdarīts.

Valērs

Kungs, ko jūs gribat?

Arpagons

Nelieti, tu pat nenosarksti par izdarīto noziegumu?

Valērs

Par kādu noziegumu jūs runājat?

Arpagons

Par kādu noziegumu es runāju? Neģēli, it kā tu nezinātu, ko es domāju! Velti noliedz, viss ir atsegts, jo man nupat visu izstāstīja. Kā tev nebija kauna izmantot manu labsirdību, iezagties manā mājā, lai mani pieviltu un tik nelietīgi piekrāptu?

Valērs

Ja jau jūs visu zināt, tad negribu izvairīties un noliegt.

Žaks klusībā

Kā! Vai es nejauši būtu pareizi uzminējis?

Valērs

Es jau tāpat biju nolēmis jums atzīties, gribēju tikai sagaidīt izdevīgāku mirkli. Bet, ja nu noticis citādi, tad, lūdzu, nedusmojiet un uzklausiet manu attaisnošanos.

Arpagons

Ar ko gan tu vari attaisnoties, zemiskais zagli?

Valērs

Ak, cienītais kungs, neesmu pelnījis šādus vārdus. Nevaru noliegt, ka esmu izdarījis pret

jums pārkāpumu, bet galu galā tas ir piedodams.

Arpagons

Kā? Piedodams? Tāda ļaunprātība, tāda slepkavībai

Valērs

Apžēlojieties, nezaudējiet taču galvu aiz niknuma! Kad būsit mani uzklausījis, jūs redzēsit, ka ļaunums nav nemaz tik liels, kā jūs to uzpūšat,

Arpagons

Ļaunums neesot tik liels, kā es to uzpūšot? Ko? Manas asinis, manas sirdsasinis, tu bendesmaiss!

Valērs

Jūsu sirdsasinis, cienītais kungs, nav nonākušas ļaunās rokās. Esmu no cienījamas dzimtas, un nekas nelabojams nav noticis.

Arpagons

Es gribu, lai tu man atdod to, ko esi nolaupījis.

Valērs

Jusu gods, cienījamais kungs, gūs pilnīgu gandarījumu.

Arpagons

Ko tu tur muldi par godu? Saki labāk — kas tevi pavedināja uz šo rīcību?

Valērs

Kā gan jūs to varat jautāt?

Arpagons

Jā, patiesi, es tev to jautāju!

Valērs

Mīlestība, kas visu attaisno, uz ko tā mūs pa-mudinal

Arpagons

Mīlestība?

Valērs

Jā,

Arpagons

Jauka mīlestība, tiešām jauka mīlestība, mīlestība uz maniem luidoriem!

Valērs

Nē, kungs, mani nevilināja nedz jūsu bagātība, nedz manta apžilbināja. Es jau iepriekš atsakos no visas jūsu naudas, atstājiet man tikai to, kas man jau ir,

Arpagons

To nu gan es nedarīšu, piķis un zēvele! Es tev to neatstāšu. Kāda bezkaunība — gribēt nozagto paturēt!

Valērs

Vai jūs to saucat par nozagtu?

Arpagons

Vai es to saucot par nozagtu? Sēdu dārgumu!

Valērs

Dārgums gan, turklāt pats vērtīgākais no tiem, kādi jums ir; taču, man viņu atstājot, jūs viņu nezaudējat. Uz ceļiem lūdzos jūs, piešķiriet man šo burvīgo dārgumu!

Arpagons

To es nedarīšu. Vai tu esi jucis, vai?

Valērs

Mēs viens otram apsolījām uzticību un zvērējām nešķirties.

Arpagons

Apbrīnojams zvērests un jocīgs solījums!

Valērs

Jā, mēs saistījāmies viens ar otru uz visiem laikiem.

Arpagons

Varu jums apgalvot, ka es to nepieļaušu.

Valērs

Tikai nāve mūs spēs šķirt.

Arpagons

Esi gan iekodies manā naudā!

Valērs

Es jau jums sacīju, godātais kungs, ka uz šo soli mani nepamudināja materiālas intereses. Man pat nebija prātā tas, par ko jūs mani turat aizdomās, šīs jūtas man iedvesa daudz cildenāks iegansts.

Arpagons

Jūs redzēsit, ka viņš aiz tīras kristīgās mīlestības būs iekārojis manu mantu! Bet es nelikšos mierā, pārdrošais bezkauņa, un tiesas iestādes nepieļaus šādu netaisnību!

Valērs

Rīkojieties, kā atradīsit par vajadzīgu, un esmu gatavs visu paciest, bet lūdzu jūs vismaz

ticēt, ka tikai mani šeit var vainot, ja te kādam vispār var kaut ko pārmest, un jūsu meita nekur nav vainojama.

Arpagons

To nu gan es gribu ticēt! Būtu pārāk ermigi, ja arī viņa būtu iejaukta šajā noziegumā. Tagad pie lietas: atzīsties — kur tu to noslēpi?

Valērs

Es? Neesmu taču nemaz viņu aizvedis; viņa vēl ir jūsu mājā.

Arpagons klusībā

Mana dārgā lādite! Skaļi. Tātad tā vēl nav projām no manas mājas?

Valērs

Nē, kungs.

Arpagons

Atzīsties, vai neesi tai piedūris pirkstu?

Valērs

.Es lai būtu tai piedūris pirkstu? Ak, jūs darāt pāri viņai un man! Es kvēloju pret viņu skaidrās un goddevīgas jūtās.

Arpagons klusībā

Viņš kvēlo pret manu naudas lādīti!

Valērs

Drīzāk miršu nekā apvainošu viņu ar kaut kādu mājienu; viņa ir pārāk tikla un saprātīga.

Arpagons klusībā

Mana lāde pārāk tiklai

Valers

Visas manas alkas aprobežojās ar to, ka skatījos uz viņu; un nekas noziedzīgs nav aptraipījis kaisli, ko viņas skaistās acis man iedvesušas.

Arpagons klusībā

Manas lādītes skaistās acisl Viņš runā par to kā iemīlējies.

Valērs

Godātais kungs, Kloda madāma zin par mūsu attieksmēm un var jums to visu apliecināt.

Arpagons

Kā? Mana kalpone ir līdzzinātāja šajā noziegumā?

Valērs

Jā, cienītais kungs. Viņa bija lieciniece mūsu abpusējam zvērestam; un tikai tad, kad viņa bija pārliecinājusies, ka manas jūtas ir godīgas, viņa palīdzēja pārliecināt jūsu meitu man apsolīties.

Arpagons klusībā

Vai viņš aiz bailēm būtu sajucis prātā? Va-lēram. Ko tu te muldi par manu meitu?

Valērs

Es saku, man ar savu mīlestību bija ļoti grūti uzveikt viņas biklumu.

Arpagons

Kādu biklumu?

Valērs

Jūsu meitas biklumu; un tikai vakar viņa beidzot nolēma parakstīt laulības solījumu.

Arpagons

Mana meita parakstīja tev laulības solījumu?

Valērs

Jā, kungs, tāpat kā es no savas puses tādu parakstīju.

Arpagons

Ak debess! Vēl viena nelaimei

Žaks izmeklētājam

Rakstiet, kungs, pierakstiet!

Arpagons

Vēl man bēdu bija par maz! Tā tikai trūka! Izmeklētājam. Pildiet savu pienākumu, kungs, un ievediet viņu protokolā kā zagli un pavedēju!

Žaks

Kā zagli un pavedēju.

Valērs

Šādus apzīmējumus gan neesmu pelnījis; un, kad jūs uzzināsit, kas es esmu ...

IV SKATS

Arpagons, Elīze, Mariana, Valērs, Frozīne, Žaks, izmeklētājs

Arpagons

Tu, palaidne! Tu neesi cienīga saukties par tāda vīra meitu, kāds esmu es! Tā tu esi ņēmusi vērā manas labās pamācības? Tu aizraujies mīlestībā ar negodīgu zagli un bez manas piekrišanas apsolies būt viņam uzticīga! Bet jūs abi esat pārrēķinājušies. Elizei. Četras stipras

sienas man sniegs drošību par tavu uzvešanos, Valēram, un tu atmaksāsi pie karātavām par savu pārgalvību.

Valērs

Ne jau jūs savā iekarsībā mani tiesāsit, un tie, kas mani nosodīs, iepriekš uzklausīs mani.

Arpagons

Es pārteicos; nevis pie karātavām tu nonāksi, bet tevi dzīvu saplosīs uz rata!

Elīze nometas ceļos Arpagona priekšā

Ai, tev, es jūs lūdzos, kļūstiet taču mazliet cilvēcīgāks un neizmantojiet tik cietsirdīgi savu tēva varu! Neaizraujieties mirkļa niknumā un apsveriet, ko gribat darīt. Pacentieties labāk novērtēt cilvēku, kuru apvainojat; viņš nav tāds, kādu esat viņu ieraudzījis, un jums vairs neliksies tik savādi, ka esmu viņam apsolījusies, ja zināsit, ka bez viņa manis jau sen vairs nebūtu. Jā, tēv, viņš ir tas, kas mani izglāba no viļņu varas un kam jums jāpateicas par savas meitas dzīvību ...

Arpagons

Tas viss ir blēņas; un labāk viņš būtu ļāvis tev noslīkt nekā darījis to, ko viņš izdarījis.

Elīze

Tēv, griežos pie vecāku mīlestības ...

Arpagons

Nē, nē! Es nekā negribu dzirdēt; lai tiesa veic savu pienākumu.

Žaks klusībā

Tagad tu man samaksāsi par to spieķa cilāšanu!

Frozīne klusībā

Kāds negaidīts starpgadījums!

V SKATS

Anzelms, Arpagons, Flīze, Mariana, Frozīne, Valērs,

izmeklētājs, Žaks

Anzelms

Kas noticis, Arpagona kungs? Redzu jiīs tik uztrauktu.

Arpagons

Ak, Anzelma kungs, jūs redzat nelaimīgāko no visiem cilvēkiem; aiz uztraukumiem un nekārtībām grūti pat domāt par līgumu, kuru jūs esat ieradies noslēgt! Man nolaupīta manta, man nolaupīts gods; redziet, tur ir šis nodevējs, šis noziedznieks, kas pārkāpis vissvētākās tie-. sības, kas ielavījies manā mājā kā kalpotājs, lai nozagtu man naudu un pavedinātu uz neceļiem manu meitu!

Valērs

Kam gan prātā jūsu nauda, par kuru jūs te visu laiku vaimanājat?

Arpagons

Jā, viņi apsolījušies viens otram. Sis apvainojums skar arī jūs, Anzelma kungs, lai atriebtos par viņa bezkaunību, jūsu pienākums ir vajāt viņu tiesas ceļā, uzņemoties segt izdevumus par to.

Anzelms

Neesmu gan nodomājis piespiest ar varu apprecēt un negribu sirdi, kas atdota citam, taču jūsu intereses aiz līdzjūtības pret jums esmu ar mieru aizstāvēt kā pats savas.

Arpagons

Lūk, šis kungs ir godīgs izmeklētājs; viņš man teica, ka neaizmirsīšot nekā un izdarīšot visu, kas pēc dienesta pienākuma vajadzīgs.

Izmeklētājam, rādīdams uz Vatēru. Izsakiet pret viņu pienācīgu apsūdzību un centieties, lai viņš saņem pamatīgu sodu!

Valērs

Nesaprotu, kā gan var uzskatit par noziegumu to, ka mīiu jūsu meitu, un iedomāties, ka mani sodīs tāpēc, ka esmu saderinājies ar viņu, it īpaši, kad uzzinās, kas es esmu ...

Arpagons

Pazīstu tādas pasaciņas; mūsu dienās visos kaktos čum un mudž tādi blēži aristokrāti, kas makšķerē duļķainā ūdenī, bezkaunīgā veidā piesavinājušies pirmo dižciltīgo vārdu, kas iešāvies prātā.

Vaiērs

Varat būt pilnīgi pārliecināts, ka esmu pārāk godīgs, lai piesavinātos kaut ko tādu, kas man nepieder, un manu izcelšanos var apliecināt visa Neapole.

Anzelms

Uzmanīgāk! Apsveriet savus vārdus. Jūs varat smagi iekrist, jo es pazīstu visu Neapoli un mani pievilt neizdosies.

Valērs, lepni uzlikdams galvā cepuri

Es neesmu tas vīrs, kas no kaut kā bīstas; un, ja jūs pazīstat Neapoli, tad zināt ari, kas bija dons Tomazo d’Albursi.

Anzelms

Zinu, bez šaubām, zinu; maz būs cilvēku, kas viņu pazinuši labāk par mani.

Arpagons

Mani neinteresē nekādi doni. Ieraudzījis, ka deg divas sveces, viņš vienu nopūš.

Anzelms

Ļaujiet mums sarunāties; gribu zināt, ko viņš sacīs.

Valērs

Sacīšu, ka viņš bija mans tēvs.

Anzelms

Viņš?

Valērs

Jā.

Anzelms

Diezgan! Izgudrojiet kaut ko veiklāku, bet ar šo stāstu jūs negūsit panākumus un neglābsit sevi.

Valērs

Apsveriet savus vārdus! Mans stāsts nav izgudrojums, un tanī nav nekā tāda, ko es nevarētu pierādīt.

Anzelms

Jūs uzdrošināties apgalvot, ka esat dona Tomazo d’Albursi dēls?

Valērs

Jā, es to uzdrošinos, jo varu katram, kas to apstrīdētu, pierādīt.

Anzelms

Jūsu pārdrošība ir apbrīnojama! Tad klausieties un nosarkstiet: vismaz pirms sešpadsmit gadiem cilvēks, par kuru jūs runājat, noslīka jūrā kopā ar sievu un bērniem, gribēdams iz-

bēgt briesmīgajām vajāšanām, kādas izcelās Neapolē nemieru laikā, kad vairākas dižciltīgas ģimenes aizbēga.

Valērs

Ja, bet tagad klausieties un nosarkstiet: šī cilvēka septiņus gadus veco dēlu kopa ar vienu kalpotāju izglāba kāds spāniešu kuģis; un šis izglābtais dēls pašreiz ar jums runa. Klausieties — kuģa kapteinis, ko aizkustināja mans liktenis, mani iemīļoja un uzaudzināja kā paša dēlu; pēc tam iestājos karadienestā. Vēlāk dabāju dzirdēt, ka mans tēvs nemaz nav miris, kā biju domājis. Tad, viņu meklējot, nokļuvu šajā malā un, pateicoties labvēlīgam liktenim, ieraudzīju burvīgo Elīzi un uzreiz kļuvu viņas skaistuma padevīgais vergs. Mana mīlestība bija tik liela un viņas tēvs tik stingrs, ka man ar viltu vajadzēja iekļūt viņa mājā un vecākus meklēt es aizsūtīju citu cilvēku.

Anzelms

Bet ar ko jūs varat apstiprināt savus vārdus un pierādit, ka tie balstās uz patiesību?

Valērs

To var apliecināt spāniešu kapteinis; to pierāda rubīna zīmoggredzens, kas piederēja manam tēvam, ahāta rokassprādze, ko māte man bija aplikusi ap roku, un vecais Pedro, kalpotājs, kas izglābās reizē ar mani.

Mariana

Ak, es tikai varu apstiprināt jūsu vārdu patiesīgumu! Viss, ko jūs sakāt, skaidri pierāda, ka jūs esat mans brālis!

Valērs

Vai jūs būtu mana māsa?

Mariana

Jā. Sirds man sāka dauzīties no jūsu pirmā vārda; māmiņa, ko jūs ārkārtīgi iepriecināsit, man daudzreiz stāstījusi par mūsu ģimenes traģēdiju. Debesis arī mums nebija lēmušas aiziet bojā šajā avārijā; dzīvību mums izglāba, bet brīvību mēs zaudējām, jo manu māti uzņēma jūras laupītāju kuģis. Pēc desmit verdzības gadiem mums laimējās tikt brīvām; atgriezāmies Neapolē, bet tur atradām, ka visi mūsu īpašumi izpārdoti un ziņu par tēvu nav. Tad devāmies uz Dženovu, kur māte savāca kāda mantojuma nožēlojamas atliekas, un no turienes, lai izvairītos no radinieku cietsirdīgās un netaisnīgās izturēšanās, mēs atbraucām šurp, kur māmiņa aizvada savas dienas nīkuļodama.

Anzelms

Ak debess, cik brīnišķīga ir tava varenība, un kādus brīnumus tu spēj izdarīt! Skūpstiet mani, mīļie bērni, un priecājieties kopā ar savu tēvu!

Valērs

Jus esat mūsu tēvs?

Mariana

Vai tas esat jūs, ko māmiņa tik daudz apraudājusi?

Anzelms

Jā, mana meita, jā, mans dēls; esmu dons Tomazo d’Albursi, ko debesis izglāba kopā ar visu naudu no noslīkšanas; jau sešpadsmit gadu domāju, ka jūs visi esat miruši, un tagad pēc gariem ceļojumiem biju nolēmis rast mierinājumu laulībā ar maigu un saprātīgu jaunavu. Atgriezties Neapolē bija bīstami, tāpēc pārdevu tur mūsu īpašumus un apmetos uz dzīvi šeit, ar svešo Anzelma vārdu gribēdams aizmirst visas nelaimes, kādas biju pārdzīvojis, saukdamies savā vārdā.

Arpagons Anzelmam

Un tas ir jūsu dēls?

Anzelms

Jā,

Arpagons

Samaksājiet man desmit tūkstošus ekiju, ko viņš man nozadzisl

Anzelms

Viņš jums nozadzis?

Arpagons

Jā, viņš.

Anzelms

Kas jums to sacīja?

Arpagons

Žaks.

Valērs Zakam

Tu to saki?

Žaks

Jūs taču redzat, ka es nesaku nekā.

Arpagons

Jā. Izmeklētājs ir protokolējis viņa liecību. Valērs

Jūs uzskatāt, ka spēju tik zemiski rīkoties? Arpagons

Spējat vai nespējat, bet gribu dabūt atpakaļ savu naudiņu!

VI SKATS

Arpagons, Anzelms, Elīze, Mariana, Kleants, Valērs, Frozīne, izmeklētājs, Žaks, Laflešs

Kleants

Nemokiet sevi, tēv, un neapvainojiet nevienu. Esmu dzirdējis par jūsu zaudējumu un gribu pateikt: ja jūs piekritīsit, ka es precu Marianu, tad dabūsit atpakaļ savu naudu.

Arpagons

Kur tā ir?

Kleants

Neraizējieties par to. Tā ir drošā vietā un manā ziņā. Jums tikai jāpasaka, par ko izšķiraties, un jāizvēlas, vai dosit man Marianu vai zaudēsit savu lādīti.

Arpagons

Vai no tās nekas nav izņemts?

Kleants

It nekas. Marianas māte jau paziņoja, ka atstāj meitai brīvu izvēli; tagad jāizšķiras tikai jums, vai piekrītat mūsu laulībām.

Mariana Kleantatn

Jūs vēl nezināt, ka tagad ar to nepietiek, jo debesis man atdevušas, rādot uz Valēru, reizē ar brāli, ko šeit redzat, arī tēvu, rāda uz An-zelmu, no kura jums tagad jāprasa piekrišana.

Anzelms

Vai tiešām jus, mani bērni, uzskatāt, ka esmu atgriezies pie jums, lai pretotos jūsu tieksmēm? Arī jūs, Arpagona kungs, sapratīsit, ka daiļa meitene drīzāk izvēlēsies dēlu nekā tēvu, tāpēc

nelieciet velti sev sacīt vārdus, kurus nav nepieciešami dzirdēt, un piekrītiet tāpat kā es šīm divkāršajam kāzām.

Arpagons

Kamēr neieraudzīšu savu lādīti, nesacīšu nekā.

Kleants

Jūs to ieraudzīsit veselu un neaizskartu.

Arpagons

Man nav naudas, ko dot saviem bērniem pūrā.

Anzelms

Man pietiks, ko dot abiem, par to nemaz neraizējieties.

Arpagons

Vai jūs uzņematies segt šo abu laulību izdevumus?

Anzelms

Jā, to es- uzņemos. Vai esat apmierināts?

Arpagons

Tikai tada gadījumā, ja jūs kāzām uz sava rēķina liekat man uzšūt uzvalku.

Anzelms

Piekrītu. Taču tagad ļausimies šīs laimīgās dienas līksmei.

Izmeklētājs

Tā, tā, mani kungi! Nesteidzieties! Kas samaksās par maniem rakstu darbiem?

Arpagons

Kam mums vairs jūsu rakstu darbi! Izmeklētājs

Jā, bet jūs mani uzaicinājāt, un par velti es nestrādāju.

Arpagons, rādīdams uz Zaķu

Tur jums ir atlīdzība: varat viņu pakārt.

Žaks

Tas nu gan ir par traku: kad saku patiesību, mani pamielo ar spieķi, un, kad meloju, mani taisās pakārt!

Anzelms

Arpagona kungs, piedodiet viņam šo mānīšanos!

Arpagons

Vai jūs samaksāsit izmeklētājam?

Anzelms

Labi. Steigsimies ašāk pie māmiņas paziņot mūsu priekus!

Arpagons

Un es steigšos apskatīt savu dārgo lādīti.

PĒCVĀRDS

Pirmajā Luijam XIV adresētajā lūgumrakstā sakarā ar «Tar-tifa» aizliegšanu Moljērs rakstīja: «...saskaņā ar savu nodarbošanos, labākais, ko es varu darīt, ir — rādīt smieklīgos tēlos sava gadsimta netikumus.» Šais vārdos ietverta Moljēra idejiski mākslinieciskā programma: viņš atklāj sava laika sabiedrības netikumus, un viņa galvenais ierocis ir smiekli.

Saprazdams, lapat kā Fransuā Rablē, ka smiekli slēpj sevi varenu, grāvēju spēku, Moljērs pareizi aizrādījis, ka satīra ir daudz spēcīgāka nekā «labākie nopietnas» morāles paraugi: «Mēs dodam netikumiem smagu triecienu, izstādidaini tos vispārības apsmieklam. Nopēlumu cilvēki pacieš viegli, bet izsmieklu necieš. Būt slikti viņi ir ar mieru, bet būt smieklīgi viņi nevēlas.»

Moljēra smiekli nekad nebija bez pamata. Bet viņa visjautrākajos farsos skaidri saklausāma atmaskošanas pieskaņa. Tas, ka Moljēra darbi bija piesātināti ar sava laika progresīvajām un aktuālajām idejām, bija par iemeslu lielajai cīņai, kāda notika ap viņa darbiem.

Moljēra dramaturģijas idejiski mākslinieciskā diapazona līdz tam nebijušais plašums, progresīva mākslinieka novatora drosme izraisīja niknus uzbrukumus no reakcionāri noskaņotajiem XVII gadsimta literātiem. Viņi teica, ka pirmsinoljēra komēdija nekad neiedrošinājās skart tādus «neatļautus» tematus, kā, piemēram, reliģija, morāle, zinātne, muižnieku kārtas degradēšana. Turpretī Moljērs, pēc viņu vārdiem, centās ar savam lugām iedragāt tikumības, baznīcas un valsts pamatus. Starp citu, daži jaunākie Rietumu kritiķi neatlaidīgi mēģina izmest no Moljēra darbiem milzīgo idejisko saturu, parādīt «Tartifa» autoru par jautru jokdari un fantazētāju, tālu no sava laika reālajām interesēm. Viņiem nav nekādas daļas gar to, ka gandrīz katra Moljēra luga pārvērtās par kauju, kurā viņš ierāva, viņa paša vārdiem runājot, naudas viltotājus (faux monnoyeurs) ar dažādām maskām. Moljērs bija dziļi tendenciozs rakstnieks, taču rietumu literatūrzinātnē viņam nostiprinājusies «zelta vidusceļa» un «veselā buržuāziskā prāta» ideologa reputācija. Šādi apgalvojumi ir galīgi aplami. Moljērs visu mūžu cīnījās pret «zella vidusceļa» piekritējiem, uzskatīdams viņus par apzinīgiem vai neapzinīgiem sabiedriskā ļaunuma

veicinātājiem. Ar sevišķu sašutumu viņš tiem uzbruka «Mizan-tropā» — savā visliriskākajā darbā, kurā ir tik spēcīgs personiskais elements.

Atmaskošanas un noliegšanas patoss Moljēra darbos apvienots ar humānistisko ideālu apstiprināšanu. Kā mākslinieks un domātājs viņš bija Fransuā Rablē un Montēņa dižo tradīciju mantinieks. Viņam piemita humānistiska ticība cilvēkam, cilvēka sensenai labsirdībai. No franču renesanses viņš pārņēma principu par personības brīvo attīstību, personības, kura ir atbrīvota no kastu un kārtu šaurajiem aizspriedumiem, despotisma un egoisma, no reliģiozās svētulības un sholastikas. Moljēram bija tuva brīvā cilvēka renesanses lēma, cilvēka, kuram piemīt iekšējā mēra sajūta, kas nosaka bez ārējiem spaidiem viņa saprātīgo izturēšanos gan privātajā, gan sabiedriskajā dzīvē. Viņš bija pārliecināts, tāpat kā renesanses domātāji, ka nebrīvības režīms nodara garīgus zaudējumus personībai, kas nav pakļaujama ar varu uzspiestai aizbildnībai ne savās domās, ne darbos. Sī ideja tika iemūžināta jau viņa agrīnajos darbos, kā, piemēram, «Vīru skola» un «Sievu skola». Moljēra pozitīvie varoņi un varones cīnās par savu cilvēcisko pašcieņu, par savām dabiskajām jūtām un centieniem pret ierobežojumiem, kādus izvirza kūtrā, savtīgā vide, un tā neatlaidība, ar kādu tiek aizstāvētas personiskās intereses, iegūst sabiedrisku raksturu.

Sekojot renesanses tradīcijām, Moljērs gan noraidīšanā, gan pieņemšanā pievērsās tautas gudrībai, personisko un sabiedrisko attiecību tautas kritērijiem; tādēļ viņš ieveda savās lugās varoni plebeju un uzticēja tam sava paša sirdij tuvās domas, lietoja tautas satīras un lubu groteska paņēmienus, tautas valodas stihiju ar folklorā smeltiem izteicieniem, parunām un sakāmvār-diem. 5o tendenci stingri nosodīja rakstnieki klasicisti. Pat brīnišķīgās grāmatas «Raksturi jeb pašreizējā gadsimta tikumi» autors 2ans Labrijērs, kas par Moijēru jūsmoja, pārmeta tam tieksmi pēc vienkāršo ļaužu valodas elementiem. Tāpat kā Šekspīrs, Lope de Vcga un cili lielie renesanses mākslinieki, tematus un tēlus Moljērs smēlās no renesanses noveiistikas, no masku komēdijas, no tautiska farsa, un par fo viņu nopēla XVII gadsimta dogmatiskā kritika. Moljērs renesanslski mīlēja dzīvi, optimistiski ticēja cilvēkiem un cilvēces nākotnei, tālab viņš tik sīvi cīnījās pret visvisādiem «dabas sagrozītajiem», kuri aizsprostoja ceļu uz laimi. Taču vēsturiskie apstākļi, kādos viņš dzīvoja, neveicināja šās ticības nostiprināšanos: vienā gabalā tā cieta neveiksmi. Franču absolūtisms, nomākdams brīvo domu, bija naidīgs augstajiem humānisma ideāliem. Nežēlīgā

valsts reglamentācija uzlika dzelžus brīvajai personības attīstībai, un tas izslēdza to emancipāciju, par kādu sapņoja humānisti. «Mizantropā» parādīta Alsesta ilūziju bojā eja, Atsēsta, kurš sevi uzskatīja par brīvu cilvēku, bet kuram jāapspiež sava brīvā griba absolūtā monarha absolūtās gribas priekšā.

Automātiski laimīgajās beigās, kādas ir lielākajā daļā Mol-jēra lugu, izpaudusies ne vien tīri žanriskā komēdijas tradīcija; šais beigās laiku pa laikam jaušama autora ironija, kurš apzinās, cik grūti ir uzveikt reālo ļaunumu, kas ar visām saknēm ieķēries absolūtiski buržuāziskajā sabiedrībā ar tās kārtu nevienlīdzību, egoismu, lišķību, nivelējošo mantas varu; taču reizē ar to šais finālos ir renesanses utopijas elements, kas pieļauj cilvēcības un taisnīguma idejas uzvaru pār konkrētu, «atsevišķu» cilvēku, kurš ar savu izturēšanos šo cēlo ideju noliedz.

Moljēra rakstniecības sakums sakrīt ar klasicisma uzplaukumu franču literatūrā. Klasicisma teorētiķi un praktiķi centās radīt lielu, monumentālu mākslu, kas veidojas uz valsts un nacionālās vienības pamata. Sis stils, kas ģenētiski saistās ar humānistisko renesanses kultūru, daudzējādā ziņā bija novatorisks un vēsturiski progresīvs. Piesliešanās klasicismam, kas ap XVII gadsimta sešdesmito gadu sākumu ieņēma noteicēju stāvokli, nozīmēja piesliešanos laikmeta lielajai literatūrai.

Moljēram imponēja idejiskā diapazona plašums un formas pilnība, kas iezīmēja izcilo rakstnieku klasicistu darbus. Dižais XVII gadsimta domātājs Dekarts, kura filozofijas sistēma stipri ietekmēja jauno literatūras skolu, uzskatija, ka vienīgi skaistas formas apvienojums ar dzi|u saturu ir pilnīga mākslas darba •galvenā iezīme. Šāds atzinums sakrita ar Moljēra estētiskajiem uzskatiem, kurš kritiski pārņēma klasicisma mākslinieciskos iekarojumus. Moljērs pieņēma vienu no visprogresīvākajiem klasicistiskās poētikas principiem — mākslinieciskās vispārināšanas principu, kas izslēdz visu nejaušo un nebūtisko. Bet kla-sicisti, tēlodami jūtu īstenību, katrā ziņā atņēma tai individuālo savdabību, pameta novārtā vienreizīgo un konkrēto vispārīgā un abstraktā vārdā. Moljēra daiļradē vispārinājumu plašums apvienojās ar spilgtu raksturu individualizāciju, ar varoņu un vides krāsainu attēlojumu.

Moljērs radoši izmantoja rakstnieku klasicistu vērtigo pieredzi cilvēka dvēseles dzīves analīzes sfērā, raksturu un kais-libu mākslinieciskās izpētes sfērā, kaut ari klasicisti to bija paņēmuši abstrahētā veidā, kad tēlojamā objekta iekšēja būtība tika rādita izolēti no ārējiem, materiālajiem apstākļiem, kā universālu un mūžam negrozāmu likumsakarību izpausme.

Par spili tam, ka Moljērs zināmā mērā bija renesanses rakstnieku piekritējs, kuri tiecās pēc valodas bagātināšanas, pēc literatūras formu paplašināšanas, formu, kas sakņojas tautas dzeja un folklorā, viņš tomēr nepagāja garām tiem sasniegumiem, kurus bija guvuši klasicisti valodas tīrīšanas un stabilizēšanas procesā. Lieliem klasicisma dramaturgiem, dzejniekiem un prozaiķiem piemītošais spožais aforistiskais stils, valodas loģiska precizitāte un skaidrība bija guvuši augstas literatūras normas nozīmi, kā vārda māksliniekam bija obligāti arī Mol-jēram. Tāpat arī viņš pārņēma dažus kompozīcijas paņēmienus, kurus bija izstrādājuši dramaturgi klasicisti: stingri noregulētu fabulas kustību, simetriju darbojošos personu izvietojumā un cēlienu izkārtojumā. Moljērs sekoja atsevišķiem klasicistiskās poētikas dogmatiem, kuri izpaudās triju vienību likumos (laika, vietas un darbības vienība), kaut gan viņš itin bieži veikli apgāja laika vienību, ietverdams sižetā varoņu priekšvēsturi, bet «Donā Zuanā» vispār atteicās no' likumu ievērošanas. Didro reiz norādīja, ka likumi «bija derīgi viduvējam cilvēkam, bet tie bija kaitīgi ģeniālam cilvēkam».

Moljērs sintezēja klasicisma mākslai piemītošos reālistiskos elementus, bet viņa idejiski estētiskos sasniegumus, kas saistās ar reālistiskās metodes attīstību, noteica galvenokārt pievēršanās sava laika īstenībai, patiess dzīves atspoguļojums, jo šeit viņš saskatīja rakstnieka sabiedrisko misiju.

Apstrādādams antīko lugu, itāliešu masku komēdijas, veclaiku farsu un novc|u sižetus, Moljērs tos piesātina ar konkrētām detaļām, kas ņemtas no sava laika sadzīves un sociālajiem apstākļiem. Darbojošos personu raksturiem, viņu rīcības virzītājiem motīviem tiek piešķirta jauna jēga saskaņā ar savu laiku, kurš tad arī k|ūst par iedarbīgu dramaturģijas faktoru. Pat intrigu komēdijās, kurās sprēgāt sprēgā jautrība.

Visiem Moljēra varoņiem skaidri saskatāms viņu sabiedriskās cilmes zīmogs. Privātīpašnieka instinktu neganta plosīšanās Arnolfā («Sievu skola»), ekstravagantās ērmības Zurdēnā («Pilsonis muižniekos»), karojoša svētulība Tartifā, nevaldāmā uzdzīve donā Zuanā, pilsoņa sašutums Alsestā, zooloģiskais egoisms Argānā («Iedomu slimnieks») nav iedomājami ārpus sabiedriskās vides, kuras galvenās īpašības attēlotas lugās.

Dcnī Didro cīņā par apgaismības laikmeta reālistisko dramaturģiju balstījās uz Moljēra darbiem. Starp citu, viņš aizrādīja, ka Moljēra varoņi darbojas savās sabiedriskajās funkcijās, un tas, pēc viņa ieskatiem, bija svarigs jauninājums.

Moljēra mākslinieciskās zināšanas dibinājās uz pieredzi un

novērojumiem. Par savas mākslinieciskās metodes filozofisko premisu viņš izmantoja Pjēra Gasendī mācību, kurš tāpat kā Montēņs bija antīkā filozofa materiālista Epikūra sekotājs. Gasendī apgalvoja, ka prāta slēdzieniem un zināšanām vajag pamatoties uz jūtu liecībām pieredzē un praksē. Si koncepcija bija tuva Moljēram, kas piederēja pie dedzīgiem Gasendī cienītājiem un skolniekiem; tā stimulēja apkārtējās dzīves īstenības vērošanu.

Pēc Didro domām, Moljērs piederēja pie tiem dižajiem dramaturgiem, kuri «cītīgi vēro visu, kas notiek ap viņiem fiziskajā pasaulē uri morālajā pasaulē». Novērošana viņam bija galvenais mākslinieciskās tipizācijas avots, turklāt par Moljēra tēlošanas objektu nekad nekļuva atsevišķs gadījums, bet dzīves parādības, kas iegūst sabiedrisku raksturu. Līdzīgu domu izteicis viens no Didro līdzgaitniekiem «Enciklopēdijā» Marmontels. Studēdams Moijēra darbus, viņš izdarīja slēdzienu, ka «komēdija nav viena cilvēka portrets, kā tas ir satīrā, bet noteiktas sugas cilvēku portrets, kura ir plaši izplatīta sabiedrībā. So cilvēku visspilgtāk izteiktās īpašības savāktas kopā vienā tēlā.»

Didro rakstīja par mākslinieciskā vispārinājuma milzīgo spēku, kāds ietverts Moljēra tēlos, par viņa prasmi parādīt tēlojamo raksturu galvenās īpašības. Moljērs centās kristalizēt personāža tipiskās īpašības, bet viņam nerūpēja naturālistiski atdarināt portretisko līdzību. Pats Moljērs savās literāri polemiskajās komēdijās ««Sievu skolas» kritika» un «Vcrsaļas eks-promls» neatlaidīgi uzsvēra, ka viņā varoņi ir līdzīgi daudziem, bet nevienam atsevišķi. Gan savā dramaturģijā, gan estētikas izteikumos apgalvoja, ka vispārīgais un individuālais veido nedalāmu vienību.

Didro, piemēram, ieteica aktierim, kas tēlo Tartifa, Skopuļa vai Mizantropa lomas, neņemt vērā savu personisko dzīves un dvēseles pieredzi, io tas var radīt skatuves tēla pasekiinā-šanos. Sasniedzis daļēju patiesību, aktieris nospēlēs tartifu, skopuli un mizantropu ar mazo burtu un tādējādi nodarīs pāri autoram, «jo tas ir radījis Tartifu, Skopuli un Mizantropu (ar lielo burtu)». Didro bija pilnīga taisnība, kad viņš aktierim ieteica censties pēc mākslinieciska vispārinājuma, bet, nostatīdams vispārējo pretī atsevišķajam un konkrētajam, viņš noplicināja reālistiskā tēla veselumu. Tipisks raksturs Moljēra izpratnē iegūst māksliniecisku izteiksmīgumu tikai tad, ja tas atklājas caur konkrēti notēlotu individualitāti; tieši tāda ir viņa izteikumu objektīvā jēga. Moljēra teātra estētikas pamatos ir aktiera pārveidošanās ideja, aktiera nepieciešamība rūpīgi izpētīt īstenību, jo dzīves pazīšana, kas dod barību dramaturga fantāzijai, atbrīvos arī tēlotāju no spekulatīvi abstraktām ska. tuviskām shēmām. Par to ir runa viņa «Versa|as ekspromtā». Moljērs galīgi noraidīja dramattirģiskā un tātad arī skatuviskā tēla abstraktuinu. Radīdams tipiskus raksturus, kas smelti no sava laika dzīves, viņš apzinīgi tiecās tieši pēc tā, lai laikabiedri tos pazītu, laikabiedri, pie kuru prātiem un sirdīm vērsās viņa daijrade, turklāt viņš to nesaprata kā vienreizēju «pazīšanu», kas panākama ar personisku, «portretisku» salīru. ««Sievu skolas» kritikā» Moljērs bez kādiem aplinkiem apgalvoja, ja viņa radītajos tēlos «nevarēs pazīt mūsu laika cilvēkus», tad autora mērķis nebūs sasniegts. Šis uzdevums nevarēja tikt atrisināts klasicistiskās estētikas ietvaros, estētikas, kura izšķīdināja atsevišķo -vispārējā un ignorēja tēlojamā objekta konkrētās un individuālās īpatnības. Bet Moljēra varoņus XVII gadsimta skatītāji un lasītāji «pazina», ko apstiprina daudzas laikabiedru liecības. Tā, piemēram, pazīstamais pasaku rakstnieks un literatūras teorētiķis Saris Perro apgalvoja, ka Moljēra teātra zālē «ikviens skatītājs pazina sevi un vēl jo labāk pazina savu kaimiņu, kura vainas vienmēr ir vieglāk ievērot nekā pašam savas». Bet Moljēra reālistiskās metodes isto triumfu iezīmē tas, ka viņa varoņos sevi «pazina» nākamo paaudžu pārstāvji, ka viņus «pazīs» ari mūsu laikos, kaut gan sociālie un sabiedriskie apstākli, kas šos varoņus radījuši, kļuvuši par tālu, vēsturisku pagātni.

Moljēra tieksme pēc tēlu individualizācijas spēcīgi izpaudusies viņa darbu valodā. Uz to gaiši un skaidri norādījis Didro: «Moljērs bieži vien ir neatdarināms. Viņam ir skati ar četriem pieciem sarunu biedriem, kuros katrs izrunā ne vairāk kā vienu vārdu, bet šis vārds atbilst personāžam, to raksturo.» Didro jūsmoja par Moljēra raksturu tēlojumu meistarību. Tā viņam šķita neaizsniedzama.

Moljēra māksliniecisko novatorismu noteica tas, ka viņa dramaturģijā parādījās vesela galerija sugas vārdu — tipu ar vispasaules nozimi, kuri nonākuši pie mums cauri gadsimtu tālēm. Franču komēdiju rakstnieki pirms Moljēra nav radījuši tipiskus raksturus, kuri varētu nostāties līdzās Tartifam vai donam Zuanarn, Zurdēnam vai Harpagonam, ne tāpēc, ka viņiem būtu trūcis talanta, jo, piemēram, Pjēram Korncjam, kas XVII gadsimta trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados uzrakstīja veselu komēdiju ciklu, nebija iemesla žēloties par talanta trūkumu. Pols Skarrons un Sirano de Beržeraks arī bija spilgti apdāvināti dramaturgi. Iemesls neslēpjas talanta lielumā, bet gan Moljēra atklātajā tēlošanas un tipizācijas mākslinieciskajā metodē.

Franču romantiķi, kas gāza klasicisma poētiku, izslēdza no tās iedarbības sfēras Moljēra daiļradi. Viktors Igo «Kromvela» priekšvārdos velk paralēli starp Moljēra «Donu Zuanu» un Gētes «Paustu», nosaukdams tās par «dvīņu lugām». Igo uzskata Moljēru par antiklasicistu, par modernās mākslas pārstāvi, jo viņa dramaturģijā cildenais apvienots ar grotesko. Satobriāns «Pētījumā par angļu literatūru» (1836), salīdzinādams Moljēru ar Šekspīru, izteicās par Moljēra komēdijas īpašām īpašībām, kuras to nostata uz robežas ar traģisko. Daž.us gadus pirms Šatobriāna līdzīgu spriedumu par Moljēru izteica Л. Puškins: «Aizrādīsim, ka cildena komēdija nedibinās vienīgi uz smiekliem, bet uz raksturu attīstības, un ka bieži vien pienāk tuvu pie traģēdijas.» («Par tautas drāmu», 1830.) Puškina vārdi par «raksturu attīstību», protams, zīmējas uz evolūciju, tēlu kustību un pārveidošanos, kuru nosaka apstākļi, un tas tuvina Moljēru ar Šekspīru. Kādā citā sakarā, runādams par mākslinieka radītāja «augstāko drosmi», Puškins min Moljēru vienā rindā ar Šekspīru un Gēti: «Pastāv augstākā drosme: izgudrošanas, radīšanas drosme, — tāda ir Šekspīra, Dantes, Miltona drosme, Gētes drosme «Faustā», Moljēra — «Tartifa» »

Tai pašā laikā ir zināms, ka Puškins Moljēra metodi pretstatīja Šekspīra metodei. Kādā zīmītē, kas atrasta starp viņa papīriem un datējama aptuveni ar 1834. gadu, viņš rakstīja: «Šekspīra radītās personas nav tā kā Moljērain tādas un tādas kaislības, tāda un tāda netikuma tipi, bet dzīvas būtnes, kas pārpilnas daudzējādām kaislībām, daudzējādiem netikumiem; apstākļi attīsta skatītāju priekšā viņu dažādos un daudzpusīgos raksturus. Moljēram Skopulis ir skops — un viss; Šekspīram Seiloks ir skops, apķērīgs, atriebīgs, bērnus mīlošs, asprātīgs. Moljēram lišķis lišķēdams lakstojas ap sava labdara sievu; lišķēdams pārņem muižas saglabāšanu; lišķēdams lūdz glāzi ūdens... Andželo ir lišķis — jo viņa atklātā rīcība runā pretī apslēptajām kaislībām!»

Šis izteikums ieguvis plašu popularitāti, un tā ietekmē Moljēru bieži vien izslēdz no reālisma. Taču der uzsvērt: jau pats fakts, ka šad un tad Šekspīra un Moljēra vārdi tiek nostatīti līdzās, norāda uz to, ka Puškins viņus uzskatīja par māksliniekiem, kas ir līdzīgi viens otram sava lieluma un objektīvās nozīmes ziņā pasaules literatūrā. Bet vēl svarīgāks ir kas cils: Puškina formulā, bez šaubām, ir klāt spilgts polemisks saasinā-jums, kuru var izskaidrot ar tieksmi aizstāvēt cilvēka rakstura daudzveidīgā tēlojuma ideju, kura paraugu viņš atrada Šekspīrā. Ievērojamais puskinists B. Tornaševskis šai sakarā rakstīja: «Būtu nepareizi pieņemt šo piezīmi par Moljēra objektīvu kritisku raksturojumu. Vēl 1822. gadā gandrīz tādiem pašiem izteicieniem Puškins rakstīja par klasiskajām tradīcijām piemītošajām metodēm dramatiskā rakstura atveidošanā. Sis izteikums drīzāk atgādina pašatzīšanu, paša izpratnes atklāšanu raksturu traktējumā ar šādos apstākļos gluži saprotamu pretējo paņēmienu pārspīlējumu.»

Citējot šo 1834. gada piezīmi, neviens no moljēristiem neievēroja, ka Puškins nostata līdzās Arpagonu un Tarlifu nevis Šekspīra komēdiju personāžiem, bet Seilokam un Andželo — traģēdiju tēliem. Tādējādi Puškins pasvītro savas zīmītes polemisko raksturu un līdz ar to nelieši apstiprina agrākos izteikumus par Moljēra cildenās komēdijas tuvumu traģēdijai. Turklāt Puškina formula nepavisam nenozīmē Arpagona un Tartifa reālistiskuma noliegšanu. Reālisma poētikai ir svešs nor-matīvums un reglamentācija, tas rīcībā ir dažādi mākslinieciskie tēlošanas paņēmieni, un Šekspīra daudzpusība nav vienīgais obligātais reālistiskā tēla radīšanas noteikums. 1834. gada zīmīte neanulē tos augstos novērtējumus, kādus Puškins bija devis «Tartifain» un visai Moljēra mākslai. Arī sava mūža pēdējos gados viņš joprojām uzskatīja Moljēru par patiesu un dziļu raksturu radītāju. Pēc autoritatīvas N. Aņenkova liecibas, Puškins izteica Gogolim «kārtīgu rājienu» par nepietiekami augstu Moljēra novērtējumu; viņš tam ieteica mācīties tieši no «Tartifa» autora mākslu veidot raksturus. So sarunu ietekmē Gogolis sāka citādi uztvert Moljēru. Pirmām kārtām Gogolis Moljēru tagad uzskata par lielu raksturu veidotāju: «Ai, Mol-jēr, dižais Moljēr. Tu, kurš tik plaši un tādā pilnībā attīstīji savus raksturus, tik dziļi izsekoji visām viņu ēnām.» Pats par sevi saprotams, ka vardi «dziļi izsekoji visām viņu ēnām» Gogoļa valodā nozīmē tieši raksturu dziļumu uti sarežģītibu. Nedrīkst, protams, nelikt vērā ari to, ka toreiz, kad tika rakstītas šis rindas, Gogolis nebija iesācējs rakstnieks, bet «Revidenta» autors, tātad viņa spriedums iegūst ipašu svaru.

Jāpiebilst, ka Moljēram, dzīvam esot, bija jāatvaira dogma-tiķu uzbrukumi, kuri viņam pārmeta tieši iekšējo pretrunīgumu viņa tēlotajos raksturos. Atoljēra raksturu sarežģītībā viņi saskatīja absurdu, izaicinājumu «veselajam» prātam, vispārpieņemto estētisko normu aizskaršanu. Starp nedaudzajiem literātiem, kuri augstu novērtēja Moljēra novatorismu, jāmin rakstnieks brīvdomātājs, smalkais un oriģinālais kritiķis Sen tev*

remons. Viņš apgalvoja, ka Moljčra augstā komēdija ir spējīga sacensties ar traģēdiju gan satura dziļuma, gan iekšējo kontrastu bagātības ziņā, kuras ietvertas tās sižetos un raksturos, Sentevremons konstatēja līdzību starp Moljēru un Šekspīra laika angļu dramaturgiem; tāda paralēle XVII gadsimta franču kritikai bija gluži negaidīta. Starp citu, Sentevremons salīdzināja Moljēru ar Benu Džonsonu: pēc viņa domām, tie abi «lieliski attēlo dažādus cilvēku paradumus un tikumus, turklāt gan viena, gan otra skatos pareizi atspoguļots tautas raksturs un gars».

Aizstāvot mākslinieka tiesības tēlot darbojošos personu negaidītus dvēseles pārdzīvojumus un «neloģisku» rīcību, Mol jērs ««Sievu skolas» kritikā» rakstīja, ka dažādos apstākļos vier.s un tas pats cilvēks var rīkoties un izskatīties citāds. Rakstura uzbūvē Moljērs noliedza racionālistisku shematismu, jo tas radīja pretrunu ar dzīves patiesību, kura necieš shēmas. Bet, būdams dramaturgs satīriķis, Rablē māksliniecisko tradīciju turpinātājs, viņš labi zināja, cik liela vērtība ir hiperbolai, tēla saasināšanai, viņā dominējošo, noteicošo, galveno īpašību koncentrētam uzkrājumam.

Moljērs allaž ļoti intensīvi un reljefi parāda varoņa raksturā valdošo kaislību. Tā parādās visspožākajā apgaismojumā, un tālab citas rakstura īpašības bieži vien paliek it kā ēnā; tās ir pakļautas galvenajai kaislībai, tām ir uzspiests šās kaislības zīmogs. Šādas savdabīgi polifoniskas rakstura izstrādāšanas princips ir tas. ka varoņa ģenerālā tēma savā augšupejošā attīstībā nemitīgi variējas, sazaro, pārdzīvo dažādas metamorfozes, apaug ar jaunām detaļām, kuru izdomāšanā Moljērs ir patiešām neizsmeļams. Konsekventa detaļu pievienošana, sasaistot tās iekšēji ar galveno tēmu, piešķir varoņa tēlam apbrīnojamu plašumu, reljefumu un līdz ar to — neizdzēšamu kontūru asumu.

Sis mākslinieciskais paņēmiens daudzējādā ziņā saskanēja ar Balzaka daiļrades manieri; tas ir skaidri samanāms Gobseka, Grandē, Gorio un dažu citu «Cilvēciskās komēdijas» varoņu tēlos, kuri nes sevī kādu dominējošu, nevaldāmu kaislibu, kas robežo ar māniju. Balzaka daiļrades pētītājs B. Reizovs pareizi atzīmējis, ka Balzaka varoņi «lielākoties ... ir apsēsti ar kādu visu aprijošu kaislību. Tā kalpo ne vien raksturošanai, bet arī darbības attīstībai, tā ir svira, kas iedarbina varoni. Turklāt tā konstruē visu romānu» Dižais romānists bija ne vien dedzīgs Moljēra cienītājs, bet arī viņa idejiski māksliniecisko tra-dīeiju turpinātājs. B. Reizovs, analizēdams «Gorio tēvu», sali-dzina to ar «Pilsoni muižniekos». Pētnieks konstatē pēc pirmā acu uzmetiena necerētu, taču neapšaubāmu līdzību Gorio un Žurdēna pozīcijās. «Gorio... aizgāja Zurdēna un visu to Pilsoņu pēdās, kuri augsto sabiedrisko stāvokli uzskatīja par augstāko dzīves laimi. Tas, kas bija izsmiets Moljēra komēdijās, tika notiesāts Balzaka romānos.» Arī Balzaka pētnieks V. Gribs ir konstatējis veselu virkni analoģiju — māksliniecisku un idejisku — Balzaka un Moljēra daijradē. Viņš apgalvoja: «Balzaka zemošanās Moljēra priekšā nebija auksta, akadēmiska, bet aktīva, radoša. Balzaks vairāk nekā citi iedziļinājās Moljēra ģēnijā, jo Balzaka pozīcija attieksmē pret sava laika sabiedrību bija līdzīga Moljēra pozīcijai...»

Reālisms nav sastingušu likumu un kanonu kodekss; ikviens laikmets to bagātina ar jaunām idejām un mākslas izteiksmes līdzekļiem. Pats par sevi saprotams, ka māksliniecisko sasniegumu un atklājumu pārņemšana, kuri saistās ar reālistisko Moljēra dramaturģiju, nenozīmē jau paveiktā mehānisku atkārtošanu, bet tā jaunā pievienošanu, kuru rada nemitīgi mainīgo sabiedrisko dzīves apstākļu nepieciešamības. «Sabiedrisko zinātņu doktora» Balzaka reālisms, kas bija bagātināts ar jaunu vēsturisku, sociālu un estētisku cilvēces pieredzi, ieguva tādas īpatnības un īpašības, kādas nepiemita Moljēra reālismam. Balzaka romānos cilvēks tiek tēlots ciešākos un daudzveidīgākos sakaros ar sabiedrisko vidi, kas nosaka, pēc pavirša acu uzmetiena, viņa rīcības, domu un jūtu neizprotamu loģiku. Moljērs nevarēja izprast ar Balzakam piemītošu dziļumu sabiedrības ekonomiskās un politiskās attīstības likumsakarības tāpēc, ka viņš darbojās laikmetā, kad buržuāziskā sabiedrība vēl nebija nobriedusi, kad tās iekšējās pretrunas vēl tikko iezīmējās. Bet no tā nebūt neizriet, ka Moljērs bijis «vēl maz attistits» reālists. Runa var būt par dažādām stadijām jeb fāzēm reālisma attīstībā, reālisma, kura viens no izcilajiem meistariem bija Moljērs.

XVII gadsimta sešdesmito gadu kritiķi doktrināri izslēdza Moljēru no lielās literatūras. Tie viņu uzskatīja vai nu par vienkāršas tautas, tirgus laukumu farsu sacerētāju, kurš nav spējīgs uzrakstīt lugu saskaņā ar klasicisma poētiku, vai par vulgāru kopētāju, jo līdz šim nepieredzēto patiesumu, ar kādu Moljērs tēloja tā laika dzīvi, viņi uzskatīja par vienkāršu bildīšu novilkšanu no dabas. Pēc trim gadsimtiem aizrobežu «modernā kritika» no jauna sāka mēģināt atņemt laurus Moljēram, zaimojoši nosaucot viņu, pēc progresīvā franču literatūras darbinieka Pjēra Deksa vārdiem, par «veco, smieklīgo ākstu», «Modernie kritiķi negrib ne dzirdēt par Moljēra reālismu, ne par viņa māksliniecisko meistarību, ne par viņa daiļrades sabiedrisko nozīmīgumu. Pjērs Dekss, kurš Moljēru uzskatīja par vienu no franču reālisma pamatlicējiem, nedēļas laikrakstā * Let īres franņaises» (1955, Nr. 563) rakstīja: «Moljērs ir rakstnieks reālists. Pietiek uzrakstīt šos vārdus, lai ar to uzstātos pret visiem modernajiem kritiķiem.»

Moljēra piederība pie lielās franču reālistu skolas nav pa prātam visvisādiem «modes kritiķiem», kuri velti pūlas pazemināt viņa reālistisko dramaturģiju līdz bezidejiskam formas darinājumam. Vēl līdz šim nav norimušas kaujas ap Moljēru, jo viņa nemirstīgās komēdijas, kuras ietekmējis patiesa humānisma gars, arī mūsu dienās joprojām turpina ciņu ar dažādiem sabiedriskā ļaunuma pārstāvjiem.

I, Glikmanis

SATURS

, Tartifs.............

Pēcvārds. I. Glikmanis. Tulk. M. Grinfelde . , , 420

Жан-Батист Мольер КОМЕДИИ

Государственное издательство «Искусство»

Москва 1954

Издательство «Лиесма» Рига 1972

На латышском языке переводчики: М. Грнифсльд. Я. Абрам, Э. Валтер художник Г. Элер

Zans Batists Moljērs» KOMĒDIJAS

Redaktore L. Rambeka. Māksi, redaktora V. Giants. Teliņ, redaktore I. Klotlņa. Korektore I. Kalniņa.

Nodot» salikšanai 1972. g. 27. marta. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 3. augustā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 81X100/32. 13,69 flz. iespiedi.; 21,22 uzsk. iespiedi.} 16.87 jzdevn. 1. Metiens 30СКЮ eks. Maksā 60 kap., audekla iesējumā 72 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju btilv. 24. Izdevn. Nr. 25172/D-3G0. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 451.

1

Sta’rp mums runājot. (Latin.)

Content

Moljērs Žans Batists Komēdijas

TARTIFS JEB КRĀPNIEPS

DONS ŽUANS

MIZANTROPS

SKOPULIS

PĒCVĀRDS

SATURS

1