Martini Stīvs

Kritiskā masa

Stīvs Martini

KRITISKĀ MASA

PROLOGS

Uz rietumiem no Flaterija raga un Himna de Fukas šauruma

Dejojošā lēdija" nekada ziņa nebija skaistule. "Dejojošā lēdija" bija sešdesmit trīs pēdas garš tērauds, kas klāts ar sakaltušām asinīm līdzīgu rūsas kārtu.

Šobrīd tā augšup izslietais priekšklājs un ugunīs mirdzošais priekšvadnis ar septiņu jūdžu ātrumu vagoja melnos viļņus uz rietumiem no Vankūveras salas. Laika apstākļi strauji pasliktinājās, un kuģis te pacēlās uz viļņu muguras, te nolaidās starp tiem. Parastās piecu cilvēku komandas vietā uz kuģa bija tikai trīs - kapteinis Nordkvists, viņa dēls un vēl kāds vīrs, kas bija tikpat kā ģimenes loceklis un, kā jau ģimenes loceklis, strādāja gandrīz par pliku velti.

Kuģis bija izturīgs, darbam dziļjūrā paredzēts tralis ar diviem dīzeļmotoriem. Tā pakaļgalā atradās liela spole ar pusjūdzi garu tīklu, taču tas šajā izbraucienā bija tikai maskēšanās dēļ.

"Lēdija" bija dziļūdens tralis, šajos ūdeņos tikpat ikdienišķs kā desmit pensu naglas. Tieši tā iemesla dēļ izvēle bija kritusi uz to, jo to neievēros pat patruļlidmašīna no gaisa.

Kuģis cilājās un zvalstījās viļņos. No hidrauliskajām šļūtenēm sūcās eļļa, bet viens no abiem motoriem strādāja bez kapitālā remonta tūkstoš stundu ilgāk, nekā paredzēts. Nordkvistam nebija remontam nepieciešamās naudas. Pat strādājot astoņpadsmit stundas dienā ūdenī, kas uz ledū iekaltā kuģa stindzināja līdz kaulam, Nordkvists bija nodzīvojies līdz kliņķim. Sieva iztika no pārtikas ziedojumiem, taču aizdevuma atmaksas termiņi par kuģi, vienalga, bija nokavēti. Federālā valdība nedarīja neko, lai nepieļautu kanādiešiem izsmelt zivju krājumus uz rietumiem no Vankū- veras salas. Ziemeļrietumu lašu bari jau bija iznīcināti, bet tagad viņi rosīgi cēla laukā visu, ko varēja dabūt. Nordkvists ar biedriem nevarēja piedalīties ziedojumu kampaņās, lai uzpirktu savu valdību un tā sāktu rīkoties.

No stūresmājas augstuma viņš palūkojās pāri kuģa priekšvadnim. Labās puses motora apgriezieni mazinājās, tomēr vajadzēja nodrošināt kuģa stabilitāti arvien lielākajos viļņos. Kā draudīgi kalni tie nāca tieši virsū - mirkli tepat un pēc mirkļa projām. "Lēdija" sāka drebēt. Laiks pasliktinājās arvien vairāk.

Pavērsis binokli pret rietumiem, dēls mēģināja saskatīt apvārsni.

- Nolādēts! - Tas bija viss, ko puisis varēja pateikt.

Nordkvists pameta skatienu pār labo plecu un ieraudzīja, ka kuģa labajam bortam tuvojas trīsdesmit pēdu augsta ūdenssiena. Viņš sagrieza stūri pa labi, un trīsdesmit gados iegūtā pieredze lika kuģa priekšgalam iedurties ūdenssienā kā nazim. Siena pārgāzās pāri stūresmājai, sadrebinādama "Lēdijas" tēraudu līdz ķīlim. Izurbies cauri vilnim, kuģis noslīdēja uz leju tā otrā pusē.

Vilnis notrieca puisi no kājām. Viņš apžilbis sēdēja uz klāja un brīnījās par sava vecā spēju neapjukt nāves priekšā.

" isvanja" bija izrūsējis vraks, kādreiz spēcīgās padomju zvejas flotes palieka. Pirms gada bija nolemts nodot kuģi lūžņos, bet, kā jau viss jaunajā Krievijā, ari tas notika ar aizkavēšanos. Patlaban kuģis veica savu pēdējo reisu uz kuģu kapsētu. Pēc Bēringa jūras šķērsošanas tas bija izbraucis cauri Aleutu salām un Aļaskas līcim un uzņēmis kursu gar Kanādas piekrasti uz leju. Ja nepiemin nelielu lūžņu kravu, kuģa priekšgala un pakaļgala tilpnes bija tukšas. Kapteiņa seifā glabājās dokumenti par kuģa pārvešanu uz lūžņu savāktuvi Bangkokas tuvumā. Uz kuģa atradās tikai minimāla septiņu cilvēku komanda, un ceļā tas tikai uz mazu bridi bija iegriezies Prinsrupertā Kanādas piekrastē un uzņēmis nelielu baļķu kravu, kas šobrīd atradās uz klāja. Tā kalpoja par aizsegu, ja kuģis tiktu aizturēts, lai pārbaudītu, kāpēc tas šķērsojis Bēringa jūru un šobrīd kursē gar Amerikas krastiem. Kravas pavadzīme apliecinātu, ka baļķi jānogādā Oklendā, Kalifornijā. Kapteinis gan nedomāja uz turieni doties. Tiklīdz no kuģa būs izcelta īstā krava, baļķus izgāzīs jūrā. Pēc tam kuģis uzņems kursu uz Indijas okeānu dienvidrietumos, uz savu pēdējo atpūtas vietu.

Kamēr kapteinis Jurijs Valentoks centās ar binokli kaut ko ieraudzīt pie apvāršņa, stūrmanis pagrieza kuģi piecus grādus pa kreisi. "Isvanjas" priekšējā tilpnē krājās ūdens, un kuģis arvien lielākajos viļņos kļuva smagnējs. Pagaidām sūkņi ar ūdeni tika galā, taču Valentoks nebija īsti pārliecināts, vai tie strādās ilgi. Lai ari kā viņš skatījās binoklī, viņš neredzēja neko. Vēja nestās lietus lāses triecās komandtilta logos kā lodes. Darbojās tikai viens stikla tīrītājs, bet no tā nebija nekāda labuma. Vēja trenktās šļakatas un no viļņiem norautās putas radīja gaisā necaurskatāmu dūmaku. Valen-

toks tikai ar pūlēm redzēja pats sava kuģa priekšgalu. Lai situācija kļūtu vēl ļaunāka, bija sabojājies radars. Tas bija pārstājis darboties tūlīt pēc izbraukšanas no Vladivostokas. Divas reizes, baidīdamies uzskriet virsū citiem kuģiem, viņi uz kuģu ceļiem bija apstājušies pavisam. Ieslēguši miglas tauri, viņi cerēja, ka citi kuģi viņus pamanīs ar radaru. "Isvanja", kā jau viss šajā brūkošajā valstī, bez remontam nepieciešamajiem līdzekļiem juka ārā pa gabaliņam.

Valentokam bija vēl otra kravas pavadzīme, taču tā bija uzrādāma tikai kritiskā gadījumā, ja kuģis būtu spiests ieiet ostā. Šī pavadzīme bija viltota. Ja krava tiktu atrasta, kapteinis apgalvotu, ka neko sīkāk par to nezina. Bija gan jāšaubās, vai amerikāņu varas iestādes tam noticētu, īpaši, ņemot vērā kravas saturu. Viņam ilgi nāktos atbildēt uz dažādiem jautājumiem un droši vien ilgu laiku pavadīt cietumos. Nez vai Amerikas cietumi bija labāki par Krievijas cietumiem.

Viņš piegāja pie kartes uz galda, piespiedās pie tā metāla kājas un pārbaudīja savu atrašanās vietu vēlreiz. Ja aprēķini bija izdarīti pareizi, kuģis peldēja tieši simt divpadsmit jūras jūdzes uz rietumiem no Huana de Fukas jūras šauruma un ieejas Pjūdžita zundā, aiz kura atradās ASV pilsēta Sietla.

Kuģa "Isvanja" kapteinis nekad nebija braucis uz Savienotajām Valstīm. Viņa draugi gan nesen bija tur ieradušies gandrīz tikpat izrūsējušā lūznī. Šāda krievu zvejas kuģu rīcība nebija nekas jauns. Kuģis izgāja muitas un imigrācijas dienesta pārbaudi, un, tiklīdz amerikāņu amatpersonas bija nokāpušas no tā, visi, ari kapteinis, to pameta, lai jaunajā zemē sāktu jaunu dzīvi. Lai amerikāņi dara ar lūžņiem, ko grib. Valentoks nosprieda: līdzko darbs būs padarīts, tā jārīkojas arī pašam. Viņa kuģis varētu iegriezties Sietlā.

Četras jūdzes uz austrumiem Džons Nordkvists ar stingru roku vadīja "Dejojošo lēdiju" pa lietus kapāto, ban- gaino jūru. Ar visu augumu viņš pretojās milzu viļņa spēkam, tam paejot zem kuģa un triecoties pret stūri. Kuģis stipri sasvērās pa kreisi. Uz mirkli prātā ienāca doma, ka nekad vairs tas varbūt nenostāsies taisni. Bet tad kuģis lēnām padevās stūrei.

-    Visīstākā cūcība. Nav redzams galīgi nekas. - Bens piespieda seju pie aizvēsturiskā radara "Furuno" ekrāna. - Pie joda, kā gan mēs spēsim kaut to atrast?

-    Turpini vien skatīties, - pametis ašu mirkli uz dēlu, Nordkvists no jauna pievērsās kalnam līdzīgajam vilnim, kam blakus kuģis nebija nekas vairāk kā sērkociņš palu straumē.

Augstie viļņi radara ekrānā parādījās kā gaistoši, zaļi tēli, kā no jūras dibena augšup izmestas salas. Radara staram pārslīdot pār jūras virsmu nākamo reizi, tās jau bija pagaisušas.

-    Šie var uzskriet mums virsū, un mēs pat neieraudzī- sim viņu tuvošanos. - Varēja just, ka Bens ir nobijies. Viņš bija kuģojis vētrainā jūrā, taču tik vētrainā ne reizi.

Nordkvists jau bija iedomājies par iespējamo sadursmi, taču ļāva tādu iespēju izteikt dēlam. Šobrīd viņš vairāk raizējās, ka "Lēdijas" priekšgals var ieurbties vilnī un otrā pusē no tā vairs neiziet. Nāve jūrā uzglūnēja miljoniem veidos.

-    Nekā. - Bens tik tuvu piespieda radara ekrānam pieri, ka tā iesāpējās. - Un, pat ja atradīsim, kā tagadējos apstākļos mēs to dabūsim uz klāja?

-   Nav jāuztraucas par visu uzreiz, - noteica tēvs un ieskatījās pulkstenī. Viņš sameklēja kabatā mazu melnas plastmasas priekšmetu gandrīz kalkulatora lielumā, ar zobiem izvilka trīs collas garu antenu, nospieda pāris pogu un, pievērsis vienu aci jūrai, bet otru GPS satelītkoordinātu ierīcei plaukstā, gaidīja. Ekrāniņā viens zem otra parādījās divi skaitļi, kas norādīja garuma un platuma grādu. Kabatas GPS nebija nedz tik droša, nedz precīza kā to lielās, datoriem pieslēgtās līdzinieces uz prāvākiem kuģiem, taču novirze, vienalga, nevarēja būt lielāka par dažiem simtiem pēdu. Patlaban krievu kuģim vajadzēja atrasties ne vairāk kā ceturtdaļjūdzi pa labi, ja vien tas ievēroja grafiku un nebija nomaldījies.

Sazināties pa rāciju nebija iespējams, jo signālu noteikti dzirdētu citi kuģi un varbūt ari krasta apsardze, kas patrulēja savas jurisdikcijas robežās līdz divsimt jūdžu attālumam no malas. Tās rīcībā bija pavadoņi un lidmašīnas, lai meklētu kuģus, kas varētu izsēdināt Amerikas krastā cilvēkus vai izkraut narkotikas. Maz ticams, ka divu kuģu satikšanās jūrā paliktu nepamanīta, tāpēc procedūra kravas izmešanai jūrā un izvilkšanai no tās bija izstrādāta rūpīgi. Bet vai šādos laika apstākļos plāns ir īstenojams? Nordkvists par to nebija drošs. Neviens nebija paredzējis, ka uznāks tāds gadsimta pūtiens.

Valentoks iegrieza kuģi pa vējam.

- Vislēnākā gaitā uz priekšu!

Valentoks nevarēja gaidīt. Turklāt vedamo kravu viņš nevēlējās turēt kuģī ne mirkli ilgāk, kā tas bija nepieciešams. Lai amerikāņi to meklē, viņš nodomāja. Par kravas atvešanu bija labi samaksāts, turpmākais bija viņu ziņā.

Viņš deva rīkojumu attaisīt pakaļgala tilpni un pagriezt virs tās celtni. Nosūtījis pirmo palīgu uz pakaļgalu uzmanīt izcelšanu, viņš pats no komandtilta labās puses noskati- jās, kā celtņa āķis pa lūku nozūd tilpnē. Pagāja divas minūtes - tik garas kā mūžība. Tērauda trosē iekārtais āķis cēlās uz augšu. Valentoks to redzēja. Uz āķa karājās smags metāla gredzens, pie kura bija piestiprināts tīkls ar trim lielām peldošām bojām. Kravas iesaiņojums atgādināja tabak- maku ar aizvelkamo auklu augšdaļā. Iesaiņojumā atradās brezentā ietīts objekts. Tas bija neliels, varbūt kā veļasma- šīna, taču savam lielumam krietni smags. Protams, zivju pārstrādes kuģa spēcīgais celtnis to cēla augšup bez grūtībām. Sainis itin viegli tika uzcelts virs klāja un pāri pakaļgalam ielaists ūdenī.

Valentoks stāvēja ar muguru pret sava kuģa priekšgalu un vēroja darbošanos, te pēkšņi stūresmājā atskanēja kliedziens. Viņš pagriezās un zibens uzliesmojumā tumšajās debesīs ieraudzīja, ka pa vilni, kas nāk viņiem virsū, lejup slīd sešdesmit pēdu garš tralis. Zibens gaismā nomirdzēja tā priekšgala kubrika iluminatori.

- Strauji pa kreisi! - Valentoks automātiski deva rīkojumu. Viņa kuģis atradās iedobē starp viļņiem.

Stūrmanis nejautāja, bet grieza stūresratu.

"Isvanja" sāka svērties pa labi. Spīdīgajai, balti zaļajai ūdenssienai triecoties pret kuģi pagriezienā kā paisuma vilnim, tas sasvērās. Vilnis traucās pāri priekšklājam un atsitās pret komandtilta iluminatoriem divdesmit pēdu augstumā. Stikli izbira, it kā būtu sprādzis artilērijas šāviņš.

Trīsdesmit pēdu augstā ūdenssiena gāzās uz leju pa kreisās puses noejas trapu, ietriecot vīrus un mašīnas starpsienā un noskalojot no kuģa. Siena kā Niagaras ūdenskritums traucās uz vaļējo lūku kuģa pakaļgalā. Tūkstošiem tonnu zaļā ūdens gāzās kuģī pāri lūkas malai.

Ūdens nepārmeta Valentoku pāri bortaaa tiksi tāpēc, ka viņš stingri turējās pie reliņiem. Atrodoties uz paša kuģa, kas pilnībā pagājis zem ūdens, radās dīvaina sajūta, pirksti tēraudcieti iekrampējās reliņā. Viņš gaidīja, ka vilnis pāries, gaidīja veselu mūžību. Viņš aizturēja elpu, līdz plaušas sāka degt kā ugunī un viņš saprata, ka nedz viņš, nedz kuģis virs ūdens nekad vairs nepacelsies.

Kuģis apgāzās otrādi Nordkvista acu priekšā. Mirkli nozibēja ar jūras gliemežiem apaugušais ķīlis un milzīgās bronzas dzenskrūves, kas nebeidza griezties. Nordkvists lāgā nebija paguvis samirkšķināt acis, kad jūra jau bija aprijusi krievu kuģi.

Apstulbis, ar trīcošiem ceļgaliem viņš kā nolēmēts stāvēja pie stūres, pāri sejai tecēja auksti sviedri.

"Lēdija", gāzdamās starp nākamajiem viļņiem, ātri atgrieza Nordkvistu realitātē. Bailēs, ka virsū nākošā ūdenssie- na var nest nāvējošu pārsteigumu, viņš aizturēja elpu - tikko zem ūdens bija nokļuvis simtiem tonnu krievu tērauda.

Ieķēries stūrē tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti, viņš gaidīja, vai neatskanēs žvarkstoņa, metālam plosot metālu. Kuģim šķietami neskartam paceļoties viļņa vienā pusē un noslīdot uz leju otrā, dīzeļmotori pieklusa.

Ar metāla stīpām apņemtie kokmateriāli izšāvās no dzelmes tieši priekšā un, iekams triecās pret korpusu, bija redzami tikai mirkli. Tie paslīdēja zem "Lēdijas" kā gigantisks taisnstūrains bluķis. Cenzdamies paglābt dzenskrūves, Nordkvists izmisis ieslēdza motorus neitrālajā. Bija jūtams, kā koki sitas pret kuģa dibenu, bet pēc tam tā aizmugurē uzpeld virs ūdens.

Viņš bija stāvējis atmuguriski un pagriezienā balti putainā nākamā viļņa korē uz mirkli ieraudzīja trīs lielas, oranžas bojas.

Tās nozuda viļņa otrā pusē.

-    Vai redzēji? - Nordkvists pamāja dēlam, uz kuru pusi skatīties.

Puisis visu uzmanību bija pievērsis viļņiem aiz muguras, kur jūra bija aprijusi krievu kuģi.

-    Vai nevajag atgriezties? - Viņš paskatījās uz tēvu.

-    Kāpēc?

-    Varbūt kāds no viņiem palicis dzīvs.

-    Neviens nav dzīvs, - atteica Nordkvists.

-    Kā tu vari tik droši teikt?

-    Vai tu varētu palikt dzīvs?

Atbilde uz šo jautājumu bija nepārprotama. Puisis tomēr gribēja rīkoties, kā uzskatīja par pareizu.

-    Mēs varētu pārliecināties, - viņš sacīja.

-    Kāpēc? Lai prāts būtu mierīgs?

-    Ja viņu vietā būtu mēs…

-    Mēs tie neesam. Viņi apzinājās, kādas briesmas draud.- Nordkvists nejuta mīlestību pret krieviem. Lielie krievu traleri, meklējot labas zvejas vietas, pagājušajā gadā bija viegli pabikstījuši viņa kuģi. Viņi ieradās ar lielajiem bāzes kuģiem un paņēma visu, ko vēlējās. Viņi varēja arī pāršķelt otru kuģi uz pusēm, ja tas pagadītos ceļā.

-    Nestrīdies! Ieslēdz to verķi. - Cīnīdamies ar stūresratu, vecais vīrs pamāja ar galvu uz pelēkzaļu metāla kasti, kas bija uzmontēta uz konsoles. Viņš nospieda slēdzi, un no spalgā signāla gandrīz aizkrita ausis. Pastiepis roku pie regulatora kastes sānos, viņš nogrieza signālu klusāk. Krievu armijas infraskaņas uztvērējs nāca kā piedeva darījumam un spēja uztvert signālu vairāku simtu jūdžu attālumā. Šoreiz tā avots atradās pavisam tuvu. Raidītāja viļņu garums bija tāds, ka parastie uztvērēji tos neuztvēra. Raidītājs bija paredzēts tādam gadījumam, ja abi kuģi okeāna klaidā nesatiktos. Bojas bija apriko- tas tā, ka pēc četrām dienām nogrimtu ar visu kravu, ja neviens to nepaņemtu. Infraskaņas raidītājs darbotos līdz nogrimšanas brīdim, bet tad to salauztu ūdensspiediens dziļumā.

Signāls kalpoja par apstiprinājumu. Krava kaut kādā veidā pirms kuģa nogrimšanas bija nogādāta jūrā.

-    Kur… - Puisis paskatījās uz tēvu.

Nordkvists papurināja galvu, jo nebija īsti pārliecināts.

"Lēdiju" pacēla nākamais vilnis, viņš ieraudzīja oranžās bojas no jauna un tūlīt centās tām tuvoties. Bet vajadzēja ļoti uzmanīties, lai neuzbrauktu tām virsū un nesabojātu ar tīkla trosēm dzenskrūvi. Palikuši bez dzenskrūves tik lielos viļņos, viņi ātri varēja piebiedroties krieviem jūras dibenā.

-    Ej pie vinčas! Pasaki Karlosam, lai nāk augšā.

-    Bet kā ar sūkņiem?

-    Izmet sūkņus no galvas! Šobrīd jādabū uz klāja tas.

Nordkvista dēls atvēra durvis un devās uz atklāto pakaļgala klāju.

Vecais vīrs pagrieza kuģa priekšgalu pret vēju un apgriezienu skaitu samazināja tik daudz, lai noturētos pret lielajiem viļņiem. Līdz ar to kuģis varēja manevrēt sāniski, tikpat kā nevirzoties uz priekšu. Viņš pagaidīs, līdz viļņi pienesīs bojas blakus.

Var gadīties, ka būs tikai viena izdevība kravu uzcelt uz kuģa. Ja neizdosies, atgriežoties viņi var nozaudēt vizuālo kontaktu, un tad nāksies kravu meklēt pēc infraskaņas signāla. Nordkvists bija brīdināts, ka krava jāizceļ uz kuģa maksimāli ātri un tūlīt jāizslēdz vai jāsabojā raidītājs. Ja arī Krasta apsardze kravu neizceltu, amerikāņu tā saucamās iz- nīcinātājzemūdenes, kas medīja krievus, uzmanīja šīs frekvences. Ja skaņa saistītu interesi, zemūdenēm varētu ienākt prātā uzmeklēt tās avotu.

Nordkvists ieraudzīja bojas, kas šūpojās viļņa galotnē kā oranžas mucas. Apmēram piecpadsmit pēdu dziļumā tām bija piestiprināta tīklā ietīta krava. Par tās lielumu un svaru ziņu nebija. Krievu kuģa apgāšanās vedināja uz domām, ka krava varētu būt smaga. Varbūt apgāšanos bija veicinājis apstāklis, ka brīdī, kad strēle ar lielu smagumu atradās virs ūdens, kuģi bija trāpījis vilnis. Ja jau krievam krava bija izrādījusies par smagu, kā ar to tiks galā viņš?

Nordkvists manevrēja un centās panākt, lai jūrā iemestā krava papeldētu garām gar labo bortu. Izmantodams kuģa ruporu, Nordkvists brīdināja abus vīrus pakaļgalā, bet pēc tam paskatījās pār labo plecu un ieraudzīja, ka dēls saspringti veras ūdenī. Vīri izgrieza strēli virs ūdens un ar garu gafeli bīdīja kravas āķi pretī bojām, kuras straume nesa gar kuģa sānu. Kravai slīdot zem kuģa, Nordkvists dzirdēja tīkla trošu skrāpēšanos pret korpusu.

Piepeši "Lēdija" stipri sasvērās pa labi. Āķis bija aizķēris bojas. Kuģis viļņu iedobē sāka lēni griezties pa kreisi. Desmit grādus, piecpadsmit. Rezultātā kuģa priekšgals sastapās ar vilni četrdesmit piecu grādu leņķī. Kuģim rāpjoties augšup pa ūdenssienu un velkot kravu sev līdzi, motori iedūcās skaļāk.

Abi komandas locekļi cīnījās ar vinču, līdz izdevās dabūt strēli virs kuģa pakaļgala. Neitralizēdami kravas svaru, viņi to turēja ūdenī pret kuģa vidu tik ilgi, līdz radās iespēja starp viļņiem to izcelt uz klāja.

No stūresmājas noskatījis vienu no pakaļgala lūkām, Nordkvists mēģināja nostabilizēt kuģi. No vinčas veltņa uz augšu cēlās dūmi un tvaiks. Izrādījās, ka krava ir neparasti smaga. Pat cauri vēja gaudām bija dzirdama vinčas sajūga čīkstēšana un krakstēšana, velkot kravu ārā no ūdens. Zem bojām, kas lēnām cēlās uz augšu, parādījās troses.

Uznāca nākamais vilnis, un Nordkvistam bija darba pilnas rokas. Atlika vienīgi cerēt, ka smagā krava vēl nav izcelta no ūdens. Pavērsis skatienu uz priekšu, viņš veikli darbojās ar gāzes padevi un stūri, cenzdamies nepieļaut, ka "Lēdija" zaudē līdzsvaru. Ūdenī palikusī krava šobrīd darbojās kā peldošais enkurs un īstenībā palīdzēja. Pagaidām krava bija draudzīga. Tiklīdz tā būs izcelta no ūdens, situācija mainīsies, jo viļņi sāks to šūpot kā pulksteņa svārstu. Smaguma dēļ krava varēja apgāzt kuģi.

Likās, kuģis ūdenī ir nostabilizējies. Vinča krakstēda- ma lēni griezās, no veltņa atkal sāka kūpēt dūmi. Nordkvists pirmo reizi pamanīja sasietos tīklus. Ūdenim līstot, tie lēnām pacēlās virs pakaļgala. Brezents ap kravu bija pagājis vaļā un uzsmēlis ūdeni, padarot to vēl smagāku.

Krava lēnām cēlās uz augšu un palika karājamies virs pakaļgala. "Lēdijas" priekšgalu trāpīja nākamais vilnis, un krava sāka šūpoties. Nordkvista dēls negaidīja. Bailēs viņš atlaida vinčas sviru, un smagums ar visu svaru nokrita uz pakaļējā klāja. Kā pērkons nodimdēja klāja segums. Brezents vienā pusē pārplīsa, uz visām pusēm pajuka koka skaidas un brezentā ieplūdušais ūdens. No pārplīsušā konteinera pāri tērauda klājam aizripoja greipfrūta lieluma sudrabaina lode. Ar dobju būkšķi tā atsitās pret borta apmalojumu un, kuģim sazveļoties, sāka ripot uz pretējo pusi.

Abi komandas vīri apstulbuši sastinga uz vietas un kā apmāti vēroja brīvi pa "Lēdijas" klāju ripojošo objektu.

Nordkvists no stūresmājas redzēja, kas notiek.

Vīri sakustējās, lai mēģinātu lodi sagūstīt, taču izrādījās par lēnu. "Lēdija" viļņa mugurā sasvērās uz priekšu, un smagā metāla lode izripoja kuģa priekšgalā, dārdēdama pa tērauda klāju kā ķegļu lode. Bija dzirdama tās sišanās pret iekārtām un metāla starpsienām. Augstā borta apmalojuma dēļ lode nenoripoja no kuģa. Ietriekdamās lūkā, tā šaudījās pa klāju kā ķīniešu biljarda bumbiņa. Nordkvists juta, ka lode ir blīva un ļoti smaga. Viņš nebija pārliecināts, kas tā ir, taču viņam šaubu tikpat kā nebija. Tie zeļļi no Demin- gas un Sedrovūlijas nebija izstāstījuši visu, taču bija devuši pietiekami daudz mājienu, lai viņš kļūtu stipri uzmanīgs. Viņš kā neprātīgs māja ar roku, gribēdams dot dēlam signālu. Beidzot viņš paķēra mikrofonu un nospieda rupora pogu.

-    Turies no tās pa gabalu! Netuvojies! - Vārdi izskanēja no skaļruņa virs stūresmājas.

Puisis ar raižpilnām acīm paskatījās uz tēvu. Vētrainajā jūrā viņi bija pavadījuši ne vienu dienu vien, gandrīz saskrējušies ar krievu kuģi un tagad izrāvuši bojas jūrai no zobiem. Viņš nevēlējās kravu pazaudēt.

Puisis nometās uz klāja, mēģinādams notvert lodi starp apmali un savām izplestajām rokām. Viņš satvēra lodi, un viņam virsū vēl uzmetās Karloss.

-    Nepieskaries! - Nordkvists kliedza ruporā.

Viņiem pa diviem izdevās lodi savaldīt un piespiest pie

apmales. Saņemot lodi kailajās rokās, šķita, ka uz pirkstiem paliek spīdīga krita kārta. Pulverveidīgā viela lidoja pa gaisu uz tērauda sienas pusi zem stūresmājas loga. Likās, tā ir burvju lode, turklāt ļoti smaga. Neviens no viņiem agrāk nebija redzējis neko tamlīdzīgu.

Ar sarauktu pieri skatīdamies no stūresmājas, Nordkvists vairs nespēja bilst ne vārda. Nez kāpēc neko viņam nevajadzēja teikt. Viņš saprata, ka dēls ir tikpat kā miris.

PIRMĀ NODAĻA

Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

Trīsdesmit divu gadu vecumā sajutusi, ka ir rūgti vīlusies, viņa bija sapratusi, ka tālāk vairs nav, kur iet.

Parasti tiek vainota Losandželosa, taču pilsēta nav vainīga. Vainīgi ir cilvēki. Pārāk daudz cilvēku. Linkolns bija runājis par cilvēka dabas labajiem eņģeļiem, bet pat eņģeļiem ir sava izturības robeža. Vajag tikai sadzīt viņus pārpildītā labirintā, iesūknēt tajā tveici un saindētu gaisu, un jau drīz viņi sāks raut cits citam spārnus. Džoslina Koula sen bija atstājusi šo pilsētu.

Pirms diviem gadiem viņa bija ievietojusi savu komunālo Marinadelrejas ielas dzīvokli pārdodamo sarakstā, iztirgojusi mēbeles un sākusi domāt par dzīves piepildījumu. Viņa bija devusies gar piekrasti uz ziemeļiem, ceļā lasīdama apdzīvoto vietu nosaukumus. Pēc triju nedēļu ilgas nesteidzīgas klejošanas pa nomaļiem ceļiem viņa bija aizbraukusi tik tālu, cik iespējams, nešķērsojot valsts robežu. Pēc tam viņa bija pametusi ceļus un uzbraukusi uz prāmja. Pirmajā prāmja piestātnē no tā nobraukusi, viņa apskatījās visapkārt un nosprieda, ka ir mājās.

No Anakortesas, Vašingtonas štatā, līdz Fraidīhārborai Sanhuanas salā bija pusotras stundas brauciens ar kuģi. Sala tikpat labi būtu varējusi atrasties mēness otrā pusē. Sala bija maza, pilsēta - vēl mazāka. Dažs izteicās, ka tā ir Martas salas samazināta versija. Džoslina nekad Martas salu nebija redzējusi, tāpēc nācās tam noticēt uz vārda. Viņa atklāja, ka vieta ir klusa un cilvēki, kas aizņemti ar saviem darbiem, lielākoties draudzīgi. Līdzko salinieki saprata, ka Džoslina ieradusies uz palikšanu, viņa automātiski tika pieņemta. Jau pēc nedēļas veikalā viņu uzrunāja vārdā.

Eksāmena nokārtošanai Vašingtonas štata advokatūrā bija vajadzīgs pāris mēnešu. Tiklīdz tas bija izdarīts, viņa izlika savu plāksnīti:

DŽOSLINA KOULA TIESAS ADVOKĀTE

Visi, kas pazina Džoslinu ilgāk par nedēļu, sauca viņu par Džosu. Darba uz salas nebija daudz. Vairākas narkotiku lietas, galvenokārt sakarā ar marihuānas audzēšanu vecās mājās un šķūņos. Šim nolūkam izmantoja ģeneratorus, ar kuru jaudu pietiktu nelielas pilsētiņas apgaismošanai. Ierīces, kas atradās federāļu rīcībā, spēja atklāt apgaismojuma spuldžu izdalīto siltumu cauri sešas collas biezām sienām.

Sanhuanas virknē bija vairāk nekā četrsimt salu. Viena otra sala bija tikai dažas klintis, kas paisuma laikā nozuda zem ūdens.

Valsts jūras robeža atradās tikai dažu jūdžu attālumā, Viktorija - rietumos, Vankūvera - ziemeļaustrumos, tāpēc salas bija kontrabandistu paradīze. Džosa slavēja Dievu par nelielo pakalpojumu. Nodarbojoties ar sīkām ikdienišķām lietām, dažreiz automašīnas vadīšanu alkohola reibumā, kā arī vienu otru šķiršanās prāvu, viņai izdevās neielaist pa durvīm nabadzību, kaut arī durvis nebija diez cik stipras.

Viņa uzzināja, ka iespējams dzīvot bez videomagnetofona vai, ja tam kāda nozīme, bez televīzijas. Piektdienu vakaros viņa atklāja, ka sit kāju pie grīdas Džimija Bafeta mūzikas ritmā, jo bērnībā bija to spēlējusi uz nopirktā atskaņotāja. Viņa nesteidzīgi urbās cauri bibliotēkas krājumiem. Dažreiz viņa izmeta no galvas ekonomiskās perspektīvas un nopirka kādu jaunu grāmatu mīkstos vākos.

Ziemā iestājās tumsa jau četros pēcpusdienā, un Frai- dīhārboras ielas parasti tad bija tukšas. Vairums vasaras darbu ziemā pārtrūka. Zvejnieki un strādnieki nolīda jebkurā alā, kuru varēja atrast, - parasti iecienītajos vārgi apgaismotajos bāros. Tikai ziemā kļuva īsti skaidrs, kas ir Fraidī- hārboras galvenie iedzīvotāji.

Džosa skatījās pāri galdam vienā šādā sejā. Vēja nocietinātos vaibstus maigākus padarīja divas brūnas āpšu suņa acis.

-    Man liekas, jums vajadzētu spēt kaut ko darīt. Jūs varētu panākt, lai samaksā kaut vai ārstu rēķinus. - Džordžs Hamels smaidīja, taču varēja just, ka viņu māc bailes. Nevarēja teikt, ka Džordžs būtu vesels kā zirgs. Izskatījās, ka asiņo smaganas. Arī mati krita ārā. Hamels bija zvejnieks vai vismaz centās zvejot, kad nebija pārāk slims, lai dotos jūrā. Viņš bija klients, viens no pieciem zvejniekiem, kas centās panākt, lai valsts izmaksā slimības pabalstu, jo, pēc viņu domām, saslimšana bija saistīta ar darbu. Visiem pieciem bija vienādi simptomi - sarkani plankumi uz ādas, ēstgribas trūkums, asiņojošas smaganas, matu izkrišana. Džordžs bija kļuvis par visu piecu runasvīru.

-   Es pilnīgi droši zinu, ka saslimšana ir profesionāla, - viņš sacīja.

-    Mani nav jāpārliecina, Džordž.

-    Ļoti labi. Tādā gadījumā dari kaut ko! Man drīz nauda būs izbeigusies. - Džordža ietaupījumi bija tikpat kā izbeigušies. Sievai un bērniem vajadzēja ēst.

Pēc advokātes sejas varēja noprast, ka viņa izredzes nav lielas.

-     Ko saka ārsti? - Nolikusi uz galda sev priekšā vākus ar Džordža dokumentiem, viņa izdarīja piezīmes līniju kladē. Dokumentu bija maz, galvenokārt ārstiem un valsts iestādēm pašas sūtītā un neatbildētā korespondence, no kuras liela labuma nebija.

-    Dakteri. Viņi neko nesaprot, jo grib sūtīt mani uz Siet- lu, lai taisa analīzes.

-    Brauciet! - Džoslina ieteica.

-     Tas maksā naudu. Veselības apdrošināšana ceļu neapmaksās. Viņi uzskata, ka tie ir nevis ārstēšanās, bet tiesvedības izdevumi.

Lielais apdrošināšanas loks noslēdzās. Politiķi, ieguvuši lielu atbalstu vēlēšanu kampaņā, sauca to par "kontrolētu aprūpi". Savukārt ārsti, kas atradās zem apdrošināšanas sabiedrību naga, atbildēja ar "nē", tiklīdz vajadzēja par kaut ko maksāt naudu. Neizprotamā veidā viņiem bija izdevies uzspiest šo sistēmu sabiedrībai.

Džordžs sacīja, ka apdrošināšanas sabiedrība neko nedara un gaida, kad viņi nomirs.

-    Tad nekas nebūs jāmaksā.

-      Man vajadzīgi medicīniskie dati, - noteica Džosa. - Nezinot diagnozi, neko nevar iesākt.

Lai valsts maksātu par darba nespēju, vajadzēja uzrādīt kādu ar darbu saistītu iemeslu, kura dēļ Džordža veselība nonākusi šādā stāvoklī. Tātad vajadzēja, lai kāds medicīnas speciālists riskētu un medicīniskā valodā pateiktu, kāds ir iespējamais Džordža slimības cēlonis un tieši kas viņam kaiš.

-    Mēs visi sasodīti labi zinām, kur tas āķis. Vainīgi ir tie nolādētie kniežgalvji. - Ar šādu neglaimojošu nosaukumu Džordžs apzīmēja viņpus ziemeļu robežai dzīvojošos kaimiņus. - Viņi jau sen pumpē Viktorijas neattīrītos notekūdeņus zundā. Šie izkāš mūsu zivis, un tām, kas vēl palikušas, visām ir trīs acis. Aizvakar es noķēru vienu, - Džordžs stāstīja, - kam izaugušas priekškājas kā sunim.

Cīņa par lašu bariem, kuru kļuva arvien mazāk, bija ieguvusi karam līdzīgu nokrāsu. Komerciālie zvejas kuģi protestēdami uz daudzām stundām bloķēja prāmjus, kas piestāja Fraidīhārborā un devās tālāk uz Sidneju vai Vankūveru. Kanādieši atspēlējoties ziemeļos nobloķēja Aļaskas prāmi. Indiāņi centās ar tiesas palīdzību aizstāvēt savas zvejas tiesības, kuru ilgums līgumos bija izteikts ar tādiem vārdiem kā "kamēr augs zāle un pūtīs vējš". Laši, kā par nelaimi, nevairojās tādā ātrumā, lai tiktu līdzi nozvejai. Pārmēru daudz zvejas kuģu dzinās pakaļ pārāk nelielajam zivju skaitam.

-    Šai teorijai nav nekādas vainas, Džordž. - Viņa ar to domāja zaudējumus, kam par iemeslu bija kanādiešu piesārņotā jūra. - Taču man vajadzīgi pierādījumi un medicīniski fakti, ar kuriem var iet uz tiesu.

-    Es aiznesīšu uz tiesu to nolādēto zivi, - bilda Džordžs. - To - ar divām priekškājām.

Šādas runas starp abiem nebija pirmo reizi. Tās bija kļuvušas par ierastu parādību. Džordžam trīcēja rokas, viņu māca bailes. Kopš iepriekšējās tikšanās reizes pirms divām nedēļām viņa stāvoklis bija pasliktinājies.

-    Man izrakstīja asins pārliešanu. Vai jūs to zināt?

-    Nē, nezinu.

-    Bet tā nu tas ir. Pagājušo ceturtdien. Pateica, ka man ir anēmija, maz sarkano asinsķermenīšu.

Medicīniskajā dokumentācijā varēja būt parādījies kas jauns. Džoslina atzīmēja šo faktu.

-     Vai par iespējamo anēmijas iemeslu nekas netiek teikts?

-    Nē, vismaz man neko nesaka, - viņš atbildēja. - Jautāja, vai nav bijusi saskare ar ķimikālijām.

-    Sākums ir.

-    Jūs domājat, ka viņiem būtu radušās aizdomas?

Ārstiem parasti nepatika tiesas izmeklēšana, pat ja tā

nebija vērsta pret viņiem. Viņu pierakstos ne vienmēr atspoguļojās aizdomas par slimību. Džoslina par to neko neteica, lai Džordžu nepārņemtu vēl lielāka bezcerība. Viņa atzīmēja, ka jāsadabū pēdējie medicīniskie dati.

-     Man jāatstāj kaut kas arī ģimenei, - Džordžs ierunājās.

Pacēlusi skatienu no klades, Džoslina pēc Džordža sejas izteiksmes nosprieda, ka viņš domā par vēzi. Viņš jau bija nospriedis, ka mirst. Izskatījās, ka viņam ir taisnība.

Džoslina sacīja, ka nevajag atmest cerību, un centās viņu uzmundrināt.

-    Varbūt nav nemaz tik nopietni, kā jums šķiet.

Abi zināja, ka tie ir meli.

-     Es parunāšu ar ārstiem. Mēģināšu izdarīt spiedienu, lai apdrošināšanas sabiedrība apmaksā analīzes. Piedraudiet, ka iesūdzēsiet viņus tiesā par kompensāciju aizturēšanu. Tā jūs varētu pievērst sev uzmanību.

-    Varētu? - pārjautāja Džordžs.

-    Šajā gadījumā nav viegli dot atbildi.

-    Es nezinu, cik ilgi vēl izvilkšu.

Džoslina ieteica nepadoties un iegriezties pēc nedēļas.

-    Varbūt ap to laiku jau zināšu kaut ko teikt.

Tikšanās beidzās.

-    Vai jūs piezvanīsiet? - Džordžs palūkojās Džoslinā ar cerīgām āpšu suņa acīm.

-    Tiklīdz būšu kaut ko uzzinājusi.

-    Jūs piezvanīsiet ārstiem?

Viņš negribīgi virzījās uz durvīm. Piecēlusies no galda, Džoslina viņam sekoja.

-    Jau šajā pēcpusdienā. Papildu zvanam es uzrakstīšu arī vēstuli.

Viņa saņēma vienu Džordža roku. Tā trīcēja pilnīgā nespēkā.

Uzgaidāmajā telpā gaidīja Džordža sieva. Baidīdamies, ka no tikšanās ar advokāti sievai var uznākt vēl lielāka grūtsirdība, viņš bija liedzis sievai iet kabinetā līdzi.

Uzgaidāmajā telpā atradās kāds vīrietis, kas nopētīja Džordžu, tam iznākot pa durvīm. Vīrietis centās izturēties piesardzīgi, taču nevarēja neraudzīties uz Džordžu, kurš izskatījās tā, ka nebija iespējams novērst no viņa acis, lai arī kā censtos. Kā cilvēks bez kājām, kas piesliets pie sienas ar krūzīti rokās un pārdod rakstāmos. Viņš lika justies neērti, taču uz viņu bija jāskatās.

Vīrietis uzgaidāmajā telpā bija labi ģērbies. Viņam mugurā bija kašmira svīteris, bet kājās mīkstas Bostonas ādas kurpes. Seja bija kalsna, smilškrāsā un acis dziļi iegrimušas. Viņam piemita tas nopietnais darījumu cilvēka izskats, kas sacīja, ka ar niekiem viņš nenodarbojas. Vīram uz rokas bija dārgs pulkstenis, bet iedegumam piemita tas sulī- gums, kādu var dot tikai tropu saule. Tāpat vien sēdot krēslā, viņu apņēma naudas aura. Viņš bija pavisam kas cits nekā parastie klienti.

Tad viņa skatiens pievērsās Džoslinai.

Lai arī cik drūma bija situācija, Džordžs mēģināja rādīt sievai možu garu.

-    Koula kundze palīdzēs mums tikt galā ar ārstiem. Viņa mēģinās panākt, lai apdrošināšana apmaksā analīzes.

Viņš runāja par solījumiem, kādus Džoslina nez vai spēja izpildīt. Džordža sieva pasmaidīja.

-    Es zināju, ka viņa mums palīdzēs.

-    Vai jūs piezvanīsiet? - jautāja Džordžs.

-    Neraizējieties, Džordž. Ja es teicu, ka piezvanīšu, tad tā arī būs.

-    Labi. - Džordžs paspieda viņai roku. Vairāk gan Džor- džam palīdzēdama, nevis viņu pavadīdama, sieva paņēma viņu zem rokas, un abi devās uz automašīnu stāvvietu.

Džoslinai pagriežoties, vīrietis jau bija piecēlies kājās un nostājies pie kabineta durvīm.

-    Vai Džoslina Koula?

-Jā.

-     Dīns Beldens. - Vīrietis sniedza roku, it kā Džosai pienāktos zināt, kas viņš ir.

-    Vai mēs esam pazīstami?

-    Mani pie jums atsūtīja Diks Normens no bankas.

Bridi padomājusi, Džoslina atcerējās. Viņa reiz bija tikusies ar Normenu Tirdzniecības palātas sanāksmē.

-    Nu, ja jau Normens sūta man klientus, nāksies viņam izmaksāt lenču.

-     Katrā ziņā viņš par to priecāsies. Jūs te strādājat pavisam neilgi. - Vīrietis pārlaida vērtējošu skatienu kabineta tukšajām sienām un tumšajam uzgaidāmās telpas kambarītim ar matēto stiklu logos.

-    Pagaidām man nav bijis laika sameklēt sekretāri.

-Atrast labu palīdzi nav viegli.

Beldens paskatījās uz Džoslinu un pasmaidīja. Viņš ātri visu aptvēra. Ne jau laiks visu noteica, bet nauda.

-    Tas jūsu klients izskatījās visai nevesels. - Viņš pamāja uz durvīm, pa kurām nupat bija izgājis Hamels.

-Jā.

-    Vai spēsiet palīdzēt?

-    Gribas cerēt.

-    Jūs to sakāt nopietni?

Viņa paraustīja plecus.

-Atvainojiet, man nevajadzēja uzdot šo jautājumu. Bet reizēm rodas nevajadzīga ziņkāre. Jūs droši vien neko neteiktu, pat ja zinātu. Tā nebūtu īsti pareizi.

-    Nē, nebūtu.

-    Vismaz jācer, ka tas nav nekas lipīgs.

Džosai līdz pat šim brīdim nebija ienākusi prātā doma, ka viņu varētu piemeklēt tāda pati slimība kā Džordžu.

-    Manuprāt, mums nekas nedraud. Piedodiet, bet vai jūs vēlreiz nepateiktu, kā jūs sauc?

-    Beldens. Dīns Beldens. Varat saukt par Dīnu.

-    Labi, Dīn. Ar ko varu palīdzēt?

-    Man jānokārto dažas lietas, - viņš sacīja.

-     Iesim kabinetā. - Džosa apkārt atnācējam devās uz kabinetu, bet viņš sekoja.

-    Es mēģinu izveidot uz salas nelielu fabriku. - Lai nešķiestu laiku, viņš runāja, jau ejot.

-   Ar ko tur nodarbosies?

-   Ar montāžu.

-Apsēdieties!

-     Visjaunākie izstrādājumi. - Viņš apsēdās uz krēsla, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, un jutās kā mājās. - Elektronika. Galvenokārt rūpnieciskajos datoros izmantojami slēdži. Tie neaizņem daudz vietas, tāpēc transports nav būtisks. Jums var rasties jautājums, kāpēc esmu izraudzījies šīs salas?

-    Nebūt ne, - atteica Džosa. - Vai kafiju nevēlaties?

-     Paldies, nē. Mēs esam noslēguši līgumu par izstrādājumu piegādi Kanādas firmai, tāpēc šī ir piemērota vieta.

Man jāreģistrējas Vašingtonas štatā un jādabū uzņēmējdarbības atļauja. Jāstājas nodokļu maksātāju uzskaitē. Jāsaņem darba devēja reģistrācijas numurs. Parastā papīru padarīšana, - viņš paskaidroja.

Džosa no kaktā noliktā automāta lēja sev kafiju un domāja, vai tas vīrs no bankas nav kaut ko sajaucis. Bizness nebija viņas parastā darbības joma. Taču, atgriezusies pie rakstāmgalda, viņa centās, lai šī doma nebūtu nolasāma no sejas.

-   Jūs taču šādas lietas varat nokārtot? Es labprāt samaksāšu krietnu honorāra daļu iepriekš.

Pirmo reizi viņš ieguva nedalītu Džosas uzmanību. Iē- šķindējās nauda.

-    Ak, es, protams, to varu. Manuprāt, neliela uzņēmuma reģistrācija nav nekas sarežģīts. Vienīgi… - Viņa domāja, kā maskēt apjukumu. - Šobrīd es gan esmu visai aizņemta, taču domāju, ka spēšu atrast šim nolūkam kādu brīdi. - Viņa paņēma no galda kalendāru un, pacēlusi tā, lai nebūtu redzamas tukšās lapas, atvēra. - To lietu es varētu atlikt uz nākamo nedēļu. - Viņa pacēla acis. - Es varētu atrast jums laiku.

Tādējādi viņa samazinātu laiku, ko pavadīja bibliotēkas lasītavā, un saīsinātu bezsaturīgās mūzikas klausīšanos vakarā.

Dīns Beldens pasmaidīja, it kā tūlīt pazītu muļķības, tiklīdz tās izdzird.

-    Un kāds ir jūsu parastais honorārs?

Viņa vēl nebija pateikusi ne vārda, bet apmeklētājs jau turpināja:

-    Es jau iepriekš gribētu samaksāt pieklājīgu summu pēc jūsu stundas tarifa.

Džoslinai šķita, ka Beldens ir iesācējs. Visu, kas viņai bija zināms par uzņēmējdarbību, varēja uzrakstīt uz īkšķa naga. Tomēr tur bija rakstīts, ka uzņēmumu reģistrācija parasti tiek veikta par noteiktu honorāru. Pāris tūkstoši dolāru, lielākais, atkarībā no sarežģītības. Dažviet to nokārtoja ar pasta starpniecību.

-   Droši vien esmu ziņkārīga, tāpēc nesaprotiet mani nepareizi, - viņa bilda. - Es neteikšu, ka nevēlos darbu. Bet kāpēc jūs negriezāties kādā lielajā firmā Sietlā?

-    Tur būtu jāmaksā vairāk, - viņš sacīja.

-    Iespējams, - atsaucās Džosa.

-    Bet, tā kā es gatavojos nodarboties ar uzņēmējdarbību šeit, tad nospriedu, ka vislabāk, ja jurists būs tepat uz vietas. Man pastāvīgi tāds būs tepat vajadzīgs citu jautājumu kārtošanai.

Džoslina nevēlējās kļūt uzmācīga un zaudēt klientu.

-    Kādi jautājumi tie būtu?

Vīrietis atbildēja ar domīgu sejas izteiksmi.

-    Citu valstu licences. Galvenokārt ar darījumu kārtošanu viņpus robežas. Tas nav nekas sarežģīts. Vai jums nav nācies ar to nodarboties?

-    Nē. - Viņa negribēja melot.

-    Nevar būt šaubu, ka jūs ātri to apgūsiet. Tas ir pavisam vienkārši. Tāpat kā lidmašīnas vadīšana, ja vienreiz ir lidots.

-    Es neesmu lidojusi, - Džoslina atteica.

-    Es lidoju.

-    Mani tas nepārsteidz.

Viņš paskatījās uz Džosu, un, salaužot ledu, abi iesmējās.

Nevarēja teikt, ka Beldens nebūtu pievilcīgs. īsi apgriezti mati, neliels sirmums deniņos. Vismaz sešas pēdas garš, sportisks augums. Polo krekls bija izspīlēts īstajās vietās.

-    Vai mans piedāvājums izraisa interesi? - viņš jautāja.

Par to nav šaubu, nodomāja Džoslina.

-    Manuprāt, es varētu nokārtot visus vajadzīgos dokumentus.

-     Nē, ne tā, - sacīja Beldens. - Es labprāt samaksātu iepriekš, lai jūs strādātu firmā par konsultanti. - Viņš atklāja smaidā tik vienādus, baltus zobus, ka tie derētu zobārstu asociācijas reklāmai. Acīs pavīdēja kas līdzīgs vēl nepamanītam zaļganam zibsnim.

-    Var izrādīties, ka mēs nopērkam lielu daļu no jūsu laika, - viņš sacīja.

-    Mans darba laiks ir domāts pārdošanai.

-    Taču jūs pati ne. - Tas tika pateikts vairāk kā konstatējums, nevis jautājums. Tomēr viņa atbildēja.

-    Darbs pašas labā man sagādā prieku.

-    Labi. Jūs esat neatkarīga sieviete. Es to saprotu. Bez šaubām, var gadīties, ka jums tiks atņemts darbam ar citiem klientiem nepieciešamais laiks. - Viņš skatījās uz Džosli- nu ar smaidu, it kā zinātu, ka problēmas neradīsies.

-    Šādi tādi sarežģījumi ir iespējami.

-     Skaidrs. Tātad esam vienojušies. - Beldens izvilka no kabatas čeku grāmatiņu un pildspalvu. - Cik liels parasti ir jūsu iepriekšējais honorārs?

-    Parasti es šeit iepriekšēju honorāru neredzu.

Vīrietis atrāva skatienu no čeku grāmatiņas.

-     Vairums manu klientu ir salinieki, - viņa paskaidroja. - Es izrakstu rēķinu, un viņi samaksā. Kad rodas iespēja.

-    Kā būtu ar desmit tūkstošiem dolāru? - Beldens jautāja.

Labi, ka krēslu nevarēja atzvelt atpakaļ vēl vairāk, jo

citādi Džoslina būtu atjēgusies uz grīdas.

-    Un kā ar stundu honorāru? - Viņš vēlreiz pacēla skatienu.

Džoslina tikai ar grūtībām spēja mierīgi elpot, taču ātri izlēma:

-    Ko jūs sakāt par diviem simtiem stundā?

Tas bija vairāk, nekā viņa prasīja no citiem klientiem, taču izskatījās, ka Beldens šādu summu var atļauties.

-    Un ko jūs teiktu par trim simtiem? - viņš atjautāja.

-    Jums derētu kļūt par manu komercdirektoru, - viņa atbildēja.

-    Es priecātos, ja mans jurists vienmēr atbildētu uz telefona zvaniem, ja rodas problēmas.

Beldens blakus krēslam uz grīdas bija nolicis gaišas ādas portfeli. Tagad viņš to pacēla, izņēma lielu, brūnu aploksni un sāka izrakstīt čeku.

-     Manuprāt, visa jums vajadzīgā informācija ir tur. - Viņš pamāja uz aploksnes pusi. - Ja rodas jautājumi, tur ir arī mana vizītkarte. Tikai jāpiezvana.

-    Lai nerastos pārpratumi, - viņa ierunājās, - ir dažas lietas, kuras jums derētu zināt.

Beldens nepacēla skatienu, jo ļoti centās ierakstīt uz čeka nulles pareizajās vietās.

-    Es zinu, - viņš atsaucās. - Jums šeit nav īpaši plaša advokāta prakse.

-    Vai tas ir tik ļoti redzams?

-Nē.

-    Pēc kā tad jūs spriežat?

-     Tā teica baņķieris. - Tagad viņš ar savām zaļajām acīm vērīgi paskatījās pāri galdam, it kā smietos Džoslinai tieši sejā.

-    Jūs sacījāt, ka viņš ieteica mani.

-    Jā, protams. Pat ļoti. Es pajautāju, vai pilsētā ir kāda izskatīga sieviete advokāte. - Ja nebūtu vieglais smīns, viņa seja izskatītos stinga kā akmens. - Tādu ir pavisam maz, -

Beldens atteica tik nekautrīgi, ka viņa nespēja noturēties ne- pasmējusies.

Džoslina vēl nebija beigusi smieties, kad viņš padeva pāri galdam aktu vākus ar informāciju par savu firmu un čeku.

Brīdi viņa uz tiem noskatījās.

-    Es jau teicu, ka šeit man noteikti nāksies izdot mazāk naudas nekā Sietlā.

Izskatījās, ka Beldens ir cilvēks, kas radis panākt savu. Viņa uzvedībā jautās kaut kas militārs, it kā viņš būtu pieradis dot pavēles un sagaidīt, ka tās izpilda. Džoslina šaubījās, vai viņai tas patīk, taču nauda bija vajadzīga. Varbūt raižu iemesls bija sajūta, ka viņa apmaina savu neatkarību pret čeku.

-    Jūs esat dabūjusi iepriekšējo honorāru un informāciju, kāda jums vajadzīga. Mēs tātad esam vienojušies.

Viņa vēlreiz paskatījās uz čeku.

-   Acīmredzot.

-    Skumjām nav iemesla, - viņš sacīja. - Nauda nedrīkst kļūt par nomāktības avotu.

-Ak, nekas! - Džoslina saņēmās un pasmaidīja.

-    Tātad viss kārtībā. Izstāstiet - kas mudināja jūs pārcelties uz salu? - Viņš uzdeva šo jautājumu it kā starp citu pēc tam, kad darījums bija nokārtots. Džoslina zināja, ko vēlas, jautājums bija pārāk tiešs un nāca mazliet par agru.

-    Pēc kā jūs spriežat, ka neesmu te dzimusi? - viņa pajautāja.

-    Jūs izskatāties citādi.

-    Vai saliniekiem ir kāds īpašs izskats?

-   Ziemeļu pusē tie ir mazliet apauguši ar sūnām, - Beldens paskaidroja. - Jūs izskatāties… - viņš brīdi domāja, - kā no Kalifornijas nākusi.

-    Vai tas tik ļoti redzams? Manuprāt, pagājis pārāk mazs laiciņš, lai izaugtu sūna.

-     Ne tikai tas, bet ari licence, kas ir tur, pie sienas. - Beldens pamāja uz Kalifornijas advokatūras licenci lidzās Vašingtonas licencei.

-    Jums ir ass skatiens.

-    Tas nav nekas salīdzinājumā ar zobiem, - viņš bilda.

Tieši no tā Džoslina bija baidījusies.

-      Vai vakariņās jums kaut kas ir padomā? - viņš pajautāja.

-Atvainojiet, bet man ir savi plāni. - Tiklīdz nauda par čeku būs iekasēta, nodomāja Džoslina, viņa atļausies kārtīgu bifšteku Džimija Bafeta mūzikas pavadībā. Šis cilvēks virzījās uz priekšu pārāk strauji, un radās vēlme ievākt pilsētā šādas tādas ziņas. Noskaidrot, vai kāds viņu pazīst.

-    Varbūt citreiz.

-    Varbūt. Cik ilgā laikā jums tas viss jādabū gatavs? - Mēģinādama vēlreiz sarunu ievirzīt lietišķā gultnē, viņa uzsita pa aploksni uz galda.

-Ak, es nezinu. Kā jums šķiet, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai to izdarītu bez liekas steigas?

-   Ja neradīsies sarežģījumi - nedēļu, varbūt dienas desmit.

-    Tātad tiksimies pēc nedēļas.

Viņš jau bija piecēlies no krēsla.

-    Pavadīt līdz durvīm nevajag, es ceļu zinu. Uz redzēšanos nākamajā nedēļā!

-    Līdz nākamajai nedēļai.

OTRĀ NODAĻA

Santakrista, Kalifomija

Gideons van Rajs laiski atslīga pret kabineta vecā grozāmā krēsla atzveltni. Viņa garajam un slaidajam augumam tas bija neērts un pārāk mazs. Uz galda, kas bija palicis pāri valdībai, atradās papīru kaudze - trijās nedēļās pienākusī korespondence un ziņojumi. Van Rajs kopā ar ANO ieroču inspekciju nupat bija atgriezies no Tuvajiem Austrumiem.

Gideons bija dzimis aukstā kara laikā Holandē un audzis Padomju Savienībā tās pēdējos gados. Viņa māte bija krieviete, tēvs - holandietis. Abi bija iepazinušies universitātē pēc kara, taču abu laulība nebija izturējusi laika pārbaudi.

Gideons bija mācījies angļu valodu parastajā Holandes skolā kā visi bērni, bet krievu valodu apguvis vasaras brīvlaikā pie mātes Maskavā. Tur viņš bija ieguvis arī universitātes izglītību un, būdams apveltīts ar zinātnieka prātu, padomju impērijai grūstot, taisījis zinātnieka karjeru fizikā.

Viņa specialitāte bija kodolmagnētiskā rezonanse. Divus gadus viņš aizvadīja Kalifornijas Tehnoloģiskajā institūtā Dienvidkalifornijā, taču tur neaizstāvēja zinātnisko grādu, bet centās uzzināt visu iespējamo par kodolieroču uzbūvi.

Jau no agras bērnības viņu pastāvīgi bija vilinājusi tehnika. Astoņu gadu vecumā viņš bija izjaucis ģimenē glabāto vectēva pulksteni. Pēc tam tas vairs nerādīja pareizu laiku, taču vecāki pulksteni nedeva remontēt. Māte to atstāja tādu pašu atmiņai par Gideona bērnību.

Ikviens, kas redzētu Gideona sešas pēdas un piecas collas garo augumu atgāzušos krēslā, justu bailes, ka viņš tūlīt apgāzīsies atmuguriski, tomēr pretsvaram kalpoja garās kājas. Lasot dokumentu, viņš mazliet pagrieza seju pret logu un izlaida slaidos pirkstus caur viļņainajiem, garajiem un gaišajiem matiem. Viņam bija zilas acis, vaigi ar bedrīti un gaiša ādas krāsa.

-    Vai to jau izlasīji? - Gideons jautāja ar vieglu akcentu. Viņš sarunājās ar sievieti, kas stāvēja kabineta durvīs.

-    Jā. - Kerolaina Klārka bija Prinstonas universitātes aspirante no Lielbritānijas un gatavojās iegūt maģistra grādu fizikā. Viņa bija viena no četriem van Raja interniem, kas gatavoja analīzes un pārskatus. Cauri institūtam plūda īsta jaunu internu straume, viņi te aizkavējās no sešiem mēnešiem līdz diviem gadiem. Atgriezušies mājās, daudzi ar laiku kļuva nozīmīgi savas valsts bruņojuma kontroles programmās un politikā. Viens no institūta galvenajiem mērķiem bija iedēstīt šādu sēklu auglīgā daudznacionālā augsnē.

-     Nevienam citam vēl neesi rādījusi? - Gideons pavaicāja.

-     Vēl ne. Ja tu nebūtu šodien atgriezies, tad. Man liekas, tā nevarēja gaidīt.

-    Tev taisnība.

Vēstule bija šifrēta un rakstīta steigā ar vecu rakstāmmašīnu. To bija sūtījis sens Gideona draugs, studiju biedrs no Maskavas laika. Kad Gideons studēja Kalifomijas Tehnoloģiskajā institūtā, viņi dažus gadus bija sarakstījušies, taču nu jau vairāk nekā gadu Gideons nevienu vēstuli nebija saņēmis.

Jurijs Vaļņiks strādāja kaut kur Krievijas atomrūpnie- cības birokrātiskā aparāta dzīlēs un nodarbojās ar statistiku un pārskatiem, kas sakarā ar kodolieroču iznīcināšanu aiz vecā dzelzs priekškara kļuva arvien vairāk vajadzīgi.

Masveida iznīcināšanas ieroču apkarošanas institūts (MIIAI) bija daudz darījis kontaktu veidošanai ar cilvēkiem, kas darbojās šajā jomā. Viena kopēja mērķa vārdā institūts atbalstīja sakarus, kas sniedzās pāri nacionālajām robežām, un šis mērķis bija demontēt masu iznīcināšanas ieročus un nepieļaut to izplatīšanos.

MIIAI centās nepieļaut, ka to apsūdz kādas vienas valdības atbalstīšanā, tāpēc institūta iegūtā informācija bija pieejama visai pasaulei. Par noteiktu maksu ikviens varēja piekļūt tā datu bāzei, kurā glabājās pasaulē visplašākā informācija par bioloģiskajiem un ķīmiskajiem ieročiem, kā arī kodolieročiem. Institūts centās iespīdināt gaismu bīstamajā plaisā, kādu radīja arvien vairāk izplatītā tirdzniecība ar masu iznīcināšanas ieročiem.

Astoņdesmito gadu beigās nodibinātais institūts bija audzis kā sēnes brīvā dabā un jau aizņēma lielu spāniešu koloniālā laika nama spārnu Santakristas vēsturiskajā rajonā. Institūta zinātnieki un aspiranti no šīs mānīgi miermīlīgās vietas devās uz karstākajām planētas vietām - Vidējiem Austrumiem, agrākās Padomju Savienības sprādzienbīsta- majām republikām, etnisko konfliktu perēkli Balkānos un sabrukušo Dienvidslāviju.

- Ko tu par to domā? - Gideons pajautāja.

Kerolaina paraustīja plecus, it kā īsti nezinātu.

-    Varbūt tas ir tikai sliktas uzskaites rezultāts. - Gide- ona balsī varēja saklausīt, ka viņš vēlas, lai tā būtu.

-Tu jau zini, kādi tur ir sarežģījumi. Nepilns personāls, naudas trūkums. Uzskaitē arvien gadās kļūmes.

-    Taisnība. - Gideons tomēr apzinājās, ka nevar atstāt ziņojumu bez pārbaudes.

-    Vai tās nevar būt demontētas? - viņš pajautāja.

Kerolaina papurināja galvu.

-    Tādā gadījumā Pu23g būtu parādījies izejvielu reģistrā. Nekā tamlīdzīga nav.

Viņu darbs līdzinājās ikdienas naudas atvilktņu pārbaudei bankā. Ja mēneša beigās atklājās ievērojams augsti bagātinātā urāna vai plutona iztrūkums, visā institūtā atskanēja trauksme un informācija datu bāzē tika pārbaudīta pa visu pasauli.

Gideons ieskatījās pulkstenī. Laika atšķirība bija vienpadsmit stundas.

-    Manuprāt, mēs nevaram gaidīt. Ja neviena nebūs, es zvanīšu direktoram un prasīšu atļauju doties ceļā.

-    Gribi doties uz "Sverdlovsku - četrdesmit pieci"?

-    Es esmu vienīgais, kas tur varētu iekļūt, - sacīja Gideons.

Viņam bija taisnība. "Sverdlovska" bija viena no četrām kodolieroču demontāžas vietām Krievijā, kuras visas tika stipri apsargātas. Nevienā netika ielaisti Rietumu novērotāji. Bet Gideons bija krievs. Vismaz vēlākos gados viņš ilgāku laiku bija audzis Krievijā, un viņam bija paziņas tās valdībā. Ja viņš atradīs pareizo pieeju, tā varēja dot atļauju savam tautietim.

-    Iespējama arī kļūda, - sacīja Kerolaina. - Varbūt kāds uzrakstījis nepareizo numuru. Tu jau zini, ar kādu pārslodzi cilvēki tur strādā.

Viņa runāja par krievu atomspeciālistiem, zinātniekiem un armijas cilvēkiem, kuri nesaņēma algu mēnešiem ilgi.

-    Un tādā gadījumā mēs nodarītu sev kaunu, sniedzot starptautiskajai sabiedrībai kļūdainu ziņojumu.

Kerolaina paskatījās, it kā īsti nezinātu, kas darāms.

-    Bet ja nu tā nav kļūda? - Gideons zināja, ka situācija Krievijā kļūst arvien kritiskāka un ar katru mēnesi palielinās risks, ka par attiecīgu samaksu sargs paskatīsies uz otru pusi un kāds tehniskais darbinieks iznesīs no rūpnīcas dažus kilogramus urāna.

-    Kad tā pienāca? - viņš pajautāja.

-    Pirms divām dienām.

-     Tas nozīmē, ka jārēķina divas nedēļas, - sacīja Gideons. Ja ierīces paņemtas, rodas jautājums, kad tas noticis. Gideons jau rēķināja, cik ilgs laiks zagļiem vajadzīgs, lai pārvestu tās pāri valsts robežai.

-     Pašreizējā situācijā var domāt, ka notikusi kļūda, - sacīja Gideons, - turklāt liela…

Kerolaina piekrītoši pamāja ar galvu.

-     … vai arī kodolierīce vai demontētas kodolierīces ar ieroču kodolmateriālu vairs netiek kontrolētas. Ja tas kļuvis zināms mums, Krievijas varas iestādēm vajadzēja būt tik daudz laika, lai atklātu tādu pašu neatbilstību. Pārbaudi, vai kaut kas neliecina, ka notiek izmeklēšana.

Krievu valodas speciālisti analītiķi institūtā un Aizsardzības ministrijas valodu institūtā pārbaudīja attiecīgā reģiona laikrakstus un radio ziņojumus. Viņiem bija jāpārbauda, vai nav parādījies kas neparasts.

-     Tātad tu uzskati, ka man nevajag pārbaudīt šo ziņu tieši krievu varas iestādēs.

-    Pagaidām ne.

Jurijs Vaļņiks bija rakstījis viņam personiski. Ja institūts tieši grieztos pie Krievijas varas iestādēm, tās vēlētos noskaidrot institūta informācijas avotu. Gideonam bija svarīgi to pasargāt, tāpēc ziņas vajadzēja iegūt piesardzīgi un izmantot pazīšanos, neizraisot trauksmi Krievijas kodolspe- ciālistu aprindās. Ja negribēja, lai starptautiskās izmeklēšanas laikā durvis aizcērtas deguna priekšā, vajadzēja būt uzmanīgam. Viņš bija daļēji krievs, taču daudzus gadus dzīvojis Rietumos. Bez zināmas diplomātijas neiztikt.

Kerolaina izdarīja atzīmes. Ceļojuma laikā pirms gada viņa bija tikusies ar dažiem krievu zinātniekiem un speciālistiem. Tie bija uzticami cilvēki, un grūti bija noticēt, vai kāds no viņiem varētu pārdot kodolmateriālus melnajā tirgū.

Gideons pakasīja zodu.

-    Mani visvairāk uztrauc fakts, ka trūkst divu ierīču. Kāpēc paņemtas divas? - Viņš pavērās Kerolainā.

-    Ja kāds sācis zagt, tas vairs nevar apstāties. Protams, ja notikusi zādzība.

Gideons nogrozīja galvu.

-    Bet līdz ar to palielinās risks, ka zādzību atklās.

Dokumentāli jau bija fiksēti vairāki gadījumi, kad melnajā tirgū nonāk zemas tīrības kodolmateriāli. No agrākajām padomju satelītvalstīm tie slepeni bija ievesti Afganistānā, lai bez īpašas piesardzības pārdotu, tāpēc noziedznieki bija ātri notverti. Parasti zaga pa drusciņai. Zemas tīrības pakāpes urāns, kas nederēja ieroču izgatavošanai, tika čiepts ilgākā laika periodā pa gramam, līdz zagļu īpašumā nonāca apmēram kilograms. Šādu izejmateriālu varēja izmantot tā saucamās "netīrās bumbas" izgatavošanai, kurai nav pietiekama masa ķēdes reakcijas izraisīšanai, bet kuras toksiskā iedarbība, liekot lietā spēcīgu sprāgstvielas lādiņu, var saindēt lielu rajonu.

Diemžēl saņemtā informācija vēstīja Gideonam pavisam ko citu - divi neskarti kodolieroči ar detonatoriem. Bija noticis kaut kas gandrīz pārdabisks. Šā iemesla dēļ Kero- laina nebija ziņai noticējusi. Arī Gideons saprata, ka vajadzīga papildinformācija, lai pārliecinātu citus, ka nav pieļauta vienkārši kļūda.

-    Ko mēs zinām par ierīcēm?

Viņa rokās atradās lieta ar informāciju, kuru parasti neievadīja institūta datu bāzē un kura nebija domāta plašākai sabiedrībai. Drošības apsvērumu dēļ pat tad, kad MIIAI precīzi zināja, kur ieroči glabājas un kādi tie ir, precīzie dati netika uzrādīti, lai tie nekļūtu par teroristu vai krievu mafijas uzbrukuma objektiem.

Kerolaina ātri pāršķīra ar roku rakstītās lietas lapas.

-    Ierīces nozudušas "Sverdlovskā - četrdesmit pieci". Objekts pirms gada pārdēvēts. Tagad tas saucas "Ļesnoje" un ir galvenā kodolgalviņu demontāžas vieta valsts centrālās daļas dienvidos.

Viņa izņēma no lietas kartes izdruku, piegāja pie Gi- deona un nolika uz galda.

-    Te, - viņa norādīja objekta atrašanās vietu uz kartes.

-     Tur glabājas gan plutonijs, gan ieroču kategorijas urāns. Pēc informācijas, kas ir mūsu rīcībā, tā ir viena no lielākajām kodolieroču demontāžas vietām Krievijā. Gadā tur demontē apmēram pusotra tūkstoša vienību.

-    Izklausās, ka vieta ir itin piemērota, - sacīja Gideons,

-     lai tur kaut ko pazaudētu, ja tas bijis ieplānots. Katrā ziņā cilvēki tur ir apkrauti ar darbiem.

Kerolaina domāja tāpat.

-    Uzglabāšanai nepiemērotas telpas. Var paiet zināms laiks, iekams atklāj, ka vispār kaut kā trūkst. Kas mums zināms, kāda tur ir drošības pakāpe?

-    Nepietiekama.

Krieviem nebija naudas starptautiskajiem standartiem atbilstošas drošības pakāpes ieviešanai. Dažviet stiepļu pinuma žogos bija caurumi, pa kuriem diendienā ielīda bērni un rotaļājās tikai dažu metru attālumā no zemē ierīkotajiem bunkuriem, kuros aiz rūsošām dzelzs durvīm glabājās ar plutoniju pildīti konteineri. Tāda situācija izaicināja nelaimi, turklāt situācija neuzlabojās, bet kļuva sliktāka.

-     Vaļņika atsūtītā informācija liecina, ka abas ierīces, par kurām ir runa, bijis paredzēts demontēt.

-    Vai mēs zinām, kas tās par ierīcēm?

-     Šķiet, tur ir divi simt piecdesmit trīs milimetru taktiskās artilērijas atomlādiņi, kas apgādāti ar relatīvi maziem serdeņiem, kam ir detonatori. Tie izgatavoti sešdesmitajos gados.

-    Bez PALSI

Viņa papurināja galvu.

-Jā.

PALS bija vārdu permissive action links saīsinājums un nozīmēja drošības mehānismu, kas neļāva uzspridzināt ko- dolierīci bez valdības dažāda līmeņa sankcijām. Daudzām sešdesmito gadu sākumā Savienotajās Valstīs un Padomju Savienībā izgatavotajām kodolierīcēm šādu aizsargmehānismu nebija, tāpēc tās kļuva par galvenajiem teroristu iekāres objektiem. Ieroči, kādus varēja vēlēties, ja tiem varēja tikt klāt.

Pietika paskatīties Gideonam sejā, lai tas būtu redzams. Šādas kodolierīces varēja noslēpt jebkurā vietā un uzspridzināt bez īpašām grūtībām. Terorista sapnis. Vienīgais jautājums bija tāds, vai ierīces darbosies.

-    Vai jauda zināma?

Kerolaina paraustīja plecus un papurināja galvu.

-    Pēc oficiālajiem datiem, nulle, komats, astoņas kilo- tonnas. Katrā ziņā oficiālie dati ir stipri samazināti. - Aukstā kara laikā abas puses parasti meloja par savu ieroču jaudu, lai iegūtu izdevīgāku pozīciju bruņojuma ierobežošanas līgumā.

-     Ja lādiņi adekvāti ASV ieročiem, - sacīja Gideons, - to jauda svārstās no divām līdz piecām kilotonnām.

Tātad šīs nelielās un viegli transportējamās kodolierīces bija gandrīz tikpat spēcīgas kā tās, kas iznīcināja Hirosimu un Nagasaki. Katra kodolierīce atsevišķi varēja iznīcināt lielas pilsētas centrālo daļu. Uzspridzinātas abas kopā, tās vienā mirklī varēja iznīcināt Manhetenu un miljonu cilvēku, bet pusi miljona nolemt mokošai nāvei no radioaktīvā saindē- juma.

Viņš pacēla klausuli un nospieda iekšējās līnijas divus ciparus.

-    Sallij, - viņš uzrunāja savu sekretāri, - noorganizē man tikšanos ar direktoru šajā pēcpusdienā pēc iespējas agrāk. Saki, ka tas ir ļoti svarīgi. Atsauc visas man pēcpusdienā paredzētās tikšanās. Nepieciešamības gadījumā zvani man uz mājām. - Gideonam vajadzēja sakravāt ceļasomas. Cik ilgu laiku nāksies pavadīt ceļā, nevarēja zināt.

Viņš nolika klausuli, sameklēja kabatas portfeli un pārliecinājās, vai pase vēl ir savā vietā.

-    Sagādā biļeti uz maksimāli taisnāko reisu, - viņš uzrunāja Kerolainu, - no Sanfrancisko uz Maskavu.

Viņš zināja, ka pēc nokļūšanas Maskavā nāksies gaidīt, kamēr pāri Urāliem varēs tikt uz Sibīriju. Viņš nekad nebija apmeklējis šo bīstamo vietu, un, iedomājoties vien to, pār augumu pārskrēja tirpas.

TREŠA NODALA

Dīrhārbora, Orkas sala

Septiņdesmit devītā gada forda pikapam rāpjoties kalnup pa putekļaino ceļu, tā pakaļgals mētājās no vienas puses uz otru kā sunim, kam pakaļkājas nokļuvušas zem riteņa. Mašīna bija tik stipri notašķīta ar ceļa dubļiem, ka tie vairs neķērās klāt. Aizmugurējo logu rotāja plakāts numura zīmes lielumā:

Kā patīk mana braukšana? Piezvani L-800 - Ej uz poda!

Mašīna apstājās putekļainā stāvvietā svinpelēkas metāla celtnes priekšā. Oskars Čeinijs izkāpa un aizcirta durvis.

Pie celtnes līdzās samīdītu cigarešu izsmēķu kaudzei stāvēja kāds vīrs.

-   Tu esi aizkavējies.

Čeinijs pameta uz viņu ašu skatienu.

-    Piesūti rēķinu par savu laiku.

-     Kāpēc mums jāielaižas spēlē ar tiem stulbajiem idiotiem? Es to nesaprotu. Kāpēc pulkvedim jālieto slepenie vārdi? Var nodomāt, ka mums darīšana ar likumīgo valdību.

-    Tas izskaidrojams tieši ar to, ka viņi ir idioti, - atteica Čeinijs. - Agrāk vai vēlāk viņi pieļaus kļūdu. Pulkvedis negrib, ka šo kļūdu dēļ mūs saņem ciet. Tieši tāpēc tu neielaidīsies ar viņiem nekādā kontaktā. Vai saprati?

Vīrietis palocīja galvu.

-    Man nav iebildumu. Kur tu izrāvi šo autiņu? - Viņš

* >

bez mazākās cieņas noskatīja noskrambāto, ar netīrumu kārtu kā pēc mašīnu dauzīšanas sacīkstēm klāto pikapu.

-    Mans ieguldījums šejienes kolorīta uzturēšanai, - paskaidroja Čeinijs. - Vai tev neliekas, ka līdz ar to es izskatos viens no viņiem?

-    Lai velns rauj šejienes kolorītu! Es vēlos nodarīt, kas darāms, un atgriezties mājās.

-    Pacietību, Henrij! Nauda, kuru saņemsim par šo darbu, ļaus mums baudīt garu un skaistu atvaļinājumu.

Viņi jau bija strādājuši kopā gandrīz piecus gadus. Visi vīri bija ietilpuši ANO miera uzturēšanas spēkos, un pulkvedis bija saturējis visus kopā. Miera uzturēšana. Tas tikai bija joks! Viņi bija profesionāli karavīri, taču bailēs no starptautiska incidenta viņu ieročiem netika izsniegtas patronas. Visi četri viņi bija no tiem izstājušies. Fricis bija no Vācijas, Oskars no ASV, Henrijs no Anglijas, bet pulkvedis bija izgājis apmācību Dienvidāfrikā un dzīvoja ar Anglijas pasi. Tagad viņi darbojās paši par sevi. Pārdodami savus pakalpojumus, pēdējos divos gados viņi bija tikuši pie nelielas bagātības.

-    Kas tur ir iekšā? - Čeinijs pamāja uz celtnes pusi.

-    Četras sienas un jumts.

Paspēris dažus soļus, Čeinijs garām vīram piegāja pie puspavērtajām durvīm un ātri pārlūkoja iekštelpas.

Tukšo betona grīdu klāja lieli eļļas plankumi. Vienā kaktā bija daži metāla lūžņi, bet pie tālākās sienas - darbgalds ar tam pieskrūvētu elektrisko slīpripu un skrūvspīlēm. Vēl uz galda gulēja dažas netīras lupatas, vairāki rokas instrumenti, uzgriežņu atslēgu komplekts un plakanknaibles.

Pa metāla jumtu vietās, kur trūka dažu skrūvju un saule savienojumos bija izdedzinājusi drīvējumu, cauri spiedās saules stars.

-    Vai loka metināšanas aparātam elektroenerģijas pietiks? Būs vajadzīgs lielais aparāts.

-    Jā. Būs arī ūdens no krāna un apgaismojums. Tepat ārā ir tualete.

Pie vienas ēkas sienas metāla vadulē karājās bīdāmās durvis. Čeinijs piegāja pie tām, satvēra un spēcīgi pagrūda. Durvis grabēdamas gar ēkas ārsienu atslīdēja vaļā un, dobji nobunkšķējušas, apstājās. Atvērums bija apmēram divpadsmit pēdu plats un desmit pēdu augsts - vairāk nekā pietiekams paredzētā darba veikšanai.

-    Kam šī būve pieder?

-    Kādai sievietei, kas dzīvo Kērklendā uz kontinenta. Viņas vīrs izmantojis ēku zagtu automašīnu izjaukšanai, lai pēc tam katru daļu pārdotu atsevišķi.

-    Ak tā.

-     Līdz kāda mašīna nokrita no domkrata, - paskaidroja Henrijs, - un sadragāja šim kāju.

-    Vīram nav veicies, - bilda Čeinijs. - Šī ir piemērota vieta. Atrodas nomaļus. Nevienam nav pa ceļam. Kā palika ar to mašīnu izjaukšanu? Vai policija netika iejaukta?

-     Nē. Es pārbaudīju. Pirms ārsta palīdzības izsaukšanas vīrs pārvests uz citu vietu. Mašīna noņemta no domkrata un aizvesta uz šosejas. Pēc tam te viss iztīrīts. Policija nekad šo vietiņu nav redzējusi.

-    Labi. Tas jau ir labi.

-    Kas zināms par cilvēkiem, kam būve pieder?

-    Virs staigā klibodams. Sievai ir nauda.

-    Vai nepastāv iespēja, ka viņi te ierodas apskatīties?

Henrijs papurināja galvu.

-    Nē. Es ievēroju pulkveža norādījumus. Sacīju, ka maksāšu naudu katru mēnesi. Summa ir divreiz lielāka, nekā viņi varētu dabūt no kāda cita. Pateicu, ka mums būs vajadzīgs ļoti daudz elektrības. Viņiem vajadzētu domāt, ka lieta saistīta ar narkotikām, - paskaidroja Henrijs, - un ka vajadzīga gaisma marihuānas audzēšanai. Ka mēs ierīkojam lielu audzētavu. Pēc tam viņi īpaši daudz jautājumu neuzdeva. Manuprāt, vecais vīrs nodomāja, ka būs labāk, ja mazāk zinās. Ja sāk interesēties valdība, viņš droši var teikt, ka neko nezina. Tādā gadījumā viņa īpašumu nevar konfiscēt.

-    Labi. Mēs te pārvilksim pāri pār ceļu ķēdi. Uzliksim lielas zīmes "Iebraukt aizliegts" un sagādāsim pāris niknu suņu. Tādus, kas izplēš gabalu no pakaļas visam, kas vien kustas. Viņi jāpiesien ķēdēs pie mājas tā, lai var aizsniegt abas durvis. Kādam te jāuzturas pastāvīgi. Jāguļ pa nakti.

Uzklausīdams norādījumus, Henrijs pamāja ar galvu.

-    Cik daudz laika ir mūsu rīcībā?

-     Pietiekami, - atteica Čeinijs. - Bet ne kripatas vairāk. Pulkvedis šorīt sacīja, ka valdība okšķerē visapkārt un izsūta pavēstes. Viņi meklē kādu organizāciju. - Viņš viegli iesmējās. - Mums par laimi, tā okšķerē pēdas uz ceļa, kas izrādīsies strupceļš.

Viņš vērtējoši nopētīja celtni.

-    Es teiktu, ka pilnīgi droši mūsu rīcībā ir desmit dienas.

-    Vai šajā laikā mēs pagūsim visu izdarīt? - pajautāja Henrijs.

-     Es varu sametināt mašīnu. Man ir rāmis un šasija. Fermā salas otrā galā ir veca minerālmēslu tvertne. Es to atradu pagājušajā nedēļā un runāju ar īpašnieku. To iespējams nopirkt tvertnes izgatavošanai. Problēmu rada tehniskas dabas jautājumi. Darbojoties mums jābūt drošiem, ka gala rezultātā nesākam spīdēt kā jāņtārpiņi.

-    Zinu, - atteica Henrijs. - Krāmēties ar tādām lietām man nepatīk.

-     Lai par to domā Dzelksnis. Turklāt paredzēts, ka šo darbiņu paveiks krievs. Viņš ir pienācīgi apmācīts un zina, ko dara.

-    Jā. Tik labi apmācīts, ka patlaban tup vienā no apgabala cietumiem.

-    Krievs ir manā ziņā, - noteica Oskars.

-    Tavā ziņā?

-     Dzelksnis izstrādājis plānu viņa izdabūšanai no cietuma.

-    Tas jāveic ātri, jo es nenodarbošos ar to bumbu.

-    Tu par daudz uztraucies.

-    To pašu teica pēc Černobiļas. Tagad tur visi ražo bērnus ar četrām kājām un vienu aci pieres vidū. Es gribu vēl vismaz vienu bērnu, - sacīja Henrijs. - Lai nav jāšauj sievā pa tukšo.

-    Ar to mēs izdarīsim nākamībai tikai pakalpojumu, - sacīja Oskars.

Abi vīri iesmējās. Ja prātu nenodarbinātu doma par risku, Henrijs būtu smējies vēl skaļāk.

-     Bet tikmēr, kā izsakās Demingas vecie zēni, sadabū man divus pakaļu plēsējus suņus. Vai saprati? - Oskars mēdīdams atkārtoja to aplamnieku aso valodu, kuri bija iedomājušies, ka viņu noalgojuši.

Henrijs pamāja ar galvu. Tikšanās bija beigusies. Oskars atgriezās pie sava pikapa.

-    Ak! - Viņš pagriezās atpakaļ. - Gandrīz vai aizmirsu. Vajadzēs kādu drusku īsta atejas zaņķa. Parūpējies, lai kāds atved pārvietojamo tualeti. Tu jau zini, kādas tās izskatās. Noliec tepat priekšā un piekodini, lai visi to izmanto. Vislabāk aizslēdz to tualeti aiz mājas, lai nav izvēles.

-    Kāpēc?

-    Nelauzi par to galvu. Dari, kas darāms.

Takvaila, Vašingtonas štats

Oskars Čeinijs zināja, ka viņam kaut kas būs iesmē- rets - vai nu sprāgstošā krasu paciņa, vai bēdīgi slavena elektroniskā vafele.

Kad pēc piecpadsmit kvartālu nobraukšanas mašīnā nekas neuzsprāga, viņš nosprieda, ka tā ir elektroniskā vafele.

Bija milzum daudz stulbu noziegumu, bet neviens tik muļķīgs kā banku aplaupīšana, un Čeinijs to zināja. Tomēr viņš nevarēja izvēlēties. Tikai tā varēja garantēt, ka viņš nokļūst federāļu nagos. Bankas aplaupīšana bija federālais noziegums. Viņš tiks ieslodzīts Kentā. Federālā valdība bija noslēgusi līgumu ar apgabalu, ka tās apcietinātie noziedznieki līdz tiesai tiks turēti Kentas cietumā. Krievs atradās tur, un Čeinijam vajadzēja tikt pie viņa, iekams FIB kļuvis skaidrs, kas nonācis viņu nagos.

Čeinijs bija brīdinājis Čenko, lai dzīvo atturīgi. Bet krievs bija sācis apciemot sarkano lukturu rajonu pilsētas centrā. Pirms trim dienām Čenko bija mēģinājis samaksāt suteneram par pakalpojumiem ar krievu rubļiem. Piedzēries viņš bija kļuvis brutāls. Sieviete bija sarīkojusi scēnu, un iejaucies suteners. Čenko tika pārsista lūpa. Suteners jau bija gribējis ķerties pie četrdesmit piektā kalibra "Taurus" automāta. Par laimi, bija notikusi tikai skaļa vārdu apmaiņa - bez ieročiem. Tikmēr uzradušies kruķi. Gan Čenko, gan suteners aizvesti uz aresta telpām. Imigrācijas dienesta pārbaudē noskaidrojies, ka krievs atrodas valstī nelegāli. Gan tas, gan apsūdzība par ieroča nēsāšanu bija novedusi krievu Kentas cietumā.

Čeinijs vēroja brūnā papīra maisiņu uz priekšējā sēdekļa sev blakus. Viņš bija ļāvis kasierei izvēlēties naudas paciņas, tāpēc zināja, ka viņam iedota arī "ēsmas" paciņa. Parasti tā bija paciņa ar simtniekiem, no kuras laupītājs parasti neatteicās. Pēc vecā paņēmiena viena paciņa bija ar krāsu. Sprāgstošajā naudaszīmju paciņā bija nenomazgājama krāsa, parasti spilgti oranža vai zaļa, kā arī asaru gāze mērenā daudzumā. Eksplodējot krāsa notašķītu gan Čeiniju, gan mašīnas iekšpusi. Tāds lietiskais pierādījums prokuroram ļoti gāja pie sirds. Pēc tam lauzi galvu, kā lai advokāts visu izskaidro zvērinātajiem.

Krāsu paciņai gan piemita viens trūkums. Ja tā eksplodētu pirms laika bankā, bruņots laupītājs var krist panikā, saņemt ķīlniekus vai, vēl ļaunāk, sākt apšaudi.

Jaunākais modes kliedziens likuma sargātāju aprīkojumā bija elektroniskā vafele. Starp divām simts dolāru banknotēm ievietoto kredītkartes lieluma raidītāju iedarbināja kases atvilktnē ievietota atspere. Tiklīdz kasieris izvilka banknoti, raidītājs sāka sūtīt nedzirdamus signālus, kurus policija varēja izsekot.

Čeinijs secināja, ka satiksmes plūsmā viņam jau seko automašīnas bez pazīšanās zīmēm. Kādēļ vajadzīga pakaļdzīšanās lielā ātrumā, ja iespējams sagaidīt vainīgo pie viņa mājas. Valdība no vietējiem, valsts un federālajiem spēkiem bija izveidojusi operatīvo vienību cīņai ar bruņoto noziedzību un apgādājusi to ar automātiskajiem ieročiem. Šā iemesla dēļ Čeinijs nebija ņēmis līdzi ieroci. Čeinijs sprieda, ja kasierei jautās, viņa neteiks, ka viņš redzēts draudīgi iebāžam roku kabatā. Vajadzēja rīkoties tā, ka viņu apcietina un ieliek Kentas cietumā, nevis nošauj.

Krieva atrašanai un izdabūšanai no cietuma bija tikai divas dienas. Ja nebūs Čenko, plāna realizēšanu var nākties atsaukt. Vienīgi krievs spēja samontēt ierīci tā, lai tā darbotos.

Izbraucis no līkuma, Čeinijs ieraudzīja ugunis. Ielas galā uz patruļmašīnām mirgoja zila, sarkana un balta gaisma. Iela bija aizbarikādēta, šautenes un pistoles notēmētas.

Aiz muguras nokauca trīs citu mašīnu bremzes, nobloķējot krustojumu. Aizsegam atvēruši durvis, kruķi ieņēma pozīciju ar šaušanai gataviem ieročiem. Ierunājās megafons.

- Ar paceltām rokām kāpiet ārā no mašīnas! Tā, lai rokas var redzēt. Nekavējoties!

Policisti vēl nebija beiguši runāt, kad Čeinijs jau bija izbāzis pa logu abas rokas.

CETURTĀ NODAĻA

Fraidīharbora, Vašingtonas štats

N o rīta ieradusies sava juridiskajā biroja, Džoslina pamanīja, ka Samas mašīna jau ir garāžā. Sama bija agrais putniņš. Samanta Hotorne bija viņas saimniece un labākā draudzene uz salas.

Sama bija pastāvīgā iemītniece. Viņa bija imūna pret salas drudzi, vajadzības gadījumā spētu atrast savu nišu pat ellē un izdzīvot. Viņa dzīvoja Fraidīhārborā piecpadsmit gadu un bija kļuvusi tikpat kā vietējā.

Samanta bija drukna brunete, četrdesmit piecus gadus veca, pārāk nešpetna, lai būtu precējusies, cilvēks, ar kuru vajadzēja rēķināties, un izskatījās kā trīsdesmit piecus gadus veca. Samantas biroja durvis rotāja kokā griezta krāsota plāksne, kur zem viņas vārda atradās uzraksts: KONSULTĀCIJAS UN HIPNOTERAPIJA

Ejot pa gaiteni uz savu kabinetu, Džoslina ieraudzīja, ka Samas durvis stāv vaļā. Sama sēdēja kabinetā pie rakstāmgalda ar lielu papīru kaudzi.

- Priecājos, ka esi ieradusies, - sacīja Sama. - Vai aizgulējies?

Džosa ieskatījās pulkstenī.

-    Ir tikai deviņi.

-    Jā. Bet dažs no mums jau strādā. Vai vakar bija grūts randinš?

-   Jā. Ar reģistra veidlapām. - Džoslina bija pavadījusi visu vakaru un pat dažas stundas naktī, sagatavojot Belde- na uzņēmuma dokumentāciju.

-Tavs telefons visu ritu zvanīja kā negudrs, - sacīja Sama.

Viņām bija kopīga telefona sistēma, kuru Sama bija ierīkojusi pēc pārcelšanās uz šejieni. Viņa cerēja sagaidīt vēl dažus īrniekus, lai ar laiku kopīgi varētu noalgot sekretāri.

-    Pašaizsardzības dēļ beidzot biju spiesta pacelt klausuli, - viņa sacīja. - Citādi nebija iespējams strādāt. - Viņa pabīdīja sārtu lapiņu ar telefona numuru pāri galdam. Džoslina piegāja pie galda un to paņēma.

-    Vai kafijas tasi nevēlies? - viņa pajautāja.

Izrādījās, ka zvanījis Dīns Beldens.

-    Nē. Es jau dzēru ceļā uz šejieni. Vai viņš zvanīja kādā neatliekamā jautājumā?

-    Hmm…

-     Ko viņam vajadzēja? - Darbam atvēlētā nedēļa nebija pagājusi, bet viņš jau zvanīja.

-   Es gan neteiktu, ka viņš šķita izmisis, - atbildēja Sama. - Spriežot pēc balss toņa, liekas, tas nav tips, kas krīt panikā.

Sama ātri visu uztvēra, pat tad, ja dzirdēja tikai balsi telefonā. Viņa ielēja sev kafiju no automāta, kas stāvēja uz maza galdiņa pie rakstāmgalda.

-    Tiesa. Vai viņš nepateica, kas vajadzīgs?

-   Tādās intimitātēs viņš neielaidās. - Malkojot kafiju, viņa pāri krūzes malai vēroja Džoslinu. - Viņš grib, lai tu piezvani. Kas viņu interesē? Vai tas ir kas krimināls? Sadzīvisks?

-    Nekas tāds, kas varētu interesēt tevi.

-   Kā to ņem. Pa telefonu izklausījās, ka viņš ir itin simpātisks.

-   Viņš ir mans klients biznesmenis. Un maksā iepriekš. - Džosa izaicinoši uzsmaidīja Samai.

-    Tādā gadījumā viņš noteikti mani interesē. Bizness vienmēr saistīts ar stresu. - Sama galda otrā pusē piemiedza ar aci. - Varbūt viņam vajadzīga neliela konsultācija?

-   Daudz neceri. Dīns Beldens neizskatās pēc cilvēka, kas ļautos kaut mazākajam stresam. Ko tu darīsi lenča laikā?

-    Piezvani! - atteica Sama.

Džoslina devās uz savu kabinetu, atvēra durvis, nometa mapi un rokassomu uz krēsla un uzgrieza Beldena numuru. Viņš atsaucās pēc pirmā signāla.

-   Jā. - Balss tonis bija paskarbs, ne tik patīkams kā iepriekšējā tikšanās reizē.

-    Mister Belden, te Džoslina Koula. Jūs esot zvanījis.

-    Ak, Koula kundze! - Beldena balss kļuva maigāka.

-     Radusies kāda problēma, - viņš paziņoja. - Man šodien jātiekas ar jums. - Vārdi vairāk noskanēja kā pavēle, nevis lūgums. Šķita, ka Beldens radis teikt cilvēkiem, kas jādara.

-    Cik ātri vien iespējams, - viņš piebilda.

Viņš grib dabūt atpakaļ naudu. Džoslina to juta. Viņš atradis citu juristu.

-   Es jau esmu sākusi strādāt ar jūsu dokumentiem, - viņa sacīja.

-Tas ir labi.

-    Esmu jau iesniegusi uzņēmuma nosaukumu identificēšanai. Tas ir rezervēts.

-    Lieliski, - viņš atsaucās.

-   Biju iedomājusies, ka mēs tiksimies nākamnedēļ. Tad visam jau vajadzētu būt kārtībā.

-    Šoreiz nav runa par to. Ir kaut kas atgadījies.

-    Sapratu. Kad jūs vēlaties mani satikt?

-Tūlīt. Es ieradīšos pie jums pēc divdesmit minūtēm.

Iekams Džoslina paguva pateikt vēl kādu vārdu, Beldens bija pārtraucis sarunu.

Pēc piecpadsmit minūtēm Džoslina izdzirdēja soļus kāpņu laukumiņā aiz durvīm. Uzgaidāmās telpas durvis atvērās un aizvērās.

-   Es tepat esmu! - viņa uzsauca cauri kabineta aizvērtajām durvīm.

Pēc mirkļa Beldens pabāza galvu pa tām.

-    Ceru, ka pārāk neizjaucu jūsu dienas darbus. Pateicos, ka bijāt ar mieru tikties tūlīt.

-    Nekas, jūs mani netraucējat. Nāciet iekšā! Kāda problēma jums radusies?

-    Nezinu, kā lai to izskaidro, - Beldens sacīja. - Esmu mazliet apjucis. Agrāk neko tamlīdzīgu man nav gadījies piedzīvot. Desmit gadu laikā neesmu pat sodīts par satiksmes noteikumu pārkāpumu.

-    Kas noticis?

Beldens apsēdās klienta krēslā galda otrā pusē.

-    Vakar savā birojā beidzu kārtot šādus tādus papīrus. Piepeši ienāk kāds virs. Zilā uzvalkā un melnos kovboja zābakos. Ar milzīgām, uz augšu uzskrullētām ūsām. Katrā ziņā izskats visai nekārtīgs. Viņš pajautāja, vai esmu Dīns Beldens. Paskatījies uz viņu, es nesapratu, teikt "jā" vai "nē". Vai jūs to saprotat?

Džoslina pamāja ar galvu.

-   Viņš bija liela auguma. Ne sevišķi pieklājīgs, visai dūšīgs, galvenokārt ap vidukli. Kaut kas līdzīgs no darba padzītam policistam. Es pateicu, ka esmu Beldens. Ko citu lai es būtu darījis?

-    Un tad?

-    Un tad viņš man izsniedza šo te. - Beldens iebāza roku iekškabatā un izvilka aploksni. - Pēc tam viņš pagriezās un gluži vienkārši izgāja no kabineta.

Beldens pāri galdam padeva aploksni. Tā jau bija atgriezta ar kaut ko asu.

Džoslina izvilka no aploksnes vienu pašu papīra lapu un izlīdzināja uz galda.

Savienoto Valstu Apgabaltiesa

Vašingtonas štata Rietumu apgabals

Dinām Ričardam Beldenam IZSAUKUMS LIECINĀT

12. ielā, p. k. 32 IEPRIEKŠĒJĀS IZMEKLĒŠANAS

Fraidīhārbora, ZVĒRINĀTAJIEM

Vašingtonas štats, 98250

IZSAUKUMS SAKARĀ AR: X PERSONU,

DOKUMENTU VAI OBJEKTU

Šī PAVĒSTE UZLIEK UZAICINĀTAJAM PAR PIENĀKUMU

ierasties un dot liecību Savienoto Valstu Apgabaltiesā norādītajā vietā, datumā un laikā:

VIETA TIESAS ZĀLE

ASV Vašingtonas štata 3. stāvs,

Rietumu apgabala tiesas nams iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto Piektā avēnija, 1010, zāle

Sietla, Vašingtonas štats, 98104~~

JŪSU PIENĀKUMS ir paņemt līdzi šādus dokumentus vai lietas: Tādu nav

Šī pavēste ir spēkā, kamēr tiesa vai amatpersona, kas darbojas tās vārdā, jūs neatlaiž. ATBILDĪGAIS: Hovards E. Deiviss

Šī pavēste ir izdota Izdevis: ASV PROKURORA PALĪGS

Amerikas Savienoto Tomass Makolijs. Vašingtonas Rietumu apgabals

Valstu uzdevumā P. k. B 135874

Viljams P. Veinraits, Sietla, Vašingtonas štats, 98104

SavienotoValstu

prokurors

Pavēste bija saņurcīta, salocīta, ar vairākiem kafijas traipiem un apaļu krūzes dibena nospiedumu. Daži drukātie burti bija izsmērēti.

-    Kas ar to pavēsti atgadījies?

-    Man mazliet uzlija uz tās kafija, - paskaidroja Bel- dens.

-   Mazliet? Ierašanās datumu nav iespējams izlasīt, - sacīja Džoslina.

-    Trešdien, - viņš sacīja. - Ceru, ka jums atradīsies brīvs laiks?

Džoslina ieskatījās kalendārā, bet neko neteica.

-   Acīmredzot tas vīrs bijis pavēstu iznēsātājs, - sacīja Beldens. - Kā es to varēju zināt?

-    Vai nu tas, vai ASV tiesu izpildītājs. - Viņa mēģināja kaut ko lasīt gan starp rindiņām, gan Beldena sejā un acīs. Pavēste bija īsa, viņa sejas izteiksme nepauda neko.

-    Kādā sakarā tā ir? - viņa painteresējās.

-    Lai mani iztaujātu.

-    Es gribēju teikt, ka jums jābūt kaut kādai nojausmai, par ko ar jums grib runāt.

-    Nav ne jausmas.

Džoslina šaubījās, vai dzirdētajam var ticēt.

Beldens pacēla uz augšu divus pirkstus kā skauts.

-    Es zvēru.

Kā jau parasti federālās iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto pavēstē, kas lika Beldenam ierasties Sietlā, nebija norādījuma par valdības izmeklēšanas būtību. Šajā valstī federālās iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto pārbaude bija vistuvākā līdziniece inkvizīcijas tiesai vai Zvaigžņu palātai*.

Tiesību maz, nekā tāda, kas līdzinātos nopratināšanai

♦Inkvizīcijas un kriminālā tiesa Anglijā, kas pastāvēja līdz 1641. gadam. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.) jautājumu krustugunīs, padomu došana zvērināto zālē noliegta. Par pierādījumiem nebija īstu noteikumu. Neko citu viņi nevarēja darīt kā mocīt cilvēku, kuram vajadzēja klausīt valdībai uz vārda.

-    Vai aploksnē cita nekā nebija?

-    Kas, piemēram?

-    Kas līdzīgs vēstulei? Kādi norādījumi?

-    Nē. Tikai tas, ko jūs redzat.

-    Tas varbūt ir labi, - Džoslina paskaidroja.

-    Kāpēc?

-    Nav pievienota brīdinājuma vēstule.

-    Kas tā tāda?

-    Ja jūs būtu izmeklēšanas objekts, viņi brīdinātu un informētu jūs par jūsu tiesībām. Galvenokārt par tiesībām klusēt. Fakts, ka šādu vēstuli neesat saņēmis, visticamāk nozīmē, ka tiek izmeklēts kāds cits. Jūs esat tikai liecinieks.

-    Kas man būtu jādara?

-     Vispirmām kārtām nedrīkst apspriest pavēsti ne ar vienu. Jūs taču neesat to darījis?

-Nē.

-    Labi. Ja izmeklēšanas objekts būtu jūs, es ieteiktu atsaukties uz konstitūcijas piekto labojumu. Ierasties, lai nevar saukt pie atbildības par necieņu pret tiesu, bet klusēt. Protams, jūs to varat darīt arī tagad, un var izrādīties, ka šāda rīcība ir pareiza.

-    Ja nevēlēšos sadarboties, vai netiks uzskatīts, ka esmu vainīgs vai kas tamlīdzīgs?

-    Zvērināto uzskati vai domas neko ļaunu nevar nodarīt. Vērā ņemams vienīgi tas, ko var pierādīt.

Problēma, kādu radīja federālās iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie, bija izmeklēšanas plašums. Tādu jēdzienu kā necieņa tie neatzina, varēja apgriezt cilvēka dzīvi ar kājām gaisā, izsaukt ar pavēsti visus kaimiņus un darījumu partnerus, ar savu iejaukšanos veselu gadu sacelt cilvēkam neslavu, kaut vienīgais to darbības rezultāts izrādītos milzīgs traips uz viņa labā vārda.

-    Izmeklējot citu padarītos noziegumus, zvērinātie var atklāt arī kādu jūsējo, - Džoslina sacīja.

-    Es nekad neko neatļautu neesmu darījis.

-    Svētais Beldens, - noteica Džoslina. - Skaidrs. - Viņa atbildēja uz smaragdzaļo skatienu no galda pretējās puses ar savu tumšo acu skatienu. - Un kā ar nodokļiem? - viņa pavaicāja. - Droši vien viss kārtībā? Nav neviena iztrūkuma, kuru jūs nevarētu pamatot?

Beldens pameta gandrīz kaprīzu skatienu pret griestiem.

-    Ak, ļaujiet padomāt! - Viņš brītiņu klusēja, pielicis rādāmo pirkstu pie lūpām. - Manuprāt, nekā tamlīdzīga. Nē. Esmu par to pārliecināts. Mans vienīgais noziegums ir iekāre, un ari tā, par nelaimi, notikusi tikai domās.

Džosa tikai ar piespiešanos noturējās neiesmējusies.

-    Lūdzu, - viņa sacīja, - lieta ir nopietna.

-    Es zinu.

-     Ja esat ar mieru sadarboties, ļoti jauki. Bet es kaut ko prasītu pretī.

-    Es cenšos, - viņš atbildēja.

-    Lūdzu, mister Belden.

-    Sauciet mani par Dīnu, - viņš sacīja.

-     Dīn, jūs varat iedzīvoties pamatīgās nepatikšanās. Labs advokāts drošības dēļ pieprasītu neaizskaramību.

-    Darīsim to, ja jums šķiet, ka tā vajag.

-    Ja jūs neesat izmeklēšanas objekts, valdība neko neiebildīs pret neaizskaramības došanu. Varbūt izmantojiet neaizskaramību.

-    Ko tas nozīmē?

-Tā ir lietišķa vienošanās un nozīmē, lai ari ko jūs būtu teicis iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem, jūs nevar saukt pie atbildības, ja vien neesat melojis.

-     Nelaimē var iekļūt, arī rīkojoties pēc valdības ieteikuma. Ko tas viss nozīmē? - jautāja Beldens. - Es gribu teikt, kas īsti tiek meklēts?

-    Jums nav ne mazākās nojausmas?

Viņš papurināja galvu.

-     Droši vien tur domā, ka jums ir informācija, kas vajadzīga valdībai.

-    Kāda informācija?

-     Padomājiet, - Džoslina atteica. - Vai nevar būt kaut kas sakarā ar uzņēmējdarbību?

Beldens lēni nogrozīja galvu, it kā gribētu atrast atmiņā kādu pieturas punktu.

-    Kāds bija jūsu bizness pirms ierašanās salā?

-    Elektronika. Vienmēr esmu nodarbojies ar elektroniku. Nekad neko citu neesmu darījis. Tā ir mana joma. Neko citu es nezinu.

-    Varbūt tiek pārbaudīts kāds, ar ko jums bijuši darījumi?

Piepeši zaļās acis iemirdzējās. Beldens iesita ar roku

sev pa pieri.

-    Nu protams! Kāpēc man tas uzreiz neienāca prātā?

-Kas?

-    Makss Spērlings. Tas ir viņš. Tam jābūt viņam.

-    Kas ir Makss Spērlings?

-    Pirms pāris gadiem man bija ar viņu pāris darījumu. Bet varbūt trīs? - Beldens brīdi domāja. - Jā, ticamāk, ka trīs. Šis vīrs piegādāja elektronisko iekārtu detaļas. Esmu dzirdējis, ka apmēram pirms gada viņam bijušas domstarpības ar likumu, jo viņš pārdevis zagtas mikroshēmas vai ko tamlīdzīgu. Toreiz es šim faktam nepievērsu īpašu uzmanību, jo nekādu darījumu ar viņu man vairs nebija.

-    Ko jūs pirkāt no viņa?

-    Mikroshēmas.

Džoslinai prātā ieskanējās trauksmes zvans.

-    Vai daudz?

-   Ak, es nezinu. Varbūt pāris simtu tūkstošu dolāru vērtībā. Pasūtījums bija mazs. Starp neatkarīgajiem piegādātājiem viņš nebija nekāds lielais. Pārvietojās pa piekrasti no viena gala uz otru.

Džoslina iztēlē redzēja vīru, kas tirgojas no mašīnas bagāžnieka, un gribēja saprast, ko Beldens īstenībā zinājis.

-     Viņš ceļoja. Viņa noliktava atradās kaut kur Līča rajonā. Tā vismaz viņš teica. Vajadzīgās mikroshēmas arvien bija grūti dabūt, īpaši tās, kādas bija viņam.

-   Ar ko tās mikroshēmas bija tik neparastas?

-    Tās paredzētas slēdžiem, kurus elektronikā izmanto īpašām vajadzībām.

Nākamo jautājumu Džoslina centās formulēt sevišķi uzmanīgi.

-    Vai, pērkot tās no mistera Spērlinga, jums neradās aizdomas, ka tās varētu būt zagtas?

Viņa virzījās uz priekšu ar mājieniem. Neviens parasti negrib pilnīgi droši zināt, ka klients izdarījis noziegumu, īpaši tad ne, ja var izrādīties, ka tā ir zagtas mantas iegāde.

Beldens noraidoši papurināja galvu.

-    Nē. Nemūžam. Ne mazākās nojausmas.

-    Parunāsim, cik tās mikroshēmas maksāja, - viņa sacīja.

Beldena ieskati bija viens, bet zvērināto domas - pavisam kas cits.

-    Vai jūs maksājāt parasto cenu?

-    Tas bija veiksmīgs pirkums. - Viņš to atzina kā veikls biznesmenis. - Es neteiktu, ka cena būtu bijusi neparasta. Ja nemaldos, tā bija mazāka.

-    Vai stipri mazāka?

-    Manuprāt, saprātīgās robežās.

Džoslina nopūtās. Varēja izrādīties, ka lūgums piešķirt neaizskaramību nebūt nav velts.

-    Vai misters Spērlings tajā laikā pārdeva tās vēl kādam?

-Ak, protams! Katram, kas pilsētā gribēja pirkt.

-    Vai zināms, ka jūs nebijāt starp viņa galvenajiem noņēmējiem?

-    Nezinu. Es gan tā nedomāju. Bija ari citi pircēji.

-Kas?

-    Nav gan palicis atmiņā. Nezinu.

-    Jūs tātad varētu būt bijis viens no galvenajiem noņēmējiem?

-Tas ir iespējams, - atteica Beldens.

-    Taču, pēc jūsu domām, nebija pamata uzskatīt, ka notiek kaut kas nelikumīgs? Ka viņš varētu pārdot zagtu preci?

-     Noteikti. Es gluži vienkārši nodarbojos ar biznesu. Viņš pārdeva, es pirku.

-    Tā parasti notiek ar zagtu mantu, - Džoslina sacīja. - Svarīgs ir tas, kam jūs īstenībā esat ticējis.

-     Es neko nelikumīgu mūsu darījumos nesaskatīju, - Beldens sacīja.

-     Vai jums ir pieraksti par šiem darījumiem? Kvītis? Maksāšanas uzdevumi?

-    Varētu būt. Jāpaskatās.

Džoslina klusēdama vēlreiz brīdi aplūkoja pavēsti.

-    Ko jūs tur pētāt? Vai tajā ir vēl kaut kas?

-    Nē. Mani vairāk uztrauc tas, kā tur nav.

-    Proti?

-    Ja jūs domājat, ka izmeklēšana notiek Spērlinga darījumu dēļ, valdība varēja pieprasīt pārskatus. Pierādījumus par šiem darījumiem.

Beldens paskatījās uz Džoslinu un paraustīja plecus.

-    Droši vien.

-    Taču tas nav noticis.

Viņš papurināja galvu.

-    Nezinu teikt. Nekas cits kā darījumi ar Spērlingu man nenāk prātā.

-    Nu, ja stāvoklis atbilst tam, ko jūs stāstāt, pamata īpašam uztraukumam droši vien nav. Manuprāt, zvērinātie gluži vienkārši grib noskaidrot, kas jums ir zināms. Taču drošības dēļ tomēr vajadzētu pieprasīt neaizskaramību.

Galda otrā pusē atskanēja nepārprotama atvieglojuma nopūta.

-     Jūs tātad ieradīsieties un patiesi atbildēsiet uz jautājumiem. Bet ar nosacījumu, ka jums piešķir neaizskaramību. Pretējā gadījumā jūs klusēsiet un atsauksieties uz piekto labojumu.

-    Ko jūs ar to gribat teikt? Jūs nebrauksiet kopā ar mani?

-    Es nezinu, vai tas ir nepieciešams.

-    Bet es zinu.

-    Tas maksās krietnu naudu.

-    Man vienalga. Jūs esat mana advokāte.

-     Viņi droši vien izmetuši tīklus, bet jūsu vārds parādījies kādā dokumentā vai ari to pieminējuši citi liecinieki.

-     Droši vien tā ari ir, - Beldens secināja. - Tomēr es vēlos, lai jūs tur būtu.

-    Ja citādi nevar iztikt.

-    Nevar. Kāds ir jūsu honorārs? - Viņš no jauna izvilka čeku grāmatiņu.

-    Man nāksies izrakstīt rēķinu par ceļā pavadīto laiku.

-    Man nav iebildumu.

Iekams Džoslina paguva kaut ko teikt, viņš jau sāka rakstīt.

-     Vai jums ar ko tamlīdzīgu jau nācies sastapties? - viņš jautāja.

-Ar federālajiem zvērinātajiem gan ne. Taču man ir bijuši klienti, kuriem apsūdzību izvirzījis štats.

-    Šaubos, vai tas var noderēt par rekomendāciju. - Beldens pacēla skatienu, un abi iesmējās.

-    Nav nekādas vajadzības maksāt tūlīt.

-    Muļķības! - Viņš rakstīja tālāk.

-    Es piezvanīšu uz ASV prokuratūru. Iespējams, ka pa telefonu neko neteiks, bet pamēģināt var.

-    Protams! Pamēģiniet!

-     Patiešām nav vajadzības pēc iepriekšējas samaksas. Es izrakstīšu rēķinu.

Beldens pasmaidīja, bet rakstīšanu nepārtrauca.

-     Jūs esat neparasti atsaucīga. Es negribētu skopoties ar honorāru.

-    Jūs neesat bijis skops.

-     Ticiet man, - viņš noteica un, pabeidzis rakstīt, izplēsa no grāmatiņas čeku un pārbīdīja pār galdu.

Džoslinai skatoties uz summas ailītē ierakstītajiem pieciem tūkstošiem, viņš ierunājās:

-    Jūs taču zināt, kur ir Rošhārbora?

Dzīvojot uz salas, cilvēks parasti zina visu, kas uz tās atrodas. Viņa pamāja ar galvu. Beldens devās uz durvīm.

-    Es gaidīšu jūs tur trešdien no rīta septiņos.

-Acumirkli! Vai esat pārliecināts, ka mums pietiks laika, lai nokļūtu Sietlā?

-     Par to neraizējieties, - Beldens attrauca. - Tātad uz tikšanos! - Viņš aizvēra durvis.

PIEKTĀ NODAĻA

Jekaterinburga, austrumos no Urāliem

N o Maskavas vajadzēja lidot sešas stundas, un Gideonam pagulēt neizdevās. Lidojums pāri Urāliem atgādināja nobraucienu ar ragaviņām pa akmeņainu kalna nogāzi. Aero- flote šajā maršrutā neizmantoja savus Eiropas aerobusus. Nacionālā goda sargāšanai tos izmantoja lidojumiem uz Parīzi un Londonu, kā ari lidojumiem pāri okeānam uz Ameriku. Sibīrijas trasēs izmantoja novecojušās Tupoļeva lidmašīnas, kas bija smagnējas, neveiklas un, šķiet, ignorēja lidojuma fizikas likumus. Reizumis tā arī notika. Skābekļa masku virs galvas nebija, un tikai pie riska pieradis cilvēks nebaidījās ar tām lidot.

Gideonam tas nebija nekas jauns. Mūža sākumu viņš bija pavadījis, ceļodams pa Eiropu starp tēvu Amsterdamā un māti Maskavā.

Gideons tomēr ne reizi nebija nokļuvis agrākās Padomju Savienības austrumu daļā aiz Urāliem. Tur bija ar skujkokiem noaugušas nogāzes, miljoniem kvadrātjūdžu neizbraucamu mežu, tas bija izrakteņiem bagāts rajons, kur

Staļins ierīkoja Gulaga nometnes un vēlākie padomju līderi slēpa kodolarsenālu. Tas bija tik liels apgabals, ka tajā ietilptu visa Rietumeiropa bez atlikuma.

Maskavā viņam bija vajadzējis staigāt no pārvaldes uz pārvaldi, izmantojot jebkuru atsauksmi vai ieteikumu, kādu draugi varēja sagādāt, lai dabūtu valdības atļauju apmeklēt "Sverdlovsku - 45". Lidostā viņu sagaidīs valdības automašīna ar šoferi.

Lidmašīnai nolaižoties zemāk par mākoņiem, Gideona skatienam pavērās dīvaina un sirreāla ainava - cik tālu vien acs spēja saskatīt, austrumu virzienā pletās zaļš skujkoku un bērzu klājiens. Dažbrīd bezgalīgajā mežā parādījās līkumainas asfalta lentes gali, lai atkal nozustu zaļajā skujkoku jūrā. Pat tur, kur ceļi bija pārskatāmi lielu gabalu, viņš neredzēja transporta līdzekļus. Likās, ka lidmašīna nolaižas uz neapdzīvotas planētas.

Gideons zināja, kāda ir īstenība. Jekaterinburga bija pilsēta ar diviem miljoniem iedzīvotāju, viens no Krievijas Federācijas visātrāk augošajiem un plaukstošajiem rajoniem. Katrīnas Lielās vārdā nosauktā pilsēta tolaik, kad Džefersons rakstīja Neatkarības deklarāciju, bija kažokādu tirgotāju pilsēta. Gideons bija redzējis kažokādu tirgotāju būvēto lielo savrupnamu attēlus, šīs ēkas vēl tagad atradās pilsētas centrālajā daļā. Tagad tās gan bija klātas ar rūpnīcu kvēpiem.

Boļševiku valdīšanas laikā pilsēta tika nosaukta Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas pirmā sekretāra Jako- va Sverdlova vārdā par Sverdlovsku. Boļševiki centās izsvītrot Jekaterinburgas vārdu no kartes viena vienīga iemesla dēļ. 1918. gada 16. augusta agrā rītā kāda liela nama pagrabā tika izdarīta baismīga slepkavība, kas atstāja kauna traipu Krievijas vēsturē. Tika nošauti pēdējie Romanovu dzimtas pārstāvji, cars Nikolajs un cariene Aleksandra ar bērniem. Viņu līķi tika izvesti ārpus pilsētas un aprakti.

It kā turpinot kādu vēstures pavedienu, gandrīz pēc septiņdesmit gadiem viens no pilsētas iedzīvotājiem kļuva par valsts vadītāju. Pirms kļūšanas par Krievijas Federācijas premjerministru Boriss Jeļcins bija Jekaterinburgas mērs. Viens no viņa pirmajiem pasākumiem šajā amatā bija tās mājas iznīcināšana, kurā bija noslepkavots cars. Vēlāk viņš apgalvoja, ka nožēlo izdarīto.

Deviņdesmito gadu sākumā vienlaikus ar komunisma krišanu pilsēta pēc vēsturiskās tradīcijas no jauna kļuva par Katrīnas pilsētu.

Pilsēta bija tik cieši saistīta ar Krievijas vēsturi, ka Gi- deons juta pret to neatslābstošu interesi. Lidmašīnai samazinot augstumu, pie apvāršņa parādījās draudīgu, baltu ēku puduris, rūpnīcu komplekss, kuru viņš pazina tikai pēc fotogrāfijām no pavadoņa. Labākajos laikos objektam bija dots numurs un tas bija pazīstams tikai kā "Sverdlovska - 45". Tā apkārtne bija sevišķi slepena, un padomju pilsoņi Sverdlovskas apkaimē varēja ceļot vienīgi ar īpašām caurlaidēm.

Lidmašīna nolaidās zemāk par skujkoku jūru, tās riteņi pieskārās skrejceļa klājumam, motori pārslēdzās atpakaļgaitā, un vecais "Tupoļevs" drebēdams nesteidzīgi aizripoja pa skrejceļu.

Gideonam bija vajadzīga vismaz stunda, lai saņemtu bagāžu un lidostas priekšā sameklētu valdības automašīnu ar šoferi. Pēc četrdesmit piecām minūtēm viņš jau iebrauca pa "Sverdlovskas - 45" vārtiem.

Tas bija milzīgs pabalējušu ēku komplekss, kāds redzams ikvienā attīstītā valstī, no kura rūpniecības panīkums nomalēs sāk drupināt pa kriksītim. Šeit notika strauja bojāeja. Šķita, ka toni noteica plakani jumti un izsisti logi, taču te nebija redzami dažādi uzraksti, kas raksturīgi līdzīgām vietām rietumos.

Visur varēja redzēt rosīgu darbību. Lielas mašīnas vilka treilerus, staigāja strādnieki zilos kombinezonos un aizsargcepurēs, sargi ar Kalašņikova automātiem. Šoferis apstādināja mašīnu askētiska izskata ēkas priekšā tūlīt aiz vārtiem. Turpat bija ari divas Krievijā ražotas noputējušas un krietni nobrauktas ladas, kurām līdzās pulvera zilumā mirdzēja pavisam jauns "Mercedes SL" ar paceļamu jumtu.

Stāvlaukums bija piemētāts ar sarūsējušiem jūras konteineriem, kas bija pārāk lieli, lai tos aizvāktu, kā arī tērauda stīpām no koka kastēm, kuras droši vien bija sen pārvērtušās pelnos kāda uzņēmīga strādnieka krāsnī. Gideons nosprieda, ka ēkai pie stāvlaukuma jābūt administratīvajam centram.

Gideons zināja, ka tālāk lēzeno pakalnu nogāzēs ierīkotie bunkuri ir viņa interešu objekts.

Nebija noslēpums, ka Krievijas Federācijas noliktavās vai starta laukumos glabājas trīsdesmit tūkstoši kodolierī- ču. Piedevām valstī atradās tūkstošiem tonnu bagātināta urāna, vairāk nekā simts tonnu plutonija. Tieši bumbu izejmateriāls visvairāk bija uztraucis gan Rietumu ekspertus, gan viņu krievu kolēģus.

Vairākas reizes bija mēģināts kontrabandas ceļā ievest šos kodolmateriālus Vācijā un Itālijā, kā arī jaunajās Austrumu republikās. Līdz šim dokumentāli bija fiksēti piecdesmit gadījumi. Gandrīz vienmēr tie bija zemas kvalitātes kodolmateriāli, dažos gadījumos derīgi ieroču izgatavošanai, taču pavisam nelielā daudzumā.

Šī nebija pirmā reize, kad institūta atskaitēs bija parādījušās ziņas par nozudušu kodolierīci vai izejmateriāliem. Gandrīz vienmēr tās bija kļūdas uzskaitē. Šajā reizē raižu iemesls bija pašas nozudušās ierīces. Divas nelielas, viegli transportējamas ierīces varēja atrasties jebkura terorista iepirkumu saraksta pašā augšā.

Gideonam bija pazīstama taktiskā kodolartilērija. Tā bija līgumu, diskusiju un pārrunu objekts.

Savienotās Valstis piecdesmito gadu sākumā bija izstrādājušas astoņu collu artilērijas kodollādiņu. Gadu gaitā tas bija pilnveidots, samazinot garumu un masu, kā arī pievienojot berilija reflektorus un spēcīgākas sprāgstvielas ķēdes reakcijas izraisīšanai. Galīgajā variantā lādiņš nebija garāks par trim pēdām un astoņām collām diametrā un svēra mazāk par divi simti piecdesmit mārciņām. Un tomēr šās nelielās kodolierīces postošais spēks sasniedza desmit kilotonnas.

Šī statistika neko nenozīmēja, līdz tā tika izmantota reāli. Ja Oklahomas sprādzienā, kas paņēma simt sešdesmit divas dzīvības, no minerālmēsliem un dīzeļdegvielas izgatavotā spridzekļa vietā būtu izmantots viens no šiem lādiņiem, tiktu nolīdzinātas trīs pilsētas centra kvadrātjūdzes. Nāves pļauja nebūtu rēķināma simtos, bet simtos tūkstošos.

Ja Pasaules tirdzniecības centrā tradicionālās bumbas vietā būtu eksplodējis kodollādiņš, no zemes virsas tiktu noslaucīta visa Manhetenas apakšējā daļa, bet finanšu rajons līdz Gramersija parkam būtu pilnīgi nopostīts.

Padomju Savienība bija izstrādājusi līdzīgus artilērijas lādiņus. Tieši tos Gideons meklēja un cerēja, un lūdza Dievu, kaut izrādītos, ka divas nelielās ierīces ir tikai nozudušas milzīgajā grāmatvedības jūklī.

Gideons pie durvīm uzrādīja savu caurlaidi sargam, kas to nodeva tālāk virsniekam ēkas iekšienē. Pēc brīža viņš tika ievests nelielā uzgaidāmajā telpā, kur apsēdās uz cieta koka sola un sāka gaidīt.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Bija pagājušas desmit minūtes. Beidzot durvis atvērās un pa tām iznāca slaids, briļļains, gara auguma vīrs ar paretiem matiem. Viņš turēja rokās caurlaidi un runāja krieviski. Gideons atbildēja:

-    Es esmu misters van Rajs.

Krievs nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

-    Kādā jautājumā?

Runādams nevainojamā krievu valodā, Gideons pasniedza angļu valodā iespiesto institūta vizītkarti un vēroja, vai vīrs spēj to izlasīt.

Krieva skatiens šaudījās no vizītkartes uz Gideona seju. Viņa nākamie vārdi atskanēja lēnā, taču pilnīgi saprotamā angļu valodā.

-    Kādā jautājumā?

-     Varas iestādes Maskavā pilnvarojušas mani runāt ar jūsu direktoru. Vai iespējams viņu satikt?

-    Viņš ir ļoti noslogots, - atbildēja krievs.

-     Es domāju, ka viņš mani pieņems. Lūdzu, pasakiet, ka esmu ieradies.

Krievs vēlreiz paskatījās uz vizītkarti un pēc tam uz Maskavā izsniegtās caurlaides parakstu.

Gideons varēja nolasīt krieva domas. Viņš gudroja, ko gan Krievijas pilsonis dara Savienoto Valstu institūtā, kas nodarbojas ar kodolieročiem.

-    Pagaidiet tepat. - Krievs pagriezās un izgāja, aizvērdams durvis.

Gideons paskatījās pulkstenī pie sienas, apsēdās un sāka gaidīt. Pēc kāda brīža durvis atvērās atkal un tas pats krievs iznāca pa tām.

-    Sekojiet man!

Krievs veda viņu pa garu gaiteni cauri nelielu kabinetu trušu sprostiem, kas lielākoties bija tukši un šķita mēnešiem ilgi netīrīti. Visas grīdas klāja vienāda putekļu kārta.

Piepeši betona grīda beidzās, un Gideons juta, ka iet pa paklāju. Dažus soļus tālāk viņi apstājās pie koka dubultdurvīm. Krievs atvēra vienu to pusi un nostājās blakus Gideonam.

Iegājuši kabinetā, viņi ieraudzīja pie smaga sarkankoka rakstāmgalda sēdošu vīrieti. Pie sienām karājās gleznas un vairāki afrikāņu mākslas priekšmeti - visai dārgas maskas un kokgriezumi, kas uz noplukušo sienu un notraipīto akustisko griestu fona šķita nevietā.

Pie rakstāmgalda sēdošais vīrs piecēlās, lai sasveicinātos ar Gideonu. Viņš bija ģērbies uzvalkā ar kaklasaiti. Tas bija no labi izgludināta zīda auduma, Krievijā tādus nešuva.

-    Dmitrijs teica, ka jūs esat no Santakristas institūta. - Viņš turēja Gideona vizītkarti vienā rokā un smaidīja.

-    Jā, tā ir taisnība. - Gideons pasmaidīja visjaukāko smaidu, šķērsoja kabinetu un padeva roku, kuru krievs cieši paspieda.

-    Mēs te neesam raduši pie apmeklētājiem, - sacīja vīrs. - Lūdzu, sēdieties! Jūs droši vien esat noguris. Dmitrijs teica, ka jūs esat ieradies taisnā ceļā no Maskavas.

Gideons pamāja ar galvu.

-    Kāds Maskavā laiks?

Gideons apsēdās, un Dmitrijs izgāja, atstādams abus vīrus vienus.

-    Laiks bija jauks, - Gideons noteica.

-   Redziet, kāds tas ir pie mums. Apmācies. Vienmēr apmācies, - sacīja krievs. - Pie jums, Kalifornijā, laiks droši vien ir brīnišķīgs.

-    Tas patiešām var būt jauks.

-    Ziniet, es vienmēr esmu gribējis apmeklēt jūsu institūtu. Jums jāizstāsta, kā tikāt tur darbā. Institūts atrodas piekrastes centrālajā daļā, vai ne?

-Jā.

-    Tas ir Holivudas tuvumā? - direktors runāja nevainojamā angļu valodā.

-    Nē, - atbildēja Gideons.

Izskatījās, ka krievs ir vīlies.

-    Atvainojiet mani, - viņš ierunājās, - bet pavisam biju aizmirsis uzvedību. Es esmu Jurijs Mirnovs, "Sverdlov- skas - četrdesmit pieci" vai tās pārpalikuma direktors. - Viņš pavērsa acis pret griestiem. - Jūs jau esat redzējis divdesmit procentus no maniem darbiniekiem. - Viņš ar to domāja Dmitriju. - Bet jūs jau zināt par grūtībām, ar kādām mums nākas sastapties.

-     Es zinu to ļoti labi, - sacīja Gideons. - Jums droši vien klājas visai smagi.

-     Jūs nevarat iedomāties, - stāstīja Mirnovs. - Dmitrijs nav saņēmis algu divus mēnešus. Man pašam pagājušajā gadā nācās piedzīvot trīs algas samazinājumus. Bet darbi krājas arvien lielākā čupā, - viņš pamāja uz papīru kaudzēm, kas atradās uz grīdas.

Gideons nobrīnījās, kam gan tik trūcīgos apstākļos pieder stāvvietā redzētais mersedess. Bet viņam pietika diplomātiskas gudrības, lai to nevaicātu.

Sverdlovskas apgabals ne ar ko neatšķīrās no citiem Krievijas apgabaliem. Pēc komunisma krišanas te bija uzbangojis noziedzības vilnis. Tie, kas nepazina Krieviju, to izskaidroja ar politiskajām pārmaiņām, tautai meklējot savu ceļu. īstenībā noziedzība bija uzplaukusi jau padomju režīma laikā, īpaši sešdesmitajos gados. Valstī mākslīgi bija radīts deficīts, sākot no cukura un beidzot ar uzgriežņiem, lai uzplauktu melnais tirgus, kuru kontrolēja birokrāti un citi augsta līmeņa partijas funkcionāri. Tie netraucēti sadarbojās ar noziedzniekiem, kas bija krievu kultūras sastāvdaļa. Trīs apspiestības gadsimti bija pieradinājuši mātes Krievijas bērnus vairīties no likuma žņaugiem. Ļeņina pieminekļa un sociālisma karogu paēnā bija izveidojies ēnu kapitālisms, kam vajadzēja kompensēt plānveida ekonomikas neveiksmes un pildīt pašu kabatas.

Līdz ar komunisma bojāeju šie cilvēki varēja parādīties atklātībā, un sākās jauns laupītājbaronu gadsimts, kuru skaļi apsveica Rietumos. Notika tāda pati vispārēja plēšanās kā Tūmstonā pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados. Dienas laikā Maskavā izcēlās ne viena apšaude vien, kurā "biznesmeņi" šāva uz konkurentiem. Vienīgi Sverdlovskā situācija bija vēl drūmāka.

Te bija plašu iespēju zeme, ja vien cilvēkam piederēja privātā armija un viņš bija ar mieru katru rītu pirms braukšanas uz darbu pārbaudīt mašīnas apakšu ar spogulīti. Situāciju vēl bīstamāku padarīja apstāklis, ka reģionā atradās tūkstošiem ķīmisko un bioloģisko ieroču, kā arī kodolieroču, kas draudēja to pārvērst par masu iznīcināšanas ieroču tirgu.

Mirnovs apgriezās savā grozāmajā krēslā uz otru pusi, kur atradās neliels galdiņš.

-    Vai drīkstu jums piedāvāt mazliet minerālūdens? - viņš pajautāja.

Gideons pēc garā lidojuma bija izslāpis un noguris.

-    Paldies, labprāt.

Mirnovs no lielā plastmasas krūzīšu krājuma, kas atradās uz galdiņa, paņēma divas un pastiepa roku zemāk, kur nekas nebija redzams. No jauna roka parādījās ar lielu litra itāliešu "Monteforte" pudeli ar neskartu vāciņu, nevis kādu lētu vietējo pildījumu.

Šķiet, atvēsinātā, norasojusī pudele un fakts, ka Mirnovs turpat bez grūtībām atrada ledus kubiciņus, Gideonu pārsteidza.

Mirnovs pamanīja viņa sejas izteiksmi.

-    Dažas ērtības pie mums tomēr vēl ir, - viņš sacīja ar smaidu.

Gideons pasmaidīja un paņēma glāzi.

Mirnovs pacēla vēl vienu pudeli ar caurspīdīgu šķidrumu un, it kā būtu gluži lieki skaidrot par tās saturu, piedāvāja Gideonam.

-    Paldies, man ne.

Mirnovs ielēja savā glāzē nedaudz degvīna un iejauca ar kokteiļu maisāmo kociņu atvēsinātajā ūdenī.

-    Sakiet - kādā ziņā varu jums palīdzēt? - viņš jautāja.

-    Jūs jau zināt, - Gideons sacīja, - ka institūts vāc visus iespējamos datus par kodolmateriāliem - gan civilajās atomelektrostacijās, gan militāriem nolūkiem izmantojamiem skaldāmajiem materiāliem.

-    To es zinu, - sacīja krievs.

-     Mūsu uzmanību saistījis fakts, ka šādi materiāli varētu būt nozuduši jūsu objektā.

Mirnova skatiens piepeši satumsa. Sejā iegūla drūma izteiksme.

-     Informācija var būt ari kļūdaina, - sacīja Gideons, - un tās specifiskuma dēļ mēs cenšamies to pārbaudīt maksimāli neuzkrītoši.

-    Vai jūs esat par to ziņojuši ari vadībai Maskavā?

-     Nē, - atteica Gideons. - Mēs negribējām radīt lieku satraukumu vai sacelt trauksmi, iekams neesam raduši iespēju aprunāties ar cilvēkiem, kas kontrolē stāvokli uz vietas. Es jau teicu, ļoti iespējams, ka mūsu informācija ir kļūdaina.

-    Kas ir jūsu informācijas avots?

-     Es labprāt to neizpaustu. Ja informācija ir kļūdaina, tam nav nozīmes. Bet ja otrādi…

-    Saprotu. - Mirnovs iedzēra no plastmasas glāzes malku.

-    Pietiktu, ja jūs ātri iemestu aci dažos savos reģistros un visu noskaidrotu, - sacīja Gideons.

-    Mēs labprāt jums palīdzēsim, - teica Mirnovs, - kaut arī šobrīd ar darbiniekiem ir trūcīgi. Varbūt jūs varat dot vēl kādus norādījumus, lai var sašaurināt pārbaudes apjomu? - Viņš centās dabūt konkrētākas ziņas.

-    Divi taktiskās artilērijas kodollādiņi, - sacīja Gideons.

-        Skaidrs. - Mirnovs apsēdās krēslā taisni un noņēma brilles. - Mēs patiešām nebūtu priecīgi, ja tiktu izplatīta tik maldīga informācija.

-    Gluži mūsu domas, - piekrita Gideons.

-    Esmu pateicīgs, ka jūs rūpējaties, lai informācija būtu pareiza, - Mirnovs noteica. - Jācer, ka ziņas par kļūdu nav aizgājušas pārāk tālu.

Mirnovs savilka uzacis lokā. Tas bija nepārprotams mājiens uz ārējo izlūkdienestu, īpaši ASV pārvaldēm.

-     Informācija nav izlaista no institūta, - Gideons paskaidroja. - Vēl ir laiks to izlabot.

-    Labi. - Mirnovs atvieglots nopūtās. - Mēs, protams, esam gatavi sadarboties, kā vien iespējams. Ar ko jūs vēlētos sākt?

-    Visvienkāršāk pārbaude būtu izdarāma pēc jūsu pašu inventāra numuriem, - sacīja Gideons.

-    Taisnība, - atsaucās Mirnovs. Viņš nospieda iekšējo sakaru pogu uz sava telefona un pacēla klausuli. - Dmitrij, lūdzu, ienāc!

Pēc brīža ienāca viņa palīgs.

-     Dmitrij, es vēlētos, lai tu sameklē šīs lietas. - Mirnovs norādīja uz atzīmi aplītī. Dmitrijs, paņēmis papīra lapas, atstāja kabinetu.

-    Pārbaudei viņam daudz laika nevajadzēs.

-    Labi, - noteica Gideons, - gribu vēl noķert lidmašīnu, kas dodas atpakaļ uz Maskavu.

-    Kad jūs gribat izlidot?

-   Apmēram pēc trim stundām.

-    Lai nogādātu jūs uz lidostu, vēl ir daudz laika. Es varu palūgt kādu mūsu cilvēku, lai aizved, - sacīja Mirnovs. - Nav šaubu, ka Dmitrijs labprāt to izdarīs. Viņam ir jauns, liels mersedess, - piebilda Mirnovs.

Gideons paskatījās uz direktoru un nodomāja, kā gan cilvēks, kas divus mēnešus nav saņēmis algu, var to atļauties.

Mirnovs lasīja viņa domas.

-     Dmitrijs nodarbojas arī ar biznesu. Viņam ir pašam savs uzņēmums.

Krievijā vārds bizness bija kļuvis par eifēmismu, kas nozīmē daudz ko.

-    Ko tieši viņš dara?

Mirnovs paraustīja plecus, it kā īsti nezinātu.

-     Jaunajā Krievijā ir daudzas un dažādas biznesa iespējas. Tiklīdz atradīšu kādu brīvu brīdi, arī es gribu tās papētīt, - atteica Mirnovs.

Gideons pasmaidīja, taču viņu pārņēma nepatīkama sajūta.

-    Paldies par piedāvājumu, taču man ir mašīna ar šoferi. - Viņš iedzēra malku no savas glāzes.

-    Ceru, ka institūta ļaudis nav pārlieku uztraukušies par radušos kļūdu. Diemžēl tādas gadās, - paskaidroja Mirnovs. - Arī man ir gadījies tās atrast, jo cilvēki ir tā pārstrādājušies, ka ieraksta nepareizus skaitļus.

-     Es domāju, ka mūsu ļaudis institūtā varēs atviegloti uzelpot, līdzko viņiem piezvanīšu, - Gideons noteica.

-     Ja kļūda patiešām pieļauta, tā rada par mums sliktu iespaidu, - bilda Mirnovs. - Kā šā objekta direktoram, man par notikušo jāatbild. - Mirnova runā ieskanējās nervoza nots. Abi redzēja, ka laiks rit, bet nav nedz Dmitrija, nedz vajadzīgās lietas.

-    Protams, - sacīja Gideons.

-    Lai nu kā, - bilda Mirnovs, - bet kļūda drīz tiks novērsta. Tikai vakar mēs beidzām pēdējo inventarizāciju, tāpēc visi saraksti ir precīzi un atbilst stāvoklim šajā brīdī.

Gaidot Mirnovs ar īkšķiem bungoja pa galda virsmu, bet Gideons tukšoja glāzi. Beidzot Mirnovam tas apnika.

-    Mēģināšu noskaidrot, kāpēc Dmitrijs kavējas. - Viņš pacēla klausuli un uzgrieza iekšējo numuru. Neviens neatbildēja. Viņš uzgrieza citu numuru. Šoreiz klausuli kāds pacēla, un Mirnovs ierunājās krieviski.

-    Vai Dmitrijs ir pie jums? Kā to saprast, ka viņš aizbraucis? Skaidrs. Skaidrs.

Beidzot viņš nolika klausuli.

-   Lūgšu uz bridi atvainot, - Mirnovs teica. Viņš piecēlās un aizgāja, aizvērdams durvis. Gideons klausījās. Vārdus aiz durvīm nevarēja izšķirt, bet bija dzirdams, ka balsis kļūst arvien skaļākas.

Mirnovs parādījās pēc brīža. Viņa seja bija pelnu pelēka, uz pieres izspiedušās sviedru lāsītes.

-     Esmu spiests lūgt mani atvainot, - viņš pavēstīja, - bet liekas, mums radusies neliela problēma.

-    Problēma? - pārvaicāja Gideons.

-    Dmitrijs ir atstājis ēku. Mani darbinieki patlaban viņu meklē. - Viņš noslaucīja ar kabatlakatu lūpas un iedzēra krietnu malku degvīna ar ūdeni no glāzes, kas stāvēja uz galda.

-    Vai lietas atrastas? - Gideons painteresējās.

-    Nē. Tā ir problēmas daļa. Šķiet, ka dati par divām ierīcēm, par kurām runājām… Šo datu nav, - Mirnovs piebilda.

-    Un Dmitrijs devies tos meklēt?

Mirnova sejā parādījās izteiksme, kas neko neizteica un ko pavadīja viegla plecu paraustīšana.

Gideons piecēlās no krēsla un devās uz durvīm. Mirnova stingrā pavadībā viņš devās pa garo gaiteni atpakaļ. Sākuši soļot, viņi pēc brīža pārgāja uz vieglu riksi, bet drīz sāka skriet uz automašīnu stāvvietu pie ēkas.

Gideons strauji atvēra durvis. Mersedess bija aizbraucis.

SESTĀ NODAĻA

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

Skots Tegarts bija maza auguma vīrs ar tumšbrūniem matiem, kas galvas vidū kļuva plānāki, un maigām, brūnām acīm. Viņš bija Kanzasas baņķiera dēls, četrdesmit divus gadus vecs. Ko tikai viņš nebija piedzīvojis! Jaunībā pēc strīda ar tēvu Skots bija pametis mājas un pelnījis naudu koledžas pabeigšanai, vadot kravas pārvadājumu sabiedrības smago mašīnu. Lai pabeigtu augstskolu, viņš naktīs bija strādājis restorānā par vietu ierādītāju.

Skota specialitāte bija Amerikas vēsture, un viņš gribēja strādāt par skolotāju. Atrast darbu nebija viegli, taču rekomendāciju trūkumu viņš aizstāja ar neatlaidību. Viņš atrada darbu nelielā Vašingtonas štata rietumdaļas koledžā, vispirms kā pasniedzēja asistents, vēlāk kā fakultātes mācību spēks ar nepilnu slodzi. Tur viņš iepazinās ar Kirste- nu.

Kirstenu varētu likt uz plakātiem kā norvēģu skaistuli. Kādam lekciju ciklam tuvojoties beigām, Skots vairs nespēja atraut no viņas acis. Izrādījās, ka jūtas ir abpusējas. Koledžā valda stingri noteikumi, kas nepieļauj attiecības starp pasniedzējiem un studentiem, un Skots gandrīz gadu cīnījās ar vēlēšanos viņu kaut kur uzaicināt.

Koledža atrisināja šo viņa problēmu, agrā pavasarī mainot štatu sarakstu. Izrādījās, ka vajadzīgs darbinieks ar Efeju līgas diplomu. Tegarts bija spiests mainīt darbavietu. Taču vasarā viņa attiecības ar Kirstenu kļuva tuvākas, un, pārceļoties uz jauno vietu, viņš to nedarīja viens. Nodzīvojuši kopā piecus mēnešus, nākamajā novembri viņi apprecējās. Kopā viņi sāka visu no jauna, šoreiz Vašingtonas štata austrumos, kur Skots bija atradis darbu. Tas gan bija kāpiens uz leju, jo vajadzēja strādāt parastajā koledžā, taču darbs deva prieku, studenti bija jauki, kaut arī ne tik nopietni, kā viņš vēlētos.

Lai savilktu kopā galus, Kirstena izveidoja nelielu grāmatvedības firmu. Koledžā viņa bija mācījusies grāmatvedību, kaut ari nebija ieguvusi diplomu. Pēc gada viņiem piedzima pirmais bērns, puika, kuram deva vārdu Ādams, tāpat kā sievastēvam. Kirstenas firma strauji paplašinājās. Viņa bija laipna, sabiedriska un prata apieties ar cilvēkiem tikpat labi kā ar skaitļiem. Nepagāja ne trīs gadi, un firma tā izvērtās, ka viņa jau nodarbināja divus cilvēkus.

Ap to laiku sākās nepatikšanas. Tās sevi pieteica ar vēstuli, kam atpakaļadresē bija uzrādīts Valsts ieņēmumu dienests Ogdenā, Jūtas štatā. Kirstenas firmai vajadzēja iziet revīzijas pārbaudi. Viņa nevarēja iedomāties, kāpēc. Viņa bija sapelnījusi naudu, taču neko īpašu. Aplūkojusi paziņojumu, viņa atrada kļūdu. Uz paziņojuma par revīziju bija viņas vārds un firmas nosaukums, taču reģistrācijas numurs izrādījās cits. Izskatījās, ka viņas nodokļu deklarācijas sajauktas ar kādām citām.

Kirstena piezvanīja uz paziņojumā uzrādīto numuru, taču neviens neko nespēja palīdzēt. Viņai deva ieteikumu visu pastāstīt revidentam, kad tas ieradīsies. Kirstena nesaprata, vai vākt kopā kvītis un gatavot kantora grāmatas revīzijai vai ne. Kirstena iedomājās, ka, atklājuši kļūdu, pārbaudītāji dosies projām un liks viņu mierā. Izrādījās, tie ir maldi.

Mēnesi pēc pirmās tikšanās ar revidentu nekas labs nebija noticis. Ieņēmumu dienestu pārstāvēja pusmūža sieviete, kuru ilgie darba gadi civilajā dienestā bija pārvērtuši par īgņu, kam trūkst humora izpratnes. Kirstenai ieminoties, ka varētu būt notikusi kļūda, viņa paziņoja, ka Valsts ieņēmumu dienests nekļūdās.

Parādot sievietei kļūdu paziņojumā, viņa gluži vienkārši pievāca šo dokumentu, pateica, ka tam nav nozīmes, un pieprasīja uzrādīt kantora grāmatas un kvītis.

Pārbaude vilkās mēnešiem ilgi, tika pieprasīts arvien vairāk dokumentu un kvīšu. Kad Kirstena palika pie ieskata, ka Valsts ieņēmumu dienests pieļāvis kļūdu, un vēlējās noskaidrot, kāpēc paziņojumā uzrādīts cita uzņēmuma reģistrācijas numurs, ieņēmumu dienesta pārstāve saniknojās un paziņoja, ka pārbaude tiks veikta par diviem, ne vairs par vienu gadu. Pēc pāris dienām Kirstena saņēma oficiālu paziņojumu, ka pārbaude tiks izdarīta ari par iepriekšējo gadu. Lai viņai būtu mācība, ar ko beidzas revidentes tiesību apstrīdēšana. Šķita, ka revidenti turpmāk virza uz priekšu personiska atriebība.

Skots centās sievu mierināt. Teica, lai neuztraucas. Agrāk vai vēlāk viss noskaidrosies. Ieņēmumu dienests atradīs savu kļūdu, un viss normalizēsies.

Taču Kirstenas miers bija pagalam. Ieņēmumu dienests deva trīsdesmit dienas, lai viņa savāktu pārskatus par visu papildu pārbaudes gadu. Revidentes mainīgo un dažbrīd nesaprotamo prasību apmierināšana paņēma visu Kirstenas laiku. Viņai vairs neatlika laika nedz firmai, nedz ģimenei. Viņa bija spiesta atlaist vienu savu darbinieci. Firmas darbība bija traucēta, ieņēmumi samazinājās. Septiņu mēnešu laikā neparādījās nekas tāds, kas liecinātu, ka pārbaude tuvotos beigām. Kirstena joprojām nezināja, ko īsti VID meklē, vai viņai palikuši nodokļu parādi, nav nomaksāti procenti vai sodanaudas. Lai ari kad viņa tikās ar revidenti, tā bija neapmierināta. Šķita, nekas, ko Kirstena saka vai dara, nav pareizi. Revidente nesniedza paskaidrojumus. Ja Kirstena uzdeva kādu jautājumu, viņa to pierakstīja, pateica, ka atbilde būs, taču to gaidīt bija veltīgi. Radās iespaids, ka ikviens Kirstenas jautājums tiek uzņemts atklāti naidīgi vai arī tas nozūd valsts birokrātijas melnajā caurumā. Lai ari kad revidente piezvanītu, nekas cits netika paskaidrots, bet nemitīgi pieprasīti jauni pārskati.

Valdības pārbaude aizgāja tik tālu, ka tika pārbaudīti Skota un Kirstenas personiskie nodokļu maksājumi. Kirste- nai likās, ka nespēja neko atrast tikai pavairo revidentes naidīgumu. VID pārstāvei nu jau vajadzēja atrast pamatojumu pārbaudei, kas bija ievilkusies piecpadsmit mēnešu garumā.

Revidente pieprasīja ierobežojumu atcelšanu, lai viņa varētu pārbaudīt pārskatus par laika periodu, kas pārsniedz trīs gadus. Kad Kirstena iebilda, revidente paziņoja, ja viņa nepiekrīt pārbaudes paplašināšanai, VID pieteiks tiesā nodokļu iztrūkumu un Kirstena būs spiesta nolīgt advokātu. Kādā brīdī revidente pat ieminējās par kriminālatbildību. Kirstena gribēja zināt, kas izdarīts nepareizi. Revidente neko nepaskaidroja.

Kirstena nokritās svarā. Šķita, nebija dienas, kad revidente nepiezvanītu un kaut ko nepieprasītu. Kirstena naktīs nespēja gulēt. Skots uztraucās par sievu. Viņš mēģināja kaut ko darīt lietas labā un griezās ieņēmumu dienestā. Viņš sazvanīja revidenti un mēģināja visu pārrunāt. Revidente izvairījās, paziņojot, ka pārbaude no paša sākuma tiek veikta sievas firmā un ka nejau viņš ir nodokļu maksātājs. Pateikusi, ka viņai nav tiesību kaut ko pārspriest ar vīru, revidente nolika klausuli.

Pietika iezvanīties telefonam, lai Kirstenu pārņemtu bailes, ka zvana revidente, kas grib pieprasīt jaunus dokumentus vai - vēl ļaunāk - atkal kāda gada pārbaudi. Dzīve kļuva neciešama.

Kad naktīs sāka raudāt Ādams, Kirstena kļuva nikna. Lai arī ko sacītu Skots, viņa teikto vairs neuztvēra. Kirstena dzīvoja pastāvīgā sasprindzinājumā.

Lai nu kā, bet Skots visiem spēkiem centās mazināt sievas raizes. Bet tad kādā piektdienas pēcpusdienā pienāca brīdis, kad viņš atgriezās no darba pirms laika un pateica Kir- stenai, ka līgums par darbu skolā uz nākamo gadu nav atjaunots. Nebrīdinot VID bija aizturējis viņa algu par konkrēti nenosauktu nodokļu nesamaksāšanu. Koledža saņēma valdības pabalstu, bet tās studenti valdības garantētus aizdevumus. Koledža nevarēja pieļaut, ka mācību spēkiem ir sarežģījumi ar Valsts ieņēmumu dienestu. Federālā valdība dragāja Skota un Kirstenas Tegartu dzīvi.

Pārbaude mocīja viņus vēl pāris mēnešu, gals tam nebija redzams. Skots ar Kirstenu saņēma paziņojumu par tiesību atņemšanu izpirkt māju. Bez Kirstenas ieņēmumiem nebija iespējams nokārtot hipotēkas maksājumus.

Kādā jūnija sestdienas rītā tūlīt pēc skolas gada beigām Skots aizveda Ādamu uz parka šūpolēm, bet Kirstena tikmēr atbrīvoja sava biroja telpas. Vēsts par nepatikšanām ar VID bija izplatījusies grāmatvedības speciālistu aprindās. Bailēs, ka Kirstenas sarežģījumi var piemeklēt ari citus, pēdējais klients bija pametis viņu pirms divām nedēļām.

Pustrijos pēcpusdienā atgriezies mājās, Skots piezvanīja sievai uz biroju. Neviens neatbildēja. Nospriedis, ka emocionāli tik smagā brīdī varbūt vajag palīdzēt sievai aiznest uz automašīnu kastes un pateikt mierinošu vārdu, viņš atstāja Ādamu pie kaimiņiem un devās uz Kirstenas biroju. Iegājis viņš ieraudzīja sievu ar galvu uz galda, it kā viņa gribētu nosnausties. Tā likās līdz brīdim, kad viņš ieraudzīja no lūpu kaktiņa tekam pienainas siekalas. Skots saprata, ka nav labi. Kirstena bija iedzērusi veselu pudelīti miegazāļu, kuras izsniedz tikai uz receptēm.

Pieslēgta pie mākslīgās elpināšanas aparāta, viņa dzīvoja vēl sešpadsmit dienas, bet tad ārsti konstatēja, ka nav ne mazāko cerību. Kirstenas smadzenes bija mirušas.

Bērēs Skots gribēja gulties kapā blakus sievai un sagāzt zemi pār abiem. Viņš bija bēdu sagrauzts. Kopā ar Kirstenu viņš spēja izturēt visu, pārvarēt jebkuras nepatikšanas, tikt galā ar jebkuru jautājumu, kādu ieņēmumu dienests var uzdot. Bez viņas nebija nedz spēka, nedz vēlēšanās rītos celties no gultas. Viņš nezināja, ko iesākt ar Ādamu. Beidzot viņš aizveda dēlu pie Kirstenas vecākiem uz Sietlu, bet pats mēģināja pārkārtot dzīvi un atrast tai jēgu. Lai ari cik dīvaini, taču šo jēgu viņam deva VID.

Trīs mēnešus pēc Kirstenas nāves Skots saņēma ar datoru rakstītu vēstuli, kurā VID paziņoja Kirstenai Tegartai, ka dienests pieļāvis kļūdu. Nezināmā kārtā operatore Kirstenas aprēķinātajam ceturkšņa nodokļu maksājumam bija pievienojusi cita uzņēmuma reģistrācijas numuru un ieskaitījusi tos cita nodokļu maksātāja kontā. Pēc datora ziņām iznāca, ka Kirstena izvairījusies no maksājumiem. Viņa nebija parādā nedz nodokļus, nedz procentu maksājumus, nedz sodanaudas. Valdība nevis pārbaudīja informāciju par pieļauto kļūdu, bet nosprieda, ka Kirstena melo, ka viņa guvusi ienākumus un nav izdarījusi pienācīgos ceturkšņa nodokļu maksājumus. Un tāpēc Kirstena tika vajāta un mocīta, līdz bija atņēmusi sev dzīvību. Skots bija zaudējis ģimeni, darbu un māju, bet abu maziņais dēls - māti.

Skots Tegarts neuzskatīja, ka viņam jāinformē valdība par cenu, kādu viņam ar ģimeni nācies samaksāt par tās birokrātisko augstprātību. Viņš atgādinās to pēc saviem ieskatiem, kad pienāks laiks.

Kenta, Vašingtonas štats

Pārnēsājamais metināšanas aparāts "Victor" bija īsts brīnums. Čeinijs to iegādājās Everetas instrumentu veikalā par piecsimt dolāriem. Komplektā ietilpa ērts čemodāniņš laba diplomātportfeļa lielumā un divi rezerves degļi. Baidoties, ka ar vienu nepietiks, viņš bija pasūtījis arī otru ace- tilēna balonu.

Deglis bija speciāli konstruēts darbam grūti pieejamās vietās, kur ar parastā lieluma griešanas degli netika klāt. Collu biezu rūdītu instrumentu tēraudu tas pārgrieza dažās minūtēs.

Organizējot operāciju, viņš bija pavadījis divas dienas kopā ar rūpīgi atlasītiem zemessardzes vīriem, centies noskaidrot, kurā vietā Kentas cietumā Krievijas pavalstnieks Grigorijs Čenko nometināts, un pētījis cietumu. Cietums bija divstāvu ķieģeļu ēka pilsētas nomalē vieglās rūpniecības uzņēmumu rajonā. Ēka nebūt neatgādināja cietumu. Arhitekti bija darījuši visu iespējamo, lai tā neizceltos. Čeini- jam par laimi, ari drošības jautājumos viņi bija ielaidušies kompromisā.

Objektu neapņēma augsts žogs ar dzeloņstiepļu gredzeniem augšā. Viena siena korpusam, kurā atradās Cenko, izgāja uz ielu, pa kuru dienas laikā galvenokārt pārvietojās kravas mašīnas, pievedot un vedot prom preces no apkārtējām noliktavām. Naktī iela parasti bija tukša. Cietumu ieskāva labi kopts desmit pēdu plats zāliens, līdzās mūra sienai bija iestādīti košumkrūmi. No ārienes ēka saplūda ar apkārtni. Tā neatšķīrās no citām šā rūpnieciskā rajona celtnēm.

Ēkai bija tikai divi gadi, tās iekšpuse atgādināja lauku klubu. Ieslodzītie šeit tika turēti neilgu laiku, līdz sagaidīja tiesu. Pēc notiesāšanas viņus pārvietoja soda izciešanai uz vienu no pastāvīgajiem štata vai federālajiem cietumiem.

Apakšējā stāvā atradās liela zāle ar balkona līmenī uz konsoles piestiprinātu trīsdesmit collu televizoru. Šajā zālē varēja uzturēties dienā. Vēl zālē bija tenisa galds un seši grīdai pieskrūvēti nerūsējošā tērauda galdi ar soliem kāršu spēlei un ēdienreizēm. Bija arī vingrošanas rīki, trenažieris un divarpus mārciņu hanteles skriešanai uz vietas.

Čeiniju ātri piereģistrēja, pārmeklēja līdz ādai, izsniedza oranžu cietumnieka ietērpu, gumijas apavus, kā arī segu un cauri dienas zālei aizveda uz kameru otrā stāvā.

Čenko, spēlēdams galda tenisu, ieraudzīja viņu ejam aiz sarga.

Čeinijs ievalsēja kamerā.

-    Vari iekārtoties uz augšējās nāras. - Uz apakšējās nāras guļošs baskājains neveiksminieks ar netīrām kāju pirkstu starpām un vēderu kā ķirbi pablenza augšup uz Čeiniju.

-    Neraizējies, dižmani, man tā nebūs vajadzīga.

-    Nūjā. īstenībā tu esi slepenā dienesta aģents un iespundēts te apgūt pieredzi.

Čeinijs nelikās traucēties, bet uzmeta segu uz augšējās tukšās nāras un izgāja pa durvīm. Viņš nogāja lejā uz dienas zāli un sameklēja ar acīm Čenko. Krievs tūlīt nolika raketi un aizgāja no galda. Abi ar Čeiniju viņi sameklēja mierīgu kaktu.

-     Kam pieder kamera gaiteņa galā? - Čeinijs pamāja ar galvu. - Pa kreisi. - Tur atradās īss gaitenis ar kamerām abās pusēs, stiprām tērauda durvīm un nelielu stiegrota stikla actiņu sargiem novērošanai.

-   Tetovētajam un Homēram, - Čenko atbildēja.

Krieva kamera, tāpat kā Čeinija kamera, atradās otrā

stāvā.

-   Atved šos pie manis.

-Ko?

-    Homēru un Tetovēto.

-    Kam tev viņi vajadzīgi?

-    Dari, kas teikts!

Krievs vilcinājās.

-    Tetovētais ir ļoti nepatīkams tips.

-     Pavisam jauki. Pasaki, ka es vēlos iedot šim ar kāju pa dibenu. Varbūt viņš nospriedīs, ka radusies iespēja tikt dzīvē uz augšu.

Čenko paskatījās, paraustīja plecus, it kā gribētu teikt "laikam dzīvot apnicis", un vēsā cietumnieka mierā devās pie diviem vīriem, kas svīda pie trenažiera. Viens no viņiem bija līdz viduklim kails un tetovējies vairāk nekā lēdija, kas uzstājas cirkā. Čenko pateica vīram ausī dažus vārdus, un tetovētais zellis pameta uz Čeiniju neģēlīgu skatienu. Apmetis ap kaklu dvieli un nokustinājis krūšu muskuļus kā Klinšu Balbo, pa priekšu citam neveiksminiekam, kas varēja būt Homērs, Tetovētais tuvojās Čeinijam.

-     Cilvēks te stāsta, ka tu gribot iedot man ar kāju pa dibenu.

-    Līdzko būšu ticis skaidrībā, kurā ķermeņa galā tas tev atrodas, - atteica Čeinijs.

Bija vajadzīgs neliels brīdis, līdz smadzeņu kroka vīra galvā aptvēra teiktā jēgu. Tetovētā sejā parādījās nāvējoša izteiksme.

-   Zvēru pie savas pakaļas, ka tev apnicis dzīvot, - viņš teica Čeinijam. - Citādi tas nav saprotams. Kāpēc?

-    Tādi pretīgi mūļi man riebj, - atteica Čeinijs. - Es tos izsmērēju pret sienu, iekams tie nav savairojušies.

Krievs paskatījās uz Čeiniju, it kā viņš būtu prātu zaudējis.

-    Un kur tu domā to izdarīt? - Demonstrēdams cietumnieka drosmi, Tetovētais piegāja viņam tik tuvu klāt, ka sejas gandrīz saskārās. Čeinija sejā nepakustējās ne muskulis, kad ceļgals kā katapultas atsperes sviests ietriecās Tetovētā kājstarpē. Tetovētā acis izspiedās uz āru kā marmora bumbiņas. Čeinija labā roka pārvietojās tādā ātrumā, ka krievs nebija drošs, vai maz to redzējis. Nebija šaubu vienīgi par to, ka Tetovētais vairs nespēja parunāt, jo ar abām rokām bija saķēris ādamābolu un pārbaudīja, vai tas nav izsists caur muti.

Tetovētais klepodams noslīga uz ceļgaliem.

Šausmu pārņemts vai apburts, Homērs stāvēja kā sastindzis. Viņš ne reizi nebija redzējis, ka otru tik veikli padara nevarīgu, īpaši tik spēcīgu vīru kā Tetovētais.

Kamēr Tetovētais, tupēdams uz grīdas, cīnījās pēc elpas, Čeinijs pāris reižu viegli uzsita viņam pa muguru.

-    Kas tur notiek? - Viens no sargiem paskatījās lejup un sāka tuvoties, lai noskaidrotu, kas noticis.

-    Cilvēkam kaut kas ieskrēja nepareizajā rīklē, - Čeinijs atteica. - Tūlīt viss būs kārtībā. - Čeinijs vēl pāris reižu uzsita vīram pa muguru, saņēma Tetovēto zem paduses un piecēla kājās, iekams sargs paguva pārnākt pāri zālei. To darot, viņš kaut ko iečukstēja Tetovētajam ausī un atrāvās.

Tetovētais pacēla roku, pamādams sargam, lai iet.

Čeinijs vēlreiz iečukstēja viņam kaut ko ausī, bet pēc tam atgrūda.

-    Vai saprati?

Tetovētais nespēja parunāt, taču varēja pakustināt galvu. Viņš steidzīgi pamāja.

-   Krietns vīrs! - Čeinijs vēlreiz uzsita viņam pa muguru. - Dari to tūlīt!

Tetovētā seja bija kļuvusi zili sarkana. Asaras tecēja pa vaigiem uz leju. Ar abām rokām iekrampējies kājstarpē, viņš apgriezās un kumuroja uz savu kameru gaiteņa galā. Homērs nesaprata, vai ir vai nav jāiet līdzi.

-     Jūs izvācaties no kameras, - paskaidroja Čeinijs. - Vai kaut ko nesaproti?

Homēra soda termiņš bija pavisam īss. Viņš nezināja, kāpēc radusies vajadzība pēc viņa kameras, un tas viņu ari neinteresēja. Pēc desmit dienām viņu vajadzēja atbrīvot. Homērs pasmaidīja un nozuda gaitenī.

-    Tu būtu varējis iedot viņam cigaretes. Varbūt dažus dolārus, - sacīja Čenko.

-   Tas ir tas pats, kas barot roni ar zivīm, - noteica Čeinijs. - Viņš dauzītos cauru nakti pie durvīm, prasīdams vēl.

-    Tagad viņš var mūs nodot sargiem.

-     Kamēr viņa pauti atkal atradīs savu veco vietu, mēs jau būsim prom. Savāc savas mantas! Segu un visu pārējo. Mēs pārvietojamies uz gaiteņa galu. Tur. - Čeinijs norādīja uz Tetovētā kameru.

Sargi par to nelikās zinis. Ja vien pēc gaismas izslēgšanas katrā kamerā bija divi silti ķermeņi, cietumnieki varēja mainīt un iztirgot savus apartamentus. Kad cietums bija pārpildīts, kāds ieslodzītais bija pat vienojies ar sargiem, ka naktī gulēs dienas zālē.

Pēc piecām minūtēm Čeinijs un Čenko ar savu niecīgo mantību, kurā ietilpa zobu birstīte, ziepes un sega, kārtoja šo saimniecību apakšējā stāva kamerā gaiteņa galā.

Šis bija plāna kritiskākais brīdis. Katrai kamerai bija logs - mazs, taču pietiekami liels, lai vīrs, ja vien viņš nav pārāk resns, varētu pa to izlīst.

Iekšpusē logu aizsedza puscollu biezs, ar sešām stiprām skrūvēm mūra sienai piestiprināts cieta akrila aizslietnis. Skrūvju galviņu konstrukcija bija tāda, ka tās varētu pievilkt, bet ne atskrūvēt.

Aiz akrila aizslietņa atradās gaismas šahta, kas gāja slīpi uz augšu, neļaujot ieslodzītajiem redzēt ārā uz ielas vai pacelt savas pēcpuses tādā augstumā, lai varētu demonstrēt cilvēkiem, kas brauca garām.

Astoņpadsmit collu attālumā no akrila nožogojuma, bet pietiekami dziļi logā, lai nebūtu redzami no ārpuses, atradās četri collu resni tērauda stieņi. Tie bija no rūdīta instrumentu tērauda. Var jau būt, ka mēneša laikā tos varēja pārzāģēt ar rokas metālzāģi, ja vien nevajadzēja bažīties, ka aptrūksies maināmie asmeņi.

Laika jautājums Čeinijam bija būtisks ne tikai tāpēc, ka Čenko bija jāizdabū laukā ierīces samontēšanai, bet ari tāpēc, ka, bēgšanu ievilcinot, pastāvēja lielākas iespējas to atklāt.

Viņš ķērās pie darba nekavējoties. Čenko aizklāja kameras actiņas priekšā segu un par cigaretēm sarunāja citu cietuma iemītnieku, ka tas pieklauvēs pie durvīm, tiklīdz gaitenī kāds parādīsies.

Visnepatīkamākais šķērslis bija akrila aizslietnis. Ja neizdotos to noņemt no sienas, nebūtu iespējams kaut ko darīt ar dzelzs stieņiem.

Čeinijs par visu bija padomājis iepriekš. Viņš pavadīja desmit minūtes, tupēdams uz vienīgā vaļējā poda, un pēc ceturtā stenējuma izdzirdēja, ka nerūsējošā tērauda traukā kaut kas nošļakst.

Daļēji piecēlies, viņš ieskatījās podā. Darāmais bija paveikts. Viņš uzmanīgi kaut ko izzvejoja no tualetes. Gumijas caurulīti vēl klāja želejas kārta, viens tās gals bija nosiets ar gumijas lenti. Notinis lenti, viņš kratīja paciņu, līdz pret grīdu ar metālisku troksni atsitās apmēram četras collas garš, pildspalvas lieluma metāla gabals.

Čenko saķēra priekšmetu, iekams tas atsitās pret grīdu otrreiz. Abi vīri ar aizturētu elpu kādu brīdi nervozi skatījās uz durvīm, līdz pārliecinājās, ka neviens neko nav dzirdējis.

Čenko turēja rokā nelielu, vienā galā noasinātu volframa karbīda cirtni.

-    Vai arī āmuru tu esi pamanījies dabūt iekšā? - pajautāja Čenko.

-   Tā vietā es izmantošu tavu stulbo pauri, - atteica Čei- nijs. Viņš nebūt nepriecājās, ka Čenko dēļ vajadzēja te atrasties. Patlaban Čeinijam vajadzēja būt uz salas un beigt automašīnas metināšanu, lai nostiprinātu tērauda tvertni. Lai pabeigtu darbu, tagad nāksies strādāt trīs naktis pēc kārtas. Protams, ja izdosies tikt ārā no šejienes.

Čeinijs noteica, lai krievs nekustas no vietas, un uz bridi izgāja no kameras. Viņš atgriezās, nesdams vienu divarpus mārciņu smago hanteli no vingrošanas zāles. Ietinis to Čenko segas stūri, viņš sāka darboties ar cirtni.

Nocirst galvas sešām skrūvēm, kas turēja pie sienas ak- rila aizslietni, izdevās ātri. Galviņas glīti atdalījās un nokrita uz grīdas. Ar cirtņa aso galu Čeinijs atbīdīja aizslietni no sienas, līdz aiz biezā paneļa varēja aizbāzt pirkstus, un noņēma no skrūvju galiem, kas vēl rēgojās betona sienā.

Pastiepis roku, viņš satvēra loga šahtā iestiprinātos metāla stieņus. Tie bija stingri iebetonēti sienā.

Pēc tam viņš nolika akrila aizslietni atpakaļ savā vietā. Pacēlis no grīdas skrūvju galviņas, ar nelielu košļājamās gumijas pikuci viņš tās nostiprināja vecajās vietās, lai sargiem, kas pārbaudīja kameru dienā, liktos, ka aizslietnim neviens nav pieskāries.

- Ko tagad? - vaicāja Čenko. -Tagad gaidīsim.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Jekaterinburga

(jideons ironiski vēroja, kas notiek. Varēja domāt, ka zemē, kas saindēta ar noslepkavotā cara kauliem, vēsture vēlreiz izspēlē liktenīgu kārti.

Viņš bija pavadījis trīs dienas neomulīgā viesnīcas istabā drošības policijas apsardzē. Viņš nebija drīkstējis nedz zvanīt, nedz izmantot elektronisko pastu, lai paziņotu par sevi uz institūtu Santakristā. Ja Kerolaina drīzumā nesaņems nekādu vēsti, viņa zvanīs uz Ārlietu ministriju. Gideona ar bārdas rugājiem apaugusī seja bija kļuvusi līdzīga mežainajai apkārtnei, acis no negulēšanas piesārtušas.

Cilvēkam, kas strādājis kodolmateriālu kontroles jomā tik ilgi kā viņš, šāda notikumu ievirze bija nomācoša. Gi- deons jutās kā pravietis, kurš sludina tuksnesī. Aukstais karš bija beidzies. Nedrošais spēku līdzsvars, kas noteica pasaules politiku piecdesmit gadu, bija aizgājis pagātnē. Abu pušu rīcībā bija milzum daudz baismīgu ieroču, kas vienā mirklī spēja paņemt miljoniem dzīvību. Un tagad vienam no šiem spēkiem trūka līdzekļu, lai droši nosargātu šos nogalināšanas rīkus.

Astoņos no rīta Gideonu no viesnīcas gultas bija izcēluši divi skarba izskata sargi ar Kalašņikova automātiem. Kopā ar sargiem sēžot automašīnā, uz brīdi galvā bija ienākusi doma, ka viņš tiks aizvests uz mežu un nošauts. Jekaterin- burgas apkaimes meži glabāja daudz tumšu noslēpumu.

Pēc desmit minūtēm mašīna tomēr iebrauca stāvlaukumā pie administratīvās ēkas, kurā atradās Mirnova kabinets, un Gideons atklāja, ka arī krievs neizskatās labāk.

Mirnovs bija pavadījis nomodā visu nakti. Tikai no rīta viņš bija paziņojis savai priekšniecībai Maskavā par iespējamo divu kodolierīču nozušanu. Viņš bija gaidījis maksimāli ilgi un cerējis, ka darbinieki divus izgaisušos artilērijas lādiņus atradīs. Atradums izrādījās vēl draudīgāks.

Jau agrāk bija parādījušies ziņojumi un apgalvojumi, ka nozudušas kodolierices, taču ne reizi ar to nozušanu nebija saistīts cilvēks, kurš būtu tādā pašā amatā kā Mirnovs vai kura rīcībā būtu tik plaša informācija. Vadība ziņu bija uzņēmusi nopietni, un Mirnova boss ar krievu ekspertu grupu jau atradās ceļā. Droši vien ķert vēju laukā. Tiks meklēts grēkāzis, kāds atbildīgais, ja incidents iegūs starptautisku pieskaņu. Mirnovs pietiekami labi pazina Krievijas birokrātiju un attieksmi pret cilvēkiem, lai saprastu, cik piemērots ir šai lomai. Viņš bija lūdzis gan lielākus štatus, gan uzlabot drošību. Taču vadība Maskavā aizbildinājās ar līdzekļu trūkumu.

-    Jūs izskatāties briesmīgi, - ierunājās Mirnovs.

-    Jums derētu paskatīties uz sevi.

-    Man tam ir iemesls. Es strādāju divdesmit četras stundas diennaktī.

-    Saprotu. Arī es nespēju mierīgi gulēt. Man vajadzētu tikt pie telefona. Es jau nez cik stundu lūdzu atļauju izmantot telefonu, - sacīja Gideons.

-    Visam savs laiks, draugs. Lūdzu, apsēdieties! - Mir- novs norādīja uz krēslu pie rakstāmgalda, un Gideons apsēdās- Vai šā brīža notikumi jums neliekas dziļi ironiski? - vaicāja Mirnovs.

-    Kādā ziņā?

-    Piecdesmit gadu mūsu valstis turēja viena otru pie rīkles un viena neuzbruka otrai, tikai apzinoties savstarpējās iznīcināšanas draudus. Kā Amerikā to sauca? - Viņš pieskārās ar pirkstu pie deguna, it kā cauri alkohola miglai varētu nākt apskaidrība. - Jūs to saucāt par MAD[1] vai vājprāta doktrīnu? - pārvaicāja Mirnovs.

-     Garantēta savstarpējā iznīcināšanās, - Gideons piebilda. - Kaut kas no spēļu teorijas.

-    Tā nu tas ir, - sacīja Mirnovs. - Bet lai šis lipīgais saīsinājums jeb akronīms paliek amerikāņiem. Varbūt te meklējama viņu kultūras dominējošās lomas atslēga. Amerika iekaro pasauli nevis ar armiju, bet ar vārdiem, kinofilmām un filmzvaigznēm, makdonaldiem un disnejlendām. Bet jūs tomēr esat krievs.

-    Un holandietis arī, - Gideons papildināja.

-Ak jā, holandietis. Holandieši ir brīnišķīgi ļaudis. Ziniet, man gadījies būt Holandē. Hāgā.

-Atļaujiet man piezvanīt uz savu darbavietu, - ierunājās Gideons.

-    Drīz te ieradīsies mana priekšniecība. - Mirnovs plati pasmaidīja. - Esmu pārliecināts, ka tā pratīs atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem.

Mirnovs nevēlējās iemantot Rietumu tautu naidu. Līdzko van Rajs tiks atlaists, var izcelties starptautisks incidents, kas situāciju pasliktinās. Un Mirnova vaina tikai palielināsies.

-    Lūdzu, - viņš sacīja, - jūtieties brīvi. Pacietiet mani vēl neilgu brīdi. Un atbildiet uz dažiem jautājumiem.

Alternatīvas nebija, tāpēc Gideons atsēdās krēslā ērtāk.

-    Runājot par spēļu teoriju, vai ir izstrādāta noteikta stratēģija ierīču atgūšanai, ja tās nonākušas nepareizās rokās?

-    Tas ir atkarīgs no apstākļiem.

-    Kādiem?

. - No attiecīgo cilvēku mērķiem. Ja tie ir vienīgi ekonomiski, Rietumi var šīs ierīces nopirkt, piesolot pagrīdes tirgū visaugstāko maksu. Ja tie savukārt ir politiski…

-     Vai Rietumi to darīs? - Mirnovs jautāja. - Pirks ieročus, pat ja nav vainīgi to nozušanā?

-     Es nerunāju par visām valdībām. Tomēr es ticu, ka tiktu darīts viss iespējamais, lai ieročus izņemtu no tirgus. Es nešaubos, ka līdzīgi rīkotos arī jūsu valdība. Savstarpēji garantētas iznīcināšanās otra puse, - paskaidroja Gideons, - ir savstarpēja ieinteresētība.

-    Bet ko tad, ja vienīgais mērķis ir likt ierīci lietā? Ko spēļu teorija saka tādā gadījumā?

-    Šie ļaudis tiek atrasti, iekams viņi pagūst kaut ko izdarīt. Tādā gadījumā sarunas par teorijām beidzas.

Šķita, ka Gideona vārdi Mirnovu atskurbina. Viņš paskatījās pāri galdam, it kā būtu šķērsota kāda neredzama ūdensšķirtne, un klusēdams ilgāku laiku pētīja holandieti.

-    Necik daudz es nevaru izstāstīt, - viņš ierunājās.

Gideons saausījās.

-     Mums zināms, ka ierīces nav parādījušās pēdējā inventarizācijā. Jūsu informācija ir pareiza, - sacīja Mirnovs.

-    Braucot uz šejieni, tāda doma man jau ienāca prātā.

Mirnova uzacis nedaudz savilkās uz augšu.

-     Tātad jūsu cilvēkiem Kalifornijā nebija iemesla uzskatīt, ka kļūda ir dokumentos?

-    Ja es nevarēšu ar viņiem sazināties labi drīz, varat būt par to drošs.

Atbilde mudināja Mirnovu turpināt.

-    Tās divas ierīces, par kurām ir runa, neatrodas uzglabāšanas bunkurā. - Viņš iedzēra malku kafijas, it kā gribētu stiprināties tam, kas sagaidāms.

-    Vai iespējams dabūt papīru un rakstāmo? - Gideons palūdza.

Mirnovs padomāja un nosprieda, ka, paļaujoties uz atmiņu, iespējams kļūdīties. Viņš pasniedza papīra lapu un zīmuli, bet Gideons piesēdās pie galda stūra, lai rakstītu. Viņš vismaz šobrīd neprasīja atļauju doties projām.

-    Es pieļauju iespēju, - sacīja Gideons, - ka ierīces varētu būt tikai pārvietotas uz citu vietu objekta robežās.

-    Manuprāt, tas ir maz ticams, - sacīja Mirnovs.

-    Kāpēc?

-   Tādā gadījumā pārvietošana nevar būt nejauša.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Pirmkārt, kā gan tās varēja nozust no mūsu inventarizācijas saraksta, - sacīja Mirnovs.

-    Katrā ziņā iespējama kļūda skaitot. - Gideons bija pārliecinājies, ka krievu ieroču uzskaites sistēma ir primitīva. Uz ierošiem nebija datorizētie svītru kodi, ko izmantoja ASV ieroču inventarizēšanā un kas deva iespēju tos izsekot ar galveno datoru kā Rietumos. Te skaitīja ar pirkstiem kā senos laikos, ja tas vispār tika darīts. Nacionālās drošības eksperti ASV divus gadus bija baidījušies, ka var notikt pats ļaunākais. Ko- dolmateriālu uzskaite Krievijā bija katastrofālā stāvoklī. Krieviem nebija pat īsti skaidrs, cik liels skaldāmo materiālu daudzums viņiem pieder. Līdz ar to kā bija iespējams zināt, ka kaut kā trūkst? Gideons sāka apjēgt, ka ari taktisko ieroču uzskaite nav nevainojama. No teroristu viedokļa raugoties, kādēļ gādāt kodolmateriālus, ja var nopirkt gatavu bumbu?

-    Ja runa būtu vienīgi par inventarizācijas aktiem, jums varētu būt taisnība, - teica Mirnovs. - Diemžēl jārunā par īsto lādiņu korpusiem, un tas jau ir nopietnāk.

-    Kas ar tiem noticis?

-    Mēs atradām bunkurā divus maketus, tukšus korpusus, kas izskatās kā īsti šāviņi. Mēs nezinām, cik ilgi tie tur glabājušies. Acīmredzot šā iemesla dēļ mēs neatklājām iztrūkumu, skaitot bunkurā lādiņus. - Mirnovs smagi nopūtās.

-    Es nesaprotu, - sacīja Gideons, - kāpēc kādam jāpūlas, aizstājot īstus lādiņus ar maketiem, lai pēc tam tos itin vienkārši izslēgtu no inventāra sarakstiem?

-     Manuprāt, šādu rīcību var izskaidrot pavisam vienkārši, - paskaidroja Gideons. - Turpināt krāpšanu vairs nebija jēgas, jo lādiņi pārvietoti mums nesasniedzamā vietā.

No krieva saltās loģikas Gideonam pār muguru pārskrēja šermuļi.

-    Tādā gadījumā vispirms izanalizēsim vienu hipotēzi, - sacīja Gideons. - Kāds rūpējies par viltotiem inventarizācijas sarakstiem vismaz tik ilgi, kamēr atkrīt vajadzība slēpt pēdas.

-    Izskatās, ka tā ari ir, - Mirnovs piekrita.

-    Kam bija pieejami šie saraksti?

-    Tieši tā ir galvenā problēma. Diviem cilvēkiem. Dmit- rijam un man.

-    Tā ir taisnība?

-Jā.

-    Kur ir Dmitrijs?

-     Mēs meklējam viņu kopš brīža, kad viņš atstāja objektu. Dzīvoklī. Vietās, kur viņš mēdzis iegriezties. Viņš nav atrasts, taču mēs turpinām meklēt. Par nelaimi, izrādās, ka tas ir Dmitrija darbs, - sacīja Mirnovs.

-   Acīmredzot, - piekrita Gideons.

-    Es zvanīju māsai, vai viņa nav to redzējusi.

-    Kāpēc māsai?

-      Dmitrijs ir mans māsasvīrs. - Mirnovs pavēstīja šo faktu tā, it kā Gideonam būtu vajadzējis to zināt. Nebija brīnums, ka viņš dubultojis savu degvīna devu. Viens gan bija skaidrs. Vajadzēja iegūt no Mirnova visu iespējamo informāciju, iekams nav ieradusies viņa priekšniecība. Līdzko tā ieradīsies, Mirnovs droši vien tiks aizvests, lai viņu izjautātu, un Gideons viņu vairs neredzēs.

-    Mums nav daudz laika. Jums droši vien tas ir zināms?

-    Jā. - Mirnovs sirsnīgi paskatījās uz Gideonu.

-Tas nozīmē, ka jums jāizstāsta man viss zināmais.

Mirnovs bridi lūkojās viņā un domāja. Gandrīz piecus

gadus viņš bija strādājis par algu, kuras tikko pietika sevis un ģimenes uzturēšanai. Dažu mēnesi alga nebija maksāta vispār. Ģimene nevarēja normāli paēst, bet bērniem apavu zoles bija izdeldētas cauras. Mirnovs bija visu pacietis, ticēdams, ka izpilda pienākumu pret dzimteni un tikai Krievijai jāatbild par saviem ieročiem. Valsts bija radījusi šo arsenālu, un nacionālais lepnums noteica, ka valstij jāspēj to kontrolēt. Viņš būtu varējis rīkoties kā Dmitrijs un tikt pie naudas. Daudzi Krievijas kriminālās pasaules pārstāvji būtu samaksājuši labu naudu par ķīmiskajiem ieročiem vai ko- dolmateriāliem, kurus slepeni izvestu no "Sverdlovskas - 45". Taču Mirnovs ne reizi nebija ņēmis ne rubli.

Viņš skatījās uz Gideonu un domāja, vai Rietumu valdības ir labākas par paša valdību. Viņš bija klausījies par Vašingtonas politiku CNN ziņās, par valdības dzīšanos pēc vēlētāju balsīm un nebeidzamajiem skandāliem naudas dēļ. Tomēr kaut kur sirds dziļumos viņš juta radniecību ar šo cilvēku. Gideons nepiederēja nevienai valdībai. Viņam nevajadzēja ceļot no Kalifornijas uz Maskavu un pēc tam uz "Sverdlovsku - 45", lai pārbaudītu kļūdu dokumentos. Institūta ļaudis būtu gluži vienkārši varējuši publicēt saņemto informāciju, un par to ziņotu virsraksti visas pasaules presē. Bet viņi nebija tā rīkojušies. Viņu darbā bija jūtama piesardzība un cieņa pret patiesību. Tas atstāja uz Mirnovu iespaidu.

-     Vai tas, ko varu izstāstīt, paliks starp mums? - viņš jautāja.

-     Man par to būs jāziņo institūtā, - paskaidroja Gi- deons.

-    Protams. Bet vai tālāk šīs ziņas nenoklūs?

-     Viss atkarīgs no apstākļiem. Ja mēs panāksim godprātīgu vienošanos, iespējams, ka informāciju vajadzēs nodot varas iestādēm.

-    Es saprotu, - sacīja Mirnovs. - Taču jūs neziņotu presei? Jūs neminētu mani kā informācijas avotu?

-Nē.

-    Tāda lieta kā publiska atmaskošana nebūtu? Rietumu valdības šo informāciju uzskatītu par konfidenciālu?

-    Man šķiet, es varu apliecināt, ka informācija tiks uzskatīta par konfidenciālu, iekams nav apdraudēta sabiedrība. Neviens nevēlas bez vajadzības izraisīt paniku. Un jūs nekādā ziņā netiksiet minēts kā informācijas avots. - Gi- deons nespētu kontrolēt informāciju, ja tā nonāktu varas iestāžu rīcībā. Viņš varēja pasargāt vienīgi informācijas avotu.

-     Mēs esam atklājuši divas viltotas pavadzīmes, - paskaidroja Mirnovs. - Abus dokumentus sagatavojis tehniķis, vārdā Grigorijs Čenko. Pirmo apmēram pirms četrām nedēļām. Otro divas nedēļas vēlāk. Abās pavadzīmēs ierakstītas mašīnu detaļas, kas nosūtītas kastēs uz Vladivostokas ostu.

-    Kā jūs zināt, ka tajās kastēs bijušas bumbas?

-    Mēs nezinām, - sacīja Mirnovs. - Vismaz pilnīgi droši ne. Tomēr abas kastes pirms nosūtīšanas ir nosvērtas. Abās reizēs svars bijis pilnīgi vienāds, mazliet virs simt četriem kilogramiem. Ja atrēķina koka kastu svaru, tas gandrīz precīzi atbilst taktiskās artilērijas kodollādiņa svaram.

-    Jūs teicāt, ka pirmais sūtījums bijis pirms mēneša?

-    Jā, - sacīja Mirnovs.

Gideons izlaboja atzīmi un paskatījās uz ķeburiem, kurus bija rakstījis, kad Mirnovs sāka runāt.

-    Un kur ir tas Čenko?

-    Mēs par to esam noraizējušies, jo nezinām. Viņš nozudis drīz pēc ierīču nosūtīšanas. Vienkārši pārstājis ierasties darbā.

-    Un jūs nepārbaudījāt, kas noticis?

-    Mēs uzskatījām, ka viņš atradis labāku darbu. Tas nav nekas neparasts, - Mirnovs paskaidroja. - Pērn esmu zaudējis vairāk nekā pusi darbinieku. Ja nemaksā algu, cilvēki pārstāj nākt uz darbu. Ja vajadzētu pārbaudīt katru šādu gadījumu, es vispār neko neizdarītu. Vai jūs zināt, cik mēnešu armijai nav maksāts? Pret karavīriem un jūrniekiem, kurus agrāk godāja kā dievus, tagad izturas kā pret pamesliem, - stāstīja Mirnovs. - Valdība, kas tā rikojas, meklē nepatikšanas.

Viņam bija taisnība. Turklāt Gideons zināja, ka neatzīšanas grēkā vainojamas abas puses. Briesmas slēpās jau faktā, ka politiskā mode liedza uztraukties par bumbu. Atoma holo- kausts bija sešdesmito un septiņdesmito gadu fobija, interneta un globālās ekonomikas apstākļos tā vairs neatbilda modes prasībām. Kāpēc politiķiem jāstāsta pilsoņiem, ka joprojām pastāv kodolnāves draudi? Kāpēc uztraukt ar tik nepatīkamām domām? Galu galā aukstais karš beidzies. Rietumos tiek slēgtas militārās bāzes, tiek ievāktas miera dividendes, ar kapitālistu uzņēmību izvērtēts plašākais pasaules tirgus. Savienoto Valstu prezidents un Krievijas premjerministrs draudzējas. Kādēļ uztraukt cilvēkus ar ziņojumiem, ka nejauša atombumba var pārvērst viņu pilsētu pelnos? Kaut ari pasaules līderi katru dienu saņēma ziņojumus, ka Krievijas kontrole pār atomdži- nu kļūst arvien vājāka. Ko tad, ja neiespējamais notiek? Gide- onam viss bija skaidrs. Amerikas prezidents izziņos nacionālo katastrofu, sasauks Federālo krīzes komiteju un tiem, kas būs palikuši dzīvi, izteiks līdzjūtību. Un šī vājā Rūzvelta un Čēr- čila laika atblāzma tiek uzdota par prasmi vadīt valsti.

-Ar ko Čenko nodarbojās? - pajautāja Gideons.

-    Es jau teicu, Čenko bija tehniķis. Viņš demontēja ko- dolierīces.

-    Tieši kodolgalviņas?

-Jā.

-   Tātad viņš zinātu arī to, kā samontējamas kodolierices?

-    Protams! - Mirnovs atbildēja gandrīz vai nenopietni, kaut droši vien bija pārdomājis šā fakta svarīgumu. Tādu cilvēku noteikti meklētu kodolklubā neietilpstošo valstu valdības vai tā saucamie "subnacionāļi", kā teroristus dēvēja izlūkdienesti.

Gideons ieskatījās piezīmēs, pasvītroja dažus punktus un pārlaida tiem vēlreiz acis, cenzdamies iegaumēt. Pēc tam viņš palūdza sērkociņu. Mirnovam redzot, Gideons ielika lapu lielā pelnutraukā uz galda, uzrāva sērkociņu, pielaida papīra malai uguni un noskatījās, kā no lapas paliek tikai kūpoši pelni.

-    Vēl pēdējais jautājums, - viņš sacīja. - Uz kurieni kravas nosūtītas?

Mirnovs smagnēji sagrozījās. Priekšniecība viņu pa spalvai neglaudīs.

-    Šīs sarunas starp mums nav bijis.

-    Esmu ar mieru.

-   Par otro kasti īstas skaidrības nav. Zināms vienīgi tas, ka Vladivostokas ostas noliktavās tā vairs neatrodas. Bet pirmajai kravai, - teica Mirnovs, - palikušas pēdas dokumentos. Šorīt pa telefaksu es saņēmu informāciju par tās tālāko ceļu.

Viņš iebāza kabatā roku, izvilka papīra lapu un atlocīja uz galda.

-    Šo dokumentu esmu redzējis vienīgi es un Vladivos- tokas ostas priekšnieks, bet viņš neapzinās tā nozīmīgumu.

-    Skaidrs, - sacīja Gideons.

Mirnovs apgrieza papīru uz galda otrādi, lai Gideons var izlasīt un iegaumēt, kas tajā rakstīts. Sūtījuma galamērķis, vismaz pēc šā dokumenta, bija firma "Belden Electronics" Savienotajās Valstīs.

ASTOTĀ NODALA

Rošhārbora, Vašingtonas štats

N o ūdens, kas bija tik gluds un plankumains, ka ta virsma atgādināja loga stiklu, uz augšu cēlās viegla migla. Džoslina varēja saskatīt dūmu vērpetes, kas vijās no jūdzi attālās Henrija salas namu skursteņiem.

Džoslina ieskatījās pulkstenī. Rādīja bez piecām septiņi. Viņa cerēja, ka laikus izdosies nokļūt galā. Federālajiem tiesnešiem piemita nejauks paradums izrakstīt apcietināšanas orderi lieciniekiem, kas neierodas uz tiesu, atsevišķos gadījumos tas skāra ari advokātus. Bet viņas paraksts atradās uz tiesai nosūtītā faksa, kas apliecināja, ka Beldens ieradīsies.

No piestātnes viņa atskatījās uz automašīnu stāvvietu. Beldens tur nebija redzams, arī neviena mašīna nebrauca no kalna uz kūrorta pusi.

"Hotel de Haro" baltā fasāde ar vīnstīgām apaugušo otrā stāva balkonu atgādināja kāzu torti. Viesnīcu 1800. gadā bija uzbūvējis biznesa dūzis, kam piederējušas kaļķakmens lauztuves. Akmeņlauztuves bija slēgtas pirms četrdesmit gadiem, taču viesnīca bija piedzīvojusi jaunu uzplaukumu. Kopā ar restorānu tā bija viena no burvīgākajām vietām salā. Pilsētiņa nebūt nebija tik grezna un mirdzoša kā Santropēza vai Kostadelsola, taču tās ostā savas privātās jahtas bija noenkurojuši un restorānā viesojušies daudzi bagātnieki un slavenības, arī Brunejas sultāns un "Microsoft" karalis Bills Geitss.

Paskatījusies vēlreiz pulkstenī, Džoslina virs galvas izdzirdēja monotonu motora rūkoņu. Likās, ka viņas aizdomas būs apstiprinājušās. Pagriezusies viņa to ieraudzīja tuvojamies no rietumu puses zemu virs ūdens. Varbūt tas bija hidroplāns no Viktorijas, kas divas reizes dienā lidoja uz salu.

Virzīdamies tieši virs miglas starp Henrija salu un ostu, hidroplāns samazināja augstumu, nolaidās ūdenī un aizslīdēja pa mirdzošo virsmu. Apgriezdamies plašā lokā, tas tuvojās piestātnei, ar propelleri uzsizdams gaisā šļakatas.

Hidroplāna radiālais motors tuvumā satricināja iekšējās ostas mieru. Gaisā pacēlās neliels Kanādas zosu bariņš, kam sekoja trīs mežapīles.

Džoslina nekad nebija atradusies hidroplānam tik tuvu - nu jau simt pēdu attālumā -, kad pilots izslēdza motoru. Lidaparāta kabīnē vīdēja viens vienīgs tumšs siluets. Inerces dzīts, hidroplāns kā mītisks laupītājputns klusu slīdēja uz piestātni.

Pēdējā brīdī durvis zem spārna atvērās, un tajās graciozi parādījās pilots. Turēdamies ar vienu roku pie spārna balsta, viņš uzlika kāju uz pontona. Nepārtrauktā kustībā viņš uzkāpa uz piestātnes. Lidmašīna kā uz burvja mājienu apstājās, iekams pontons paguva skart piestātni.

Džoslinas bažas nebija veltas. Ar hidroplānu bija ieradies Beldens. Viņai nepatika lidot, pat ne ar komerclidma- šīnām. Un tagad šis hidroplāns. Beldens arvien sagādāja pārsteigumus.

-    Vai jūs gaidījāt mani? - viņš smaidīdams jautāja.

-    Mums vajadzēs lidot ar šo te?

-   Ja vien jums pašai nav spārnu. - Viņš pašapzinīgi pasmaidīja kā Roberts Redfords "Lielajā Valdo piparā".

Džoslina skatījās un stāvēja, it kā kājas būtu iesalušas piestātnē.

-     Nāciet, līdz Sietlai ir tikai pusstundas lidojums. Esmu pārliecināts, ka jums lidot patiks.

Iekšēja balss, kāda ir visiem, klusībā nemitīgi sodījās, ka viņa nespēj pateikt "nē".

-    Es nekāpju lidmašīnā pie vīriešiem, kurus nepazīstu. Īstenībā es vispār nelidoju ar mazām lidmašīnām.

-    Vai bail?

-    Nē. - Viņa pati nesaprata, kāpēc tā teikusi.

-    Labi. Tādā gadījumā Ieciet iekšā!

Turēdamies pie hidroplāna statņa, Beldens paņēma Džoslinas portfeli, nolika uz piestātnes un palīdzēja viņai uzkāpt uz pontona.

-    Kāpiet augšā!

Viņa uzlika kāju uz hidroplāna statnī iebūvētā metāla kāpšļa. Iztēlē viņa redzēja sevi krītam ūdenī starp pontonu un piestātni. Uzzibsnīja virsraksts: "Sieviete nositusies, krītot no hidroplāna." Un tad - mulsinošas detaļas.

Par spīti augstpapēžu kurpēm un lietišķajam kostīmam ar apspīlētiem svārkiem, kas beidzās labu gabalu virs ceļgala, viņai izdevās ierausties pilota sēdeklī. Atskatījusies viņa redzēja, ka Beldens ar apmierinātu izteiksmi sejā pēta viņas kājas.

-    Samainīsimies ar apģērbiem, un jūs varēsiet to uzlaikot, - viņa sacīja.

Beldens iesmējās.

-    Nē, nē! Šaubos, vai tas būs interesanti.

Viņa piecēlās no sēdekļa, pielīdzināja svārkus un gar vadības svirām iegāja centrālajā salonā. Tajā bija sešas sēdvietas - divas katrā pusē - un sols aizmugurē.

-     Sēdieties priekšā otrā pilota vietā man blakus, - Bel- dens piedāvāja.

-    Vai esat par to drošs?

-     Protams. No turienes būs iespējams redzēt, kurp mēs lidojam.

-    Varbūt nemaz negribu to redzēt?

-    Jums iepatiksies. - Beldens neļāva sākt strīdu, bet pameta Džoslinai viņas portfeli. Viņa saķēra to lidojumā un atkrita priekšējā sēdeklī.

Iekams Džoslina bija paguvusi pārdomāt, Beldens atgrūdās no piestātnes, apsēdās pilota sēdeklī, aizvēra durvis, nospieda pāris slēdžu virs galvas un uzlika uz ausīm radio- austiņas. Viņš nospieda vēl pāris slēdžu un pagrieza apaļu disku. Piepeši propelleris sakustējās, ierūcās motors.

Beldens paskatījās pa logu, vai spārns neaizķers piestātni.

-    Vai esat jau kādreiz lidojusi ar hidroplānu?

-    Ne reizi.

-    Tomēr jūs esat pacēlusies gaisā mazā lidmašīnā.

Kamēr Beldens, ar acs kaktiņu vērodams Džoslinu, pārslēdza vadības slēdžus virs galvas, viņa papurināja galvu.

-     Tādā gadījumā lidojums būs aizraujošs. - Viņš pameta skatienu uz sievietes svārkiem. - Taču, lai satraukums nebūtu pārāk liels, varbūt jūs piesprādzētos.

Viņa pārlika sev pāri jostu un knibinājās, līdz izdevās sastiprināt abus galus kopā, pēc tam savilka jostu ciešāk, iegrimdama sēdeklī.

-     Ne par ko nav jāuztraucas. - Nojautis viņas bailes, Beldens paskatījās uz Džoslinu. - Nejau pirmo gadu vadu lidmašīnu.

-    Es nebaidos, - viņa meloja.

-    Labi. Tad mēs esam vienādi. - Viņš vēlreiz pasmaidīja kā Redfords. Iekams Džoslina paguva vēl kaut ko teikt, viņš pabīdīja uz priekšu sviru, un motors vārda tiešā nozīmē ierēcās aiz spēka pārpilnības. Hidroplāns lēnā pagriezienā izbrauca ūdens klajumā.

Džoslina tā ieķērās sēdekļa priekšējā malā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Paskatījusies uz Beldenu, Džoslina redzēja, ka smaids beidzot pametis viņa seju. Visa uzmanība bija pievērsta ūdenim priekšā.

Hidroplāns sāka traukties pa ūdens virsu noteiktā ritmā, un viņa jutās brīvāk. Tas slīdēja vienmērīgi, tad uzskrēja droši vien pagrieziena radītajam vilnim un viegli sašūpojās.

Beldens sagrieza hidroplānu un uzņēma taisnu kursu no ostas uz Henrija salu. Gari nedomājot, viņš satvēra rokturi, kas atradās uz konsoles starp sēdekļiem, pabīdīja uz priekšu, un lidaparāts sāka traukties ātrāk, sašūpodamies uz tikko manāmajiem viļņiem. Troksnis un vibrācija kļuva tik stipri, ka Džoslina saklausīja vienīgi metāla drebēšanu un pontonu sišanos pret ūdeni. Beldena rokai virzot sviru uz priekšu, troksnis pārvērtās rēkoņā, kas aizņēma visus prātus. No vibrācijas ieklabējās zobi, drīz tā tricināja visu augumu.

Koncentrējies Beldens vadīja lidaparātu uz priekšu. Tad ar vienmērīgu kustību viņš lēni pavilka stūri atpakaļ, hidroplāns kā Pēgass atrāvās no spīguļojošās jūras virsmas un traucās augšup.

Džoslinai, kas nekad nebija lidojusi ar hidroplānu, tā bija jauna sajūta. Atšķirībā no lidojuma spēcīgajās pasažieru reaktīvajās lidmašīnās varēja just gaisa bedres un Šķērsvēja šūpošanu. Nemitīgais lidojums uz augšu radīja dīvainu sajūtu, it kā gravitācijas spēks negribētu laist vaļā un vilktu atpakaļ jūrā.

Džoslina paskatījās uz Sanhuanas salu virkni apakšā. Simtiem salu slējās no zilā ūdens paklāja kā zaļi, rīta saulē mirdzoši kalni.

-    Skats ir pasakains!

-    Tieši tāpēc cilvēkiem patīk lidot. Lidojot ar reaktīvo, neko tamlīdzīgu neredz, jo lidmašīna pārāk ātri paceļas virs mākoņiem. Turklāt man ārkārtīgi patīk pašam vadīt lidaparātu. Lai kur es dotos, man patīk just roku uz stūres.

Džoslina pamāja ar galvu, it kā saprastu.

Mezdami loku virs salām, viņi cēlās augšup, bet tad pagriezās uz dienvidiem pāri zundam. Tiklīdz hidroplāns izlīdzināja lidojumu, motora rēkoņa pārgāja monotonā dūkoņā.

-    Vai negribat uz brīdi to pārņemt?

-Ko?

-    Vadību, - Beldens ierosināja. Pirms Džoslina bija paguvusi kaut ko teikt, Beldens atlaida rokas no stūres. Viņa satvēra stūri sev priekšā, un labais spārns sasvērās uz leju.

-    Uzlieciet kājas uz virziena stūres! - Beldens norādīja uz diviem pedāļiem apakšā. - Vienkārši nospiediet abus vienādi. Hidroplāna priekšgalu turiet pret apvārsni, un viss būs labi.

Nespēdama parunāt, aukstām tirpām skrienot pār muguru, Džoslina konstatēja, ka vada lidaparātu. Šķita, ka to nedara viņa. Uz pieres izsprāga lielas sviedru lāses. Visīstākās šausmas.

-    Kā jums patīk?

-    Lieliski! Pārņemiet vadību pats.

-    Jūs ar to tiekat galā pavisam labi. - Beldens sāka pārskatīt dažus papīrus, kurus izvilka no durvju nodalījuma, un nelikās zinis, ko Džoslina dara ar vadību.

-    Vai jums nav bail, ka varu ieskriet kalnā?

-    Nē. - Viņš pat nepacēla acis. - Vienīgais kalns, par kuru vērts uztraukties, palicis aiz muguras.

-    Patīkami, ka esmu pelnījusi tik lielu uzticību.

-    Es varētu pat nosnausties.

-Neuzdrīkstieties!

Viņš atkal smaidīja.

Džoslinas skatiens šaudījās no dažādām skalām un slēdžiem priekšā uz apvārsni un atpakaļ. Kad viņa sāka apjaust vadības principus, mulsumu nomainīja šausmas.

-    Jūs nevainojami ievērojat virzienu. Pēc divdesmit minūtēm mēs būsim virs Sietlas ziemeļdaļas.

-    Nekādā ziņā tā nedrīkst izturēties pret savu advokāti!

-    Vai tad lidošana jums nesagādā prieku?

Viņa negribēja to atzīt, bet jau juta ko tamlīdzīgu.

-   Tas ir apmēram tāpat kā braukšana ar divriteni, - Bel- dens sacīja.

-    Jā, taču, apgāžoties divritenim, zeme ir nesalīdzināmi tuvāk.

-    Nez vai hidroplāns apgāzīsies. Jūs laikam domājat par ieniršanu.

-    Kas man tagad būtu jādara?

-    Vai redzat, kāds ir lidojuma ātrums? - Beldens norādīja uz kādu skalu. - Pavisam viegli paveiciet atpakaļ stūri. Tā, lūk! Mazliet paceliet uz augšu priekšgalu.

Viņa apklusa un pievērsa visu uzmanību vadības svirām. Apvārsnis lēnām pavirzījās nost no vējstikla apakšas, bet spidometra rādījums samazinājās par trīsdesmit jūdzēm.

-     Labi. Tagad parunāsim, kas šodien gaidāms tiesā. - Kā gatavodamies izdarīt atzīmes, viņš izklāja uz ceļgaliem dažus papīrus.

-    Ja nepārņemsiet no jauna vadību, es nevarēšu jums veltīt pienācīgo uzmanību.

Iesmējies viņš satvēra stūri un uzlika kājas uz vadības pedāļiem.

-    Nomierinieties, tas ir izdarīts.

Džoslina izdvesa skaļu atvieglojuma nopūtu, atslīga sēdeklī un sajuta, kā atslābst saspringtie roku un plecu muskuļi. Viņa pāris reižu dziļi ievilka elpu, paņēma portfeli un izvilka kladi ar piezīmēm. Pāršķīrusi dažas lapas, viņa pacēla acis un ieraudzīja, ka Beldena rokas atlaidušas stūri.

-    Kas vada lidmašīnu?

-Autopilots, - viņš atbildēja. - Es vērošu, vai neierau- dzīšu citas lidmašīnas. Sakiet - kas man būtu jādara, kad ieradīsimies tiesā?

-    Nu tad tā. - Džoslina ieskatījās piezīmēs. - Iegūt kaut kādu skaidrību, kas viņus interesē, pirmām kārtām mēs varēsim, kad redzēsim uz tiesu izsauktos lieciniekus. Iespējams, ka dažus jūs pazīsiet. Ja tā, mums var rasties priekšstats, ko viņi meklē. Ja kādu pazīsiet, sakiet. Vēl arvien mums ir iespēja atsaukties uz piekto labojumu un atteikties dot liecību, bet tikai tādā gadījumā, ja tam ir nopietns iemesls.

-    Es sapratu.

-    Kad būsiet iegājis zālē, zvērināto priekšsēdētājs jūs nozvērinās. Izmeklētājs, droši vien Savienoto Valstu prokurora vietnieks, informēs par jūsu tiesībām. Par tiesībām konsultēties, tiesībām klusēt un tā tālāk. Droši vien jūs saņemsiet brīdinājumu, ka, dodot nepatiesu liecību pēc zvēresta nodošanas, jūs var saukt pie kriminālatbildības.

-    Sapratu.

-   Šajā brīdī prokurors varbūt kaut ko pateiks, kāpēc notiek izmeklēšana. Tas ir svarīgs brīdis. Ja paziņojums jūs pārsteigs, ja izmeklēšana nav Maksa Spērlinga lietā, kā jūs man stāstījāt, pieprasiet pārtraukumu. Pasakiet, ka gribat apspriesties ar advokātu. Viņiem tas jāatļauj. Neatbildiet ne uz vienu jautājumu, iekams neesat izgājis no zāles un mums nav bijusi izdevība aprunāties. Vai sapratāt?

-    Elementāra lieta, - Beldens atteica.

-    Cerēsim, ka tā patiešām ir.

-    Un kas pēc tam?

-    Kad galvenie noteikumi būs izklāstīti, prokurors sāks uzdot jautājumus. Vispirms padomājiet un tikai tad atbildiet. Atbildiet vienīgi uz uzdoto jautājumu. Pats no sevis nekādus paskaidrojumus nesniedziet. Ja sāksiet dot plašas atbildes un pievērsīsieties jautājumiem, kas nav aizskarti, jūs ievilksiet lietu garumā. Tā jūs pats radīsiet sev lielāku risku un atklāsiet izmeklēšanai jomas, par kurām prokurors nav iedomājies. Runājiet īsi un laipni.

-    Skaidrs.

-    Ja sāksiet atbildēt, sakiet patiesību. Neko neslēpiet!

-    Jūs nupat teicāt, lai neko pats neizpaužu.

-    Ar to es domāju, ka jums jāatbild uz konkrēto jautājumu tieši un pilnīgi, bet nav jāklāsta nekas ārpus konkrētā jautājuma robežām. Nepaveriet durvis uz kaut ko citu. Lai to dara viņi. Jo mazāk jūs runāsiet, jo ātrāk tiksiet ārā. Ja varat atbildēt uz jautājumu tikai ar "jā" vai "nē", dariet to.

-    Skaidrs. Vienu mirkli. - Beldens pabīdīja kādu slēdzi un pagrieza virs galvas skalu, ko varēja noturēt par radio, un ierunājās radioaustiņu mikrofonā.

-   Lidojumu vadības centrs! Te "JN - astoņi, divi, četri, seši". Laižamies lejā, vektors… - Viņš ieskatījās kompasā un pateica virzienu.

No vadības torņa atskanēja atbilde, Džoslina sadzirdēja sprakstoņu, bet nesaprata nevienu vārdu.

-    Jūnjenas ezers.

No jauna iestājās klusums.

-     Paldies, - noteica Beldens un pagrieza radio skalu. - Atvainojiet, bet vajadzēja ziņot, ka mēs tuvojamies. -

Viņš nospieda vēl kādu slēdzi un pārņēma lidmašīnas vadību. Džoslina nosprieda, ka tika izslēgts autopilots.

-    Tātad es nesniedzu viņiem nekādu informāciju, kas netiek prasīta.

-    Pareizi.

-    Ja gadās pārsteigums, es konsultējos ar jums.

-    Pareizi.

-    Kas vēl?

-    īsti precīzi nezinu. Procedūra katrā apgabalā var būt citāda. Daži prokurori atļauj iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem uzdot tiešus jautājumus, tiklīdz prokurors beidzis iztaujāt. Es nezinu, vai notiks tā vai citādi, tāpēc mēģināšu to noskaidrot, pirms ieiesiet zālē. Ja zvērinātajiem atļaus uzdot jautājumus, uzmanieties!

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka zvērinātie izskatīsies kā parasti ļaudis. Un tādi viņi patiešām ir. Vairums liksies draudzīgi un smaidīs. Negaidiet, ka viņu runā būs saklausāmi juridiski termini. Vairāk šķitīs, ka viņi būs kā kaimiņi. Cilvēks parasti zaudē uzmanību un iesaistās sarunā. Nedariet to! Prokurors ieklausīsies katrā vārdā un izmantos katru taciņu, uz kuru norādīsiet. Viņi nav draugi, kas uzaicinājuši jūs uz saviesīgu tikšanos.

-    Es sapratu. Viņi ir ienaidnieki, - sacīja Beldens.

-    Nekļūstiet naidīgs. Vienkārši uzmanieties.

-    Labi. Vai ar to pietiek?

-     Visā visumā - jā. Ja nesaprotat jautājumu, lūdziet izskaidrot. Ja vajadzīgs, bez garas domāšanas lūdziet jautājumu atkārtot. Un, ja jūtat, ka gribat aprunāties, pieprasiet pārtraukumu konsultācijai ar advokātu.

-    Labi.

Kad hidroplāns sāka nolaišanos virs pilsētas ziemeļu rajoniem, zaļumos ieslīgušie nami atgādināja paklāja rakstu. Tālu gar Vašingtona ezera ziemeļu krastu stiepās universitātes rajons.

-    Pastāstiet kaut ko par savu biznesu, - Džoslina uzaicināja.

Jautājums nāca negaidīts, un likās, tas pārsteidza Bel- denu.

-    Ko lai es stāstu?

-    Ko tieši jūs izgatavojat?

-    Slēdžus.

-    Zinu. Kas tie ir par slēdžiem?

-    Tādi, kas kaut ko ieslēdz un izslēdz.

Džoslina paskatījās uz Beldenu, it kā neko nesaprastu.

-    Patlaban mēs izstrādājam datoru mikroshēmas balss pazīšanas sistēmām. Tās izmanto apsardzē, - paskaidroja Beldens. - Balss ir kā pirksta nospiedums, tikai šajā gadījumā tiek salīdzināts balss nospiedums. Kāds runā mikrofonā vai pa telefonu, un dators salīdzina balsi ar ierakstīto. Ja viss saskan, vai nu atveras durvis, vai ieslēdzas gaisma, vai iedarbojas trauksmes signāls. Tādējādi no attāluma var ieslēgt smidzinātāju vai gaismu. Ja balss nospiedums neatbilst, attiecīgajai personai pieeja liegta.

-     Fantastiski, - noteica Džoslina. - Un tas patiešām ir iespējams?

-    Tas ir droši vairāk nekā deviņdesmit deviņos procentos gadījumu. Apmānīt gandrīz nav iespējams.

-    Bet ja nu man ir citas balss magnetofona ieraksts?

-     Pat ja magnetofonā būtu ierakstīta īstā balss, mikroshēma uztvertu fona trokšņus, visniecīgākos magnetofona mikrofona radītos izkropļojumus un jūs izslēgtu. Labākajās sistēmās izmanto paroli. Zinot īsto paroli, var kontrolēt pasauli.

Viņš strauji sagrieza lidaparātu uz austrumiem, samazināja apgriezienus, nolaida aizspārņus un virs universitātes sāka laisties lejup. Hidroplāns strauji sasvērās pa labi un samazināja augstumu, tāpēc Džoslinai sāka likties, ka aizraujas elpa. Motoram strādājot gandrīz brīvgaitā, viņi piķēja uz Jūnjenas ezera pusi pāri 1-5 šosejas tiltam, uz kura satiksme likās apstājusies.

Tuvojoties ezeram, Beldens lēnām pavilka atpakaļ stūri un pavirzīja gāzes padeves regulatoru, palielinādams apgriezienus. Lidmašīnas priekšgals acumirklī saslējās uz augšu.

Ja nebūtu pontonu saceltās ūdens šļakatas sānos un aizmugurē, kā arī hidroplāna iedrebēšanās, tam slīdot pa ūdeni, nolaišanās bija vienmērīga un tikko pamanāma.

-    Redziet nu, jūs esat nokļuvusi galā sveika un vesela. - Beldens palūkojās uz Džoslinu.

-    Es par to nešaubījos.

-    Pareizi darījāt, - viņš atteica.

Beldens vadīja lidaparātu uz piestātni. Liels uzraksts uz zaļi krāsotas ēkas vēstīja "Sietlas hidroplāni". Gar visu piestātni koka kastēs kā daudzkrāsains salūts auga puķes, pie peldošās piestātnes bija piesieti vairāki nelieli hidroplāni.

-     Es speciāli noorganizēju, lai varam te apstāties. Tikai uz dažām stundām. Es te nenolaižos tik bieži, ka būtu vajadzīga pastāvīga stāvvieta. Tepat no lidaparāta mēs varam izsaukt taksometru.

Džoslina ieskatījās pulkstenī. Izrādījās, ka Beldenam bijusi taisnība, laika vēl bija daudz.

Jau pēc desmit minūtēm viņi brauca ar taksometru cauri pilsētas centram uz pakalnu Medisona un Sestās ielas krustojumā, kur Sietlā atradās Savienoto Valstu tiesas nams.

DEVITA NODALA Kalvera, Kalifomija

.Afēra bija vienkārši fantastiska, daudz labāka nekā bankas aplaupīšana vai bankas automāta izraušana no sienas un aizvilkšana ar pikapa asij piesietu ķēdi. To īstenojot, nebija paredzama apšaude, turklāt šāda nauda banku rīcībā nemaz nebija.

Šortos cieši iespīlētā Baka pēcpuse izskatījās patiešām seksīga. Viņš stāvēja pie letes un gaidīja, kad maziņā sekretāre beigs runāt pa telefonu un viņu pētīt. Ja viņa zinātu, ka šī skatīšanās izmaksās darba devējam tūkstoš dolāru vai pat vairāk, viņa droši vien būtu lūkojusies vērīgāk.

Baks Tompsons dzīvoja nelielajā Sedrovūlijas pilsētiņā Vašingtonas štata pašos ziemeļrietumos. Pēc profesijas viņš bija mežstrādnieks, taču pēdējos trīs gadus mežā nebija gājis. Darba nebija. Viņš un draugi darīja, ko varēja, lai tikai spētu nodrošināt ģimeni. Reizi pa reizei Baks strādāja gadījuma darbus citos štatos un nopelnīja dažus dolārus. Tā viņš bija ticis arī pie pašreizējās nodarbošanās.

Līdz pēdējām domstarpībām starp Balto namu un zaļajiem par mežu izciršanu, kad tika slēgtas visas kokzāģētavas, pēdējos desmit gadus viņš bija pelnījis gluži ciešami. Bet kopš tā laika gan Tompsons, gan daudzi viņa draugi bija palikuši bez darba. Viens no Tompsona zēniem pērn četrpadsmit gadu vecumā bija aizgājis no skolas, lai iestātos darbā. Sieva strādāja divās darbavietās, naktīs - par apkopēju, bet dienā atbildēja uz telefona zvaniem nelielā starpniecības firmā.

Ja kaut kas spēja Baku izvest no pacietības, tad pastāvīgā CNN skandināšana, ka ar ekonomiku viss ir vislabākajā kārtībā. Ziņu dienesti - vai kā nu tagad tos sauca - bija pārvērtušies par federālās valdības ruporiem un kā papagaiļi atkārtoja Baltā nama ziņojumus presei. Ja prezidents publiski apķēzījās, tika ziņots, ka viņš taisījis zelta stieņus.

Ja Baks vai viņa draugi gribēja uzzināt politiskos jaunumus, tad vienīgā vieta, kur varēja atklāt patiesību, bija in- ternets. Te vismaz varēja atrast domubiedrus, nevis dzīvot no jaunumiem, kurus preses magnāti sagrozīja, kā gribēja.

Uzturoties mājās, viņš ik vakaru tīklā pārskatīja visas pazīstamās vietas, tādas kā "Āriešu tauta", "Brālība", dažas ar nodokļiem neapmierināto lappuses, kā arī vietas, kur apgrozījās cilvēki ar kareivīgiem uzskatiem. Viņi sazinājās tiešā saslēgumā, izmantojot šifrētus vārdus un pseidonīmus. Visas sarunu vietas noklausījās un uzmanīja federāļi.

Baks zināja, ka darbu veselām kaudzēm transportē uz citām valstīm. Katra desmitā amerikāņu kravu pārvadātāju sabiedrība gar Meksikas robežu bija beigusi pastāvēt. Bez darba palikušie kravas mašīnu šoferi bieži viesojās tīklā. Sabiedrības, kas bija plaukušas ne vienā paaudzē vien, bankrotēja līdz ar ASV pievienošanos Ziemeļamerikas brīvās tirdzniecības līgumam. Tā bija bezdievīga politisko partiju, demokrātu un republikāņu, kā arī lielā biznesa apvienība, lai krāptu strādnieka cilvēku. Ja kāds gribēja zināt Baķa domas, tad visi politiķi bija suteneru bars, kas gatavs pārdot savu zemi ikvienam, kurš dos ieguldījumu vēlēšanu kampaņā, neatkarīgi no tā, vai tas ir ārzemnieks vai sveša valdība.

Uz Tieslietu ministriju Baks skatījās ar nožēlu. Tā nedarīja neko, lai visu to izbeigtu. FIB vienīgā nodarbošanās bija Bakam līdzīgu cilvēku ķerstīšana, jo tam šķita, ka viņu domāšana nav politiski pareiza. Tiklīdz kāds iebilda pret nodokļiem, kritiski izteicās par VĪD vai kritizēja prezidentu, šis cilvēks pēkšņi atklāja, ka iesākta izmeklēšana vai viņam uzsūtīta revīzija.

Loks bija noslēdzies. Amerika bija iznīcinājusi Padomju Savienību, lai to aizstātu pasaulē lielākā totalitārā valdība, ko vada blēdīgi politiķi un viņu draugi, kuriem pieder masu informācijas līdzekļi, un pērkami birokrāti. Tāds bija Amerikas devums tūkstošgadei.

Tieši tā iemesla dēļ Baks labprāt iesaistījās pēdējā afērā, lai ar telefonu sabiedrības starpniecību sakāstu dolārus. Pavisam droši īsā laikā tā varēja ievākt krietnu dolāru ražu. Pēc Baka domām, gatavojās kaut kas nozīmīgs.

Viņš bija prātojis, kas to izdomājis. Viņam paskaidroja, ka to izdomājis kāds uz Savienotajām Valstīm emigrējis Maskavas gangsteris. Krievi nelaupīja bankas vai alkoholisko dzērienu tirgotavas. Viņi uzskatīja, ka nauda jātaisa ar modernākiem paņēmieniem, pastiepjot roku un kādu pakutinot. Noziedzīgajiem elementiem, kas bija izdzīvojuši septiņdesmit gadu Kremļa paēnā, amerikāņu likuma sargi bija pārāk nevarīgi. Nebūs jāgaida ne pieci gadi, kad federālā valdība vēlēsies, kaut dzelzs priekškars atgrieztos vecajā vietā un Berlīnes siena nebūtu nojaukta. Amerika bija vēlējusies dot brīvību Austrumeiropas iedzīvotājiem. Dari ko darīdams, apdomā galu.

Plāns bija lielisks. Šajā pēcpusdienā strādāja četrpadsmit vīri, visi no zemessardzes. Visi ģērbušies dažādu kurjerdienestu formastērpos. Katram vienā rokā bija sainis, bet otrā - aktu metāla vāki ar neīstām piegāžu kvītīm. Kaut ari visi vīri bija nākuši no ziemeļrietumiem, šodien viņi darbojās Kalve- ras pilsētā, Dienvidkalifomijā, kur atradās vieglās rūpniecības uzņēmumi, dažas noliktavas un pāris lielu mazumtirdzniecības veikalu. Viņu izvēlētie uzņēmumi izskatījās tik lieli, ka firma varētu arī nepamanīt, ja telefona rēķins mēneša beigās izrādītos par tūkstoti vai diviem lielāks.

Mazā, gaišmatainā sekretāre šķita visai attapīga. Bakam viņa atgādināja vienu no vedeklām. Meitenei uz galvas bija radioaustiņas kā lidmašīnas pilotam, un viņa spaidīja telefona taustiņus kā īsta profesionāle. Baks nopriecājās, ka meičai nebūs jāmaksā no savas kabatas. Viņa nospieda vienu pogu uz sava telefona, palūkojās uz Baku un pasmaidīja.

-    Ko jūs vēlētos?

-    Esmu piegādājis sūtījumu misteram Zinskim, - viņš paskaidroja.

Meitenes skatiens pauda, ka tādu vārdu viņa nezina. Par to nevajadzēja brīnīties. Tāda Zinska vispār nebija.

Baks izlasīja zem pakas tīrā plastmasas iesaiņojuma ielikto piegādes lapiņu ar firmas nosaukumu un adresi.

-    Varbūt tas ir kāds jaunais darbinieks, - sekretāre sacīja. Viņa pārskrēja ar acīm darbinieku sarakstam uz galda sev priekšā. Bet velti. - Es varētu saini paņemt, - viņa sacīja, - un piezvanīt uz jūsu firmas kantori, ja viņš neatrastos.

-     Es nedrīkstu saini atstāt, - sacīja Baks, - jo viņam jāparakstās par saņemšanu.

-    Es varu parakstīties, - sacīja meitene.

-    īpašā piegāde, - paskaidroja Baks. - Vajadzīgs mistera Zinska paraksts.

-    Labi. - Sekretāre vairs īsti nezināja, kā rīkoties. - Es varu piezvanīt bosam. - Viņa pārskatīja sarakstu vēlreiz, vai nav atstājusi Zinska uzvārdu neievērotu. Un atkal bez rezultāta.

-     Tā ir steidzamā diennakts piegāde, - paskaidroja Baks. - Droši vien kaut kas ļoti svarīgs.

Meitenes sejā parādījās sāpīga grimase. Viņa negribēja sagādāt sev nepatikšanas, bet nezināja, kā rīkoties.

-    Vai jūs nenosauktu uzvārdu pa burtiem?

-    Harolds Zinskis. Z-I-N-S-K-I-S.

Viņa skatījās vēlreiz. Neviena darbinieka ar šādu uzvārdu nebija. Tikmēr jau dega visu viņas priekšā uz galda nolikto telefonu signāli un zvanīja visās malās.

-Acumirkli, - viņa atbildēja vienam zvanītājam. - Vai varat mirkli pagaidīt? - Viņa savienoja ar prasīto. - Lūdzu, pagaidiet! - Viņa atkārtoja šos vārdus sešas reizes, līdz visur iedegās signālspuldzītes un zvani apklusa.

-     Gan adrese, gan mūsu sabiedrības nosaukums ir pareizi, - viņa sacīja, - tikai tāda mistera Zinska šeit nav.

-     Hmm… - Tagad bija Baka reize rādīt norūpējušos seju. - Sakiet, lūdzu, - vai es drīkstētu izmantot jūsu telefonu? Jāpārbauda pie dispečera. Tas ir astoņsimtais numurs.

-     Protams! Zvaniet no tā, kas galda galā. Iziešanai uz ārējās līnijas nospiediet devītnieku. - Izjuzdama atvieglojumu, ka vismaz uz brīdi nevajadzēs pieņemt lēmumu, meitene pievērsās saviem telefoniem.

Baks pacēla klausuli, nospieda devītnieku, pēc tam numuru. Bet tas nebija astoņsimtais numurs. Viņš uzspieda deviņi simti un pēc tam numuru. Zvanot uz to, bija jāmaksā par katru savienojumu, šādus numurus izmantoja dažos likumīgos uzņēmējdarbības veidos, bet galvenokārt tas bija pazīstams kā sarkano lukturu rajona telefonisks ekvivalents. "Paldies, ka piezvanījāt. Mani sauc Šerija. Es pakutināšu tavas oliņas no attāluma par trim dolāriem minūtē."

Parastais telefona lietotājs gluži vienkārši nezināja, ka dažas telefonu sabiedrības par vienreizēju piezvanīšanu uz deviņsimto numuru atļāva klientam iekasēt līdz divi simti piecdesmit dolāriem.

Šā pakalpojuma nodrošinātājs, parasti kāda lielā telefonu sabiedrība, par katru telefona zvanu saņēma nelielus procentus vai fiksētu samaksu, bet pārējo iegūto naudu mēneša beigās pārskaitīja klientam, kam piederēja konkrētais deviņsimtais numurs. Bakam tā bija Rietumu štatu zemessardze, labi apbruņotu un organizētu patriotu apvienība.Telefonu sabiedrībā viņi gan nebija pazīstami ar zemessardzes nosaukumu, bet uzdevušies kā krietna un godājama firma - "Rok- ailendas finanšu un investīciju sabiedrība". Pēc nedēļas, pārceļoties uz citu valsts rajonu, viņi nosaukumu mainīs un atkārtos afēru vēlreiz ar citu telefona numuru un citu nosaukumu.

Baks klausījās un gaidīja, kad beigsies magnetofonā ierakstītā atbilde. Tā bija ļoti īsa, kaut kas nevainīgs par finanšu plānošanu, ne vairāk kā desmit vārdi.

Viņš nolika klausuli, neteicis ne vārda. Meitene pameta uz viņu skatienu. Viņa pa komutatoru runāja ar kādu citu.

- Aizņemts, - Baks pačukstēja.

Viņa nolasīja atbildi no lūpām un pasmaidīja, it kā būtu sapratusi. Nebeigdama runāt, viņa savienoja vienu telefona zvanu un ķērās pie nākamā.

Baks sastādīja numuru vēlreiz un atkārtoja iepriekšējo darbību. Rezultātā viņš bija piezvanījis piecas reizes, un tas nozīmēja papildu tūkstoš divi simti piecdesmit dolārus uz firmas telefona rēķina. Rēķins mēneša beigās tiks piesūtīts sekretāres darba devējam un, ja vien firmas grāmatvedis nav Ebenezers Skrūdžs, droši vien tiks samaksāts bez liekiem jautājumiem. Savukārt telefonu sabiedrība nosūtīs naudu uz firmu, kuru zemessardze izmantojusi par aizsegu.

Baks būtu varējis piezvanīt vēl četras reizes, taču viņam kļuva tā kā žēl. Alkatība pie laba gala neveda. Šī bija iespēju zeme. Šajā ielā bija vēl vismaz ducis pietiekami lielu uzņēmumu, kas divus trīs mēnešus nepamanīs palielināto rēķinu par telefonu, ja vispār pamanīs. Nākamo dažu stundu laikā viņš apmeklēs tās visas. Pēc tam viņš pārvietosies dažas jūdzes tālāk un sāks no jauna. Rīt viņi savāks savas mantas un no Orindžas apgabala pārcelsies uz San- djego. Laipni lūdzam uz elektroniskā lielceļa!

Baks atgriezās pie sekretāres. Turpinādama sarunu ar zvanītāju, viņa pacēla acis.

-    Vai varat mirkli pagaidīt? - Viņa nospieda gaidīšanas pogu.

-     Līnija visu laiku ir aizņemta, - sacīja Baks. - Nekā neizdodas sazvanīt. Ziniet, es pārliecināšos par informācijas pareizību no telefona, kas palika mašīnā. Lai pārbauda, no kurienes sūtīts, un sazinās ar sūtītāju. Droši vien vai nu adrese, vai saņēmējs uzrādīti nepareizi. Mēs noskaidrosim, kas vainas, un, ja sūtījums jāpiegādā šeit, vēlreiz iegriezīšos pēcpusdienā.

-   Tas būtu ļoti jauki. - Meitene nomirdzināja lielus, pēr- ļainus zobus, it kā Baks nupat būtu palīdzējis atrisināt milzīgu problēmu.

Vienmēr gatavs doties palīgā, nodomāja Baks. Pretējā gadījumā viņam patlaban nebūtu mugurā šis formastērps.

Baks pagriezās un devās ārā. Vēl nepavēris durvis, to tumšajā, dūmakainajā stiklā viņš redzēja pētīgo, savam apspīlētajam dibenam pievērsto skatienu.

No rīta pirms došanās dienas gaitās viņš prātā bija izdarījis ātru aprēķinu. Ja katra afērā iesaistīto četrpadsmit vīru viena vizīte ienesa tūkstoš dolāru un stundā varēja īstenot piecas šādas vizītes, pavisam kopā viņi stundas laikā nodrošināja septiņdesmit tūkstošus dolāru lielus ienākumus. Pareizinot ar astoņām stundām, iznāca pieci simti sešdesmit tūkstoši dolāru dienā. Zemessardze sev paņēma deviņdesmit procentu. Pārējie desmit procenti tika sadalīti starp tiem vīriem, kas piedalījās afērā. Baks neuzdeva jautājumus. Grozi, kā gribi, šis darbs nebija salīdzināms ar rāpšanos kokos un zaru ciršanu.

Kenta, Vašingtonas štats

ICamerā uzstādīto dūmu detektoru neitralizēja zobu pasta un tualetes papīrs. Dūmu detektori bija ierīkoti, lai viesi pa nakti nesarīkotu uguņošanu un nenodedzinātu cietumu.

No vairākiem desmitiem tualetes papīra gabaliņu Čei- nijs ar ūdeni un zobu pastu izgatavoja aizsargekrānu. Tas precīzi nosedza dūmu detektoru un tika nostiprināts ar zobu pastu.

Čeinijs tūlīt piegāja pie loga, aizvāca skrūvju galviņas, nocēla akrila aizslietni, uzmanīgi nolika uz grīdas un pieslēja pie sienas. Paņēmis vienu sērkociņu, viņš pacēla to loga šahtā tik augstu, cik roka spēja aizsniegties, un jāva tam vairākas sekundes degt kā svecei.

-    Ko tu dari? - vaicāja Čenko.

-Aizveries!

Viņi gaidīja divas minūtes, kas likās kā mūžība. Kad Čeinijs jau gatavojās aizdegt otru sērkociņu, ārpusē iečabējās zari. Paskatījies augšup, viņš ieraudzīja aiz restēm seju.

-    Sasodīts, kur jūs tik ilgi kavējāties? - noprasīja Čeinijs.

-    Brauca mašīna. Še, ņem! - Vīrs ārpusē bija bez elpas. Viņš padeva Čeinijam mazītiņu divpusējo sakaru rāciju ar austiņām. - Katrā ielas galā ir pa mašīnai. Abas uz septītā kanāla. No tām var redzēt, kas notiek ārā - gan garāmbraucošās mašīnas, gan sargus. Tiklīdz kas nebūs labi, tev pados ziņu. Piesedz liesmu. Vai saprati?

-    Sapratu, - atbildēja Čeinijs.

-    Ņem! Tikai nenomet! - Vīrs ārpusē caur restēm uzmanīgi iebāza čemodāniņu "Victor" ar metināmo aparātu. Pie tā roktura bija piesieta virve, lai čemodāniņu varētu izvilkt, ja Čeinijs kāda iemesla dēļ naktī netiktu ārā.

-    Ja kaut kas vajadzīgs, pasaki mikrofonā. Es būšu mašīnā uz stūra.

Iekams Čeinijs paguva kaut ko pateikt, vīrs bija nozudis. Atstājis saritinātu virves otro galu zemē, viņš atgriezās pie sava biedra mašīnā. Viss notika pēc ļoti rūpīgi iepriekšējā nedēļā izstrādāta plāna.

Cietuma ārpuse tika novērota ar videosistēmu. Ēkas pažobelēs uz rotējošas pamatnes atradās videokameras, lai sargi iekšpusē redzētu apkārtni.

Sistēmai bija viens būtisks trūkums, proti, tā neredzēja visai lielu gabalu ārpusē pie tās apakšējā stāva kameras, kuru Čeinijs bija atņēmis Tetovētajam ar Homēru. Apgabala cietums bija samērā jauns, taču tas nebija Pelikānu līcis vai federālais cietums Atlantā.

Čeinijs sameklēja kastē šķiltavas, noregulēja skābekļa un acetilēna proporcijas, aizdedzināja degli un nogrieza liesmu, ka tā iekrāsojās zila un vienmērīgi šņāca.

Kastē atradās arī metinātāja brilles. Uzlicis tās uz acīm, Čeinijs ķērās pie darba. Neveiklā stāvoklī vajadzēja aizsniegties logā astoņpadsmit collu attālumā, un tas nebija viegli. Viņš nostājās uz poda malas tieši zem loga un vairākas reizes gandrīz ieslīdēja vaļējā tualetē.

Čenko turēja segu kameras durvju lodziņa priekšā, lai dzirkstis no griežamā tērauda neiespīdētu daļēji aptumšotajā gaitenī. Ik pa brīdim viņš paskatījās garām segai, vai sargs nedodas apgaitā.

Pamazām kamera sāka pildīties ar dūmiem, kas sakrājās pie griestiem. Nervozi paskatījies uz tualetes papīra apņemto dūmu detektoru, Čenko cerēja, ka tas nereaģēs.

-    Vai vēl neesi beidzis?

-    Aizveries un uzmani durvis! - noteica Čeinijs. Viņš bija pārgriezis vienu stieni un ticis otram līdz pusei, kad ārpusē vīri čukstus ziņoja austiņās:

-    Mieru! Pa ielu iet gājējs.

Čeinijs izvilka degli no loga šahtas, nolaida pie grīdas, lai nav redzams no āra, un brīdi nogaidīja, līdz no mašīnas pienāca ziņojums, ka gaiss tīrs.

Čeinijs cerēja, ka vīri ārpusē nav aizmirsuši paņemt līdzi lauzni. Čeinijs bija ieplānojis pārgriezt katru stieni tikai vienu reizi apakšā un pēc tam ar lauzni atliekt uz augšu, lai iespējams ieķerties stienī ar rokām un izspraukties cauri logam.

Viņš vēl nebija beidzis griezt otro stieni, kad deglis sāka sprauslot un liesma iekrāsojās dzeltena. Pirmais acetilē- na balons bija tukšs. Čeinijam radās bažas, vai acetilēna nepietrūks. Ja neizdosies pārgriezt pārējos stieņus, nāksies visus rīkus izgrūst pa logu, lai vīri, kas gaidīja mašīnas, tos paņem, atlikt akrila aizslietni atpakaļ un darba pabeigšanai gaidīt nākamo nakti. Ja sargi pārbaudīs akrila aizslietni vai logu un ieraudzīs apdedzinātās restes, viss būs cauri. Čeinijs atvienoja pirmo acetilēna balonu, pievienoja nākamo, aizdedzināja liesmu un atgriezās logā. Viņš gandrīz jau bija pieveicis trešo stieni, kad Čenko divreiz uzsita knipi.

-    Sardze!

Čeinijs izrāva degli no loga un nodzēsa liesmu. Iemetis degli kastē, viņš visu šo mantību ar kāju paspēra zem nāras.

Čenko norāva segu no durvju priekšas un uzmetās uz augšējās nāras, bet Čeinijs uzlika atpakaļ aizslietni. Nodarboties ar skrūvju galviņām nebija laika. Sarga lukturīša staram iespīdot durvju lodziņā, viņš nokrita uz nāras. Čeinijs gulēja apakšveļā uz nāras, kad gaismas stars pārskrēja kamerai un loga aizslietnim. Viņš lūdza Dievu, kaut sargs nepamanītu, ka trūkst visu sešu skrūvju galviņas.

Čeinija galva bija pagriezta pret durvīm un acis mazliet pavērtas, un viņš ar acs kaktiņu pamanīja uz grīdas no nāras apakšas rēgojamies degļa sarkanās gumijas šļūtenes cilpu.

Lukturīša stars nesteidzīgi slīdēja pa kameras sienām. Čeinijs kā miegā pagriezās uz otriem sāniem, pārmeta roku pār nāras malu un pagrūda ar to pašu kustību šļūteni zem nāras.

Lukturīša stars nokavēja tikai pusi sekundes, lai trāpītu šļūtenei, kas bija nozudusi aiz segas, kas nokarājās no Čeinija guļvietas malas. Gaismas staram slīdot viņam pāri, Čeinijs aizturēja elpu. Pār papīra kūniņu uz dūmu detektora tas nozibēja tik ātri, ka sargs neko nepamanīja. Tāpat viņš neievēroja dūmus, kas laiski kā migla virs Zilajiem kalniem peldēja zem griestiem. Vai nu sargs bija akls, vai arī pārbaudes laikā viņa prātu nodarbināja kas cits. Varbūt viņš domāja, kā apskaut sievu, draudzeni vai kādu svešu sievu.

Gaisma durvju lodziņā nozuda. Čeinijs un krievs nogaidīja, līdz soļi gaitenī attālinājās.

Čeinijs piecēlās un ieskatījās lodziņā.

-Aiziet!

Čenko paķēra segu, nolēca no nāras un atkal aizsedza logu. Šoreiz viņš vērīgāk skatījās gar segas malu.

Čeinijs atkal sāka darboties ar degli.

-     Vēl tikai viens stienis, - viņš labināja un pierunāja maziņo degli, lai tērē mazāk gāzes. Visu laiku viņš skatījās pulkstenī. Pēc astoņpadsmit minūtēm pēdējais stienis bija pušu.

-      Darīts, - viņš iečukstēja radioaustiņu mikrofonā, un jau pēc sekundes tālumā aiz loga noklaudzēja automašīnas durvis. Pēc mirkļa krūmos zem loga iečabējās, un Čeinijs ieraudzīja logā parādāmies gara tērauda laužņa galu. Atspiezdams lauzni pret stingro mūrēto loga rāmi, vīrs ar visu spēku pa vienam atlieca stieņus, kamēr loga iekšpusē tie bija gandrīz deviņdesmit grādu leņķī.

-    Laiks doties ceļā, - noteica Čeinijs.

Čenko līda pirmais. Viņš nedomāja par apģērbu. Apakšveļā vien viņš uzkāpa ar vienu kāju uz poda malas, ieķērās dzelzs stieņos logā un uzvilkās augšā. Viegli izslīdējis pa to, viņš nozuda krūmos.

Čeinijs jau grasījās rāpties ārā, bet vēl pameta skatienu atpakaļ. Viņš nokāpa no poda, atvienoja abas šļūtenes no skābekļa un acetilēna baloniņiem un izmeta baloniņus pa logu. Pēc tam viņš ielika degli atpakaļ čemodāniņā un nolika to uz poda. Tikai tad viņš izvilkās ārā pa logu un no ārpuses ar virvi izvilka čemodāniņu ar degli. Nebija jēgas aiz sevis kaut ko atstāt, lai kruķiem būtu kāds pavediens. Portatīvais metināmais aparāts "Victor" bija manta, kuras pircējs instrumentu veikala pārdevējam būs aizķēries atmiņā. Pārdevējs varēja atcerēties Čeinija izskatu. Katrā pasta nodaļā tavs portrets nav vajadzīgs, ja iespējams no tā izvairīties.

DESMITĀ nodaĻa

Jekaterinburga

—        Šķiet, ka problēma var izrādīties divtik nopietna, nekā sākumā likās, - Gideons van Rajs kliedza telefonā. - Nē, es teicu divtik. - Viņš raizējās, ka akcents apvienojumā ar slikto dzirdamību Kerolainai, kas Santakristā izdarīja piezīmes, telefona sarunu var padarīt pavisam nesaprotamu.

Runājot viņš izmantoja šifrētus vārdus. Viņam nebija šaubu, ka sarunu noklausās, varbūt tepat kādā telpā blakus gaitenim, kas veda uz Mirnova kabinetu.

-     Jā. Jā, tieši to es teicu. - Viņš cerēja, ka Kerolaina sapratīs ziņu, kaut vārdos nebūs pateikts, ka nozudušas divas kodolierices. Vajadzēja baidīties, ka, izsakoties pārāk konkrēti, krievi var pārtraukt sarunu. Divas reizes tā jau bija pārtrūkusi. Gideons gaidīja iznīcinošo klikšķi, tomēr nesagaidīja.

Mirnovs paskatījās pāri galdam. Gideons draudzīgi pasmaidīja un paraustīja plecus, it kā gribētu teikt, ka slikta dzirdamība.

-Ak, visi ir ļoti atsaucīgi. Krievijas valdība palīdz, kā vien var, - sacīja Gideons.

Viņš cerēja, ka tā sarunu spēs paildzināt. Parasti tā arī notika. Bažas radīja tas, ka jaunajā Krievijā neviens īsti nezināja, kur ir slepenības robeža.

-    Stāvoklis objektā ir tāds, kā mēs jau bijām domājuši, - Gideons turpināja.

Teiktais bija saprotams divējādi. Pirms izbraukšanas no Santakristas viņš ar Kerolainu bija pārrunājis visu, kas zināms par "Sverdlovsku - 45", un nebija nekā tāda, kas iepriecinātu.

-    Jā, vari to iekļaut ziņojumā, - viņš sacīja.

Mirnovs pasmaidīja, un Gideons atbildēja ar smaidu.

Pēc izlidošanas no Krievijas viņš piezvanīs Kerolainai, lai precizētu ziņojumu. Tagad viņš to nedarīs, jo citādi šajā zemē vairs netiktu ielaists. Lai nezaudētu pieeju informācijai, vienmēr vajadzēja būt diplomātiskam. Kamēr pār institūtu spīdēja saulīte, viņi nevēlējās radīt Krievijas valdībai neveiklu situāciju. Institūta uzdevums bija pārbaudīt un izgaismot tumšās aizas, kurās atradās masveida iznīcināšanas ieroču arsenāli. Krievi nevarēja noklausīties vai izlasīt ko tādu, kas viņiem jau nebūtu zināms. Ieroču uzglabāšanas un kontroles sistēmā bija nopietnas nepilnības. Diemžēl nedz Krievijas, nedz Amerikas valdības nevēlējās stāstīt par to savām tautām.

-    Jāatzīmē vēl kas par objektiem, kuri mūs interesē, - sacīja Gideons. - Tie nav paņemti vienlaikus.

Viņš ieklausījās. Saruna netika pārtraukta.

-    Pilnīgi pareizi. Tie abi nosūtīti caur Vladivostoku. Pareizi. Atkārtot? Nē. Nē. Ar dažādām pavadzīmēm. Abās uzrādītas mašīnu detaļas. Saņēmējs viens un tas pats. Jā.

Tagad Kerolaina izprašņāja viņu, lai iegūtu visu iespējamo informāciju. Pēc stundas tās svarīgākie momenti jau būs institūta datu bāzē. Detaļas, kas nododamas plašākai sabiedrībai, sekos pēc pāris dienām. Klienti visā pasaulē, galvenokārt valdību slepenie dienesti, tiks sacelti trauksmes stāvoklī. Tie gribēs iegūt maksimāli daudz informācijas. Institūtam pienāks pieprasījumi gan pa telefonu, gan faksu, gan elektronisko pastu. Šis būs svarīgs notikums ļoti ierobežotai auditorijai.

-Ļauj, es nosaukšu. "Belden Electronics". B-E-L-D-E-N. Vašingtonas štatā. Pārbaudi šo informāciju, - sacīja Gi- deons. - Šķiet, uzņēmums ir reģistrēts, ja vien adresei ir kaut kāda nozīme. Abonenta kastīte pastā. Fraidīhārbora. Varbūt adrese nav īstā. Vai ierīces nogādātas uz turieni, droši nav zināms. Pilnīgi pareizi. - Viņš piespieda otru roku pie auss, lai labāk būtu dzirdams. - Ko? Atkārto vēlreiz!

Viņš paskatījās uz objekta direktoru.

-    Vai jūs zināt, kad paņemta pēdējā ierīce?

Mirnova priekšniecība jau bija devusi norādījumu

sniegt maksimālo palīdzību. Krievs paraustīja plecus, jo droši to nezināja. Vai varbūt tā izpaudās šoks. Katrā ziņā bija skaidrs, ka vakarā viņš jau lidos uz Maskavu, lai atbildētu uz daudziem jautājumiem.

-    Mēs nevaram tieši pateikt, kad paņemta pēdējā.

-    Vai varat ierīci konkretizēt?

Kerolaina gribēja precīzi zināt, kas ir nozudis.

-Artilērijas simt piecdesmit trīs milimetru šāviņi. Hallo! Kerolaina, vai tu dzirdi mani?

Viņš mirkli ieklausījās.

-    Hallo! Hallo!

Acīmredzot bija aiziets par tālu. Uz līnijas bija atskanējis klikšķis. Viņš bija atvienots.

Gideons attālināja klausuli no auss un brīdi lūkojās tajā, it kā Kerolaina spētu izlīst cauri vadiem, bet tad nolika to uz Mirnova galda.

-     Sakari nekur neder. Ko te var piebilst? - sacīja Mir- novs. - Kā viss cits jaunajā Krievijā. Labi telefoni ir tikai jaunajiem uzņēmējiem.

Gideons pavērās griestos un apjucis izlaida pirkstus caur gaišajiem matiem. Parasti viņa mati bija kupli, ar celiņu vidū. Šajā pēcpusdienā tie bija galīgi sajukuši. Vismaz divas dienas viņš nebija skuvies un ticis dušā. Abi ar Mirnovu viņi bija dzīvojuši pa tā kabinetu, mēģinādami savākt informāciju, kādu vien iespējams. Mirnovs pastāvīgi tika aicināts uz pārrunām ar priekšniecību. Gideons nebija drošs, ka viņam izstāsta visu.

Gideons raizējās, ka krievi var viņu aizkavēt. Ja ne šeit, tad pēc atgriešanās Maskavā. Krievijas valdība nebija galvenais viņa raižu objekts, jo māmuļā Krievijā darbojās tumšāki spēki. Mafija, kas pati tā uzdevās, te bija daudz nežēlīgāka nekā citur pasaulē un nekautrējās nogalināt ārzemniekus, it īpaši, ja tie apdraudēja mafijas intereses.

Gideons atvirzījās no Mirnova galda stūra, kuru bija aizņēmis, zvanot Kerolainai.

-    Nāksies pagaidīt, kamēr mūsu cilvēki savienojumu atjaunos, - sacīja Mirnovs.

-    Divas ierīces, - noteica Gideons.

-    Jā. - Mirnovs aizsmēķēja lielu Kubas cigāru un tādu piedāvāja arī Gideonam.

Garais holandietis papurināja galvu.

-     Divi artilērijas šāviņi, - viņš sacīja. - Nav grūti iedomāties, kāpēc paņemti divi. Melnajā tirgū tos var pārdot Lībijai, Irānai vai Irākai. Potenciālo pircēju netrūkst. Bet man nav saprotams, kāpēc abi šāviņi sūtīti uz vienu vietu. Tas nav gudri.

Kaut arī Ziemeļamerikā būtu divi galamērķi, Gideonam nebija šaubu, ka otra ierīce nebūs sūtīta pa to pašu maršrutu. Izsekošanas briesmas bija pārāk lielas.

-     Katrs tos sūtītu uz dažādām vietām, lai viena atklāšanas gadījumā otrs nonāktu galā.

-    Ja vien… - noteica Mirnovs.

-    Ja vien - kas? - Gideons palūkojās uz viņu.

-    Ieroči, par kuriem ir runa, ir veci. Daži artilērijas šāviņi izgatavoti sešdesmito gadu vidū. To kodolserdenis noveco. Sprāgstvielas ap plutonija centrālo daļu ir vecas. Detonatori, kas ir ļoti būtiska sastāvdaļa, nav pārbaudīti nez cik gadu. Lādiņi uzglabāti divdesmit, ja ne trīsdesmit gadu. Mums nav datu par profilaktiskajām apskatēm. Es pārbaudīju. Manuprāt, arī Dmitrijs to darījis.

-    Vai tiešām jūs tā domājat?

-    Ir tāda lieta, ko sauc par uzglabāšanas laiku, - sacīja Mirnovs. - Pērkot kodolierīci melnajā tirgū par visaugstāko cenu, jūs taču gribēsiet, lai tā funkcionē, vai ne?

-    Protams, - sacīja Gideons.

-     Un kas var būt labāks par otru ierīci? - sacīja Mirnovs. - Neaizmirstiet, ka viņu rokās ir Čenko.

Grigorijs Čenko bija vienlaikus ar pirmo kodolierīci nozudušais krievu tehniķis.

-    Viņš noteikti zinās, vai pirmā ierīce ir darba kārtībā. Nav izslēgts, ka radusies kāda problēma pēc ierīces piegādes. Ar to varētu izskaidrot, kāpēc abas nav paņemtas pirmajā reizē.

-    Tātad no otrās kodolierices var paņemt rezerves daļas. Pat ja abām ierīcēm būtu defekti, Čenko droši vien mācētu uztaisīt vienu labu bumbu. Un varbūt pat palielināt bumbas jaudu.

Ir divi galvenie kodolieroču veidi. Vienā variantā ar spēcīgu sprāgstvielu palīdzību bagātināta urāna lādiņu iešauj tāda paša materiāla lielākā serdenī. Ja ātrums ir pietiekams, atomi tiek sašķelti, atbrīvojot milzu enerģiju un izraisot ķēdes reakciju.

Otrs variants ir sarežģītāks. Tā saucamās implozijas ierīces pamatā ir plutonija lode, kas veidota no trīsdesmit diviem atsevišķiem, kūkai līdzīgiem gabaliņiem. Tie izvietoti ap berilija un polonija dobumu centrā. Apkārt lodei novietotas spēcīgas parastās plastiskās sprāgstvielas, kas vienlaikus detonē ar daudziem detonatoriem. Detonācija, kuras vienlai- cīgums visā lodes ārējā sfērā nedrīkst atšķirties par sekundes desmitmiljono daļu, ietriec plutoniju berilija serdenī, izraisot ķēdes reakciju.

Implozijas kodolierīce ir spēcīgāka, arī sprādziena jauda lielāka. Abi artilērijas kodollādiņi bija implozijas ierīces.

Implozijas ierīces komplicētākā konstrukcija vienlaikus radīja problēmu. Tās izmantošana bija sarežģītāka. Ārējā sfērā izvietoto detonatoru sprādziena momentam vajadzēja būt precīzi vienā laikā. Pretējā gadījumā varēja iegūt tā saucamo netīro bumbu, kuras sprādziena rezultātā gaisā tiktu izmesti vienīgi radioaktīvie sārņi. Tie varēja nonāvēt dažus tūkstošus cilvēku, ja tie ieelpoja radioaktīvos putekļus. Bet, ja plutonija ir tik daudz, lai rastos kritiskā masa, kas nodrošina ķēdes reakciju, un kodolierīce darbojas, kā paredzēts, sekunžu laikā pelnos var pārvērsties nozīmīga apdzīvota vieta ar simtiem tūkstošu un varbūt pat miljoniem cilvēku.

-    Vai es nemaldos, domādams, ka lādiņi ir bez aizsardzības?

-    Bez tā, ko jūs saucat par PALS aizsargmehānismu?

-    Tieši tā.

-    Nē. Tie ir pārāk primitīvi.

Kodolierīces, par kurām bija runa, bija nelielas, vecas, ar noteiktu uzglabāšanas termiņu. Kāda atsevišķa valsts tās iegādātos vienīgi tad, ja nebūtu izvēles. Vieglāk un efektīvāk būtu iegādāties kodolmateriālus un izgatavot savu bumbu.

Aplūkojamie artilērijas lādiņi varēja būt ideāli piemēroti vienīgi mērķtiecīgam terora aktam. Tie bija viegli uzspridzināmi un transportējami. Lai arī kas bija lādiņu iegādājies, tas bija riskējis un atgriezies pēc otras ierīces, tā liekot saprast, ka tā vajadzīga konkrēta plāna īstenošanai. No visa, ko pastāstīja Mirnovs, bija izdarāms tikai viens neapstrīdams secinājums - lai arī kas nopircis ieročus, tas darīts ar skaidru mērķi.

Gideons paskatījās uz papīru, kurā bija jautājumi sarunai ar Kerolainu. Vēl varēja pagūt uz reisu pāri Bēringa jūrai un Fērbenksā pārsēsties. Pēc desmit, varbūt divpadsmit stundām viņš jau varēja būt Sietlā. Interesanti, pēc cik ilga laika iespējams nokļūt zīmītē uzrādītajā vietā - Fraidīhārborā?

VIENPADSMITĀ nodaĻa

Sietla, Vašingtonas štats

Pie sienas bija piestiprināta plāksnīte ar bultiņu pa kreisi. Plāksnīte informēja:

IEPRIEKŠĒJĀS IZMEKLĒŠANAS ZVĒRINĀTIE

Džoslina un Beldens klusēdami gāja pa grīdsegām klāto gaiteni.

Visur bija jūtama slēpta, neaprobežota vara. Džoslinai ne reizi nebija iznākusi saskare ar justīciju federālajā līmenī, kur, liekas, valdīja auksts formālisms. Jau atrašanās šeit lika skriet pa muguru aukstām tirpām. Tā parasti notika ar katru pilsoni, kas izdzirdēja vārdus "Valsts ieņēmumu dienests".

Federālie tiesas nami bija varas tempļi, kur valdīja uz mūžu iecelti tiesneši, un Savienoto Valstu prokuroriem piederēja tādas pašas tiesības sodīt kā militārajiem diktatoriem.

Federālie likumdošanas akti sniedzās tik tālu, ka radīja Džoslinai bažas. Tie bija kļuvuši tik plaši, ka aptvēra gandrīz visus štata noziegumus.

Aizsardzība pret divkāršu notiesāšanu bija kļuvusi par anekdoti. Ja apsūdzētais tika attaisnots štata līmenī, bet noziegums neiekļāvās priekšstatā par politisku taisnīgumu, viņu varēja vēlreiz tiesāt federālā līmenī. Lietās, kurās politiskos akcentus salika prezidents vai ģenerālprokurors, tā bija parasta parādība.

Beldens neizrādīja satraukumu, bet to nevarēja teikt par Džoslinu. Viņa zināja, ka nelokāms federālais prokurors, ja vien vēlas, var izvirzīt apsūdzību gandrīz ikvienam gandrīz vai par jebkuru darbību. Cita lieta, vai viņš spēja panākt, ka divpadsmit neatkarīgi zvērinātie pēc pierādījumu izskatīšanas cilvēku notiesā. Pat ja cilvēks nebija vainīgs, tā pierādīšana varēja prasīt pusi miljona dolāru un divus mūža gadus.

Tālumā viņa ieraudzīja sargu, kas, ģērbies zilā jakā, sēdēja pie rakstāmgalda aiz matēta stikla durvīm, kuras rotāja uzraksts melniem burtiem: IEPRIEKŠĒJĀS IZMEKLĒŠANAS ZVĒRINĀTIE. Gaitenī pie sienas stāvēja cietu un atbaidošu koka krēslu rinda.

Džoslina cerēja ieraudzīt citus lieciniekus, kas varētu Beldenam būt pazīstami un apstiprinātu vārdus, ka viņu uz šejieni atvedušas aizdomas par Maksa Spērlinga iespējamo līdzdalību zagšanā. Viņa bija vīlusies. Visi krēsli gaitenī pie sienas bija tukši.

Džoslina iegāja pa durvīm pirmā un uzrunāja sargu. Ar jauku smaidu viņa pasniedza vizītkarti.

- Es esmu Džoslina Koula un ierados kopā ar savu klientu misteru Beldenu. Viņš ar pavēsti izsaukts šodien dot liecību.

Sargs reaģēja uz patīkamo toni, taču viņa žesti un kustības bija automātiskas kā robotam. Ieskatījies vizītkartē, viņš attaisīja rakstāmgalda atvilktni, izvilka aktu vākus, ko pacēla tā, lai Džoslina nevarētu ieskatīties tajos nostiprinātajās lapās, un kaut ko atķeksēja ar zīmuli.

Viņa nodomāja, ka tas ir liecinieku saraksts, un cerēja, ka šajā konkrētajā lietā sarakstā ir arī citi vārdi. Viņa zināja, ka federālie zvērinātie nodarbojas ar visdažādākajām lietām. Zvērinātie vienā dienā varēja uzklausīt ļoti atšķirīgus pierādījumus un liecības savstarpēji nesaistītās lietās, lielākoties no citu vārdiem uzklausītas FIB, Alkohola, tabakas un šaujamieroču pārvaldes, Muitas un imigrācijas dienesta, VID, Narkotiku apkarošanas biroja aģentu liecības.

Dažos gadījumos varēja notikt ilgstoša izmeklēšana ar sarežģītu kriminālu pārkāpumu noskaidrošanu, kas turpinājās mēnešiem un pat gadiem. Dažreiz, kad prokurors konstatēja, ka lieta balstās vienīgi uz baumām, izmeklēšana beidzās bez apsūdzības uzrādīšanas. Bieži tas notika tikai pēc tam, kad bija izsaukti un pamatīgi notirpināti daudzi aizdomās turamā draugi un darījumu partneri. Cilvēku varēja arī nenotiesāt, taču viņa reputācija tika sabojāta.

Citas lietas, parasti lielākā to daļa, neradīja nekādas šaubas. Tāda, piemēram, bija banku aplaupīšana, kam bija desmitiem aculiecinieku. Parasti pēc pāris liecinieku noklausīšanās pusstundas laikā izmeklēšana beidzās ar apsūdzības uzrādīšanu. Džoslina nezināja, kura no divām galējībām iespējama šoreiz.

-     Kamēr mans klients nav nodevis liecību, es gribētu aprunāties ar Savienoto Valstu prokurora palīgu, - Džoslina paziņoja.

Vīrs vēlreiz ieskatījās vākos.

-   Tas ir misters Makolijs. Es viņam to pateikšu. - Viņš uzrakstīja dažus vārdus Džoslinas vizītkartes otrā pusē.

Džoslina ar Beldenu apsēdās uz cietajiem krēsliem un kavēja laiku, skaitot bedrītes šaurā gaiteņa pretējās sienas apmetumā. Garām pagāja vairāki cilvēki, noskatījās uz gaitenī sēdošajiem, iegāja pa durvīm, sasveicinājās ar sargu un nozuda zvērināto telpā. Pirmajiem atnācējiem viņiem paejot garām, Beldens jautājoši palūkojās uz Džoslinu.

-    Zvērinātie, - viņa paskaidroja.

Pagāja desmit minūtes, un ieradās vēl daži zvērinātie. Atvērās durvis aiz sānu loga, matētā stikla otrā pusē parādījās ēna, un varēja dzirdēt, ka vīrietis klusinātā balsī sarunājas ar durvju sargu. Tika pieminēts Beldena vārds.

Beldens piecēlās.

-    Sēdiet! - noteica Džoslina. Viņa iegāja pa durvīm un nokļuva aci pret aci ar gara auguma vīrieti smalksvītrotā uzvalkā. Viņam bija tumšbrūni mati ar nelielu sirmumu virs ausīm un dziļi iegrimušas acis aiz stūrainām brillēm metāla ietvarā. Seja bija bāla kā cilvēkam, kas pārāk ilgi uzturas telpās dienasgaismas spuldžu gaismā.

-    Vai misters Makolijs?

-Jā.

Ne mazākās draudzīguma pazīmes. Prokurora iemiesojums. Viņš stāvēja ar akmeņainu, gandrīz ledainu seju.

-    Es esmu Džoslina Koula. Mistera Beldena advokāte.

Cerēdama salauzt salto virskārtu, viņa pasmaidīja un

sniedza roku. Tas neiedarbojās. Viņš saņēma roku.

-    Sveicināta!

-     Vai mēs varētu brīdi parunāties, pirms mans klients dosies zvērināto zālē?

-    Protams.

Misters Makolijs palika pie sarga galda. Turpat sēdēja tiesas izpildītājs, cerēdams būt trešais klausītājs.

-    Es biju domājusi kādu klusāku vietu, - sacīja Džoslina.

-      Kā vēlaties. - Makolijs turēja padusē biezus vākus, no kuriem spraucās ārā papīra lapas, uz kurām nekas nebija ieraugāms. Viņš veda Džoslinu uz īsu gaiteni turpat aiz sarga galda, atvēra durvis un nospieda slēdzi pie sienas. Virs galvas nomirkšķināja un iedūcās dienasgaismas spuldzes.

Telpā atradās neliels konferenču galds ar četriem krēsliem, pa diviem katrā pusē, uz galda stūra bija telefons. Kailas zirņu krāsas sienas. īsts iestādes interjers.

Makolijs aizvēra durvis.

-   Ko tieši jūs vēlētos pārrunāt? - Bija redzams, ka viņš nedomā apsēsties.

Džoslina kļuva nemierīga. Ja Beldens bija neatkarīgs liecinieks, prokurora izturēšanās nekādā ziņā to neatspoguļoja. Varbūt tā bija tikai augstprātīga federālās varas demonstrēšana, lai parādītu, kas ir noteicējs, taču Džoslina kļuva modra.

-   Mans klients saņēmis pavēsti. Viņam nav ne jausmas, par ko ir runa un kāpēc viņš izsaukts.

-    Vai tā patiešām ir? - Varēja nodomāt, ka Makolijs uzjautrinās.

-   Jā, tā tas ir. Jūs būtu ļoti izpalīdzīgs, ja dotu kādu norādījumu, kāpēc viņam vajadzēja ierasties.

-    Par to es nešaubos, - Makolijs atteica. - Vai esat kādreiz kopā ar liecinieku ieradusies uz iepriekšējo federālo izmeklēšanu?

Džoslina sabozās. Makolijs pārbaudīja viņas mandātu.

-    Uz federālo ne, - viņa sacīja. - Esmu pavadījusi lieciniekus štata līmenī.

-    Tā jau es domāju, - noteica Makolijs. - Atļaujiet dot jums nelielu padomu. Man nav tiesību atklāt nedz iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto darba saturu, nedz ko citu.

-    Tātad šobrīd tā ir izmeklēšana, nevis apsūdzības izvirzīšana?

-    Šobrīd tā ir.

-    Vai izmeklēšanas objekts ir mans klients?

-    Vai viņš ir saņēmis brīdinājuma vēstuli?

-    Nē. Vismaz man tas nav zināms.

-    Jūs pati esat atbildējusi uz jautājumu.

-    Tāpēc lielāka skaidrība nerodas.

-    Es atvainojos, bet vairāk ne ar ko nevaru palīdzēt.

-    Vai jūs varat vismaz pateikt, cik vēl liecinieku, atskaitot manu klientu, ir izsaukts?

-Nē.

-    Vai pret kādu šīs izmeklēšanas sakarā ir izvirzīta apsūdzība?

-    Šķiet, ka jūs nesaprotat angļu valodu.

-    Es pārstāvu klientu, kas ir spiests liecināt, neko nezinot par lietas būtību. Jūs cerat, ka es atļaušu viņam ieiet zālē, nezinot, ap ko grozās lieta, un nesaņemot juridisku padomu, lai viņu tur izprašņātu nezin cik federālo prokuroru un vesela armija iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto?

-   Apsveicu ar atgriešanos pie zemes, - sacīja Makolijs.

-    Mans klients var arī neliecināt un atsaukties uz piekto labojumu. - Džoslina pētīja pamatu, cik droši var uz tā nostāties un cik ļoti zvērinātajiem nepieciešama Beldena liecība. Varbūt iespējams iesaistīt Makoliju pārrunās par neaizskaramību.

-    Viņš var atsaukties uz piekto labojumu. Viņam ir tādas tiesības, - sacīja Makolijs. - Bet, ja izmeklēšana ieilgst, es ieteiktu klientam ieņemt savu pozīciju, iekams par izmeklējamo lietu nav izteikušies citi. Rezultātā mistera Beldena stāvoklis var kļūt neapskaužams.

-    Ko jūs gribat teikt? Ka viņš ir izmeklēšanas objekts?

-    Es to neteicu.

-   Par ko tad jūs runājat? Jūs nupat izteicāt viņam draudus.

-   Es nevienam nedraudu. Es izskaidroju sistēmas darbību.

-     Vārdu sakot, ja iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto priekšā stāsies cits liecinieks un melos, acīs skatīdamies, tad tikai tāpēc, ka klients izmanto konstitucionālās tiesības klusēt, jūsu aizdomas vērsīsies pret viņu?

-    Viņam ir visas iespējas izkliedēt aizdomas, dodot liecību.

-    Bet ja viņš to nedarīs?

Džoslina juta, ka federālā valdība ar savu smago roku laidusi uguni viņas asinīs un tagad tās vārās kā izkausēts svins.

-    Jūs jau esat padarījis viņu par aizdomās turamo.

-   Nē, neesmu. - Viņš pasmaidīja, it kā gribētu teikt: "Pierādiet!"

-     Ja jūs vēlaties, lai viņš liecina, mēs gribam, lai jūs piešķirat neaizskaramību.

-     Izmetiet to no galvas! - Makolijs pagriezās it kā uz iešanu, bet tad atskatījās. - Pasakiet savam klientam, ka viņš var sagaidīt vēl kādu sūtījumu. - Makolijs nepārprotami draudēja ar brīdinājuma vēstuli.

-    Acumirkli. - Viņš bija ieguvis Džoslinas uzmanību. - Jūs gribat teikt, ja viņš atteiksies liecināt, izmeklēšana var pavērsties pret viņu?

-    Es saku tikai to, ka viņš var sev palīdzēt vai kaitēt. Kā pats vēlas.

-    Kas šī ir par valdību? Jūs ne ar vārdu nepasakāt, kas īsti notiek, bet nu paziņojat, ja klients izmantos tiesības klusēt, viņam tiks izvirzīta apsūdzība.

-    Tas ir viss, ko varu teikt. Pasakiet savam klientam, lai pieņem lēmumu.

-    Mirkli pagaidiet! Vai nav nekādu iespēju šo jautājumu pārrunāt?

-    Tāda ir procedūra. Jūs varat to atzīt vai ne. - Makolijs no jauna pagājās uz durvju pusi.

-   Atļaujiet aprunāties ar viņu.

Viņš pagriezās.

-    Vajadzētu domāt, ka jūs neesat to darījusi pirms ierašanās šeit.

Lai arī ko Makolijs domāja par Beldena nodarījumu, viņš skaidri redzami uzskatīja, ka Džoslina ir par visu lietas kursā. Viņa iekoda mēlē, jo iedomājās, ka viss, kas nāks pār lūpām, var nodarīt klientam arvien lielāku ļaunumu. Šķita, ka viņš jau ir iedzīvojies nepatikšanās. Vajadzēs ieteikt Beldenam, lai atsaucas uz piekto labojumu. Tomēr viņa negribēja arī nogriezt sev ceļu sarunām ar prokuroru.

-    Man vajag aprunāties ar klientu.

-     Dariet to! - Makolijs ieskatījās pulkstenī. - Cik ilgs laiks jums vajadzīgs?

-    Nezinu. Dodiet desmit minūtes.

Makolijs izgāja pa durvīm, atstādams tās vaļā un Džos- linu vienu pašu istabā. Viņa saprata, ka Beldenam draud nepatikšanas, tikai nezināja, par ko. Šī gan nebūtu pirmā reize, kad klients melojis.

Džoslina mirkli pagaidīja, lai Makolijs neslaistītos pa zāli, kamēr notiks saruna ar Beldenu. Varēja dzirdēt, kā atveras un aizveras zvērināto zāles durvis. Pēc tam garām sarga postenim aiz durvīm ar matēto stiklu viņa devās uz gaiteni. Krēslu rinda pie sienas bija tukša. No Beldena - ne miņas. Džoslina paskatījās pa garo gaiteni uz priekšu. Nekā.

Brīdi viņa stāvēja kā sastingusi un gudroja, vai Makolijs nav viņu maldinājis un vai pēc sarunas radītā apjukuma ievedis klientu zvērināto zālē. Tā tomēr nerīkotos pat federāli, viņa nosprieda, taču pajautāja.

Džoslina pagriezās pret sargu pie galda.

-    Vai misters Beldens iegāja zvērināto zālē?

-Nē.

-    Vai jūs nezināt, kur viņš palika?

-     Vai tad viņš nav tepat ārā? - Sargs apjucis piecēlās, piegāja pie durvīm un ieskatījās gaitenī. - Varbūt viņš ir vīriešu atpūtas telpā, - noteica vīrs.

Džoslina pagriezās un paskatījās pa gaiteni sarga norādītajā virzienā. Tas bija garš, taisns gabals, kas beidzās ar smagām ozolkoka dubultdurvīm otrā galā, kuras izgāja uz tiesas telpām.

-    Diemžēl es nevaru par to pārliecināties, - viņa sacīja.

Sargs paskatījās, it kā īstenībā nedrīkstētu pamest savu

posteni, taču to atstāja. Džoslinai sekojot, viņš strauji devās pa gaiteni uz priekšu. Sargs iegāja kungu telpā un aizvēra durvis.

Nervozās gaidās soļodama turp un atpakaļ, Džoslina izlaida roku caur matiem. Ieskatījās pulkstenī. Sekundes vilkās kā minūtes. Beidzot durvis atvērās. Cerēdama ieraudzīt Beldenu, viņa apsviedās apkārt, taču redzēja sargu, kas pagrozīja galvu.

-    Iekšā neviena nav.

-    Kur viņš varētu aiziet?

-    Nezinu.

-    Jūs esat pārliecināts, ka viņš neiegāja zvērināto zālē?

-    Jā. Tur iegāja vienīgi misters Makolijs, neviens cits. Vai gribat, lai pārbaudu?

-    Nē. - Lai nu ko, bet Džoslina nevēlējās pati saņemt pavēsti. Makolijs jau bija aizkaitināts un gatavs rīcībai. Ziņa, ka Beldens nozudis kokos, apstiprinātu viņa aizdomas.

-    Varbūt mans klients izgājis ārā ieelpot svaigu gaisu, - viņa ieminējās. - Es tūlīt pārbaudīšu.

Džoslinu pārņēma muļķīga sajūta kā reizēs, kad nāk atskārsme, ka klients melojis. Viņa vairs nezināja, vai tāds Makss Spērlings maz ir, varbūt Beldens to izdomājis. Bet kādēļ gan viņam būtu vajadzējis kopā ar advokāti lidot uz Sietlu un pēc tam bēgt? Šādai rīcībai nebija jēgas.

-    Vai pilnīgi droši nevēlaties runāt ar misteru Mako- liju? - Viņas pārdomas iztraucēja sargs.

-    Nē. Viss ir kārtībā.

Atstājusi sargu pie vīriešu tualetes durvīm, Džoslina straujiem soļiem devās pa gaiteni uz liftiem. Galvā virmoja doma, ko tagad darīt. Varēja doties projām. Galu galā viņa nebija oficiāli pieteikusi ierašanos. Šeit nebija tiesa. Viņa varēja atdot Beldenam naudu, vismaz to daļu, kas nebija nopelnīta. Ja Beldens nestāstīja patiesību, Džoslina nevarēja viņu pārstāvēt.

Viņa vienmēr varēja iegūt laiku, pasakot Makolijam, ka klientam kļuvis slikti ar sirdi. Ka viņš paredzējis izmantot piektajā labojumā paredzētās tiesības. Varbūt Makolijam nebūs vēlēšanās viņu redzēt. Ja būs, var pateikt, ka viņš jau atstājis ēku. Tomēr šāds paziņojums varēja pamatīgi saniknot prokuroru. Makolijs jau bija demonstrējis, cik viegli aizkaitināms. Viņš varēja griezties tiesā pēc apcietināšanas ordera un apcietināt Beldenu par neierašanos. Džoslinai tikmēr nāktos stāstīt federālajam prokuroram pasaciņas. Interesanti, vai tās būtu uzskatāmas par šķēršļu radīšanu patiesības noskaidrošanai. Kamēr lifts, šķiet, stājās katrā stāvā, lai uzņemtu un izlaistu braucējus, caur galvu izskrēja miljons domu. Beidzot lifts nonāca pirmajā stāvā. Izkāpusi no tā, Džoslina pārlaida skatienu vestibilam. No Beldena nebija ne vēsts.

Viņi bija iegājuši ēkā no Piektās ielas, tāpēc Džoslina automātiski devās uz durvīm, kas izgāja uz to pusi.

Varbūt viņš uz ielas smēķē. Vai Beldens smēķē? Vina » » ? ?

nespēja atcerēties. Viņš bija košļājis košļājamgumiju. Pie tiesas zāles viņš bija to piedāvājis arī Džoslinai. Džoslina sāka apjēgt, ka zina par šo cilvēku ārkārtīgi maz. Viņš bija samaksājis piecpadsmit tūkstošus dolāru kā iepriekšēju honorāru, bet viņa zināja vienīgi pasta abonenta kastītes numuru un kaut kādu Kentas telefona numuru. Taisni brīnums, ka naudas dēļ cilvēks pārstāj domāt. Džoslina bija uzskatījusi, ka Beldena darbība ir pilnīgi likumīga. Kāpēc? Vai tāpēc, ka viņš bija ieradies ar naudu? To varēja vairums narkotiku tirgotāju.

Prāts sāka apsvērt visdažādākās iespējas. Ko tad, ja viņš nozūd? Tādā gadījumā nauda paliek viņai. Viņa varētu griezties tiesā ar paziņojumu, ka nespēj atrast klientu. Protams, ja ņem vērā Makolija domāšanas veidu, tā jau nu viņš ticēs!

Džoslina ieskatījās pulkstenī. Viņa bija teikusi Mako- lijam, ka vajadzīgas desmit minūtes. Nokļūšana līdz Piektās ielas ieejai bija prasījusi piecas minūtes.

Džoslina izgāja pa durvīm. Kūpošo cigarešu kodīgie dūmi lika iedomāties kritušo eņģeļu tikšanos pie anonīmajiem smēķētājiem. Turpat stāvēja desmitiem cilvēku ar kabatās sabāztām rokām, kuri, maitādami plaušas, mīņājās un mīdīja zemē nomestos cigarešu galus. Beldens nebija šo cilvēku vidū.

Skatīdamās uz visām pusēm, Džoslina noskrēja pa pakāpieniem uz Piekto ielu. Beldens nekur nebija redzams. Vajadzēja vēl piecas minūtes, lai apturētu taksometru. Iesēdusies aizmugurējā sēdeklī, viņa ieskatījās pulkstenī un deva šoferim norādījumus.

- Te būs lieki piecdesmit dolāri, ja nogādāsiet galā desmit minūšu laikā, - viņa uzrunāja šoferi. Šobrīd Makolijs būs sācis viņu meklēt un apjautājies sargam, kur viņa palikusi.

Taksometrs tik strauji uzņēma ātrumu, ka atsvieda viņu atpakaļ sēdeklī, kamēr rokas grābstījās gar drošības jostu. Piecdesmit dolāru bija ekstravaganta piemaksa, bet šobrīd viņa bija nikna uz Beldenu par maldināšanu. Viņa piemaksās taksometra vadītājam, lai tikai ātrāk uzkluptu šim vīram. Viņa nesaprata, kāpēc Beldens laidies lapās, taču viņu varēja meklēt tikai vienā vietā. Ja Beldens ir nobijies, viņam jāatgriežas pie ezerā atstātās lidmašīnas. Džoslina cerēja, ka pagūs tur nokļūt, iekams viņš aizlidos.

Šoferis te iekļāvās transporta plūsmā, te atstāja to, braukdams pa maršrutu, kas nepavisam nebija tāds kā no rīta izmantotais. Taksometrs pabrauca zem 1-5 maģistrāles un tālāk virzījās uz augšu pa kalna austrumu sānu. Iegriezies pa kreisi šaurā dzīvojamā rajona ielā, tas uzņēma ātrumu. Taksometrs droši vien traucās ar septiņdesmit jūdžu ātrumu, krustojumos samazinot līdz piecdesmit, lai vadītājs pamestu skatienu sānis.

Džoslina baidījās paskatīties. Ja kāds atvērtu stāvošas mašīnas durvis, šis cilvēks - vai vismaz viņa roka - tiktu aizrauts uz kaimiņu apgabalu. Viņa jau gribēja teikt, lai brauc mierīgāk, bet šoferis piebremzēja un uz diviem riteņiem nogriezās pa kreisi, iesviezdams Džoslinu durvīs.

Un tad viņa ieraudzīja Jūnjena ezeru. Tas atradās desmit kvartālus tālāk maģistrāles otrā pusē.

Viņi brauca pa kalnu lejup. Džoslina sameklēja rokasso- mā trīs divdesmitniekus, paskatījās uz skaitītāju un paķēra ceturto. Šoferim viņa droši vien būs dienas izcilākais vedums. Džoslina nevarēja kavēties ar atlikuma saņemšanu. Prātu nodarbināja doma, cik ilgā laikā hidroplāns sagatavojams lidojumam. Varbūt no jauna jāuzpilda degviela? Tādā gadījumā laika tā noķeršanai būtu vēl daudz. Saruna ar Makoliju nebija gara. Pat ja Beldens būtu atstājis tiesas namu tūlīt pēc advokātes ieiešanas prokurora istabā, viņš varēja iegūt, lielākais, desmit minūtes. Šoferis būtu varējis nokļūt līdz ezeram ātrāk vienīgi tad, ja brauktu pats pa savu privāto maģistrāli.

Mašīna ignorēja sarkano signālu un drāzās tālāk pa ezera austrumu krastu.

-   Tas ir pēc jūdzes pa kreisi. - Džoslina atsprādzēja drošības jostu un pārliecās pār priekšējo sēdekli, cik tālu iespējams. Varēja saskatīt restorānu - ķīniešu vai japāņu - un tā lieliem neona burtiem uzstādīto nosaukumu. Hidroplānu piestātne bija turpat aiz restorāna, viņa to atcerējās.

-        Tur. - Parādījās Beldena lidaparāts. Tas stāvēja pie piestātnes, taču kāds bija apgriezis to uz otru pusi un iedarbinājis motoru. Propellera saceltais vējš radīja nelielu ņirbu uz ūdens. Beldens nebija redzams, taču viņš nevarēja atrasties nekur tālu.

-Apstājieties tepat un izlaidiet mani laukā. - Viņa nometa naudu gandrīz mešus. Taksometrs vēl nebija apstājies, kad viņa atvēra durvis. Tiklīdz mašīna nobremzēja uz gran- tainā stāvlaukuma, Džoslina izlēca. Cenzdamās labāk satvert mapi un rokassomu, viņa gandrīz paklupa.

-    Vai kvīti nevajag, kundze?

Viņa nelikās zinis par vadītāju, jo visas domas aizņēma hidroplāns piestātnes galā, kura motors darbojās brīv- gaitā. Vajadzēja vēl tikt garām koka kastei ar augiem un ar zaļumiem apaugušiem baltu latiņu vārtiem.

Džoslina ieraudzīja viņu, tiklīdz bija iegājusi pa vārtiem. Beldens lika naudasmaku bikšu kabatā. Viņai tātad bija taisnība, domājot, ka lidmašīnā jāiepilda degviela. Beldens tuvojās lidmašīnai, it kā pārējā pasaule viņam neeksistētu. Viņš bija piemānījis Džoslinu, atstādams tiesas namā sarunājamies ar neapmierināto prokuroru, bet tagad gatavojās lidot mājup, it kā nekas nebūtu noticis.

Kā izkususi lava uzvirda dusmas.

-   Ei! - Džoslina iekliedzās pilnā balsī, taču kliedzienu noslāpēja motora rūkoņa.

Beldens uzkāpa uz viena no pontoniem.

Viņa iekliedzās vēlreiz, taču Beldens, pagriezis muguru, nelikās dzirdam.

Viņa nometa mapi un rokassomu uz piestātnes, salika rokas ruporā un sauca, lai viņš apstājas. Kurpes papēdis ieslīdēja spraugā starp diviem dēļiem un nolūza.

-    Nolādēts! - Tās bija labākās kurpes. Noāvusi saplīsušo kurpi, viņa klibodama devās uz priekšu un gandrīz paklupa. Norāvusi no kājas labo kurpi, viņa to aizmeta pa piestātni uz priekšu un, skriedama tikai zeķēs, sauca Bel- dena vārdu, papildinādama ar epitetiem, kurus neatkārto.

Viņai skrienot, motora rūkoņa kļuva skaļāka. Bija skaidrs, ka Beldens neko nedzird. Viņš atsēja vienu no trosēm, kas saistīja hidroplānu pie piestātnes, neizprotama iemesla dēļ pagriezās un paskatījās uz Džoslinu, kas skrēja pa piestātni.

Džoslina aizelsusies apstājās pussolī. No zeķēm bija palikušas tikai driskas. Nostājies uz pontona zem hidroplāna atvērtajām durvīm, Beldens paskatījās uz viņu ar tādu izteiksmi, it kā redzētu pirmo reizi un nezinātu, kas viņa ir. Tad viņš pamāja ar roku, it kā būtu pazinis. Tas maitasga- bals patiešām māja ar roku un smaidīja. Viņa neticēja savām acīm. Sejā nebija nedz mazākās nožēlas, nedz vainas apziņas par to, ka Džoslinai nācies palikt tiesas namā ar nīgru prokuroru, lai izstrēbtu viņa ievārīto putru.

Cenzdamās ievilkt elpu, viņa uzlika rokas uz ceļgaliem un saliecās viduklī. Džoslina bija pārskaitusies. Viņa bija gatava Beldenu nogalināt. Viņa paskatījās uz sadriskātajām zeķēm kājās un šajā brīdī izdzirda ierēcamies motoru.

Džoslina palūkojās augšup. Viņš bija atbrīvojis pakaļgala trosi, iekāpis lidaparātā un tagad atstāja piestātni. Beldens gatavojās pamest viņu krastā. Tas varēja notikt tikai pār viņas līķi. Džoslina paķēra pirmo lietu, kas pagadījās pa rokai - tā, izrādījās, bija uz piestātnes nomestā labās kājas kurpe -, un skrēja pie hidroplāna. Sasniegusi piestātnes galu, viņa meta kurpi no visa spēka. Atsitusies pret astes eleronu, tā iekrita ūdenī.

Sviedriem noplūdusi, sašutumam bangojot, viņa stāvēja piestātnes galā. Pēda pulsēja un asiņoja no ierautās skabargas. Viņa sekoja ar acīm hidroplānam, kas izmeta plašu loku un aiz laivu mājas nozuda skatienam. Motora rēkoņu noslāpēja ēkas koka fasāde. Tomēr bija dzirdams, ka apgriezieni palielinās un hidroplāns ceļas gaisā. Kaut ko darīt nebija Džoslinas spēkos.

Saniknota viņa devās uz piestātnes galu. Pie laivu stacijas stūra varēja sadzirdēt, ka motora troksnis kļūst par oktāvu spalgāks un simt decibeliem skaļāks. Piepeši no ēkas tālākā stūra, motoram darbojoties ar pilnu jaudu, parādījās hidroplāns ar astes galu uz leju un aiztrauca virs ūdens.

Džoslina stāvēja kā sastingusi un kā kaleidoskopā ieraudzīja novirmojam ģeometriskas figūras, bet propelleru aizšaujamies uz priekšu un smagi kā akmenim iekrītam ūdenī. Šķita, ka oranžs uzliesmojums, no kura spilgtuma iesāpējās acs nervs, paceļ no fizelāžas uz augšu abus spārnus vienā gabalā. Pēc mirkļa Džoslinu trāpīja triecienvilnis, nosviežot atmuguriski uz piestātnes. Pēdējais, ko Džoslina atcerējās, pirms viņu ķēra šoks, bija milzīgs karstums. Liesma no eksplodējušās degvielas tvertnes uzšāvās simts pēdu augstumā. Gaisā aizvirpuļoja nelieli hidroplāna gabaliņi kā lapas rudens vētrā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Baltā nama Darba grupai bija taustekli Nacionalaja drošības padomē, acis un ausis CIP, FIB, Tieslietu ministrijā un ducī federālo iestāžu. Grupā tika analizēta un apkopota informācija par nacionālo terorismu. Šis centrs bija izveidots pēc federālās ēkas uzspridzināšanas Oklahomā un turpmāk sanāca reizi nedēļā vecajā prezidenta kancelejas ēkā, ja vien lieta nebija steidzama. Tādās reizēs visi tika sasaukti kopā pusstundas laikā. Šī tikšanās nebija ieplānota.

- Kas īsti noticis? - Stjuarts Bolins bija tā saucamās Darba grupas priekšsēdētājs. Komisijas oficiālais nosaukums bija Koordinācijas darba grupa cīņai ar terorismu. Komisija bija izveidota, lai mēģinātu novērst karu savu interešu aizstāvēšanas vārdā, kas izcēlās, tiklīdz Kongress atvēlēja vairāk līdzekļu terorisma apkarošanai.

Ģenerālprokuroram bija vajadzīga pārliecība, ka Ārlietu ministrija nebāž degunu krimināllietās, kas ir Tieslietu ministrijas pārziņā. Ārlietu ministrija no gada gadā niknojās uz Nacionālās drošības padomi par jaukšanos ārpolitikas veidošanā. FIB un CIP cilšu karos bija savi paņēmieni, bet Aizsardzības ministriju nodarbināja tikai vienas rūpes, proti, lai neviens, arī prezidents un Kongress, neapcirptu tās budžetu. Naudas mešanu šajā bedrē varēja pielīdzināt asiņainas ēsmas mešanai tvertnē, kurā čum un mudž haizivis.

Bolinam bija sava darbības joma. Viņš bija nacionālās drošības padomnieks un komisijā atradās tuvāk varas virsotnei nekā jebkurš cits. Kopā ar viņu pie galda sēdēja CIP direktora vietnieks, augsta ranga FIB pārstāvis un ģenerālprokurora vietnieks. Komisijā vēl ietilpa pārstāvji no militārās izlūkošanas, Alkohola, tabakas un šaujamieroču pārvaldes un izlūkdienesta pretizlūkošanas nodaļas. Viņiem visiem bija pieejama pati slepenākā informācija.

CIP direktora vietnieks pasniedza Bolinam ziņojuma mapīti ar atzīmi "Sevišķi slepens". Bolins to attaisīja, izlasīja, aiztaisīja un pacēla skatienu.

-    Kas ar to nodarbojas?

CIP pamāja uz vīru baltā flotes parādes tērpā ar kapteiņa uzplečiem.

Bolins pamāja ar galvu. Virsnieks piecēlās no krēsla un apkārt galdam devās pie lielas pasaules kartes, kas bija nolaista priekšā tāfelei. Viņš paņēma rādāmo kociņu.

-    Apmēram pirms nedēļas Flotes izlūkdienests sāka uztvert drudžainu krievu militāro iestāžu sazināšanos Sibīrijā. Tā vieta saucas "Sverdlovska - četrdesmit pieci" un atrodas šeit. - Viņš norādīja kartē uz pilsētu Krievijas centrā. - Sazināšanās notika ar viņu Klusā okeāna flotes pavēlniecību, kas atrodas te. - Viņš pielika rādāmo kociņu kartei vēlreiz. - Vladivostokas osta. Mēs nepievērsām šim faktam uzmanību, taču turpinājām novērošanu. Vairums ziņojumu bija šifrēti. Citi nebija. Dažreiz sazināšanās notika pa telefona līnijām, kam nav aizsardzības.

-     Notika atklātas sarunas? - Šķita, ka Bolinu tas pārsteidz.

-     Jā. Arī mēs tam pievērsām uzmanību. Varēja nodomāt, ka viņi vēlas, lai mēs noklausāmies.

Bolins pamāja, lai viņš turpina.

-    Sarunās un pārraidēs visu laiku parādījās viens vārds - "Isvanja". Mēs īsti nezinājām tā jēgu, tāpēc ievadījām to vienā militārās izlūkošanas datu bāzē un pirms pāris dienām noskaidrojām, ko tas nozīmē. "Isvanja" ir krievu rūpnieciskās zvejas traleris. Pēc informācijas, kas ir mūsu rīcībā, tas nogrimis šomēnes pirms kāda laiciņa Klusā okeāna austrumu daļā.

Flotes virsnieks vēlreiz norādīja ar rādāmo kociņu uz karti, šoreiz uz Kluso okeānu pie Savienoto Valstu krastiem.

-    Tas nogrimis te, apmēram sešdesmit jūras jūdzes uz rietumiem no Huana de Fukas šauruma pretī Vašingtonas štata piekrastei. Krasta apsardze apmēram pirms desmit dienām pamanīja eļļas traipu. No Krasta apsardzes kuģa "Re- gal" izlidojušais helikopters atrada atsevišķus priekšmetus no bojāgājušā kuģa. Signālboju, pludiņkameru un daļēji piepūstu glābšanas plostu.

-    Nevienu dzīvo?

-Nē.

Virsnieks pārskatīja uz galda nolikto lietu, līdz atrada vajadzīgās fotogrāfijas, kuras pa galdu padeva tālāk Boli- nam.

-    Plostam uz sāniem bija uzraksts "Isvanja". Pēc krievu ziņām, kuģis norakstīts sagriešanai lūžņos un tam vajadzējis doties uz Bangkoku.

-    Ko kuģis darījis Rietumu piekrastē? - vaicāja Bolins.

-    Mēs to nezinām, - paskaidroja virsnieks. - To nezina arī krievi.

-     Vismaz tā viņi mums saka. - CIP vīram acīmredzot bija šaubas par krievu atklātību.

Flotes pārstāvis viņu ignorēja.

-    Tajā rajonā jūra bija vētraina, taču neviens signāls, kas vēsta par nelaimi, nav noraidīts. Krievi atzīst, ka šis kuģis varētu būt iesaistīts kādā kontrabandas darījumā.

-    Kādā kontrabandā? - vaicāja Bolins.

-    To vini nesaka.

-    Mēs zinām, kā, - bilda CIP vīrs. - Tāpēc ka viņiem zināms vairāk, nekā viņi vēlētos atzīt.

-    Nekas liels no bojāgājušā kuģa netika atrasts, - sacīja flotes pārstāvis, - taču ar to pietika, lai noprastu, ka kuģa "Is- vanja" komanda nav vēlējusies, lai to atrod. Signālboja bija aprīkota ar jūras raidītāju, kas raidīja signālu krievu armijas frekvencē. Tas ir vecās sistēmas raidītājs, kuru nevar uztvert tālāk par simts jūdzēm. Pludiņkamera izraisīja interesi. Tajā atradās simt galonu dīzeļdegvielas.

-    Kāpēc?

-     Zemūdens pludiņš, kas palīdz bojām. Bojas peldēja virs ūdens, viena no tām raidīja signālu. Lai arī kāda bijusi krava, tā piesieta trosē zem kameras ar dīzeļdegvielu. Pludiņš vai krava no virspuses nebūtu redzami. Ierīce kopumā izdomāta visai asprātīgi, un tai vajadzēja nogrimt, ja krava netiktu izcelta dažu dienu laikā. Pludiņkamera bija aprīkota ar nelielu vārstu un taimeru, kam vajadzēja vārstu atvērt. Tiklīdz dīzeļdegviela būtu izplūdusi jūrā, krava nogrimtu kopā ar bojām. Mēs kameru atradām tikai tāpēc, ka krava bija paņemta. Bojas turēja tukšo kameru tuvu ūdens virsmai.

-    Vai ir nojausma, kas tā bijusi par kravu? - Bolins jautāja.

-    Tā svērusi apmēram divsimt mārciņu. - Tagad bija FIB kārta. - Mūsu laboratorijā tika izdarīta kameras un signālbo- jas analīze. Jāpieņem, ka bijušas vēl divas bojas, jo mēs atradām trīs pārgrieztas troses. Spriežot pēc trošu resnuma, kas ir vienāds, kā ari pēc pludiņa ietilpības, mēs noteicām kravas svaru. Te ir vēl kaut kas, kam jāpievērš uzmanība.

Viņš pasniedza laboratorijas atskaiti Bolinam, kas ātri pārlaida tai acis, pāršķīra otru lapu un apturēja skatienu lapas vidū.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-    Pārbaude tika izdarīta atkārtoti.

-    Ko vēl mēs zinām? - Bolins uzrunāja visus pie galda sēdošos.

-    Mēs turpinām sekot krievu ziņojumiem no "Sverdlov- skas - četrdesmit pieci". - To teica C1P direktora vietnieks.

-    Mēs nespējām atšifrēt visus, taču esam noskaidrojuši, ka krietni augstā valdības līmenī valda satraukums.

-Tas varētu nākt no "Sverd…".

-    "Sverdlovskas", - sacīja CIP. - Jā. Tur ir apakšzemes bunkuri. Ja vēlaties redzēt, mums ir fotogrāfijas no pavadoņa.

Bolins nogrozīja galvu.

-    Jūs domājat, ka no tiem kaut kas nozudis?

-    Tas ir iespējams, - sacīja flotes pārstāvis.

-    Pastāstiet par to "Sverdlovsku".

-    Tās tuvumā ir pilsēta Jekaterinburga ar labi attīstītu kriminālo pagrīdi. Pēdējos gados organizētās bandas izdarījušas daudz vardarbīgu noziegumu. Noslepkavoti vairāki turienes varas pārstāvji. Par vienu no galvenajiem karojošo noziedzīgo grupējumu interešu objektiem uzskata noliktavas ar bruņojumu "Sverdlovskā - četrdesmit pieci". Dažādās kriminālās grupas, kas cīnās par virskundzību, uzskata šo objektu par svarīgu ietekmes zonu.

-    Vēl jāņem vērā fakts, ka drošība objektā ir ļoti zemā līmenī, - noteica CIP. - Esam uzzinājuši, ka šā apgabala bandas uzskata sevi par nozīmīgām spēlētājām pasaules ieroču tirgū. Pēc manām domām, Krievijas valdība glabā šo mantu viņiem, līdz tiks atrasti pircēji.

-     Mums zināms, ka Irānas un Irākas pārstāvji tur jau mēģinājuši iepirkties, - sacīja flotes virsnieks.

-    Varbūt viņi jau ir iepirkušies, - sacīja CIP.

-    Vai ir pierādījumi, ka kuģa "Isvanja" krava sagādāta ar valdības ziņu? - jautāja Bolins.

-     Pagaidām ne, - paskaidroja flotes virsnieks. - Bet mēs turpinām pētīt.

Bolins smagi nopūtās.

-    Situācija kļūst ļaunāka, - sacīja CIP.

-    Ko jūs ar to gribat teikt? - Bolins paskatījās uz viņu.

-     Ir atšifrēti daži ziņojumi, ar kuriem apmainījusies "Sverdlovska" un Vladivostoka. Kļuvis zināms kāds vārds.

-    Kāds vārds?

-    Viltotajā kravas pavadzīmē par mašīnu daļām kā nosūtītājs minēta krievu sabiedrība "Zilā zvaigzne". Traleris "Isvanja" izbraucis no Vladivostokas četras dienas pirms tam, kad uz visām pusēm sāka lidot ziņojumi.

-    Brīnišķīgi, - sacīja Bolins.

-    Sabiedrības "Zilā zvaigzne" izpilddirektors ir Viktors Koļikovs.

Bolina skatiens piepeši kļuva auksts kā tērauds. Viņš neteica neko, bet sēdēja un skatījās CIP direktora vietniekā. Šoreiz bija nepieciešams visaugstākais slepenības līmenis. Iekams sarunu varēja turpināt, visiem vajadzēja atstāt telpu.

TRISPADSMITA nodaĻa

Jūnjenas ezers, Sietla, Vašingtonas štats

^Neatliekamās medicīniskās palīdzības ārstam izvelkot no delma vēl vienu koka skabargu, Džoslina viegli saviebās. Sprādziena brīdī viņa bija aizlikusi sejai priekšā roku. Hidroplāna eksplozija bija sadragājusi koka margu gabalu un apbērusi viņu ar sīkām šķēpelēm.

Triecienviļņa ārējā mala, par laimi, bija nogāzusi viņu uz muguras, tāpēc Beldena lidaparāta šrapneļveida atlūzas bija pārlidojušas pāri un ietriekušās koka laivu stacijas sienā aiz muguras.

-    Ceru, jūs apzināties, ka jums laimējies, - ārsts ierunājās, nepārtraucot darbu.

-    Esmu laimīga. Patiešām.

-     Mazliet pacietības. Te ir vēl dažas. - Viņš satvēra ar pinceti nākamo skabargu un izrāva no rokas kā putna spalvu.

-Ai!

-    Nesatraucieties! Palikušas tikai dažas. - Ārsts pacēla skabargu. Tā bija uz pusi mazāka par zobu bakstāmo. - Es varu tās arī atstāt, lai pūžņo. Jums tas ne visai patiks.

Izskatījās, ka Džoslinas rokai uzbrukusi dzeloņcūka.

-    Raujiet vien, tikai mazliet saudzīgāk.

-     Varbūt aprunāsimies, kamēr viņš strādā? - Makolijs neizskatījās priecīgs. Viņš bija ieradies piestātnē četrdesmit piecas minūtes pēc sprādziena. Prokurors patlaban stāvēja vaļējās neatliekamās palīdzības mašīnas aizmugurē, bet viņam blakus FIB aģents zilā vējjakā ar uzrakstu uz muguras un vēl kāds vīrs džinsos, kroskurpēs un treniņblūzē ar kapuci.

-     Sakiet, - Džoslina jautāja, - kā jums izdevās ierasties tik ātri?

-     Jūsu klients tika novērots, - ierunājās vīrs vējjakā, pirms Makolijs paguva viņu apklusināt.

-     Pateicos, mister Lārkin, - sacīja Makolijs. - Vai jūs nebūtu tik laipns un nesalasītu, kas palicis pāri no mistera Beldena, iekams visu nav savākušas kaijas?

Vīrietis uzklausīja pārmetumu, paskatījās uz piestātni, taču nekustējās. Džoslina nosprieda, ka arī otrs vīrietis treniņblūzē ir federālais aģents. Viņš bija gandrīz plikpauris, ar labi veidotu sportista augumu un šaudīgām acīm, kas ilgi nekur neaizkavējās. Viņš stipri atgādināja klientus kriminālistus, kādus viņai bija nācies pārstāvēt Kalifornijā.

-    Jūs gribat teikt, ka mans klients novērots visu laiku no brīža, kad viņam tika izsniegta pavēste ar uzaicinājumu ierasties pie iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem?

-      Neraizējieties par to, - bilda Makolijs. - Jūs redzējāt, kā viņš iekāpj hidroplānā, vai ne?

-     Es jau izstāstīju policijai visu, ko redzēju. Šo informāciju jūs varat iegūt policijā. - Džoslina bija identificējusi Beldenu, kad viņš iekāpa hidroplānā. Pēc viņas domām, Beldens bija viens.

-     Mēs labāk gribētu to iegūt no jums. Ar policiju jau ir runāts, - paskaidroja Makolijs. - No viņu teiktā izriet, ka jūs esat atlidojuši divatā. Kāpēc jūs reizē nelidojāt prom?

-    Šķiet, jūs esat sarūgtināts, ka neesmu to darījusi.

Makolijs neteica neko, bet lūkojās uz Džoslinu, gaidīdams atbildi.

-     Viņš nepateica, ka pamet tiesas namu. Atklājusi, ka Beldens nozudis, es biju pārliecināta, ka viņam jāierodas šeit. Apturēju taksometru un ierados te brīdī, kad viņš atstāja piestātni. Ja neticat, varat sameklēt taksometra šoferi.

-     Mēs to izdarīsim, - bilda Makolijs. - Kāpēc jūsu klientam vajadzēja lidot uz Sietlu, doties uz tiesas namu un, neaprunājoties ar jums un nesniedzot nevienu paskaidrojumu, bēgt?

-     Varbūt viņš gluži vienkārši nobijās? - Džoslina atteica.

-     Mjā… - Makolija sejas izteiksme liecināja, ka viņš tam netic.

-    Kur viņš bija ņēmis šo hidroplānu?

-    Kā lai es zinu?

-    Jūs esat viņa advokāte.

-    Pēc manām domām, viņš to nopircis.

-     Nē, - iebilda Makolijs. - Viņš nav to pircis. Mēs esam dabūjuši viņa īpašumu sarakstu, un hidroplāns tur nav minēts.

-    Šķiet, ka jūs zināt par viņu vairāk nekā es. Ja jau jūs tik cieši Beldenu novērojāt, kā tas nākas, ka viņš uzsprāga ar visu hidroplānu?

Makolijs paskatījās uz vīru treniņblūzē. Liekas, neviens no viņiem nemācēja atbildēt uz jautājumu.

-    Ja jau jūs tik ļoti uzmanījāt manu klientu, kāpēc nesūtījāt viņam brīdinājuma vēstuli?

-    Jūs esat šeit, nevis lai uzdotu jautājumus, - sacīja Makolijs, - bet lai uz tiem atbildētu.

-        Ak tā? Man nez kāpēc likās, ka esmu šeit, lai saņemtu ārsta palīdzību. Ja jau Beldens tika novērots, viņam bija tiesības dabūt brīdinājuma vēstuli.

-    Varbūt jā un varbūt nē, - atteica Makolijs.

-    Kā to saprast?

-    Tas nozīmē, ka varbūt jā un varbūt nē, - paskaidroja aģents treniņblūzē.

-    Vai Harolda Makavoja vārds jums kaut ko izsaka? - Makolijs mainīja sarunas tematu.

Džoslina bridi padomāja.

-Nē.

-    Un Džeimss Regals?

-Nē.

-    Bet Laiems Vokers? - šoreiz jautāja vīrs treniņblūzē.

-    Ko tas nozīmē? Vai tā ir nopratināšana?

-    Tikai atbildiet!

-    Nekad šos vārdus neesmu dzirdējusi.

Aģents saskatījās ar Makoliju. Atgājuši dažus soļus tālāk, lai Džoslina nedzirdētu, viņi sačukstējās.

-    Sakiet - kas īsti notiek? - Džoslina noprasīja.

Makolijs paskatījās uz viņu, it kā neko nespētu izdomāt. Aģents uzrunāja Makoliju:

-     Nez vai mēs vairs ko uzzināsim no Koulas klienta. Nekā labāka par advokāti mums nav.

Makolijs brīdi padomāja, bet tad piekāpās.

-     Visi trīs vārdi ir segvārdi, - viņš paskaidroja. - Tāpat kā Dīna Beldena vārds.

-    Par ko jūs runājat?

-    Tie visi ir vārdi, kurus jūsu klients izmantojis dažādās valstīs, kurās darbojies pēdējos divos gados. Zināmu laiku viņam bijušas pases ar katru nosaukto vārdu.

-    Beldens nav viņa vārds?

-Nē.

-    Un viņa darbības joma nav elektronika, - piebilda vīrs treniņblūzē.

-    Kādā jomā tad viņš darbojas?

-    Viņš ir savdabīgs speciālists, - sacīja Makolijs.

-    Var teikt, ka viņa galvenā joma ir transporta jautājumi, - bilda aģents. - Lai gan savas karjeras laikā viņš nodarbojies arī ar citām lietām. Viņam parādoties, parasti sāk mirt cilvēki.

Džoslina klausījās, taču neteica ne vārda.

-      Viņš iznomā savus pakalpojumus dažādiem klientiem. Biznesmeņiem, reizēm valdībām, dažkārt varu zaudējušiem grupējumiem, kas šo varu grib atgūt. Cik mums zināms, šajā zemē viņš darbojas pirmo reizi.

-    Vai gribat teikt, ka viņš ir algots slepkava?

-     Tas būtu pārāk pieticīgi, - sacīja aģents. - Misters Beldens, vienalga, kā viņu sauc, ciena grupveida atlaides. Kāpēc nogalināt vienu cilvēku, ja iespējams aizraidīt nāvē vairākus simtus, ja ne tūkstošus.

-    Ko jūs gribat teikt?

-    Kurdi Irākas ziemeļos. Jūsu klients sniedzis dažus pakalpojumus.

-    Un daži ciemi Horvātijā, - piebilda Makolijs. - Viņš nelieto lodes vai lielgabalus. Nekādas spridzināšanas. Darbs glīti padarīts, paliek tikai uzpūtušies līķi uz ielām.

-     Viņa specialitāte, - sacīja aģents, - ir bīstamu kravu pārvietošana. Patlaban zināms, ka viņš nodarbojies ar ķīmiskajiem ieročiem. Bet mums radušās bažas, ka viņš, iespējams, paplašinājis darbības loku.

-    Pietiek, - sacīja Makolijs.

Džoslina noprata, ka viņi pieskaras jautājumiem, kas var apdraudēt lietas izmeklēšanu.

-     Jūs joprojām gribat zināt, kāpēc nenosūtījām brīdinājuma vēstuli? - jautāja Makolijs.

-    Jādomā, ka ari es tiku novērota? - sacīja Džoslina. Makolijs atbildi nedeva, bet pietika paskatīties uz otra

vīra seju, lai tā kļūtu lieka.

-    Jūs tomēr neesat izskaidrojuši, kā tas nācies, ka, par spīti ciešajai novērošanai, viņiem hidroplānā izdevies ievietot spridzekli?

-    Vai viņiem?

-    Neko citu es nezinu teikt. - Džoslina palūkojās uz ūdenī peldošajām drazām.

-     Un kas tie viņi varētu būt? - pavaicāja Makolijs.

-    Tie cilvēki, kas ielavījušies hidroplānā?

-    Kā lai es to zinu?

-    Jūs strādājāt pie viņa.

-    Es biju viņa advokāte.

-    Skaisti, - sacīja aģents. - Bet tagad viņš ir miris, tāpēc jūs nevarētu iebilst, ja lūgsim izstāstīt, kas jums zināms par viņa darījumiem.

-     Es zinu tikai to, ko Beldens stāstījis. Un, ja ņem vērā jūsu teikto, tie droši vien ir meli.

-    Uzjautriniet mūs, - sacīja Makolijs.

Džoslina paskatījās uz abiem vīriem, taču neteica ne vārda.

-     Varbūt jūs vēlaties sev advokāti? - jautāja aģents.

-     Varbūt vēlaties, lai iepazīstinām ar jūsu tiesībām? Sagādājiet sev advokātu.

-    Runāsim atklāti. Vai esmu apcietināta?

-    Nē, - atbildēja Makolijs. - Vismaz ne šobrīd.

-    Labi. Tādā gadījumā varu teikt pavisam nedaudz un par lietu. Par jūsu minētajiem darījumiem es pilnīgi neko nezinu. Nezinu, vai viņa īstais vārds ir Beldens, un nezinu, ar ko viņš pelnījis iztiku. Es zinu tikai to, ko viņš man stāstījis, un, ja jūs abi runājat taisnību… - viņa palūkojās uz abiem vīriem, it kā tie viestu šaubas, - tad visa viņa man sniegtā informācija ir bijusi acu aizmālēšana.

-    Un kāda tā bija? - vaicāja Makolijs.

-    Viņš gribot uz salas atvērt uzņēmumu. Kaut kas sakarā ar elektroniku un slēdžiem. Viņš gribēja, lai uzņēmumu reģistrētu. Tas ir viss, ko zinu.

-    Un jūs neko vairāk viņam nejautājāt?

-    Ko es būtu varējusi jautāt?

-    Kā viņš jums maksāja?

-Ar čeku. No personiskā konta.

-    Vai pajautājāt, no kurienes viņš ieradies?

-   Viņš minēja kādu vietu Sietlas tuvumā. Liekas, Ken- ta. Bet, ja jūsu stāstītais ir taisnība, droši vien arī tie ir meli.

Abi vīri saskatījās, taču no viņu sejas izteiksmes varēja saprast, ka šī ziņa neko nedod.

-    Kāpēc viņš izraudzījās par savu advokāti jūs? - jautāja Makolijs.

-    Viņš sacīja, ka esmu ieteikta. Ieteicis kāds vietējais baņķieris.

-    Kā šo baņķieri sauc?

-    Nevaru atcerēties vārdu. Varbūt esmu to kaut kur pierakstījusi.

-    Vārds mums būs vajadzīgs.

-   Atgriezusies savā birojā, es paskatīšos.

-    Cik viņš jums samaksāja? - jautāja Makolijs.

Džoslina labprāt nebūtu atbildējusi, taču zināja, ka tiesa šīs ziņas var pieprasīt no bankas.

-    Desmit tūkstošus dolāru liels iepriekšējs honorārs par uzņēmuma lietu kārtošanu. Pieci tūkstoši par pavadīšanu pie iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem.

Aģentam iepletās acis.

-    Vai tas ir normāli?

-    Par tādu honorāru var tikai sapņot, - Makolijs atbildēja viņas vietā. - Un jums neradās aizdomas, ka Belde- nam varētu būt problēmas? - Džoslina vēl nepaguva atbildēt, kad prokurors uzdeva nākamo jautājumu: - Kad viņš jums piezvanīja sakarā ar izsaukumu pie iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem?

-    Pagājušās nedēļas beigās.

-    Un ko viņš teica?

Džoslina izstāstīja par Maksu Spērlingu, kaut šobrīd bija pārliecināta, ka arī viņu Beldens ir izdomājis.

-    Un jūs to visu pieņēmāt par patiesību? - noprasīja Makolijs.

-     Kāpēc lai es to nedarītu? Klients ierodas manā birojā, paziņo, ka viņam vajadzīgi juridiski pakalpojumi…

-    Un samaksā piecpadsmit tūkstošus, - piebilda aģents. - Paturiet vērā arī to!

-    Ko jūs vēl viņam kārtojāt? - vaicāja Makolijs.

-   Acumirkli, - bilda Džoslina. - Vai jūs domājat, ka es tāpat vien stāstīšu par klienta darījumiem?

-    Jūsu klients ir miris, - noteica Makolijs.

-    Es šaubos, vai reizē ar klientu mirušas arī viņa tiesības uz konfidencialitāti.

-     Par šo jautājumu mēs varētu sarīkot debates pie federālā tiesneša, - noteica prokurors, - vai varbūt iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto priekšā.

-   Es esmu nevis apcietinātā, bet tikai aizdomās turamā, vai ne?

-    Jūs varētu izrādīt gatavību sadarboties, - sacīja aģents.

-    Esmu to darījusi. Es izstāstīju visu, ko zinu.

-     Varbūt Beldenam gluži vienkārši patika advokāti brunčos? - jautāja aģents.

-   Vairums vīriešu citu alternatīvu nespēj ieraudzīt, - atteica Džoslina. - Neņemiet ļaunā.

-    Mēs to neņemam, - atsaucās aģents. - Vai starp jums abiem kaut kas bija?

-    Pajautājiet to saviem ļaudīm ar binokļiem! - Džosli- na atcirta.

-    Viņi apgalvo, ka nav bijis.

Nu jau Džoslina kļuva nikna.

-    Redziet nu, - viņa noteica.

-    Jums jāzina, - sacīja Makolijs, - ka konfidencialitāte attiecībā uz klientu netiek ievērota, ja advokāts kaut kādā veidā iesaistīts klienta nelikumībās.

-    Kāpēc man par to būtu jāuztraucas? Labāku nevainības apliecinājumu kā man ir grūti iedomāties. Pajautājiet to lūriķim, kurš ar savu binokli tepat apgrozās.

-    Klausieties, es nevaru galvot par katru minūti. - Aģents bija no tās provokatoru sugas, kas cēla valdībai neslavu.

-    Saprotu, kamēr atrados tualetē un guļamistabā, - atteica Džoslina.

-    Diezgan! - Makolijs stingri paskatījās uz aģentu, un tas pakāpās atpakaļ.

-    Tātad vairāk neko jūs nevarat mums pateikt?

-    Neko vairāk es nevaru jums pateikt, - sacīja Džoslina. - Es pārstāvēju firmu "Belden Electronics". Kaut misters Beldens - vai kā nu viņu sauc - ir miris, viņa firma nav mirusi. Man, advokātei, ir pienākumi pret firmu.

-    Mēs esam pārbaudījuši ierakstus par tās reģistrāciju, - sacīja Makolijs. Viņam jau bija zināms par sabiedrību. - Tur uzrādīts Beldena un jūsu vārds, kā arī sieviete, vārdā Samanta Hotorne. Kas viņa ir?

-    Tā ir parastā prakse, - paskaidroja Džoslina.

Lai izveidotu firmu, juristi bieži par tās darbiniekiem mēdza pierakstīt sevi un savus kalpotājus. Samantai, viņas saimniecei, pret to nebija iebildumu.

-     Man ar viņu vajadzēja aizstāt citus darbiniekus pirmajā paju īpašnieku sapulcē.

-    Cik saprotu, sapulce nav notikusi?

-    Nav.

-    Vai bija vēl citi paju īpašnieki, ne tikai Beldens?

Tā nebija visiem, arī Makolijam, pieejama informācija, taču to varēja iegūt, izsūtot viņai pavēsti ar aicinājumu ierasties, līdzi ņemot dokumentus.

-    Vismaz man tas nav zināms.

Iekams viņi paguva uzdot nākamo jautājumu, aģents tumši zilajā vējjakā ar burtiem ATF uz krūtīm un muguras piegāja pie Makolija, kaut ko viņam pasniedza un iečukstēja ausī. Džoslina neredzēja, kas tika nodots, taču priekšmets bija tik mazs, lai ietilptu aizvērtā plaukstā.

Makolijs pievērsās aģentam ielas apģērbā. Trīs vīri pakāpās dažus soļus atpakaļ, lai apspriestos bez noklausīšanās. Ārsts no jauna paņēma pinceti, lai turpinātu apstrādāt Džoslinas roku.

-    Liekas, es paturēšu tās kā suvenīrus, - Džoslina noteica. Iekams ārsts paguva saņemt roku, viņa norotīja blūzes piedurkni uz leju. Tā bija saplēsta un notraipīta ar asinīm.

FIB aģents zilajā vējjakā bija vienīgais, kas stāvēja pietiekami tuvu, lai Džoslina mēģinātu iesaistīt viņu sarunā. Abi viņa kolēģi nikni strīdējās. Vīrs treniņblūzē sparīgi žestikulēja. Šķita, ka strīdā ar Makoliju viņš zaudē. Džoslina nosprieda, ka aģents vēlas nogādāt viņu uz cietumu.

-   Varbūt pateiksiet, cik sen jūs izsekojat misteru Beldenu?

Aģents vējjakā paskatījās, pasmaidīja un noteica:

-    Pareizi. Tā jau nu es teikšu.

Makolijs atkal pienāca klāt.

-    Vai no manis vēl kaut kas vajadzīgs? - Džoslina noprasīja.

-     Vēl tikai viens jautājums, - Makolijs pavēstīja. - Kas jums zināms par to? - Viņš atvēra plaukstu. Tajā gulēja neliels baltas plastmasas kvadrāts ar apmēram collu garu malu un atgādināja sīku gleznas ietvaru ar ko līdzīgu pelēkam papīram pa vidu.

-    Kas tas ir? - viņa noprasīja.

-    Aģents atrada to peldam ūdenī. Vai nekad agrāk neesat to redzējusi?

-     Nē. - Džoslina nepazina priekšmetu, iekams Makolijs nebija to pielicis kā nozīmīti pie uzvalka atloka. Piepeši viņa atcerējās. Viņa tādu bija redzējusi pie to slimnīcas darbinieku baltajiem virsvalkiem, kuri strādā radioloģiska- jās laboratorijās.

-    To sauc par dozimetru, - sacīja Makolijs. - Tas reģistrē radiāciju, lai cilvēki, kam ar to saskare, nesaņemtu pārāk lielu apstarojuma devu. Kāpēc tas bija vajadzīgs jūsu klientam?

-    Nezinu.

Makolijs palūkojās uz Džoslinu, it kā neticētu.

-     Gribu jūs brīdināt, - sacīja prokurors. - Vai jums ir kāda nojausma, kāpēc jūsu klients tika nogalināts?

-    Ne mazākā.

-    Ja to prasītu man, - sacīja Makolijs, - es teiktu - tāpēc, ka mēs sākām par viņu interesēties. Viņu nogalinājuši cilvēki, kas labprāt dzīvo ēnā. Jūsu klients Beldens - vai, vienalga, kā šo vīru sauc, - un viņa sabiedrotie ir ļaudis, kas mīt zem akmeņiem un izlien no to apakšas naktīs. Saņemot pavēsti, viņš piepeši nokļuva starmešu gaismā. Draugi noturēja viņu par vājāko ķēdes posmu, kas kļuvis bīstams.

-    Un kāds tam sakars ar mani?

-        Sakars varbūt ir lielāks, nekā domājat. Varbūt jūs stāstāt mums patiesību. Varbūt jums par klienta darbību nav zināms nekas. Savukārt, lai nogalinātu arī jūs, svarīgs nav tik daudz tas, ko jūs zināt īstenībā, bet tas, ko jūs zināt - pēc viņu domām.

-    Kas jums liek tā domāt?

-     Manuprāt, ja bumba būtu ievietota hidroplānā pirms jūsu izlidošanas no salas, mēs tagad šeit nesarunātos.

Kamēr Makolijs nebija to pateicis, Džoslinai tas nebija ienācis prātā.

-    Es cenšos iestāstīt - ja jūs kaut ko zināt, šī nav īstā reize to neatklāt.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

Skots Tegarts stāvēja piestātnē un vēroja, kā nelielā laiva, atstādama aiz sevis balta ūdens joslu, pāri Sanhu- anas šaurumam tuvojas salai. Neviens neaicināts salai netuvojās. Ar salu nebija prāmja satiksmes, ari pasts uz salu netika piegādāts. Vēstules sūtīja uz pastu Fraidīhārborā, līdz kurai bija četru jūdžu brauciens ar laivu pa plūdmaiņām pakļautajiem ūdeņiem.

Salas garums no viena gala līdz otram nepārsniedza jūdzi, bet platums platākajā vietā bija tikai septiņi simti jardu. Gadsimtu mijā sala bija piederējusi fermerim aitkopim, un te viņš bija audzējis aitas, nebaidoties no plēsīgajiem zvēriem. 1927. gadā vienīgās akas ūdens salā bija kļuvis sāļš, un, ja neskaita dažas urgas pavasaros un rudeņos, cita ūdens te nebija. Fermeris pārtrauca aitu audzēšanu.

Nākamajam salas īpašniekam ūdens bija vienaldzīgs. Cik tas bija vajadzīgs, viņš pieveda ar laivu un sausā likuma laikā iedzīvojās bagātībā, gādājot pāri robežai Kanādas viskiju. Kanādas krasts atradās mazāk nekā divdesmit jūras jūdžu attālumā Džordža šauruma otrā pusē. Šā iemesla dēļ sala bija iepatikusies Skotam un viņa grupai.

Viņi apmetās alkohola kontrabandas magnāta trīsdesmito gadu sākumā būvētā dzīvojamā mājā. Tās apakšējais stāvs bija no akmeņiem un resniem baļķiem. No kalna galā novietotās ēkas bija pārskatāma piestātne.

Ēku apsargāja vīri, kuru ricībā bija "Barret" piecdesmitā kalibra pusautomātiskie šaujamriki. Tie bija likumīgi atļauti ieroči, ja vien nebija pārveidoti par automātiskajiem. To precizitāte bija pārbaudīta un pieregulēta, bet daži nostiprināti uz trijkājiem. To lodes pārvarēja skaņas barjeru ar skaidri dzirdamu sprakšķi, un to triecienspēku varēja pielīdzināt mazkalibra lielgabala šāviņam. Lodes spēja caururbt ne tikai vieglās tērauda bruņas, bet arī modernākās keramikas plāksnes, kam vieglo patruļkuģu būvē armija deva priekšroku.

Katra šāda tipa ieroča aptverē sagāja vienpadsmit patronas. Aptveres bija skaitāmas simtos, visas pilnas un glabājās apkārt salai izvietotajos ugunspunktos. Skats no katra uguns- punkta ļāva paņemt krustugunīs ikvienu, kas gribētu piestāt pie salas.

Grupa uzturējās uz salas jau gandrīz mēnesi. Tas bija noteikums, kādu izvirzīja vīrs, kurš uzdevās par Dzelksni. Pārtiku viņš pieveda ar savu laivu, bet ūdens bija uzkrāts lielā baseinā, ko 1980. gadā bija ierīkojis salas pašreizējais īpašnieks, bagāts belizietis, kas, pēc Skota domām, naudu ieguldīja narkotiku pārvadāšanā. Dzelksnis bija veicis visus nepieciešamos organizatoriskos pasākumus. Šķiet, viņam bija labi starptautiski sakari.

Skots noskatījās, kā laiva lēnām samazina ātrumu, izmet pa līča rāmo ūdeni platu līkumu un apstājas pie peldošās piestātnes. No tās izkāpa vienīgais pasažieris. Paņēmis somu, kuru padeva kāds cits, viņš sāka so|ot uz Tegarta pusi, kas stāvēja piestātnes otrā galā.

Viņi bija tikušies trīs reizes, divas reizes kalnu būdā Ai- daho gandrīz pirms sešiem mēnešiem. Skots pazina gaitu, it kā nācējam pēcpusē būtu iebāzts šautenes slauķis. Dzelkšņa militārā stāja neradīja šaubas.

-    Misters Tegarts, vai ne?

Pat krēslainajā gaismā Skots redzēja atbraucēja ērgļa skatienu. Cauri miglai Skots nolūkoja viņa sejas platās kontūras, kā ari ko līdzīgu piespiestam smaidam, kas parādījās zem smilškrāsas matiem. Militāro izglītību Dzelksnis bija ieguvis Dienvidāfrikā. Vismaz tik daudz Skots bija uzzinājis.

Dzelksnim mugurā bija neoprēna nirēja tērps, kapuce noņemta no galvas un atlocīta atpakaļ. Viņam tuvojoties, Skots skaidri redzēja neapšaubāmi glīto seju un dziļi iegrimušo, zaļo acu caururbjošo skatienu. Savas kaijeras laikā Dzelksnis bija izmantojis daudz segvārdu. Pēdējais bija Dīns Beldens.

-    Nebiju cerējis jūs ieraudzīt sagaidītāju komitejā. Varējāt atsūtīt kādu no vīriem. - Nesdams rokā smago maisu, Dzelksnis kāpa no peldošās piestātnes uz augšu pa laipu, kas bēguma laikā bija pavisam stāva.

-    Ja ir kāda nepatīkama vēsts, tad es pirmais gribu to uzzināt, - sacīja Skots.

-     Sliktu ziņu nav. Jūs pārāk daudz uztraucaties. Mācieties pozitīvi uztvert dzīvi. Vai daudzi būtu bijuši ar mieru derēt, ka mēs tiksim tik tālu? Vai jūs domājat, ka federālajai valdībai ir kaut neliela nojausma?

-    Jūs to labāk zināt.

-     Ne mazākā, - sacīja Dzelksnis. - Kamēr mēs te runājam, viņi bagarē ezera dibenu, meklēdami metāla šķembas, kas nav pat tik lielas. - Viņš pacēla uz augšu roku un paplēta īkšķi un rādītājpirkstu kā bīdmēru divu collu attālumā. Tāds ir rezultāts, ja mārciņu plastiskās C-4 sprāgstvielas pareizi novieto blakus tvertnei, kurā ir aviācijas degviela ar augstu oktānskaitli. Līķi viņi var meklēt ar tikpat lieliem panākumiem kā Dieva tā Kunga paliekas.

-    Labi.

-     Jums jāiemācās saglabāt mieru, - sacīja Dzelksnis.

-     Jūs pārlieku stipri visu pārdzīvojat, un tas var atstāt iespaidu uz sirdi. Mācieties izbaudīt brīdi.

-     Es izbaudīšu brīdi, kad no mums nekas nebūs palicis, - sacīja Tegarts.

-    Ak nē! Ceļā uz to jums jāiemācās priecāties par katru turpmāko soli. Pagaidām samierinieties, ka vienīgi strādāšana valdības labā var būt vēl ļaunāka nekā pieļaut, lai valdība noķer.

-   Ar ko viss beidzās? - Viņi sāka iet uz mājas pusi.

-     Patlaban tie civilisti, kas kalpo valdībai, plunčājas aukstajā ūdenī un meklē lietas, ko zivis jau pirms pāris stundām apēdušas.

Skots nevarēja novaldīt smaidu. Dzelkšņa bīstamajam humoram piemita zināms valdzinājums.

-    Tagad pastāstiet, kādas šeit ir ērtības, - viņš palūdza.

-    Ceru, ka te ir vismaz laba duša. Es ļoti labprāt ieietu dušā.

-     Laba duša. Runājot par šejieni, ceru, ka mums nevajadzēs uzkavēties te ilgi.

-     Es jau teicu, ka jābūt pacietīgiem. - Dzelksnis ejot iztaisnoja muguru un viegli ievaidējās. - Kļūstu tādām lietām par vecu. Jūra tādam braucienam bija mazliet par nemierīgu. Krustiem un nierēm tas par labu nenāk.

-     Mēs būtu varējuši nosūtīt lielāku laivu, taču nevēlējāmies saistīt uzmanību.

-    Ļoti pareizi. - Dzelksnis apstājās, sameklēja cigarešu paciņu un piedāvāja vienu Skotam.

-    Paldies, nē.

Viņš aizsmēķēja, ievilka dziļu dūmu un nopētīja visu, kas redzams.

-    Cik vīru jums te ir?

-    Divdesmit astoņi. Pietiekami daudz, lai noorganizētu diennakts dežūras. Pārtika un ūdens astoņpadsmit dienām. Tieši tik dienām, kā jūs teicāt, vai ne?

-     Tieši to es teicu. - Viņš nobirdināja karstos pelnus uz piestātnes. - Vai esat kaut ko saviem cilvēkiem teicis?

-    Viņi zina, ka kaut kas gatavojas. Tikai nezina, kas.

-    Lai tā arī paliek.

-     Visi vīri ir izraudzīti ļoti rūpīgi, - sacīja Tegarts. - Ceļamērķi neviens nezināja, iekams nebija ieradies uz salas. Līdz ar to pat ģimenes nezina, kur viņi palikuši. Tikai diviem ir atļauts atstāt salu, un par abiem es galvoju.

-    Jā, citādi nevar būt. - Dzelksnis paskatījās uz sarunu biedru. - Ja kaut kas izies greizi, uz spēles ir jūsu galva.

Skots neko neatbildēja.

-    Mēs izdarījām visu uz mata, kā jūs teicāt. Vīri atvesti no visas valsts atsevišķās grupās. Tie ir labākie. Visi agrāk militāri apmācīti. Puse piedalījusies Līča karā, četri karojuši Panamā. Viens kādreiz bijis flotes sevišķo uzdevumu trie- cienvienībā. Visi ir pārbaudīti. Nav neviena, kas būtu līdzdarbojies savā vienībā mazāk par diviem gadiem. Visi uzticami. Viņi cīnīsies un vajadzības gadījumā atdos dzīvību.

-    Cerēsim, ka tas nebūs vajadzīgs.

Skots juta, ka Dzelksnis skatās uz viņa vīriem no augšas. Dzelksnis bija profesionāls karavīrs, algotnis ar nepārprotamu pieredzi. Ja Skotam taisnība, tad pieredze bija iegūta, kalpojot tam, kas visvairāk maksā. Viņš nāca kopā ar pasūtījumu caur Maskavas kanāliem. Ja Skots ar savu grupu gribēja ierīci, to varēja dabūt vienīgi ar noteikumu, ka tai līdzi nāk Dzelksnis. Pārdevēji nevarēja riskēt, ka citas valsts valdība tiktu viņiem uz pēdām. Atbildes pasākumi būtu pārāk skarbi. Skots bija gaidījis cilvēku ar stipri krievisku akcentu. Dzelksnim tāda nebija. Viņa angļu valoda bija nevainojama, izkopta un precīza.

Viņam bija neskaitāmi pseidonīmi, un kontaktu ar viņu varēja nodibināt vienīgi caur kādu pasta kastīti Ontārio, Kanādā. Bet pat tā bija starpadrese. Kur Dzelksnis dzīvoja, droši nezināja neviens. Ja honorāri par kaut ko liecināja, viņš dzīvoja labi.

-    Viņi cīnīsies.

-    Mjā. - Dzelksnis palūkojās uz Skotu. - Es nešaubos, ka vajadzības gadījumā viņi to darīs.

Likās, ka sevišķi pārliecināts viņš nav. Ne jau par vīru drosmi vajadzēja raizēties. Vajadzēja apsvērt, vai Tegarta organizācijā nav iefiltrējušies valdības aģenti. FIB nebija jāmāca, kā rīkot slepenas operācijas. FIB aģenti bija iefiltrējušies mafijā ar tās omerta principu - klusēšana vai nāve. Šā institūta vēsturē sniedzas līdz Bordžijas laikiem, un tikai asinsradniecība nodrošināja uzņemšanu tajā, taču nepilnos desmit gados visa mafijas struktūra bija kļuvusi caurumaina kā Šveices siers. Tas būtu izdarīts jau agrāk, ja vien Edgaram Hūveram nebūtu tik draudzīgas attiecības ar dažiem mafijas bosiem hipodromā. Dzelksnis uzskatīs, ka Tegarta organizācija ir jau diskreditēta un savā rīcībā vadīsies no tā. Neviens organizācijā nedrīkst zināt, ko viņš kurā brīdī dara.

-    Nevienam no saviem ļaudīm jūs neko neesat teicis? - viņš pajautāja.

-    Ne vārda.

-    Nekas rakstiski nav fiksēts?

-Nē.

-      Labi. Nevienam nav jāzina, kas tiek gatavots. Viņu uzdevums ir nodrošināt salas drošību - un cauri. Jūsu - nodrošināt summu, par kuru ir vienošanās, pārskaitīšanu noteiktā laikā un noteiktos ar numuru apzīmētos kontos. Ja tā būs, aizķeršanās nav gaidāma. Par pārējo plāna daļu gādāju es. Ja kādā brīdī jūs saņem ciet valdība, es atstāju sev tiesības anulēt vienošanos. Ja nauda netiek ieskaitīta noteiktajā laikā, vienošanās tiek anulēta, visa uz to brīdi iemaksātā nauda tiek zaudēta un ierīce nozūd reizē ar mani. Vai sapratāt?

-    Tas viss jau ir pārrunāts.

-     Jā, mēs par to esam runājuši. - Krēslainajā gaismā Dzelksnis ātri pārlūkoja apkārtni piestātnes tuvumā.

-     Izskatās, ka jūs esat noorganizējuši itin labu apsardzi.

-    Tā aptver visu salu.

-     Maskēšanās dēļ es tur virsū uzmestu kādu priedes zaru. Uz tā raga, kur atrodas jūsu cilvēks. - Dzelksnis pamāja ar kvēlojošo cigareti uz salas galu, kas ietiecās šaurumā. Aiz raga atradās aizsargāts līcis ar piestātni. - Jūsu vīri, kas pārnēsā šaujamos, ir redzami jau pa jūdzi. Nav nepieciešams reklamēties. Nav ne mazākās vajadzības, lai kāds nemiera dīdīts zellis no Dabas aizsardzības biedrības piezvanītu Krasta apsardzei, lai tā šeit iemet aci. Ērgļu ligzdošana un tamlīdzīgi.

-    Es to nokārtošu.

-    Labi.

Dzelksnis atkal uzsmaidīja un uzlika roku Skotam uz pleca. Vadību tagad bija pārņēmis viņš, un abi to zināja. Skots bija ideologs, kam seko citi ar tādu pašu pārliecību. Pēc Kir- stenas nāves viņš trīs gadus bija dzīvojis kalnu būdā Aidaho štatā un uzņēmis kontaktus ar cilvēkiem, kurus vienoja nerimstošs naids pret federālo valdību. Daudzi, ar kuriem viņš iepazinās, bija rasisti. Skots viņus neuzmundrināja un nepiedalījās runās par šo tematu. Savā laikā Skots bija jutis kaunu, ka klausījies viņus izplatām šo indi bez kādiem iebildumiem.

Bet mēneši bija vērtušies gados, Skots konstatēja, ka runā vairāk un klausās mazāk. Viņš bija iedziļinājies valsts vēsturē un kļuvis gudrāks nekā jebkurš no vīriem, ar kuriem viņš bija saistījies.

Viņš apceļoja valsts nomales, kur šķūņos un metāla būvēs uzrunāja vīrus netīros kombinezonos un flaneļa kreklos ar spurgalainām piedurknēm. Laimīgākajiem uz sejas bija darba vietas putekļi. Pārējie meklēja darbu mežrūpniecībā, kas federālās valdības mežu politikas rezultātā bija stipri cietusi.

Platām acīm vīri klausījās, ko Skots stāsta par Džeferso- nu un cilvēka tiesībām, par Dieva doto prerogatīvu īstenot savus sapņus bez valdības tirānijas. Džefersons bija brīdinājis, ka "brīvības koks reizi pa reizei jāatdzīvina ar patriotu un tirānu asinīm".

Skots savās runās vadījās no morāles apsvērumiem un sacīja tās tā, ka iznīcināja jebkuras šaubas par viņu lietas taisnīgumu.

Ar laiku šie cilvēki sāka viņam uzticēties. Uzticība izvirzīja viņu vadībā. Ne jau tāpēc, ka Skots mācētu apieties ar ieroci, bet tāpēc, ka viņš runāja par lietām, kas radīja bažas, par bailēm no nākotnes. Viņi uzskatīja sevi par valdošās šķiras upuriem. Politiskā aristokrātija bija aizmirsusi savu tautu. Valsts pārvaldes vadīja uz mūžu labos amatos iecelti birokrāti, kas izrīkojās kā militārie diktatori un nerēķinājās ne ar vienu, pat ar vēlētām amatpersonām ne.

Pēc viņu ieskatiem, federālā valdība bija tēvs, kas aprij savus bērnus. Viņu vienīgā reālā klientūra bija ārvalstu valdības un daudznacionālās korporācijas, kas gatavas maksāt par to, ko apzīmē ar eifēmismu "politiskā ietekme". Labi apmaksātas darbavietas tika pārvietotas uz Meksiku vai Āziju, kur par to pašu darbu viņi maksāja grašus. Bet prezidents pa to laiku ar cēlu žestu runāja par darbapmācību un cildināja globālās ekonomikas labumus. Demokrāti vai republikāņi, viņi visi dziedāja vienu dziesmu. Skots Tegarts zināja melodiju un varēja izskaidrot tekstu.

Divi vīri, Tegarts un Dzelksnis, tagad bija nesaraujami saistīti.

Dzelksnis samina cigareti. Pagriezušies abi sāka soļot augšup pa kalnu uz māju. Tās logiem bija aizvilkti biezi aizkari, lai neļautu ieskatīties ziņkārīgām, ar spēcīgu optiku bruņotām acīm vai kaut ko fotografēt.

-    Kur atrodas ierīce? - jautāja Skots.

-    Drošā vietā.

-    Man likās, ka jūs esat nedalāmi.

-    Tā arī ir.

-    Tad kāpēc šis Ķīnas mūris?

-    Tāpēc, ka mūsu panākumi nav atkarīgi no tā, vai jūs zināsiet, kur ierīce atrodas. Pilnīgi pietiek, ka es to zinu. Tā tiks nogādāta mērķī paredzētajā laikā. Tas ir viss, kas jums jāzina.

-    Bet kā ar uzspridzināšanu? Kā jūs to pagūsiet izdarīt noteiktajās laika robežās?

-    Tas ir vēl viens sīkums, par kuru jums nevajadzētu raizēties.

-    Es vienmēr raizējos par to, ko nezinu.

-    Varu pateikt, - bilda Dzelksnis.

-    Nu, piemēram, "Belden Electronics".

-    Viņi var rakņāties mistera Beldena lietās, cik vien tik, bet neko neatradīs.

-    Un kas ar to sievieti? Ar advokāti?

-     Viņai nekas nav zināms. Bet drošības dēļ paredzēts arī par to parūpēties.

Skots palūkojās uz Dzelksni.

-    Ko jūs ar to domājat?

-    Nav jēgas riskēt, - paskaidroja Dzelksnis.

-    Citādi nevar?

-    Viņas birojā ir dokumenti, kuriem vislabāk nokļūt degošā krāsnī. Ja mēs tos paņemsim, viņa pamanīs un tūlīt sāks domāt un meklēt kopsakarības. - Dzelksnis apstājās, pagriezās un atklāti paskatījās uz Skotu. - Sakiet - vai kādam tas vajadzīgs?

Tegarts vilcinājās ar atbildi tikai mirkli.

-    Nav. Es domāju, ka ne.

-    Jūs to sakāt visai negribīgi.

-     Nevainīgu cilvēku nogalināšana man nesagādā prieku. Šā iemesla pēc esmu izraudzījies laiku un vietu.

-Tikums, kāds nepiemīt jūsu valdībai, - noteica Dzelksnis.

Skots domīgi paskatījās. Viņš Dzelksnim neko nebija teicis nedz par Kirstenu, nedz viņas nāvi. Vai viņš to var zināt? Dzelksnis nebija cilvēks, ar kuru gribētos dalīties visdziļākajos noslēpumos, kas lika dzīvot un rīcībai piešķīra jēgu. Lai arī kas mita tumšajā dobumā aiz aukstajām acīm, neradās šaubas, ka šī informācija varētu tikt izmantota tikai viņa vajadzībām. Gribējās noskaidrot, vai Dzelksnim kaut kas zināms par Ādamu un Kirstenas vecākiem Sietlā. Pirmo reizi pēc nostāšanās uz sava līkumainā ceļa Skotam Tegartam radās šaubas par savas rīcības pareizību.

-    Neraizējieties, - sacīja Dzelksnis. - Par sievieti jums nav jādomā. Par viņu parūpēsies.

-Kad?

Dzelksnis ieskatījās pulkstenī.

-    Drīz.

Ceļu uz māju viņi turpināja klusēdami. Skotu nomāca fakts, ka jāmirst nevainīgiem cilvēkiem. Taču izvēles nebija. Skots nebija karavīrs, bet zināja kaujas noteikumus. Vai nu federālā valdība to zināja, vai ne, bet šobrīd viņš bija ar to karastāvoklī.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Rosario šaurums

Pat ja Džoslina būtu gribējusi palīdzēt Makolijam un federālajai izmeklēšanai, pastāvēja kāda problēma. Viņa bija teikusi patiesību. Viņa neko nezināja. Viņa izmeklējās atmiņā visdažādākās informācijas druskas, centās atcerēties visu, ko Beldens teicis birojā vai hidroplānā. Džoslina juridiskajās lietās nebija nepraša. Gadu gaitā viņai bija nācies diezgan daudz uzklausīt klientu kriminālistu melus, un viņa zināja, ka dažkārt meliem pa vidu iespējams atrast kādu patiesības graudiņu. Varbūt Beldena melos ir kāds pavediens, kas var aizvest līdz patiesībai.

Viņa darbības joma bija elektronika, vismaz tā viņš bija teicis. Varbūt Maksa Spērlinga vārds nav izdomāts, kaut arī viss stāstījums ir meli. Atgriezusies birojā, viņa pārskatīs dokumentus. Varbūt kaut kas būs atrodams piezīmēs.

Kamēr Makolijs ar aģentu piestātnē beidza viņu iztaujāt, bija iestājusies krēsla. Viņa jutās netīra un nogurusi. Viņa vairākas stundas bija atradusies vēsā gaisā. Vietās, kur ārsts bija izvilcis skabargas un aptinis roku ar biezu apsēju kārtu, tā pulsēja. Tik vēlu nebija neviena prāmja, kas no Sietlas atietu uz Sanhuanas salām. Vienīgā regulārā satiksme tika uzturēta no Anakortesas, bet līdz turienei vajadzēja braukt ziemeļu virzienā pusotras stundas ar automašīnu.

Viņa izsauca taksometru un lika aizvest uz tuvāko nocenoto preču veikalu, lai kaut ko nopirktu saplēsto zeķbikšu un kurpju vietā. Pēc tam viņa devās uz automašīnu nomas punktu, jo cita varianta nebija. Krietnā rēķina apmaksāšanai par nokļūšanu uz salas vajadzēs izmantot Beldena naudu.

Braucot galvā rosījās doma, ko lai iesāk ar iepriekšējā honorāra atlikumu. Kā viņa varēs atdot pārpalikumu? Šāds jautājums varēja nodarbināt vienīgi juristu, jo viņai vajadzēja turpināt savu darbu. Vajadzēja arī atrast paņēmienu, kā slēgt Beldena uzņēmumu un dabūt laukā savu vārdu no dibināšanas dokumentiem. Viņa iedomājās, ka varētu publicēt paziņojumu un nokārtot ar mantinieku meklēšanu saistītās formalitātes. Ja izrādītos, ka Makolijam ir taisnība par Beldena pagātni, tad nez vai kāds pieteiksies. Droši vien nauda, visi nenopelnītie honorāri, pēc zināma laika nonāks valsts kasē.

No sprādziena triecienviļņa izraisītā satricinājuma ausīs pastāvīgi zvanīja, bet no atsitiena pret cieto piestātnes klājumu sūrstēja viss augums. Sāpes muskuļos un locītavās varēja pielīdzināt kādreiz pēc nelielas autoavārijas piedzīvotajām.

Piecpadsmit minūtes pēc nobraukšanas no maģistrāles viņa devās pa Anakortesas galveno ielu, pie luksofora nogriezās pa kreisi un uzņēma kursu uz zemesragu. Sāka nākt miegs. Izkļuvuši cauri dzīvojamiem rajoniem, viņa izbrauca uz augstas kraujas. Šaura līča otrā pusē varēja saskatīt Guemas ugunis. Starp kokiem reizēm pavīdēja spožo prāmja piestātnes spuldžu gaisma, kas atstarojās no retiem, pār galvu zemu skrienošiem sadriskātiem mākoņiem.

Tuvojoties piestātnei, Džoslina ieraudzīja prāmi, kas ar apgaismotu automašīnu klāju un tik spoži izgaismotiem iluminatoriem, ka atgādināja Ziemassvētku eglīti uz ūdens, jūrā pusjūdzes attālumā meta lielu līkumu. Džoslina cerēja, ka tas ir prāmis uz Fraidīhārboru.

Viņa iegriezās stāvajā ielā uz piestātni un ieraudzīja, ka automašīnu stāvvieta ir gandrīz tukša. Rindā gaidīja divas kravas mašīnas un treileri. Lai arī kā visi dzinās dienā uz salām, līdz tūrisma sezonai vēl bija jāgaida vairāki mēneši.

Pie vārtiem viņa samaksāja par uzbraukšanu uz prāmja.

-    Cikos uz Sanhuanas salām atiet nākamais?

-    Tas ir prāmis, kas patlaban pienāk.

Džoslinai aiz muguras piestāja pikaps ar piekabes va- goniņu, raidīdams spožus gaismas kūļus cauri nomātās automašīnas pakaļējam logam. Aiz tā parādījās kāda liela mašīna. Pēdējā brīža steiga. Salās dzīvojošiem cilvēkiem dzīve ritēja saskaņā ar prāmju iešanas laikiem. Vairīdamās no dienas satiksmes burzmas, lielās mašīnas, kas pieveda preces, bieži brauca naktīs.

Sieviete būdiņā izdeva Džoslinai kases čeku, atlikumu un pameta skatienu uz laukumu.

-     Nostājieties ceturtajā joslā. Uz prāmja varēsiet uzbraukt burtiski pēc dažām minūtēm.

Vakaros ap šo laiku prāmji parasti kavējās, jo ar katru dienas braucienu nedaudz atpalika no saraksta. Džoslina zināja, ka piestātnē laiks lieki netiks tērēts. Viņa iegriezās ceturtajā joslā, aizbrauca pašā priekšā, izslēdza lukturus un motoru un sāka gaidīt. Rindā blakus stāvēja tikai dažas mašīnas, ne vairāk par duci. Prāmis būs gandrīz tukšs.

Viņa noskatījās, kā satiksmes līdzekļi ar ieslēgtiem lukturiem atstāj prāmi un garām viņai izbrauc uz ceļa, kas ved augšā kalnā. Šajā dienas laikā satiksme no salām parasti notika vienā virzienā - daži aizkavējušies steidzās uz mājām.

Pēc piecām minūtēm gaidītāji ar rokas mājienu tika aicināti uz prāmja. Džoslina ar savu mazo nomāto mašīnu uzbrauca uz galvenā klāja līdz pašam priekšgalam. Varēja dzirdēt, kā virs atklātā mašīnu klāja svilpo vējš. Nokļūstot galā, viņa pirmā nobrauks no kuģa. Džoslina nespēja vien sagaidīt, kad varēs atsegt mīkstos palagus, ielīst gultā un aizbēgt no dienas murgiem. Jau drīz viņu pārmāca miegs.

Viens otrs pasažieris atstāja savu mašīnu un devās uz augšējiem klājiem, kur bija kafejnīca un atpūtas telpa. Džoslina nospieda slēdzīti ar uzrakstu "Slēgts" un abu durvju bloķēšanas pogas. Pavilkuši vadītāja sēdekļa sviru, viņa atlieca atzveltni, līdz tas atdūrās pret aizmugurējo sēdekli. Aizvērusi acis, viņa nopūtās, ka nav segas.

Džoslina ieslīga citā pasaulē, kurā prāmja pārvietošanos tikpat kā nemanīja. Lielo dīzeļmotoru radītā vibrācija traucēja pavisam maz. Vieglā sašūpošanās, kuģim atstājot piestātni, iedarbojās kā miegazāles.

Prāmim pagriežoties un pa Guemas kanālu iebraucot Ro- sario šaurumā, vēja ātrums pieauga, tas svilpoja apkārt un drebināja mazo automašīnu. Līdz Tečera kuģu kanāla šaurākajai vietai bija četru jūdžu brauciens pa atklātu jūru. Vējš rāva putu galotnes no nelielajiem baltkrēpju viļņiem. Reizumis vilnis plīsa un, triekdamies pret prāmja tērauda priekšgalu, apšļakstīja Džoslinas mašīnu ar sāļā ūdens lāsēm.

Atskanēja troksnis, kas lika mazliet pavērt acis un paskatīties pa iekrāsoto vējstiklu. Bija skaidra nakts, tāda nakts, kādā zvaigžņu mirdzēšana uz izplatījuma melnā fona liek debesīm atdzīvoties. Džoslina grima zemapziņas pasaulē starp miegu un nomodu. Pa spraugu starp abām uzejām skatiens pārslīdēja pār pasažieru klāju, kas atradās augstāk. Abi tā spārni, kas izvirzījās uz priekšgala pusi, aukstā laika dēļ šonakt bija tukši. Retie pasažieri uzturējās iekštelpās un sildīja rokas pie karstas kafijas tases vai gulēja, izstiepušies uz soliem zem iluminatoriem.

Rosario jūras šaurumā, lielā kuģa zvalstīšanās ieaijāta, Džoslina iegrima dziļā miegā. Brāzmainais vējš, kas drāzās pāri klājam, dažbrīd sapurināja nelielo automašīnu kā milzu spoks.

Motoru rūkoņas apņemta, viņa sapņoja par Beldenu un mazo hidroplānu, žilbinošo gaismu un spēcīgo sprādzienu, kas tūlīt sekoja. Spoža, dedzinoša gaisma spiedās cauri aizvērtajiem plakstiņiem un lika iesāpēties acīm. Džoslina atvēra acis un atskārta, ka nebūt nesapņo. Aiz viņas mašīnas stāvošajā transporta līdzeklī kāds bija ieslēdzis lukturus, kas meta uz priekšu kvēlojošus starus. Tie spīdēja iekšā pa mašīnas aizmugurējo logu ar saulei līdzīgu nepatīkamu spoz- mi. Atstarojoties atpakaļskata spogulītī, gaisma žilbināja.

Džoslina aizlika acīm priekšā roku. "Izslēdz taču!" viņa samiegojusies nomurmināja. Pēc tam smagnēji un dobji ierūcās liels dīzeļmotors. Varbūt tai automašīnai vajadzēja uzlādēt akumulatoru vai dzisināt kravu. Spožās gaismas apžilbināta, Džoslina atpakaļskata spogulītī neko neredzēja. Viņa nolēma mirkli pagaidīt, varbūt lukturi tiks izslēgti. Ja ne, bēgdama no trokšņa un gaismas, viņa kāps laukā.

Nožvirkstēja zobrati, kad tika ieslēgts ātrums, un tūlīt iešņācās saspiests gaiss. Šoferis atlaida bremzes. Atpakaļskata spogulītī Džoslina ieraudzīja, ka lukturi tuvojas, un šausmās sastinga. Spožie stari piepeši nozuda no spogulīša, uzzibsnīja pāri jumtam, un tagad bija redzams tikai liels režģis un milzīgs tērauda buferis ar metāla izvirzījumiem. Tas pieskārās viņas mašīnas bagāžniekam, un tūlīt varēja dzirdēt, kā metāls dragā metālu. Bagāžnieks saruka, it kā būtu no papīra taisīts.

Iekams Džoslina spēja kaut ko izdomāt, mašīnas vadītājs uzdeva pilnu gāzi. Vieglā automašīna sāka locīties kā limonādes skārdene. Džoslina pastiepa roku pie durvju roktura. Durvis nevērās. Mašīnas virsbūve bija saliekusies un durvis ieķīlējušās. Viņa pārsviedās uz otru pusi pie pretējās puses durvīm. Tas pats.

Nodžinkstēja stikls, plīstot aizmugures logam. Stikla drumslas nobira uz matiem un priekšējā sēdekļa. Mazā automašīna, riepām slīdot pa tērauda klāju, neapturami sāka slīdēt uz priekšu. Kuģa priekšgalā novilktais aizsargtīkls, vieglajai mašīnai iedzenoties tajā kā virzulim, stiepās, līdz pārplīsa. Varēja sajust jaunu grūdienu. Tā nebija nejaušība. Kāds mēģināja viņu nogalināt.

Džoslina, piespiedusi plaukstu pie sānu loga, drudžaini skatījās, vai neieraudzīs palīdzību. Augšējā pasažieru klāja spārni jau atradās gandrīz aiz muguras. Abi bija tukši. Neviens neko neredzēja. Viņa nospieda durvju stikla nolaidēja pogu, bet stikls neslīdēja lejup. Viņa sita ar dūri pa stiklu, taču bez panākumiem. Izmisumā viņa pacēla kājas virs stūres un atspiedās ar pēdām pret vējstiklu. Atbalstījusies ar muguru pret sēdekļa atzveltni, viņa sakopoja visus spēkus, lai stiklu izspiestu. Bez panākumiem. Iezārkotu metālā un stiklā, viņu grūda ūdens kapā.

Pat ar pievilktu rokas bremzi un transmisiju stāvēšanas režīmā Džoslinas auto pret lielo kravas mašīnu bija nevarīgs. Maziņais ševrolets virzījās pretī vaļējam prāmja priekšgalam un dziļajam, zaļajam ūdenim. Viņa nospieda bremzes pedāli, bet tas neko nedeva - riteņi slīdēja pa metāla klāju. Viņa nospieda signālu. Beidzot kaut kas darbojās, radot troksni. Kādam vajadzēja signālu sadzirdēt.

Aizsargtīklam pašķiroties, pēdējā tērauda trose pārslīdēja pāri Džoslinas mašīnas motora pārvalkam, vējstiklam un jumtam. No aukstajiem, dziļajiem zunda ūdeņiem vairs nešķira nekas.

Viņa pasniedzās pie durvju roktura pēdējo reizi, no visa spēka ar plecu uzspiedās durvīm, taču tās vaļā nevērās. Džoslina vēlreiz mēģināja nospiest stikla nolaidēja pogu, un piepeši pār viņu nāca apskaidrība. Viņa pagrieza aizdedzes atslēgu, nospieda pogu vēlreiz, un stikls sāka slīdēt lejup. Pa atvērto logu iepūta vējš.

Ieķērusies ar abām rokām jumtā, Džoslina sāniski vilkās ārā pa logu. Mašīnas priekšējie riteņi pārgāja pāri malai. Smaguma spēks nolieca buferi uz leju. Mazā mašīna sasvērās pretī ūdenim, kuru, saceļot uz augšu baltas šļakatas, šķēla prāmja spēcīgais tērauda priekšgals.

-    Apturēt visus dzinējus!

Prāmja "Tillicum" kapteinis uzlika roku uz vadības pults sarkanās pogas un paliecās uz priekšu. Milzīgais virs komand- tilta uzstādītais rupors pāršķēla auksto nakts gaisu kā ar nazi.

Uz komandtilta visi darbojās kā neprātīgi. Kapteiņa pirmais palīgs satvēra vadības pults četras sviras un atvilka atpakaļ, līdz tās ieņēma neitrālu stāvokli. Motoru izraisītā vibrācija pazuda, taču kuģis, inerces dzīts, joprojām slīdēja uz priekšu.

-    Stūri pa labi!

Stūrmanis spēcīgi sagrieza stūri, taču kuģis griezās ļoti lēnām.

Kapteinis bezpalīdzīgi noskatījās, kā lielais kravas dīzeļ- auto grūž vieglo mašīnu pāri malai.

Izvilkusies daļēji ārā pa logu, Džoslina ar pēdējiem spēkiem pastiepa rokas. Viena roka satvēra saplosīto neilona aizsargtīklu. Mašīna sasvērās uz priekšu. Pret motora pārsegu atsitās baltā ūdens tonnas un ierāva mazo mašīnu jūrā. Džoslina ar spēku tika izrauta pa vaļējo logu un palika karājamies gaisā, kājām kulstoties dažas collas no priekšgala saceltā viļņa.

Ar vienu roku turēdamās saplosītajās neilona tīkla paliekās, viņa griezās riņķī. Pleca locītavu caurdūra sāpes. Tās kļuva neizturamas. Par katru cenu cenzdamās apturēt auguma griešanos, viņa izstiepa otru roku un ieķērās tīklā. Lejā bija redzams ūdens, kas skrēja zem kuģa priekšgala, un varēja just, ka prāmis samazina ātrumu. Šķita, tas nekad nebeigsies. Viņa atrada atbalstu vienai kājai un, ledainajai jūrai skalojoties pie pēdām, turējās tīklā.

Parastos apstākļos kuģa apstādināšanai "Tillicum" kapteinis būtu ieslēdzis atpakaļgaitu, taču šoreiz tas nebija iespējams. Tā rīkojoties, vieglā mašīna tiktu padzīta zem korpusa un lielās bronzas dzenskrūves to sakapātu gabalos.

Viņš lūdza Dievu, kaut mašīnā nebūtu neviena cilvēka. Varēja dzirdēt, kā, kuģa korpusam slīdot pāri mašīnai, metāls skrāpējas pret metālu. Mašīnā palikušais gaiss vismaz bridi to vēl noturēs tuvu pie ūdens virsas. Divi vīri aizskrēja uz komandtilta galu un vēroja, kā kuģim garām slīd tumši zaļš ūdens.

Kapteinis satvēra uz reliņiem uzmontēto grozāmo starmeti, pagrieza pret ūdeni un ieslēdza. Tumsu pāršķēla spēcīgs gaismas stars. To atstaroja viļņainā jūra.

Pirmais palīgs ieskrēja iekšā un paņēma glābšanas sistēmas mikrofonu.

- Cilvēks aiz borta! Visi uz klāja! Cilvēks aiz borta!

Lielie skaļruņi virs galvas atkārtoja viņa vārdus kā atbalss. Pateicis ziņu divas vai trīs reizes, viņš pakarināja mikrofonu atpakaļ. Tiklīdz viņš bija atgriezies komandtilta galā, no apakšas kāds uzsauca:

-    Skatieties pakaļgalā!

Kapteinis pagrieza starmeti pret ūdeni. Kāds meta lejā virvē iesietu glābšanas riņķi. Kapteinis to pavadīja ar gaismas staru līdz ūdenim, bet tad virzīja pāri jūras mirgojošajai virsmai.

-    Tur! - Kaut arī kuģa kustēšanās traucēja, viņš nostabilizēja staru.

Sadragāto mašīnu, kas šūpojās viļņos dažas collas virs ūdens, tikko varēja pazīt. Zem jumta palikušais gaiss salocītajam un sadauzītajam braucamrīkam neļāva nogrimt. Pāri jūrai pārskrēja vēja brāzma, un pa logu vadītāja pusē izskrēja burbuļu virkne. Piepeši automašīnas vairs nebija.

Pār jūras virsmu jau slīdēja trīs komandas locekļu raidīti gaismas stari. Virs ūdens nekas nebija redzams.

Saplosītā un sadriskātā neilona aizsargtīkla paliekas ar tajā ieķērušos Džoslinu karājās prāmja priekšgalā kā izpostīts zirnekļa tīkls. Viņa paskatījās uz augšu, vai tīkls neatraisīsies un viņa neiekritīs jūrā. Kuģa ātrums gan bija samazinājies, taču tas brauca pietiekami ātri, lai parautu viņu apakšā. Pēc sastapšanās ar ūdens masu un auksto tēraudu būtu maz cerību, ka tumsā kāds viņu atrastu.

Vējš vilka cauri apģērbam, uzdzīdams zosādu. Rokas neko nejuta, to tvēriens sāka atslābt. Viņa karājās tīklā kā lupatu lelle un mēģināja sakārtot domas. Ar kāju palīdzību Džoslina mēģināja sagriezties, lai atrastos ar seju pret kuģa priekšgalu, un meklēja kājai atbalstu uz kādas tērauda plāksnes. Taču plāksnes virzījās atpakaļ un tālāk no priekšgala stāvus iegāja ūdenī. Radās iespaids, ka viņa mēģina rāpties pa kalna pārkāri.

Sakopojusi spēkus, Džoslina pastiepa labo roku un saķēra vēl kādu tīkla drisku. Tagad viņa karājās izplestām rokām kā sista krustā. Ar pūlēm Džoslinai izdevās ieāķēt kāju vienā tikla acī. Viņa karājās un gaidīja palīdzību, taču neviens nerādījās. Piepeši Džoslina atskārta, ka neviens viņu neredz. Gan komandas, gan pasažieru uzmanību bija saistījusi mašīna kuģa pakaļgalā. Neviens nepievērsa uzmanību saplēstajam aizsargtīklam. Visi meklēja, vai jūrā nav kāds izglābies.

Džoslina redzēja prožektoru starus, kas platā lokā slīdēja pāri ūdenim un nozuda aiz prāmja pakaļgala. Bija dzirdama sakliegšanās. Pret priekšgalu ūdens straume kļuva lēnāka, inerces spēks samazinājās. Priekšvadņa saceltais vilnis noplaka, un pamazām izzuda baltās šļakatas. Ari vējš, kas pūta mugurā, pierima.

Stingri ieāķējusi kāju tīkla acī, Džoslina atgrūdās ar otru kāju un, pārlikdama rokas, vilkās pa tīklu uz augšu. Spārnā virs mašīnu klāja tagad bija tikai daži pasažieri. Varēja dzirdēt, ka viņi apjautājas cits citam, vai nekas nav redzams. Bet neviens neskatījās uz mašīnu klāju lejā.

Džoslinai uzrāpjoties uz klāja, visi bija pārliekušies pāri reliņiem un pētīja jūru no prāmja pa labi.

Nomocījusies viņa bez spēka gulēja priekšgalā dažu pēdu attālumā no malas ar sānis pagrieztu galvu un aukstajam tēraudam piespiestu vaigu. Pagāja neliels bridis, līdz viņa atjēdzās. Acis pazina priekšmetu, kas atradās to priekšā. Visu redzesloku aizņēma kravas dīzeļautomašīnas priekšējā riteņa milzīgās riepas melnā gumija. Šī mašīna bija iegrūdusi viņu jūrā. Pieslējusies uz ceļgaliem, viņa palūkojās uz kabīnes durvīm, kas virs galvas stāvēja vaļā. Pievērsusi skatienu atvērtajai kabīnei sešu pēdu augstumā, viņa lēnām piecēlās. Nedz pie stūres, nedz pasažiera pusē neviena nebija. Lūkojoties atvērtajās durvīs, viņa izdzirdēja soļus, kas tuvojās.

Džoslina ātri aizgāja kravas mašīnas otrā pusē un ie- slēpās starp divām vieglajām mašīnām blakusjoslā.

Divi vīri no komandas sāka apskatīt aizsargtīkla paliekas. Vēl kāds ierāpās kravas mašīnas kabīnē.

-   Aizdedzes atslēgas nav.

Vīrs paskatījās zem paneļa un izvilka no tā apakšas dažus vaļējus vadus. Kāds bija savienojis starteri pa taisno.

-    Nekavē tur laiku. Jāaicina lejā šoferis, lai mēģina mašīnu padot atpakaļ un līdzsvarot kravu. Vai Krasta apsardzei neviens nav piezvanījis?

-    No komandtilta zvanīja. - Vairāki komandas locekļi, cenzdamies ieviest kārtību, rosījās pa klāju un sarunājās savā starpā. Likās, ka neviens Džoslinu neredz.

Viņa neuzkrītoši sāka virzīties pa klāju uz kāpnēm, kas gāja uz pasažieru klāju. Šķita, ka klāja seguma vietā ir ledus. Paskatījusies uz kājām, Džoslina konstatēja, ka, cenšoties uzrāpties pa aizsargtīklu, viņa vēlreiz pazaudējusi kurpes. Rokassomiņa un portfelis kopā ar mašīnu bija nogrimuši zunda ūdeņos. No sprādziena ar skabargām piedzītais apģērbs bija sadriskāts.

Atvērusi durvis kāpņu augšdaļā gaiteņa pretējā pusē, Džoslina ieraudzīja sieviešu atpūtas telpas durvis. Viņa ieslīdēja kabīnē un aizslēdza durvis.

Lai arī kas būtu iebraucis ar kravas auto viņas vieglās mašīnas aizmugurē, domāja Džoslina, tas nospriedīs, ka viņa gājusi bojā. Pat būdama šokā, viņa secināja, ka pagaidām visdrošāk ir tādai palikt.

SESPADSMITA nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Bija pāri pusnaktij. Kapitolija kupols spīdēja gaismās. Bolins to skaidri redzēja pa Baltā nama rietumu spārnā izvietotā Saja Hiršberga kabineta logu. Hiršbergs bija prezidenta padomnieks nacionālās drošības jautājumos. Viņam zem acīm vīdēja maisiņi. Ģērbies smokingā ar melnu tauriņu, patlaban viņš bija ieslīdzis krēslā pie liela ķirškoka rakstāmgalda.

Bolins bija noķēris Hiršbergu, dodoties mājās no viesībām, kas bija rīkotas pēc izrādes Kenedija centrā. Pirms šefa uzmundrināšanas ar kādu vārdu viņš bija nolēmis apspriesties ar citiem Darba grupas locekļiem. Bolina sakāmais varēja samaitāt Hiršbergam visu dienu.

- Vai mēs nevaram visu izrunāt labi ātri? Rīt pusastoņos paredzēta apspriede, bet desmitos man jālido uz Ņujorku. - Hiršbergam vajadzēja doties uz ANO, lai tiktos ar dažiem Eiropas partneriem un pārrunātu stāvokli Bosnijā un Vidējos Austrumos.

Bolins dziļi ievilka elpu un sāka runāt.

-    Mūsu rīcībā ir informācija, ka krievu ieroču tirgotāji piegādājuši klientiem Savienotajās Valstīs kodolierīci.

Hiršbergs sēdēja galda otrā pusē kā transā ar palīgam nekustīgi pievērstu skatienu. Vienīgi dziļā grumba, kas savilkās uz pieres un sastinga kā betons, liecināja, ka viņš visu lieliski apzinās. Pirms Hiršbergs paguva ko teikt, Bolins jau paredzēja pirmo jautājumu.

-    Iespējams, ka kodolierīce ir pat piegādāta, - viņš sacīja.

Viņš jau bija ieguvis nedalītu Hiršberga uzmanību.

-     Mēs domājam, ka ierocis piegādāts pāri Klusajam okeānam ar kuģi. Kuģis nogrimis - droši vien vētrā. Vismaz to Krasta apsardze varēja apliecināt.

-    Ja kuģis nogrimis, kā iespējams zināt, ka krava nav nogrimusi reizē ar to?

Bolins atvēra mapi, izņēma no tās FlB laboratorijas ziņojuma kopiju un pasniedza bosam.

Hiršbergs to atvēra un lasīja. Vajadzēja vairākas minūtes, lai viņš apjēgtu ziņojuma nepatīkamākos momentus. Paši svarīgākie punkti bija divi. Pirmkārt, no laboratorijas ziņojuma izrietēja, ka gali auklām, ar kurām krava bijusi pie sieta pie pludiņkameras ar dīzeļdegvielu, nogriezti gludi, iespējams, ar nazi. Tas skaidri liecināja, ka auklu kāds pārgriezis, lai atbrīvotu kravu no pludiņkameras, un visticamāk, ka tas noticis pēc izcelšanas uz kuģa un ka pludiņkamera ar bojām pēc tam izmesta jūrā.

Otrs ziņojumā minētais atradums bija daudz nozīmīgāks.

-   Atsvaidziniet manas fizikas zināšanas, - Hiršbergs sacīja. - Kur tas laiks, kad mācījos. Cik atceros, rads ir mērvienība, ar kuru mēra radioaktīvo starojumu, kādu saņēmis cilvēka ķermenis.

-    Pilnīgi pareizi.

-      Un šīs pludiņkameras apvalka radioaktīvais saindē- jums ir tik liels, ka varētu izraisīt vēzi tūkstotim cilvēku?

-     Tā liecina analīzes, - sacīja Bolins. - Tas kopā ar visiem pēc kuģa "Isvanja" nogrimšanas atrastajiem priekšmetiem nogādāts uz Okridžu galīgai pārbaudei un likvidēšanai. Kvantiko laboratoriju pēc tam nācās atindēt. Atradums liek domāt, ka kodolierīce satur novecojošu ieroču plutoni- ju, kas zināmu laiku bijis pakļauts gaisa iedarbībai. Tas sācis oksidēties. Fiziķi tomēr izsakās, ka plutonijam nepiemīt tik stiprs gamma starojums. Tur ir kaut kas vēl, bet mēs to nezinām. Krasta apsardze mēģināja atindēt helikopteru, kas izcēla no jūras šo mantu. Tas neizdevās, un viņi to izmeta. Nodeva Deivija Džonsa pārziņā. Helikoptera komanda un visi, kam iznāca saskare ar priekšmetiem, ievietoti karantīnā un tiek novēroti.

Hiršbergs atgriezās pie ziņojuma. Izteiktas aizdomas, ka tas, kurš izņēmis ierīci no krievu kodolieroču bunkuriem, pirms nosūtīšanas to demontējis. Plutonija serdenis atklāts gaisa iedarbībai, turklāt iespējams, ka pirms ievietošanas kastē tas ietīts vēl nepiepildītajā pludiņkamerā. Pati kamera ārkārtīgi radioaktīva. Viņš nolika ziņojumu uz galda.

-    Vai ir kaut kas zināms par bumbas lielumu? - jautāja Hiršbergs. - Vai ir nojausma par tās postošo spēku?

-      Nē. Zināms vienīgi tas, ka pastāv lieli radioaktīvās saindēšanās draudi. Bumbas vedējs acīmredzot nav apzinājies, ko dara.

-    Atliek cerēt, ka viņi tikpat slikti zina, kā bumbu uzspridzināt, - noteica Hiršbergs. - Ko saka krievi?

-     Dans Mērfijs Ārlietu ministrijā uzdevis dažiem cilvēkiem sazināties ar viņu Aizsardzības ministriju. Bažas rada apstāklis, ka tas mazumiņš, ko zinām, iegūts no noklau- sišanās, dažos gadījumos noklausoties civilos sakarus. Mēs nevaram krieviem teikt, ka esam pieslēgušies viņu iekšējai telefonu sistēmai. Mēs nevaram zināt, ko viņi pateiks oficiāli. Ceram, ka viņi palīdzēs. CIP nosūtījusi aģentu uz objektu Sibīrijā, lai mēģina kaut ko noskaidrot. Mēs nodarbojamies ar dažu pārtverto sūtījumu atšifrēšanu, taču pagaidām bez panākumiem.

-    Tātad ko lai es saku prezidentam?

-    Tieši tā ir galvenā problēma, - sacīja Bolins.

-    Kā to saprast?

Bolins dziļi ievilka elpu.

-    Mums ir pamats uzskatīt, ka ieroci, par kuru ir runa, sagādājusi krievu mafija, kas darbojas Jekaterinburgā, Sibīrijā. Tas nozagts no šajā apvidū ierīkotā valdības arsenāla. Krava, kurā, pēc dokumentiem, minētas mašīnu daļas un kurā, pēc mūsu domām, atsūtīts ierocis, noformēta uz krievu korporācijas vārda. Korporāciju vada Viktors Koļikovs.

Hiršbergs pavērsa acis pret griestiem un, labu brīdi klusējis, iesaucās:

-    Maitasgabals! Es to zināju.

Viņš papurināja galvu, piecēlās no krēsla un devās pie lielā loga, pa kuru pavērās skats uz Kapitoliju.

-    Mēs viņu brīdinājām. Mēs teicām, lai neielaižas ar šo vīru. Bet ko viņš dara? Uzaicina uz Ovālo kabinetu un spiež tam roku žurnālistu kameru priekšā. Aicina uz pusdienām un sēž pļāpādams pie kafijas galdiņa. Dara visu, vienīgi trūka, lai iedotu atslēgu no Baltā nama parādes durvīm.

-    Viņš atdeva naudu atpakaļ, - noteica Bolins, mēģinādams saskatīt notikušā gaišās puses.

-    Jā, pareizi. Kad "Post" nomizoja viņu pirmajā lapā divpadsmit collu garā rakstā.

Problēmu radīja fakts, ka prezidents pēdējās vēlēšanās bija saņēmis divi simti četrdesmit tūkstošus dolāru. Galu galā šī nauda tika izsekota līdz Koļikovam, kurš bija to legalizējis ar viltus ziedotāju palīdzību. Kad partijas amatpersonas tika pieķertas, tās naudu atdeva atpakaļ. Koļikovs bija citas valsts pilsonis. Apzināta viņa atbalsta saņemšana bija noziegums. Pierādīts gan netika, ka prezidents vai kāds viņa cilvēks zinājis, no kā nauda nāk, - no Koļikova.

-    Neviens netaisās viņu sodīt.

-    Un neba tas nejēga ģenerālprokurors to darīs, - bilda Hiršbergs. - Turklāt prezidents ir iesmērējis sabiedrībai principu, ka viss ir kārtībā, ja noziegums nav noticis, bet, ja tomēr noticis, iznākumā viss var izrādīties vislabākajā kārtībā, - Hiršbergs noteica un paskatījās uz Bolinu. - Vai saprotat? Vēlētāji devuši prezidentam pilnīgu rīcības brīvību ētikas jautājumos gan valdībā, gan ārpus tās. Tagad par šo pakalpojumu viņi var saņemt radioaktīvo spiedogu savās gultās.

Bolins nervozi paskatījās visapkārt, it kā kabinetā varētu būt noklausīšanās ierīces vai videokameras. Viņš zināja, ka Baltā nama Operatīvajā centrā tās ir. Hiršbergs bija temperamentīgs vīrs, un, ja viņš zaudēja savaldību, visi saprāta ieteikumi izlidoja pa logu.

-    Problēmu rada tas, - Hiršbergs piebilda, - ka sabiedrība uz to uzķērās. Nākotnē šo valsti gaida īsta elle.

-    Vainīgs ir nevis prezidents, bet viņa politiskie kupči, - sacīja Bolins.

Hiršbergs paskatījās, savilcis uzacis.

-    Ja vēlaties ieņemt manu vietu, pasakiet to labi skaļi rakstāmpiederumu komplektam, kas stāv uz mana galda, - viņš noteica.

Bolinam pietvīka seja.

-    Jums jāatzīst, ka Viljamss ir čūska. Pieķertam ar noklausīšanās ierīci sarunas laikā ar prezidentu, viņam netrūkst nekaunības turpināt padomu došanu, it kā būtu neaizstājams…

-    Es atdodu jums Viljamsu ar visu viņa odžu ņudzekli. - Hiršbergs paņēma no galda ūdens glāzi un pacēla kā tostā. - Es jautāju - kurš? Vai viņa lūpas pieplakušas pie flautas un spēlē mūziku, lai šīs paceltu galvu?

Hiršbergs paskatījās cauri ūdens glāzei. Bolinam nebija, ko atbildēt.

-    Viņu brīdināja gan CIP, gan Ārlietu ministrija. Kā vieni, tā otri jau pirms tikšanās ar Koļikovu teica, ka viņam ir sakari ar Krievijas organizēto noziedzību un viņš iesaistīts nelegālajā ieroču tirdzniecībā. Vai prezidents klausījās? Nē.

Koļikovs bija dabūjis ko vairāk nekā tikai parasto fotogrāfiju roku rokā ar smaidošo prezidentu, viņš bija dabūjis veselu fotogrāfiju sēriju, kurā prezidenta bīdītāji bija likuši viņam stāvēt kā no kartona izgrieztam. Viņš bija pavadījis Baltajā namā vairākas dienas, aizpildīdams prezidenta piezīmju grāmatiņu ar bagātu ziedotāju telefona numuriem un adresēm. Neapmierinātību bija izrādījusi ne tikai Ārlietu ministrija, bet pat CIP. Prezidents nebija licies zinis. Viņu bija interesējusi vienīgi nauda vēlēšanu kampaņai. Un viņš bija gatavs uz visu, lai to dabūtu.

-    Ja Savienoto Valstu teritorijā iekļuvis masveida iznīcināšanas ierocis, es garantēju, ka mūsu virspavēlnieks par to nebūs sajūsmināts.

-    Viņam nāksies kaut ko darīt, - sacīja Bolins.

-      Esmu spiests atgādināt, - sacīja Hiršbergs, - šī administrācija iestājas pret to, ka ieroči piederētu privātpersonām, kā arī panākusi, lai Nacionālās strēlnieku asociācijas vārdu izrunā ar riebumu. Mūsu prezidents iestājas par bērniem, izglītību, vides aizsardzību, par bērniem un sociālo nodrošinājumu, par bērniem un medicīnisko aprūpi, un vēlreiz par bērniem. Kā cilvēks ar šādu politisko platformu var stāstīt sabiedrībai, ka viena no mūsu pilsētām kādu rītu var būt nozudusi un ka bērni mirst no radioaktīvās saindēšanās, ja vien cilvēki paši nebūs pārvērsti pelnos savās gultās. Jā, un prezidents, starp citu, spiedis roku cilvēkam, kas atgādājis kodolierīci līdz mūsu namdurvīm, un ņēmis no viņa naudu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

Prāmis, uz kura notiek negadījums, līdzinās nelielam ciematiņam. Baumas drīz vien pārsviedās no komandas uz pasažieriem. Nevienu, kam piederētu nogrimusī mašīna, neizdevās atrast. Arvien lielāka kļuva pārliecība, ka negadījums prasījis upurus.

Džoslina būtu vēlējusies pateikt kapteinim taisnību, taču viņa nezināja, kas gribējis viņu nogalināt. Katrā ziņā šis cilvēks vēl arvien atradās uz kuģa. Šāda rīcība nodotu viņas dzīvību neapbruņotas komandas rokās un varbūt pat radītu tai draudus. Likās, ka ir daudz drošāk pagaidām būt mirušai.

Kravas mašīnas vadītājs tobrīd kafejnīcā bija dzēris kafiju, un viņu tur bija redzējuši pieci liecinieki, tā ka viņš nebija vainojams Džoslinas vieglās automašīnas nogrūša- nā no prāmja priekšgala.

Prāmja komanda pārmeklēja jūras virsmu ar starmešiem divdesmit minūtes, līdz ieradās Krasta apsardzes kuģis un

pārņēma meklēšanu. Divi Krasta apsardzes virsnieki uzkāpa uz prāmja, lai iztaujātu apkalpi un lieciniekus, ja tādi būtu. Prāmis lēnām uzņēma ātrumu un brauca tālāk uz Frai- dīhārboru. Ceļš ilga četrdesmit minūtes.

Džoslina nogaidīja atpūtas istabā, līdz juta, ka prāmis piestājis. Pirmie no prāmja vienmēr noiet pasažieri kājāmgājēji, bet komanda tikmēr sagatavo prāmi mašīnu nobrauk- šanai. Džoslinai izejot no atpūtas istabas, pasažieru klājs bija tukšs, un viņa ātri devās pa kāpnēm uz mašīnu klāju. Komanda nodarbojās ar mašīnu riteņu atbloķēšanu, un viņa devās projām. Aizturējusi elpu, Džoslina gaidīja, vai kāds neuzsauks un nemēģinās viņu aizkavēt, taču neviens viņu pat nepamanīja.

Ejot no piestātnes augšup uz Frontstrītu, viņa izdvesa gandrīz dzirdamu atvieglojuma nopūtu.

Džoslina cerēja, ka Krasta apsardze netērēs pārāk daudz laika, meklējot līķi saltajā ūdenī. Turklāt negribējās šonakt tikt varas pārstāvju rokās. Viņa jutās izmocīta gan garīgi, gan fiziski. Pie šerifa varēs ierasties rīt no rīta un izstāstīt, kas noticis. Policijai būs vēl gana daudz laika, lai sāktu izmeklēšanu.

Džoslina strauji devās uz piestātnes galu un nogriezās uz Springstrītas pusi. Transporta līdzekļiem no prāmja pirms nokļūšanas uz Springstrītas, kas gāja cauri pilsētai, vajadzēs nobraukt kvartālu pa Frontstrītu un tad izdarīt krasu pagriezienu pa kreisi. Pie krasta šī bija vienvirziena iela, un pirms uzbraukšanas kalnā visām mašīnām vajadzēs pārvietoties zem spožajām laternām. Tas nozīmēja, ka Džoslina lieliski varēs apskatīt visu mašīnu vadītājus un pasažierus.

Viņa īsti nezināja, kas jāskatās. Labi, ja būtu bijis rakstāmais un kāds papīra gabals. Šobrīd viņai bija vienīgi tas, kas mugurā. Meklēdama sīknaudu zvanīšanai, viņa iebāza roku svārku kabatā. Tukšums. Telefonam nāksies diedelēt, varbūt iegriezties kādā restorānā. Jāsazvana Samanta, lai atbrauc pakaļ.

Džoslina ieskatījās pulkstenī. Pusdesmit. Samanta vēl varēja atrasties savā birojā, jo bieži strādāja ilgi.

Džoslina ieslēpās koka ēnā pretī tūrisma firmas "Rietumu princese" birojam un apsēdās uz koka sola gala. Ja nepiemin dažas nakts iestādes, pilsētā viss bija slēgts. Netālu tavernā skanēja klusināta mūzika.

Transporta līdzekļi sāka atstāt prāmi un, tikuši garām Krasta apsardzes ierīkotam kontrolpunktam, brauca pa vienam prom. Līdz ar to Džoslinai bija daudz vieglāk nopētīt katru mašīnu un visus tās braucējus. Viņa īsti nesaprata, kam jāpievērš uzmanība. Varbūt kaut kam neparastam, tādam, kas izceļas, kas nav salinieks. Tas nebūtu viegli. Labi vismaz, ka uz prāmja nebija daudz mašīnu. Lai arī kas bija mēģinājis viņu nonāvēt, šis cilvēks vēl nebija prāmi atstājis. Par to viņa bija pārliecināta.

Pirmajiem diviem transporta līdzekļiem bija Vašingtonas štata numuri, vienā brauca ģimene ar bērniem. Otrs bija pikaps ar Fraidīhārboras mūrnieku firmas nosaukumu un telefona numuru uz durvīm. Šīs mašīnas atkrita.

Trešā mašīna saistīja uzmanību. Tas bija jaunākā modeļa sedans, un tajā sēdēja divi vīrieši. Abi darba uzvalkos, turklāt pasažieris sarunājās pa mobilo telefonu. Mašīnai iegriežoties Springstrītā, Džoslina ieraudzīja aizmugurē federālo numuru.

Viņa brīdi cieši vēroja mašīnu, kas nozuda ielā, bet tad atmeta ari to. Ja Makolijs būtu vēlējies, lai viņai seko, šim nolūkam netiktu izmantota mašīna ar valdības numuru. Vai ari būtu? Varbūt abi vīri ir lauksaimniecības inspektori, kas ieradušies salā patramdīt kādu fermeri piensaimnieku.

Tūlīt uzmanību saistīja nākamā mašīna, pavecs izrūsējis un nobrāzts sedans, kam labākie laiki palikuši pagātnē. Spožajā gaismā Džoslina samiedza acis, lai labāk redzētu braucēju. Tā bija veca sieviete, kuras kuplos, sirmos matus saturēja lakats. Viņa pievērsās nākamajai mašīnai. Braucamā pakaļējo sēdekli aizņēma bērni.

Pavisam viņa saskaitīja astoņpadsmit mašīnas un smago kravas dīzeli. Tā vadītājs bija labi redzams. Varbūt viņš meloja, ka atradies kafejnīcā? Bet, ja uz prāmja dzirdētajām runām varēja ticēt, liecinieki bija viņu tur redzējuši.

Domas atgriezās pie mašīnas ar federālajiem numuriem. Ja Makolijs licis viņu izsekot, kāpēc aģenti negāja palīgā? Aģentiem vajadzēja vērot, ko viņa dara, ja vien tie nebija nosprieduši, ka uz prāmja neviens nekur nevar pazust, un uzgājuši augšā dzert kafiju kā visi. Šobrīd bija tik daudz jautājumu, uz kuriem viņa nezināja atbildes.

Palikusi bez automašīnas, Džoslina kājām devās uz savu biroju tiesas nama tuvumā. No prāmja piestātnes tas bija tikai pāris kvartālu gājums cauri Fraidīhārboras centram. No Herba tavernas Springstrītā nāca ģitāras skaņas un dažu apmeklētāju skaļās balsis.

Soļojot pa galvu rosījās desmitiem savā starpā nesaistītu domu. Beldens gājis bojā. Tie nedaudzie dokumenti un piezīmes, kas bija sagatavoti, dodoties pie iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem, atrodas zunda dibenā. Droši vien nekā svarīga tur nav, taču viņa būtu ar mieru ķerties kādam pie rīkles, lai ieskatītos tajos pēdējo reizi.

Tagad nāksies gādāt jaunu vadītāja apliecību un zvanīt uz kredītkaršu sabiedrību, lai izsniedz jaunu kredītkarti. Kas vēl bija makā? Štata advokatūras apliecība. Džoslina prātā atzīmēja, ka jāpiezvana uz advokatūru.

Džoslina cerēja, ka Sama būs savā kabinetā. Sama vismaz pārvestu viņu mājās. Viņa iegriezās Pirmajā ielā, pagāja garām Kristijas un Kleja kafejnīcai, uzgāja uz Tiesas ielas, strauji to šķērsoja un jau bija pretī apgabala tiesas namam. Pagājusi garām dažiem kokiem un ēkas stūrim, Džos- lina ieraudzīja Samas biroja logus otrajā stāvā. Viņai veicās, tie bija gaiši.

Skatoties apgaismotajos logos, Džoslina pielika soli. Tikusi līdz ielas vidum pretī birojam, viņa atskārta, ka gaisma deg pašas, bet ne Samas kabinetā.

Džoslina bija pārliecināta, ka nav atstājusi gaismu degam. Varbūt apkopējs patlaban tīra telpas?

Pēc dienas notikumiem viņa neriskēja, bet pagāja garām ēkai un tuvojās birojam no otras puses - cauri nelielajai apakšstāva garāžai. Tā bija tukša, Samas mašīna tajā nestāvēja.

Pavisam lēni un klusu viņa devās pa gaiteni uz koka kāpņu apakšējo laukumiņu. Vajadzēja uzkāpt divus puslaidienus, lai nokļūtu gaitenī, kas gāja gar otrā stāva biroju durvīm.

Apakšējā stāva ielas pusē atradās skaistumkopšanas salons. Tā skatloga mirgojošajā gaismā varēja redzēt zāli gar ietvi un dažus ielas malā iestādītos krūmus.

Viņa sasniedza pēdējo pakāpienu, piespieda muguru pie sienas apmetuma, dziļi ievilka elpu un, paliekusies ap stūri, ātri ieskatījās gaitenī. Griestu apgaismojums bija izslēgts. Parasti pa nakti tas tika atstāts. Džoslina saprata, ka tumšā gaiteņa dēļ gaisma kabinetā no ielas bija likusies neparasti spilgta un uzkrītoša. Kāpēc kādam tik ļoti nepieciešams izslēgt gaismu gaitenī un iekļūt kabinetā, lai pēc tam ieslēgtu gaismu tur? Visticamāk, tā varēja rīkoties apkopējs.

Vēl bridi viņa vilcinājās un domāja, vai nenoskriet lejā pa kāpnēm un nedoties pie šerifa, kura birojs atradās līdzās tiesas namam. Tur varēja pagaidīt, kamēr viņas biroju pārbauda patruļa. Ko tad, ja tajā ir apkopējs? Viņa nokļūtu muļķīgā situācijā. Vēl ļaunāk, viņai nāktos izstāstīt, kas noticis uz prāmja, jo citādi, iegriežoties no rīta, izstāstīt patiesību būtu daudz sarežģītāk. Viņu tad vilktu uz piestātni, pie Krasta apsardzes un uzdotu miljons jautājumu. Puse nakts būtu jāpavada spožā gaismā. Ziņa par šo gadījumu sasniegtu Savienoto Valstu prokuroru, un viņai vēlreiz nāktos nokļūt aci pret aci ar Makoliju. Viņa zināja, ka šoreiz prokuroram uz dažiem jautājumiem neko neatbildētu.

Atrāvusies no šīm pārdomām, Džoslina uzkāpa uz pēdējā pakāpiena, pagriezās ap stūri un devās pa gaiteni uz priekšu. Viņa piespiedās pie ēkas ārsienas, lai pirmā pamanītu cilvēku birojā. Pagājusi garām diviem birojiem, viņa nokļuva pie Samas durvīm un tās pārbaudīja. Durvis bija ciet. Protams, velti gaidīt, ka viņa atradīsies tumšā birojā, taču Džosa bija cerējusi.

Viņa apstājās un ieklausījās. Ne skaņas, taču biroja durvis stāvēja pusvirus, un uz tumšās gaiteņa grīdas krita gaisma. Sperot nākamo soli, kailās kājas kaut ko sajuta. Paskatījusies uz leju, Džosa ieraudzīja stikla lauskas. Griestu apgaismojums nebūt nebija izslēgts. Spuldzes bija sadauzītas. Tūlīt viņa pacēla skatienu un ieraudzīja sava biroja durvis. No salauztā rāmja rēgojās šķēpeles, bet uz krāsojuma bija redzamas vietas, kur likts lietā lauznis.

Redzētais lika Džoslinai attālināties no pavērtajām durvīm un gaismas. Noejot trīs vai četrus soļus, zem labās kājas pēdas sadrupa stikls un tajā iedzēla asa sāpe. Mēģinādama noturēt līdzsvaru, viņa palēcās un atspiedās pret sienu. Sasistās spuldzes lauska, tik plāna kā žilete, bija pārgriezusi zeķi un ieurbusies papēdī. Viņa viegli pārvilka papēdim ar nagu, mēģinādama lausku izvilkt, un sajuta uz pirkstiem siltas asins lāses. Gaismas strēlē aiz muguras kaut kas sakustējās.

Džosa mēģināja skriet, bet, kājai pieskaroties pie grīdas, stikls iedzinās pēdā vēl dziļāk, un kāja ceļgalā saļima. Viņa sabruka uz grīdas, pagriezās pret gaismu atvērtajās biroja durvīs un ieraudzīja vīrieša siluetu.

-    Nepieskarieties! Es kliegšu.

-    Lūdzu, nebaidieties! Es nedarīšu neko ļaunu.

-    Nenāciet klāt!

-    Vai kaut kas atgadījies?

-    Viss ir kārtībā.

-Atļaujiet palīdzēt!

-    Lieciet mani mierā!

Par spīti iebildumiem, vīrietis spēra soli uz priekšu, taču nemetās virsū, bet maigi saņēma ievainoto pēdu ar vienu roku.

-    Skats nav patīkams. Kāja asiņo. Ļaujiet palīdzēt.

Balsī saklausāmā iejūtība nomierināja Džosu, taču viņa nezaudēja modrību. Vīrietis bija milzīga auguma, vismaz sešas pēdas un piecas collas garš, ja ne garāks. Ar slaidu kustību viņš palika vienu roku Džoslinai zem muguras, bet otru zem ceļgaliem un pacēla kā spalviņu. Pagriezies pret gaišajām durvīm, vīrietis atspēra tās līdz galam vaļā un ienesa Džoslinu viņas pašas birojā.

Maigi nolicis Džoslinu uz uzgaidāmās telpas dīvāna pie sienas, vīrietis pagriezās, piegāja pie durvīm un grasījās tās aizvērt.

-    Nedariet to! - teica Džoslina.

Viņš nepagriezās, bet atskatījās pār plecu.

-    Es nodomāju, ka jums varētu būt auksti. Ja vēlaties, neaizvēršu durvis.

Viņš atstāja durvis vaļā un trim soļiem pārvarēja attālumu līdz dīvānam, uz kura gulēja Džoslina.

-        īpaši labi neizskatās. - Vīrietis bija ārzemnieks, runāja ar akcentu. Asinis no papēža sūcās zeķē, nokrāsojot to koši sarkanu. - Nāksies zeķi novilkt, lai var piekļūt pie stikla.

Viņš uzmanīgi vilka nost zeķi, taču tā aizķēra stiklu, liekot Džoslinai saviebties sāpēs.

-   Atvainojiet. Ja gulēsiet mierīgi, es droši vien varēšu to izvilkt. - Kamēr vīrietis pētīja kāju, Džoslina pirmo reizi apskatīja viņu kārtīgi. Gaiša āda, gaiši, viļņaini mati, plati pleci. Vaibsti asi, kā izkalti akmenī, taisns deguns, izcilni vaigu kauli, pilnīgas, pavērtas lūpas.

Vīrietis iebāza roku kabatā un izvilka četrcollīgu salokāmo nazi.

Džoslinai iepletās acis, taču, iekams viņa paguva ko teikt, naža galā parādījās pincete, un vīrietis to nolika uz galda dīvāna galā. Viņš paskatījās uz Džoslinu.

-    Ļoti parocīgs rīks, - viņš noteica.

Džoslina nervozi pasmaidīja un palocīja galvu.

-    Domājiet kaut ko patīkamu un neskatieties uz kāju, - viņš ieteica.

Viegli teikt. Viņa atlaidās un palūkojās griestos. Varēja just rokas, kas darbojas ar pinceti, taču to pieskāriens bija ļoti maigs. Asa sāpe. Kāja pret pašas gribu sarāvās.

-    Mieru! Lielākā daļa jau ārā. Mazliet jāpaciešas.

Džoslina noskatījās, kā vīrietis pēta pēdas apakšu.

-    Vai krītot savainojāt arī ceļgalu?

-Ko?

Džoslina paskatījās lejup. No ceļgala tecēja asinis. Uz kuģa asinīs ieplūdušā adrenalīna dēļ viņa līdz šim brīdim nebija to pamanījusi.

-   Tas ievainots jau agrāk, - viņa paskaidroja. Džoslina bija savainojusi ceļgalu līdz asinīm, mēģinādama uzrāpties uz prāmja.

-    Jūsu dzīve ir briesmu pilna, - vīrietis noteica.

-    Jūs neko nevarat zināt, - Džoslina attrauca. Viņa sāka justies brīvāk. Ja vīrietis būtu gribējis nogalināt, tas jau būtu izdarīts. - Ko jūs darāt manā birojā?

-    Šis ir jūsu birojs?

-    Pilnīgi pareizi.

-    Jūs tātad esat Džoslina Koula?

-    Un kas esat jūs?

Vīrietis neatbildēja, bet pagrieza kājgalī uz galda stāvošo lampu.

-     Visu pēc kārtas, - viņš noteica. - Es nevaru sadalīt uzmanību, jo citādi tā pēdā iedurtā stikla dēļ jums nāksies doties uz slimnīcu.

Viņš vēlreiz lika lietā pinceti, Džoslina sāpēs saviebās un uz brīdi izmeta no prāta jautājumu par vīrieša identitāti.

-    Redziet nu! Laikam tas ir viss. Nekas vairāk nav redzams. Ja es kļūdos, tas būs jūtams pēc dienas vai divām. Pēda var uztūkt, turklāt ļoti sāpīgi, - viņš piebilda.

-    Jaukas izredzes.

-    Neba es skraidelēju pa stikliem vienās zeķēs.

-    Atgriezīsimies pie iepriekšējās sarunas, - atgādināja Džoslina. - Kas jūs esat un ko darāt manā birojā?

-   Ak jā! - Viņš iebāza roku žaketes iekškabatā, izvilka vizītkarti un pasniedza Džoslinai.

-    Mani sauc Gideons van Rajs.

Viņa izlasīja vizītkarti.

-    Kas ir Masveida iznīcināšanas ieroču apkarošanas institūts?

-     Mūsu darbs cieši saistīts ar starptautiskajām attiecībām. Jo īpaši institūts uzmana skaldāmos materiālus, raķešu sistēmas, masveida iznīcināšanas ieročus. Mēs publicējam pārskatus, un mums ir sava datu bāze.

Cenzdamās teikto iegaumēt, Džoslina lūkojās vīrieti un kā apžilbuši māja ar galvu.

-    Kāpēc jūs ielauzāties manā kabinetā?

-    Durvis stāvēja vaļā. Es iedomājos, ka tur kāds ir iekšā.

-    Un vai bija?

-    Nē. Kas to izdarījis, jau bija prom.

-     Nez vai remonts maksās lēti. - Džoslina aplūkoja durvis.

-    Diemžēl cilvēks, kas šeit ielauzies, nav apmierinājies ar to vien.

-    Kā to saprast?

-    Es runāju par kabinetu, - Gideons paskaidroja.

Džoslina mēģināja piecelties no dīvāna.

-     Mieru! - Vīrietis viegli nospieda viņu atpakaļ, vēlreiz ar mutautiņu nosusināja asiņojošo pēdas apakšu un apsēja to ievainojumam.

Džoslina nolaida kājas uz grīdas un piecēlās. Paspērusi vienu soli, viņa salīgojās kā uz krišanu. Vīrietis satvēra Džoslinu pie rokas, palīdzēja nostāties taisni un pieturēja, kamēr viņa uz vienas kājas aizlēca līdz kabineta durvīm.

Pie durvīm viņa apstājās un pārlaida visapkārt skatienu. Rakstāmgalds bija apgāzts. Abi dokumentu skapji arī, atvilktnes izrautas un to saturs izbērts uz grīdas. Stikls rāmīšiem, kuros atradās diplomi par izglītību un licences, sadauzīts, kaut divos papīrs vēl turējās aiz stikla šķembām. Kabinetā iekļuvušais vandalis bija rāvies vaiga sviedros.

Ja vadītāja pusē nolaida uz leju durvju logu, gaisma uzgaidāmajā istabā un atvērtās durvis ļāva ieskatīties iekštelpās pat no ielas pretējās puses. Ar šauteni tagad varētu novākt šos abus. Bet Dzelksnis bija noteicis, ka tam jāizskatās pēc negadījuma.

Izrūsējušās mašīnas motors darbojās brivgaitā. Vadītājs pacēla vienu roku un satvēra lakatiņu. Kopā ar lakatiņu no galvas nozuda sirmas sievietes parūka. Viņš nenolaida acis no diviem augumiem otrā stāva biroja durvīs. Nevarēja noliegt, ka no mugurpuses viņas augums bija glīts. Turklāt izskatījās, ka viņai ir deviņas dzīvības. Nebija tikai saprotams, kas ir gaišmatainais milzis sievietei blakus. Nākamais uzdevums viesa vīrā nemieru - nāksies ziņot Dzelksnim, ka viņa vēl arvien ir dzīva.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Hiršbergs nodeva prezidentam ziņojumu rakstiski aizlīmētā aploksnē ar atzīmi TIKAI PREZIDENTAM. Ziņojums bija īss, diskrēts un balstījās vienīgi uz faktiem, kas līdz šim apstiprinājušies. Iepretim Vašingtonas štata krastiem nogrimis krievu kuģis, domājams, tas vedis kodolmateriālus, varbūt kodolierīci, un par šo ierīci vai materiāliem nekas nav zināms. Informācija par Koļikova saistību ar šo gadījumu bija iekļauta vienā vienīgā rindiņā ziņojuma beigās. Aizlīmēto aploksni prezidentam nodeva personiski viens no Hiršberga palīgiem.

Trīs minūtes pēc tam, kad prezidents bija atgriezis aploksni un izlasījis ziņojumu, viņš piezvanīja padomniekam nacionālās drošības jautājumos.

-    Saj, kam vēl tas ir zināms?

-    Vai jūs runājat par krievu kuģi, mister prezident?

-    Arī par Koļikova līdzdalību. - Prezidents tūlīt ķērās pie lietas.

-    Par kuģi un to, ka tas vedis skaldāmos materiālus, zina CIP, FIB un armijas izlūkdienests.

-    Un par Koļikovu?

-    Vienīgi es un CIP direktora vietnieks. - Hiršbergs saklausīja nepārprotamu atvieglojuma nopūtu vada otrā galā.

-    Kurš vietnieks tas ir?

-    Malkolms Slouns, - paziņoja Hiršbergs.

-   Ak jā, Slouns. Viņš ir krietns cilvēks.

Interpretācija. Slouns bija godkārīgs, un, ja vajadzīgs,

Baltais nams varēja iegriezt viņa darbību sev vēlamā virzienā.

-    Es vēlētos redzēt jūs savā kabinetā pēc desmit minūtēm, lai pārspriestu šo lietu.

-    Vai nevēlaties, lai piezvanu Slounam vai direktoram Džentrijam? - Kurts Džentrijs bija CIP direktors, Slouna boss.

-     Nē. Manuprāt, šobrīd Džentrijam nav jāzina nekas vairāk. Nav šaubu, ka viņš ir informēts par krievu kuģi. Es piezvanīšu Slounam pats, - piebilda prezidents. Prezidents centās maksimāli sašaurināt zinātāju loku. Informācija politikā nozīmē varu, bet materiāls, kas kompromitē prezidentu, bija tās galējais veids. - Ne ar vienu par šo lietu nerunājiet. Vai sapratāt?

-    Jā, ser.

Pēc četrdesmit minūtēm Hiršbergs un Slouns jau bija saņēmuši avansu par klusēšanu un piesardzības ievērošanu. Prezidents iecēla abus par speciālās krīzes operatīvās padomes vadītājiem, kam vajadzēja nodarboties ar kuģi "Isvan- ja" un tā kravu, kā arī noskaidrot, vai incidents nav radījis nenovēršamus draudus nacionālajai drošībai.

Padomē ietilpa visi Hiršberga Darba grupas cilvēki. 71- mīgi, ka tajā nebija iekļauts neviens viņu boss. Hiršbergam un Slounam vajadzēja ziņot tieši prezidentam. Ja iejaucās bosi, tas ir, CIP, FIB vai armijas apvienotās virspavēlniecības vadītāji, Hiršbergam ar Slounu vajadzēja par to informēt prezidentu.

Pats prezidents abiem vīriem izdeva īpašas caurlaides, kas deva tiesības traucēt prezidentu jebkurā laikā, ja viņi to uzskatīja par nepieciešamu. Šim faktam katrā ziņā vajadzēja izsaukt rīvēšanos starp Baltā nama amatpersonām. Prezidenta kancelejas vadītājs, kas bija galvenais vārtzinis, greizsirdīgi sargāja savas privilēģijas, no kurām pati svarīgākā bija pieeja Ovālajam kabinetam. Tagad viņam nāksies skatīties uz prezidenta parakstu speciālajās caurlaidēs un lauzīt galvu, kas Hiršbergam un Slounam zināms, ko nezina viņš.

Grupas identificēšanai viņi izvēlējās sev akronīmu NADIP, tas nozīmēja - Nacionālās drošības informatīvā padome.

Pirmā NADIP sanāksme notika divas stundas pēc Hirš- berga un Slouna iziešanas no Ovālā kabineta. Visi padomes locekļi pagaidām tika pārcelti darbam padomē visu darbadienu. Ja kādam radās jautājumi par pārcelšanas iemeslu, meklēt atbildi sūtīja uz Balto namu, - vēl viens iemesls politiskai skaudībai.

-    Mūs sagaida strukturālas problēmas, kā arī tādas, kas saistītas ar atbalsta saņemšanu, - Hiršbergs informēja grupu. - Nevienam ministram par padomes izveidošanu nav teikts.

Pie galda sēdošie saskatījās.

-    Kāpēc ne? - beidzot viens pajautāja.

-    Tāds ir rīkojums, - paskaidroja Hiršbergs.

-    Nav jēgas celt paniku. - Slouns no CIP ievirzīja jautājumu mierīgākā gultnē. - Jo vairāk cilvēku ir informēti, jo lielāka iespēja, ka informācija var iekļūt presē. Tiklīdz žurnālistiem radīsies aizdomas, ka mūsu valstī teroristu rokās nonākusi kodolierice, sāksies gatavā elle. Jāzina, kas ir notikumu pamatā, bet viņiem tas patlaban nav jāzina.

Līdzko šai lietai tiktu piesaistīta Ministru kabineta amatpersona, informācija nonāktu birokrātijas rokās. Jaunumi izplatītos pa dažādajām pārvaldēm, un pavisam drīz vidējā līmeņa birokrāti pie kafijas tases sāktu spriedelēt par prezidenta kompromitēšanos ar Koļikovu. Vēl tikai pussolis, lai ziņa nokļūtu līdz "New York Times" un "Washington Post".

Hiršbergs sēdēja galda galā, bet viņam līdzās Slouns, kurš uzskatīja izveidojušos situāciju par liftu, kas ved uz varas augstceltnes augstāko stāvu. Šīs nojautas apstiprināja jau apkārtne, jo viņi bija sapulcējušies Baltā nama Operatīvajā centrā prezidenta tiešā tuvumā.

-   Galvenie noteikumi ir tādi, - noteica Hiršbergs un sāka lasīt piezīmes, kuras, tiekoties ar prezidentu, bija steigā uzmetis.

-    Visas diskusijas par ierīci, tās iespējamo nelegālo ievešanu valstī, par pasākumiem, kas saistīti ar drošību, ierīces atrašanu un neitralizēšanu, tiek ierobežotas grupas ietvaros - vismaz līdz turpmākajam rīkojumam.

Pārliecinādamies, vai ir saprasts, viņš pārlaida skatienu sanākušajiem.

-     Līdzekļi jebkuras šādas izmeklēšanas veikšanai paredzēti vienīgi armijas izlūkdienestam.

Hiršbergs gribēja turpināt.

-    Atvainojiet, - ierunājās FIB pārstāvis. - Galvenais atbildīgais par pašmāju terorismu ir birojs. Es nevaru rīkoties aiz sava direktora muguras. Man vismaz jālūdz atļauja. Jautājums jāsaskaņo ar direktoru.

-    Es par to padomāšu, - sacīja Hiršbergs. - Un aprunāšos ar prezidentu. Pagaidām jūs neko neteiksiet. Vai sapratāt?

-Jā.

-     Prezidents ar virspavēlnieka tiesībām pagaidām vēlas nodarboties ar šo lietu militārās pakļautības kārtībā, tāpēc šobrīd mēs galvenokārt paļaujamies uz flotes izlūkdienestu.

Flotes pārstāvja sejā galda otrā galā parādījās tikko manāms, taču nepārprotams smaids. Galvenais bija tas, ka prezidents šobrīd bija efektīvi kooptējis visus, kam zināms par krievu kuģi un pazīstams Koļikova vārds.

FIB pārstāvis iejaucās vēlreiz.

-    Redziet, mums jau ir rīcības plāns ārkārtas situācijām. Patlaban tam tiek pārvilkta svītra.

-Atvainojiet, bet situācija ir tāda, kāda ir, - sacīja Hiršbergs. - Vismaz pagaidām.

Hiršbergs bija vienisprātis ar FIB. Situāciju sarežģīja fakts, ka prezidents domāja citādi.

-    Situācija var mainīties, ja mēs visi rīkosimies ātri, - sacīja Hiršbergs. - Ja noskaidrosies, ka kodolierice nav valstī, ka tā nogrimusi kopā ar kuģi, varbūt pat nevajadzēs sanākt kopā un veikt kādu darbību. Varbūt būs nepieciešams izcelt to, kas nogrimis. Šobrīd nav pilnīgas pārliecības, vai ierīce vispār ir bijusi.

-    Savukārt, ja kodolierice atrodas valsts robežās, es centīšos panākt, lai prezidents izmanto visas iespējas. Nešaubos, viņš sapratīs, ka nepieciešams iesaistīt darbā Ministru kabinetu un attiecīgās pārvaldes. - īstenībā Hiršbergs nebija par to pārliecināts, taču par katru cenu centās pārliecināt otru. - Kāda ir mūsu turpmākā rīcība? - Hiršbergs paskatījās uz Slounu.

-    Manuprāt, vispareizāk būs sākt ar jau zināmā analīzi. Pēdējās divdesmit četrās stundās iegūta jauna informācija, ka ierīce vai ierīces, par kurām ir runa…

-    Ierīču ir vairāk nekā viena? - FIB darbinieks no jauna uzdeva jautājumu.

-    Mēs neesam pārliecināti, - atbildēja Slouns, - bet tas ir iespējams.

Meklēdams atbalstu, FIB darbinieks pārlaida skatienu apkārtējo sejām, taču atbalstu neatrada.

-     Kā jau teicu, iegūti jauni izlūkošanas dati, un tie liecina, ka par šīm ierīcēm - vismaz daļēji - samaksājusi teroristiska valsts, iespējams, Irāka. Saskaņā ar iegūtajiem ziņojumiem viņi distancējas. Iespējams, ka cilvēki, kas iesaistīti notikumā no mūsu puses, pat nezina par atbalstu no ārienes. Viņi itin vienkārši tiek izmantoti, lai realizētu kopīgu mērķi. Ja ziņojums ir pareizs, varētu būt, ka Irāka samaksājusi lielu summu, lai ierīce kļūtu pieejama. Varbūt tā maksā arī starpniekam, kas nodarbojas ar ierīces transportēšanu un samontēšanu.

-     Starpnieks. Vai mēs zinām, kurš tas ir? - jautāja FIB pārstāvis.

-     Nē. Par nožēlu, tādas informācijas nav, taču mēs cenšamies to iegūt. Mūsu rīcībā ir droša informācija, ka lietu, kas izvesta ar zvejas traleri, sagādājusi krievu mafija, proti, korporācija, kura izveidota par KGB naudu pēc Padomju Savienības sabrukuma. Tagad to vada agrākie aģenti. Tās izpilddirektors ir Viktors Koļikovs.

Slouns pameta sānisku skatienu uz Hiršbergu. Viņš nedomāja iedziļināties sīkākos skaidrojumos par Koļikovu, bet lielākā daļa klātesošo bija lasījuši avīzes un paši saprata. Prezidenta politiski kutelīgais stāvoklis varēja stipri apgrūtināt darbu.

-    Vai mums ir droši zināms, ka minētās aktivitātes atbalstījusi kāda valsts? - Šoreiz jautājumu uzdeva Ārlietu ministrijas pārstāvis.

-    Jūs domājat - Irāka? - prasīja Hiršbergs.

-Jā.

-    Kāpēc?

-    Ja tā patiešām ir, tad valdība ir sniegusi oficiālu paziņojumu. Tā nav īstenojusi kodoltriecienu, atmaksājot par šādu uzbrukumu.

-    Un kāda ir jūsu nostāja? - vaicāja Slouns.

-     Ir būtiski, lai katra valsts, kas ielaižas darījumos ar pašmāju teroristiem, saprot, ar ko riskē.

-    Jūs ierosināt kontaktēties ar Irāku? - noprasīja Hiršbergs.

-    Ja mums ir neapstrīdami pierādījumi par tās iesaistīšanos šajā lietā, - atbildēja pārstāvis. - Pilnīgi iespējams, ka mēs varam pārtraukt tās attiecības, vienalga, ar kuru šīs zemes iemītnieku, ja skaidri norādām, ar ko viss var beigties. Ar atomuzbrukumu.

Slouns pavērās Hiršbergā un savilka uzaci. Doma nebija peļama.

-    Kas zina, ja Irāka sapratīs, ka pašai ir uguns pakulās, varbūt pārtrauks sadarbību ar to, kas visu kārto šajā pusē.

-    Pateicos! Mēs pārliecināsimies, vai iespējams pierādīt Irākas līdzdalību. - Slouns izdarīja atzīmi. Šis punkts tagad bija stingri viņa ideju bultu makā, kuru pakalpīgi varēs pasniegt prezidentam. Slouns nemēdza novākt ne pūciņu no drauga pleca, ja par to nesaņēma kaut ko pretī.

-     Bet ir vēl kāds aspekts. - Šoreiz ierunājās flotes izlūkdienesta pārstāvis. - Kas notiks, ja kodolierīci uzspridzinās kādā lielā Amerikas pilsētā? Kā lai mēs zinām, vai kāds cits spēks nekritīs panikā, aiz bailēm izdarot apsteidzošu kodoltriecienu?

-    Kāpēc tas būtu jādara? - Slouns atbildēja ar pretjautājumu.

-     Viņa vārdos ir zināma jēga, - noteica Ārlietu ministrijas pārstāvis. - Tas var būt kāds cits kodolspēks. Krievija, Ķīna. Pat ja šīs valstis gluži vienkārši nospriež, ka mūsu aizdomas var krist uz tām, tās var palaist raķetes, iekams mēs pagūstam izkliedēt bažas.

-    Jūs runājat par pilna apjoma apsteidzošu kodoltriecienu? - vaicāja Hiršbergs.

Vīrs no Ārlietu ministrijas pamāja ar galvu. Visi zināja, ka aukstajam karam pielikts punkts, taču ne savstarpējās iznīcināšanas iespējai kodolkarā.

-    Galveno problēmu ar Krieviju rada tas, - bilda flotes virsnieks, - ka viņu agrās brīdināšanas sistēmā ir robi. Naudas uzturēšanai nav, turklāt Latvijā izvietotās stacijas zaudētas. Krievija ir akls kodolmilzis. Ja kaut kur mūsu valsts apdzīvotā centrā notiks kodolsprādziens, pirmām kārtām kādam var rasties doma dot apsteidzošu kodoltriecienu, nevis gaidīt, līdz situācija noskaidrojas.

-    Tas nevarētu radīt bažas, - noteica FIB. - Prezidents pirms sešiem mēnešiem paziņoja, ka krievu raķetes nav vairs notēmētas uz Amerikas pilsētām.

-    Jā, - piekrita Slouns.

-   Tādā gadījumā pietiks laika uzņemt kontaktus un sniegt paskaidrojumus, - bilda FIB.

-    Jūs nesaprotat stāvokli, - sacīja Hiršbergs. - Krievu kodolraķešu vadības ierīces ir konstruētas tā, ka pat tad, ja no raķetes datorvadības sistēmas mērķis ir izņemts, palaišanas gadījumā programma nekavējoties restaurē pēdējo zināmo mērķi.

Par spīti prezidenta paziņojumam, viņi dzīvoja iedomu pasaulē.

DEVIŅPADSMITĀ nodaĻa

Fraidīharbora, Vašingtonas štats

Džoslina stāvēja un aplūkoja haosu savā kabinetā, šoreiz jau rīta aukstajā gaismā. Katrā ziņā situācija izskatījās vēl ļaunāka nekā naktī.

Pēc dabas viņa nebija sevišķi kārtīga. Dokumenti parasti stāvēja kaudzēs, kuras caurmēra skatītājs varēja noturēt par haosa iemiesojumu. Viņai bija pašai sava dokumentu glabāšanas sistēma. Parasti uz galda vai jebkuras nolikšanai piemērotas līdzenas virsmas atradās dokumentu kaudzes. Viņa zināja, kur kas nolikts, un parasti varēja pastiept roku uz jebkuru kaudzi un paņemt vajadzīgo. Taču šobrīd viss bija izkaisīts pa grīdu un dažas lietas pat saplēstas.

-    Kas šeit noticis?

Pagriezusies Džosa ieraudzīja durvīs Samantu. Viņa pētīja biroja durvis ap izlauzto atslēgu.

-    Pagājušo nakti man bijuši ciemiņi, - sacīja Džoslina.

-   Tas ir redzams. - Lūkojoties garajā, gaišmatainajā vīrietī, kas stāvēja uzgaidāmajā telpā ar vairākām no grīdas paceltām papīra lapām rokā, Sama ienāca iekšā.

Džosa iepazīstināja abus.

-    Samanta Hotorne - Gideons van Rajs.

Viņi paspieda viens otram roku. Samanta rūpīgi un nesteidzīgi novērtēja vīrieti un vēlreiz pārlaida acis telpām.

-    Te patiešām noticis grautiņš.

-    Sama ir mana saimniece, - Džoslina pavēstīja Gide- onam.

-    Jūtu līdzi, - viņš noteica.

-    Ceru, ka apdrošināšana segs izdevumus. Kas noticis?

-    Pagājušajā naktī, kad atgriezos no Sietlas, viss jau bija šādā stāvoklī. Kāds te ielauzies, - stāstīja Džosa, - visu saārdījis un aizgājis.

-    Varbūt bērni? - Samantai ienāca prātā.

-    Es šaubos.

-    Izklausās, ka tu zini, kas šeit rīkojies.

-    Patiešām ne, - atteica Džosa.

-    Vai šerifam esi zvanījusi?

-     Šerifa vietnieks nupat aizgāja. Viņš paņēma ziņojumu. Protams, policija veiks izmeklēšanu.

-    Ja ne kam citam, tā vajadzīga apdrošināšanai, - noteica Sama. Viņa turpināja pētīt postījumus. - Vai kaut kas ir nozudis?

Džosa paraustīja plecus, it kā īsti nezinātu. Viņa bija izmantojusi gadījumu, lai ziņotu šerifa vietniekam ari par incidentu uz prāmja naktī. Klausoties policists bija greizi paskatījies, it kā viņai tā būtu nelaimīga diena. Tomēr nelikās, ka viņš grib saistīt abus notikumus vai sākt garu izjautāšanu. Džoslina bija pārliecināta, ka ar policiju vēl gaidāmas garas sarunas, taču pagaidām tā šķita apmierināta.

Gideons bija pavadījis nakti mazā motelī pie lidostas netālu no pilsētas robežas. Ņemot vērā dienas notikumus, viņi bija secinājuši, ka doties uz mājām nebūtu prātīgi. Džoslina bija paņēmusi numuru tajā pašā gaitenī tālāk.

Šķita, ka van Rajs ir taisnprātīgs cilvēks. No rīta Džos- lina bija piezvanījusi uz vizītkartē uzrādīto telefona numuru Kalifornijā. Par viņu tika galvots un izstāstīts par institūtu apmēram tas pats, ko viņa bija dzirdējusi iepriekšējā vakarā.

Tagad viņš, iegājis kabinetā, cēla no grīdas augšā dokumentu skapjus.

-    Kas viņš ir? - Samanta iečukstēja Džoslinai ausī.

-    Viņš saistīts ar Beldena uzņēmumu.

Sama paskatījās, it kā dzirdētu šo vārdu pirmo reizi.

-    Beldens bija tas vīrietis, kas nemitīgi zvanīja pa telefonu.

-Ak tas!

Samanta pabāza galvu pa durvīm, lai nopētītu Gide- onu labāk.

-   Nav slikti, - viņa nočukstēja. - Vai nevari atsūtīt, lai sakārto manu kabinetu, kad būs te beidzis?

-    Viņš ieradies darīšanās. Beldens ir miris.

Teiktais novērsa Samantas uzmanību no durvīm un garā blondīna. Viņa paskatījās Džoslinā platām acīm.

-    Kā tad tā?

Džoslina neatbildēja, bet atvēra Sietlas avīzi un norādīja uz rakstu vidējā lapā. Nekādi sīkumi rakstā nebija minēti, Beldena nāve bija izskaidrota kā nelaimes gadījums - ar piebildi, ka izmeklēšana turpinās.

-    Tu kopā ar viņu tajā hidroplānā lidoji uz Sietlu?

Džoslina pamāja ar galvu. Sama noslīga uz dīvāna stūra.

-Tu varēji aiziet bojā!

-    Tas nav pats ļaunākais.

Sama pacēla skatienu.

-   Viņa nāve nebija nelaimes gadījums. Vairāk neko tev nevaru teikt. Vismaz šobrīd ne.

-    Vai viņš tika nogalināts?

-    Tā izskatās.

Piepeši Samas acīs parādījās apjausma.

-    Tu domā, ka tas viss ir savstarpēji saistīts? - Viņa ar to domāja Džoslinas kabineta savandīšanu.

-    Nezinu.

-   Tev jādodas pie šerifa. Tu taču pateici šerifam, ka Bel- dens nogalināts?

-    Nē. Man nav nekādu pierādījumu.

-    Vispirms pastāsti, kas noticis tavā birojā, piemini faktu, ka tavs klients ir miris, ka pirms tam jūs abi kopā lidojāt hidroplānā. Manuprāt, policija spēs visus šos faktus saistīt.

-    Patlaban es negribu par to domāt. Vai nevaram aprunāties vēlāk?

-    Protams, ja tu vēlies. Bet es nevilktu garumā. Vai nevaru palīdzēt kaut ko sakopt?

-     Tas lielākoties ir darbs, kuru varu izdarīt tikai pati. Turklāt man ir… - Džosa pamāja uz kabineta durvīm un Gi- deonu. Bija dzirdams, kā savā vietā tiek iebīdītas metāla atvilktnes.

-    Ienāc, ja rodas pēc manis vajadzība. Es mītu tepat blakus. - Sama paskatījās pēdējo reizi un aizgāja pa gaiteni uz savu biroju.

Džosa devās pie kabinetā valdošā haosa.

-     Es tikai sakrauju visas lietas kaudzē uz galda. - Gi- deons paskatījās augšup. Viņš bija nometies uz ceļgaliem aiz rakstāmgalda.

-    Jums tas nebūt nav jādara.

-    Kamēr te esmu, varu kaut ko palīdzēt.

-    Tik tiešām. - Džosa piegāja pie rakstāmgalda un izņēma viņam no rokām vākus un dokumentus. - Es tikšu ar to galā. Lūdzu!

Gideons piecēlās.

-    Pasakiet, - sacīja Džoslina, - kur jūs uzzinājāt, kā mani sauc?

Gideons pacēla apgāzto grozāmo krēslu.

-     Jūs bijāt minēta kā viena no "Belden Electronics" amatpersonām jūsu štata licenču nodaļā.

-    Skaidrs. Sabiedrības izveidošana. - Piepeši Džoslinai prātā ienāca kāda doma. Ja jau van Rajs varēja sameklēt viņu pēc reģistrācijas dokumentiem, to varēja izdarīt arī jebkurš cits. Beldena sabiedrotie, par kuriem bija brīdinājis Makolijs. Varbūt tieši tā viņa bija atrasta uz prāmja un tā bija noskaidrota biroja adrese.

-    Jādomā, ka jūs vienkārši darbojāties klienta uzdevumā? - Gideons pajautāja.

-    Hmm…

-    Izveidojot sabiedrību.

-    Protams!

-   Tātad jūs ar īstu vadību nenodarbojāties?

-Nē.

-    Kā jums šķiet, ko šeit varēja meklēt? Cilvēki, kas uzdarbojušies jūsu kabinetā.

-    Nezinu. Varbūt viņi paši īsti nezināja.

-    Jūs tā uzskatāt? - Gideons brīdi padomāja. - Vai domājat, tā varētu būt kompromitējošu materiālu meklēšana?

Džoslina pamāja ar galvu, taču pārliecināta par to nebija.

-    Es teiktu, ka jūs esat iekļuvusi pamatīgās nepatikšanās, - sacīja Gideons.

-    Kāpēc?

-    Cilvēki, kas šeit plosījušies, ir ļoti bīstami, - Gideons noteica. - Šaubos, ka viņi jūsu kabinetā aiz gara laika meklēja paši nezin ko.

-        Visi Beldena dokumenti, kas bija pie manis, kopā ar mašīnu nogrima zundā. - Džosa bija izstāstījusi par incidentu iepriekšējā vakarā. - Varbūt meklēti tie.

-    Iespējams, taču es par to šaubos.

-    Kāpēc?

-    Iedomājieties sevi viņu vietā. Jūs dodaties uz iepriekšējo izmeklēšanu pārstāvēt savu klientu. Jūs taču paņemsiet Beldena dokumentus sev līdzi, vai ne?

Džoslina pamāja ar galvu.

-    Tik daudz viņi var paši izdomāt. Pēc tam jūs mēģina nogalināt uz prāmja. Cik zinām, viņi ar paveikto ir apmierināti. Jūs esat apklusināta. Tie dokumenti atradās mašīnā kopā ar jums. Arī to viņi var secināt. Un tomēr viņi ierodas šeit un, lūk, ko izdara. - Gideons savilka uzacis. - Jājautā - kāpēc?

Džoslina papurināja galvu. Viņa nespēja neko izdomāt.

-    Sāksim ar jūsu klienta biznesa darījumiem.

Džosa vairs nejuta vēlēšanos glabāt klienta noslēpumus. Varbūt, atsacīdamās palīdzēt Makolijam, viņa bija izdarījusi lielu kļūdu. Viņa negribēja šo kļūdu atkārtot.

-    Viņš teica, ka darbojas elektronikas jomā. Man nebija vajadzības izjautāt.

-    Par kādu elektroniku bija runa?

-    Kaut kas ar slēdžiem saistīts. To programmēšana drošības sistēmām vai kas tamlīdzīgs. Sīkumus neatceros.

-    Vai viņš kādreiz jūs aizveda uz vietu, kur gatavojās strādāt?

-Nē.

-    Vai viņš pateica adresi?

-    Viņš sacīja, ka viss esot tapšanas stadijā. Neesmu pārliecināta, vai viņš bija atradis telpas. - Džoslina iesēdās grozāmajā krēslā pie rakstāmgalda, bet Gideons iekārtojās uz klienta krēsla, kuru nolika pretī.

-   Vārdu sakot, jūs nevarat būt pārliecināta, vai viņš vispār nodarbojās ar biznesu.

Džoslina nogrozīja galvu.

-    Kāpēc tad viņam jāierodas pie manis un jādibina nevajadzīgs uzņēmums?

-    Jā, patiešām - kāpēc? - noteica Gideons. - Kā viņš izskatījās?

Viņa ātri aprakstīja Beldenu, pastāstīja par izmeklēšanu un Makolija brīdinājumu, ka šis cilvēks izmantojis daudzus neīstus vārdus un, pēc valdības ieskatiem, nodarbojas ar bīstamu ieroču transportēšanu. Gideons stāstīto iegaumēja un šo to piezīmēja, bet, kad Džoslina pieminēja nelielo plastmasas priekšmetu, kuru varas pārstāvji bija atraduši peldam lidmašīnas avārijas vietā, jautāja:

-    Kāds tas izskatījās?

-    Mazs un balts, apmēram tik liels kā četrstūrains ro- kaspulkstenis.

-    Un viņi teica, ka tas domāts radiācijas mērīšanai?

Džoslina pamāja.

-    Dozimetrs, - noteica Gideons.

-    Taisnība.

-    Vai jūs to labi apskatījāt?

-    Viņš man parādīja.

-    Kvadrātiņā bija papīrs, - sacīja Gideons. - Vai tas nebija zaudējis krāsu?

-    Nezinu. Neatceros. Tik uzmanīgi es neskatījos. Turklāt tas bija izvilkts no ūdens.

-    Jā. Tas varētu atstāt iespaidu. Tāpat sprādziena radītais karstums. Jūs teicāt, ka lidaparāts uzsprāga?

-   Es nekad nebiju redzējusi tik lielu ugunslodi, - Džoslina sacīja. - Man pat sakusa neilona zeķes.

-    Mēs tātad esam atgriezušies sākuma punktā.

Viņa jautājoši paskatījās uz Gideonu.

-    Kas īsti te meklēts? Ko meklējuši tie, kuri šeit darbojušies? - Gideons vēlreiz pārlaida skatienu kabinetam, it kā cerētu ieraudzīt iebrucēju meklēto, iztrūkstošo mozaīkas gabaliņu.

-    Es jau teicu, ka te nebija nekā meklēšanas vērta.

-    Manuprāt, nezinot, vai objekts vai objekti ir svarīgi, jūs tos neslēptu. Tie atrastos kopā ar visām lietām uz galda. - Gideons neņēma vērā Džosas noraidījumu un skaļi domāja. - Tas nozīmē, ka meklētais droši vien ir atrasts. Tātad jāatmet viss liekais.

-    Par ko jūs runājat?

-    Jāapzinās visas jūsu lietas un materiāli. Un ja nu kā trūkst… - Viņš paskatījās Džoslinā no savilkto uzacu apakšas.

-   Ticiet, nekā te nebija. Turklāt lietu pārbaude var prasīt visu dienu.

-    Vai jums šodien ir darāms vēl kas cits?

Paskatoties uz savandīto kabinetu, atbilde bija skaidra.

-    Tātad - jo ātrāk sāksim… - Gideons no jauna bija uz grīdas, cēla augšā lietas un vaļējas lapas un mēģināja saprast, kuri dokumenti kurā lietā iederas.

Džoslina izņēma visu viņam no rokām un noteica:

-    Jūs liksiet kaudzē. Es šķirošu.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Dīrhārbora, Vašingtonas štats

ICodolu veidoja nepilnas trīsdesmit mārciņas tīra plu- tonija, kuru ieskāva apvalks. Grigorijs Čenko strādāja ar biezu plastmasas plēvi nosegtā teltī. Tās jumtā ievietotā va- kuumcaurule ar smalku mikronu filtru galā radīja telpā nelielu negatīvu spiedienu. Līdz ar to varēja cerēt, ka neviens niecīgs plutonija puteklītis neaizbēgs, bet to sagūstīs filtrs.

Pašaizsardzībai krievs bija uzvilcis speciālu dzeltena neoprēna tērpu. Tā elpojamais aparāts bija apgādāts ar smalkiem mikronu filtriem. Čenko karstajā tērpā visu laiku svīda, bet plastmasas sejas aizsegs aizmiglojās. Čeinijs bija iegādājies tērpu brīvajā tirgū, un tam nebija piespiedu gaisa padeves kā tērpiem, kurus izmantoja Sandijas vai citās augsto tehnoloģiju laboratorijās.

Viņš uz bridi pārtrauca darbu, izgāja no telts un noņēma galvas masku, lai notīrītu aizrasojušo sejsegu. Rokas neoprēna cimdos svīda, mugura sāpēja no līkāšanas pie mazā, teltī novietotā galda. Darbs bija lēns un apnicīgs, turklāt brīžos, kad bija jānoņem no serdeņa plastikāta sprāgstviela, vajadzēja būt ārkārtīgi uzmanīgam.

Garāža bija evakuēta, un, staigājot pa to un izstaipot sa- springušos locekļus, Čenko soļi spokaini atbalsojās uz betona grīdas un pret metāla sienām. Ārpusē citi gaidīja, kad viņš darbu pabeigs un ierīce būs droši iemontēta jaunajā metāla apvalkā.

Čeinijs bija sametinājis apvalku no divu lūžņu laukumā uz kontinenta atrastu kara aviācijas iznīcinātāju spārnu degvielas tvertnēm. Čeinijs bija izmantojis oriģinālās ierīces fotogrāfijas un, pārveidojot metālu un lielākas realitātes dēļ atveidojot kniežu galviņas, demonstrējis savu prasmi rīkoties ar metināšanas degli. Viņš nespēja atšķirt kopiju no ekspozīcijā novietotā oriģināla. Fotogrāfijā, kuru Dzelksnis pats bija uzņēmis pirms mēneša un atvedis uz salu, tie bija līdzīgi kā zirņi vienā pākstī. Plāns bija asprātīgs.

Čenko uzlika uz galvas aizsargmasku un atkal ielīda pa spraugu plastmasas teltī. Nezinātāja acs ierīci uz galda varēja noturēt par futbolbumbu. Lode sastāvēja no trīsdesmit diviem tortes gabaliem līdzīgiem plutonija segmentiem, kas sagriezti četrdesmit piecu grādu leņķī. Visi kopā tie veidoja berilija un plutonija serdeni.

Apkārt lodei tika izvietotas tradicionālās plastiskās sprāgstvielas ar daudziem detonatoriem. Galvenā Čenko uzmanība bija pievērsta tieši sprāgstvielai un detonatoriem. Gan sprāgstviela, gan detonatori bija veci, un neveiksme visvairāk varēja piemeklēt to dēļ. Viss bija atkarīgs no vienlaicīgas detonatoru darbības. Kodolreakcija neradīja šaubas, tā bija tīra fizika, taču tā varēja sākties vienīgi tad, ja plastiskās sprāgstvielas lādiņi detonēja ar laika atstarpi, kas nepārsniedza sekundes des- mitmiljono daļu. Implozijas triecienspēkam visapkārt lodei vajadzēja būt vienādam. Tikai tad radās kritiskā masa, kas nepieciešama ķēdes kodolreakcijas izraisīšanai.

Kodolieroču vidū tā bija maza bumba, taču tās centrā sprādziena mirklī temperatūra sasniegs miljonu grādu, augstāku nekā uz saules virsmas. Šāda temperatūra radīs milzīgu elektromagnētisko starojumu. Objekti, kas atradīsies tuvumā, iztvaikos vienā mirklī.

Starojums gaisa masas ap bumbu sakarsēs līdz baltkvēlei un izveidos ugunslodi, kas izplatīsies gandrīz ar gaismas ātrumu, bet temperatūra nokritīsies līdz trīssimt tūkstošiem grādu. Turpmāk ātrums samazināsies tik tālu, ka ugunslo- des saspiestais gaiss radīs gigantisku triecienvilni, kas nolīdzinās ar zemi ēkas un kokus. Nākamajā mirklī šo rajonu sasniegs ugunslode, aizdedzinot visu, kas deg, izkausējot metālu un acumirklī pārvēršot cilvēkus tvaikā.

Triecienvilnis desmit sekundēs aizskries, mazākais, divu ar ceturtdaļu jūdžu attālumā, izveidojot maksimālo postījumu rajonu. Ugunslodes spožums samazināsies. Triecienviļņa neiedomājamais pārspiediens kritīsies. No briesmīgās ugunslodes pretī stratosfērai galvu pacels sēnei līdzīgs draudīgs mākonis, savā virzībā uz augšu atdziestot un radot savas spēcīgas gaisa plūsmas. Mākoņa iekšienē sāks zibeņot, un atbilstošos apstākļos sāksies ļoti radioaktīvu daļiņu lietus, izraisot mokošu nāvi.

Detonatoru pārbaudei un nolikšanai savās vietās Čen- ko vajadzēja vairāk nekā divas stundas. Viņš izmantoja rezerves daļas no pirmās ierīces, kuru vedot zvejnieki bija pazaudējuši nāvējošo plutonija serdeni.

Pēc tam viņš samontēto ierīci ar skrūvēm nostiprināja atvērtajā, Čeinija sametinātajā bumbas apvalkā. Viņš izgāja no plastmasas telts un noņēma aizsargmasku. No pieres pilēja sviedri, tie tecēja acīs un pa kaklu straumītēm slīdēja uz leju tērpā.

Viņš piegāja pie metāla garāžas lielajām bīdāmajām durvīm un ar dārdoņu atbīdīja. Vīri, kas ārpusē bija runājušies, atskatījās. Kāds nometa zemē cigareti un samīdīja.

Čeinijs ar Dzelksni stāvēja sānis pie veca un apbružāta pikapa, ar kuru brauca Dzelksnis. Pa ceļam vilkdams vaļā tērpa rāvējslēdzējus, krievs gāja viņiem tuvāk.

-    Darbs paveikts.

-    Labi, - atsaucās Dzelksnis. - Un kā ar vadiem elektroniskajam detonatoram?

-   Viss izdarīts tā, kā jūs lūdzāt. Tie pa nelielu atveri sta- bilizatora tuvumā izlaisti ārā. Kad būsiet pabeidzis, varat uzlikt lūkai vāku, mazliet pielabot krāsu, un cauri.

-    Lieliski. Jūs esat labi pastrādājis.

Krievs smaidīja.

Viņi iegāja iekšpusē, un Dzelksnis ķērās pie darba. Apsēdies pie galda garāžas dziļumā, viņš atvēra diplomātport- feli, izņēma mazu datoru, pievienoja tam mikrofonu un pateica tikai divus vārdus: "Kritiskā masa." Balss parādījās uz ekrāna grafiskā veidā kā smailas līnijas. Viņš atkārtoja vārdus vairākas reizes, līdz ieguva pārbaudei vajadzīgo ierakstu. Pēc tam saglabāja to datora disketē. Izņēmis disketi, viņš to ievietoja citā datoram līdzīgā ierīcē, kas pazīstama kā zilā kaste un apgādāta ar datoram līdzīgu tastatūru. Spiezdams taustiņus, viņš disketē ierakstīto informāciju novadīja, kur vajag. Pēc tam viņš nelielo plastmasas kastīti aiznesa pie ierīces.

Čeinijs tikmēr jau bija beidzis savienot bumbas apvalka abas puses. Uzlicis to uz hidrauliskajiem paceļamajiem ratiņiem, viņš kopā ar otru vīru stūma to uz mašīnas pusi.

Viņi apstājās dažu pēdu attālumā no transportlīdzekļa, un Dzelksnis pabeidza sagatavošanas darbus. Viņš pievienoja vadus ieslēdzējierīcei, kurai vajadzēja raidīt spēcīgu elektrisko lādiņu uz bumbas iekšienē noslēptajiem plastiskās sprāgstvielas detonatoriem. Pēc tam tuvu tai vietai, kur pirms nogādāšanas galapunktā vajadzēs lielajā un četrstūrainajā bumbas stabilizatorā ievietot baterijas, viņš uzmanīgi ielika uztvērēju ar visiem vadiem. Oskars Čeinijs bija izgatavojis un samontējis stabilizatorus tieši kā oriģināla fotogrāfijā. Pat olīvzaļā krāsa bija rūpīgi pieskaņota.

-    Darīts! - Dzelksnis noslaucīja rokas lupatā un pagriezās pret Čenko. - Vai esat pārliecināts, ka ierīces montāža nu ir pabeigta?

-    Pilnīgi.

-    Nekāda pēdējā brīža pieregulēšana vai kas tamlīdzīgs nebūs nepieciešams?

-    Nē. Vadi jāsavieno, kā rādīts manis dotajā shēmā, jāieliek baterijas - un viss kārtībā.

-    Labi, - noteica Dzelksnis. - Tagad varam iziet svaigā gaisā un pacienāties ar alu.

Krievs smaidīja.

-    Oskar, iecel to mašīnā! - Dzelksnis uzsauca Čeinijam, kas stāvēja garāžas otrā galā. Tas pacēla uz augšu īkšķi.

Dzelksnis ar krievu atstāja garāžu, piegāja pie vecā pikapa, pasniedzās ar roku kravas kastē, atvēra nelielu ledusskapi un izņēma divas pudeles ar aukstu alu. Viņš norāva vienai pudelei korķi, padeva Čenko, pēc tam atkorķēja pudeli sev.

Čeinijs divatā ar otru vīru uz pacēlājdomkrata uzlikto bumbu pārripināja pāri garāžas betona grīdai un pastūma zem tvertnes, kuru Čeinijs bija uzmetinājis uz kravas mašīnas šasijas. Tūlīt Čeinijs sāka spiest domkrata garo rokturi, un bumba cēlās pretī atverei tvertnes apakšā. Tad atvere tika nomaskēta ar tērauda plāksni, ko nostiprināja ar skrūvēm.

Desmit minūtēs darbs bija padarīts, un Čeinijs sāka sūk- nēt pārvietojamās tualetes saturu tvertnes augšējā atsevišķā nodalījumā - ja mašīna tiktu apturēta.

Čeinijs tvertnē bija iemetinājis stipru, ar svinu klātu tērauda plāksni, kas sadalīja tvertni divās daļās - apakšējais nodalījums bumbai, augšējais - asenizācijai. Ar parasto novērošanu no pavadoņa mašīnu nevarēja atklāt. Plutonijam bija pavisam neliels gamma starojums, kuru varēja aizsegt ar papīra lapu. Sarežģīti būtu iziet termisko pārbaudi, ja fe- derāļiem pietiktu laika ierīkot kontrolpunktus. Dzelksnis bija parūpējies par drošību, likdams izoderēt bumbai paredzēto nodalījumu ar ceturtdalcollu biezu svina kārtu. Tā kā ierīces atrašanās tvertnē nebūtu viegli konstatējama, bet augšdaļā atrastos īsts tualešu saturs, varas pārstāvji mašīnu laistu tālāk bez īpašiem jautājumiem. Bija paredzēts, ka normāls cilvēks nevēlēsies pamatīgi pārbaudīt tādu kravu. Un kam gan var ienākt prātā, ka asenizācijas mašīnu izmanto atomieroča pārvadāšanai?

Dzelksnis, nostājies ārā blakus pikapam, vēroja, kā pa zemi lokās Grigorijs Čenko. Viņš pēdējo reizi nodrebinā- jās agonijā, bet acis aizgriezās atpakaļ kā divi ķirši spēļu automātā. Nātrija cianīds iedarbojās ļoti ātri, īpaši tik lielā devā, kāda bija pievienota krieva alum. Čenko savu bija padarījis.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

Pulkstenis rādīja četri pēcpusdienā, abus jau sāka mākt nogurums. Gideons ar acs kaktiņu vēroja Džoslinu Koulu, kā viņa kārto pie galda dokumentus. Viņa bija pievilcīga sieviete ar zilām acīm un smilškrāsas matiem līdz pleciem. Samērīgajam augumam bija patīkami izliekumi, holandietim patika arī viņas tumsnējā sejas krāsa.

Turklāt viņai bija dzelzs griba. Pēc iepriekšējās dienas notikumiem daudzi būtu iegāzušies gultā, pārvilkuši pār galvu segu un nedēļu nogulējuši. Džoslina ķērās pie darba, kas jādara.

Viņa pacēla skatienu.

-    Paldies, ka nācāt šodien palīgā, - viņa teica.

-    Jāatzīstas, ka to darīt mani mudināja savtīgas intereses, - Gideons atsaucās.

-    Ko tas nozīmē?

-    Jūs esat pēdējais pavediens uz divām viltotajām kravas pavadzīmēm. - Gideons bija pateicis viņai par kravu, kas bija izsūtīta no Vladivostokas ostas. Viņa balsī ieskanējās drūms tonis. - Es nespēju vien izstāstīt, cik nopietns ir iemesls, kas lika man šeit ierasties.

-    Varbūt jūs neesat bijis pret mani pietiekami atklāts, - bilda Džoslina.

-    Ja nekļūdos, jūsu klients Beldens iesaistīts ļoti bīstamā pasākumā - tādā, kura iznākums var būt ārkārtīgi postošs ne tikai valstij, bet varbūt pat pasaulei.

-    Un kāds ir šis iznākums?

Ja Sverdlovskā atklātais kļūtu zināms sabiedrībai, varēja izcelties panika. Bailēs, ka valsti teroristu rokās nonākusi kodolierīce, varēja sākties prātošana par terora akta mērķi un masveida migrācija, kuras rezultātā simtiem tūkstošu cilvēku nosprostotu transporta maģistrāles un pārpildītu lidostas.

-    Iekams neesmu uzzinājis ko vairāk, - sacīja Gideons, - es negalvoju par informāciju, kas ir manā rīcībā. Varu pateikt vienīgi to, ka tā, manuprāt, saskan ar informāciju, ar kuru jūs iepazīstināja prokurors Sietlā. Iespējams, ka cilvēks, kas uzdodas par Beldenu, nodarbojas ar masveida iznīcināšanas ieroču transportēšanu.

-    Un jūs domājat, ka šie ieroči ir ievesti valstī?

-    Es nezinu. Varbūt par to varēs spriest, ja izdosies noskaidrot, kādi dokumenti meklēti jūsu birojā.

Džoslina atgriezās pie dokumentiem uz galda un, īsti neizprotot, kas no to satura varētu apstiprināt van Raja aizdomas, sāka daudz rūpīgāk pārlūkot papīrus.

-     Es gribētu zināt, kāpēc jūs neizmantojāt iespēju pateikt varas pārstāvjiem, ka incidentā uz prāmja jums mēģināja laupīt dzīvību, - sacīja Gideons. - Jūs teicāt, ka noticis nelaimes gadījums. Kāpēc jūs tā darījāt?

-   Tāpēc, ka man nav pierādījumu, - Džoslina paskaidroja.

Pabeidzis viena dokumentu skapja kārtošanu, Gideons to piegrūda pie sienas un no istabas otras malas notvēra Džos- linas skatienu.

-     Vai jūs patiešām uzskatāt par nejaušību to, ka pēcpusdienā nogalina jūsu klientu, bet jau tās pašas dienas vakarā mēģina nogrūst jūsu auto no prāmja?

-    Iespējams tas ir.

-    Skaidrs, - novilka Gideons. - Un jūs uzskatāt šīs pēkšņās nelaimes kā epizodisku ļaunas karmas kaprīzi?

Džoslina aizkaitināta paskatījās uz viņu, taču neko neatbildēja.

-     Varbūt pirms iziešanas laukā turpmāk jums derētu pārbaudīt zvaigžņu stāvokli.

-    Šķiet, ka jums viss ir zināms. Kādi ir jūsu ieteikumi?

-     Jūs varējāt atstāstīt policijai savu sarunu Sietlā ar prokuroru un paziņot par Beldena nāvi. Tikai ar dažu stundu atstarpi notiek divi negadījumi: uzsprāgst hidroplāns - un jūs mēģina iegrūst no prāmja jūrā. Man liekas, ka policija saskatītu zināmu saistību.

-    Jauki. Un kas notiktu pēc tam?

-    Manuprāt, jums tiktu nodrošināta zināma aizsardzība.

-    Lieliski. Skaisti, - noteica Džoslina. - Tātad pie manām durvīm noliks šerifa vietnieku. Tas atstātu pasakainu iespaidu uz manu praksi. "Mister Džons, lūdzu, iepazīstieties ar šerifa vietnieku Smitu. Viņš uzmanīs mūs sarunas laikā, lai neviens nesadomātu mani nogalināt." Ko par to teiktu klienti, kas ieradušies konsultēties krimināllietās?

-    Viņi nodomātu, ka policijas iecirknī jūs esat ietekmīga persona.

Džoslina ar piespiešanos noturējās, lai neiesmietos.

-    Turklāt, ja Makolijs uzzinās par incidentu uz prāmja, man noteikti liks ierasties uz iepriekšējo izmeklēšanu. Nav izslēgts, ka drošības dēļ mani pat ievieto federālajā cietumā.

-     Kāpēc ne? - pajautāja Gideons. - Jūs vismaz būtu drošībā.

-    Vēl tikai man trūka tāda federālās valdības uzmanība kā policists pie durvīm vai cietuma kamera. Cik ilgi? - viņa noprasīja.

-    Līdz viss beidzas.

-    Un kad tas notiks?

Gideons nezināja, ko atbildēt. Viņa sejas izteiksme pauda to pašu.

-     Redziet nu, - Džoslina noteica. - Un tikmēr mana niecīgā prakse izčākstēs pavisam.

-    Jūs vismaz būsiet dzīva.

-    Un to jūs sauksiet par dzīvošanu?

-    Šis variants tomēr labāks nekā tas otrs, - Gideons iebilda.

Džoslina nesāka strīdēties.

-    Kāda joda pēc gan viņi grib mani nogalināt?

-    Tāpēc, ka jūs kaut ko zināt.

-    Lai velns mani parauj, ja es kaut ko zinu.

-     Viņi domā, ka jūs zināt, un šobrīd tas ir tas pats, - Gideons skaidroja. - Gribas domāt, ka atbilde ir tepat jūsu priekšā uz galda. - Viņš norādīja uz dokumentiem.

Šoreiz Džoslina atsāka papīru pārbaudi ar lielāku sparu un interesi.

-    Vai no Beldena teiktā kaut kas izraisa interesi?

-    To es jau pārrunāju ar Makoliju un FIB.

-    Jā, taču viņu uztveres spējas varbūt nav tik smalkas kā man.

Paskatījusies uz lielo vīrieti, Džoslina pasmaidīja, un abi sāka smieties.

-    Labi, Šerlok. Ko jūs vēlaties zināt?

-    Kad Beldens pirmo reizi ieradās pie jums kā klients?

-    Pirms nepilnām divām nedēļām.

-    Kā viņš jūs atrada?

-    Viņu bija atsūtījis pilsētas baņķieris. Vismaz tā Bel- dens teica. Varbūt viņš meloja.

-     Droši vien jūs runājat patiesību, - bilda Gideons. - Varbūt jūs esat specializējusies kādā īpašā jomā, kas varēja viņu interesēt?

-    Mēs jau to pārrunājām, - sacīja Džoslina. - Stāvoklis ir pretējs. Viņš būtu varējis nolīgt Sietlā simtiem juristu, kas uzņēmējdarbības likumus pārzina labāk nekā es, un nemaksāt ne par centu vairāk.

-   Tātad mēs zinām, ka viņu interesējis kaut kas cits, - sprieda Gideons. Viņš noskatīja Džoslinu tik vērtējoši, ka varēja nolasīt viņa domas.

-   Es parasti neapspriežu savu seksuālo dzīvi ar svešiem vīriešiem, bet, ja gribat zināt, tad varu teikt, ka nekā tāda nebija. Pat ne uz to pusi, - sacīja Džoslina.

-    Es tā nedomāju, - sacīja Gideons.

Džoslina notēloja sašutumu.

-    Un kāpēc ne?

Viņa sejā parādījās agrāk neredzēts sārtums.

-    Drīzāk jau… Beldens bija tikai klients un nekas vairāk, - sacīja Gideons.

-   Vai tam ir kāda nozīme? - Nevēlēdamās viņu tik ātri atlaist, Džoslina paskatījās ar tērauda spīdumu acīs.

-    Es gribēju tikai teikt, ka no profesionālā viedokļa tas nav pieņemams, - paskaidroja Gideons.

-    Un jūs redzat manī vienīgi rūdītu profesionāli, vai ne?

-    Visīstāko, - bilda Gideons.

-     Gid! Vai drīkstu jūs uzrunāt par Gidu? - pajautāja Džoslina.

-    Lai arī kā jūs mani sauktu, būs labi, - viņš atteica.

-    Tādā gadījumā es teikšu, ka jūs esat liels muldoņa.

Gideons mēģināja saglabāt nopietnu sejas izteiksmi, taču nespēja. Uz kakla izspiedās vēnas, un viņš sāka smieties.

-    Kā tādā gadījumā saka? Tāds tādu pazīst.

-Tā jau mēdz teikt, - atsaucās Džosa.

Viņš apsēdās vienā no klientu krēsliem galda pretējā pusē.

-    Vismaz viens mums ir zināms.

-Kas?

-    Notikumi "Sverdlovskā - četrdesmit pieci" ir nepārprotami saistīti ar iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto darbu Sietlā.

-    Kāpēc?

-     No prokurora izteikumiem izriet, ka jūsu klientam misteram Beldenam - vai kā viņš sevi sauc - ir pieredze darbā ar noteiktiem liela mēroga ieročiem. Nevar būt sagadīšanās, ka no krievu arsenāla nozūd skaldāmie materiāli, to pēdas ved uz Vladivostoku, bet viltotajās pavadzīmēs uzrādīta sabiedrība "Belden Electronics". Atliek secināt, ka prokurors kaut ko zina.

-    Pilnīgi iespējams, taču viņš neko mums neteiks.

-    Iespējams, ka ne, - sacīja Gideons. - Taču kādam viņš to var pateikt.

-Kam?

-    Savai valdībai.

Džoslina pameta uz viņu jautājošu mirkli.

-    Mums ir šādi tādi kontakti izlūkošanas speciālistu vidū. Es piezvanīšu uz centru savam direktoram. Varbūt viņš var palaist kādu balonu un izdarīt nelielu zondēšanu. Ja jautājums skar nacionālo drošību, Tieslietu ministrija var kontaktēties ar Nacionālās drošības pārvaldi.

-    Ko tas mums dos?

-     Mēs vismaz zināsim, ka ir iesaistījušies izlūkošanas dienesti, - sacīja Gideons, - mūsu rīcībā ir informācija, kuru varam piedāvāt.

Viņa jautājoši paskatījās.

-     Informācija par "Sverdlovsku", - Gideons paskaidroja. Acīmredzot Gideona ticība valdībai bija lielāka nekā viņai.

Džoslina bija paņēmusi rokā atsevišķu papīra lapu, kurai runājot meklēja īsto mapi. Viņa ik pa brīdim paskatījās uz galdu, cenzdamās ieraudzīt vajadzīgos vākus. Piepeši viņa atskārta, ka šīs lietas uz galda nav.

Viņa pārgāja pāri istabai pie dokumentu skapja, kuru Gideons bija pieslējis pie sienas. Izvilkusi otro atvilktni, viņa ar īkšķi pāršķīra dokumentus, bet tad satraukusies paskatījās uz Gideonu.

-    Kas noticis?

-    Vai visas lietas saliktas atpakaļ skapī?

-   Atskaitot tās, kas atrodas uz rakstāmgalda.

Džoslina atgriezās pie galda un vēlreiz pārlūkoja aktu

vākus. Lietas tur nebija.

-    Kas noticis?

-    Kaut kas nesaprotams.

Sietla, Vašingtonas štats

Tomass Makolijs pāršķirstīja ziņojumu. Tas bija tikai trīs lapu garumā un detaļās skops. FIB vēl veica izmeklēšanu, bet divi federālie ieslodzītie, kas gaidīja tiesu, bija izbēguši no Kentas cietuma. Viens no ieslodzītajiem bija īpaši ieinteresējis Makoliju. Oskars Čeinijs bija banku aplaupītājs bez kriminālas pagātnes, toties izgājis lielisku militāro apmācību. Viņš bija trenēts armijas speciālo uzdevumu vienībā, kuras uzdevumus raksturoja ar eifēmismu "īpašās operācijas", un veicis uzdevumus, ko ziņojumā dēvēja par nemilitāriem. Makolijs nebija militārās taktikas speciālists, taču saprata, ko tas nozīmē. Dažkārt notika invāzijas, par kurām sabiedrībai nekas netika teikts, reizumis naidīgās trešās pasaules valstīs, reizumis sabiedroto teritorijā. Operāciju mērķis varēja būt izlūkošanas ziņu iegūšana, ieroču piegāde dumpiniekiem vai kāda stratēģiska objekta, radiostacijas vai degvielas noliktavu iznīcināšana. Cilvēki, kas ar to nodarbojās, mācījās īpašā skolā. Tādā bija mācījies arī Oskars Čeinijs. Viņš bija aktīvi piedalījies arī Līča karā, demobilizējies no armijas un pēdējos piecus gadus dzīvojis ārzemēs. Pēc Ārlietu ministrijas ziņām, viņš bija ceļojis pa Eiropu, Āfriku un Latīņameriku. īpaši svarīga bija informācija, ko FIB saņēma no Eiropas izlūkdienestiem, ka Čeinijs sadarbojies ar Haraldu Makavoju jeb Džeimsu Regalu, jeb Laiemu Vokeru, jeb Dīnu Beldenu.

No ziņojuma nepārprotami izrietēja, ka Čeinijs saņēmis palīdzību no ārpuses un bēgšana bijusi rūpīgi izplānota. FIB jau bija apcietinājusi vienu vīru, kas sniedzis palīdzību no ārpuses. Apcietinātajam bija plaši kontakti ar vietējo zemessargu vienību.

-     Izskatās, ka viņi gribējuši izdabūt Čeiniju no cietuma un pamatīgi gatavojušies šim pasākumam. - Kamēr Makolijs lasīja ziņojumu, FIB aģents, kas bija to piegādājis, soļoja durvju priekšā. - Restes pārgrieztas ar degli, - sacīja aģents. - Deglis netika atrasts, taču skats nepārprotami norāda uz termisku apstrādi. Vēl mēs atradām nelielu portatīvu raidītāju. Apcietinātais liecina, ka no ārpuses palīdzējuši trīs vīri.

-   Vienu jūs esat saņēmuši ciet. Vai viņam ir kas zināms, kur Čeinijs meklējams?

-    Es šaubos, vai viņš to zina. Vīrs stāsta, ka viņu norīkojusi šūniņas vadība. Viņš nezina, kā sauc citus, kas piedalījušies bēgšanas īstenošanā. Pēc manām domām, visi šie vīri ir katrs no citas šūniņas, un, ja virzīsimies augšup, atklāsies, ka tie, kas vervējuši cilvēkus šim darbam, paši nezina neko vairāk.

-    Kā jums izdevās to vienu arestēt? - jautāja Makolijs.

-    Viņš bārā sāka palaist muti, cik viegli ir izbēgt no cietuma, - sacīja aģents. - It kā meklētu jaunus klientus.

-     Ja ziņojumā ietvertā informācija ir patiesa, tad Čei- nijs nav no tiem, kas draudzējas ar šādiem vīriem un daudz ko viņiem uzticētu, - sacīja Makolijs. - Līdz ar to jājautā, kāpēc Čeinijs sācis aplaupīt bankas.

-    Turklāt tik nemākulīgi, - bilda aģents.

-      Kas zināms par vietējām zemessardzes grupām? - jautāja Makolijs.

Aģenta sejā parādījās izteiksme, kas pauda - "necik daudz".

-     Galvenokārt tās atrodas Kaskāžu kalnu otrā pusē un uz ziemeļiem. Lauku apgabali. Zemessargi ir organizēti mazās, amorfas šūniņās bez līdera. Kontakti starp šūniņām vāji. Nekā tāda, ko varētu saukt par organizētu pavēlniecību vai vadību. Lielākoties šūniņas ir visādu apsēsto apvienojums, daži no viņiem ir ar rasistiskiem ieskatiem, citi vienkārši nīst valdību, daudzi kareivīgi noskaņoti. Gandrīz visi ir vīrieši. Parasti trīsdesmit četrdesmit gadus veci.

-    Vai mēs esam spējuši iefiltrēties kādā šūniņā?

-    Tas nav sarežģīti. Jāpaņem tikai sava šautene un jāaiziet uz nedēļas nogales karaspēlēm. Problēmu rada apstāklis, ka grupiņas ir mazas un saskare starp tām vāja. Tas nozīmē, ka būtu vajadzīgs tūkstotis aģentu karotāju togās ar kaujas krāsām izrotātu seju. Šejienes grupas lielākoties apmierinās ar to, ka nīst valdību un šauj kartona mērķos. Nekā vardarbīga.

Makolijam likās, ka aģents varētu piebiedroties šiem vīriem.

-    Izskaidrojiet, ko nozīmē vardarbība, - viņš sacīja.

-     Visnopietnākā ir spridzināšana, lai izklaidētos. Šautenes nozagšana no Nacionālās gvardes arsenāla tiek vērtēta gandrīz kā pieteikums gangsteros. Viņu acīs tas ir varens nodarījums. Parasti mēs šos saņemam ciet, kad plātās bārā. Nekā tāda, kas saucams par apzinātu konspirāciju.

Pēc sprādziena Oklahomā valdība bija atskārtusi, ka vērst pret šādām grupām izlūkdienestu ir gandrīz bezcerīgi. Paši bīstamākie īpatņi parasti darbojās vienatnē vai kopā ar vienu vai diviem draugiem. Pirmā vēsts par viņu darbību parasti tiek saņemta ar sprādziena triecienvilni.

Makolijs bridi domāja.

-    Neizklausās, ka šādām organizācijām būtu pa spēkam masveida iznīcināšanas ieroči.

-    Jūs domājat ķīmiskos vai bioloģiskos? - aģents konkretizēja. - Nez vai, ja tos nevar uztaisīt pie sevis garāžā.

-    Tie, kas man ir prātā, nav uztaisāmi garāžā, - sacīja Makolijs. - Es domāju par kodolieročiem. Vai atceraties to mazo, balto plastmasas dozimetru, kuru atradām ūdenī pēc Beldena nāves?

-    Esmu dzirdējis, ka Krievija ir galvenā kodolieroču tirgotava. Bet kur viņi var dabūt naudu? Par tādu mantu jāmaksā vesela kaudze. Pat Irāna vai Irāka nespēja…

-   Tik daudz mums ir zināms, - bilda Makolijs. - Uz bridi pieņemsim, ka viņi atraduši brīvu pieeju šāda ieroča iegādei. Ja tā notiktu, bez palīdzības neiztikt. Būtu vajadzīgi profesionāļi, kas zina, kā šādu ieroci uzspridzināt un transportēt.

-        Tā varētu izskaidrot, kāpēc parādījies Beldens un Čei- nijs, - sacīja aģents. - Bet kur iespējams dabūt naudu bumbai un samaksai tādiem vīriem kā Čeinijs ar Beldenu?

-    Naudu var savākt. Viņiem ir savs tīkls. Kāds viltotu čeku izplatīšanas projekts, neliela krāpšanās tur vai citur, Komstoklodas sudraba raktuvju vērtspapīru pārdošana vecajiem ļaudīm.

-    Ja viņi spēlē vērtspapīru tirgū, šādā veidā var savākt dažus simtus tūkstošus, varbūt miljonu. Šajā gadījumā runa ir par daudziem miljoniem.

-    Viņiem varētu būt uzradies slepens investors, - paskaidroja Makolijs.

-    Ko jūs ar to domājat?

-    Ja jūs būtu Sadams un gribētu realizēt nelielu atriebību, bet nevēlētos, ka paša vārdu saista ar kodolsprādzienu?

-    Teroristu valsts?

-    Kas darbojas aizkulisēs. Es varu nosaukt pusduci režīmu, kas labprāt uzspertu gaisā kādu lielu Amerikas pilsētu, it īpaši, ja vainu iespējams uzvelt kādam pašmāju grupējumam. Šāda valdība var palīdzēt ar nelielu subsīdiju, lai kodolierīce kļūtu pieejama.

Aģents apsvēra teikto.

-    Grupējumam var pat piespēlēt nelielu tehnisku palīdzību, - sacīja Makolijs. - Piepeši Beldens ar saviem draugiem klauvē pie jūsu durvīm, lai nodotu sveicienu no Sa- dama vai Muamara.

-    Jūs domājat…

-    Es nezinu, - sacīja Makolijs. - Bet tādi vīri kā Beldens un Čeinijs te nav parādījušies tāpat vien. Pilnīgi iespējams, ka viņi uzradušies kopā ar sūtījumu - kā piedeva pie kodolierīces.

Brīdi abi lūkojās viens otrā, baidīdamies vārdos izteikt jautājumu, kas abiem bija uz mēles, - vai ierīce ir jau te?

-    Runājot par zemessardzes grupām ziemeļos, - sacīja Makolijs, - jājautā, vai tās uztur sakarus ar grupu uz salas?

FIB, kā arī Alkohola, tabakas un šaujamieroču pārvalde bija konstatējusi, ka uz privātas salas Sanhuanas salu virknē dienvidos no Kanādas robežas atrodas vērā ņemama labi bruņotu zemessargu grupa.

-    Cik zinu, tad ne. Grupa uz salas ieradusies no Aida- ho un Montānas.

-    Ko grupa tur dara?

-    To mēs nezinām. Tie vīri ir apbruņoti līdz zobiem. Alkohola un tabakas pārvalde ievērojusi, ka uz salas valda stingra kārtība.

-    Vai pamanīts kas tāds, kas dod mums tiesības iejaukties? Vai varam dabūt kratīšanas orderi? - Makolijs pajautāja.

-    Bez flotes kājniekiem neiztiksim. - Aģents savilka uzacis, īpaši uzsvērdams šo momentu. - Mēs nezinām, vai viņu rīcībā ir likumā atļautie ieroči. No attāluma ir iegūtas dažas fotogrāfijas, taču pēc tām nekas nav nosakāms.

-    Nav pilnībā automatizēto ieroču?

-    Nekādi sprādzieni nav nedz dzirdēti, nedz redzēti.

Likums aizliedza turēt īpašumā automātiskos ieročus

bez īpašas federālās valdības atļaujas. Ar šāda fakta konstatāciju pietiktu, lai dabūtu kratīšanas orderi.

-    Sala tiek novērota cauru diennakti?

Aģents pamāja ar galvu.

Makolijs dziļi ievilka elpu. Viņš saprata, ka tikuši uz pēdām kaut kam nopietnam, bet kam? Ja nebija kratīšanas ordera, viņš nedrīkstēja pārmeklēt salu, un nebija neviena, no kā izdabūt informāciju. Čeinijs bija aizbēdzis. Viņš negribēja izskatīties pēc muļķa, griežoties izlūkošanas pārvaldēs, taču viens bija skaidrs. Bija pienācis laiks dalīties iegūtajā informācijā ar Tieslietu ministriju. Lai zvana ministrija.

-        Pieņemsim, ka Čeinijs ir saistīts ar vīriem uz salas, - sacīja Makolijs. - Vietējie zemessargi varētu nodrošināt aizmuguri un sniegt palīdzību.

-     Tāda organizētība būtu nesalīdzināmi lielāka, nekā līdz šim pieredzēta, - noteica aģents.

-     Pieņemsim, ka notiek kaut kas liels, ļoti liels, - sacīja Makolijs, - un vadība norobežojusies uz salas.

-    Kāpēc?

-      Lai viņiem nevarētu piekļūt, lai nepieļautu mūsu aģentu iefiltrēšanos, lai nenoplūstu informācija, iekams viss nav novests līdz galam.

-   Tad kāpēc viņiem vajadzēja izdabūt Čeiniju no cietuma? -jautāja aģents.

-    Varbūt Čeinijs ir viņu plāna galvenā figūra.

-    Bet kas nogalināja Beldenu?

-     Nezinu, - atbildēja Makolijs. - Varbūt Čeinijs. Armijā viņam daudz mācīts, kā lietot sprāgstvielas.

-    Bet kāpēc?

-     Kā lai es to zinu? Vai man būtu jāzīlē kafijas biezumos?

Aģents apsēdās vienā no klientu krēsliem Makolija galda otrā pusē, pacēla galvu un, kamēr prokurors beidza lasīt ziņojumu par bēgšanu no cietuma, skaitīja griestu paneļus.

-    Ko tas nozīmē?

-    Kas? - Aģents pavērsa skatienu lejup.

-     Te rakstīts, ka Čeinijs nav atradies viņam ierādītajā kamerā.

-    Jā. Vai varat to aptvert? Darbinieki cietuma robežās ļauj ieslodzītajiem apmesties, kur vien tie vēlas. īsts piec- zvaigžņu hotelis, kura rēķini jāapmaksā mums.

-    Kas ir Čenko?

-Tas otrs, kas aizbēdzis kopā ar Čeiniju. Mums varbūt laimējies, ka cietuma kamerās neļauj rīkot nakts viesības. Tādā gadījumā mums nāktos tvarstīt visus piecdesmit.

-    Tā nav arī Čenko kamera, - sacīja Makolijs. - Te ir teikts, ka viņš apcietināts par imigrācijas likumu neievērošanu.

Aģents paraustīja plecus, kā teikdams - kas tur īpašs?

-    Kas mums par viņu ir zināms? - Makolijs piepeši apsēdās krēslā taisni.

-   Tikai tas, kas minēts ziņojumā.

Makolijs palūkojās aģentā.

-    Vai jūs vēl nesaprotat?

-Ko?

-     Kāpēc Čeinijam vajadzēja laupīt banku un ņemt no kasiera laupītājiem ar prāta darbības traucējumiem ēsmai paredzēto naudas paciņu, bet pēc tam divdesmit četru stundu laikā no apcietināšanas brīža apgabala cietumā samesties kopā ar zelli, kas runā lauzītā angļu valodā un ieradies valstī nelegāli?

Aģents paraustīja plecus.

-    Kā lai es to zinu?

-    Neba Čeinija dēļ tika organizēta bēgšana no cietuma, - sacīja Makolijs. - Dabūjiet visu iespējamo informāciju par Čenko. Ja nepieciešams, sazinieties ar varas iestādēm Maskavā. Izdariet to! Pārbaudiet, vai viņš nekur nav bijis iesaistīts agrāk. Noskaidrojiet, ar ko viņš nodarbojas.

Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

Džordža Hamela lieta bija pazudusi. Džoslina atgriezās pie atvērtā dokumentu skapja un meklēja citu zvejnieku lietas.

-    Kas ir Džordžs Hamels? - Gideons skatījās viņai pār plecu.

-    Viens no maniem klientiem. Kopā viņi ir pieci, - sacīja Džosa. - Visi šejienes zvejnieki ar līdzīgiem simptomiem. Es centos noskaidrot, vai slimības izcelsme nav saistīta ar darbu, lai mēģinātu dabūt finansiālu palīdzību.

Džoslina turēja rokā medicīnisko pārskatu. Viņa bija to saņēmusi pagājušās nedēļas beigās, un līdz šim viņai nebija gadījies laiks to pievienot lietai vai piezvanīt Hamelam. Tāpēc pārskats bija iemests kastītē uz galda. Lai arī kas bija izpostījis biroju, tas šo papīru uz galda nebija ievērojis. Hamela un pārējo četru zvejnieku lietas bija nozudušas.

-   Vai drīkstu apskatīties? - Gideons norādīja uz papīru Džoslinas rokā. Viņa to padeva. Šī nebija īstā reize, lai stingri sargātu klienta noslēpumus.

Gideons ātri izlasīja pārskatu un pacēla skatienu.

-    Kad šie klienti pirmo reizi ieradās pie jums?

Džoslina brīdi padomāja.

-    Es īsti neatceros. Varbūt pirms pāris mēnešiem.

Gideons skatījās īsajā aprakstā aiz vārda SIMPTOMI.

Sākumā nelaba dūša un vemšana, anēmija, strauja matu izkrišana, periodiska smaganu un g[otaino virsmu asiņošana, neremdināmu slāpju periodi.

-    Kur šie cilvēki strādā?

-    Visi viņi ir zvejnieki amatieri. Dažam pieder laiva, cits nolīgts darbā uz kāda kuģa.

-    Vai visi strādā uz salas?

-    Cik zinu, tad jā.

-    Un kur viņi tur savas laivas?

-     Stāv piesietas ostā, - atteica Džoslina. - Kāpēc jūs jautājat?

-    Jūsu klientiem ir radioaktīvā saindēšanās, - Gideons paziņoja.

-    No kurienes viņiem…

-    Es nezinu. Jūs teicāt, ka Beldens nokrita kā no debesīm. Jūs teicāt, ka nesaprotat, kāpēc viņš nolīdzis jūs, ja varēja izvēlēties Sietlā juristus, kas biznesa lietās zina daudz vairāk nekā jūs.

-    Tā ir.

-    Varbūt viņam nebija vajadzīgs jurists, kas pārzina biznesu, - sacīja Gideons. - Varbūt jūsu rīcībā bija kas cits, kas viņu interesēja, - informācija par šiem klientiem. Varbūt viņam vajadzēja zināt, vai neesat noskaidrojusi viņu slimības iemeslu.

Džoslina padomāja. Viņa atcerējās, ka pirmajā tikšanās reizē Beldens bija uzdevis jautājumus. Džordžs Hamels tobrīd bija viņas kabinetā, un Beldens bija viņu redzējis. Viņš bija izjautājis par Hamelu un gribējis zināt sīkumus.

Abu skatieni acumirkli sastapās.

-    Izmantosim manu mašīnu, - Gideons teica. - Man ir šādas tādas iekārtas. - Viņš vēl nebija pabeidzis sakāmo, kad jau devās pie durvīm. Džoslina viņam sekoja.

DIVDESMIT OTRĀ nodaĻa

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Prezidents pielika pie dokumenta pildspalvu un uzvilka sava uzvārda pirmo burtu. Ovālajā kabinetā kā simtiem circeņu nočirkstēja automātisko fotoaparātu slēdži.

Ar smaidu viņš pasniedza pildspalvu vienam no kongres- meņiem aiz krēsla, paņēma nākamo pildspalvu un atkārtoja procedūru. Otra pildspalva tika pasniegta ģenerālprokuroram, kas pateicies pakāpās soli atpakaļ un kopā ar citiem izšāva aplausu zalvi, liekot prezidentam piecelties kājās un, smaidot pa visu seju, apmainīties rokasspiedieniem ar apkārtējiem.

- Mister prezident, vai jums neatradīsies minūte brīva laika, kad viss būs beidzies? - ģenerālprokurors Eibs Čār- ness iečukstēja viņam ausī. Apveltījis prokuroru ar smaidu, šefs palocīja galvu.

Nelielā izrāde bija noslēguma moments likumdošanas aktam, kas praktiski neko nedeva, taču tika pasniegts sabiedrībai kā ievērojams administrācijas ieguldījums vēlēšanu kampaņu finansēšanas reformā. Cilvēki, kas mājās vēroja to, kas notiek, tagad varēs doties pie miera ar patīkamu apziņu, ka Vašingtonā tiek darīts kaut kas labs.

Prezidenta reitings aptaujās patlaban bija augsts, jo ekonomiku jau praktiski nebija iespējams regulēt. Prezidents politikā ievēroja pirmo ārsta bausli - nenodari ļaunu - un papildināja to ar neskaidriem solījumiem par jaunām programmām.

Divi prezidenta palīgi un Baltā nama šveicari virzīja preses pārstāvjus uz durvju pusi. Pēc viņu aiziešanas prezidents brīdi papļāpāja ar kādu kongresmeni, un abi tika nofotografēti, apmainoties ar rokasspiedienu ar rokām darinātā ķirškoka rakstāmgalda priekšā. Šīs fotogrāfijas gaidāmajā vēlēšanu kampaņā noderēs abiem. Pēdējais kongresmenis pasmaidīja un aizgāja. Beidzot viņi bija divi vien.

-Apsēdieties, Eib!

Prezidents atlaida vaļīgāk kaklasaiti un attaisīja krekla augšējo pogu. Pēc pēdējām vēlēšanām viņš bija pieņēmies svarā par divdesmit mārciņām un kļuvis apaļīgāks.

-    Kādu dienu es gribētu sagādāt sev zeltītu aizslietni, - noteica prezidents, - lai aiz tā, pidžamā ģērbies, varu atlaisties atpūtas krēslā kā imperatora atraitne un čukstus paziņot savas vēlmes kādam einuham…

-    Es sagādāšu jums šo aizslietni, mister prezident. Tikai ar noteikumu, ka netiek nošņāpts mans vīrieša daikts.

Prezidents iesmējās. Čārness viņam patika tieši tāpēc, ka īpaši neceremonējās un zeme, uz kuras viņš stāvēja, bija parasts Džordžijas māls. Viņi abi bija nākuši no Dienvidiem un dzimuši ģimenēs, kas dzīvoja uz nabadzības robežas.

-    Sēdieties! Sēdieties, - noteica šefs. Viņi apsēdās katrs uz sava dīvāna kafijas galda abās pusēs pie vēl sprakstoša kamīna. - Kā jūtas Dženija un bērni? - apjautājās prezidents. Abi vīri nebija tikušies trīs nedēļas. Čārness bija piedalījies Hāgas konferencē un apceļojis Eiropu, tikdamies ar vairākiem saviem Eiropas kolēģiem.

-Ak, pavisam labi.

-    Bērni laikam aug arvien lielāki.

-    Džons ir garāks par mani, - noteica Čārness.

-    Un liek saprast, ka mēs kļūstam veci.

-    Nav ko runāt.

-    Labi, kas noticis? - Prezidents juta, ka Čārnesu kaut kas nodarbina.

-   Tas ir… Tas ir viens no maniem palīgiem. Džims Rīds. Manuprāt, jūs viņu pazīstat.

Prezidents savilka uz augšu uzaci un bridi domāja.

-    Garš un slaids. Mati reti, - Čārness paskaidroja.

-    Ak jā, atceros. Jūs bijāt paņēmis viņu līdzi uz kabineta sēdi pirms pāris mēnešiem.

-    Tas pats.

-    Vai radušies kādi sarežģījumi?

-     īsti nezinu. Liekas, Džims manas prombūtnes laikā pārcelts uz īpašu operatīvo grupu. Šķiet, kancelejā nevienam par to nekas nav zināms, bet, kad es runāju ar Džimu, viņš pateica, ka viņam nav tiesību šo lietu apspriest.

-    Kas tā par grupu?

-    Cik saprotu, - Čārness sacīja, - to esat izveidojis jūs.

Prezidents paskatījās uz ģenerālprokuroru ar izbrīnu un

kā neizpratnē nogrozīja galvu.

-    Manuprāt, tās akronīms ir NADIP. Es nezinu, ko tas nozīmē, - noteica ģenerālprokurors.

-Ak tā, - novilka prezidents. Piepeši viņš atcerējās, un viņa sejā parādījās sirsnīgs smaids, valoda kļuva skaļa. - Es nesapratu, par ko jūs runājat. Biju pavisam aizmirsis.

Čārness ieintriģēts paskatījās uz prezidentu.

-     Es iedomājos, ka saņemšu par to kaut nelielu paskaidrojumu, mister prezident. Varat iedomāties, cik pārsteigts jutos, kad viņš paziņoja, ka nav pilnvarots man kaut ko teikt.

-    Ak, tas nav nekas īpašs. Nekas īpašs, - sacīja prezidents. - Varbūt nedēļa, un viss būs galā.

-    Vai drīkstu painteresēties, ko tas nozīmē?

-    Kāds vīrs no nacionālās drošības kaut ko pienesis savam bosam. Radās vajadzība visu izvērtēt no dažādiem aspektiem. Arī no juridiskā. Man likās, ka tavi cilvēki šim darbam ir visvairāk piemēroti, tāpēc es teicu, lai kooptē katru, pēc kā rodas vajadzība. Manuprāt, tāpēc pieaicināts arī Rīds.

-    Būtu jauki, ja es būtu saņēmis zīmīti vai ko tamlīdzīgu, - sacīja Čārness.

Notika birokrātu nerimtīgā cīņa par savas teritorijas neaizskaramību.

-    Jā, mēs aizņēmāmies dažus cilvēkus no vairākiem desmitiem pārvalžu. Ja man nāktos veltīt laiku zīmīšu rakstīšanai visiem, darbs būtu galā, iekams zīmītes sasniegtu mērķi. Ja jūsu Rīdām pārlieku daudz darba, es teikšu, lai atlaiž un sameklē kādu citu. - Prezidents sāka celties kājās.

-     Nē, nē. Tas nav nepieciešams, mister prezident. Ja viņš jums vajadzīgs, viss ir kārtībā. Tāpēc nav jāraizējas. Mēs varam šo robu aizlāpīt.

Ja Čārness gribēja ko zināt, tad vienīgi to, kas īsti notiek.

-     Tad jau viss kārtībā. - Prezidents neko nestāstīja. - Klau, mums derētu kādu reizi satikties pie pusdienu galda. Abām mūsu ģimenēm, - prezidents ierosināja.

-     Ar lielāko prieku, - sacīja Čārness. Prezidents bija mainījis sarunas tematu, vēl vairāk izraisīdams ģenerālprokurora ziņkārību. Nāksies aprunāties ar citiem kabineta locekļiem, vai viņi kaut ko zina un kas no viņu darbiniekiem iesaistīts NADIP grupā.

-     Vai bija vēl kaut kas? - apjautājās prezidents. Viņš smaidīja. Lai nu ko, taču viņš nekādā ziņā negribēja, ka šajā lietā degunu bāž ģenerālprokurors. Viņam nebija noslēpums prezidenta kļūmīgais gājiens ar Koļikovu un naudas pieņemšana vēlēšanu kampaņas finansēšanai, kā ari fotografēšanās pie prezidenta rakstāmgalda. Pazīstot Koļikovu, varēja sagaidīt, ka šie attēli Maskavā jau tiek izmantoti kādas lētas degvīna šķirnes popularizēšanai.

Čārness paskatījās uz grīdu, bet pēc tam uz rokām, ko turēja uz ceļgaliem. Viņš cerēja, ja izdosies aizkavēties mazliet ilgāk, varbūt prezidents pateiks, kāpēc izmanto vienu no viņa palīgiem.

Prezidents ieskatījās pulkstenī.

-    Pēc pusstundas pieņemšana. Ak Kungs, kaut es dabūtu to aizslietni! Vai nepārdomāsiet?

Čārness iesmējās un piecēlās no dīvāna. Ar prezidenta roku uz ģenerālprokurora pleca, lai virziens netiktu mainīts, abi vīri devās uz durvju pusi.

-    Ir vēl kaut kas, - piebilda Čārness, it kā nupat būtu atcerējies.

-    Un kas tas būtu?

-    Varbūt nekas īpašs, - paskaidroja Čārness. - Šorīt uz mana rakstāmgalda nonāca ziņojums no Sietlas prokuratūras. Šķiet, tur izmeklē dažu zemessargu grupu darbību valsts ziemeļrietumos.

-    Kādi tad vēl jaunumi? - Mēģinādams atbrīvoties no prokurora, prezidents virzīja viņu uz durvīm.

-    Šis gadījums nav parastais, - sacīja Čārness. - Ir pamats uzskatīt, ka šie cilvēki gādā sev ieročus, kaut ko lielu. Iespējams, no agrākās Padomju Savienības.

Atsauksme uz agrāko Padomju Savienību apstādināja prezidentu uz vietas tik strauji, it kā būtu ieslēdzies sarkanais luksofora signāls.

Čārness acumirklī saprata, ka ieguvis nedalītu bosa uzmanību. Beidzot viņam bija kas tāds, ko šis vīrs gribēja zināt.

-   Es jau teicu, ka varbūt tas nekas nav, - Čārness atkārtoja.

-    Nē, nē. Izstāstiet, kas tur ir!

-    Nav daudz, ko stāstīt. Pavisam īss ziņojums.

-    Un kas tajā teikts?

Ģenerālprokurors savilka seju, it kā mēģinātu atcerēties.

-    Kāda grupa nocietinājusies uz salas. Šķiet, tā ir apbruņojusies un gaida papildinājumu. Varbūt tādus pašus ķertos. Ja nepārspīlēsim un nogaidīsim, manuprāt, tiksim ar viņiem galā.

-     Vai viņiem ir kādi sakari ar krieviem? - prezidents painteresējās.

-   Ar valdību ne, - paskaidroja Čārness.

-    To es nebiju gribējis jautāt. Jūs teicāt, ka grupa varbūt cenšas dabūt ieročus no agrākās Padomju Savienības?

-    Jā, saņemtā informācija liecina, ka daži no šajā lietā iesaistītajiem vīriem ir algoti profesionāļi.

-    Par kāda veida ieročiem ir runa?

-    Viens no šiem vīriem, sava veida algotnis, nogalināts, uzspridzinot nelielu lidmašīniņu. Starp peldošajām atlūzām atrasta tāda mantiņa, kuru sauc par dozimetru.

Prezidents savaikstīja seju, it kā viņš neko nesaprastu.

-Tādus izmanto radiologi. Tas ir neliels, plastmasas ietvarā ievietots papīra gabaliņš, kuru piestiprina pie laboratorijas virsvalka. Ar to mēra saņemto radiācijas devu, - skaidroja Čārness.

Prezidents palocīja galvu.

-    Kā jau es teicu, tas var nenozīmēt absolūti neko, man par to tika ziņots padotības kārtībā, bet es nospriedu, ka vērts šo faktu pieminēt. - Čārness sāka iet uz durvīm.

-    Varbūt man derētu šajā ziņojumā ieskatīties, - noteica prezidents.

-    Es varu to nosūtīt uz NDP, - sacīja Čārness. Ar to viņš saprata Nacionālās drošības pārvaldi. - Es negribētu jūs lieki apgrūtināt.

-    Manuprāt, doma nav slikta. Bet kāpēc to neatsūtīt uz šejieni? Atgriezies prokuratūrā, jūs varat to atsūtīt pa faksu. Iekams sūtīsiet tālāk, es gribu tajā ieskatīties.

-    Protams. Ja jums tas liekas pietiekami svarīgs. - Čārness atvēra durvis un garām mazajam stikla nožogojumam, kuru aizņēma prezidenta preses pārstāvis, izgāja ārā.

-    Eib!

Ģenerālprokurors pagriezās. Prezidents stāvēja atvērtajās durvīs.

-    Ja noskaidrojat šajā lietā vēl ko, paziņojiet man.

Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

Jau bija iestājusies tumsa. Tikai dažas blāvas lampas meta dzeltenīgu gaismu pār miglu, kas cēlās no Fraidīhār- boras ostas mierīgajiem ūdeņiem. Prāmja piestātne stāvēja tukša. Bija gaidāms vēl viens nakts reiss, taču prāmim vajadzēja pienākt ne agrāk kā pēc stundas.

Pēdējo desmit gadu laikā izkāsto lašu baru un lielo rūpniecisko traleru dēļ, kas patrulēja gar piekrasti, komerciālā zveja uz salas bija stipri panīkusi. Dažas vēl palikušās zvejas laivas stāvēja piesietas piestātnes galā aiz izpriecu jahtām ar audekla pārsegiem un spīdīgiem stiklšķiedras korpusiem.

Gideons apstādināja furgonu Frontstrltas galā pretī nelielai ēkai, kuras durvis rotāja plāksne "FRAIDĪHĀRBORAS OSTA". Ēka bija tumša, tikai virs durvīm dega spuldze.

-    Vai jūs zināt, kur stāv jūsu klientu laivas?

-Tikai vispārīgos vilcienos, - atbildēja Džoslina. Viņa jau vēra mašīnas durvis, lai izkāptu.

-    Ļaujiet man ar visu tikt galā.

-    Kāpēc jums? - vaicāja Džoslina.

-    Tāpēc, ka tas var būt bīstami. - Gideons ātri izkāpa no braucamā un apgāja tam apkārt.

-     Pasakiet, kas mums draud. - Džoslina gribēja uzzināt ko vairāk par to, ar ko var iznākt sastapties.

-    Es nezinu. Ne par ko neesmu drošs.

-   Acīmredzot ne velti jūs ieminējāties par bīstamību.

-    Es vados no informācijas, kuru ieguvu Krievijas ceļojuma laikā.

Džoslina skatījās, gaidīdama atbildi.

-    Var gadīties, ka darīšana ar vecām kodolierīcēm. Ļoti iespējams, ka tās izgatavotas sešdesmito gadu sākumā. Tādi ieroči var būt ļoti bīstami.

-    Vai tie var sprāgt?

-     Ne jau par to es raizējos. - Gideons saprata, ja kāda grupa gatavo terora aktu, tā ar grūtībām Savienotajās Valstīs ievestos kodolieročus neizniekotu uz kādas Pjūdžita zunda salas. Tai noteikti bija padomā kāds stratēģisks mērķis. Jautājums, kur tas atrodas. - Es baidos, ka plutonijs varētu būt oksidējies, - viņš paskaidroja. - Oksidējoties tas pārvēršas ļoti smalkā pulverī, un tas ir neparasti indīgs. Tas var būt ārkārtīgi bīstams.

-    Un tomēr jūs iesiet uz turieni?

-    Es zinu, ko meklēju. Turklāt veikšu piesardzības pasākumus.

Gideons atbīdīja furgona durvis. Viņš bija aizņēmies furgonu no kāda sena drauga, kas strādāja Vašingtonas štata universitātes radioloģijas laboratorijā. Ņemot vērā "Sverdlov- skā - 45" iegūto informāciju, viņš zināja, ka būs vajadzība pēc attiecīgām iekārtām, un laboratorija bija vienīgā vieta štatā, kur to varēja dabūt. Furgonā atradās vairākas metāla kastes. Uz āķa karājās dzeltens tērps ar kapuci un sejas maskai piestiprinātu elpojamo aparātu.

-    Tāds man ir tikai viens, - viņš sacīja, norādīdams uz tērpu. - Turklāt iespējama kāda ķibele, tāpēc piestātnē vajadzīgs cilvēks, kas nepieciešamības gadījumā var izsaukt palīdzību.

Džoslina noskatījās uz kastēm un tērpu. Dzirdētais viņu neiepriecināja, taču Gideons bija teicis taisnību.

-    Es ieiešu kaut pa ostas vārtiem. Gribu atrasties maksimāli tuvu.

-     Būs labāk, ja turēsieties no briesmām pa gabalu, -

viņš noteica. ?

-    Es nevarēšu palīdzēt, ja jūs nebūsiet redzams.

Gideons piekrita. Viņš attaisīja vienu no kastēm un izņēma lukturīti un kādu nelielu ierīci. Džoslina intuitīvi juta, kas tas ir, kaut arī Geigera skaitītāju tuvumā ne reizi nebija redzējusi. Gideons pārmeta skaitītāja siksnu pār plecu, nocēla no āķa tērpu, aizbīdīja durvis un sāka iet uz piestātnes pusi.

-     Bet kā ar tērpu? - noprasīja Džoslina. - Vai jūs to neapģērbsiet?

-    Vēl ne. - Viņš devās pāri ielai, bet Džoslina sekoja.

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Bija gandrīz viens nakti, kad Sajs Hiršbergs piegāja pie sarga posteņa, kuram garām vajadzēja doties uz Baltā nama rietumu spārnu.

Pat nakts vidū vairākos tā logos spīdēja gaisma. Rietumu spārns nekad netika pilnībā slēgts. Hiršbergs neapstājās pie sava kabineta, bet devās uz apakšējā stāva dienvidaustrumu stūri. No ēnas tieši pretī Ovālajam kabinetam iznāca slepenā dienesta aģents. Viņš sveicināja Hiršbergu, uzrunājot vārdā, taču neatbrīvoja ceļu, iekams nebija pārbaudījis aktu vākos iestiprinātajā sarakstā, vai prezidents viņu uzaicinājis. Šoreiz prezidents pats bija sastādījis šo sarakstu pirms stundas. Aģents pieklauvēja pie Ovālā kabineta durvīm.

-    Lūdzu!

Prezidenta balss tonis nebija patīkams. Kad viņš pēc pusnakts piezvanīja uz mājām, Hiršbergs bija jutis, ka gaisā briest krīzes mākoņi. Bija noticis kas ļoti svarīgs un droši vien nelabs.

-    Mister prezident!

-    Saj, priecājos, ka esat ieradies.

Aģents izgāja, aizvērdams durvis. Hiršbergs bija gaidījis, ka ieraudzīs Ovālajā kabinetā vismaz duci augsta līmeņa padomnieku. īstenībā prezidents bija viens un, sēdēdams uz kušetes pie kamīna, lasīja dokumentus un izdarīja piezīmes uz mazām pielīmējamām lapiņām.

-    Kas noticis, mister prezident?

-    Problēma. Liela problēma.

Neskatīdamies uz Hiršbergu, prezidents pameta papīru no kaudzes uz dīvāna otru galu. Hiršbergs pārgāja pāri kabinetam, pacēla papīru un izlasīja. Tas neaizņēma daudz laika.

-     Es gribu zināt, - sacīja prezidents, - kāpēc man viss jāuzzina pašam. Jūsu rīcībā ir cilvēki, izlūkošana, armija, tiesībsargājošās struktūras, bet man personiski nākas atklāt, ka Vašingtonas štatā uz salas noslēpusies vājprātīgo banda, kas iepērk atombumbas.

-    Kur jūs dabūjāt šīs ziņas?

-     No ģenerālprokurora. Šķiet, Sietlā nodarbojas ar izmeklēšanu jau divas nedēļas, jo iegūta informācija, ka dažas pašmāju zemessardzes grupas mēģina iegūt masveida iznīcināšanas ieročus, bet Krievijas kriminālie elementi cenšas pasūtījumu izpildīt.

Prezidents turēja rokās dokumentu kaudzi.

-     Iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto pierakstu atšifrējums, - viņš paskaidroja Hiršbergam. - Neparasti interesanta lasāmviela. Ļoti slikti, ka izpildvaras dažādās struktūras nedalās informācijā. Man ļoti veicās, ka šodien satiku ģenerālprokuroru.

Hiršbergs iekoda mēlē. Gribējās aizstāvēt sevi un pateikt bosam, ka nejau viņš vēlējās slēpt tā sakarus ar Koļi- kovu, jo citādi kabinets būtu brīdināts. Tieslietu ministrija būtu uzzinājusi no ģenerālprokurora par krievu kuģi, kas nogrimis Vašingtonas štata piekrastē, un aizdomām, ka tas vedis ieročus - vienu vai vairākus. Nevarēja būt šaubu, ka šis notikums būtu saistīts ar iepriekšējo izmeklēšanu. Hiršbergs paskatījās, ar kādu datumu datēts Tieslietu ministrijas ziņojums. Jau bija zaudēts vitāli svarīgs laiks.

-    Es vēlos, lai jūsu cilvēki tūlīt sāk ar to nodarboties, - sacīja prezidents. Viņš pacēla atšifrējumu kaudzīti, lai Hiršbergs varētu paņemt. Dažas lapas nokrita uz grīdas.

-     Vai tas nozīmē, ka mēs varam sākt darboties atklāti, piesaistīt citas pārvaldes un vietējo varu?

-     Sasodīts, nē, - atteica prezidents. - Es vēlos, lai jūs līdz rītam visu izlasītu. Iekļaujiet savā komandā ikvienu, kas liekas nepieciešams. Astoņos no rīta es gaidīšu te ar īsu ziņojumu. Man jāzina, vai pierakstos neparādās Koļikova vārds. Vai sapratāt?

Hiršbergs dabūja kā ar mietu pa galvu. Pastāvēja iespēja, ka Savienoto Valstu teritorijā atrodas kodolierīce, bet prezidentu visvairāk uztrauca fakts, ka tāpēc Baltajā namā var izcelties politisks skandāls.

-     Mister prezident, manuprāt, mums jāmobilizē visas attiecīgās civilās iestādes. Izstrādāts protokols, kā jārīkojas šādās situācijās.

-     Nē. - Pa samiegto acu spraudziņām prezidents spīvi paskatījās uz Hiršbergu.

-     Bet, mister prezident, ņemot vērā visu, kas zināms, ļoti iespējams, ka tie cilvēki ieguvuši savā īpašumā…

-    Es teicu - nē. Lai velns mani parauj, ja tas viss parādīsies avīžu pirmajās lapās un ik pēc pusstundas par to ziņos CNN. Mēs neko droši nezinām. Zināms vienīgi tas, ka Tieslietu ministrija piekrastē nodarbojas ar izmeklēšanu, kas var nedot nekādus rezultātus. Patlaban notiek izmeklēšana.

-     Mister prezident, mēs zinām, ka paliekas no krievu kuģa ir ļoti radioaktīvas. Mēs zinām, ka šis kuģis nogrimis netālu no Vašingtonas štata krastiem. No mūsu avotiem zināms, ka bijusi milzīga radiosakaru paplašināšanās starp Sibīrijas arsenālu un Maskavu. Un tagad mēs esam dabūjuši to te. - Hiršbergs paskatījās uz papīru žūksni, kas vilka uz leju roku. - Manuprāt, saprāts prasa atzīt, ka ir pamats nopietnām bažām. Ka vajag rīkoties. Vismaz jāuzzina, ko tā zemessargu grupa uz salas dara.

-    Jūs domājat, ka ierocis var atrasties uz salas?

-    Tas ir iespējams.

-    Vajadzīga karte. - Prezidents piecēlās no dīvāna, paņēma telefonu un uzgrieza Operatīvā centra numuru.

-    Kas šonakt ir dežurējošais virsnieks? - To pateicis, viņš bridi nogaidīja. - Monegan, te prezidents. Man vajadzīga karte. Es atrodos Ovālajā kabinetā. Vajadzīgs rajons ap Pjūdži- ta zunda ziemeļu daļu Vašingtonas štatā. Tur ir sala. - Viņš divreiz uzsita knipi, norādīja uz iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto pierakstu atšifrējumiem Hiršberga rokās, uzlika roku uz klausules un uzrunāja savu padomnieku nacionālās drošības jautājumos. - Kā sauc salu? Nosaukums ir pierakstos. Es esmu to atzīmējis ar sarkanu uzlīmi malā.

Hiršbergs pārlapoja kaudzi, līdz atrada iezīmi.

-    Pedžita, - viņš paziņoja.

-Tā ir Pedžitas sala, - sacīja prezidents. - Dabūjiet par to visu, ko varat, un piecu minūšu laikā atgādājiet. - Viņš nolika klausuli un atgriezās uz dīvāna. - Jābūt uzmanīgiem, Saj. Nezinot visu pilnībā, es negribu izvērsties. Mēs pat nevaram būt droši, ka ierīce tur patiešām ir. - Prezidents negribēja šo faktu atzīt.

-     Kā teikts Okridžas ziņojumā, tā draņķība no krievu kuģa bijusi tik saindēta, ka liktu Jeļcina degunam spīdēt vismaz nākamos tūkstoš gadus, - sacīja Hiršbergs. Šo faktu nevarēja tik viegli ignorēt.

Prezidents paskatījās uz paklāju un gari nopūtās.

-    Labi. Mēs noorganizēsim salas novērošanu.

-    Vērojot ar binokļiem, nevarēs noskaidrot, kas tur notiek, - sacīja Hiršbergs.

-    Ko jūs ieteiktu?

-     Kāds tur jānogādā. Salā vajadzīgas acis un ausis, - sacīja Hiršbergs.

-    Es nevēlos izraisīt apšaudi, nevēlos otru Vako vai Rubīnu kalnus.

-    Saprotu, - sacīja Hiršbergs. - Taču, ja mēs nerīkosimies tūlīt, bet viņu rīcībā ir kodolierice un viņi to pārvieto… - Sacīt ko vairāk bija lieki.

Viņi gadiem ilgi bija cīnījušies, lai masu iznīcināšanas ieroči nenonāktu rokās tādiem cilvēkiem kā Sadams vai Kadafi. Pietiek šādu ieroci ar kuģi ievest Sietlā vai, vēl labāk, uz augšu pa īstriveru un novietot netālu no ANO mītnes, lai iznīcinātu pusi pilsētas un vienlaikus norautu galvu Apvienotajām Nācijām. Šāds vēstījums pilnīgi droši ietekmētu pasaules politiku un tautu vēlēšanos veidot vienotu fronti.

Militārais adjutants izklāja uz prezidenta galda no Baltā nama karšu telpas atnestās kaites.

Prezidents pateicās adjutantam, un flotes kājnieks atstāja kabinetu. Prezidents ar Hiršbergu sameklēja kartē Pedži- tas salu.

-    Tā nav necik liela, - ierunājās prezidents. Uz kartes nebija uzrādītas ēkas vai ceļi. - Mēs varam salu izlūkot no gaisa, nofotografēt no pavadoņa.

-    Tas necik daudz nedos. Ja ierīce atrodas uz salas, tā droši vien ir pavisam neliela. Jāšaubās, vai kaut kas būs ieraugāms. Turklāt tas prasīs laiku, bet mums laika nav. Ja ierīce atrodas tur, veikli par to jāpārliecinās un jānobloķē sala, cik ātri vien iespējams.

-    Ko lai mēs darām?

-     Mister prezident, es ieteiktu nosūtīt uz salu nelielu vienību, varbūt vadu. Vislabāk Flotes kājnieku sevišķo uzdevumu vienību, - ierosināja Hiršbergs. - Lai viņi novieto tur noklausīšanās un novērošanas ierīces un tūlīt no salas pazūd. Strauja invāzija un nozušana. Pareizi rīkojoties, salas iemītnieki pat neuzzinās, ka tā ir apmeklēta. Tā mēs būsim lietas kursā, kas tur notiek.

Prezidentam seja izstiepās. Ja uz salas izceltos apšaude, viņš jau iztēlē redzēja uz jahtām žurnālistus, kas visu filmē CNN un citiem televīzijas tīkliem. Situācija drīz var kļūt nekontrolējama. Kongress var izrādīt interesi, un viņš nepagūs ne atjēgties, kad saistībā ar atombumbu tiks pieminēts Koļikova vārds. Diemžēl alternatīvas nebija.

-     Šā jautājuma dēļ es negribu griezties pie Apvienotās virspavēlniecības, - noteica prezidents. - Vēl tikai trūka, lai kļūtu zināms par nekontrolējamu kodolierīci valsts teritorijā. Pentagons tūlīt zvetēs ar to man pa galvu un pieprasīs, lai Kongress atjauno apcirpto budžetu.

Administrācija četrus gadus bija samazinājusi aizsardzības budžetu un slēgusi daudzas bāzes visā pasaulē. Pēc Padomju Savienības sabrukuma militāristi bija spiesti turēties maliņā un samierināties ar to. Taču Apvienotajā virspavēlniecībā ne viens vien izmantos izdevību, lai kritizētu administrāciju par nesagatavotību. Tiklīdz rastos mazākā izdevība, tā uzliktu prezidentu uz paplātes un pasniegtu presei.

-    Ja runā par invāziju uz salas, vai iespējams to noorganizēt caur flotes pārstāvi NADIP?

Hiršbergam priekšlikums nepatika. Prezidenta bailes no skandāla jau skāra militāro politiku. Kas notiks, ja sāksies apšaude? Ko tad, ja uz salas tiks piedzīvota sakāve un flotes sevišķo uzdevumu vienības kaujinieki tiks nogalināti? Armijas vadība un Pentagons būs pārskaitušies - un ne bez iemesla.

-    Pārstāvis ir tikai kapteinis, - ieminējās Hiršbergs.

-Tas nav nekas. Es piešķiršu viņam vajadzīgās pilnvaras.

-     Mums būs vajadzīgs, lai palīdz Jūras kājnieku sevišķo uzdevumu vienības pirmā komanda, kas bāzējas Korona- do, - sacīja Hiršbergs.

-    To var nokārtot. - Prezidents bija iedzinis viņu stūri. Notikumu gaita Hiršbergam nepatika, taču varēja vai nu apiet parasto kārtību, vai nedarīt neko. Bija nepieciešams maksimāli ātri noskaidrot, vai kodolierīces atrodas valstī un, ja atrodas, tad, kurā vietā.

-        Ja mēs speram šo soli, izlūkošanas ierīces jānogādā salā tuvāko divdesmit četru stundu laikā, - sacīja Hiršbergs. - Es nezinu, vai tik ātri visu iespējams sagatavot.

- Ļaujiet man par to parūpēties, - sacīja prezidents.

Laiks skrēja. Ja kodolierice atradās salā, bet zemessargi pagūtu to pārvietot, izredzes atrast ierīces no jauna būtu niecīgas.

Prezidents negribīgi paskatījās uz Hiršbergu, vēl vienu reizi dziļi ievilka elpu un pamāja.

-Tātad esam vienojušies. Divdesmit četru stundu laikā, - viņš noteica.

DIVDESMIT TREŠA nodaĻa

Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

ICad Džoslina kopā ar Gideonu tuvojās Fraidīhārbo- ras peldošo piestātņu vārtiem, mitrais nakts gaiss jau spiedās cauri viņas apģērbam un aukstums ņēma līdz kaulam.

Gideons uzmanīja Geigera skaitītāju un klausījās, vai neatskanēs klikšķi, kas vēsta par briesmām. Līdz šim skaitītājs fiksēja tikai vāju fona radiāciju, nekas neliecināja par radioaktīvo vielu klātbūtni.

Pie vārtiem Gideons Džoslinu apstādināja.

-    Es gribu, lai tu paliec tepat.

-    Laivas atrodas tur. - Viņa norādīja tumsā uz priekšu. - Tu nezināsi, kur jāmeklē.

Džoslina bija devusi viņam laivu nosaukumus un vispārējos vilcienos izstāstījusi, kurā vietā piestātnē tās meklējamas. Tās atradās kopā ar komerciālo un amatierzvejnieku laivām piestātnes galā blakus brīvajiem ūdeņiem.

-    Tas ir pārlieku bīstami, - sacīja Gideons. - Un ar to jānodarbojas man. - Viņš bija nelokāms. - Furgonā palika mobilais telefons. Ja desmit minūšu laikā neatgriezušos, piezvani uz šo numuru. - Viņš izvilka no kabatas vizītkarti un apvilka ar pildspalvu vienam numuram apli. - Tas ir speciāls institūta numurs, uz kuru var zvanīt divdesmit četras stundas diennaktī. Atsaucies uz mani. Izstāsti par slimajiem zvejniekiem un laivām, izstāsti visu, ko zinām. Tur sapratīs, kas darāms. Pēc tam piezvani uz policiju, lai noliek piestātnei apkārt kordonu. Lai nelaiž nevienu nedz iekšā, nedz ārā un gaida palīdzību.

-    Tikmēr jau tu būsi atpakaļ, - sacīja Džoslina.

-    Varbūt.

Viņš pateica šo vārdu tā, ka Džoslinai prātā ienāca doma, vai Gideonu vairs redzēs. Briesmas bija lielākas, nekā viņš atzina.

-     Ja vajadzēs gaidīt ierodamies cilvēkus no Kaliforni- jas institūta, var paiet daudzas stundas, - sacīja Džoslina.

-    Paļaujies uz mani. Viņi zinās, ar ko uzņemt kontaktus tepat uz vietas.

-    Vai nevajag izsaukt šerifu, lai tevi sameklē?

-    Nē. Rīkojies tā, kā es teicu. Lūdzu!

-    Labi.

-    Ja es neatgriezīšos tūlīt, tad varbūt tikai tādēļ, lai neizplatītu saindēšanos. Tas nevar būt iemesls uztraukumam, - viņš sacīja. - Es paiešu tālāk no saindējuma avota un gaidīšu palīdzību. Iekams nav ieradusies atindētāju brigāde, neviens nedrīkst ieiet ostā vai to atstāt. Vai saprati?

-Jā.

-    Labi. - Gideons pārbaudīdams nozibināja lukturīti un vēlreiz paskatījās uz Džoslinu. - Ja nebūs sarežģījumu, es atgriezīšos pavisam drīz.

Gideons devās pa rampu pie laivām, kas atradās otrā galā. Rokā viņš turēja papīra strēmeli, uz kuras braukšanas laikā Džoslina bija uzrakstījusi piestātnē novietoto laivu vārdus: "Martas sapnis", "Kapteinis Džeks" un "Piespēlē kredītu".

Lielās, blāvās lampas gaismā, kas krita no laternas staba, Džoslina pavadīja ar skatienu Gideonu, kurš nozuda tālumā. Kad Gideons vairs nebija redzams, viņa centās nakts aukstajā un mitrajā gaisā sasildīties, apņemot sev rokas un soļojot pa piestātni. Ik pēc brīža viņa apstājās un saspringta skatījās, vai aiz mastu meža un laivu jūras neieraudzīs Gideonu. Kopš viņa ieiešanas pa vārtiem nebija aizritējusi ne minūte, bet šķita, ka pagājusi vesela mūžība.

Paskatījusies atpakaļ uz Gideona furgonu ietves malā, viņa mēģināja atcerēties, vai durvis atstātas vaļā. Ja ne, nāksies meklēt taksofonu.

Džoslina vēlreiz iemeta acis pulkstenī. Radās bažas, vai tikai viņš neapmaldīsies peldošo piestātņu labirintā. Viņa nesaprata, kāpēc Gideons neuzvilka aizsargtērpu pirms došanās meklējumos.

Džoslina centās mierināt sevi, ka Gideons zina, ko dara, un, ja tur kas atradīsies, Geigera skaitītājs to parādīs. Ja ostā kaut kas ir, tam rīkam jau vajadzēja sākt darboties.

Pagaidījusi vēl mazu brīdi, Džoslina pagriezās uz furgona pusi un ielūkojās pulkstenī. Bija pagājušas trīs minūtes. Varēja dzirdēt vienīgi piestātņu čīkstēšanu un nospriegto pietauvošanas trošu džinkstēšanu. Paretam no laivu šūpošanās enkurvietās ieskanējās kāds metālisks troksnis vai tikko dzirdami nošķindēja zvans.

Piestātnes virs ūdens veidoja strupceļu labirintu, kas, piesiets pie veciem koka pāļiem, reizē ar plūdmaiņām cēlās uz augšu vai nolaidās uz leju. Ja kaut kur spīdēja gaisma, tā nāca no atsevišķām laivām, kuras to iemītnieki apdzīvoja visu gadu. Peldošās piestātnes lielākoties grima tumsā.

Gideona lukturītis sāka mirkšķināt. Droši vien bija izdegušas baterijas. Uz brīdi apstājies, viņš palūkojās uz Gei- gera skaitītāju. Tas joprojām uzrādīja vieglu fona radiāciju, neko vairāk. Mēģinādams saprast, kur atrodas, Gideons apsvēra, vai tikai vienā no peldošo piestātņu savienojumu vietām nav nogriezies uz nepareizo pusi. Likās, ka viņš apmaldījies slaido mastu un ekstravagantu, pat piecdesmit pēdu garu jahtu biežņā. Vairumā kuģu valdīja tumsa, kaut arī dažviet no zemklāja saloniem nāca klusināti televizora trokšņi vai spīdēja vāja gaisma, radot pārliecību, ka piestātnēs viņš nav galīgi viens.

Gideons atskatījās uz ostas ēku. Stāvot aiz laivu rindas, bija redzams laternas stabā augstu uzkārtās lampas gaišais oreols, bet ne vārti, pie kuriem palika Džoslina.

Viņš pārbaudīja pulksteni. Laivu atrašanai vai atpakaļceļam bija palikušas sešas minūtes, jo citādi Džoslina zvanīs uz institūtu. Viņš piesita ar lukturīti pie kāda pāļa, un tas uzmirdzēja gaišāk.

Gideons pārmeta neoprēna tērpu ar kapuci pār brīvo plecu. Viņš tajā nelīdīs, iekams nebūs vajadzība. Kapuces sejsegs ierobežoja redzamību un ātri nosvīda, ja nācās piepūlēties. Ja tumsā gadītos nolikt kāju garām piestātnes dēļiem, tērps ātri pieplūstu ar ūdeni un novilktu dibenā.

Gideons centās iet pa piestātni iespējami ātri, pa ceļam skaitīja laivas un mēģināja kaut ko saskatīt priekšā. Pēc astoņpadsmitās laivas lukturīša stars piepeši atstāja piestātni un iekrita ūdenī. Viņš bija aizgājis līdz galam. Šajā piestātnē nebija zvejas laivu ar meklētajiem nosaukumiem. Vajadzēja doties atpakaļ.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Vēl piecas minūtes. Geigera skaitītājs klusēja. Gideons sāka skriet pāri kabeļiem, pa kuriem pienāca strāva laivu apsildīšanai, novēršot ziemā to iesalšanu ledū. Skrējienā viņš lēca pāri nelielajām spraugām starp peldošajiem nozarojumiem, un nepagāja ne minūte, kad viņš jau atradās uz galvenās piestātnes.

Tagad varēja pamest skatienu uz Džoslinas pusi. Viņa joprojām atradās pie vārtiem, bet nu jau staigāja, nevis lūkojās piestātnes virzienā. Viņš mēģināja pievērst Džoslinas uzmanību ar lukturīti, taču tas strauji izlādējās un sāka mirgot. Taupīdams baterijas, Gideons lukturīti izslēdza un tumsā paskatījās uz pretējo pusi. Šķita, ka pirms nozušanas tumsā piestātnei nav gala. Tālumā vīdēja sīki, vāji apgaismoti Brauna salas māju logi, kas aukstajā naktī mirgoja kā zvaigznes pie debesīm.

Brīdi viņš apsvēra, vai nevajadzētu atgriezties pie Džoslinas, kas gaidīja vārtu tuvumā. Varētu nomainīt lukturīša baterijas un pateikt, ka vajadzīgs vairāk laika. Šī doma acumirklī izgaisa, līdzko viņš pārcēla Geigera skaitītāja siksnu no viena pleca uz otru. Auguma otrajā pusē skaitītājs pēkšņi sāka lēni un ritmiski klikšķēt. Starojums nāca no tumsas piestātnes galā.

Džoslinai sametās auksti. Viņa nenolaida no pulksteņa acis. Ja četru minūšu laikā Gideons neatgriezīsies, vajadzēs zvanīt. Viņa pieņēma, ka Gideons skatās savā pulkstenī un zina, cik daudz laika pagājis. Ja nekas nebūs atrasts, viņš atgriezīsies, iekams viņa piezvanījusi uz institūtu. Šis pieņēmums bija maz ticams, un Džoslina to zināja.

No vārtiem viņa noraudzījās lejup uz rampu un niekojās ar vārtu bultu. Varbūt piebiedroties Gideonam? Viņa svārstījās, jo Gideons bija teicis, lai gaida. Likās, ka garais holandietis zina, ko dara. Atstājot posteni pie vārtiem, var izveidoties abiem bīstama situācija. Džoslina mocījās pretrunās, jo viņai gribējās iet palīgā, bet darīt to nedrīkstēja. Ar katru brīdi viņa kļuva arvien niknāka uz sevi. Kāpēc viņa nebija spējusi redzēt Beldenam cauri? Viņš bija tips, kuru katrai sievietei vajadzēja lasīt kā atvērtu grāmatu - koša āriene, pašpārliecināts, melu pilns. Vai tiešām savos darba gados viņai bijis pārāk maz klientu, kas melojuši. Beldena īsto dabu vajadzēja atklāt minūtes laikā. Pārāk skaisti, lai būtu ticami.

Piepeši Džoslina atskārta, ka garais holandietis viņai kļuvis ļoti simpātisks. Viņa pazina Gideonu nedaudz vairāk par divdesmit četrām stundām, taču viņš atšķīrās no Beldena kā diena pret nakti. Gideons van Rajs bija Beldena an- titēze - pašpārliecināts, bet ne augstprātīgs. Viņš bija atradis laiku paskaidrot, ko dara un kādēļ. Viņš nemēģināja manipulēt kā daudzi vīrieši, bet savu panāca ar mierīgu pārliecināšanu un nenoliedzamu loģiku. Ne tik daudz izskata, bet viņa izturēšanās dēļ Džoslinai pēkšņi gribējās, lai viņš stāvētu blakus.

Sasprindzinājusi skatienu, viņa mēģināja ieraudzīt lukturīša pārvietošanos pa piestātni. - Kur viņš palicis? - Neapzinoties viņa bija pateikusi šo domu skaļi, un tagad tā atbalsojās pret ostas ēkas koka sienu. Pēc mirkļa atbalsi papildināja cita skaņa - it kā uz grants nočirkstētu ādas zole. Viņa pagriezās, palūkojās uz ēkas pusi, taču neko neredzēja. Zem spuldzes ēka likās iegrimusi ēnās. Viņa pielika virs acīm roku, taču, vienalga, neko neredzēja.

- Hallo! - Viņa brīdi nogaidīja. Nekā. - Vai tur kāds ir?

Neviens neatsaucās. Iztēle taisīja jokus - tāpat kā tumsā nokļuvušam bērnam.

Džoslina pagriezās un vēlreiz mēģināja ieraudzīt uz piestātnes Gideonu. Viņam tur vajadzēja būt. Viņa pārbaudīja pulksteni. Pēc divām minūtēm būs jāiet zvanīt.

Gideonam ejot pa piestātni uz brīvā ūdens pusi, Geige- ra skaitītāja klikšķi kļuva arvien regulārāki un skaļāki. Te atradās elegantas izpriecu jahtas, mirdzošā "Salas čigāniete" un "Lielais sēklis", "Okeāna Aleksandrs" izskatījās kā slavenais laineris "Queen Mary". Te bija privātās jahtas, par kādu iegūšanu savā īpašumā Gideons nevarēja pat sapņot. Virzoties pa piestātni tālāk, viņš redzēja mazākus peldrīkus, zvejnieku kuģus ar koka korpusiem un rūsas plankumiem skrūvju vietās, un novecojušu aprīkojumu. Peldošo piestātņu betonu nomainīja koka dēļi - citi salūzuši, citi ar eļļas traipiem. Glīti saritinātie elektriskie kabeļi izzuda, jo uz kuģiem nebija elektrisko sildītāju. Vairums kuģu bija nelieli, ne garāki par četrdesmit pēdām, daudzi ar vaļēju kubriku un pakaļgala vidū novietotām tvertnēm zivīm.

Geigera skaitītājs reģistrēja pastāvīgu jonizējošo starojumu. Gideons nogrieza to klusāk, lai netraucētu domāt.

Lielas briesmas nedraudēja - vismaz pagaidām. Bija trīs galvenie aizsardzības paņēmieni - laiks, attālums un ekrāns. Viņam bija aizsargtērps, kas vajadzības gadījumā kalpoja kā ekrāns, taču pagaidām pietika ar laiku un attālumu. Paskatījies uz Geigera skaitītāja skalu, Gideons aprēķināja, ka šajā rajonā var pavadīt četras, varbūt piecas minūtes.

Šķita, ka tuvāk piestātnes galam radiācija pastiprinās. Tumsā jau varēja saskatīt pēdējās trīs laivas, kas stāvēja, kārtīgi piesietas savās vietās. Aiz piestātnes gala šķērseniski kā burta T augšdaļa atradās lielāks rūpnieciskās zvejas kuģis. Tas bija no tērauda, un tā garumu Gideons lēsa ap piecdesmit pēdām.

Gideona skatienu saistīja pirmā laiva pa labi. Tā bija piesieta atmuguriski un droši nostiprināta ar atsperīgu auklu. Laivas pakaļgalu rotāja uzraksts ar melniem burtiem - "Piespēlē kredītu".

Gideons apgriezās un uzmeta ašu skatienu laivai pretējā pusē - "Martas sapnis". Tai līdzās bija labi ja divdesmit pēdu gara, neliela laiva ar nosaukumu "Kapteinis Džeks".

Geigera skaitītājs jau tikšķēja bez pārtraukuma, un, Gi- deonam pārvietojoties pa piestātni, tā šautriņa reizēm aizskrēja līdz skalas galam. Stiprs radioaktīvais saindējums te bija konstatējams uz pašas piestātnes. Gideons zināja, ka reģistrējamā starojuma avots nav plutonijs. Tepat laivā atradās kas cits. Kaut kas tāds, no kā nāk nāvējošs starojums. Viņš negribēja uzkavēties šeit ilgi.

Viņš tuvināja skaitītāju pirmās laivas pakaļgalam. Radiācijas līmenis, par brīnumu, nepalielinājās. Gideons pārvietojās pa laipu blakus laivai, un skaitītāja rādījums pat samazinājās.

Pagājies uz piestātnes vidu, viņš uzsita ar bateriju pa dēļiem, lai tā spīdētu spožāk, un mēģināja nolasīt rādījumu. Mirgojošā, vājā stara gaismā viņš devās pie divām pārējām laivām. Viņam ejot pa laipu starp tām, neviena neuzrādīja lielāku starojumu. Kad Gideons atgriezās uz galvenās piestātnes un pagājās pret tās galu, šautriņa salēcās. Viņš paskatījās uz augšu. Pretī stāvēja tērauda zvejas traleris, kura sānus rotāja aplupis, pabalējis uzraksts "Dejojošā lēdija".

Džoslinai sala. Sāka līņāt, un viņa patvērās ostas kantora ēkas pažobelē. Viņa vai acis izskatīja, cenzdamās ieraudzīt Gideonu, bet redzēja vienīgi alumīnija mastu mežu, kuru, fallēm dauzoties pret metālu, šūpoja brīze, kas pieņēmās spēkā. Viņa bija diezgan ilgu laiku pavadījusi uz salas, lai iepazītu dzīvi uz tās. Nāca virsū atmosfēras fronte.

Džoslina ieskatījās pulkstenī. Bija pagājušas divpadsmit minūtes. Viņa bija atvēlējusi divas liekas minūtes. Viņa lūdza Dievu, lai Gideons atgrieztos un nevajadzētu zvanīt. Gribējās iekliegties pilnā balsī, lai viņš nāk atpakaļ.

Džoslinu sāka mākt milzīga vainas apziņa. Viņa gan nemūžam nebūtu varējusi iedomāties, ka tam cilvēkam darīšana ar kodolieročiem. Viņa bija ļāvusi izmantot savu vārdu un juridiskā biroja adresi, iepinot Gideonu Beldena tīklos.

Lai arī kas tagad notika piestātnē, visā bija vainīga viņa. Savas muļķības un alkatības dēļ viņa izjaukusi Fraidī- hārboras mieru. Un nebija pat zināms, ar ko.

Viņa vēlreiz ieskatījās pulkstenī un negribīgi devās pie mobilā telefona mašīnā. Cerībā, ka izdosies ieraudzīt Gideonu nākam no piestātnes, viņa atskatījās pēdējo reizi. Prātu pildīja nožēla. Došu viņam vēl minūti, Džoslina nodomāja. Viņš nedrīkst pakļaut sevi briesmām. Ir cilvēki, kas par to saņem algu, cilvēki, kas strādā valdības labā. Tiklīdz galvā ienāca šī doma, tai tūlīt pa pēdām sekoja nožēla. Viņa bija nospriedusi, ka cilvēki, kas, sargādami citus, veic šo bīstamo darbu, neko nav vērti. Viņiem bija ģimenes, citi cilvēki, kas viņus mīlēja un viņu dēļ pārdzīvoja. Varēja saklausīt, kā pulss pulsē uz kakla un dun ausīs. Jūtas, kas uzbangoja, tā notrulināja uztveri, ka ēnā pie ēkas stūra viņa nepamanīja kustību aiz sava pleca.

Netālu no "Dejojošās lēdijas" pakaļgala Gideons uzkāpa pāri reliņiem uz klāja. Kuģa pakaļgalu aizņēma milzīga spole ar tīklu, bet augstu virs galvas uz abām pusēm izvirzījās divas lielas strēles.

Gideonam ejot ap stūresmāju, Geigera skaitītājs kala ar kalšanu. Nenolaizdams acis no skaitītāja, viņš paspēra vēl divus soļus uz priekšgala virsbūves pusi. Skaitītājs uzrādīja nemainīgu, pastāvīgu starojumu. Pat ar samazinātu skaļumu tas klikšķēja bieži, pastāvīgi un skaļi. Šajā vietā uz klāja bija kaut kas noticis, pārvēršot to par bīstamu zonu. Pat ja ierīce bija apgādāta ar plutonija un berilija serdeni, radioaktīvais starojums nāca nevis no kuģa, bet no citurienes. Līdztekus bumbas plutonija serdenim te vajadzēja būt vēl kaut kam.

Gideons pakāpās atpakaļ, izslēdza lukturīti, nolika to uz klāja un ielīda dzeltenajā aizsargtērpā. Tas bija līdzīgs kombinezonam. Gideons iekāpa biksēs, pēc tam uzvilka uz pleciem augšdaļu un iebāza piedurknēs rokas. Uzdabūjis sev virsū tērpu, viņš aizvilka rāvējslēdzēju un visbeidzot uzlika galvā kapuci, kuru hermetizēja pie kakla.

Šis tērps gan nebija pēdējais modelis ar piespiedu gaisa padevi. Elpot tajā bija ļoti grūti. Ik reizi elpu nācās ievilkt cauri smalkiem, sejas maskā iemontētiem mikronu filtriem. Oglekļa dioksīdu vajadzēja izdzīt ārā, bet skābekli iesūkt. Gideons sāka svīst, sejas aizsegs miglojās.

Uz priekšējā klāja atradās tikai viens aizvērts un aizbultēts lūkas vāks. Ja te atradās vai bija atradies kāds radiācijas avots, tas jāmeklē zem tā. Gideons bija par to pārliecināts.

Meklēdams uz klāja nolikto lukturīti, viņš skatījās uz leju. Kaut ko ieraudzīt bija grūti, bet uz sāniem vispār nekas nebija redzams. Pieliecies viņš taustījās pa klāju, līdz beidzot atrada lukturīti. Viņš nospieda slēdzīti, taču bez panākumiem, tāpēc, mēģinādams atdzīvināt lukturīti, Gideons spēcīgi uzsita to pa tērauda reliņiem.

Kā atbalss atsaucās metālisks troksnis, it kā kāds sistu pret kuģa korpusu. Gideons sastinga un atskatījās uz stū- resmāju. Nebija iespējams noteikt, no kuras puses skaņa nākusi. Viņš uzsita ar lukturīti pa reliņiem vēlreiz, un nepagāja ne trīs sekundes, kad izdzirdēja atbildi. Tagad skaņa bija asāka un likās, ka kaut kur kuģa pakaļgalā kāds zem klāja sit metālu pret metālu. Stūresmājas otrā pusē uz klāja pusi izgāja durvis. Gideons nosprieda, ka tās ved uz mašīntelpu un kādu dzīvošanai piemērotu telpu.

Viņš ātri piegāja pie durvīm, atvēra tās un uzspīdināja vārgo lukturīša staru Geigera skaitītāja skalai. Tas uzrādīja divreiz mazāku starojumu nekā uz priekšklāja. Te aizsargāja stūresmājas tērauds. Aiz durvīm atradās kāpnes, kas veda uz mašīntelpu.

Gideons pavērsa lukturīša staru lejup pa kāpnēm. Likās, ka tās ved bedrē bez dibena. Nederīgā lukturīša un aiz- rasojušās sejas maskas dēļ viņš bija gandrīz akls. Pieķēries pie kāpņu margām, viņš pārkāpa pāri slieksnim un devās lejā. Nokāpis pirmo soli, viņš pagriezās un aptaustīja starpsienu pie durvīm. Ja te bija kāds gaismas slēdzis, tam vajadzēja atrasties tur. Viņš to atrada un pagrieza. Nekā.

Vai nu kāds bija izslēdzis ģeneratoru, vai arī tam bija izbeigusies degviela. Bez degvielas vai enerģijas piegādes no krasta gaismas nebija. Gideons zināja par kuģiem pietiekami daudz, lai saprastu, ka situācija ir draņķīga. Ja nav strāvas, nedarbojas arī sūkņi, kas sūknē ūdeni no kuģa dibena. Kuģī vienmēr atrodas kāda vieta, pa kuru tajā lēnām sūcas ūdens - vai nu gar dzenskrūves vārpstu, vai korpusa salaiduma vietām. Ūdenslīmenis kuģa dibenā vai tilpnēs var būt atkarīgs no tā, cik ilgi kuģis atradies bez elektrības.

Neko neredzot, smagajā tērpā kaut ko darīt būtu sarežģīti. Gideons paskatījās lejup un lēnām, pārvarēdams pa pakāpienam, virzījās uz leju. Lukturīti viņš turēja priekšā, it kā no tā būtu kāds labums.

Gaismas starā tieši zem klāja varēja saskatīt zilu tvaiku mākoni. Gideons pavirzīja uz tā pusi Geigera skaitītāju un ielūkojās skalā. Šautriņa nepakustējās, bet stabili turējās skalas vidū. Ne tā kā uz priekšējā klāja vai pie aizvērtās priekšgala lūkas.

Gideons šaubīdamies attaisīja kapuces savienojuma vietu ap kaklu un atmeta kapuci no sejas. Gaiss, kuru viņš ieelpoja, nebija svaigs, taču tas bija vēsāks nekā tērpā sagūstītais smacējošais oglekļa dioksīds. Gaisu pildīja dīzeļa izplūdes gāzu smirdīgie izdalījumi.

Noņēmis kapuci, viņš pavērsa lukturīša staru lejup pa kāpnēm. Apakšā atstarojās eļļains ūdens.

- Hallo! Vai tur kāds ir? - Gideona sauciens atbalsojās pret tērauda sienām.

Piepeši atskanēja atbilde - metāla dauzīšana pret tērauda korpusu. Tā nāca kaut kur no aizmugures, no kuģa pakaļgala.

Viņš iekāpa ūdenī un apstājās uz pakāpieniem, ar roku turēdamies pie margām. Gaisma ļāva kaut ko ieraudzīt tikai dažu pēdu attālumā. Gideons paskatījās uz eļļaino ūdeni, taču nespēja noteikt tā dziļumu. Neoprēna tērps kļuva bīstams. Ja viņam paslīdēs kāja vai viņš pakritīs vai ari iekāps applūdušā lūkā, tērps ātri piepildīsies ar ūdeni. Tumsā, kad skaidri nav saprotams virziens, smagais tērps var ātri novilkt uz leju un noslīcināt.

Gideons nokāpa nākamo pakāpienu, tad vēl vienu. Apakša vēl nebija sasniegta. Tikai trešajā reizē kāja nostājās uz līdzena pamata. Ūdens sniedzās labu gabalu virs ceļgaliem. Turēdamies ar vienu roku pie kāpnēm, viņš uzmanīgi spēra soli uz priekšu. Izrādījās, ka viņš stāv uz šaura trapa, kas pa kuģa vidu iet no viena gala līdz otram.

Gideons izmantoja šo iespēju, atlaida roku no margām un pa īso trapu sāka brist uz pakaļgalu, no kurienes pēdējo reizi bija noskanējis metāliskais sitiens pret korpusu.

-    Hallo! - Viņš ieklausījās. Šķita, ka metāliskais troksnis ieskanas izmisīgāk, tikai vārgāk un haotiskāk.

-    Šeit! - Gideons izdzirdēja balsi, vēl vārgāku nekā lukturīša stars, tomēr saklausāmu.

-    Kur jūs esat? - viņš uzsauca.

-    Šeit!

Gideons paskatījās uz Geigera skaitītāju. Tā rādījums bija krietni mazāks nekā kuģa priekšgalā. Taču laiks skrēja. Džoslina droši vien jau būs piezvanījusi uz institūtu. Viņš pareizi darījis, ka atstājis Džoslinu malā. Palīdzība jau ir ceļā.

Pie trapa pa labi atradās durvis.

-    Runājiet, lai varu jūs atrast! - Gideons ieklausījās. Ne skaņas.

Viņš mēģināja kaut ko saskatīt priekšā. Tālāk lukturīša stars nozuda dūmos un tumsā.

-     Šeit! - Balss skanēja pavisam vārgi, bet tuvu. Dažu pēdu attālumā atradās vaļējas durvis. Gideons pārlaida telpai lukturīša staru. Izrādījās, tā bija neliela kambīze ar galdu, kas mazliet pacēlās virs ūdens, un gāzes plīti ar diviem degļiem. Kambīzē skalojās ūdens, bet ūdenī peldēja ēdiena paliekas un maizes šķēles, kas piesūkušās ar ūdeni.

Viņš gāja pa trapu atpakaļ. Piecas pēdas tālāk atradās citas durvis. Šoreiz slēgtas. Viņš nospieda rokturi. Ūdens bija piebriedinājis koku, durvis ieķīlējušās. Viņš uzspieda durvīm ar plecu, un koks nokrakstēja. Viņš uzsita ar plecu vēlreiz, šoreiz no visa spēka. Durvis ielūza. Kāja aizķērās aiz sliekšņa, un Gideons gandrīz velšus ievēlās ūdenī durvju otrā pusē. Tomēr izdevās noturēties kājās, un viņš pārlaida lukturīša staru tumšajai telpai, cenzdamies kaut ko ieraudzīt. Pie pretējās sienas atradās kojas divos stāvos. Apakšējo koju klāja pāris collu ūdens.

Mirgojošās gaismas starā zem segas uz augšējās kojas kaut kas sakustējās. Gideons ātri pārkāpa pār slieksni un brida pāri kajītei.

Lukturīša gaismā viņš pacēla segu. Neko tamlīdzīgu Gideons nebija cerējis ieraudzīt. Uz kojas guļošo tikai ar grūtībām varēja nosaukt par cilvēku. Viņa mati bija pilnībā izkrituši un kumšķos gulēja uz spilvena. No kojas nāca smaka, tā nomāca pat dīzeļa izplūdes gāzes. Gideons gribēja uzlikt uz galvas kapuci, taču saprata, ka tad neko neredzēs.

Nožēlojamai būtnei uz kojas no mutes un deguna plūda tumšas, saputojušās asinis. Gideons zināja, ka tās nāk no plaušām. Uz matrača bija izveidojusies peļķe, kurā vīrs šobrīd gulēja. Viņa acis lūdzoši pievērsās Gideonam.

-    Ūdeni! Ūdeni!

Šķita, ka viņš spēj atkārtot tikai vienu vārdu. Gideons nebija ārsts, taču nevajadzēja mediķa diplomu, lai saprastu, ka gulētājs līdz slimnīcai nenokļūs. Viņš mira. Gideons zināja, ka viņa rīcībā ir tikai minūtes.

-    Kas jūs esat?

-    Es gribu dzert. Ūdeni!

Gideons pārlaida ātru skatienu kajītei. Vienā tās kaktā atradās galds, pietiekami augsts, lai atrastos virs ūdens. Uz tā stāvēja nerūsējošā tērauda krūze. Apkārt ūdenī peldošam spilvenam un nelielam galdiņam viņš piegāja pie krūzes.

Piepeši varēja just, ka, smago motoru vilkts, kuģa pakaļgals sasveras. Ūdens kuģī plūda arvien vairāk. "Dejojošā lēdija" lēnām grima. Krūzē ūdens nebija. Brizdams pa jūras ūdeni, kas nu jau sniedzās līdz lieliem, Gideons atgriezās kuģa kambīzē. Dzeramā ūdens tvertnēm jābūt veselām, viņš nodomāja. Tikai nevarēja zināt, vai ūdeni iespējams dabūt, ja sūknis nedarbojas. Viņš pagrieza krānu, un smaguma spēka rezultātā no caurules krūzē ielija apmēram trīs collas ūdens. Kopā ne vairāk kā neliela glāze. Lielāks ūdens daudzums katrā ziņā vīru nogalinātu.

Gideons atgriezās kabīnē. Ieraudzījis krūzi ar kāroto ūdeni, vīrs sakopoja pēdējos spēkus un mēģināja paslieties uz augšu.

-   Mierīgi. Mierīgi, - sacīja Gideons. - Lēnām! - Dzerot pārāk strauji, vīrs varēja aizrīties, bet vairāk ūdens nebija. Viņš saturēja vīra rokas un dzirdināja viņu gandrīz pa pilienam.

Vīrs sāka rīstīties un klepot.

Gideons paguva atņemt krūzi no lūpām, lai tajā nesa- skrietu tumšas un putainas venozās asinis.

Asinis tecēja pa zodu uz leju, Gideons tās uzmanīgi noslaucīja ar segas stūri.

-    Kas jūs esat? - Gideons jautāja.

-    Mani sauc Džons Nordkvists. Mans kuģis… - Vīram trūka elpas. - Ūdeni…

-    Mazu mirkli. Kur ir ierīce? Vai priekšgala tilpnē?

Vīrs sakopoja vēl palikušos spēkus un vienu reizi lēnām pagrieza galvu.

-    Tā ir prom.

-    Kur tā palika?

-    Nezinu.

-    Kas notika? - jautāja Gideons.

-    Tā… - Vīra balss dzisa. Viņš pakustējās. - Tas atvērās. Apvalks.

-    Kodolmateriāliem piekļuva gaiss?

Vīrs kā pamādams nolaida zodu.

-Jā.

-    Un tādā stāvoklī ierīce tika paņemta?

-    Ūdeni…

Gideons tagad izmantoja krūzi kā stimulatoru, ar kuru mēģināja noturēt vīru pie dzīvības tik ilgi, līdz izdosies noskaidrot, kas noticis. Viņš iedeva vēl dažus pilienus ūdens.

Vīrs ūdeni norija un vēlreiz izklepoja asinis.

-    Vai tie, kas paņēma ierīci, ievietoja kodolmateriālus no jauna apvalkā?

Ja viņi to bija darījuši, tad tagad atradās tādā pašā stāvoklī kā Nordkvists un droši vien nomirs pāris dienu vēlāk. Ja laime uzsmaidīs, tad jebkura ar bumbu saistīta iecere var nomirt reizē ar viņiem.

-    Vai viņi salika visu kopā? - Gideons neatstājās.

-    Nē. Pāri bortam, - sacīja Nordkvists. - Dēls to pārmeta pār bortu.

-Kur?

-    Jūrā. Atsprāga vaļā uz klāja, - skaidroja Nordkvists. - Mans dēls ir miris.

Apraksts bija mistisks, taču Gideons saprata. Krievu artilērijas šāviņa apvalks kaut kādā veidā bija pārplīsis. Pluto- nijs kopā ar berilija reflektoru nokļuvis uz klāja. Berilijs bija burvju metāls, vieglāks par alumīniju, stiprāks par tēraudu un ārkārtīgi dārgs. Tas palīdzēja kodoliericē radīt kritisko masu. Berilija reflektoru novietoja ap plutonija kodolu, lai atstaro neitronus, pastiprinot ķēdes reakciju un palielinot bumbas jaudu.

Šie cilvēki bija tikai zvejnieki un nebija apmācīti apieties ar kodolieročiem. Berilija putekļi, ja tos ieelpo, ir nāvējoši. Cilvēks saslimst ar beriliozi, kas nosprosto plaušas, un upuris nosmok. Zvejnieki bija izrādījušies pietiekami saprātīgi, lai pārmestu kodolu pār bortu. Tas bija vienīgais, ko viņi varēja izdarīt.

-    Vai tāpēc priekšgals ir radioaktīvs?

-    Ripoja pa klāju, - sacīja Nordkvists.

Tas daļēji visu izskaidroja. Droši vien ierīce bija sākusi oksidēties jau "Sverdlovskas" bunkurā. Tiekot brīvībā un ripojot pa grubuļaino koka klāju, tā bija atstājusi aiz sevis čūskas sliedei līdzīgas plutonija putekļu pēdas. Uz zvalstī- gā klāja mēģinot noķert bēgošo sudrabaino lodi, komanda bija tos ieelpojusi kopā ar berilija putekļiem. Taču te vajadzēja būt kaut kam pavisam nāvējošam. Kuģi, no kura nāca tik stiprs starojums, kādu fiksēja Geigera skaitītājs, nevarēja notīrīt nekāds jūras ūdens vai šķīdinātāja daudzums.

-    Vēl ūdeni, - sacīja Nordkvists.

-    Vai bija ari otra ierīce? - jautāja Gideons.

-Ūdeni…

Gideons iedeva vēl mazliet ūdens, no tā Nordkvistam uznāca klepus lēkme. Bridi Gideons domāja, ka vīrs tūlīt izlaidīs garu. Viņš aizlika vienu roku Nordkvistam aiz muguras un pacēla uz augšu, lai smaguma spēks attīra plaušas, liekot asinīm satecēt vēdera dobumā. Pagāja vairākas sekundes, kad rezultāts kļuva jūtams.

-    Vai bija divas bumbas? - jautāja Gideons.

Vīrs bez elpas skatījās stiklainām acīm. Tādu bālumu kā Nordkvista sejā Gideons bija redzējis tikai reizi, koledžā mācību laikā apskatot līķi.

-    Jums tas jāpasaka. Vai bija vēl otra bumba?

Nordkvists cīnījās pēc elpas, un izelpas brīdī pāri sakaltušajām lūpām noskanēja vārds, no kura Gideons bija baidījies:

-Jā…

-    Kur tā palika?

Nordkvists pēkšņi apklusa.

Gideons pielika krūzi viņam pie lūpām, bet ūdens notecēja uz krūtīm kā sīka straumīte. Van Rajs ielūkojās vīra atvērtajās acīs un saprata, ka viņam pretī veras stingais nāves skatiens.

Džoslina bija devusi Gideonam gandrīz divdesmit minūtes. Viņa ilgāk nevarēja gaidīt. Gideonam bija pulkstenis un lukturītis. Vajadzēja uzskatīt, ka laivās nav atrasts nekas labs, jo citādi viņš būtu padevis kādu signālu vai atgriezies. Uzradās bažas, ka varbūt gaidīts pārāk ilgi.

Viņa pagriezās un skriešus metās uz holandieša furgonu ap ostas kantora ēkas stūri. Pirms svina pildīts ādas maisiņš trāpīja pa Džoslinas pakausi, viņa sajuta tikai gaisa no- šalkšanu. Galvai atsitoties pret ietves betonu, triecienu viņa vairs nejuta.

DIVDESMIT CETURTĀ nodaĻa

Sanhuanas arhipetāgs

^Kapteinim Viljamam Konersam tas nepatika. Pavēle nebija pienākusi no Speciālo operāciju pavēlniecības kā parasti, bet no Pentagona pašām virsotnēm Vašingtonā.

Konerss neko tamlīdzīgu agrāk nebija piedzīvojis. Pēc viņa domām, tas bija ne tikai neparasti, bet arī bīstami. Diemžēl viņa domas nevienu neinteresēja. Interesanti, vai pakļautības ķēdē kāds zināja, kas īsti notiek.

Nedz viņam, nedz pārējiem četriem komandas vīriem nebija nodrošināta aizmugure. Nedz invāzijai, nedz evaku- ēšanai patruļkuģi nebija paredzēti. Bija ieplānots, ka viņus uzņems lēns zvejas traleris, kas, pat nonācis apšaudē, nespēja attīstīt vairāk kā deviņu mezglu ātrumu.

Konerss ieskatījās pulkstenī. Bija pagājušas jau piecas stundas, kopš lidmašīna "Lockheed C-130 Hercules" atstāja Flotes gaisa kara bāzi Sandjego. Trīs viņa vīri gulēja nolaižamajos krēslos, kādus parasti izmanto pasažieru reisos, bet šeit tie bija pieskrūvēti kravas nodalījuma priekšgalā pie kāpnītēm, kas gāja uz augšējo klāju.

Vēl trīsdesmit piecas minūtes, un viņi atradīsies virs nomešanas rajona.

-    Kādi ir laika apstākļi? - Konerss salika plaukstas taurē un mēģināja pārkliegt četru "Allison" turbopropelleru dzinēju rēkoņu.

Bortinženieris, kas šajā lidojumā aizstāja kravas pārzini un gatavoja desanta izmešanu, nonācis pa kāpnēm, parādīja Konersam uz augšu paceltu īkšķi.

-    Debesis tīras. Virs zemes neliels vējš. Nekādiem sarežģījumiem nevajadzētu rasties.

Lidmašīnas komandai bija viegli tā teikt. Nevienam no viņiem nevajadzēja lēkt no divdesmit tūkstošu pēdu augstuma tintes melnā naktī ūdenī, kas bija tik auksts, ka varēja izraisīt hipotermiju dažu minūšu laikā. Ja vīri tumšajā jūrā neatradīs piepūšamos plostus, viņi noslīks ar visiem elpošanas baloniem, peldpleznām un hidrotērpiem. Konerss zināja, ka tam, kas plānojis šo operāciju, mēsli vien ir smadzeņu vietā.

Tā saucamais lēciens ar aizturētu izpletni var noderēt efektīviem skatiem filmās ar Džeimsu Bondu. Flotes kājnieku sevišķo uzdevumu vienības vīri no kauju pieredzes zināja, ka tāds lēciens ir neprāts - īpaši naktī.

-    Ko jūs uzskatāt par vieglu vēju? - pajautāja Konerss.

-    Pieci, varbūt septiņi mezgli, - atteica bortinženieris. Viņš patlaban rosīgi atbrīvoja nostiprināto ekipējumu un pārvietoja tuvāk kravas lūkai.

Konerss sekoja viņam.

-    Septiņi mezgli!

-    Augstākais, - atteica vīrs.

Konerss zināja, ka šāds vēja ātrums ir tik liels, lai viļņi jūrā būtu ar baltām krēpēm. Viņš ieskatījās straumju kartē. Pjūdžita zunda ziemeļu daļā tās varēja būt viltīgas. Plūdmaiņu laikā straumes šaurajos kanālos starp salām varēja ieraut cilvēku Klusajā okeānā ātrāk nekā ar tūristu laineri. Ņemot vērā iespējamās plūdmaiņas, straumes un vēja ietekmi kritiena laikā, Konerss aprēķināja, ka jāizlec punktā, kas atrodas ceturtdaļjūdzi uz rietumiem no Pedžitas salas. Ja izdosies nolaisties pusjūdzes attālumā no salas, varēs uzskatīt, ka ir veicies.

Sala bija pusjūdzi plats un jūdzi garš zemes gabals. Salai bija tikai viena akmeņaina pludmale rietumu pusē. Pārējos trijos virzienos pret ūdeni izgāja stāvas klintis, kuru pārvarēšanai vajadzētu klinšu kāpēju piederumus. Tādi nebija iekļauti ekipējumā, par tiem nebija dotas arī instrukcijas, tāpēc novirze drīkstēja būt pavisam maza.

Plāns paredzēja, ka sala jāsasniedz ar paisuma straumi. Motoriem jābūt izslēgtiem, jo tie rada troksni. Straumes ilgums būs tikai divas stundas. Ja neizdosies sasniegt salu līdz straumes mainīšanās brīdim, promejošās straumes aizraus viņus uz Huana de Fukas jūras šaurumu. Viņi nespēs airēties ar tādu spēku, lai pretotos straumes tvērienam. Aiz šauruma atradās Klusā okeāna ziemeļu daļa, viens no nemierīgākajiem okeāna nogabaliem pasaulē. Braukšana pa to uz piepūšamā plosta nesagādātu nekādu prieku.

-    Kāds ir lēciena augstums? - vaicāja bortinženieris.

-    Septiņpadsmit tūkstoši pēdu, - Konerss atbildēja.

-     Kad jūs atverat izpletni?

-    Trīssimt pēdu augstumā.

-    Es nelēktu ne par kādu naudu, - atteica bortinženieris. Viņš pievienoja altimetru lielajiem kravas izpletņiem, lai tie atvērtos piecsimt pēdu augstumā. Pēc nokrišanas līdz piecsimt pēdu augstumam izpletņi pilnībā neatvērsies vēl divsimt pēdu. Ja krava atsitīsies pret ūdeni pārāk stipri, tiks norauti pludiņi un krava nogrims, nolemjot vīrus iespējamai nāvei jūrā.

Tumsā kā lodēm krītot cauri mākoņu kārtai, neviens nezina, kur atrodas komandas biedri. Vairāk nekā pusotras minūtes viņi pavadīs brīvā kritienā ar ātrumu simt trīsdesmit jūdžu stundā, šajā laikā elpojot no saspiestā gaisa baloniem. Trīssimt pēdu augstumā viņi atvērs izpletņus un nolaidīsies jūrā. Ir tieši tik daudz laika, lai pirms iekrišanas ūdenī samazinātu ātrumu. Gaisā viņi būs redzami mazāk par desmit sekundēm. Tādējādi tika samazināta iespēja, ka viņus no salas varētu atklāt sargi. Bet tā komanda tika pakļauta lielākam riskam. Lecot naktī jūrā, bieži gadījās nelaimes. Cilvēki varēja aiziet bojā nelaimes gadījumā, nevis kaujā.

Lielā kravas telpa bija gandrīz tukša, tajā atradās tikai divi nelieli paliktņi ar piepūšamajiem plostiem, kā arī novērošanas un noklausīšanās ierīces, kas bija paredzētas salai. Bija arī vieglie automātiskie ieroči un munīcija kritiskam gadījumam. Konerss bija instruēts, ka apšaudē viņus var pārspēt, jo vīru rīcībā uz salas ir piecdesmitā kalibra ieroči. Nebija tikai zināms, vai tie ir pilnīgi automātiski.

Paliktņi bija aizvilkti pie lūkas. Vīri izlēks pa vienām no divām durvīm lidmašīnas abās pusēs aiz nolaišanās šasijas plūsmviržiem.

Kad bija atlikušas astoņas minūtes un skaitīšanas laiks, Konerss pamodināja vīrus un ķērās pie aprīkojuma, saspiestā gaisa balonu regulatoru un sejas masku hermētiskuma pēdējās pārbaudes.

Kad atlika sešas minūtes, iedegās brīdinājuma signāls pie kravas nodalījuma sienas un bortinženieris uzlika sev skābekļa masku. Komanda elpošanai izmantos akvalangistu saspiestā gaisa balonus.

Konerss uzsita pa altimetru uz rokas un pārbaudīja kompasu.

Kad atlika trīs minūtes, sāka darboties hidrauliskie dzinēji un lidmašīnas aizmugurē atvērās lūka. Mainoties gigantiskās "C-130" lidmašīnas virsmu apveidam, retinātajā atmosfērā tā sāka svaidīties.

Bortinženieris attaisīja vienas sānu durvis un pavilka sānis. Cauri kravas nodaļai izskrēja vējš. Konerss nostādīja vīrus rindā pie durvīm. Iedegās zaļā gaisma. Vīri cits aiz cita izlēca pa durvīm, lai kristu kā akmeņi aukstajā naktī.

Konerss lēca pēdējais. Gaisam iesitoties sejā un pierē starp nirēja masku un hidrotērpa kapuci, likās, ka miesā iegriežas ducis nažu. Kamēr ķermenis atradās reibinošajā bezsvara stāvoklī, viņš centās caur iemutni normāli elpot. Tumsā bija viegli pazaudēt atskaites punktu, zaudēt modrību un nokrist zemāk, nekā drošības apsvērumi atļauj. Ja tā notiktu, lēcējs to vairs neuzzinātu. Vairāk nekā simt jūdžu ātrumā triecoties pret ūdeni, cilvēka ķermenis izšķīstu kā balons ar ūdeni, kas nokrīt uz betona.

Konerss neizlaida no acīm altimetru. Kā šautenes šāviens atveroties izsprāga izpletnis. Viņš pašāvās tam garām un krita tālāk. Ja altimetrs darbojās, šobrīd viņš bija divu tūkstošu pēdu augstumā. Vēl netiekot līdz ūdenim, viņš raizējās, vai atvēries izpletnis kādam no vīriem vai viens no milzīgajiem kravas izpletņiem.

Pēc izkrišanas cauri mākoņiem parādījās gaisma. Tālāk gaiši spīdēja neliela pilsētiņa. Ieskatījies kompasā, viņš konstatēja, ka pagriezies ar seju pret austrumiem. Saliecot ceļgalus un augumu, viņš izdarīja puspagriezienu. Tagad tieši pretī atradās Pedžitas sala. Apakšā nebija redzams nekas, tikai tumsā iegrimusī jūra. Tālumā vīdēja lielas naftas pārstrādes rūpnīcas ugunis. Tai vajadzēja būt ARCO rūpnīcai, kas lidotājiem kalpoja par orientieri.

Seši simti pēdu. Konerss uzlika roku uz izraujamā gredzena. Vēl trīs sekundes - un viņš to parāva. Virs galvas atvērās melns izpletnis, liekot ķermenim noraustīties kā lupatu lellei. Trīsstūrveida izpletni virs galvas varēja vēl vadīt dažas sekundes ar stūrējamo auklu palīdzību. Konerss izmantoja tās, lai pagrieztos pret salu. Viņš patlaban skatījās kompasā, kad ieraudzīja fluorescējošo jūru. Pēc mirkļa viņš jau bija viļņos.

Tajā pašā brīdī viņš pagāja zem ūdens. Tagad vajadzēja uzmanīties, lai nesapītos izpletnī vai tā auklās. Jebkura ūdens straume varēja novilkt izpletņlēcēju uz leju. Pat pienācīgi ekipētam, varēja gadīties, ka paisuma vilnis aizrauj tālāk vai lejupejošās aukstā ūdens plūsmās.

Konerss uzsita pa karabīni, lai atbrīvotos no izpletņa, un tūlīt aizpeldēja tālāk no auklām. Izpletnim visapkārt gar malu bija piestiprināti smagumi, tāpēc tas lēnām nogrims.

Ticis virs ūdens, Konerss noņēma masku. Šūpojoties ūdenī, viņš izspļāva iemutni un sajuta mutē sāļā ūdens garšu. Viļņu galotnēs veidojās baltas krēpes, vējš pūta uz rietumiem. Atskanēja kāda komandas vīra sauciens. Visiem hid- rotērpiem uz pleca bija ierīkots neliels lukturītis, kas raidīja spožu halogēnās gaismas staru. Tālāk viļņos Konerss ieraudzīja šūpojamies divus šādus starus. Viņš uzlika masku, iekoda zobos iemutni, iegremdēja seju ūdenī un sāka spert ar kājām. Pagāja vairākas minūtes, iekams pret straumi izdevās aizpeldēt līdz abiem vīriem, kas cīnījās ar vienu peldošo kravas paliktni. Tas vēl nebija atbrīvots no kravas izpletņa. Konerss noņēma sejas masku un izspļāva iemutni.

-    Kas tad nu?

-    Mēs nevaram to atbrīvot.

Izpletnis bija piepildījies ar ūdeni un darbojās kā milzīgs peldošais enkurs. Grimdams uz leju, tas vilka sev līdzi kravu. Vīri centās noturēt paliktni virs ūdens.

Konerss paņēma pie potītes piestiprināto nirēja nazi, saķēra rokā vairākas izpletņa štropes un pārgrieza. Izpletnis tūlīt atbrīvojās no ūdens kā bura, kurā iegūlis vējš, un paliktnis iztaisnojās.

Viens no vīriem attaisīja metāla tvertni un izņēma metāla airus, Konerss pārgrieza auklu, ar kuru bija piesiets piepūšamais plosts, bet otrs vīrs nospieda tā piepūšanas pogu. Nepagāja ne minūte, kad saspiestais gaiss plostu bija piepūtis.

Tagad viņi šūpojās baltkrēpjainajos viļņos, kurus dzina vējš. Divi vīri uzrāpās uz plosta, bet Konerss piesēja paliktni ar ekipējumu pie plosta un sekoja vīriem. Nolikuši gaisa balonus plosta dibenā, viņi noņēma no kājām pleznas un vēroja jūru, meklēdami pārējos divus vīrus.

Tikai melna jūra un melnas nakts debesis. Konerss ieskatījās pulkstenī.

-    Cik ilgi varam gaidīt? - viens no vīriem pajautāja.

-    Mēs nevaram gaidīt, - Konerss atteica.

-    Viņiem jābūt kaut kur tepat.

-    Es zinu.

-   Ar viņiem var būt notikusi nelaime.

»

-    Es saprotu, - noteica Konerss.

Viņš paskatījās uz salas pusi. Pa gabalu bija saskatāms tās siluets, un varēja saklausīt klusu vēja dzīto viļņu plīšanu liedagā vai pret klintīm. Drīz sauleslēkts apgaismos jūru un sala parādīsies visā pilnībā.

-    Ja vini atrodas aiz mums, mēs nevaram viņiem tuvo- ties. Ja viņi ir starp mums un salu, viss būs kārtībā. Konerss bija pārliecināts, ka pat bez plosta vīri atrodas pavisam tuvu mērķim. Vajadzības gadījumā viņi var nokļūt līdz krastam peldus.

Viņi joprojām skatījās, vai austrumu pusē neiemirdzē- sies pleciem piestiprinātie lukturīši. Nekas nebija redzams.

-    Mēs nevaram palikt uz vietas vai viņus meklēt.

Konerss zināja, ka, airējot pret straumi un meklējot tumsā, viņi zaudēs vienīgi spēkus. Uzlecot saulei, viņus ieraudzīs atklātā jūrā. Ja vīri uz salas ir tik bīstami, kā Konersam bija likts saprast, trīs nirēji uz plosta nolemti drošai nāvei. Pārējai komandas daļai nāksies sameklēt otru plostu un tikt līdz salai pašu spēkiem. Trīs vīri uz plosta nu jau bija Flotes kājnieku sevišķo uzdevumu vienība, kam jāpilda uzdevums.

-    Mēs atradīsim viņus liedagā, - noteica Konerss. - Bet tagad ķersimies pie airiem.

Sanhuanas kanāls

Džoslinai pa degunu nāca asinis, bet uz pakauša bija uzblīdis puns zoss olas lielumā. Galvai atsitoties pret kaut ko cietu, viņa sajuta punu, to pat neaptaustot. Viņa bija atjēgusies nelielas laivas dibenā, kas lielā ātrumā traucās pa negludo jūru. Rokas viņai bija sasietas aiz muguras, bet acis aizsietas ar apsēju, kas pilnībā neveica savas funkcijas. Tam cauri kaut ko varēja redzēt, un tumšo vietu, kur viņa bija iegrūsta, varēja noturēt par nelielu kajīti zem klāja. Mezgls apsējā, ar kuru bija aizsietas acis, lika iesāpēties galvai vēl stiprāk.

Brīžiem cauri motora rēkoņai, tam cīnoties ar viļņiem, kaut kur no ārienes atskanēja vīriešu balsis.

Džoslina bija zaudējusi laika izjūtu. Viņai nebija ne jausmas, cik ilgi bijusi bez samaņas. Viņa gulēja ūdenī laivas dibenā un ieelpoja degvielas smārdu. Līdztekus sāpošajai galvai no nemitīgās laivas šūpošanās uzmācās nelabums. Džoslina jau nodomāja, ka tūlīt sāks vemt, bet pēkšņi motors apklusa un laiva slīdēja tikai pēc inerces. Mirkli vēlāk laivas korpuss nodunēja, pret kaut ko atsitoties. Laiva apstājās uz vietas, un vienīgi tās pakaļgals palika šūpojamies blakus piestātnei vai lielākai laivai. īsti to nevarēja zināt.

-    Kur viņa ir? - Šoreiz balss nenāca no laivas.

-    Lejā.

-     Nogādājiet uz māju. Mums nav daudz laika. Līdz Dzelkšņa un Tegarta aizbraukšanai palikušas tikai divdesmit minūtes. Dzelksnis negrib doties ceļā, iekams nav noskaidrojis, kas īsti notiek.

Džoslina izdzirdēja aiz muguras atveramies kaut ko līdzīgu skapja durvīm, un piepeši balsu murdoņa kļuva skaļāka. Viņa saļima, it kā gulētu bezsamaņā.

Kāds viņu pagrūda vai pabikstīja. Šķita, ar kāju.

-    Nāc! Celies augšā! - Viņai piebikstīja pie rokas.

Džoslina nekustējās.

-    Viņa vēl ir nesamaņā. Vai esi drošs, ka neesi nositis?

-    Es neiesitu tik stipri.

-    Ļoti jauki. Tagad vari pats nest.

Kāds satvēra viņu aiz potītes un pavilka vairākas collas pa nelīdzeno laivas dibenu. Džoslina nepretojās, kaut arī koks nobrāza ādu.

-    Saņem viņu aiz rokām. Es paņemšu kājas.

-    Vienkārši pacel. Viņa nevar būt smagāka par simt divdesmit mārciņām. - Otra vīra balsī ieskanējās nemiers.

Piepeši Džoslina juta, ka zem muguras un ceļgaliem viņu saņem stipras rokas. Vīrietis ļengano augumu pacēla pavisam viegli. Par spīti stiprajām sāpēm, viņa ļāva galvai atkarāties atpakaļ. Mute stāvēja vaļā, bet acis zem apsēja palika pusvirus. Džoslina juta, ka tik ilgi, kamēr šķitīs, ka viņa ir bezsamaņā, nekas nedraud. Viņa bija vajadzīga, jo acīmredzot tika uzskatīts, ka viņas rīcībā ir kāda informācija. Citādi viņa jau atrastos zunda ūdeņos.

Cilvēks, kas nesa viņu, gāja ātri. Varēja dzirdēt soļus, kas noskanēja uz koka piestātnes, un, guļot ar atpakaļ atmestu galvu uz viņa rokām, Džoslina spēja saskatīt gaismas maiņu un garāmejošus stāvus.

-    Viņi gaida augšā pie mājas.

-    Būs vajadzīga ožamā sāls, - ierunājās nesējs.

-    Varbūt viņiem ir ožamais spirts.

-   Tad jau redzēsim.

Vīri devās augšā pa kāpnēm. Džoslina gan nesaprata, vai tās ir no akmens vai betona, taču pakāpienu bija daudz. Vīra elpa kļuva smaga. Nu jau bija dzirdamas vairākas balsis un redzama gaisma. Cauri apsējam varēja saskatīt verandu ar jumtu un gaišus logus, daudzus logus.

Kāds atvēra durvis. Nepakustinot galvu, nebija redzams, kas to dara, taču pēc durvju atvēršanas balsis ieskanējās stipri skaļāk. Vīri klaigāja pilnā kaklā.

-    Vai es neteicu? Tieši es ierosināju nogremdēt traleri kopā ar zvejniekiem.

-     Pareizi, Čārlij. - Ienesis Džoslinu istabā, sarunā iejaucās arī nesējs. - Tieši tu teici, ka esi sievieti noslīcinājis. Vai prāmi jau aizmirsi?

-    Es nogrūdu viņu no prāmja. Ko vēl tu gribēsi?

-    Savu mūžu neesmu manījis tik smagu spoku. - Vīrs, kas nesa Džoslinu, pūta un elsa.

-    Es nošķūrēju to štrunta auto jūrā.

-     Sasodīts, vai tik nepiezvanīsim uz autoklubu un nepateiksim, ka noticis noziegums?

-    Klausies, sūdabrāli, tu varēji to lietu nodarīt labāk.

-    Mana sešus gadus vecā māsasmeita būtu paveikusi to labāk.

-    Tagad pa piestātni ložņā federālie un gudro, kas būtu varējis… - Sarunā iejaucās citi, kas bija istabā. Džoslina nevienam neredzēja seju.

-    Mēs nezinām, vai tas vīrs ir no federālajiem.

-    Pie joda, kas cits viņš var būt?

-    Kur lai šo noliek? - Vīrs, kas nesa Džoslinu, vēl arvien nebija atelsies.

-    Noliec guļamistabā gaiteņa galā.

Ceļā uz guļamistabu Džoslina dzirdēja, ka strīds turpinās.

-    Kāpēc jūs nedabūjāt rokā to vīru?

-    Viņš bija uz piestātnes.

-    Un jūs raustāties tur staigāt?

-     Pilnīgi pareizi. No tās draņķības sāksi spīdēt kā neona spuldze. Tu neesi redzējis zvejniekus, kas izklepo plaušas.

-    Es teicu, ka vajag kādu no tiem gumijas tērpiem.

-    Lai jods parauj tevi un tavus gumijas tērpus!

-    Man tā vien liekas, ka mums jālasās projām no salas, iekams nav uzradušies federāļi. Nevar būt šaubu, ka viņi zina, kas šeit notiek.

-    No kurienes lai viņi to zinātu? - Šoreiz ierunājās pavisam cita balss. Istabā gaiteņa otrā galā iestājās klusums, it kā ugunij būtu uzliets ūdens.

-     Es tikai domāju, ka jālasās projām no salas, kamēr vēl iespējams.

-     Klausoties tevī, var nodomāt, ka tu zini kaut ko tādu, ko citi ne. - Runāja balss, kas bija pieklusinājusi strīdu. Tā likās dīvaini pazīstama. Nepakustinot galvu, nebija iespējams ieraudzīt šo vīru, tāpēc Džoslina tēloja, ka ir beigta, cik ilgi vien iespējams.

-    Nē, es neko nezinu.

-     Šķiet, tu esi ļoti noraizējies par federālo valdību, - sacīja balss.

-    Es uztraucos nejau bez iemesla. Šī sieviete…

-    Šī sieviete nav no federālās valdības.

-    Jā, toties vīrietis, kas bija kopā ar viņu.

-    Es šaubos, vai viņš ir no federālās valdības.

-    Kā jūs to zināt?

-    Ja federālā valdība domātu, ka piestātnē atrodas masveida iznīcināšanas ierocis, vai tiešām tev šķiet, ka to pārbaudīt būtu atsūtīts tikai viens vīrs, kas atstātu sardzē sievieti?

-    Nezinu.

-    Varat ticēt, ka piestātnē ierastos pāris simtu bruņotu karavīru un pāris duču mediķu aizsargtērpos izložņātu katru pietauvoto laivu vai kuģi. Šoreiz mums ir darīšana ar dažiem amatieriem.

Istabā kāds iesmējās.

-     Jūs pārāk uztraucaties. Elpojiet mierīgi - un dzīvosiet ilgāk.

-    Jā, Čārlij, nomierinies.

Kamēr Džoslinu nesa pa garu gaiteni, balsis aizmugurē izgaisa. Nesējs piespieda viņu pie sienas, lai varētu atbrīvot roku un atvērt durvis.

Pārgājis pāri istabai, viņš nometa Džoslinu uz gultas kā kartupeļu maisu. Viņa ļengani nokrita un, atsperu sviesta, salēcās uz augšu. Soļi pāri istabai aizgāja līdz durvīm.

-    Tu esi pamatīgi iedevis šai pa pauri, - no durvīm atskanēja cita balss. - Priecājies, ja viņa nav mirusi. Dzelksnis grib ar šo aprunāties.

-    Lai Dzelksnis iet uz poda! Man šī padarīšana sāk apnikt.

-    Varbūt tu vēlies to pateikt viņam pašam?

Džoslina dzirdēja, kā noskrapst atslēga, vīriem aizslēdzot durvis. Viņa gandrīz minūti nogulēja nekustīgi un ieklausījās balsīs. Dažbrīd varēja saprast vārdu vai divus.

Istaba bija tumša. Pa trīsstūri starp degunu un vaigu varēja saskatīt tapetes pie sienām un gabaliņu no griestiem. Pirms piecelšanās no gultas viņa, nekustīgi guļot, ieklausījās, vai nedzirdēs vēl kādu elpojam.

Beidzot nomierinājusies, viņa apvēlās uz otru pusi, nolaida vienu kāju pāri gultas malai un ar zināmu piepūli pa- slējās augšup. Atliecot galvu atpakaļ, pa acu apsēja apakšu varēja nopētīt telpu. Tā bija liela guļamistaba, un tās īpašniekam naudas droši vien nebija trūcis. Blakus atradās van- nasistaba un kaut kas līdzīgs marmora grīdai.

Džoslina piecēlās. Pēc sitiena pa galvu viņa brīdi stāvēja šūpodamās, bet tad atguva līdzsvaru, atspiežot kājas pret gultas malu. Viņa lēnām spēra vispirms vienu, tad otru soli. Atliekusi galvu atpakaļ, viņa pa apsēja apakšu skatījās, lai neuzskrietu sienai vai kādai mēbelei.

Viņa apstājās vannasistabas durvīs. Varēja redzēt gaismas slēdzi, lielu plastmasas spiedpogu ar gaismu, lai slēdzis būtu atrodams tumsā. Viņa būtu varējusi to nospiest ar plecu, bet tad pa durvju apakšu vai no verandas pa logu kāds ieraudzītu gaismu.

Džoslina aizgāja līdz izlietnei un pagrieza muguru. Ar sasietām rokām viņa izvilka augšējo atvilktni un sāka pa to rakņāties. Ķemme, suka, kaut kas līdzīgs spogulim.

Apgriezušies viņa ieskatījās atvilktnē. Tur vajadzēja būt šķērēm vai kaut kam asam, ar ko pārgriezt rokām apsieto auklu. Tumsā nekas nebija redzams.

Gaitenī atskanēja soļi. Džoslina aizgrūda atvilktni, ar pieciem milzu soļiem pārskrēja pāri istabai, iemetās gultā un pagrieza galvu pret sienu bridi, pirms noskrapstēja atslēga. Durvis atvērās, un tūlīt iedegās gaisma.

- Atstājiet mūs divatā. - Tas bija viss, ko viņa dzirdēja pirms durvju aizvēršanās.

Džoslina gaidīja. Likās, ka paiet vesela mūžība. Viņa nekustīgi gulēja uz gultas, it kā būtu bezsamaņā. Tad atskanēja stingri soļi, kas tuvojās. Vīrietis pienāca un atsēja viņai aiz muguras rokas. Džoslina cieši aizmiedza acis, kamēr tika atraisīts mezgls un apsējs noņemts no acīm. Viņa nekustējās, iekams nebija noplēsta mutei uzlīmētā lente.

-    Varat atvērt acis.

Pazīstama balss. Vīrietis zināja, ka viņa nav bezsamaņā. Spēlīte bija galā. Viņa pagrieza galvu, gaismā samie- dza acis un pielika virs tām roku, lai kaut ko saskatītu. Viņš bija kā tumšs siluets ar spožās griestu lampas ēnā iegrimušiem vaibstiem.

Džoslina saberzēja acis. Viņš atgāja no gultas. Džoslina centās aizgainīt no savas sejas stulbo izteiksmi. Viņš skatījās ar tādu pašu augstprātīgu smīnu kā tad, kad iekāpa hidroplānā un pameta viņu piestātnē vienu.

-   Jūs brīnāties, ieraugot mani no jauna? - vaicāja Bel- dens.

-    Jūs taču…

-    Esmu miris?

Viņa pamāja.

-    Smadzenes pieņem to, ko redz acis, - sacīja Beldens.

-    Es pati redzēju hidroplānu.

-    Man šis tas ir darāms. Jūsu valdībai bija pārāk daudz jautājumu, uz kuriem man nebija pietiekami daudz labu atbilžu. Pamēģiniet saprast manas ļaunās nojautas. Es nospriedu, ka pats vienkāršākais ir pārvērsties par mironi.

-    Bet hidroplāns?

-    Vienkārša elektroniska padarīšana, ko papildina dažās sprāgstvielas. Protams, man nācās pagaidīt, kamēr jūs nokļūsiet līdz piestātnei. Jūs ieradāties laikā. Kādu bridi nobijos, ka vispār nebūsiet. Spridzināšana bez lieciniekiem nedotu nekādu labumu. Vajadzēja kādu, kas redzētu mani iekāpjam lidaparātā un spētu identificēt upuri policijai. Vai kāds šim nolūkam var noderēt labāk par manu advokāti?

-    Vai tāpēc jūs nolīgāt mani?

-    Nē, nē! Nav jāvērtē sevi tik zemu. Es ierados pie jums tāpēc, ka jūs esat laba juriste. Pat pārāk laba. Jūs sākāt pūlēties dažu savu klientu labā mazliet par daudz.

Džoslina neizpratnē paskatījās.

-     Zvejnieki. Mēs zinājām, ka viņi ir slimi. Ja mēs ko nezinājām, tad vienīgi to, vai viņiem kas zināms par slimības izcelsmi. Un vai viņi ko zina par "Dejojošo lēdiju".

-    Par ko?

-    Saprotams, - sacīja Beldens, - tas jums nav zināms. Bet jūsu draugs piestātnē šobrīd to zina. Starp citu, kas viņš ir?

-     Kāds cilvēks, kas gatavojas sagādāt jums lielas nepatikšanas, - atbildēja Džoslina.

-     Ak, man akmens novēlās no sirds. Es biju iedomājies, ka varbūt viņš pats iekūlies nepatikšanās. Nevar būt, ka jūs nedzirdējāt sarunu otrā istabā.

Džoslina papurināja galvu.

-Ak jā, es aizmirsu, jūs gulējāt. - Viņš pasmaidīja pats par savu joku. - Vai varu piedāvāt padzerties?

Džoslina vēlreiz papurināja galvu, kaut aiz slāpēm bija gandrīz beigta.

-    Nav jēgas mūsu sarunu padarīt nepatīkamu. Daži vīri, kas stāv ārā, teiksim, nav īpaši labā noskaņojumā. Viņi ir noraizējušies par jūsu draugu - garo blondīnu piestātnē. Man liekas, jūs varētu izgaisināt viņu bažas.

-     Tas nav grūti, - sacīja Džoslina. - Viņš ir no flotes kājniekiem. Pārējie patlaban rosīgi iesilda helikopteru motorus.

Beldena sejā iegūla nožēlas pilna izteiksme.

-    Vai viņš ir no valdības?

-Jā.

Beldens pastiepa roku un iesita Džoslinai pa seju.

-Nē!

Viņš iesita vēlreiz ar plaukstas mugurpusi.

-    Varbūt.

Viņš sita vēlreiz, šoreiz jūtami stiprāk.

-    Kas viņš ir?

Džoslina klusēja.

Beldens apsēdās uz gultas malas un, mazliet pavaikstī- jies, izvilka no kabatas priekšmetus, kas bija to izspīlējuši, - atslēgas, salokāmo nazi, dažas papīra skrandas un vizītkarti. Visu šo mantību viņš nolika uz galdiņa blakus gultai.

-     Ārā ir arī citi vīri. Viņi nav tik patīkami kā es. Mācieties man uzticēties.

-    Sapratu. Viņi tomēr nav tik zemiski, lai sistu sievietei.

-    Nē, to viņi nedara.

-     Pēdējo reizi, kad jums uzticējos, jūs pamētāt mani vienu tiesas namā runājam ar federālo prokuroru.

-   Ak jā, viņam bija ienācis prātā uzdot šādus tādus jautājumus, - noteica Beldens un ieskatījās pulkstenī. - Es labprāt par to patērzētu, taču man patiešām nav daudz laika.

-    Ja es pateikšu, ko zinu, vai jūs mani atlaidīsiet?

-Nē.

-Tājau es domāju.

-     Bet nomirt var dažādi, - sacīja Beldens. - Un daži nāves veidi ir patiešām nesāpīgi.

-    Katrā ziņā jums šajā ziņā ir pieredze, - teica Džoslina. - Varbūt jūs ļausiet man pašai izvēlēties indi?

-    Ja vēlaties.

-     Skaisti. Es gribētu mirt lidmašīnā, kuru uzspridzina no attāluma.

Beldens iesmējās.

-Ak, ja mēs būtu iepazinušies citos apstākļos! Citā brīdī un citā vietā.

-    Bet jūs esat tik ļoti aizņemts ar bumbu transportēšanu.

Beldens paskatījās uz viņu. Pirmo reizi smaids no sejas nozuda.

-    Kas jums to teica?

Džoslina klusēja.

-    Jūsu garais draugs?

Viņa tikai pacēla skatienu.

-     Vai federālais prokurors? - Viņš pārliecās pār gultu. - Sakiet! - Balss tonis kļuva mazliet spalgāks.

Kamēr Džoslina vērās Beldena sejā, viņa roka no visa spēka trāpīja vaigu, pasitot galvu pa kreisi. Dzirkstis vien gar acīm pašķīda. Džoslinai šķita, ka viņa zaudēs samaņu. Mutē parādījās iesāļa asins garša, skatiens aizmiglojās.

Beldena sejā atkal parādījās smaids.

-    Jūs varat man to izstāstīt. Kā nekā jūs esat mana advokāte, - viņš atgādināja. - Starp mums patiešām nedrīkstētu būt noslēpumi.

Džoslinai likās, ka tas ir tikai sākums. Beldena skatienā parādījās kvēle. Sišana sievietei sagādāja viņam baudu.

-    Galu galā es samaksāju jums honorāru, - Beldens paziņoja. - Varbūt par maz? - Viņš sita no otras puses, un sāpes galvā pieauga vēl vairāk. - Vai uzticībai starp mums nevajadzētu būt lielākai? Varbūt jāiesniedz sūdzība advokātu kolēģijai? - Beldens vaicāja. - Mana advokāte slēpj no manis, kas notiek.

Viņš pacēla roku, grasīdamies sist vēlreiz, bet atvērās durvis. Džoslina ar miglainām acīm ieraudzīja tajās kādu vīru. Viņa juta, ka no lūpu kaktiņa tek asinis.

Vīrs durvīs bija neliela auguma, maigām, brūnām acīm un tumšiem, paretiem matiem. Ģērbies sporta žaketē un vaļīgās biksēs, rokā viņš turēja ceļasomu, it kā būtu sagatavojies ceļojumam. Uz mirkli viņa un Džoslinas skatieni sastapās. Vīrieša sejā bija kaut kas no svētā, likās, istabā pēkšņi parādījies kaut kas cilvēcisks. Sejā pavīdēja līdzjūtība, kam tūlīt pievienojās nožēla.

Beldens apturēja roku pusceļā un nolaida.

-     Mister… - Viņš gandrīz nosauca šo vīru vārdā, taču aprāvās. - Iepazīstieties ar manu advokāti Koula kundzi. Mēs nupat brīvi apmainījāmies domām.

-    Laiks braukt. - Vīrs ignorēja viņas klātbūtni, novērsa skatienu un aizgriezās. Džoslina tajā brīdī saprata, ka ir mirusi.

Beldens savāca uz galdiņa pie gultas noliktās mantas un iebāza kabatā, atstājot tikai vizītkarti ar atlocītiem stūriem.

-    Es priecātos, ja varētu uzkavēties ilgāk, - bilda Beldens, - bet viss jaukais kādreiz beidzas.

-    Līdz nākamajai reizei, - noteica Džoslina. Viņai pār vaigu tecēja asinis, taču acīs dega uguns. Ja vien būtu radusies iespēja, Beldens būtu ieguvis paliekošas brūces un viņa balss skanētu spalgāk. Viņa par to samaksātu, bet Bel- denam nāktos saprast, ka viņa prot cīnīties.

-     Diemžēl ne, - Beldens sacīja. Viņš pēdējo reizi atskatījās, trim soļiem pārgāja pāri istabai, aizvēra durvis un projām bija.

DIVDESMIT piektĀ nodaĻa

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

IConerss vairs nejuta pirkstu galus. Aukstais ūdens bija padarījis tos nejutīgus. Trīs vīri cīnījās ar piepūšamo plostu, cenzdamies izvilkt akmeņainajā liedagā. Tumsā neredzot nevienu orientieri, Konerss pat nevarēja būt drošs, ka viņi nonākuši Pedžitas salā. Viņš sāka meklēt orientierus. Šķita, ka robainā klints pa kreisi ir īstā. Padziļinājums starp klintīm, pa kuru tecēja sīka straumīte, kas izzuda liedagā, šķiet, saskanēja ar lidmašīnā pētīto karti.

Liedags nepavisam neatgādināja smilšainās kāpas pie Sandjego, kur notika treniņi. Trīs vīri brida līdz ceļiem pa plūdmaiņu sēkļa dubļiem, bet kājas slīdēja uz sūnām apaugušajiem akmeņiem un glumām jūraszālēm. Viņi centās aizvilkt plostu un paliktni ar ekipējumu augstāk par paisuma līniju.

Konerss ar diviem pārējiem vīriem iekārtojās liela akmens aizvējā un pārbaudīja ar naktsbrillēm krastu, vai neieraudzīs kaut ko tādu, kas izstaro siltumu.

-    Kā tev liekas, vai Skofilds ar Rimšu tikuši līdz salai? - Viens no vīriem paskatījās uz Konersu. Puisis bija labi ja deviņpadsmit gadus vecs. ŠI bija pirmā reize, kad viņš veica kaujai līdzīgu uzdevumu, un viņš bija nobijies.

-    Nezinu.

-    Vai mēs nepameklēsim viņus?

-    Izsaiņo iekārtas, - sacīja Konerss, - un padod rāciju!

Viņi pārgrieza paliktņa melno neoprēna iesaiņojumu un

noņēma vāku vienam no metāla konteineriem. Pēc dažām sekundēm jau bija sameklēta neliela rokas rācija. Tā uztvēra tikai jūdzes attālumā, taču darbojās drošajās zemajās frekvencēs.

Konerss paņēma rāciju, ieslēdza, nospieda raidpogu un tuvināja mutei.

-    "Izsūtāmais", te "Pirmais izsūtāmais". Vai dzirdi?

Viņš atlaida pogu. Rācijā skanēja vienīgi sprakšķi. Viņš

pagrieza beztrokšņa noskaņošanas ripu, lai sargi bunkurā uz kraujas neko nedzirdētu.

-    "Izsūtāmais", te "Pirmais izsūtāmais". Atsaucies! Vai dzirdi?

Atkal fona sprakšķi.

-    Varbūt mums jāpameklē viņi liedagā. Varbūt viņi nav atraduši kravu un palikuši bez rācijas.

-    Nav laika, - atteica Konerss. - Ja viņi nokļuvuši uz salas, viņi mūs atradīs.

-    Ja mēs šeit ilgi kavēsimies, mūs pavisam drīz atradīs tie cilvēki augšā. - Trešais no grupas bija visvecākais un ar lielāku pieredzi nekā Konersam un otram biedram. Viņš bija piedalījies operācijās Panamā un Līča karā. Viņš saprata Konersa bažas. Ja nomet desantu naktī piķa melnā jūrā, dabas spēki, plūdmaiņas, laika apstākļi un viļņi varēja sagādāt piecdesmitprocentīgus zaudējumus.

-     Šobrīd mums jāatrod vieta, kur uz kraujas novietots sargpostenis, - sacīja Konerss.

-    Bet Ričijs un Džeisons…

-    Ričijs un Džeisons zināja, ko dara, - noteica Konerss. - Mēs nevaram viņiem palīdzēt un nevaram doties viņus meklēt. Vai to jūs saprotat?

Puisim atbilde nepatika, bet viņš saprata.

-       Kartē uzrādīts, ka zemessargiem ugunspunktā uz kraujas starp kokiem ir piecdesmitā kalibra ložmetējs. - Trijotne skatījās, vai neieraudzīs kādus orientierus, lai noteiktu atrašanās vietu.

Parasti sevišķo uzdevumu vienības vīri likvidēja sargposteņus, ņemot talkā vai nu ar klusinātāju apgādātu ieroci, vai dunci. Šīs operācijas noteikumi to nepieļāva. Drīkstēja šaut vienīgi pašaizsardzības nolūkos. Operācija tika klasificēta kā "nemilitārs" pasākums, par kuru nevienam nekļūs zināms, ja viss izdosies, kā plānots. Viņu uzdevums bija nokļūt uz salas, ierīkot tur miniatūras novērošanas kameras un noklausīšanās ierīces ar mikroviļņu raidītāju - un atstāt salu. Tas bija jāizdara tā, ka viņi netiek atklāti.

Vīri attaisīja ūdensdrošo konteineru un izņēma vieglos ieročus. Uz katra paliktņa bija iesaiņoti seši ieroči: divi "M- 16" automāti, "M-14" tālākiem mērķiem un caursišanas spēka dēļ, "MP-5" mašīnpistole un divi revolveri, deviņu milimetru beretas ar klusinātāju. Ja nāktos šaut, vajadzēja mērķēt krūšu augšdaļā vai pierē, lai katra lode nestu nāvi. Atšķirībā no kino, kur efekta dēļ vienā rāvienā izšāva visu aptveri, viņu resursi bija ierobežoti. Munīcija bija smaga. Paliktņa vilkšanu ar pārlieku munīcijas daudzumu pa atklātu jūru varēja pielīdzināt peldošā enkura vilkšanai. Ja nevajadzēja sākt īstu kauju, trīs aptveres bija augstākā robeža.

Uz paliktņa vajadzēja būt arī vienam "M-60" vieglajam ložmetējam. Konerss konstatēja, ka pazuduši ne tikai divi vīri, bet trūkst ari ložmetēja.

-    Tam vajadzētu būt uz otrā paliktņa.

-    Pārbaudi, vai ir elektroniskās ierīces, - sacīja Konerss.

Kamēr Konerss ar vienu vīru pārbaudīja bruņojumu, viņu biedrs nonēma vāku otram konteineram. Klusām vini pievienoja aptveri ierocim un atvilka aizslēgu, iebīdīdami patronu stobrā.

Katrs izvēlējās pa ierocim. Konerss paņēma "MP-5" un iebāza mugursomā vienu beretu.

Vēl viņi ielika mugursomā piecus mazu mikrofonu un novērošanas kameru komplektus. Visām kamerām objektīvs ļāva iegūt platleņķa attēlu no tuva attāluma.

Citā mugursomā viņi ievietoja stacionāru raidītāju - mazu, četrpadsmit mārciņu smagu metāla kasti ar salokāmo reflektoru. To bija paredzēts uzstādīt nomaļā, attālā vietā uz salas un pavērst pret apvārsni dienvidrietumu virzienā. Izmantojot īpašu frekvenci, tas noraidīs audio un video novērošanas signālus uz pavadoni kosmosā, bet tas savukārt tos retranslēs uz Jūras kara flotes bāzi Everetā - četrdesmit jūdžu uz dienvidiem. Tur signālus saņems FIB un armijas izlūkdienesti.

-    Pārbaudi, vai ir baterijas, - atgādināja Konerss.

Kaujinieks pagrieza raidītāja slēdzi, un iedegās sarkanas signālspuldzītes.

-    Baterijas ir labas.

Viņi pārgrieza auklas, ar kurām ekipējums bija piesiets pie paliktņa, un izdūra ar nazi caurumus piepūšamajiem gumijas pludiņiem. Pēc tam viņi atdalīja pludiņus no paliktņa un ieraka smiltīs zem akmens. Ja paliktni kāds atradīs, tas nodomās, ka uzgājis parastu koka gabalu, ko viļņi izmetuši krastā.

Pēc tam vīri trijatā aiznesa plostu un saspiestā gaisa balonus tālāk no liedaga, noslēpa zem kāda krūma un, nogriezuši no kokiem dažus zarus, nomaskēja.

Lai atjaunotu ūdens noskaloto maskējumu, viņi iezie- da sejas un roku virspusi ar džungļu zaļuma un smilšu krāsas ziedi.

Konerss ieskatījās pulkstenī. Bija palikušas divas stundas līdz brīdim, kad austrumos virs kalniem parādīsies pirmie saules stari. Padodams signālu ar roku, viņš lika vīram ar "M-14" un otru pistoli ieņemt pozīciju. Trijotne pa augsto krastu devās pretī kraujai.

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Sajs Hiršbergs bija apmeties Operatīvajā centrā rietumu spārna apakšējā stāvā. Gaidīdams ziņu no Everetas bāzes, viņš bija te pavadījis visu nakti. Pēc Austrumu piekrastes laika šobrīd rādīja septiņi no rīta, un Hiršbergs kļuva nemierīgs.

-    Kas dzirdams?

Hiršbergs pagriezās un ieraudzīja zālē ienākam prezidentu.

-    Nekas. Neviena vārda, kopš pagājušajā naktī lidmašīna viņus izmeta.

-    Vēl ir agrs, - sacīja prezidents.

Hiršbergs ieskatījās pulkstenī.

-    Šajā laikā jau vajadzēja būt nodibinātiem radiosakariem.

-    Vai jums šķiet, ka notikusi kāda kļūme?

-    Tas ir iespējams. Manuprāt, mums vajadzēja izstrādāt plānu avārijas gadījumam, - sacīja Hiršbergs. - Ja vīri iekļūs ķezā…

-   Ar viņiem nekas nenotiks. Flotes kājnieku sevišķo uzdevumu vienībā dien paši izcilākie, - sacīja prezidens. - Nekas nav jāpārspīlē. Vai atceraties, kas notika Vako? Es negribu, lai atkārtojas kas līdzīgs.

Hiršbergam teiktais nepatika. Desants nebija pietiekami apbruņots, skaita ziņā tas bija par mazu un bez ātrlai- vām, kas nodrošinātu evakuāciju neveiksmes gadījumā.

-    Man liekas, mēs esam pieņēmuši pareizu lēmumu, - sacīja prezidents.

Dzirdot šo vietniekvārdu daudzskaitlī, Hiršbergs klusībā grieza zobus.

-     Es atvainojos, mister prezident, bet atļaušos nepiekrist. Pēc manām domām, vajadzēja sūtīt uz turieni armiju.

-     Lielāks karaspēka daudzums saista uzmanību. Tam vajadzīgs koncentrācijas rajons.

Hiršbergs labi pazina prezidentu, tā ka zināja, kas viņu baida īstenībā. Notikušais nonāktu masu informācijas līdzekļos.

-    Nē. Esmu apmierināts, ka atrasts veids, kā pareizi šo lietu nokārtot, - prezidents noteica.

-    Bet neveiksmes gadījumā mēs zaudēsim pārsteiguma momentu, - sacīja Hiršbergs. - Ko tad, ja kodolierīce atrodas pie viņiem un ir sagatavota uzspridzināšanai?

Apsverot sekas, prezidents brīdi klusēja.

-    Ja tam jānotiek, tad labāk tur nekā apdzīvotā centrā.

Hiršbergs neticēja savām ausīm. Viņa domas atspoguļojās sejā.

-    Klausieties, Saj, es nebūt neesmu pārliecināts, ka tur kaut kas ir. Ja gribat zināt manas personiskās domas, tad, manuprāt, mēs joņojam uz riņķi, cenzdamies saķert savu asti. Visticamākais, ka tādas kodolierīces nemaz nav. Man liekas, tās vispār nav bijis.

-    Bet kā ar krievu tralera paliekām?

-    Vēl nav zināms, no kurienes tās radušās. Varbūt kuģis izmantots, lai papildinātu degvielu kādai viņu zemūdenei. Jūs jau zināt, kādi ir krievi. Viņi nav sevišķi uzmanīgi, transportējot attiecīgos materiālus. Akmens laikmeta drošības sistēmas. Vai Černobiļu neesat aizmirsis?

-    Vai mēs drīkstam pieļaut šādu iespēju, mister prezident?

-     Tāpēc jau mēs sūtām uz turieni sevišķo uzdevumu vienības vīrus. Lai izdara pārbaudi.

Hiršbergs saprata, no kā baidās prezidents. Sūtot uz salu karaspēku, nāksies atklāt šādas rīcības iemeslu un draudu dabu. Presei un Kongresam radīsies milzum daudz jautājumu, kas nenovēršami novedīs pie Koļikova un viņa korporācijas. Bet to prezidents vēlējās vismazāk.

Hiršbergam bija aizdomas, ka kļūmes gadījumā Baltais nams jau sagatavojis presei un sabiedrībai parasto melu litāniju. Militāro mācību laikā noticis traģisks negadījums. Prezidents neko nav zinājis, bet viņš ievāc informāciju. Viņš piezvanīs tuviniekiem un izteiks līdzjūtību. Viņš un pirmā lēdija izlidos uz Sandjego Rietumos, lai tiktos ar ģimenēm. Tā nebūtu pirmā reize, kad slepenas operācijas izgāšanās tiktu uzdota kā neveiksmīgas mācības.

Hiršbergam ienāca prātā jautājums, ko prezidents darīs šoreiz. Vai viņš būs ar mieru izveidot ap Pedžitas salu desmit jūdžu kordonu un sūtīt uz turieni karaspēku vai arī turpinās visu noliegt, līdz kādā ziemeļrietumu vietā pret debesīm pacelsies sēnei līdzīgs mākonis?

-    Mister prezident, mūsu pienākums ir uzskatīt, ka cilvēki, ja viņiem uz salas ir bumba, liks to lietā. Iespējams, ka šī ir vienīgā izdevība viņus apstādināt, tāpēc tik strauji, lai neviens neapjēgtu, kas noticis, ar maksimālu spēku jācenšas sagrābt ierīci.

-     Ja cilvēkiem uz salas pieder bumba, mans pirmais mērķis ir viņus izolēt. Neļaut no turienes izkļūt. Nobloķēt un pēc tam vest sarunas līdz nāvei, - sacīja prezidents.

-    Vienoties ar teroristiem? - vaicāja Hiršbergs.

-    Es neteicu, ka jāvienojas. Es teicu, ka jāved sarunas, līdz viņus nokausēsim.

-    Bet ja nu nekas neizdosies? Ja viņi nospiež pogu?

Prezidents izdvesa garu un smagu nopūtu.

-    Mēs nerunājam par Ņujorku, Bostonu vai pat Losan- dželosu, - viņš sacīja. - Postījumi var aprobežoties ar vienu salu.

-    Ja pieņem, ka bumba ir uz salas.

-    Tāpēc jau mēs sūtījām turp Flotes kājnieku sevišķo uzdevumu vienības vīrus. Viņiem tas jānoskaidro. Taču beigsim strīdēties. Lēmums ir pieņemts.

Prezidents piegāja pie galdiņa ar dāņu smalkmaizītēm un kafijas kannu, kas stāvēja pie sienas, ielēja kafiju un paņēma smalkmaizīti.

-    Kas tas ir? Vai kādreiz var dabūt arī karstu ēdienu?

Viņš paskatījās uz adjutantu flotes kājnieku, kas tūlīt

pieņēma pasūtījumu - bekonu ar olām un grauzdiņu.

-    Saj, vai jūs neko nevēlaties?

-     Nē, mister prezident. - Hiršbergam bija zudusi ēstgriba. Viņš sāka apskaust palīgu, kas, pirmajam termiņam ejot uz beigām, bija sūrojies par valdību ar prezidentu priekšgalā.

-    Kaut kas ienāk, ser, - viens no sakaru dienesta uzrunāja dežurējošo virsnieku, jūras kājnieku leitnantu.

Hiršbergs burtiski lēkšus pielēca no krēsla un pāri karavīra plecam pievērsās datora ekrānam.

-    Vai no Everetas? - Prezidents nolika pusēsto smalkmaizīti uz galda un norija kumosu.

-    Nē, ser.

Prezidents paņēma smalkmaizīti.

-    Manuprāt, būs labāk, ja jūs to redzēsiet, mister prezident. - Hiršbergs lasīja tekstu uz ekrāna.

Prezidents paņēma kafijas tasi un devās pie datoriem.

Uz ekrāna bija redzams paziņojums. Tas bija nevis no Everetas jūras kara bāzes, bet no Enerģētikas ministrijas ar atzīmi: SEVIŠĶI SLEPENI, STEIDZAMI!

CIVILDIENESTI, KAS SAISTĪTI AR SANTAKRISTAS MASVEIDA IZNĪCINĀŠANAS IEROČU APKAROŠANAS INSTITŪTU KALIFORNIJĀ, ZIŅO PAR SEVIŠĶI AUGSTU RADIOAKTĪVO PIESĀRŅOJUMU UZ KUĢA, KAS ATRODAS FRAIDlHĀRBORAS OSTĀ SANHUANAS SALĀ. TIEK UZSKATĪTS, KA SAINDĒJUMU RADĪJUSI KODOLIERĪCE. LŪGUMS NOSŪTĪT UZ TURIENI KIK.

Akronīms KIK nozīmēja Kodolavāriju izmeklēšanas komandu. Komandas pienākums, kaut arī tā ne reizi nebija izsaukta īsta notikuma vietā, bija reaģēt uz kritiskām, ar kodolmateriāliem saistītām situācijām, arī gadījumos, kad teroristi ieveduši valstī kodolierīci. Komandas bija darbojušās inscenētās kritiskās situācijās deviņdesmito gadu sākumā ar vairāk nekā neapmierinošiem rezultātiem.

-    Vai atrasta bumba? - jautāja prezidents.

-     Ser, tas nav teikts. Teikts tikai tas, ka, pēc viņu domām, saindējumu radījusi kodolierīce. - Pie monitora sēdošais jaunais leitnants pār plecu atskatījās uz prezidentu.

-    Dabūjiet sīkākus paskaidrojumus! Lai kāds piezvana uz Enerģētikas ministriju.

Noklausījušies prezidenta rīkojumu, militārie palīgi telpā sāka steidzīgi darboties.

-    Mister prezident, mēs nedrīkstam kavēties.

-    Ko? - Prezidents paskatījās uz Hiršbergu.

-    Tā nav sagadīšanās, ser. Uz salas ir zemessargi. Uz kuģa atrasts radioaktīvais piesārņojums.

Prezidents paskatījās uz Pjūdžita zunda karti, kuras projekcija jau bija skatāma uz liela ekrāna pie sienas. Pedžitas salu apjoza lēni mirgojošs gaismas loks, kas iezīmēja sevišķo uzdevumu vienības darbības rajonu. Hiršbergs paņēma no paaugstinājuma zem kartes lāzera rādāmkociņu un parādīja ar sarkanu bultiņu Fraidīhārboru.

-    Nepilnu divpadsmit jūdžu attālumā.

Prezidents pat pret savu gribu vairs nevarēja noliegt acīm redzamo.

-     Everetā ir neliela jūras kājnieku vienība. Nepilnas stundas laikā viņus var pārsviest ar helikopteriem. - Hiršbergs bija strādājis pie šā jautājuma. Ar Apvienotās virspavēlniecības starpniecību viņš bija licis, lai jūras kājniekiem izziņo trauksmes gatavību.

-     Ap Fraidīhārboru jāizveido kordons, - ieteica Hiršbergs. - Jāuzbrūk Pedžitas salai ar visu, kas mūsu rīcībā, un jācer, ka atradīsim kodolierīci.

-     Jāpagaida apstiprinājums, - sacīja prezidents. - Ko mēs zinām par šo institūtu? Par to Kalifornijas iestādi?

-    Tur gatavo datu bāzi. Informāciju par masu iznīcināšanas ieročiem. Uz informācijas saņemšanu parakstījušās vairākas mūsu iestādes. CIP, Enerģētikas ministrija. Dažkārt kāds institūta pārstāvis piedalās ANO inspektoru komandās.

-    Vai viņu informācija parasti ir precīza?

-Jā.

Prezidenta skatiens bija drūms un rezignēts. Telpā iestājās dziļš klusums. Ikviena pie varas tikuša cilvēka lielākās bailes, ka rīcību piepeši ierobežos notikumi, kurus nav bijis iespējams prognozēt.

-    Ser, jo ilgāk mēs nogaidīsim, jo lielāka varbūtība, ka ierīci var pārvietot, - Hiršbergs brīdināja. - Ja tas notiks, atrast ierīci no jauna būs grūti.

Prezidents neko neteica.

-    Ser, jūras kājniekiem vajadzīgs laiks, lai sagatavotos.

Sanhuanas šaurums, Vašingtonas štats

Laiva pagriezās pret Aisberga ragu, un Dzelksnis, viņš arī Beldens, abiem piekarinājamiem motoriem palielināja gāzes padevi. Laivas priekšgals izslējās virs ūdens, un tā sāka planēt pāri zundam. Keipsantes osta bija vismaz stundas brauciena attālumā, bet vajadzēja braukt ar maksimālo ātrumu pat labos laika apstākļos.

Tuvojoties rītausmai, jūra sāka mest vilni. Tegarts iekārtojās uz sēdekļa pretī Dzelksnim, aizvilka jakas rāvējslēdzēju un pagrieza apkakli pret auksto un mitro gaisu. Viņa skatiens kavējās pie dūmakā ietītās salas, it kā tā būtu tukša vieta.

Šobrīd viņa prātu aizņēma domas par Kirstenu. Pēdējās dienās domas arvien biežāk atgriezās pie viņas, apcerot, kā viņiem klātos, ja sieva būtu dzīva. Viņš redzēja Kir- stenas vaibstus tik skaidri, it kā viņa atrastos acu priekšā. Dažreiz vienatnē viņš patiešām sievu uzrunāja, jo ticēja, ka Kirstena iet līdzi, lai kur viņš dotos. Viņš raizējās ari par Ādamu, kas nu jau bija piecus gadus vecs. Gribējās zināt, kādu pasauli viņš atstās savam dēlam.

-     Cikos ir tavs reiss? - Pāri motoru troksnim noskanējušais Dzelkšņa uzsauciens iztraucēja Tegarta domas.

Viņš ieskatījās pulkstenī.

-    Pusdivpadsmitos.

-    Vēl jāpagaida kāds laiciņš, kamēr tiksi no manis vaļā, - Dzelksnis sacīja. - Vai biļeti jau dabūji?

Tegarts pamāja ar galvu.

-    Denverā, pārsēžoties uz citu lidmašīnu, piezvani, lai uzzinātu turpmākos norādījumus.

-    Zinu.

-    Zvani uz mobilo telefonu.

-    Mēs jau to esam pārrunājuši, - atteica Tegarts.

-    Vienkārši pārliecinos, - Dzelksnis paskaidroja. - Vai mobilā telefona numurs tev ir?

-    Es to dabūju.

Dzelksnis nepārprotami bija neirotiķis. Viņš uzskatīja, ka tas, kas nav pateikts skaļi, nepiepildīsies. Piepeši viņš pajautāja:

-    Vai neesi ieplānojis sazināties ar vēl kādu?

-    Kam gan lai es zvanītu?

-    Varbūt nav jāzvana, - atteica Dzelksnis. - Varētu būt arī vēstule.

Tegarts iebāza roku jakas iekškabatā. Iepriekšējā naktī viņš bija uzrakstījis vēstuli ar paskaidrojumu savam dēlam Ādamam, lai dēls, kļuvis vecāks, to izlasītu. Vēstule bija nozudusi.

Atkal paskatījies uz Dzelksni, viņš redzēja, ka tas saņēmis vēstuli divos pirkstos. Tā bija aizlīmēta un ar marku. Dzelksnis vismaz nebija vēstuli lasījis.

-Atdod!

-    Pirms izbraukšanas es atļāvos pārbaudīt tavu jaku.

-Atdod vēstuli!

Dzelksnis neteica ne vārda, bet, laivai traucoties pāri viļņiem, turēja vēstuli vējā.

-    Jādomā, ka tu pārbaudīji arī manas somas?

Dzelksnis sataisīja vēlīgu seju.

-    Es saprotu vēlmi atstāt dēlam kādu ziņu par tēvu. Bet es nevaru riskēt ar sava vārda pieminēšanu vēstulē.

-    Es nezinu, kā tevi sauc.

-    Labi. Vismaz par vienu varu būt drošs. Tā ir tikai dabiska vēlme, - sacīja Dzelksnis. - Tu vēlies paskaidrot viņam, kāpēc izdarīji to, ko izdarīji. Sasodīts, ja es būtu nogalinājis simt tūkstošus cilvēku un mans vārds būtu ar to saistīts, es gribētu, lai visa pasaule zina, kāpēc esmu tā rīkojies.

-    Vienīgā auditorija, par kuru es rūpējos, ir mans dēls.

-    Nekur neder, ka vēstule lidos pa pasauli kopā ar pastu. - To pateicis, Dzelksnis atlaida vēstuli.

Tegarts pielēca kājās no sava sēdekļa, lai vēstuli saķertu, bet nokavēja. Vēstule sagriezās vējā kā lapa un iekrita balti sakultajā ūdenī aiz strauji traucošās laivas. Tegarts, stāvot kājās, noskatījās, kā vēstule izgaist tālumā.

-    Es nebiju domājis to sūtīt tūlīt! - Tegarts nokliedzās cauri vējam un motoru troksnim.

Dzelksnis pietupās aiz laivas vējstikla.

-    Es gribēju pagaidīt, kamēr viss ir izdarīts. Līdz pašai pēdējai minūtei, - Tegarts paskaidroja.

-    Un kad tā pienāks?

-    Es nezinu. Tu neesi teicis.

-    Tieši tā, - sacīja Dzelksnis. - Un ne bez iemesla. Jo mazāk tev zināms, jo labāk. Tu būtu nosūtījis vēstuli no pilsētas, kas izraudzīta par mērķi. Ja tā nokļūtu varas iestāžu rokās, pirms rodas izdevība uzspridzināt ierīci, varas iestādēm rastos iespēja noskaidrot mērķi un koncentrēt spēkus. Tu nevari to pieļaut. Nekādā ziņā, ja esi gudrs.

-    Ja pieņem, ka viņi spētu pārtvert vēstuli.

-    Ak, viņi, vienalga, būtu atraduši vēstuli. Tavs dēls taču dzīvo pie radiniekiem, vai ne?

Tegartam nevajadzēja atbildēt. Dzelksnis jau zināja atbildi no adreses uz vēstules.

-     Tavas sievas vecāki? - Dzelksnis negaidīja atbildi. Viņš zināja, ka tā ir.

-    Sūtot vēstuli no kapa, tu neizdarīsi viņiem nekādu pakalpojumu. Kad tas būs noticis, valdība viņus sameklēs. Tiks atrasti visi, ar kuriem jebkad esi runājis, - draugi, ģimene, draudzenes, kuras neesi redzējis divdesmit gadu. Viņus visus apciemos FIB. Tiks izdoti kratīšanas orderi viņu māju un visa, kas viņiem pieder, pārmeklēšanai. Meklējot pierādījumus, viņiem tiks izkratīta dzīvība. Tāda vēstule kā šī sagādās tavai ģimenei vēl lielākas nepatikšanas.

Tegarts neteica ne vārda. Viņu pārņēma naids. Pagāja gandrīz minūte, abiem vīriem saspringtā klusumā skatoties cauri vējstiklam taisni uz priekšu.

-     Ja gribi aprunāties ar zēnu, atstāj ierakstu magnetofona lentē. - Dzelksnis izņēma no kabatas nelielu magne- tofoniņu. Viņš sniedza to Tegartam, bet tas klusējot vērās cilvēkā, kas nupat bija iznīcinājis pēdējos vārdus, kurus dēls jebkad būtu dzirdējis no tēva.

-     Ņem, - sacīja Dzelksnis. - Es parūpēšos, lai kaseti nogādā, kam pienākas. Izdarīšu visu tā, ka pēc notikušā valdība neko par to neuzzinās. Tu vari ierunāt savu sakāmo, kad nonāksim Keipsantē.

-    Kāpēc tev jādomā par manu dēlu?

-     Nosauc to par poti pret neveiksmi. Cilvēka daba ir tāda, kāda ir, - Dzelksnis nokliedzās skaļāk par motoru troksni. Viņš skatījās taisni pretī uz viļņiem, kas triecās zem mazās laivas priekšgala. - Ja neļaušu tev izteikties, tu uzrakstīsi jaunu vēstuli.

-     Kā es varu zināt, ka tu nogādāsi ierakstu? - Tegarts pajautāja.

-    To tu nevari zināt. Toties par vienu tu vari būt drošs. Ja valdības nagos nonāks kaut rindiņa, ko tu būsi rakstījis, pilnīgi droši tavs dēls to nekad neredzēs. Un tas, ko esi rakstījis, tikpat droši tiks izmantots valdības interesēs.

Dzelkšņa vārdos bija jēga. Tegarts jau bija iekļuvis valdības sarakstos, sievas vecāku telefonu noklausījās, tiesa bija izdevusi orderi pārbaudīt pasta sūtījumus. Tāpēc jau vīri uz salas bija pilnībā sevi izolējuši no apkārtējās pasaules. Tegarts paņēma magnetofonu.

-    Tagad saki, - ierunājās Tegarts, - man visu laiku ir kāds jautājums uz mēles. Cik jums par visu šo pasākumu maksā?

-    Tev būtu jāzina, jo pats maksā par kravu, - atteica Dzelksnis.

-    Vai tiešām tu uzskati mani par muļķi? Varbūt gribi teikt, ka notiek atombumbu lētā izpārdošana? Vai ari tās iegādājamas ar atlaidi vietējā izstādē? Mēs trīs gadus mēģinājām atrast kontaktus, lai tikai uzzinātu cenu, un netikām šim mērķim ne tuvu. Pēc tam uzrodies tu, un viss notiek kā uz burvja mājienu. Ugu laiku mēs uzskatījām, ka tu esi no federālās valdības.

-    Kā tu vari zināt, ka tā nav?

-    Radiācija uz kuģiem bija īsta. Tāpat kā vīri, kas iz- klepoja plaušas.

-   Teiksim vienkārši tā, ka tu esi dabūjis draugus, - atteica Dzelksnis.

-    Kādus?

-    Jūsu valdībai izdevies izvest no pacietības pusi pasaules. Ņem, kuru gribi.

-    Un cik tie ļaudis maksā tev?

-    Tu saņem krietnu subsīdiju. Nesāc tikai teikt, ka jūties aizskarts. Ka aizskarts tavs anarhista lepnums. Vari nešaubīties, ka visa slava tiks tev, - sacīja Dzelksnis.

-    Un kāds labums no tā viņiem?

-     Aizsegs. Viss ir ļoti vienkārši, jo jūsu mērķi sakrīt. Tu gribi iznīcināt savu valdību. Ari viņi to grib. Tu vēlies, lai pasaule uzzina, ka tas ir tavs darbs. Viņi grib, lai pasaule tam notic. Lai to sasniegtu, netiks taupīti līdzekļi. Būs liecinieki, dokumenti. Viss tiks nokārtots. Ja viņi ko nevēlas, tad atmaksu, - paskaidroja Dzelksnis. - Jūsu valdība ir sniegusi paziņojumu. Ikvienu valsti, kas izmantos masveida iznīcināšanas ieročus pret Savienoto Valstu interesēm, sagaida kodolatmaksa. Savukārt, ja tam, kas paliks pāri no valdības, radīsies pārliecība, ka notikušais ir iekšēja lieta, ko tā darīs? Uzmetīs bumbu Sietlai?

-    Tu tātad esi darījuma starpnieks? - vaicāja Tegarts.

-    Tā ir mana nodarbošanās. Gan jāatzīst, ka šis ir lielākais darījums, kādu man jebkad nācies veikt. Galu galā jūsu valdība būs mums pateicīga, ka var vainot tevi.

-    Kā tad tā?

Dzelksnis nobrīnījās. Lai cik saniknots bija Tegarts, viņš bija naivs.

-     Vai tev šķiet, ka politiķi kāros sākt trešo pasaules karu? Kā tu domā, kāpēc pēc Kenedija nošaušanas visi tik ātri atzina par vainīgo Osvaldu? Kāpēc apgalvoja, ka viņš darbojies viens? Aiz bailēm, ka šajā lietā var būt iejaukti krievi, valdībai bija bikses pilnas, jo tad nāktos kaut ko darīt. Tu šo lietu nokārto, un neviens atbildi sevišķi tālu nemeklēs. Saķēruši savu kolektīvo pakaļu, viņi klanīsies līdz zemei, lai tikai izdomātu, kā saglabāt varu. Lai demonstrētu, ka pārvalda situāciju. Varbūt vajadzēs dažas galvas, kurām ātri likt ripot. Es nejūtu īpašu interesi piedāvāt savējo, bet, ja mums veiksies, tavējā nebūs pieejama. Viņi ņems, ko varēs atrast, un nosauks to par taisno tiesu, - skaidroja Dzelksnis.

-    Tā nebūs, ja mums veiksies, - sacīja Tegarts.

-    Un kas viņus var atturēt?

-   Tauta.

-    Tauta? - Dzelksnis iesmējās pilnā kaklā. Viņa mati plīvoja vējā. - Pareizi, tauta. Es biju aizmirsis tautu.

-    Rīkojoties ātri, tai ir izredzes, - sacīja Tegarts. - Tauta dos atbildi.

-     Vai tas nozīmē, ka tauta var tikt pie palaišanas pogas? Nepaies ne divdesmit četras stundas, kad tūkstošiem ekspertu demonstrēs savu seju ekrānos, analizēs radioaktīvo mākoni un gvelzīs visādus niekus. Džeraldo rādīs treknus, cepinātus politiķus, un visi varēs strīdēties, kas pārog- ļojies smird sliktāk - demokrāts vai republikānis. Nepaies ne divdesmit četras stundas, publikai kļūs garlaicīgi un tā no jauna sāks pārslēgt kanālus. Vari man ticēt. Vienīgais rezultāts būs tāds, ka dažs cīņā par popularitāti kaut ko iegūs.

Dzelksnim nebija liela ticība "tautai". Viņš zināja arī, ka pēc ierīces uzsprāgšanas nevarēs atrast daudz vietu, kur paslēpties. Viņš divdesmit gadu bija strādājis banānu republiku diktatoriem un karaļiem, kas mainīja kamieļus pret mersedesiem ar bruņu plāksnēm. Šis darbs bija karjeras nobeigums, pēdējā un visvarenākā naudas koka purināšana. Cilvēki, kas šajā lietā iesaistīti, nekad vairs nevarēs neko darīt, jo visā pasaulē būs ārpus likuma. Neviena valsts uz zemes neuzdrīkstēsies dot viņiem patvērumu. Tāpēc jau Dzelksnis, iemiesojies Beldena personā, bija tik ilgi pūlējies, lai nomirtu visiem tik uzskatāmā veidā. Un lai šis noslēpums nenāktu gaismā, tai sievietei - Džoslinai Koulai - vajadzēja mirt.

Piepeši Dzelkšņa skatiens, lūkojoties cauri vējstiklam, kļuva ass un stingrs. Samiegtām acīm viņš vērās austošajā dienā. Neteicis ne vārda, viņš pagrieza stūri, laiva aizgāja pa labi un jūras šaurumā apmeta plašu loku.

Tegarts paskatījās uz Dzelksni no sava sēdekļa.

-    Kas noticis?

-    Nezinu. - Dzelksnis urbās ar skatienu tālumā.

Dienai austot, ūdens ieguva dzīvsudraba nokrāsu. Mirkli Tegarts domāja, ka tā ir tikai kāda viļņa virsotne. Vilnim aizejot tālāk, tumšais priekšmets ieguva nemainīgu, stūrainu apveidu. Plūdmaiņu straume kaut ko nesa uz jūras šaurumu.

Pēc dažām sekundēm laiva atradās peldošajam priekšmetam blakus. Tegarts no borta malas paņēma laivas āķi un mēģināja to aizķert, taču neveiksmīgi.

Dzelksnis apmeta ar laivu vēl vienu lielu loku, lai mēģinātu vēlreiz. Šoreiz viņš piebrauca blakus, apturēja motorus pavisam, atgāja no stūres, paņēma laivas āķi, pārliecās pār bortu un aizķēra auklu.

Aukla bija piestiprināta pie metāla āķa, kas bija savienots ar daudzām auklām, kuras nozuda tumšajā dziļumā. Dzelksnis intuitīvi zināja, kas apakšā peld. Neteikdams ne vārda, viņš izvilka no kabatas salokāmo nazi, pārgrieza izpletņa štropes un pāršķēla peldošā paliktņa gumijas aizsarg- apvalku.

-    Kas tur ir? - vaicāja Tegarts.

-     Tur ir nepatikšanas. - Dzelksnis izvilka no kabatas mobilo telefonu, nospieda automātiskās numura sastādīšanas pogu savienojumam ar Pedžitas salu un SEND pogu. Numurs bija ieprogrammēts uz salas, taču aiz bailēm, ka valdība varētu kaut ko noklausīties, viņš ne reizes nebija to izmantojis. Šoreiz nebija alternatīvas.

Atskanēja viens signāls. Otrs.

-    Sasodīts, paņemiet telefonu!

-    Hallo! - beidzot kāds atsaucās.

-        Te Dzelksnis. Pie jums salā ir viesi. - Otrā līnijas galā varēja dzirdēt smieklus un ālēšanos. Bija jūtams, ka visi pametuši savus ugunspunktus, lai iedzertu kafiju un sasildītos pie uguns.

-    Klusu! - vīrs otrā līnijas galā uzsauca pārējiem, lai netraucē sarunāties.

-     Nosūti vīrus uz ugunspunktiem, - sacīja Dzelksnis,

-    un izsūti patruļas.

-    Vai tā ir armija? - jautāja balss.

-    Mēs atradām peldam pa jūru saini ar "M-60" ložmetēju, - sacīja Dzelksnis. - Kā tu pats domā?

Balss otrā līnijas galā atkārtoja visu dzirdēto, un likās, ka tagad balsīs, kas skanēja mājā uz salas, bija jaušama panika.

-     Ieņemiet vietas ugunspunktos, - sacīja Dzelksnis.

-     Un klausies vēl! - Viņš nesaprata, vai vīrs nav nometis telefonu. - Vai tu vēl klausies? - vaicāja Dzelksnis.

-    Jā, tepat vien esmu.

-    Tā sieviete - nogalini viņu. Tūlīt!

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

Džoslina izdzirdēja, ka iezvanās telefons. Pēc brīža otrā istabā atskanēja liela klaigāšana. Sasieta, ar sprūdu mutē, viņa gulēja gultā uz sāniem. Kāds sargs bija iztērējis lieku jardu virves, lai sasietu viņai kājas un pievilktu pie rokas locītavām, tāpēc augums patlaban bija uzvilkts kā loks. Vīrs nebija papūlējies aizsiet acis. Džoslina to uzskatīja par ļaunu zīmi.

Izmisīgi pūlēdamās atbrīvot rokas, viņa cīnījās ar mezglu ap locītavām. Nebija skaidrs, kas notiek ārā, taču kaut kas bija izraisījis milzīgu satraukumu. Skraidīja vīri, smagi zābaki noklaudzēja uz verandas grīdas. Kāds aiz loga izkliedza pavēles.

-    Kam ir automāts?

-    Manuprāt, Tomam.

-    Saki, lai veikli tinas uz liedagu. Cik šo automātu ir pavisam?

-    Divi. Viens nedarbojas. Saliekts dzelksnis. Es jau nedēļu stāstu Dzelksnim, ka vajag salabot. Kur ir Oskars?

-    Viņš aizbrauca no rīta. Tūlīt pēc Dzelkšņa.

Izklausījās, ka abi vīri sagājuši tuvāk, jo balsis turpat

pie loga pieklusa līdz sarunas līmenim.

-    Zvanīja Dzelksnis. Sacīja, ka pie mums ir viesi.

-    Vietējie vai federālie?

-     Viņš atradis šaurumā peldam paliktni. "M-60" ložmetējs un daudz kas cits. Pārējo sapratīsi pats.

-    Es brīnos, ka šie gaidījuši tik ilgi. Vai zināms, cik tā armija ir liela?

-    Nē. Noved vīrus lejā uz liedagu un liec pie darba. Izdali brauniņus, kas vēl darbojas, un iedod krietni daudz munīcijas. Federāļi noilgojušies pēc uguņošanas - mēs sarīkosim šiem piecdesmitā kalibra salūtu, kam sekos viens pamatīgs būkšķis.

-    Kur ir laiva?

-    Piesieta līcī rietumu galā.

-    Neviens par to nezina?

-    Nē. Un lai tā arī paliek, ja negribi, lai notiek tāda pārcelšanās ar laivām kā no Kubas. Dzelksnis pirms aizbraukšanas lika skaidri to saprast. Ja kaut kas atgadīsies, mēs atstājam salu, kāpjam mašīnā ar cisternu un braucam. Oskars agri no rīta jau devies tajā virzienā. Lai visu sagatavotu.

-    Un kā paliek ar vīriem?

-    Kas miris, tas klusē.

-    Par ko tu runā?

-    Dzelksnis pagājušo nakti lika nomīnēt ugunspunktus. Tie ķertie šaus no plastisko sprāgstvielu kaudzes. Pietiks ar vienu kārtu pa smilšu maisiem, un ekstrēmisti debesīs saņems labu papildinājumu.

-    Un kā ar sievieti?

Džoslina pārtrauca cīnīties ar virvēm ap rokām un uzmanīgi ieklausījās.

-   Es jau teicu, ka mirušie klusē. Tagad ej! Un, ja sākas šaušana, nelien nevienā ugunspunktā.

Tagad Džoslina kā neprātīga centās atbrīvoties no virvēm. Noklaudzēja durvis, kādam ienākot mājā. Uz grīdas paklājiem noskanēja smagi soļi. Tad bija dzirdama metāliska, slīdoša skaņa un klikšķis. Viņa aizripoja pa gultu, līdz atsitās pret sienu, un mēģināja iespraukties ar augumu starp sienu un gultu. Atslēga durvīs apgriezās. Sakustējās rokturis, durvis sāka vērties vaļā.

Džoslina izlocīja gurnus un centās ar visu svaru tos nospiest uz leju. Ieraugot durvīs ēnu, viņa iepleta acis. Džoslina neskatījās sejā, viņu hipnotizēja pusautomātiskā pistole ar tik resnu stobru, ka tā derētu ziloņu medībām.

Tēmējot vīrs pielieca galvu.

Džoslina kā neprātīga locījās uz gultas, lai apgrūtinātu tēmēšanu. Viņa iedabūja gurnus spraugā starp sienu un matraci. Kaut kas sakustējās.

Viņa cieši samiedza acis un gaidīja, kad ķermenī ietrieksies lode.

No trieciena nodrebēja siena, liekot vibrācijai izskriet cauri augumam. Sprādziens atbalsojās galvā, gandrīz pārplēsdams bungādiņas. Tas trāpīja sienu kā ķegļu bumba. Džoslina gaidīja dzeļošas sāpes. Uz sejas nobira sausa apmetuma druskas.

Atvērusi acis, viņa saprata, ka nav vairs gultā, bet ir zem tās uz grīdas. Ar neprātīgo grozīšanos Džoslinai bija izdevies pabīdīt matraci, un viņa bija iekritusi spraugā starp gultu un sienu. Lode bija trāpījusi sienā tieši virs matrača, atstājot tajā caurumu, kurā varētu iebāzt īkšķi.

Viņa ieraudzīja aiz dusmām pietvīkušo seju.

-    Nolādēts! - Vīrs notēmēja otrreiz. Virs tēmēkļa varēja redzēt vienu aci. Stobrs pagriezās pār matrača malu.

Džoslina bija iekļuvusi slazdā starp gultu un sienu un nespēja pakustēties.

Atskanēja klusināts, gandrīz nedzirdams šāviens. Varēja nodomāt, ka tiek atvērta skārdene ar alu. Tieši virs tēmēkļa vīra pierē uzradās punkts. Tas izpletās kā sarkanas tintes plankums uz dzēšlapas un kā sarkana straumīte notecēja pār degunu. Sejā parādījās neizprotoša un tukša izteiksme. Atvērtām acīm šāvējs ar pistoli nokrita uz gultas.

Džoslinai caur mutē iebāzto sprūdu izspruka klusināts kliedziens. Iesprostota starp matraci un gultu, viņa šausmu pilnām acīm no grīdas noskatījās, kā tikai dažu collu attālumā no viņas deguna noraustās vīra roka.

Piepeši ārpusē izšāva automāts. Logam izbira stikls.

Tad pa to ielīda cilvēks melnā ūdenssportista tērpā - vispirms parādījās kāja, kam nekavējoties sekoja galva un pleci. Vīrietis nolēca uz grīdas, pagriezās un pa izsisto logu sāka šaut strupām kārtām ar pavisam maziņu ložmetēj- pistoli. Tās stobra galā bija paresns, melns cilindrs. Rībēja spalgas šāvienu kārtas.

Sienā viņam apkārt un loga koka rāmī parādījās ložu caurumi. Vēl daži šāvieni izurba caurumus žalūzijās. Istabā nobira augšējās rūts stikli. Vīrs nokrita gultas kājgalī, un mirkli Džoslina domāja, ka viņš ir miris. Tad viņš pagrieza galvu un paskatījās uz Džoslinu.

-    Vai jums nekas nekaiš?

Džoslina spēja vienīgi paskatīties un pamāt ar galvu. Vīrs ātri piecēlās četrrāpus, izvilka viņai no mutes sprūdu, kaut kur potītes rajonā sadabūja nazi un pārgrieza virvi uz rokām un kājām, atbrīvodams augumu.

-    Nē, viss ir kārtībā. - Viņa saberzēja virves sažņaugtās rokas.

Logā ietriecās vēl viena automāta kārta. Šoreiz žalūzijas nokrita uz grīdas, un istabā iespīdēja saule.

-    Te nevar palikt. Nepaies ne minūte, un "Zaļais milzis" šo vietu pārvērtis drupās. - Viņš satvēra Džoslinu pie rokas, un abi, cik vien ātri spēja, četrrāpus pārlīda pāri istabai. Augstāk sienā parādījās ložu caurumi, kāda lode sašķaidīja tualetes galdiņa spoguli. Ieskrāpējot vaigu, Džos- linai pār galvu nokrita sudrabainu lausku lietus.

-    Kas jūs esat?

-    Par to citreiz, tagad nav laika, - vīrietis atteica.

Nevērīgi ar rokas virspusi notraucot no vaiga asinis, viņa to ieraudzīja. Džoslina rāpus līda pie loga, kurā spindza lodes.

-Tur ne!

Džoslina nelikās zinis par uzsaucienu, bet paķēra uz galdiņa atstāto Beldena vizītkarti un vēlreiz pārlīda pāri istabai.

-   Cienītā, jūs nezināt, ko darāt! Jūs varēja nošaut. - Vīrietis līda uz durvīm, Džoslina sekoja. Pavēris nelielu spraugu, viņš izbāza pa to resno pistoles uzgali, bet pēc tam paskatījās pats. Viņš nešāva, tāpēc varēja secināt, ka gaiss ir tīrs.

Vīrietis atgrūda durvis un izlīda ārā. Džoslina cieši viņam sekoja, līdz abi plecu pie pleca apsēdās gaitenī pie sienas. Te nebija nedz logu, nedz kā cita, tikai durvis uz guļamistabu gaiteņa galā. Pavērsis ieroci pret durvīm, viņš norāva no pleciem mugursomu un iebāza tajā roku.

Izvilcis mazu, melnu pistoli ar resnāku cauruli stobra galā, viņš jautāja:

-    Vai esi kādreiz šāvusi ar pistoli?

Džoslina papurināja galvu.

-     Ja mani ievaino, tev nekas cits neatliks. Klausies. - Viņš noskrūvēja no stobra uzgali. - Es noņēmu klusinātāju. Tagad tā šaus skaļi. Tā labāk, jo liks šiem ievērot distanci. - Viņš saprata, ka Džoslinas izredzes kādam trāpīt ir mazas. Mazliet varētu noderēt troksnis. - Aptverē ir piecpadsmit patronu. Tie mazie, sarkanie punktiņi sānos. - Viņš parādīja. - Kad tie ir atsegti un redzami, tas nozīmē, ka pistole ir šaušanas gatavībā. Ja ne, tas nozīmē, ka pistole uzlikta uz drošinātāja. - Viņš pavilka drošinātāju vairākas reizes turp un atpakaļ, lai Džoslina redzētu, kā tas darbojas, un pasniedza viņai ieroci. - Vai saprati?

Viņa pamāja ar galvu, it kā būtu sapratusi.

-   Noliekot uz drošinātāja, belznis automātiski nolaižas. Lai izšautu, jāatbrīvo drošinātājs, jāuzvelk un jānospiež mēlīte. Pirms tam jānotēmē. Pēc tam pistole izšaus ik reizi, kad nospiedīsi mēlīti.

Džoslina pamāja ar galvu pēc katra vārda, taču no miglainā skatiena varēja noprast, ka viņa nez vai uztver visu pareizi. Vīrietis atvilka aizslēgu, iebīdīja stobrā pirmo patronu un padeva pistoli Džoslinai.

-    Neturi ar stobru uz manu pusi!

No ārpuses šāva, lodes triecās metālā ar dobju troksni, šķindēja plīstoši stikli. Dzīvojamās istabas aizkari plivinājās, it kā tajos būtu ieperinājies spoks.

Vīrietis ieskatījās pulkstenī.

-    Pēc trim minūtēm ieradīsies kaujas helikopters. Tas sagraus māju drupās. Nolīdzinās ar zemi. Mums jātiek no šejienes ārā.

-    Kas tu esi?

-    Esmu no Flotes sevišķo uzdevumu vienības. Iepazīsimies pēc tam. - Ar vislielāko ātrumu viņš aizrāpoja uz dzīvojamo istabu.

Džoslina paskatījās uz ieroci, pārliecinājās, ka sarkanie punkti nav redzami, un sekoja. Kā suņiem, kas osta paklāju, abu augumu augstākais punkts bija pēcpuse.

***

-     Pulkvedi, lūdzu, ko jūs esat ieplānojis darīt? - Gideons nokliedzās cauri helikoptera rūkoņai, tam nelielā ātrumā lidojot uz trīs jūdzes attālo Pedžitas salu.

-    Mums vajadzēs pagaidīt, līdz salu mazliet sagatavos.

Komandējošais jūras kājnieku virsnieks pieņēma ziņojumus no citiem formējuma helikopteriem - dažiem "Black Hawk", bet lielākoties vecajiem "HU-l", kurus Nacionālā gvarde izmantoja inspekcijas lidojumiem. Ar prezidenta pavēli tie šobrīd bija iesaistīti operācijā kā vienīgie transporta līdzekļi, kas bija tuvumā. Vienība tika savākta kopā pēdējā brīdī. Tas bija viss, ko ātrumā no Everetas varēja noorganizēt.

Viņam bija izdevies sadabūt divus "Cobra" tipa bruņotos helikopterus, no kuriem viens bija gandrīz ar antikvāru vērtību un piedalījies Vjetnamas karā. Tiem vajadzēja ar uguni piesegt vīrus, kad tie nolēks uz zemes.

-    Mums nav zināms, ar ko viņi tur, apakšā, ir bruņoti. Es nedomāju sūtīt savus vīrus lejā, lai viņus nogalina. Man ir tikai daži apakšvirsnieki ar kaujas pieredzi. Lielākā daļa karavīru nezina, ko nozīmē karot.

-    Vai nevarējāt dabūt vīrus, kam lielāka pieredze? - Gideons vaicāja.

-    Nebija laika, - pulkvedis atbildēja.

-    Saprotu. Es joprojām esmu noraizējies Koula kundzes

dēļ.

-    Jums liekas, ka viņa ir uz salas?

-   Tā es domāju. Fraidīhārboras šerifs mašīnu stāvvietā atrada papīru ar telefona numuru, kuru es viņai biju iedevis pirms iešanas uz piestātni. Turpat viņš atradis arī asins pēdas.

-    Varbūt viņa jau mirusi, - noteica pulkvedis.

-     Es gan tā nedomāju. - Lai cauri helikoptera rēkoņai viņu varētu sadzirdēt, Gideonam nācās kliegt. - Kāpēc viņiem vajadzētu vest prom mironi? Ja tie viņu aizveduši un ja sala ir operāciju centrs, manuprāt, viņa vēl arvien ir tur.

Pulkvedis nepagriezās un nepaskatījās tieši uz Gideonu, taču no viņa profila varēja redzēt, ka sejā parādās sāpīga izteiksme.

-     Diemžēl esmu saņēmis pavēli, mister van Raj. Ir izstrādāts protokols, kā rīkoties šādā situācijā, proti, kad darīšana ar bioloģiskajiem, ķīmiskajiem un kodolieročiem. Sala šobrīd nav pieejama nevienam. Nekas uz turieni nedodas, nekas no tās neizbrauc. Un mēs uztaisīsim šiem īsto elli.

-    Kādu elli?

-     Kā jau redzat, man nav īpaši lieli spēki. Daži veci helikopteri vīru pārvadāšanai. Nav nedz artilērijas, nedz bruņumašīnas. Es varētu izmantot dažas "Bradley" bruņumašīnas, taču to nogādāšana uz salas piecdesmitā kalibra smago ložmetēju priekšā nav viegla. Iekams to dara, ložmetēji jāapklusina.

Gideons kā nesaprazdams papurināja galvu un jautājoši paskatījās pulkvedī.

-    Mums ir veicies! - uzkliedza pulkvedis. - Mums piekrastē iedots šis tas izmēģināšanai.

-    Vai kādas iekārtas?

-     Bruņotais kaujas helikopters "C-130". Tiem ļautiņiem lejā nāksies uzzināt, ko nozīmē modernie kara paņēmieni. Precīzi vadāmie simt piecu milimetru haubiču šāviņi ir ļoti nāvējoši. Pirms nolaišanās mums jāiznīcina viņu ugunspunkti.

-     Mani māc lielas bažas par Džoslinu Koulu, - Gideons atkārtoja.

-    Mēs darīsim visu, ko varēsim, lai apšaudi ierobežotu, - pulkvedis paskaidroja.

-     Pulkvedi, - helikoptera pilots pagrieza galvu pret pulkvedi, kas sēdēja aiz muguras, - mēs esam nodibinājuši sakarus.

-    Iedod austiņas! - Pulkvedis pielika vienu austiņu pie auss un ierunājās mikrofonā. - Eibl, te Čārlijs. Kur jūs atrodaties? - Viņš brīdi klausījās. - Labi. Pārbaudiet savus lielgabalus virs jūras, pēc tam paziņojiet. Tikai nenogrem- dējiet zundā kādu zvejnieku laivu.

Viņš padeva radioaustiņas atpakaļ.

-    Jautrais "Zaļais milzis", - bilda pulkvedis. - Vai jūs zināt, kas tas ir?

Gideons pakratīja galvu.

-    Man šķiet, ka jūs nedrīkstat steigties, pulkvedi.

-    Kāpēc?

-Tāpēc, ka pietiek vienam nejaušam šāviņam trāpīt ko- dolierīci, lai notiktu ļoti netīrs sprādziens.

Jūras kājnieku virsnieks pagriezās un jautājoši paskatījās pār plecu uz Gideonu.

-    Par ko jūs runājat?

Šis bija vienīgais iemesls, kāpēc holandietis bija paņemts līdzi. KIK komanda nespēja laikā nokļūt ziemeļos. Lai viņi ar savām iekārtām ierastos Fraidīhārborā, bija vajadzīgas trīs stundas. Gideons bija vienīgais kodoleksperts, kuru varēja tūlīt sadabūt. Viņš bija vajadzīgs, ja armijniekiem izdotos atrast kodolierici.

-    Tas krievu artilērijas šāviņš ir ļoti vecs, - Gideons paskaidroja. - Sešdesmito gadu sākuma ražojums, kurā ap plutonija serdeni novietotas spēcīgas parastās sprāgstvielas. Novecošanās dēļ tās var būt ļoti nestabilas. Ja ierīcei trāpīs šrapneļa šķemba vai kaut kas karsts, ierīce var uzsprāgt. -

Holandietis to pateica tik saprotamā veidā, ka pulkvedis ņēma vērā un apsēdās taisni.

-    Vai tas beigsies ar kodolsprādzienu?

-    Droši vien ne, - Gideons noteica.

-    Kādi tad ir sarežģījumi?

-    Sprādziens var pārvērst putekļos plutonija serdeni un izmest putekļus atmosfērā. Es negribētu atrasties aizvēja pusē, kad tas notiks.

-    Radiācija? - pulkvedis pavaicāja.

Gideons pamāja ar galvu.

-    Cik tālu tā var aizceļot?

-     Viss atkarīgs no valdošajiem vējiem un tā, cik augstu putekļi tiek uznesti. Katrā ziņā tie nonāks līdz kontinentam un atkarībā no vēja virziena līdz Sietlai, Viktorijai, Van- kū verai.

Pulkvedim tagad bija, ko padomāt. Nebija izslēgts starptautisks incidents. Bridi padomājis, viņš uzsita pilotam uz pleca.

-    Iedod man fotogrāfijas!

Pilots paņēma no durvju nodalījuma aktu vākus un pasniedza pulkvedim. Viņš tos atvēra un aplūkoja no pavadoņa iegūtās salas fotogrāfijas.

-    Tā ir vienīgā vērā ņemamā celtne, - viņš noteica un iedeva fotogrāfijas Gideonam. - Ja ierīce atrodas uz salas, tā visticamāk atrodas šajā ēkā. Ja šie nav traki, tad nekādā ziņā to nenoliks kādā ugunspunktā.

-    Droši vien, - Gideons piekrita.

Pulkvedis uzsita pilotam uz pleca vēlreiz un norādīja, lai iedod radioaustiņas. Pacēlis tās, viņš noteica:

-     Eibl, te Čārlijs. Plāni mainas. Izsvītro maju. Vai saprati?

Viņš nogaidīja atbildi, kuru Gideons motora un propellera troksnī nesadzirdēja.

-    Nebliez virsū mājai! Pārējais viss pa vecam. Vai saprati?

Viņš atkal ieklausījās.

-    Piekrītu. To tu vari darīt, tikai netrāpi mājai. - Viņš atdeva radioaustiņas pilotam.

-    Tam lidaparātam ir simt piecu milimetru pakešu haubice ar termovadāmiem šāviņiem. Ar to no desmit tūkstošu pēdu attāluma var sašaut pirdienu, iekams tas nav izskrējis no pakaļas.

Gideonu nepārliecināja nedz metafora, nedz pulkveža rīcība.

-     Pulkvedi, ja Koula ir saņemta ciet, viņa ir dzīva un atrodas uz salas.

-Tas viss ir ļoti skaisti, mister van Raj, taču man ir dota pavēle. Arī man uz salas ir cilvēki. Mēs uz tās nenolaidīsi- mies, iekams nebūsim samaluši ugunspunktus miltos. Mēs neaiztiksim māju un viņas pašas labā cerēsim, ka viņa ir tur iekšā.

Četrpadsmit tūkstošu pēdu augstums virs Sanhuanas šauruma, Vašingtonas štats

X-Jgunsstrūkla izšāvās kā no liesmumetēja. Nepilnu divu sekunžu laikā no rezerves "KC-130" korpusa izskrēja četri šāviņi.

Ierocis tika pārbaudīts virs ūdens. Šāviņiem trāpot zun- da ūdeņus un eksplodējot, gaisā kā baltas spalvas taisnā līnijā uzšāvās trīsdesmit pēdu augsti ūdensstabi.

Tēmētājs pēc pavadoņa un operatīvajā datorā pārbaudīja koordinātas.

-    Mēs esam notēmējuši. Izdari pagriezienu pa kreisi un ieturi kursu viens, viens, četri, trīs nulles.

Ja viņi lidos četrpadsmit tūkstošu pēdu augstumā virs salas, to nešķērsojot nevienā vietā, cilvēki uz zemes lidmašīnu pat nedzirdēs. Pirmā ziņa par to pienāks ar ugunspun- ktus iznīcinošiem šāviņiem, kurus iespējams notēmēt ārkārtīgi precīzi un kuri paredzēti smilšu maisu izsvaidīšanai. Neziņai, no kurienes šauts un kur ir ienaidnieks, uz ko šaut, vajadzēja izraisīt paniku. Līča karā uz zemes bija pierādīts, ka pat apmācīti karavīri nomet ieročus un bēg, sastopoties ar ienaidnieku, kas nogalina ar nepieredzētu precizitāti.

Kad tas noticis, sākas uzbrukuma otra fāze. Šāviņiem, kas iznīcina ugunspunktus, seko šāviņi, kuri iznīcina dzīvo spēku. Šāviņiem atsitoties pret zemi, no tiem izlido beisbola bumbas lieluma lodītes, kas pirms sprādziena uzskrien desmit pēdu augstumā. Izšauti straujās sērijās pa četriem, tādi šāviņi nosedz visu ar nāves paklāju, izsēdami gultņu tērauda lodītes, kas ieurbjas miesā un saplosa visu, kas atrodas simtiem pēdu rādiusā.

Bruņotais helikopters var sacaurumot uz zemes kā sietu ikvienu, kas neatrodas betona bunkurā desmit pēdu dziļumā. Ap to laiku, kad "HU-1" paliks karājamies virs pludmales, lai izlaistu karavīrus, vīri uz salas panikā bēgs, klupdami pāri nomestajiem ieročiem, un meklēs, kam padoties, iekams nav nogalināti. Tās ir visīstākās tītaru medības.

Guemas šaurums, Vašingtonas štats

Traucoties ar motorlaivu cauri šaurumam, Dzelksnis turējās tā otrā malā, tālāk no Anakortesas prāmja piestātnes.

- Turi stūri! - Vīri apmainījās vietām, un laivas vadību pārņēma Tegarts. - Brauc taisni pa kanālu!

Dzelksnis no kajītē noliktā diplomātportfeļa izņēma binokli. Pavērsis to pret piestātni, viņš noregulēja asumu. Simt jardu attālumā no piestātnes bija noenkuroti divi Krasta apsardzes patruļkuģi.

-    Kas noticis? - Tegarts paskatījās uz Dzelksni.

Abi prāmji bija pietauvoti piestātnē, bet automašīnu rinda kā čūska aizvijās augšā kalnā un tālāk pa šoseju.

-    Ko tu par to domā? - Dzelksnis pajautāja.

Tegarts samiedza acis. Pat bez binokļa viņš redzēja mašīnas.

-     Pārāk daudz automobiļu. Kaut ari būtu nedēļas nogale.

-     Daudz, kaut tās izčibētu! - noteica Dzelksnis. - Apskaties labāk! - Viņš pasniedza armijas binokli Tegartam, kas, neatlaizdams roku no stūres, palūkojās uz krastu.

-    Kas jāskatās?

-   Tā ceļa apmale, kas nāk lejā uz prāmja piestātni.

Tegarts atlaida vaļā stūri un noregulēja binokli. Ceļa labajā malā stāvēja vairākas olīvpelēkas mašīnas ar skaidri redzamu baltu krustu virspusē un uz sāniem.

-Armijas mašīnas, - bilda Tegarts.

-    Nevis parastās, - sacīja Dzelksnis, - bet armijas sanitārās mašīnas. Izskatās, ka gaida pacientus. Turklāt prāmju satiksme ir apturēta.

-    Ko tu par to domā?

-      Es teiktu, ka viss ir skaidrs, - Dzelksnis novilka. - Viņi nevēlas, lai Sanhuanas jūras šaurumā atrastos civilisti. Vismaz šodien ne. Esmu gatavs derēt, ka te patrulē arī flotes kuģi. Varbūt mēs nupat esam tikuši tiem garām. Viņi negrib, lai krietnie pilsoņi maisās pa kājām un varbūt redz to, ko nedrīkst redzēt.

Dzelksnis ieskatījās pulkstenī. Viņa raižu objekts šobrīd bija Oskars Čeinijs. Ja viss noritēja pēc plāna, šobrīd viņam ar autocisternu vajadzēja atrasties uz "Klibās zoss". Zunda ūdeņos šis skats ne ar ko neizceltos - mazs privāts prāmis ar asenizācijas mašīnu uz klāja. Prāmis kursēja starp salām, taču šoreiz tā ceļš veda uz kontinentu.

Dzelksnis sameklēja kabīnē nelielu laminētu salu karti un attina.

-    Ja Oskars ievēro grafiku, šobrīd ceļā uz Rosario šaurumu viņš atrodas šajā vietā. - Viņš norādīja ar pirkstu kartē. - Pēc divām stundām viņš būs pie Vidbijas, vēl pēc pusstundas - Kīstonā.

-    Ja tur patrulē flotes kuģi, var gadīties, ka viņš netiek cauri.

Dzelksnis zināja, ka šī plāna daļa sagādā visvairāk raižu. Kamēr mašīna un ierīce pāri zundam nebija nokļuvusi uz kontinenta, bija apdraudēts gan viņš, gan projekts.

-    Varu derēt, ka nākamās pāris stundas viņi būs krietni nodarbināti, koncentrējot spēkus, lai dotos uz salu. Ja vien tavi cilvēki nepievils.

-    Mani cilvēki nepievils. Viņi ir gatavi mirt, lai pierādītu savu.

-    Tas nozīmē, tik ilgi, kamēr federāļi izprātos, ka ierīces uz tās salas nav, būs par vēlu. Oskars ar mašīnu jau atradīsies uz kontinenta. Neviens nezinās, kas meklējams. Būtu jānosprosto miljoniem jūdžu ceļa, turklāt nezinot, kur kodolierīce atrodas. Pārmeklējamās zonas lielums pieaugs ar katru stundu, bet mūsu izredzes palielināsies ar katru jūdzi. Viņu rīcībā nav transporta līdzekļa apraksta, un, pat ja izdosies to notvert, viņiem vajadzēs uztraukties, ka to ne- uzspridzina.

-    Viņš taču to nedarīs? - Tegarts bija nelokāms. - Vismaz tik ilgi, kamēr ierīce nebūs nogādāta pie mērķa. Šis nav akls atriebības akts. Mums ir iemesls, un mums ir mērķis. Ja nevarēsim sasniegt mērķi, mēs ierīci neuzspridzināsim. Tas bija skaidrs pašā sākumā.

-    Piekrītu, - sacīja Dzelksnis. - Bet viņi to nezina.

Tegarts nebija drošs, vai var viņam ticēt. Padome, kas

vadīja zemessardzi, bija piedāvājusi miljons dolāru lielu prēmiju, ja Dzelksnis ievēros termiņus. Iespējas, ka viņš varētu iekļauties termiņā, nebija. Tegarts raizējās, ka Dzelksnis ar saviem kadriem var uzspridzināt ierīci kaut kur pa ceļam. Vakarā pirms salas atstāšanas, pārskaitījusi pēdējo maksājumu, grupa zaudēja iespēju viņu ietekmēt. Maksājums bija veikts caur dažādiem ar numuru apzīmētiem kontiem Eiropā, un Dzelksnis bija apstiprinājis naudas saņemšanu. Tādi bija viņa noteikumi. Viņš nevēlējās riskēt.

Tagad izvēles nebija Tegartam.

-    Es esmu pilnvarots, - viņš sacīja, - izrādīt iniciatīvu un piedāvāt, ka ierīce tiek nogādāta paredzētajā vietā pat tad, ja termiņš nokavēts.

Dzelksnis paskatījās uz viņu, bet neteica ne vārda. Jaunas izredzes uz papildu atalgojumu.

-    Man jau šķita, ka jums ir pekas gaisā. Tas ir, finansiāli.

-    Mums ir pusmiljons, - sacīja Tegarts.

-Ak…

-Avārijas fonds.

-    Un kas šajā gadījumā būtu avārija? Jūs man neuzticaties? - Viņš pasmaidīja.

Tegarts neko neatbildēja.

-    Jādomā, ka par pusmiljonu var nopirkt kaut cik uzticības.

-    Un cik tāda uzticība ir vērta?

-    Pusi miljona. - Dzelksnis pasmaidīja un paskatījās šaurumā taisni uz priekšu. - Pusi tagad, pusi pēc nogādāšanas, - viņš sacīja.

-    Visu pēc nogādes. - Viņi jau bija šo ceļu iestaigājuši.

Dzelksnis skaļi iesmējās. Tie bija zobgalīgi tāda cilvēka smiekli, kas savu reiz panācis. Tad viņa sejā parādījās piekrītoša grimase.

-     Tas nozīmē, ka saņemšu pusotra miljona lielu prēmiju, ja iekļaušos termiņā.

-    Par to var tikai sapņot, - sacīja Tegarts.

-     Noteiktais datums nav vēl nedz pienācis, nedz pagājis, - sacīja Dzelksnis.

-     Ļoti jauki. Miljons ar pusi. Mēs abi labi zinām, ka nav iespējams pārdzīt mašīnu pāri valstij trijās dienās.

Dzelksnis neko neteica, bet tikai savilka uz augšu uzacis, it kā tas būtu apstrīdams apgalvojums.

-     Gribu dot padomu, - viņš ierunājās. - Jūs darbojieties tā, it kā viss notiktu saskaņā ar plānu.

-    Pareizi. Pat ja tā nav, - noteica Tegarts.

-    Nolīgstot mani, bija paredzēts, ka detaļas paliek manā ziņā.

-    Es vispār tevi nenolīgu, tu nāci kopā ar ierīci.

-    Ne bez iemesla, - sacīja Dzelksnis. - Mācies drusku uzticēties.

Tegarts pirmām kārtām domāja, cik lielu uzticību Dzelksnis pelnījis.

-    Un nesteidzieties iztērēt prēmijas naudu, - Dzelksnis piebilda. - Manā rīcībā ir vēl trīs dienas.

Pedžitas sala

Kamēr dzīvojamās istabas sienas izraibināja gaiši punktiņi, piestātnei un mājas priekšai uzspīdēja spoža saule. Šāvieni skanēja tālumā, taču Džoslina skaidri dzirdēja ložu divkāršo triecienu, tām izskrejot cauri mājas ārsienai un paliekot pretējā sienā.

Viņa četrrāpus līda nopakaļ vīram hidrotērpā, bet tad sekoja viņa paraugam un nometās uz vēdera. Pieplakuši pie grīdas, viņi horizontālajā nāves lietū virzījās gar dīvāna galu. Logu stikli un spogulis pārvērtās šķembās. Galda lampa virs galvas izšķīda kā māla lausku lietus. Virtuves skapja durvis izjuka kā caur skaidu taisāmo mašīnu izlaisti koku zari. Trauku kaudzes uz plauktiem izjuka tūkstošiem ugunīgas keramikas gabaliņos.

Pie durvīm vīrieti trāpīja šāviņš mugurā, pacēla uz augšu un savērpa agonijā. No hidrotērpā izšļācās asinis.

Džoslina bija satriekta. Nometusi pistoli, viņa pielīda tam klāt.

- Kā es varu palīdzēt?

Vīrietis neatbildēja. Pār viņa lūpām nāca tikai vaidi.

Džoslina pacēla vīrieša galvu augšup un paskatījās uz viņa vēderu. Lode bija trāpījusi mugurā un izgājusi cauri. No ievainojuma pulsēja asinis.

Džoslina nedomājot četrrāpus līda uz virtuvi, kur uz plīts durtiņām bija uzmests dvielis. Netālu no galvas lode ar sprakšķi pārvarēja skaņas barjeru, atgriežot realitātē. Viņa pieplaka pie grīdas un līda. Paķērusi dvieli, Džoslina pēc trim sekundēm bija atpakaļ pie vīrieša. Viņa piespieda dvieli pie vaļējā ievainojuma tik stipri, cik, guļot uz grīdas, bija iespējams.

Vīrieša acis bija mazliet pavērtas un skatījās nekurienē. Kaut Džoslina nekad nebija redzējusi pirmsnāves transu, viņa to pazina. Cerēdama, ka jutīs kaut ko līdzīgu elpošanai, viņa pielika pirkstu pie nāsīm. Nekā.

Džoslinas rokas bija asinīs. Viņa pārlaida skatienu grīdai. Pistole. Viņa to satvēra. Vīrs hidrotērpā bija kaut ko teicis par "Zaļo milzi". Tas pārvērtīs māju drupās. Vajadzēja no mājas tikt ārā.

Džoslina pastiepa roku un satvēra pagalma puses durvju rokturi. To nospiedusi, viņa pavēra durvis par collu. Kā uzaicinātas uz sirseņu saietu, pretī triecās pārdesmit ložu, pārvēršot durvis malkas šķēpelēs.

Sargājot seju ar rokām, Džoslina paskatījās uz nelielo mašīnpistoli blakus kritušā jūrnieka rokai. Viņa nezināja, vai mācēs ar to šaut, bet bija redzējusi, kā to dara. Pacēlusi ieroci, viņa mēģināja ieraudzīt drošinātāju. Ieroča sānos atradās neliela svira. Viņa pacēla to uz augšu un ieraudzīja uz melnā metāla sarkanu punktu. Nebija tikai zināms, vai ierocis ir pielādēts.

Uzmanīgi, kā baidīdamās nodarīt sāpes, viņa apgrieza mirušo otrādi un noņēma no tā pleciem mugursomu.

Viņa ieskatījās somā. Tur bija tādas pašas melna metāla aptveres kā mašīnpistolei. Džoslina izvilka vienu aptveri no somas. Tā bija smaga, un varēja redzēt tajā sabāzto patronu kapara ložu galus. Somā bija vēl kaut kas - gluda, apaļa un paliela metāla ola. Viņa attēlos bija redzējusi granātas, kas atgādina ananasu. Šī bija citāda. Taču sānos tai bija tāda pati skava un gredzenam pievienota tapa, kas turēja skavu vietā. Viņa paņēma granātu rokā un nobrīnījās, kā to var mest - granāta bija čuguna pannas smagumā.

Viņa uzmanīgi ielika to atpakaļ somā un citu pēc citas apskatīja mantas, kas bija somā. Tur bija kompass, spožs metāla spogulis un pelēkzala konservu kārba, kurā varēja būt kas ēdams. Tas bija viss.

Džoslina mēģināja apjēgt, kā no mašīnpistoles noņemama aptvere. Viņa to pavilka, taču aptvere nepadevās. Tad viņa sānos ieraudzīja pogu, nospieda to, un aptvere nokrita uz grīdas. Tajā bija patronas, taču nebija zināms, cik. Pieņēmusi, ka no somas izņemtā aptvere ir pilna, viņa to ieslidināja mašīnpistolē un atsita ar galu pret grīdu. Aptvere ar klikšķi nostājās paredzētajā vietā. Pēc tam viņa pavilka sviru sānos, līdz parādījās punkts, un novērsa strupo stobru pret istabas tālāko sienu. Saviebusies viņa novērsa galvu sānis un viegli nospieda mēlīti. Pārsteidza tikko jūtamā vibrācija rokās, ducim ložu izraibinot sienu.

Praktiskā šaušana bija apgūta. Džoslina paņēma mugursomu un pievirzījās pie durvīm. Ja māja kalpoja par mērķi kaut kam, ko sauca par "Zaļo milzi", vajadzēja no tās izkļūt ārā.

Džoslina pieplaka ar augumu pie grīdas un atgrūda ar vienu roku durvis. Noskanēja vēl viena automāta kārta. Lodes atvērtajās durvīs pāršķēla gaisu. Viņa pabāza stobru aiz stenderes un neskatīdamās nospieda mēlīti. Vienu reizi, divas, trīs. Ceturtajā reizē ierocis apklusa.

Kamēr vēl pašu nav trāpījusi lode, Džoslina atrāva ieroci atpakaļ un nospieda aptveres pogu. Aptvere nokrita uz grīdas tukša. Viņa iegrūda roku somā, sameklēja nākamo aptveri un iesprauda vietā. Ātri izbāzusi stobru pa durvīm, viņa nospieda mēlīti. Rezultāta nebija.

Viņa paskatījās uz ieroci, uzsita tam pa sānu, atsita pret grīdu un mēģināja šaut vēlreiz, Mašīnpistole klusēja. Ja pretinieki sapratīs, ka ierocis nedarbojas, pēc mirkļa viņi būs te. Džoslina iebāza somā roku un izvilka pistoli.

Piepeši viņa atcerējās. Pirms šaušanas jūrnieks bija kaut ko uz pistoles pavilcis atpakaļ. Viņa paskatījās. Mašīnpistolei nekā tamlīdzīga nebija. Taču tai bija neliels izvirzījums sānos. Viņa aizāķēja aiz tā pirkstu, spēcīgi pavilka un palaida atpakaļ. Nonākot otrā galā, izcilnis izslīdēja no pirksta tvēriena uz priekšu. Viņa paņēma ieroci un, daudz nedomājot, nospieda mēlīti. Lodes ietriecās sienā sešu collu attālumā.

- Kārtībā.

Kaut ar! ierocis iedvesa bailes, tas tomēr darbojās. Viņa izbāza stobru pa durvīm un šāva atkal. Pēc brīža aptvere bija tukša.

Džoslina saprata, ka tādā veidā nevienam netrāpīs. Viņa ieskatījās somā. Tur bija tikai divas aptveres, bet "Zaļais milzis" tuvojās. Viņai nebija ne jausmas, ko tas nozīmē un cik viņai ir laika. Skaidrs tikai tas, ka nepaies ne minūte un viņa gulēs beigta uz grīdas blakus jūrniekam.

Viņa iebāza roku somā un sataustīja mazo metāla spoguli. Nomainījusi aptveri, viņa apgriezās uz muguras un apgūlās ar galvu dažu collu attālumā no durvju stenderes. Paņēmusi spoguli kreisajā rokā, viņa to lēnām izbāza durvīs. Beidzot varēja ieraudzīt šāvējus - četrus vīrus aiz smilšu maisiem. Vīri atradās apmēram piecdesmit pēdu attālumā. Džoslina bija šāvusi zemē.

Bakam Tompsonam bija pašam sava šautene, divi simti septiņdesmitais vinčestrs ar optisko tēmēkli un atsitienu kā mūļa spērienu. Tas nederēja ātrai šaušanai, toties no divsimt jardu attāluma ar to varēja izšaut mušai aci. Viņš bija ieradies tikai iepriekšējā dienā un atvedis Tegartam maisu ar savākto naudu. Tompsons bija iekļuvis pašā notikumu centrā.

-    Kā tev šķiet, cik šo tur ir? - Viņš paskatījās uz vīru, kas bija iekārtojies aiz smilšu maisiem blakus.

-     Manuprāt, viens. - Sēdēdams zemē ar muguru pret smilšu maisiem, vīrs mainīja "M-16" aptveri. - Tur bija vēl otrs, bet liekas, mēs esam tam trāpījuši. - Tompsons žigli paskatījās pāri smilšu maisu augšējai malai un ieraudzīja gaišu metāla vai stikla atspīdumu. - Tas maitasgabals novēro mūs spogulī.

Otrs vīrs iesita aptveri vietā un nostājās Tompsonam blakus. Pēc mirkļa virs smilšu maisiem pacēlās četras galvas.

- Viņš guļ uz grīdas ar galvu pret sienu pa labi no durvīm. Ļaujiet uzbliezt pa spoguli, - Tompsons noteica. - Tā viņš būs spiests arī turpmāk gulēt uz muguras. Noskaitiet līdz trīs un koncentrējiet uguni verandas grīdas līmenī pa labi no durvīm. Netaupiet patronas, un mēs trāpīsim šim galvā.

Tompsons iebīdīja aizslēgu un pacēla šauteni virs smilšu maisiem.

Džoslina kādu brīdi bija skatījusies spogulītī, līdz beidzot aptvēra situāciju. Ugunspunktā aiz maisiem stāvēja četri vīri.

Viens no viņiem tēmēja. Džoslina atrāva spogulīti pus- sekundi agrāk, nekā viņš izšāva. Lode ietriecās durvju slieksnī, izsējot koka šķēpeles, kas trāpīja Džoslinai arī rokā. Viņa saviebās sāpēs, pierāva roku pie krūtīm, dziļi ievilka elpu un bez ilgas gaidīšanas un skatīšanās izrāva no rokas divas skaidas, kas rēgojās tās virspusē kā dzeloņcūkas adatas. Roku caurskrēja dedzinoša sāpe, taču adrenalīna pieplūdums asinīs un nāves bailes darbojās kā narkoze.

Viņa pagriezās pie durvīm sāniski. Atmiņā uzplaiksnīja to divu vīru saruna par ugunspunktu mīnēšanu. Domās iztēlojusies smilšu maisu izvietojumu, viņa izbāza pa durvīm stobru, šoreiz pagrieza vairāk uz augšu un nospieda mēlīti. Aizlidoja vismaz desmit lodes, taču bez rezultāta.

Dažu collu attālumā no galvas cauri sienai izurbās lodes, sadragājot kļavas koka galda kāju pie loga un ietriecoties mirušajā jūrniekā. Ķermeņa apakšdaļa palēcās uz grīdas kā marionetei, kuru rausta neredzamas stīgas.

Džoslina pacēla stobru mazliet augstāk, nospieda mēlīti vēlreiz un pieturēja. Viņa nezināja, cik patronu izšāvusi, taču mašīnpistole apklusa mirkli pirms tam, kad spēcīgs sprādziens mājas aizmugurē izsita logu vēl palikušos stiklus. Sprādziena pārkarsētais gaiss iedrāzās pa atvērtajām durvīm kā ugunsvētra. Sejas vienu pusi skāra tās karstā elpa. No augšas, izlauzies cauri verandas jumtam, dažu pēdu attālumā no durvīm ar dobju būkšķi nokrita smilšu maiss. Apsvilušais audums tā vienā sānā vēl kūpēja.

Iestājās klusums, kuru pārtrauca vienīgi liesmu sprakšķi ārpus mājas. Džoslina piesardzīgi palūkojās gar stenderi. No ugunspunkta bija palikušas tikai apsvilušas drupas. No vīriem nebija ne miņas. Džoslina negaidīja, kad šie draugi atkal parādīsies, bet iesvieda pistoli ar spoguli somā, paķēra somu rokā un pielēca kājās. Veltījusi pēdējo skatienu uz nošauto jūrnieku, viņa izmetās pa durvīm un skriešus devās uz mežaino pakalnu aiz mājas.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Operatīvais centrs, Baltais nams

Hiršbergs aizvēra durvis, atstādams aiz sevis kodīgo aromātu, kādu izdala uz karstas plīts pārmērīgi ilgi noturēta kafija. Tuvojoties dienas vidum, pa rietumu spārna apakšējā stāva gaiteņiem rosīgi staigāja cilvēki. Paejot garām Baltā nama ēdamzālei un pa īsām kāpnītēm dodoties augšā uz prezidenta kabinetu, Hiršbergu pārņēma ilgas pēc svaigas kafijas tases. Taču tai pietrūka laika.

Uzgājis augšā, pārvarot divus pakāpienus uzreiz, viņš soļoja pa ļaužu pilno gaiteni tālāk. Jaunie interni un sekretāres pašķīrās viņa priekšā kā Sarkanās jūras ūdeņi. Neviens skaidri nezināja, kas īsti notiek, taču prezidents bija atcēlis ārpus Baltā nama paredzētās tikšanās, un visu rīta cēlienu Ovālajā kabinetā nāca un gāja ministri un militārpersonas.

Šis bija aizņemts gada posms. Tika gatavots prezidenta ziņojums par stāvokli valstī, ar kuru vajadzēja uzstāties pēc pāris dienām. Diemžēl tas, ar ko nodarbojās rietumu spārnā, oda pēc starptautiskas krīzes, nevis parastās pašmāju zobu apvārdošanas par ekonomikas augšupeju un labajiem laikiem nākotnē.

Sieva Hiršbergam jau mēdza aizrādīt par dubultzodu, bet šobrīd viņam bija arī zem abām acīm divkārši maisiņi. Viņš vairs nebija jauneklis, un visa nakts bez miega vairs neradīja tādu satraukumu kā jaunības dienās.

Neraizēdamies par formalitātēm, viņš iegāja Ovālajā kabinetā un aizvēra durvis. Pie prezidenta atradās Apvienotās virspavēlniecības priekšsēdētājs ģenerālis Ričards Skzorns un divi palīgi militāros jautājumos. Visi sēdēja uz dīvāniem pie kamīna.

Prezidents pacēla skatienu.

-    Vai kas sakāms, Saj?

-    Jā, ser. Diemžēl tas nav nekas iepriecinošs.

-    Stāstiet!

-    Krasta apsardzes kuteri, kas patrulē jūdzi no salas, ziņo par apšaudi un vienu stipru sprādzienu.

-    Cik lielu?

-    Parastais, - Hiršbergs paskaidroja.

Prezidents izdvesa skaļu atvieglojuma nopūtu.

-    Vai no sevišķo uzdevumu vienības nav nekādu zinu?

> >

Tā ir mūsu ausis un acis. Mums vajadzīga informācija no tās vīriem, lai zinām, kā rīkoties.

-    Nekādu tiešu ziņu no viņiem nav, - sacīja Hiršbergs.

-    Tas nozīmē, ka, viņiem izceļoties uz salas, vai nu pienācīgi nedarbojas, vai pazaudēta pavadoņa raidītājierīce, - prezidents secināja.

-    Viņi varēja iekļūt apšaudē, pirms radās iespēja to ierīkot, - bilda ģenerālis.

-    Fakts ir tāds, ka mēs esam akli, - teica prezidents.

-       Tas nav lielākais ļaunums, - iebilda Hiršbergs. - Mums ir jau kritušie.

-    Kas? - prezidents vaicāja.

-    Desanta vīri armijas frekvencē nodibinājuši kontaktu ar vienu no Krasta apsardzes kuteriem. Sakaru seanss bijis īss un vispārējs un tūlīt pārtrūcis. Viņi izsaukuši kuģus evakuācijai, jo iekļuvuši apšaudē. Saņemta informācija, ka divi no piecu vīru komandas nav nokļuvuši līdz salai. Visticamāk, ka viņi jūrā gājuši bojā nakts lēciena laikā.

-Ak Kungs! - Prezidents piecēlās no dīvāna, uzsita ar roku sev pa stilbu un pagrieza muguru vīram, kas sēdēja pretī uz dīvāna. - Kā tas nākas, ka ievārijusies tāda putra? Nevajadzēja neko darīt naktī. Tā bija kļūda. Turklāt vajadzēja izmantot daudz lielākus spēkus un ziedot vairāk laika plānošanai.

-    Mister prezident, ja atceraties, tieši to mēs ieteicām, - sacīja ģenerālis.

-     Zinu, zinu, - atteica prezidents. - Zvanīju es. Atbildība gulstas uz mani. Taču tāpēc man nesāp mazāk. - Viņš pievērsās Hiršbergam. - Vai jūrā ir kādi kuģi, kas meklē pazudušos?

-     Kādu meklēt patlaban ir ļoti sarežģīti, mister prezident, jo jāpieved karaspēks, bet gaisā atrodas bruņotais helikopters. Turklāt mēs mēģinām pārbaudīt kuģus, kas brauc pa zundu. Privātās izpriecu jahtas un rūpnieciskās zvejas kuģus, ja šie gribētu izvest ierīci no salas.

Prezidents ilgi un dziļi ievilka elpu un uz mirkli iegrima domās.

-    Vai Krasta apsardze šorīt redzējusi kādu aizbraucam no salas?

-    Kopš pieciem nulle, nulle, kad sākās blokāde, nekas nav redzēts.

-    Tādā gadījumā izmetiet no galvas domu par kuģu pārmeklēšanu. Mēs nevaram izkontrolēt visus, kas pārvietojas pa zundu. Pieņemsim, ka ierīce ir nobloķēta uz salas, - sacīja prezidents. - Gādājiet, lai visi brīvie kuģi meklē pazudušos vīrus.

-    Mister prezident, manuprāt, mēs nedrīkstam riskēt…

-    Nestrīdies, Saj!

Hiršbergs zināja, ka strīdēties ir veltīgi, taču šoreiz mēģinājumu atkārtoja.

-   Tik aukstā ūdenī neviens nevar nodzīvot ilgāk par divām stundām, mister prezident. Pat hidrotērpos ne.

Jauns vienādojumā ieviests realitātes moments.

-     Viņi var izdzīvot, - prezidents iebilda. - Viņi ir no Flotes kājnieku sevišķo uzdevumu vienības. Viņi ir labākie pasaulē. Es nekad neteiktu ko tamlīdzīgu, ja nedarītu viņu labā visu iespējamo. Beidziet kuģu pārbaudi un lieciet visiem kuģiem, bez kuriem var iztikt blokādes īstenošanā, pāriet meklēšanas un glābšanas režīmā. Vai sapratāt mani?

-    Paredzams, ka līdz dienas beigām kritušo skaits būs palielinājies, mister prezident, - sacīja Hiršbergs.

-    Cerēsim, ka pretējā pusē, - ierunājās ģenerālis.

-    Ne visas cerības piepildās, - atteica Hiršbergs. - Lielākā daļa operācijā iesaistīto karavīru ir zaļi. Kauju pieredze ir vienīgi komandierim un pieciem apakšvirsniekiem.

-    Toties mūsu pusē ir ugunsspēks un apmācība, - bilda ģenerālis.

-    Es vismaz ceru, ka tā patiešām ir, - sacīja Hiršbergs. - Jo mums tie ļoti būs vajadzīgi. Un veiksme arī, ja gribam atrast bumbu, iekams tā uzspridzināta.

-     Saj, pārbaudiet, vai nav iespējams nodibināt kontaktus ar sevišķo uzdevumu vienības vīriem uz salas. Paziņojiet, ka palīdzība ir ceļā.

-    Viņi to zina, mister prezident. Krasta apsardze brīdinājusi, lai turas tālāk no ugunspunktiem, jo tie izraudzīti par mērķiem.

-    Labi. Katrā ziņā tas kaut kas ir.

-     Es tagad labprāt ietu atpakaļ un pārbaudītu, vai nav pienākuši jauni ziņojumi, - sacīja Hiršbergs.

-    Tiklīdz kaut ko uzzināt, tūlīt to paziņojiet arī man, - prezidents noteica.

Ceļā uz Kīstonu Vidbijas salā, Vašingtonas štats

^Mlirdzinot sarkanās un zilās signālugunis virs ko- mandtilta, Krasta apsardzes kuģis panāca lēni braucošo prāmi un iekārtojās tā aizmugurē. "Klibā zoss" nekādā ziņā nevarēja sacensties ar ātro un veiklo Krasta apsardzes kuģi.

Oskars Čeinijs redzēja patruļkuģi atpakaļskata spogulītī, sēžot pie stūres kravas mašīnas kabīnē. Viņš nolaida lejā otrās puses logu, pārliecās pāri pasažiera sēdeklim un paskatījās uz stūresmāju.

Kapteinis atbīdīja vaļā logu.

-    Kas šiem vajadzīgs? - jautāja Čeinijs.

-     Viņi pieprasa, lai apstājamies un viņi var uzkāpt uz kuģa to pārbaudīt, - izliecies pa stūresmājas logu, Nats Hobss paskaidroja Čeinijam. Hobss nēsāja grieķu kuģa kapteiņa cepuri, ko klāja mazās, zilās bumbiņās savēlušās pūkas. Viņa seja bija notraipīta ar eļļu un džemperis tik stipri piesūcies ar sviedriem, ka to varētu nostatīt kaktā bez valkātāja.

Čeinijs paskatījās uz nepilnu ceturtdaļjūdzi attālo prāmja piestātni. Pie piestātnes ēkas stāvēja divas patruļmašīnas, kuru vecīgā zilā krāsa lika domāt, ka tās pieder štata muitas pārvaldei.

-      Ceru, ka jūs pārāk nesteidzaties, - sacīja Hobss. - Man nāksies apstāties.

-    Dari, kas darāms, - atteica Čeinijs.

- Es varētu doties uz piestātni, taču nepaklausības gadījumā varu dabūt krietni pa biksēm. Prāmi divas stundas noturēs piestātnē, lai pārbaudītu, bet mani tikmēr čakarēs ar visādām papīru padarīšanām.

No Hobsa vārdiem Čeinijs nosprieda, ka viņu varētu arī nelaist tālāk. Viņš neteica ne vārda, bet uzskrūvēja logu augšā, likdams saprast, ka Hobsam pašam jāizlemj. Vienlaikus viņš pabāza roku zem pasažiera sēdekļa, sameklēja četrdesmit piektā kalibra pusautomātisko pistoli un aizbāza aiz bikšu jostas. Uzvilcis tai pāri svīteri, viņš sataustīja mugurpusē aiz zābaka iebāzto lielo dunci.

Čeinijs attaisīja kabīnes durvis un izkāpa no mašīnas. Tajā zem sēdekļa palika kalašņikovs ar pilnu piecdesmit patronu aptveri. Tas bija īsts automāts ar sešām rezerves aptverēm, taču nebija pielīdzināms balsta ložmetējam Krasta apsardzes kuģa priekšgalā.

Čeinijs ar vienu aci pameta skatienu aiz sēdekļa un redzēja tur pie vieglas trosītes piestiprināto sarkana metāla gredzenu. Trosīte bija izvilkta pa caurumu mašīnas kabīnē līdz cisternai aizmugurē, bet savienota ar laika detonatoru un astoņām mārciņām plastiskās sprāgstvielas. Sprāgstviela bija novietota tieši zem ierīces. Pilnīgas neveiksmes gadījumā Čeinijs varēja paraut aiz gredzena, un viņa rīcībā būtu tieši deviņdesmit sekundes, lai mestos ūdenī un peldētu vējam pretējā virzienā.

Tas nebūtu kodolsprādziens, taču no mašīnas nekas nepaliktu, cisterna tiktu iznīcināta un vējā izkaisīti ļoti radioaktīvie plutonija putekļi. Ja nogaidītu, kamēr Krasta apsardzes kuteris pietauvosies blakus, pa burzmu varētu atrast iespēju aizlaisties. Tagad vajadzēja iegūt laiku un pārņemt kuģa vadību.

Čeinijs aizvēra kabīnes durvis, bet, neaizslēdzis tās, devās uz "Klibās zoss" pakaļgalu, kur pa īsām kāpnītēm uzkāpa līdz stūresmājai.

Hobss sarunājās pa rāciju.

-    Jūs taču pagājušajā mēnesī mani pārbaudījāt! - Hobss atlaida mikrofona pogu un pagriezās pret pasažieri.

-    Mēs redzam uz kuģa autocisternu, - sacīja Krasta apsardze. - Cik pasažieru ir uz prāmja?

-Tikai viens. Un viena automašīna, - sacīja Hobss.

-    Ko mašīna ved? - jautāja Krasta apsardze.

-    Tā ir asenizācijas mašīna. Vai vēlaties pārbaudīt saturu?

Otrā puse brīdi klusēja.

-    Mēs esam saņēmuši pavēli uzkāpt uz visiem kuģiem un tos pārmeklēt. Apstājieties un sagatavojieties mūsu uzņemšanai. Vai sapratāt?

-     Maucība! - Hobss nenospieda mikrofona pogu, bet noteica šo vārdu klusu.

-    Ja nevēlaties, lai notiek kāds negadījums, ļaujiet vismaz atbrīvot pieeju prāmja piestātnei, - sacīja Hobss.

Krasta apsardze atkal bridi klusēja.

-     Labāk ej uz mašīnu pie savas cisternas. Liekas, šie grib apskatīties, kas tajā iekšā, - Hobss uzrunāja Čeiniju.

-    Labi, dariet to, - sacīja Krasta apsardze. - Mēs sekosim aiz muguras.

Hobss ielika mikrofonu rācijas ligzdā ar tādu spēku, it kā gribētu to salauzt.

-    Maitas! Laikam domā, ka man nav, ko darīt. - Hobss tagad runāja pats ar sevi. - Ceru, ka šie uzvilkuši savus smalkos parādes cimdus. - Viņš pārvietoja abu dīzeļmotoru gāzes padevi no brivgaitas uz pilnu gaitu un iestūrēja "Klibo zosi" kuģu kanālā. Viņš nepievērsa uzmanību Čei- nijam, kas stāvēja aiz muguras. - Es garantēju, ka tie dendiji ieskatīties tavā mašīnā negribēs. Pietiks ar vienu aromātisku vēsmu, un viņi ar visiem iestērķelētajiem formastērpiem atgriezīsies uz sava kuģa un nozudīs. Bet, kamēr viņi mērkaķosies, es zaudēšu veselu stundu.

"Klibās zoss" četrstūrainais priekšgals bija ierīkots kā Otrā pasaules kara desantkuģiem, proti, apgādāts ar hidraulisko tiltiņu, pa kuru mašīnas varēja nobraukt krastā vai uz privātas piestātnes. Krasta apsardzes kuģa kapteinis vēroja, kā prāmis savā lēnīgajā gaitā virzās pa jūru pretī nemierīgākajiem ūdeņiem, kas ieplūda Huana de Fukas jūras šaurumā no Klusā okeāna ziemeļu daļas.

Piecās minūtēs kuģi bija nobraukuši vairāk pārjūdzi.

-    "Klibā zoss", "Klibā zoss", te Krasta apsardze! Cik tālu jūs domājat braukt?

Krasta apsardzes kuģa kapteinis atlaida mikrofona pogu un ieklausījās. Atbildes nebija.

-    Prāmi, vai saprati? Te Krasta apsardze! - Radiokanāls ieslēdzās, taču virsnieks izdzirdēja vienīgi sprakšķus. Viņš jau gribēja nospiest pogu un ierunāties vēlreiz, bet frekvence piepeši atdzīvojās.

-    Krasta apsardze! Te "Klibā zoss". Es gribēju pienācīgi atbrīvot kuģu kanālu, - atskanēja rācijā.

-   Tagad jūs esat drošos ūdeņos, - noteica Krasta apsardzes virsnieks. - Apstādiniet motorus un sagatavojieties mūsu uzņemšanai.

Piepeši uz komandtilta parādījās viens no komandas.

-    Ser, ziņojums no Everetas. - Vīrs pasniedza kapteinim lenti ar drukātu tekstu.

Krasta apsardzes virsnieks vēroja veco un izrūsējušo, zaļo prāmi, no kura lobījās krāsa un kura plato pakaļgalu rotāja uzraksts "Klibā zoss". Neizskatījās, ka prāmis palēninātu gaitu.

Kapteinis pievērsa acis ziņojumam, izlasīja to un saniknots papurināja galvu. Viņš izgāja ēterā vēlreiz.

-    Prāmi "Klibā zoss", vai dzirdat mani? Mums pienākusi cita pavēle, un mēs dodamies veikt glābšanas darbus uz zunda ziemeļu daļu. Pateicamies par atsaucību. Varat netraucēts doties tālāk uz Kīstonu. Atkārtoju. Varat netraucēts turpināt ceļu uz Kīstonu.

-    Pateicos, ser, - atskanēja atbilde.

Krasta apsardzes kuģis strauji šķērsoja "Klibās zoss" ķīļūdens vagu, strauji uzņēma ātrumu un gar kreiso pusi apdzina lēnāko peldrīku. Virsnieki uz tiltiņa nepievērsa īpašu uzmanību prāmja kapteinim ar eļļaino seju un grieķu kapteiņa cepuri galvā, kas smaidīja un māja ar roku pa stūres- mājas vaļējo logu. Krasta apsardzes kuģis aiztrauca uz priekšu un, pagriežoties uz ziemeļiem, divsimt jardu tālāk šķērsoja "Klibās zoss" kursu.

Vadīdams prāmi uz dienvidiem, Oskars Čeinijs noņēma no galvas cepuri un nometa uz stūresmājas grīdas. Plāns bija jāmaina. Viņš nedomāja doties uz Kīstonu vai kādu citu kopējo piestātni. Kaut kas tika meklēts, un Čeinijs zināja, kas. Pāri plecam viņš pameta skatienu uz asins palti, kas sāka krāties pie stūresmājas durvju sliekšņa. Lielais duncis bija pāršķēlis ne tikai jūga vēnu un miega artēriju, bet nošķēlis Nata Hobsa galvu pavisam.

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

Lielie skujkoki, no kuriem daži sasniedza deviņdesmit pēdu augstumu, izskatījās kā bojāgājušas flotes apdeguši masti. No gaisa raidītie haubices šāviņi bija atstājuši kokus bez zariem, bet dažus pāršķēluši uz pusēm. Likās, ka ik trešais koks ir bez galotnes. Daudzi turpināja degt.

Haubices šāviņi tomēr nebija izrādījušies tik efektīvi, kā sākumā bija domāts. Biezās lapotnes dēļ daudzi bija sprāguši augstu kokos. Tomēr visur varēja redzēt līķus.

Ap rajonu, kur bija paredzēta helikopteru nolaišanās, Gideons piecdesmit pēdu rādiusā saskaitīja vismaz astoņus bojāgājušos. Viņš izlēca no helikoptera tūlīt pēc pulkveža un pieliecies skrēja tālāk no žvīkstošā propellera.

-    Es vēlos, lai jūs paliekat tepat, van Raj. - Pulkvedis pagriezās un paskatījās uz holandieti. - Es atstāšu jūs kopā ar vienu no vīriem. Jūs darīsiet, ko viņš teiks. Vai sapratāt?

-    Pulkvedi, ja ierīce ir uz salas, tā jādabū rokā pēc iespējas ātrāk.

-    Es saprotu jūsu vēlmi to atrast. Bet mēs vēl neesam tikuši galā ar teroristiem. Liedagā vēl ir viens pretestības centrs. Jums jāpaliek šeit, kamēr uz salas nav droši.

-    Bet kā ar Koula kundzi? - Gideons pajautāja.

-    Esmu devis vīriem norādījumu meklēt viņu. Es negribētu uztraukties arī par jums. Jūs paliksiet tepat! - Tas nebija jautājums. Tā bija pavēle.

Gideons palocīja galvu.

Jūras kājnieku pulkvedis paskatījās uz Gideonu, it kā neuzticētos.

-    Kaprāli! - Viņš pagriezās pret vienu no jaunajiem karavīriem aiz muguras. - Jūs gādāsiet, lai misters van Rajs jums nenozustu no acīm. Ja ar viņu kas notiks, būsiet personiski atbildīgs. Vai sapratāt?

-    Jā, ser!

-    Labi. Bet tagad nodarbosimies ar liedagu. - Pulkvedis devās prom. - Kur ir mans sakarnieks? - Pēc otra helikoptera nolaišanās viņam pievienojās karavīru pulciņš. Blakus pulkvedim parādījās cits jauns karavīrs ar rācijas somu pār plecu un antenas cilpu kā ievainota eņģeļa spārnu aiz muguras. Pulkvedis paņēma no jaunekļa klausuli un sāka runāt, taču Gideons teikto nedzirdēja. Visu noslāpēja helikoptera propelleru žvīkstoņa un motoru rēkoņa uzlidojot. Sacēlās putekļi, Gideons ar kaprāli pagrieza pret lidaparātiem muguru un aizsedza acis.

Helikopters pāri kokiem izlidoja virs jūras. Tam tūlīt sekoja cits helikopters, kas laidās lejā.

-    Liekas, mums no šejienes jāpārvietojas uz kādu citu vietu, - Gideons ierosināja.

Kaprālis neiebilda, tāpēc Gideons devās uz apdegušu koku puduri pakalnā, no kura varēja pārskatīt salas rietumu pusi. Aizgājis tik tālu, ka no helikopteru trokšņa ausis vairs nekrita ciet, viņš atrada lielu, plakanu akmeni, noņēma no pleca mugursomu, nolika zemē, bet pats apsēdās. Viņš ieskatījās pulkstenī. Bija pāri pusdienlaikam, sāka kurkstēt vēders. Kopš vakariņām Džoslinas mājās Sanhu- anas salā viņš neko nebija ēdis. Prātu nodarbināja doma, vai vina ir dzīva vai mirusi.

Helikopteru rūkoņu tālumā periodiski pārtrauca atsevišķi šāvieni vai īsas kārtas, kā arī ložmetēju kārtas.

Kaprālis uzkarināja savu "M-16" uz krūtīm. Piepeši viņa sejā parādījās nemiers.

-    Kas noticis? - Gideons jautāja.

Karavīrs stāvēja uz pārkārušās klints kraujas malā un nolūkojās uz kaut ko tādu, ko Gideons nevarēja saskatīt.

-    Man tas nepatīk. Mūsu silueti te ir pārāk labi redzami, - noteica flotes kājnieks. - Ja tur ir kāds ar šauteni, mēs esam labi mērķi. - Viņš norādīja uz leju, bet Gideons piecēlās, lai apskatītos.

Kraujas piekājē atradās liela māja, kuras viena puse joprojām dūmoja. Nekādas kustības, nekādu dzīvības pazīmju. Aiz mājas atradās krasta ieloks un neliela, vietām izpostīta piestātne ar dažiem pārogļotiem pāļiem, kas slējās virs ūdenslīnijas.

-    Vai tā ir galvenā būve uz salas? - vaicīja Gideons.

-    Manuprāt, jā.

-    Vai jums ir karte?

Flotes kājnieks papurināja galvu.

Gideons pagriezās un sāka skatīties šaušanas virzienā.

-    Cik var saprast, tad liedags ir salas pretējā pusē?

-   Acīmredzot.

-    Tādā gadījumā te ir samērā droši. - Gideons pagājās atpakaļ, iebāza somā roku un izvilka kādu noderīgu mantu, kuru bija iedomājies paņemt līdzi, - nelielu binokli. Parastais lauka binoklis nebija īpaši labs. Lielākam attālumam tas bija par vāju.

Gideons pavērsa binokli pret māju un noregulēja asumu. Izskatījās, ka ēka ir pamesta. Viņš turēja binokli pavisam mierīgi un centās ieraudzīt visniecīgākās dzīvības zīmes, jebko, kas pakustētos. Pāri binokļa redzeslaukam peldēja vienīgi melnu dūmu vērpetes.

-    Vai kaut kas ir redzams? - pajautāja kaprālis.

-    Nē. Gribat paskatīties?

Karavīrs pasmaidīja, pārmeta ieroci pār plecu un paņēma lauka binokli. Ar nepilnīgo optiku viņš sāka pārbaudīt ēku no piestātnei tuvākā gala, meklēdams logos automāta stobru. Viņš nesteidzīgi nopētīja būvi no viena gala līdz otram.

-    Vai kaut ko ieraudzījāt?

-    Nē. - No kaprāļa sejas nemierīgā izteiksme nenozuda.

-     Kāpēc lai mēs nenokāptu lejā un neapskatītos? - Gideons ierosināja.

Kaprālis greizi nosmīnēja.

-    Nav iespējams.

-    Kur ir jūsu piedzīvojumu alkas? - Gideons veltīja jaunākajam vīrietim smaidu, it kā apšaubītu viņa vīrišķību.

-    Es atstāju tās mājās, - atbildēja karavīrs.

Varbūt viņš ir jauns, nodomāja Gideons, bet muļķis ne.

Visiem helikopteriem aizlidojot tālāk no krasta, piepeši troksnis, no kura krita ciet ausis, aprima, taču likās, ka to nomaina skaļas klaigas klajumā aiz muguras. Kaprālis atskatījās, cenzdamies saprast, kas notiek, bet Gideons vēlreiz ķērās pie binokļa. Kad Gideons pagriezās, karavīrs bija pagriezis kraujai muguru, viņa uzmanību saistīja pretējā puse.

-    Kas tur notiek? - Gideons jautāja.

-    Nezinu. Kaut kas ir atgadījies.

Tālumā varēja dzirdēt apšaudi, kas turpinājās. Izklausījās, ka šauj smagais ložmetējs.

Gideons pagriezās un vēlreiz paskatījās uz ēku. Interesanti, vai Džoslinas tur nav? Viņš nezināja, vai uz salas ir arī citas celtnes, bet šai katrā ziņā bija tāds izskats, ka ierīce varētu atrasties tur. Atskatījies uz kaprāli, viņš redzēja, ka tā uzmanību pilnībā saista notikumi nolaišanās zonā. Ja viņam bija sava antena, tagad tā katrā ziņā bija izvilkta. Kaut kas bija atgadījies.

-     Varbūt derētu noskaidrot, kas noticis? - viņš ierunājās.

Gideons paņēma mugursomu un kopā ar flotes kājnieku devās uz nolaišanās zonu. No liedaga atpakaļ nāca karavīri četru piecu vīru grupās, visi apjukuši. Dažs skrēja, dažs gāja soļiem, taču visiem sejās bija baiļu izteiksme.

-     Kas noticis? - Kaprālis mēģināja vienu karavīru apstādināt. Tas vārda tiešā nozīmē izrāvās no rokām. - Pie joda, kas tur ir? Vai kāds var to pateikt? - Kaut kas bija noticis, un jaunos karavīrus uz pakalna savā varā sāka pārņemt bailes. Viņi nāca no liedaga jau lielākās grupās. Varēja nodomāt, ka tā ir vispārēja atkāpšanās.

Gideons pazina paniku, ja tā sākās. Viņš satvēra kādu karavīru aiz rokas. Jauneklis nometa ieroci un lūkojās viņā ar neko neredzošām acīm.

-    Tu! - Viņš stingri paskatījās uz karavīru. - Saki, kas noticis!

-    Vi… vi… Viņa galva. Tā… tā… tā… tā…

-    Kā galva?

-    Pu… pu… Pulkvedis Simonss.

-    Kas noticis ar pulkvedi Simonsu?

-    Viņam norāva galvu.

-    Par ko tu runā?

-     Pulkvedis ir miris. Viņam iešāva galvā. Tā vienkārši… uzsprāga.

-    Kas tagad komandē? - Gideons jautāja.

-    Nezinu, - atbildēja karavīrs.

Gideons uz brīdi atlaida jaunekli, lai sakopotu domas. Iekams zēnu bija iespējams satvert vēlreiz, viņš bija nometis ieroci zemē un nu skrēja no kalna lejup pretējā virzienā.

Gideons pieliecās un pacēla šauteni. Nolaišanās rajonā izcēlusies panika kā drudzis bija pielipusi arī kaprālim, kuru Simonss bija norīkojis pie viņa. Gideons saprata, ka draud nepatikšanas. Apšaude liedagā nerimās, šāva smagais ložmetējs.

-    Kur ir rācija? - noprasīja Gideons.

Neviens nepievērsa viņam uzmanību.

-    Kam ir rācija?

DIVDESMIT ASTOTĀ NODALA

Denveras starptautiskā lidosta

Skots Tegarts pārgrieza pulksteņa rādītājus uz Austrumu laiku, jo pēc nepilnas stundas paredzēja tur nolaisties. Viņš mēģināja aprēķināt, cik stundu pagājis kopš šķiršanās no Dzelkšņa nelielā privātā lidlaukā Ārlingtonā Skegitas ielejā. Kaut arī no prāta neizgāja doma, kas gan Dzelksnim tur darāms, viņš velti neuzdeva jautājumus. Dzelksnis nebija cilvēks, kas bez vajadzības citam ko stāstītu. Tagad Te- gartam vajadzēja pagūt uz lidmašīnu, kas izlidoja uz Austrumu piekrasti.

Nolaidies Denverā, viņš atrada taksofonu rindu un piezvanīja uz Dzelkšņa doto numuru. Uzgriezis mobilā telefona numuru, viņš pēc otrā signāla dzirdēja atbildi.

-    Jā. - Runāja Dzelksnis. Viņš bija aizelsies, un likās, ka vienīgo vārdu noslāpēja tāds kā rūpniecisks fona troksnis. Tāds kā brīdinājuma signāls vai zvans, kad brauc cita transporta līdzekļa pavadībā no aizmugures.

-    Šeit Tegarts.

-    Es jau sāku uztraukties, - noteica Dzelksnis.

-    Nupat ierados. Reiss aizkavējās par desmit minūtēm.

-     Tādā gadījumā laika nav daudz, - bilda Dzelksnis. - Pārbaudi portfeli. Tur būs atslēga ar sarkanu numuru. Tā ir no mantu glabātavas uzgaidāmajā zālē. Sameklē glabātavu. Tur ir viss vajadzīgais un instrukcijas. Vai saprati?

-Jā.

-    Precīzi ievēro instrukciju! - brīdināja Dzelksnis.

-    Kā es sazināšos ar tevi?

-    Tu to nedarīsi, - atteica Dzelksnis. - Tikai ievēro norādījumus. - Saruna tika pārtraukta. Dzelksnis bija nospiedis sarunas beigšanas pogu, iekams Tegarts paguva pateikt vēl kādu vārdu.

Viņš pakarināja klausuli, nolika portfeli uz gludās nerūsējošā tērauda virsmas zem aparāta, attaisīja un ieskatījās tajā.

Viņš nebija izlaidis savu ādas portfeli no rokām kopš tā sakravāšanas iepriekšējā vakarā. Taču portfeļa dibenā atradās misiņa atslēga ar plastmasas birku, uz kuras bija numurs C-142. Dzelksnis droši vien bija to ielicis portfelī no rīta, kad viņi samainījās vietām pie motorlaivas stūres.

Tegarts paņēma atslēgu un pārlaida uzgaidāmajai zālei skatienu, meklēdams skapīšus. Pirmajiem skapīšiem, kurus viņš atrada, nebija vajadzīgā numura. Tegarts ieskatījās pulkstenī. Vēl bija nepilnas astoņpadsmit minūtes, lai sameklētu skapīti un noķertu nākamo lidmašīnu.

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

D ivi helikopteri pari zundam atgriežas uz nolaišanas zonu. Gideons redzēja tos lidojam zemu virs ūdens. Taču šoreiz tie nebija smagnējie "Hueys", ar kuriem bija atvests

Simonss un karavīri. Šie bija mazāki, melni un slaidi. Gideons pazina tumšos siluetus no attēliem žurnālā "Jane's Defence Weekly".

Divi bruņotie helikopteri "Cobra" lielā ātrumā zemu pārlidoja nolaišanās zonai, liekot jūras kājniekiem uz zemes sarauties un mesties sānis. Abi helikopteri pagriezās uz liedaga un apšaudes pusi. Acīmredzot kāds virsnieks bija atradis rāciju.

Gideons negaidīja, kas notiks. Ja viņš gribēja redzēt, kas atrodas mājā, uz turieni vajadzēja doties tūlīt. Kaprālis, kuru pulkvedis Simonss bija norīkojis viņu uzmanīt, bija aizrāvies ar notikumiem liedagā.

Gideons pacēla panikā kritušā jaunā karavīra nomesto "M-16". Viņš uzkarināja ieroci uz pleca, paķēra mugursomu ar instrumentiem un skriešus devās cauri apdegušo koku audzei un tālāk pa putekļainu taku, pēc viņa domām, pareizajā virzienā uz māju klinšu ielokā.

Viņš bija tikai viens no daudziem, kas skrēja no nolaišanās zonas uz visām pusēm. Nepagāja ne minūte, un Gideons jau bija nošķīries no karavīriem pakalnā. Viens pats viņš strauji gāja lejup pa putekļaino taku.

Pēc iziešanas no līkuma ēka parādījās no jauna, šoreiz citā rakursā. Viņš apstājās aiz koka un vēlreiz nopētīja celtni ar binokli, ko izņēma no somas.

Ēkas priekšpusē lielākā daļa logu bija izbirusi, tāpat kā otrā pusē, ko viņš ar kaprāli bija noskatījis no kraujas augšas.

Apskatot vērīgāk mušu traipiem līdzīgos punktiņus uz baltās sienas zem priekšpuses verandas, izrādījās, ka tie ir ložu caurumi.

Pie mājas bija norisinājusies sīva cīņa, un Gideons gribēja noskaidrot, kas to izraisījis. Simonss bija pavēlējis ne- uzbrukt ēkai ar helikopteriem un haubici.

Viņš nopētīja mājas priekšpusi. Šķita, ka no smilšu maisiem sakrautais ugunspunkts ir tukšs, kaut arī gofrētā metāla jumta dēļ tas nebija redzams pilnībā.

Gideons iemeta binokli mugursomā un gāja pa taku tālāk.

Pēc trīsdesmit pēdām taku šķērsoja sīka straumīte. Taka piepeši kļuva pavisam stāva. Zem kājas pajukdama nočirkstēja grants. Gideons satvēra ieroci, lai tajā neiekļūtu smiltis, taču nokrita uz sāna un sāka ripot pa stāvo slīpumu lejā.

No mugursomas izbira tās saturs. Roka atlaida ieroci. Siksna aptinās ap roku, un pusceļā kaut kas aizķēra mēlīti. Automāts izšāva. Lode pašu neskāra, taču šāviens tik tuvu pie auss apstulbināja. Ripojot tālāk, kaut kādā veidā viņam izdevās satvert ieroci no jauna. Viņš turēja to tik stipri, it kā no tā būtu atkarīga dzīvība.

Tikai kūleņošanai krasi izbeidzoties nelielā graviņā, Gideons apjēdza, ka nav pārbaudījis, vai ierocis uzlikts uz drošinātāja un vai tas ir pielādēts. Brīnums, ka viņš nebija sa- šāvies, taču tagad ikviens pusjūdzes attālumā no mājas zināja, ka viņš ir tepat netālu. Gideons brīdi apžilbis gulēja un mēģināja tikt skaidrībā, kurā vietā atrodas.

Sajutis, ka viena kāja deg kā ugunī, viņš paskatījās lejup. Bikses bija pārplīsušas, bet pa plīsumu redzamā miesa atgādināja samaltas zemenes. Labā roka no locītavas līdz elkonim bija nobrāzta.

Cenzdamies atjēgties, Gideons atskatījās uz nogāzi un ieraudzīja no mugursomas gar stāvo taku izbirušās mantas. Somas siksna joprojām bija aptinusies ap vienu roku. Viņš atbrīvojās no siksnas, uzmanīgi nolika somu zemē un pārbaudīja, kas tajā vēl palicis. Tur bija smagais Geigera skaitītājs, kaut ari Gideons šaubījās, vai pēc kūleņošanas lejup tas darbosies.

Binoklis un kompass bija izkrituši. Gideons neapmierināts palūkojās uz nogāzi. Iet kaut ko meklēt tagad nebija laika.

Gideons gudroja, kurā vietā atrodas ieroča drošinātājs un, šķiet, to ieraudzīja. Pats būdams ieroču speciālists, viņš tomēr par šaujamrīkiem zināja maz. Viņš pavilka ķīļveidi- go metāla izcilni vairākas reizes uz priekšu un atpakaļ, līdz noskaidroja, kādā stāvoklī drošinātājs ir fiksēts un kādā ne.

Pēc dažu sekunžu ilgas darbošanās ar ieroci izdevās atdalīt metāla aptveri no ieroča apakšdaļas. Viņš pārbaudīja munīciju. Aptvere bija pilna. Vienu patronu viņš izņēma ārā.

Tā bija piecarpus milimetru NATO patrona. Holande bija viena no NATO dalībvalstīm, taču Gideons labāk pārzināja armijas organizatorisko pusi nekā vieglos ieročus.

Pudelei līdzīgajā patronā bija apmēram divdesmit otrā kalibra lode, tikai smagāka un garāka. Gideons nosprieda, ka lode varētu būt piecdesmit sešdesmit gramus smaga un ar tērauda apvalku. Ierocis šāva precīzi varbūt divsimt jardu attālumā, protams, ja šāvējs bija labs. Gideons tāds nebija, un viņš zināja, ka veiksmes gadījumā varētu trāpīt pa lielu, nekustīgu mērķi no simts jardu attāluma.

Viņš cerēja, ka varbūt ieroci nevajadzēs lietot. Nepieciešamības gadījumā viņš raidīs atsevišķus šāvienus, lai neviens nesadomā tuvoties. Viņš nejuta vēlēšanos kādu nogalināt un vēl mazāk gribēja, ka pats tiek nogalināts.

Gideons iespieda patronu no jauna aptverē, kuru rūpīgi pievienoja ierocim. Pēc tam viņš pārbaudīja drošinātāju vēlreiz, uzmeta ieroci uz pleca, paņēma mugursomu un piecēlās.

Sperot pirmo soli ar ievainoto kāju, tā lika iekliboties. Cauri bikšu audumam spiedās asinis, taču pēc sāpēm varēja spriest, ka ievainojums nav nopietns. Sakopt to nebija laika. Pirmos soļus viņš spēra ar sakostiem zobiem, taču pamazām locekļi iekustējās, dedzinošā sajūta kājā pierima, soļu platums pieauga. Vēl daži soļi - un stīvums izzuda. Viņš devās mājas virzienā. Līdz tai bija jānoiet piecdesmit sešdesmit jardu pāri nelielai pļaviņai.

Lodes triecienu viņš sajuta mirkli pirms šāviena trokšņa. Gideons nokrita kā smilšu maiss.

Denveras starptautiskā lidosta

Tegarts pārbaudīja galvenajā zālē vēl divas nišas, līdz atrada skapīti ar īsto numuru uz durvīm. Viņš ielika atslēgu slēdzenē un pagrieza. Uzmanīgi, spiežot ar vienu roku un maigi velkot ar otru, viņš pavēra metāla durvis mazu gabaliņu, vienīgi tik, lai sudrabainā gaisma iespiestos skapīša tumsā. Pēc tam viņš apskatījās apkārt, vai kāds nenovēro.

Uzgaidāmā zāle bija pilna ar rosīgiem pasažieriem, lielākā daļa no tiem steidzās. Šķiet, ka neviens nepievērsa īpašu uzmanību tam, kas notiek pie skapīšiem.

Tegarts pāri tikko atvērto durvju malai ieskatījās skapītī. Likās, ka uz tā grīdas dažu collu attālumā no durvīm guļ pārlocīta papīra lapa. Uz tās atradās stikla pudele, pēc izskata līdzīga tradicionālajam odekolonam, ko lieto pēc skūšanās. Turpat blakus gulēja tāda kā sērkociņu kastīte.

Tegarts nopētīja, vai pudeli ar durvīm nesavieno aukla, kas liecinātu, ka tur novietota mīna.

Viņš nebija ticējis Dzelksnim jau pašā sākumā. Dzelksnis bija nācis kā darījuma daļa, viņš nesaraujami bija saistīts ar kodolierīci. Tegarts nekad nebija pilnībā sapratis, kāpēc šis bija obligāts darījuma nosacījums.

Tegarta grupai šis vīrs bija izmaksājis krietnu naudu, kuru viņi bija savākuši ar visādām sarežģītām afērām un dažu banku vardarbīgu aplaupīšanu.

Tegarts zināja, ka ierīce, par kuru viņa grupa samaksājusi, var nokļūt zunda dibenā, līdzko Dzelksnis jutīs kādus draudus. Viņš bija redzējis ierīci īsu brīdi tikai reizi, kad Dzelksnis bija aizvedis viņu ar aizsietām acīm uz nezināmu vietu.

Tagad, kad situācija sarežģījās, Dzelkšņa pirmā doma varēja būt Tegarta likvidēšana. Kāpēc lai atstātu dzīvu to cilvēku, kas var viņu pazīt. Dzelksnis taču tieši tāpēc bija nogalinājis sievieti.

Tegarts neredzēja nedz stieples, nedz makšķerauklas, kas savienotu skapīša durvis ar pudeli.

Tā gan nebija vienīgā iespēja. Pudele bija tik liela, lai tajā varētu ievietot sprāgstošu katalizatoru, kuru var detonēt ar fotoelementa palīdzību. Līdzko pēc durvju atvēršanas uz pudeles kristu gaisma pietiekamā daudzumā, tā sprāgtu.

Tegarts uzmanīgi pievēra durvis un pieturēja ar plecu, lai nelielā atspere tās neatgrūstu vaļā. Viņš izņēma no kabatas kabatlakatu, noslaucīja no pieres sviedrus un ieskatījās pulkstenī. Ja viņš gribēja tikt uz nākamo reisu, vajadzēja iekļauties astoņās minūtēs.

Viņš ātri pacēla portfeli, iebāza tajā roku, satvēra spi- rālbloknota lapu žūksni un izplēsa. Tad nometa portfeli un, turēdams lapu žūksni pie spraugas kā vairogu, uzmanīgi pa mazam gabaliņam vēra durvis.

No virslūpas pilēja sviedri. Beidzot durvis bija atvērtas tik plati, lai, iespiedis papīra kārtu starp īkšķi un plaukstu, viņš sāniski iebāztu pa spraugu roku. Pēc tam viņš durvis piespieda ar plecu, lai nepieļautu gaismas piekļūšanu.

Taustīdamies kā aklais un uzmanīdamies, lai pudeli neapgāztu, Tegarts pastiepa roku. Cenzdamies pudeli neapgāzt un nesatricināt, viņš to apņēma ar papīru un mēģināja sataustīt kādu izcilnīti, kas līdzinātos ārpusē pielipinātam fotoelementam. Bija sataustāms vienīgi gluds, simetrisks stikls.

Tomēr, nejuzdamies vēl īsti pārliecināts, viņš izvilka pudeli no skapīša, cieši apņēmis ar papīra aizsegu. Pēc tam viņš satvēra skapīša dibenā guļošo, glīti salocīto papīra lapu.

Izmantodams lūpas un brīvo roku, Tegarts atlocīja vēstījumu un izlasīja. Tas bija drukāts un ļoti īss. Tegarta piere saraucās, bet lūpās parādījās smaids. Norādījumi bija vienkārši, gandrīz vai ģeniāli un lika novērtēt Dzelksni daudz augstāk.

Bailes, ka pudele varētu sprāgt, izgaisa. Viņš uzmanīgi atbrīvoja to no papīra un pārbaudīja, vai korķis aizskrūvēts cieši. Piesardzīgi novietojis pudeli portfeļa dibenā, lai tā neapgāztos un nesāktu tecēt, viņš drošības dēļ aplika tai apkārt šādas tādas mantas.

Vēstījuma pēdējo norādījumu viņš izpildīja mats matā, iebāza papīru no jauna skapītī un palūkojās visapkārt, vai neviens neskatās. Neizņēmis no skapīša rokas, viņš satvēra sērkociņu kastīti, uzrāva sērkociņu un pielaida papīram uguni. Pievēris durvis, lai neizplatītos dūmi, Tegarts pa spraugu virs durvīm noskatījās, kā liesmas pārvērš papīru pelnos.

Kad Tegarts atvēra durvis, no skapīša izvijās tikko manāma dūmaka. Šķiet, neviens to neievēroja. Tegarts izslaucīja pelnus uz grīdas un pārbaudīja pulksteni. Līdz reisam bija palikušas nepilnas piecas minūtes. Paķēris portfeli, viņš skriešus metās uz lidmašīnu. Šķita, ka Dzelksnis tomēr var tikt pie prēmijas.

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

iAtskanot pirmajam šāvienam, Džoslina piesardzīgi pielīda pie nelielā, vēja sakropļoto koku pudura malas. Viņa visu ritu bija dzirdējusi attālu apšaudi, bet šoreiz šāviens bija noskanējis daudz tuvāk.

Džoslina gaidīja un klausījās. Ar tik saasinātu uztveri kā tramīgam briedim viņa izlīda no krūmiem, satvērusi no mirušā kaujinieka paņemto mašīnpistoli ar vienīgo vēl palikušo aptveri. Maisu ar pistoli un granātu viņa bija noslēpusi tukša koka dobumā. Tas būs pēdējais glābiņš, ja nāksies atkāpties.

Tikko izlīdusi nelielās audzes malā un paskatījusies uz taku, Džoslina ieraudzīja viņu simts jardu tālāk sēžam uz zemes, skatāmies uz biksēs ieauto kāju un kaut ko darām ar vienu roku. Tās bija tās pašas bronzas krāsas bikses un baltais krekls, kas iepriekšējā vakarā, kad viņš atstāja Džos- linu pie Fraidīhārboras ostas vārtiem.

Lielais vīrs, kas sēdēja zemē un pētīja savu kāju, bija Gideons. Džoslinai nebija ne jausmas, kā viņš nokļuvis uz salas, bet viņu tas neinteresēja. Džoslina zināja, ka Gideons ieradies pēc viņas un viņa nav vairs viena. Nedomājot viņa nometa ieroci un skrēja.

Gideons viņu neredzēja. Likās, ka visu viņa uzmanību saista zemē noliktā mugursoma un ēkas priekšpuse. Viņš pat nepaskatījās uz audzi augstajā kraujā sev aiz muguras.

Džoslina gar milzīgiem smilšakmens bluķiem nokļuva līdz nelielai gravai, pa kuru tecēja sīks strautiņš. Džoslinai nolaižoties gravā un mēģinot izlīst no tās pretējā pusē, Gideons nozuda skatienam. Viņa nespēja izrāpties otrā pusē, jo arvien noslīdēja lejā. Viņa ķērās pie nelielām augu saknēm pretējā pusē, taču tās palika rokā. Viņa pagriezās un pa mazākās pretestības ceļu devās straumītes virzienā uz leju.

Likās, ka Džoslina skrējusi vairākas minūtes, kaut īstenībā tās bija tikai dažas sekundes. Galva atkal parādījās virs gravas malas, un viņa ieraudzīja Gideonu pāri pļaviņai klibojam uz mājas pusi.

Džoslina pacēla roku un gribēja Gideonam uzsaukt, te pēkšņi trieciens ar šautenes laidi pa galvu nogāza viņu gravas dibenā.

Džoslina nebija pamanījusi vīru, kurš bija ieslēpies starp akmeņiem tieši virs viņas. Pirms nokrišanas uz viena pleca un ieripošanas seklajā strautiņā Džoslina tikai uz mirkli paguva ieraudzīt baismu un apdegušu seju.

Apdullusi viņa paskatījās uz augšu un ieraudzīja, ka vīrietis mērķē.

Baks Tompsons bija izcils šāvējs, taču sprādzienā, ar kuru viņš tika izmests no ugunspunkta, šautene bija atsitusies pret zemi. Viņš nostādīja optiskā tēmēkļa krustpunktu pret vīra krūtīm un nospieda mēlīti.

Džoslina nespēja attapties no sitiena un piecelties no strautiņa kājās. Cauri gravai izskrēja šāviena asā spraksta atbalss. Jau pēc mirkļa vīrs bija virs viņas un, Džoslinai sle- joties uz ceļgaliem, pielika stobru viņai pie deniņiem tieši zem matiem. Auksts, ciets tērauds.

Vīrietis atvilka aizslēgu, izmeta tukšo patronu un iebīdīja stobrā nākamo.

-    Nekliegt!

Viņa virināja muti, bet no tās nenāca ne skaņas.

-    Nevajag, - viņš ierunājās ar greizām, vienā kaktiņā melni apdegušām lūpām.

Pēc tā, kā vīrietis bija šāvis un no spraugas starp akmeņiem tūlīt nolēcis gravas dibenā, Džoslina saprata, ka lode trāpījusi mērķī. Gideons bija miris. Šī doma ietekmēja apziņu, taču viņa nespēja atzīt tāda fakta realitāti.

Džoslina sāka kliegt. Viņa nespēja atraut skatienu no vīrieša sejas. Tajā bija iemiesojušies visi pēdējo divdesmit četru stundu drausmie notikumi. Džoslina kliedza aiz šausmām un pretīgumā pret nāvi, kas izplatījās visapkārt.

Likās, ka vīrs zaudējis labo aci. Viņa sejas viena puse atgādināja blāvu, kausētu vasku, bet daļa no tās bija apsvilusi melna kā gaļa, kas pārāk ilgi atstāta uz iesma virs oglēm.

Džoslina pazina viņu pat šādā izskatā. Šis vīrietis bija šāvis ar optisko tēmēkli, viņa to bija redzējusi spogulītī tēmējam no smilšu maisiem, kad Džoslina gulēja blakus atvērtajām durvīm. Kā viņš bija palicis dzīvs pēc ugunspun- kta uzsprāgšanas - tas nebija saprotams.

Viņa labās acs skatiens šaudījās starp Džoslinu un gravas malu, pāri kurai nekas vairs nebija redzams. Viņš samērā viegli iesita Džoslinai ar stobru pa galvu - vienīgi tik, lai viņa pārtrauktu kliegšanu, kas griezās ausīs kā nazis.

Džoslina skatījās uz vīrieti dzīvās šausmās, taču pārstāja kliegt.

Pacēlis stobru uz augšu, viņš saķēra Džoslinu aiz rokas un rupji uzrāva kājās. Pēc tam pagrūda gūstekni uz gravas seklo galu, kas beidzās pļavā.

Viņi izgāja uz līdzenas zemes netālu no mājas. Džoslina pa priekšu, vīrieša šautenes stobrs bija viņai pie krustiem.

Turēdams Džoslinu starp sevi un nošauto upuri, vīrs ar veselo aci pāri viņas plecam mēģināja saskatīt pļavā guļošo līķi. Zāle un savvaļas puķes veidoja pēdu biezu necaurredzamu jūru, kas stiepās simts jardu visas pļavas garumā. Nonācis lejā, šāvējs vairs nevarēja atrast mērķi. Drošības dēļ viņš gribēja iešaut tajā vēl vienu lodi.

Ejot gar mājas galu, viņš pievilka Džoslinu sev klāt kā vairogu. Viņa saoda pār plecu nākamo apdegušas gaļas smaku, saklausīja smago elpu, gaisam plūstot cauri apdegušajiem gaisa vadiem.

- Lēnāk! - Vīrieša balsī ieskanējās bailes.

Džoslina saprata, ka jebkurā brīdī viņš var nospiest mēlīti un lode tad sadragās krustus.

Piespiedies ar muguru pie sienas, vīrietis turēja Džos- linu cieši sev klāt kā savdabīgu smilšu maisu.

-    Kas tur bija? - viņš iečukstēja Džoslinai ausī.

-    Par ko jūs runājat?

-    Par smilšu maisiem aiz mājas. Kas tajos bija?

-    Es to nedarīju, - atteica Džoslina.

-    Vai sprāgstvielas?

Viņa pamāja ar galvu.

-Kas?

-     Vīrs, kuru sauc Dzelksnis, - Džoslina paskaidroja. - Viņš bija pavēlējis tos mīnēt.

-    Kāpēc viņam to vajadzēja?

-     Viņš nevēlējās atstāt lieciniekus. Viņš negribēja, lai kaut viens no jums paliktu dzīvs.

-    Es tev neticu.

-    Iešauj tur! - Džoslina norādīja ar galvu uz smilšu maisu nocietinājumu mājas priekšā. Tas atradās ne vairāk kā trīsdesmit pēdu attālumā.

Vīrietis paskatījās norādītajā virzienā, kaut ar vienu roku stingri turēja Džoslinu aiz pleca sev priekšā, bet ar otru spieda šautenes stobru viņai pie muguras.

-    Ja neticat man, tad dariet to, - sacīja Džoslina.

-    Es izdomāju ko labāku, - sacīja vīrs. - Ej uz turieni! - Viņš atlaida Džoslinas plecu un spēcīgi iegrūda ar stobru mugurā.

Džoslina pastreipuļoja dažus soļus uz priekšu un apstājās.

-    Ej! - Vīram bija grūti elpot, viņš gandrīz elsoja.

Džoslina iedomājās: ja izdotos aizkavēt viņu kaut dažas sekundes, varbūt viņš zaudētu samaņu. Viņa pagriezās un paskatījās atpakaļ.

-    Jūs gribat mani nošaut. Dariet to tūlīt!

-    Nē. Es gribu, lai tu aizej tur. - Viņš pamāja ar šauteni uz smilšu maisu pusi.

-    Es teicu taisnību. Es to nedarīju.

-   Tu šāvi pa maisiem.

-    Tikai tāpēc, ka jūs šāvāt uz mani.

-    Kusties! - pavēlēja vīrs. Vienīgajā acī, kas kvēloja apdegušajā sejā, iedegās niknums.

Džoslina atkāpās vairākus soļus un pacēla uz augšu rokas, tā uzsvērdama, ka ir bez ieroča. Paskatījusies vīrieša sejas paliekās, viņa saprata, ka tas neko nedos. Viņš juta tikai savas sāpes un alka pēc atmaksas. Džoslina pakāpās vēl dažus soļus atpakaļ.

Vīrietim cenšoties neizlaist viņu no labās, redzošās acs loka, pārvietojās šautenes stobrs.

-Ej tālāk!

Džoslina paspēra vēl dažus soļus atpakaļ un paskatījās pār plecu. Viņa atradās labi ja piecas pēdas no smilšu maisu nocietinājuma.

-    Nostājies pret maisiem! - Vīrietis pielika šauteni pie pleca un mēģināja ieskatīties optiskajā tēmēklī. Nepilnu trīsdesmit pēdu attālumā acīs viss aizmiglojās. Tomēr no šāda attāluma aizšaut garām smilšu maisiem nebija iespējams.

Stabilitātei viņš piespieda augumu pie mājas sienas, bet pats, vairīdamies no sprādziena, aizslēpās aiz stūra.

Džoslina kāpās atpakaļ, līdz kājas un dibens atdūrās pret smilšu maisiem. Piespiedusies pie tiem, viņa lūdzās: "Mīļais Dievs, kaut viss būtu beidzies!"

No mājas stūra tieši acu līmenī nošķēlās plāna skaida, un tūlīt arī virs kraujas atskanēja atbalss. Vīrietis brīdi stāvēja kā pārdabisku spēku balstīts, bet tad stobrs noliecās sešas collas uz leju un šautene izkrita no rokām. Kājas ceļgalos ieliecās. Džoslinas acu priekšā vira auguma stingrās aprises sakustējās un viņš saļima putekļos pie mājas.

Džoslina pagriezās un atskatījās uz pļavu aiz muguras. Starp zālēm un savvaļas puķēm uz ceļgaliem stāvēja milzis ar šauteni rokās.

Gideons paskatījās debesīs un pateicās Dievam par laimīgo šāvienu.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

Flotes kājnieku strēlnieks pārbaudīja šauteni, kuni bija pacēlis no zemes blakus mājai. Viņš konstatēja, ka tēmēklis izkustināts, visticamāk, uzsprāgstot ugunspunktam, tāpēc tas vairs nebija precīzs. Bakam Tompsonam šaujot uz Gideonu, lode bija novirzījusies sānis par vairākām collām.

Flotes kājnieki kopā ar Gideonu trīs stundas pārmeklēja visas ēkas uz salas. Geigera skaitītājs uzrādīja tikai periodisku fona radiācijas palielināšanos, bet neko vairāk. Nekas neliecināja par kodolierici. Tūlīt pēcpusdienā ieradās KIK komanda, lai turpinātu meklēšanu. Gideonu ar Džos- linu iesēdināja helikopterā un nogādāja Jūras kara flotes gaisa bāzē Vidbijas salā, kur katru aizveda uz savu pusi.

Džoslina gribēja uzzināt, kāpēc viņi aizturēti, taču neviens nekādus paskaidrojumus nesniedza.

Bāzē flotes darbinieces uzraudzībā viņu ielaida dušā nomazgāties, pēc tam viņu ātri pārbaudīja ārsti, kas apkopa daudzos nobrāzumus un brūces.

Flotes ārsts par Džoslinas veselības stāvokli nebija īsti drošs un izteica pieņēmumu, ka viņa varētu būt kontuzēta. Puns pakausī no sitiena naktī pie ostas, kā arī vaigs pēc Tompsona šautenes laides trieciena bija stipri uztūkuši un mainījuši krāsu. Ārsts izteica šaubas, vai viņa pārcietīs ceļojumu.

-   Vai tas rada draudus dzīvībai? - apjautājās FIB aģents ar akmenscietu seju.

-    Varbūt arī ne, taču atbildību es neuzņemtos, - atbildēja ārsts.

-    Viņa var ceļot, - sacīja aģents.

Notraipītā un saplēstā apģērba vietā Džoslinai izsniedza zilu flotes kombinezonu, un divu aģentu pavadībā viņa tika nogādāta nelielā Gaisa kara spēku reaktīvajā lidmašīnā. Pēc brīža nelielās lidmašīnas durvīs parādījās Gideons, arī flotes kombinezonā, saliecies gandrīz divtik mazs. Ieraudzījis apsaitēto un tīri noberzto Džoslinu par diviem numuriem lielākā kombinezonā, viņš pasmaidīja.

-    Jauki! Cik labi, ka tā no tevis neatšķiras pēc krāsas.

-    Sēdieties un piesprādzējieties, - sacīja aģents.

Gideons iekārtojās krēslā blakus Džoslinai.

Viņi sarunājās gandrīz stundu, kamēr reaktīvo dzinēju rūkšana abus iemidzināja. Džoslina uzlika galvu Gideonam uz pleca, viņš atspieda savu pret viņējo.

Gideonu pamodināja pakāpeniskā augstuma un gaisa spiediena samazināšanās. Viņš instinktīvi gribēja paskatīties pulkstenī, bet atklāja, ka tas pazudis. Kopā ar apģērbu tas bija palicis Vidbijas salā. Viņš sagrozījās. Džoslina samirkšķināja acis un pamodās. Viņa izstaipījās un nožāvājās.

-    Manuprāt, mēs drīz nolaidīsimies, - Gideons ierunājās. - Vai nezini, cik ir pulkstenis?

Džoslina paraudzījās uz tukšo rokas locītavu.

-Nē.

Viņa paskatījās pa logu, taču nekas nebija redzams. Lidmašīna lidoja mākoņos, kas bija biezi kā putra.

Pēc desmit minūtēm lidmašīnas riteņi jau ripoja pa skrejceļu. Lidmašīna piebrauca pie liela angāra un apstājās. Gar skrejceļa malu stāvēja vienīgi armijas lidmašīnas - iznīcinātāji un transportlidmašīnas.

Gideons pielieca galvu, mēģinādams kaut ko ieraudzīt pa zemajiem iluminatoriem. Simt jardu tālāk lielā angārā stāvēja liela, zilbalta lidmašīna ar sudrabainiem spārniem. Uz lidmašīnas astes bija uzkrāsots milzīgs Amerikas karogs, bet augstāk numurs 28000. Uz fizelāžas baltās augšējās daļas bija uzraksts skaidriem, melniem burtiem: AMERIKAS SAVIENOTĀS VALSTIS.

-   Manuprāt, mēs atrodamies Endrūsas Gaisa kara bāzē, - ierunājās Gideons.

Skrejceļa malā blakus lidmašīnai piebrauca tumši zils valdības mikroautobuss. Gideonam nācās kājas atliekt ar rokām, un pat tad, izlīdis pa mazās armijas lidmašīnas durvīm, viņš bija tik stīvs, ka tikko spēja paiet. Varēja domāt, ka viņš izkļuvis no sardīņu kārbas.

Džoslina nogāja pa pakāpieniem pirmā. Tikusi uz stabilas zemes, lidojumā atpūtusies, viņa kļuva drošāka un uzrunāja vienu no aģentiem:

-    Uz kurieni mūs vedīs?

-    Tad jau redzēsiet.

Aģents atbīdīja mikroautobusa durvis un aicināja ar rokas mājienu iekāpt. Džoslina nepakustējās, bet, līdzko mašīnā gribēja kāpt Gideons, viņa to aizturēja.

-    Vai mēs esam apcietināti?

Aģenti palūkojās uz Džoslinu, pēc tam viens uz otru.

Spriežot pēc izskata, viņi paši to nezināja.

-     Ja esam apcietināti, es gribu tikties ar advokātu un uzzināt, par ko tieku apsūdzēta.

-    Vēlāk, - atteica aģents.

-    Nē, tagad.

Uz viņu bija šauts, viņai bija sperts un draudēts ar ieroci, sprādzienā viņa bija gandrīz izcepusies. Viņa nedomāja kustēties no vietas, iekams nebūs saņēmusi atbildi uz dažiem jautājumiem.

Gideons ieskatījās viena aģenta nopietnajā sejā.

-     Man liekas, šī nav īstā reize, lai pieprasītu juridisko principu ievērošanu. - Viņš paņēma Džoslinu pie rokas un maigi norādīja uz mikroautobusu.

-    Uz kurieni mūs vedīs?

-    Nezinu.

-     Nekur es nebraukšu! Nebraukšu, ja neatbildēsiet uz vienu otru jautājumu.

-    Ja tu nebrauksi, var gadīties, ka tevi iesēdina mašīnā ar spēku.

-    Ieklausieties, ko viņš saka, - bilda aģents.

-     Es gribu runāt ar kādu varas pārstāvi, - paziņoja Džoslina.

-    Tieši tur mēs jūs vedam, - sacīja aģents. - Uz tikšanos ar varas pārstāvi.

Džoslina paskatījās uz Gideonu. Viņa nebija sajūsmināta. Viņa sakrustoja rokas un piecirta kāju, bet nekustējās.

-    Jebkurā laikā mēs varam piezvanīt uz Holandes vēstniecību, - pavēstīja Gideons.

Džoslina palūkojās uz lielo vīrieti, stingrās līnijas ap lūpām pagaisa, stingrā apņēmība izzuda, un viņa iekāpa au- tobusiņā. Aģents nogrozīja galvu.

Apmēram pēc stundas ilga brauciena pa pārpildītajām pilsētas ielām parādījās pazīstamas vietas. Linkolna memoriāls, pa gabalu tam pretī Džefersona memoriāls, Vašingtona obeliska slaidais siluets. Džoslinai nekad nebija gadījies būt Vašingtonā, un, braucot garām šīm vietām, viņa pie- plaka pie tumšinātā loga gluži kā tūriste.

Šķita, ka Gideons visu uzņem mierīgi. Iepriekšējo dienu adrenalīna pieplūdumam beidzoties, viņš izskatījās saguris pat pēc gulēšanas lidmašīnā. Gideons ar rāvienu nāca pie pilnas apziņas tikai tad, kad autobusiņš nogriezās un apstājās pie melniem dzelzs vārtiem.

Izteiksme Džoslinas sejā pauda visu.

-    Vai patiešām noticis tas, ko es domāju?

Gideons neteica ne vārda, bet, paliecies uz priekšu, skatījās pāri brīvajam sēdeklim starp abiem aģentiem. Tālumā aiz melnajiem kaltas dzelzs vārtiem mirdzēja Baltā nama ovālais portiks ar doriešu kolonnām.

Viens no aģentiem nozibināja apliecību sargam, kas bija ģērbies formastērpā, un gaidīja, kamēr tas piezvanīs pa telefonu. Pēc dažām sekundēm dzelzs vārti atvērās. Autobusiņš izbrauca uz Prezidenta Rietumu avēnijas, nogriezās pa labi un apstājās pie rietumu spārna ieejas.

Autobusiņa durvis bez liekām ceremonijām atslīdēja vaļā, un divi slepenā dienesta aģentiem uzkrītoši līdzīgi vīri, tērpušies uzvalkos, palīdzēja Džoslinai ar Gideonu izkāpt no mašīnas.

Neteikuši nevienu vārdu, aģenti aizveda abus garām sargam. Vispirms viņi nogriezās pa labi un gāja pa kāpnēm uz leju. Džoslina saoda ēdiena smaržu. Nogājuši lejā, viņi ieraudzīja Baltā nama ēdamzāli, kaut ko līdzīgu nelielai kafejnīcai.

-    Pagaidiet šeit!

Viens aģents palika pie viņiem, bet otrs devās uz lielām, slēgtām durvīm. Tām blakus dežurēja flotes kājnieks parādes tērpā ar pistoli pie jostas. Aģents spiedpogu panelī pie durvīm sastādīja šifru, durvis atvērās, un viņš nozuda aiz tām.

Kafejnīcā valdīja dzīvība. Pa kāpnēm augšā un lejā steidzās jauni vīrieši kaklasaitēs, uzrotītām piedurknēm un jaunas sekretāres īsos svārciņos, turklāt izskats visiem bija tāds, it kā viņi kalpotu pašam Dievam.

Apmestās sienas bija spīdīgi baltā krāsā ar koloniju [2] laika frontoniem virs durvīm.

Likās, neviens nepievērš īpašu uzmanību nedz Gide- onam, nedz Džoslinai. Kaut viņa jutās kā cietumnieka togā ietērpta ekskursante, viņa sakārtoja matus un vēlējās, kaut būtu ķemme un spogulis, un mazliet kosmētikas, lai varētu sevi sapost.

Pēc mirkļa durvis atvērās vēlreiz un parādījās atkal tas pats aģents. Kopā ar viņu iznāca vecāks vīrs kreklā ar uzrotītām piedurknēm, zemu nolaistu kaklasaiti un šaurām, līdzīgi cepures nagam uz pieres uzbīdītām brillēm.

Viņš noņēma no pieres brilles un paņēma tās vienā rokā.

-   Acīmredzot Koula kundze un misters van Rajs. - Vīrs padeva roku, un viņi pirmo reizi šajā dienā ieraudzīja kāda cilvēka sejā smaidu. - Mani sauc Sajs Hiršbergs.

Gideonam vārds bija pazīstams.

-     Es esmu prezidenta padomnieks nacionālās drošības jautājumos. Pateicos jums abiem, ka varējāt ierasties.

-    Es nezināju, ka mums ir izvēle, - atteica Džoslina.

Hiršbergs atbildi ignorēja.

-    Vai neesat izsalkuši? Vai nevēlaties padzerties?

-    Es no slāpēm mirstu nost, - sacīja Džoslina.

-    Ko jūs vēlētos?

-    Gāzēto ūdeni, ja šeit tāds ir.

-    Būs. Un jūs, mister van Raj?

-    Ļoti labi. To pašu.

Hiršberga skatiens lika slepenajam aģentam acumirklī pārvērsties par apkalpojošo personālu.

-    Un pie reizes sadabūjiet pāris sviestmaižu.

-    Bez gaļas, - piebilda Džoslina, aģentam dodoties uz ēdamzāli.

-     Lūdzu, iesim! - Hiršbergs aicināja. - Jautājumu ir milzum daudz, bet laika maz.

Pievedis abus pie durvīm ar šifra atslēgu, viņš tās atvēra un ielaida iekšā. Izrādījās, ka tā ir konferenču zāle ar diviem nelieliem birojiem gar trim sienām, datorcentriem un maziem nodalījumiem sakaru aparatūrai. Galvenā apspriežu telpa bija neliela, šķita, ka tā ir pārblīvēta un katra kvadrātcolla kalpo noteiktai vajadzībai.

Uz ekrāna pie sienas bija redzama karte. Tā bija mazā mērogā un ļoti pazīstama. Kartē bija sīki atainots liels Pjū- džita zunda ziemeļu gala nogabals, rajons ap Sanhuanas salām.

Vēl telpā bija taisnstūrī sakārtoti galdi ar brīvu vietu vidū, pie galdiem sēdēja vairāki vīrieši un divas sievietes. Daži vīrieši bija formastērpos.

Patlaban risinājās intensīvas pārrunas. Gideons ar Džos- linu bija ieradušies apspriedes vidū. Daži pacēla acis, taču neviens viņiem īpašu uzmanību neveltīja.

Gideons tūlīt vienu sievieti pazina. Šeila Džonsteda bija Savienoto Valstu vēstniece ANO.

Džoslinas skatiens apstājās pie vīrieša telpas tālākajā galā. Pati pret savu gribu viņa nespēja nelūkoties uz mierīgas gaismas lokā sēdošo Savienoto Valstu prezidentu.

Viņš nesmaidīja un neapzinājās citu klātbūtni, viņš pat nepaskatījās sānis, jo bija iegrimis sarunā ar vīru, kas sēdēja galda otrā pusē ar muguru pret Džoslinu.

-     Man jāatkārto, ka tas ir ļoti svarīgi, - sacīja prezidents.

-    Ser, es saprotu, - sacīja vīrietis.

Džoslina neredzēja viņa seju, taču balss šķita pazīstama. Džoslina nosprieda, ka varbūt dzirdējusi šo balsi televīzijā.

Viņai un Gideonam piedāvāja apsēsties uz krēsliem pie sienas aiz durvīm. Telpa bija pilna līdz pēdējam. Pie sienām, apbruņojušies ar piezīmju burtnīcām un pildspalvām, stāvēja palīgi un ik pa brīdim kaut ko pierakstīja. Te valdošais sasprindzinājums bija jūtams gandrīz fiziski.

-    Ser, es apzinos, cik tas ir svarīgi, taču iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem sniegtās liecības, ja tas kaut ko nozīmē, ir konfidenciālas.

-    Situācija ir kritiska, - skaidroja prezidents. - Vai jūs to nesaprotat?

-    Jā, es saprotu. - Balss bija pazīstama. Džoslina mēģināja pastiept kaklu, lai redzētu runātāja profilu, taču tas neizdevās.

-     Tādā gadījumā palīdziet, - sacīja prezidents. - Jūs esat vienīgais, kas iepazinies ar visām liecībām, kuras saistītas ar šo lietu. Es kā prezidents oficiāli lūdzu jūs izstāstīt visu, kas jums zināms par šīs lietas izmeklēšanu.

-     Visu cieņu, ser, - sacīja vīrs, - bet krimināllietu izskatīšanas noteikumu sestajā punktā nav neviena izņēmuma, kas pieļauj iepriekšējās izmeklēšanas rīcībā nonākušās informācijas izpaušanu pat tad, ja tas nepieciešams nacionālās drošības interesēs.

Apgaismība nāca pār Džoslinu kā zibens spēriens. Vīrietis, kas sēdēja ar muguru pret viņu, bija Tomass Mako- lijs, Savienoto Valstu prokurora palīgs Sietlā, vīrs, kuru Bel- dena bēgšanas dēļ viņa bija pametusi tiesas namā gaidot.

-    Ja likums šādu izņēmumu neparedz, tas jālabo, - sacīja prezidents.

-    Tas ir jautājums, kuru pienākas risināt jums un Kongresam, - atteica Makolijs.

Džoslina savilka uz augšu uzaci. Makolijs nepārprotami peldēja dziļos politiskos ūdeņos.

Prezidents pameta gaisā zīmuli. Tas nokrita nevienam nepiederošā teritorijā starp galdiem.

-     Viņš ir jūsu cilvēks, - noteica prezidents. - Nodarbojieties ar viņu jūs. - Prezidents uzrunāja ģenerālprokuroru Eibu Čārnesu, kas sēdēja pāris krēslu tālāk.

Čārness neomulīgi uzsmaidīja Makolijam un izbrauca ar pirkstiem caur plānajiem, izspūrušajiem matiem, kas atstāja galvas virsu arvien straujāk. Uz viņa krekla zem padusēm bija izveidojušies sviedru plankumi, pāri šaurajiem pleciem stiepās plati bikšturi.

Čārness nebija liela auguma vīrs, taču visa viņa vara ieskanējās balsī.

-    Dēls, mums nav laika iztirzāt visus priekšrakstus, kas attiecas uz iepriekšējo izmeklēšanu. Ja jūs esat atklājis, ka valstī nelikumīgi ievesta kodolierīce, tad, pēc mūsu ieskata, jūsu pienākums bija brīdināt visas attiecīgās pārvaldes, Nacionālās drošības padomi un armiju.

Makolijs palocīja galvu.

-    Tātad jāizdara pieņēmums, ka jūs šādu informāciju neesat ieguvis.

-    Pilnīgi pareizi.

-     Labi. Prezidentam ir vienkāršs jautājums. Tas skar valdības politiku. Mums jāzina, vai jūsu izmeklēšanā kāda liecinieka liecībās nav parādījies Viktora Koļikova vārds.

-    To es nevaru teikt, - Makolijs atbildēja.

Čārness skatījās griestos un dusmās vārījās. Viņš negribēja iedziļināties sīkumos, vismaz ne Baltā nama darbinieku un militārās vadības klātbūtnē. Kabineta locekļi zināja vai vismaz nojauta, kur slēpjas sarežģījumi. Prezidents nevarēja būt drošs, ka neuzpeldēs Koļikova vārds. Ja tas notiks, ja saistībā ar zemessargu aktivitātēm Vašingtonas štatā vēlāk tiks izvirzīta apsūdzība, ja izrādīsies, ka Koļikovs iejaukts masveida iznīcināšanas ieroču piegādē grupai, prezidents nespēs stāties ceļā šo faktu nākšanai atklātībā.

Savukārt, ja Koļikova vārds izmeklēšanā ir pieminēts, incidentu varētu izbeigt, veicot bumbas meklēšanu zemākā līmenī. Ja izdotos atrast bumbu ātri un klusu, sabiedrība par Koļikova līdzdalību šajā lietā neuzzinātu. Fakts, ka prezidents pieņēmis līdzekļus vēlēšanu kampaņai, būtu tikai sīks zibsnis televīzijas ekrānā.

-    Vai jūs gribat teikt, ka to nezināt? - vaicāja Čārness.

Makolijs neatbildēja.

-     Varbūt jūs gribat teikt, mister Makolij, ka neatceraties, vai izmeklēšanas gaitā šis vārds ir dzirdēts?

-    Es teicu, ka nerunāšu par iepriekšējā izmeklēšanā uzklausīto liecinieku liecībām pēc būtības telpā, kas pilna ar cilvēkiem, kuriem nav tiesību saņemt šādu informāciju.

-    Tātad ar visu, ko zināt šajā lietā, jūs drīkstat iepazīstināt ģenerālprokuroru? - jautāja prezidents.

Makolijs, bridi klusējis, dziļi ievilka elpu.

-    Ja es būtu pārliecināts, ka informācija neizplatīsies tālāk un tiks izmantota vienīgi likumīgiem tiesībsargājošo struktūru mērķiem, - sacīja Makolijs. - Vienīgi izmeklēšanas vajadzībām un lai par noziegumu tiktu saņemts sods.

Prezidents paskatījās uz Čārnesu un pasmaidīja. Beidzot vezums bija izkustējies no vietas. Čārness varēja atsevišķā telpā iegūt vajadzīgo informāciju no Makolija un pēc tam privāti ar visu iepazīstināt prezidentu.

Čārness bija nelaimīgs. Tas, ko prezidents gribēja darīt, katrā ziņā bija kriminālnoziegums, turklāt tā īstenošanai viņš gribēja izmantot Tieslietu ministriju. Lai varētu nospraust kursu un zināt, cik agresīvi var meklēt ierīci, viņam bija jāzina, kāda ir Koļikova loma.

-    Mister Čārnes, es ieteiktu jums apspriesties ar misteru Makoliju privāti. - Prezidents pamāja ar galvu. - Varat izmantot kādu mazo apspriežu telpu. - Viņš norādīja uz kaut ko līdzīgu skapim turpat Operatīvajā centrā.

Jau celdamies kājās, Makolijs ieraudzīja Džoslinu. Viņš smagi nopūtās un novērsa skatienu. Viņi abi zināja, ka valdības izmeklēšana tiks kompromitēta, un, ja vien Čārness nav no dzelzs, tūlīt pēc iziešanas no apspriežu telpas prezidents izsūknēs no viņa informāciju kā no grīdsegas.

Džoslinas cieņa pret tādiem cilvēkiem kā Makolijs, kuri cīnījās ierakumos, pieauga. Viņa pieliecās tuvāk Gideonam.

-    Kas tas Koļikovs tāds ir?

Gideona sejā parādījās mīklains smaids.

-     Ieroču tirgotājs, - viņš nočukstēja. Koļikova vārds Santakristas institūta ziņojumos bija parādījies diezgan bieži, un cilvēkiem, kas nodarbojās ar ieroču kontroli, tas nebija svešs.

Džoslina paskatījās uz Gideonu.

-    Vai kodolieroču? - viņa čukstus pajautāja.

Gideons pacēla vienu roku un novicināja, kā teikdams,

ka viss ir iespējams.

-    Un kā ar to otru juristu? - vaicāja prezidents. - Kā sauca to sievieti?

-    Džoslina Koula, - ierunājās Hiršbergs.

-    Jā, Koula. Vai kādam par viņu kas zināms?

-    Viņa ir šeit, mister prezident.

-    Ak! - Piepeši prezidents sarosījās un apskatījās visapkārt, meklēdams sievieti lietišķas sievietes kostīmā. -Kur?

Džoslina kā šaubīdamās pacēla roku. Redzot, kā izrīkojās ar Makoliju, viņai radās šaubas, vai vēlas ko teikt.

-Ak!

Prezidents noskatījās uz viņas apģērbu, nobrāzto seju un čukstus kaut ko pateica vīram pa labi. Tas pasniedza vairākas papīra lapas un nelielu kastīti. Kā parasti, kad tiek apspriests kāds cilvēks, prezidents skatījās uz Džoslinu, klausījās un māja ar galvu.

Uzklausot īso ziņojumu, prezidenta sejā parādījās izbrīns un pierē ievilkās grumbas. Palīgs iztaisnojās, prezidents pievilka krēslu pie galda.

-    Cik saprotu, jaunkundz, jūs esat aizvadījusi pāris ļoti smagu dienu. Lūdzu, nāciet pie galda! Džentlmeņi, atbrīvojiet vietu un piedāvājiet krēslu.

Ūdeņi pašķīrās. Piepeši Džoslinu virzīja uz Makolija tukšo krēslu. Viņa ietiepās un bez Gideona negribēja iet.

-    Vai jūsu draugs? - vaicāja prezidents.

-    Viņš ir Gideons van Rajs, - atbildēja Džoslina. - Varu pateikties tikai viņam, ka atrodos šeit. Citādi es būtu mirusi.

-    Lūdzu, nāciet uz priekšu, mister van Raj! Ari jūs.

Kāds vīrietis, kas sēdēja pie galda, piecēlās un atdeva

savu krēslu Gideonam. Nu viņi divatā devās pie galda un apsēdās.

-    Es ceru, ka jūs abi apzināties situācijas nopietnību? - pavaicāja Hiršbergs.

-     Es domāju gan, - sacīja Džoslina. - Bet mums nav zināms viss.

-    Es uzdrīkstos teikt, ka varbūt jums ir zināms krietni vairāk nekā mums, - bilda prezidents. Viņš pasmaidīja, un pie galda atskanēja daži jautri vārdi.

-Tieši tāpēc jūs esat šeit. Mums nepieciešama jūsu palīdzība. Mēs zinām, ka jūs bijāt tā vīra, Dīna Beldena, pārstāve Sietlas iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto priekšā, - sacīja prezidents.

-     Ja vien tas ir viņa īstais vārds, - atteica Džoslina. - Šķiet, viņš sastāstījis man daudz ko, kas neatbilst patiesībai.

-    Man sacīja, jūs esot noticējusi, ka viņš gājis bojā lidmašīnas katastrofā.

-   Tieši tā.

-     Šķiet, ka šajā ziņā esat kļūdījusies gan jūs, gan Savienoto Valstu prokurors.

-Jā.

-    Viņš tomēr nebija gājis bojā? - jautāja prezidents.

-    Nē. Viņam izdevies neizprotamā kārtā inscenēt savu bojāeju, lai es varētu par to liecināt varas iestādēm. Viņš gribēja oficiāli skaitīties miris, lai valdība viņu vairs nemeklētu. Tikai tā viņš varēja pabeigt, ko bija iesācis.

-    Un tas būtu? - vaicāja Hiršbergs.

-    īsti nezinu teikt. Viņš divas reizes mēģināja mani nogalināt. Pirmo reizi tās pašas dienas vakarā, kad uzsprāga lidmašīna. Tāpat es tagad esmu pārliecināta, ka viņš mēģināja nogrūst mani ar visu mašīnu no prāmja Pjūdžita zundā.

-    Un otro reizi? - jautāja Hiršbergs.

-     Uz salas, - Džoslina atbildēja. - Viņš atstāja pavēli mani nogalināt. Es patlaban atrodos šeit tikai tāpēc, ka jūrnieks izglāba man dzīvību, samaksājot ar savējo. Uz salas gāja bojā visai daudz cilvēku. Es redzēju līķus.

-    Jā, es zinu. - Prezidentam šis fakts nebija patīkams.

- Bet tie cilvēki - cilvēki uz salas. Viņu rīcībā ir kodolierī- ce. Vai jūs to saprotat?

Džoslina pamāja ar galvu.

-    Vai jūs varat iedomāties, kur tā atrodas?

-Nē.

Prezidents paskatījās uz Gideonu, kas papurināja galvu.

-    Jūs, ser, esat no Kalifornijas Masveida iznīcināšanas ieroču apkarošanas institūta?

-    Pilnīgi pareizi, mister prezident.

-    Es gribu izteikt jums pateicību par palīdzību. Mēs sazinājāmies ar jūsu institūta direktoru. Viņš bija ārkārtīgi izpalīdzīgs un atsaucīgs. Mēs zinām par jūsu ceļojumu uz agrāko Padomju Savienību un tur iegūto informāciju. Tā ir ļoti lietderīga, mēs visi esam lielu pateicību parādā.

-     Tomēr tās lietderīgums izrādījies par mazu, mister prezident.

Prezidents paskatījās kā nesaprazdams.

-    Lai nepieļautu ierīces nonākšanu mūsu valstī, - Gi- deons paskaidroja.

-Akjā! Taisnība.

Sarunā iejaucās Hiršbergs.

-    Koula kundze, jūs bijāt uz salas kopā ar tiem vīriem. Ja nemaldos, viņi saņēma jūs gūstā?

-Jā.

-    Vai, būdama uz salas, neko nedzirdējāt?

-    Es redzēju Beldenu. Viņš ienāca istabā, kurā biju ieslodzīta. Viņu uzrunāja arī citā vārdā.

-Jā?

-    Par Dzelksni. Vīri uz salas uzrunāja viņu par Dzelksni.

Ap galdu stāvošo vīru piezīmju burtnīcās tika atzīmēts

šis fakts.

-    Šķita, ka viņš tur ir galvenais, - Džoslina stāstīja.

-    Mēs patlaban cenšamies identificēt līķus uz salas, - sacīja Hiršbergs, - lai noskaidrotu, vai ari viņš tur ir.

-    Netērējiet laiku, - sacīja Džoslina. - Jūs viņu tur neatradīsiet.

Džoslinas vārdi lika vīriem pie galda saskatīties un atkal ķerties pie rakstīšanas.

-    Mums ir tā cilvēka attēls, kuru, mūsuprāt, jūs saucat par Beldenu. Vai jūs neapskatītos attēlu, lai viņu identificētu?

Džoslina pamāja ar galvu, un palīgs pasniedza viņai lietu ar tajā ieliktu fotogrāfiju. Viņa aplūkoja fotogrāfiju.

-    Tas ir viņš.

-     Labi. Izsūtiet šo fotogrāfiju visām štatu un federālajām tiesībsargājošajām struktūrām, - sacīja prezidents. - Sakiet, ka viņu meklē par… - Prezidents paskatījās uz tukšo ģenerālprokurora krēslu pie galda.

Viens no palīgiem atgāja no sienas, jautājoši palūkojās uz prezidentu un piebilda:

-    Par cilvēku nolaupīšanu, valsts amatpersonas noslepkavošanu, uzbrukumu federālajām amatpersonām.

-Ar to pietiks, - sacīja prezidents. - Kodolierīci nevajag pieminēt. Vismaz pagaidām ne, ja nevēlamies izraisīt paniku.

-   Turklāt dariet zināmu, ka šis vīrs ir ārkārtīgi bīstams, - noteica Hiršbergs. - Ja viņš nonāk štata vai vietējās varas redzeslokā, lai nemēģina saņemt ciet, bet nekavējoties ziņo FIB.

-     Labi, - noteica prezidents un atkal pagriezās pret Džoslinu. - Jūs teicāt, ka viņš atstāja salu kopā ar vēl vienu vīru. Vai varat to aprakstīt?

Džoslina bridi domāja.

-        Maza auguma, varbūt piecas pēdas un piecas vai sešas collas garš. Paplāni, brūni mati, tumšas acis, tumsnēja seja. Tādi kā skumji vaibsti.

-     Vai jūs varētu palīdzēt FIB māksliniekiem izveidot šā vīra datorattēlu?

Jautājumu bija uzdevis vīrs galda labajā pusē, kurš intensīvi visu vēroja.

-    Es varētu mēģināt.

-     Jūs teicāt, ka viņš ir tumsnējs, - sacīja Hiršbergs.

-    Vai viņš varētu būt ārzemnieks?

-    Viņa runā akcents nebija jūtams.

-    Jūs dzirdējāt viņu runājam? - jautāja prezidents.

-    Tikai dažus vārdus. Viņi steidzās. Viņš pienāca pie tās istabas durvīm, kurā es atrados, un sacīja Beldenam, ka laiks doties ceļā. Tas ir viss.

-    Jūs bijāt sasieta un ar sprūdu mutē? - jautāja kāds cits vīrs.

-    Es gulēju sasieta uz gultas. Beldens bija noņēmis man no mutes līmlenti. Viņš pratināja mani.

-    Kas viņu interesēja?

-    Viņš gribēja zināt, ko esmu teikusi varas iestādēm pēc hidroplāna bojāejas. Prasīja, kas ir van Rajs. Tās dienas vakarā, kad mani saņēma ciet, viņi bija to redzējuši Fraidī- hārboras ostā pie laivām. Viņi domāja, ka van Rajs ir no valdības.

-    Ko jūs teicāt?

-    Neko. Man nebija, ko teikt, jo es neko nezināju. Viņam tāpat bija zināms par maniem klientiem, slimajiem zvejniekiem. Mums likās, ka viņiem ir kāda ar darbu saistīta kaite.

-    Un kas tā bija par kaiti?

-      Radioaktīvā saindēšanās, - paskaidroja Gideons.

-    Armija atrada, ka piestātne un vairāki kuģi ir saindēti.

-    Kā tas noticis? - jautāja Hiršbergs.

-     Ar kodolšāviņu. Tā apvalks pārplīsis. Plutonija serdenis vētras laikā kaut kādā veidā izkritis no apvalka. Tas abrazēja.

-    Ko tas nozīmē? - vaicāja Hiršbergs.

-    Plutonijs ir ļoti mīksts, - paskaidroja Gideons. - Ber- žoties pret nelīdzenu virsmu, tas pārvēršas putekļos. Ja putekļi iekļūst plaušās, sekas parasti ir nāve. Bet es šaubos, ka šī ir vienīgā problēma. Saindējums uz manis atrastā kuģa ir pārāk liels. Manuprāt, tur ir vēl kaut kas.

-    Kas? - jautāja prezidents.

-     Cilvēks, kas gādājis kodolierīci, ir iecerējis kaut ko sevišķi nāvējošu. Manuprāt, ierīce tiek papildināta ar krietnu daudzumu cēzija simt trīsdesmit septīto izotopu.

-    Paskaidrojiet, - sacīja Hiršbergs.

-    Cēzijs ir ārkārtīgi toksiska viela. Tas ir plutonija attīrīšanas blakusprodukts ar sevišķi spēcīgu gamma starojumu. Lai pasargātu cilvēkus no nekontrolēta apstarojuma, ar to jāapietas sevišķi uzmanīgi. Istabas temperatūrā cēzijs ir šķidrā stāvoklī un ļoti aktīvi reaģē ar citām vielām. Cēzijs šķīst ūdenī un sagādā lielas grūtības visiem, kam tas jāat- indē.

-    Kāpēc kādam vajadzētu vest ar kuģi atomrūpniecības sārņus? - jautāja viens no armijas vīriem.

-    Kā papildu nodrošinājumu, - sacīja Gideons. - Ja ko- dolierīcē neizdodas izveidot kritisko masu, ķēdes reakcija nesāksies. Sprāgstot ap serdeni izvietotajām tradicionālajām sprāgstvielām, cēzijs iztvaikotu un nonāktu atmosfērā. Zināmā daudzumā tas ir ļoti nāvējošs. Vēja nests, tas var nogalināt tūkstošus, pat desmitus tūkstošu.

-    Ja nekas cits, - sacīja cits armijas pārstāvis, - tas būtu ellišķīgs vēstījums no Sadama vai Muamara.

-    Ja aiz tā visa patiešām ir viņi, - bilda Hiršbergs.

-    Es uzskatu, ka uz kuģa bijis diezgan liels cēzija daudzums un tas ir izlijis. - Gideons ignorēja runātāju vēlēšanos kādam piedēvēt vainu. Meklēdams apmešanās vietu, valstī bija ieradies kodoldžins.

-    Tātad īstenībā mums ir darīšana ar netīro bumbu? - noteica viens no armijas vīriem.

-     Nē, - atteica Gideons. - Netīrās bumbas postošais spēks ir atkarīgs tikai no radioaktīvajiem nokrišņiem. Manuprāt, šī ir kodolbumba ar cēzija piedevu, lai tā būtu pavisam nāvējoša. Vieta, kur bumba sprāgtu, pārvērstos par indīgu un nāvējošu tuksnesi uz vairākiem desmitiem gadu.

Pie galda iestājās klusums. Prezidenta sejā ievilkās dziļu rūpju rievas.

-    Tikai tā var izskaidrot saindējuma līmeni uz kuģa, - sacīja Gideons.

-    Cik tālu nokrišņi var aizceļot?

-     Viss atkarīgs no vēja, - sacīja Gideons, - un vai līs lietus.

-    Kur kuģis atrodas patlaban? - jautāja prezidents. - Saindētais kuģis.

-     Kopā ar citiem zvejas kuģiem izvilkts jūrā, - atbildēja kāds armijas vīrs. - Patlaban tiek veikta piestātnes at- indēšana. Iespējams, ka daļu no tās nāksies nojaukt.

-    Vai ir izdarītas analīzes, lai noskaidrotu, kas ar kuģi vests? - prezidents uzdeva jautājumu.

-    Nezinu, - atbildēja vīrs formastērpā.

-    Noskaidrojiet to!

-     Koula kundze, vai tie vīri uz salas uzdeva jums arī citus jautājumus?

Džoslina lēni papurināja galvu.

-    Neko tādu es neatceros.

-     Vai jūs zināt, kā Beldens un tas otrs cilvēks atstāja salu?

Džoslina pagrozīja galvu un brīdi domāja.

-    Ar laivu. Liekas, tika pieminēta laiva. - Viņa tagad nevarēja atcerēties, vai ir to dzirdējusi vai vienkārši iedomājusies.

-    Vai jūs dzirdējāt, ka laiva aizbrauc?

Viņa papurināja galvu.

-    Vai viņi runāja arī par ceļamērķi? - jautāja Hiršbergs.

Džoslina brīdi domāja.

-    Nē. Tikai teica, ka laika maz. Tāpēc viņiem jābrauc.

-     Vai tas ir viss? Neviens vārds netika pieminēts? - Hiršbergs izprašņāja.

Džoslina pārcilāja atmiņas, centās atcerēties.

-    Nē. Bet divi vīri sarunājās uz verandas. Viņi minēja dažus vārdus.

-    Kādi vīri? - jautāja prezidents.

-    Nezinu. Kad sākās šaušana, es dzirdēju vīru balsis ārā. Vairāk neko. Viņi minēja vārdu. - Džoslina brītiņu padomāja. - Olivers. Edgars. - Viņa palūkojās uz galdu. - Oskars. - Viņa strauji pacēla skatienu. - Pareizi, Oskars! Es atceros, jo tika runāts, ka arī viņš no rīta atstājis salu.

-    Kopā ar Beldenu un otru vīru? - jautāja prezidents.

-     Es tā nedomāju. - Piepeši viņa saprata. - Ak mans Dievs!

-    Kas noticis? - jautāja prezidents.

-    Viņi runāja par bumbu! - atsaucās Džoslina.

-    Ko? Kur? - jautāja prezidents.

-    Tie divi vīri. Viņi bija verandā. Valdīja liels juceklis. Šaušana. Viņiem uz salas kādā krasta ielokā bija piesieta laiva. Vīri runāja par bēgšanu. Tieši tad es uzzināju, ka ugunspunktos saliktas sprāgstvielas. Viņi runāja, ka to licis izdarīt Dzelksnis. Viņi pieminēja Oskaru un sacīja, ka jālaižas no salas, ja kaut kas atgadīsies. Divi vīri. Viņi ru- naja, ka jātiek līdz kravas mašīnai un jāsāk braukt. Tie bija vinu vārdi.

-    Vai uz salu brauc prāmis, kas vadā transporta līdzekļus? - Hiršbergs painteresējās. Viņš paskatījās uz cilvēkiem pie galda. Visi neziņā skatījās cits citā.

-    Prāmja nav. - Tā bija Gideona balss.

-    Kā jūs to zināt?

-     Es pārbaudīju, iekams ar jūras kājnieku helikopteru izlidoju no Fraidīhārboras. Bija paredzēts, ka es palīdzēšu meklēt kodolierici. Es negribēju pieļaut, ka, mums tuvojoties, bumba nokļūst uz prāmja ar mašīnām. Neviens parastais prāmis uz salu nekursē.

-    Tādā gadījumā bumba uz salas nekad nav bijusi, - sacīja prezidents.

-    Nē, - noteica Gideons.

-     Krasta apsardze salu ir bloķējusi, - sacīja Hiršbergs. - Nevienam pēc uzbrukuma sākuma nav bijis iespējams atstāt salu.

-    Tas gan neattiecas uz vīru, kuru Beldens paņēma sev līdzi.

-    Nē. Mazā laivā bumbu nevarēja izvest, - paskaidroja Hiršbergs. - No pavadoņa būtu pamanīts, ja salu atstātu lielāks kuģis. Jo īpaši, ja tas vestu kravas mašīnu.

-Tātad paliek tikai viens jautājums, - sacīja prezidents. Viņš atvēra nelielo kastīti, kuru bija padevis palīgs, pirmo reizi nosaucot viņas vārdu. Pacēlis vāku, prezidents izbēra saturu uz galda.

Gideons tūlīt pazina savu pulksteni. Tam blakus gulēja Džoslinas pulkstenis. Uz galda atradās viss viņu kabatu saturs - naudasmaki, papīra gabaliņi un sīknauda. Kāds bija makus pārbaudījis, jo vadītāja apliecības un kredītkartes nobira uz galda atsevišķi.

-     Mēs visu esam pārbaudījuši, - Hiršbergs uzrunāja prezidentu. - Ir tikai daži priekšmeti, par kuriem nav īstas skaidrības. Es ceru, ka jūs saprotat. - Viņš paskatījās uz Džoslinu un Gideonu.

Džoslina bija noskaitusies. Meklējot informāciju, Gaisa kara bāzē Vidbijas salā bija pārmeklēti viņu maki un kabatas.

-     Jūs varējāt būt tik pieklājīgi un pajautāt, - sacīja Džoslina.

-    Nebija laika, - Hiršbergs paskaidroja.

-   Vai ar četrām stundām, lidojot pāri valstij, nepietika? - viņa pajautāja.

-    Ar visu to mums ir daži jautājumi, - Hiršbergs sacīja. - Jūsu kabatas portfelī ir zīmīte ar Grigorija Čenko vārdu, mister van Raj. Kas viņš ir?

-    Ak, šo vārdu es pierakstīju "Sverdlovskā - četrdesmit pieci" Krievijā.

-    Ak jā! Šķiet, tādu informāciju mēs saņēmām arī no institūta? - Hiršbergs pārjautāja vienam no palīgiem, kas palocīja galvu.

-    Koula kundze, kam pieder jūsu makā atrastie telefona numuri?

-    Draugiem Kalifornijā.

-    Skaidrs. To mēs varam pārbaudīt. - Viņš pasniedza zīmīti vienam no saviem asistentiem.

Hiršbergs neticēja. Džoslina nosarka līdz ausīm.

-    Un tas?

Džoslina skatījās uz papīru viņa rokās, bet neko nesaprata.

-   Tā ir vizītkarte, - sacīja Hiršbergs. - Pārvietojamo tualešu serviss, Okhārbora, Vašingtonas štats.

Viņas skatiens joprojām neko neizteica. Piepeši Džos- lina atcerējās. Tā bija vizītkarte, ko Beldens nolika uz gultas pie galdiņa. Viņa bija to paņēmusi, Flotes kājnieku sevišķo uzdevumu vienības kaujiniekam mēģinot viņu izvest no istabas.

- Es pavisam aizmirsu, - viņa sacīja. - Vizītkarti atstāja Beldens, dodoties ārā no istabas.

trīsdesmitā nodaļa

Okhārbora, Vašingtonas štats

Džoslina ceļā uz Vašingtonu bija pavadījusi septiņas stundas, un visu šo laiku vizītkarte bija atradusies FIB rīcībā. FIB nekavējoties sāka pārbaudīt, kurp ved šis pavediens.

Divi aģenti ieradās nelielajā Okhārboras pilsētiņā, kas atradās netālu no bāzes Vidbijas salā. Viņi atrada "Pārvietojamo tualešu servisa" īpašnieku, kas identificēja fotogrāfijā Beldenu kā vienu no vairākiem vīriem, kurus redzējis netālu no Dīrhārboras Orkas salā. Viņš bija tiem izīrējis un piegādājis tualeti, kādu parasti lieto būvdarbos un pasākumos brīvā dabā.

-    Es atceros tos vīrus tāpēc, ka viņi bija drusciņ jocīgi.

-    Kādā ziņā? - vaicāja viens no aģentiem.

-    Tur bija ēka. Tādas parasti ražo gatavā veidā no metāla un uzstāda uz betona grīdas. Tā ēka bija viscaur noslēgta. Dzirdot mani piebraucam, viens no vīriem iznāca pa sānu durvīm un pateica, kur kabīni novietot. Kad biju to izdarījis, es atskārtu, ka esmu aizmirsis iedot vajadzīgos papīrus parakstīšanai. Tā nu es piegāju pie durvīm un pieklauvēju. Neviens neatbildēja. Es nodomāju, ka mani nedzird, tāpēc gāju vien iekšā. Likās, ka mani tūlīt nositīs.

-    Kāpēc?

-    Nezinu. Bet divi vīri mani sagrāba un izstūma pa durvīm. Tas man ķērās pie aknām, un daudz netrūka, lai es celtu kabīni atpakaļ mašīnā un vestu prom.

-    Vai pašā ēkā kaut ko redzējāt?

Vīrs sašķobīja seju, it kā nekas īpašs redzēts nebūtu.

-    Dažus darbarīkus. Metinātāja degli. Mani ātri izgrūda ārā. Šie parakstīja papīrus, un es lasījos prom. Tie bija ašie zeļļi. Vai saprotat, ko tas nozīmē? Kāpēc viņi jums vajadzīgi?

Aģents neatbildēja uz jautājumu.

-    Vai redzējāt, pie kā viņi strādāja?

-Ak jā! Tā bija kravas mašīna. Kaut kas tika metināts tās aizmugurē.

-    Kas tā bija par mašīnu?

-    Nav ne mazākās jēgas. Mani veikli izbīdīja pa durvīm. Tā izskatījās kā tanks.

-    Jūs gribat teikt - kā bruņutanks?

-    Nē. Kā maza mašīna ar tanku, tas ir, tvertni, ar kādu pārvadā ķimikālijas. Es jau teicu, ka gandrīz gribēju kraut savu tualeti atpakaļ mašīnā un laisties. īpaša vajadzība viņiem pēc tās nebija.

-    Kā to saprast?

-    Tur tajā ēkā bija itin kārtīga tualete. Blakus durvīm. Es no ārpuses vēl dzirdēju, kā noskalo ūdeni.

Dīrhārbora, Orkas sala, Vašingtonas štats

Māju ielenca pieredzējuši snaiperi ar šaujamrikiem no Skegitas apgabala operatīvās vienības cīņai ar bandītismu, kā arī FIB aģenti un Salu apgabala šerifu vietnieki. Kopā pārdesmit vīri.

Kā izrādījās, tā bija rūpnīcā ražota metāla būve. Tiklīdz pozīcijas bija ieņēmuši strēlnieki, kas piesedza ar uguni, operatīvā vienība devās triecienā. Tā taranēja durvis ar ieročiem. Pietika ar diviem šāvieniem, lai atslēga padotos, un pa durvīm iemetās vīri ar "M-16" automātiem.

Nepagāja ne minūte, kad viens atgriezās pie durvīm un padeva signālu, ka gaiss ir tīrs. Rokas rācijas pa drošām frekvencēm paziņoja, ka briesmas nedraud un neviena ēkā nav.

Ēkā sagāja FIB aģenti. Operatīvā vienība ap ēku un uz tās pievedceļa ierīkoja kordonu un apvilka teritorijai dzelteno lenti, kas ierobežo nozieguma vietu.

Māja bija pamesta. Uz betona grīdas mētājās viens otrs darbarīks - dažas uzgriežņu atslēgas un dārgs pārnēsājamais metināmais aparāts. Telpas vidū uz grīdas stāvēja paštaisīts sols.

Grupa atradās iekštelpās vienīgi tik ilgi, kamēr steigā izdarīja dažus fotouzņēmumus un pārbaudīja visu ar Gei- gera skaitītāju. Tas uzrādīja augstu radioaktivitātes līmeni.

- Tagad es vēlos, lai visi atstāj telpu, - paziņoja viens no aģentiem. - Sazvaniet KIK komandu. Sakiet, lai ierodas nekavējoties.

Vīrs sāka iet uz durvju pusi. Kāds aģents kaut ko aizķēra ar kāju, un aizķertais priekšmets aizslīdēja pa betona grīdu.

Izrādījās, ka tā ir metāla plāksne ar magnētiem, kādu izmanto, lai piestiprinātu pie transportlīdzekļa durvīm firmas nosaukumu. Piegājis pie plāksnes, aģents pabāza zem tās nelielu spalvu nazīti un apgāza to otrādi. Otrā pusē bija uzraksts: Asenizācija, Denvera, Kolorādo. # CZ 14869.

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Izdevumus par viesnīcu sedza Tieslietu ministrija, vismaz tik ilgi, kamēr abus atlaidīs. Gideons ar Džoslinu tika aizvesti uz viesnīcu "Hay-Adams" Sešpadsmitajā ielā netālu no Baltā nama. Viņi saņēma jaunus kombinezonus, šoreiz ar burtiem FIB uz muguras, zobu birstītes, tīru apakšveļu, šādus tādus tualetes piederumus un blakusistabas ar diviem aģentiem ārpusē.

-     Nemaz nav tik slikts mājas arests, - konstatēja Džos- lina. Sarunājoties caur daļēji pievērtajām blakusistabas durvīm ar Gideonu, viņa paņēma vannasistabas durvju otrā pusē pakarinātos rītasvārkus. - Ieiešu dušā. Nomainīšu savu cietumnieces kombinezonu. Jo ātrāk tikšu no šejienes prom, jo labāk.

-    Tev nepatīk Baltais nams? - pajautāja Gideons.

-    Nams ir skaists. Nevaru teikt to pašu par cilvēkiem, kas tajā uzturas, - paskaidroja Džoslina. - Tāpēc vēlos ieiet dušā.

Viņa nozuda vannasistabā, nometa drēbes uz grīdas, atgrieza karstā ūdens krānu un ļāva tam šļākties pār augumu kā ūdenskritumam.

Ūdens šaltīm šļācoties pret nobrāzto seju, aizvērto acu priekšā kā ļaunā sapnī aizslīdēja pēdējo divdesmit četru stundu notikumi. Džoslina nespēja izmest no prāta nošauto jūrnieku. Pavadījusi zem ūdensstrūklas piecas minūtes, viņa sāka nevaldāmi trīcēt un raudāt.

Džoslina piepeši atskārta, ka viss noticis reālajā dzīvē. Viņa nebija gaidījusi, ka šī atziņa būs tik nemainīga un spēcīga. Acu priekšā bija gājis bojā jauns cilvēks, kuru vēl gaidīja visa dzīve. Sieva, ja viņam tāda bija, nekad neapskaus viņu. Viņš vairs nepriecēs tēva un mātes acis. Negribējās pat domāt, vai viņam ir bērni. Viņš bija glābis Džoslinu, bet ātrāk, nekā cilvēks spēj samirkšķināt acis, lode bija atņēmusi viņam dzīvību. Džoslina raudāja ne tikai aiz bēdām, bet arī vainas apziņā. Viņa bija dzīva, bet glābējs - miris. Ja viņas nebūtu ēkā, viņš nekad nebūtu tajā ielauzies un būtu dzīvs.

Ūdens kopā ar asarām tecēja pār augumu, līdz asaras izsusēja. Baidīdamās nokrist, viņa bez spēka pieslējās pie sienas un aizgrieza ūdens krānu.

Džoslina ātri noslaucījās ar dvieli, uzģērba tīru apakšveļu, bet krūštura un frotē rītasvārku vietā T kreklu. Ietinusi matus dvielī kā turbānā, viņa atgriezās guļamistabā.

-    Kāda bija duša? - jautāja Gideons. Viņš stāvēja durvīs starp abām istabām.

-    Lieliska. Es pat neapjautu, cik stipri esmu nogurusi.

-    Kādas tev acis! Pavisam sarkanas.

-   Ak! - Viņa paņēma dvieļa stūri, kas nokarājās no galvas, un izslaucīja acis. - Iekļuva ziepes.

-    Sapratu. - Gideons juta, ka viņa ir raudājusi. - Vai neesi izsalkusi?

-    Tā īsti ne.

-    Mēs varam uzklupt minibāram, - viņš sacīja.

-    Kas tur ir?

-    Paskatīsimies. - Gideons paņēma no bāra augšas atslēgu un atslēdza bāru. - Te ir zemesrieksti, "M&M" un šokolādes tāfelīte.

-    Izklausās briesmīgi.

-    Vai kaut ko nevajadzētu tavu sāpju noslīcināšanai? - Pieceļoties Gideons turēja rokās trīs nelielas pudelītes ar aizzīmogotiem korķiem.

-    Tas jau izklausās labāk.

-    Degvīnu, viskiju, skotu viskiju?

-    Skotu viskiju. Ar mazu zeltera piedevu, ja tāds te ir.

-     Acumirkli. - Viņa rokās parādījās gāzēta dzēriena kārba.

-    Ja mēs atrastos Amsterdamā, es varētu piedāvāt kaut ko iedarbīgāku. Kaut ko no brūnajām kafejnīcām.

-    Kas tās tādas?

Taisot vaļā limonādes kārbu un pudeli, Gideons brīdi domāja.

-    Jūs droši vien tādu sauktu par krogu, par tavernu, varbūt kafejnīcu. Visos trīs vārdos. Tās ir ļoti senas. Vecpilsētā tās ir katrā ielā. To sienas un interjers ir pavisam brūns. Tās nekad nav tīrītas vai krāsotas. Tur pasniedz brīnišķīgu kafiju kopā ar drogām, kas ietekmē prātu.

Džoslina paskatījās uz viņu un iesmējās.

-    Kāpēc tu smejies? Vai tu man netici?

-    Nē, ticu. Es tikai nespēju iedomāties, ka tu lieto narkotikas.

-    Tā ir holandiešu nacionālā izklaide, - Gideons skaidroja. - Pēc amerikāņu standartiem, mēs esam ļoti grēcīgi ļaudis. Ļoti vaļīgi. Vismaz Amsterdamā. Tur pastāv ieskats, ka atpūtas brīžos bez narkotikām nevar iztikt.

-     Pamēģini ko tādu iestāstīt ļaudīm, ar kuriem šodien tikāmies, - sacīja Džoslina.

-     Brīvs sekss tiek uzskatīts par konstitucionālām tiesībām.

-    Mēs esam atšķirīgi, - sacīja Džoslina. - Šeit tas ir tikai piedeva pie darba birojā.

-    Jā, tukšs. - Gideons paņēma ledus spainīti, atvēra istabas durvis un pabāza gaitenī galvu.

-Atvainojiet, džentlmeņi!

Viens no aģentiem pienāca pie durvīm.

-    Manuprāt, ledus aparāts ir stāvu augstāk. Mēs gatavojamies iedzert. Jums iebildumu nav?

Gideons pasniedza spainīti FIB aģentam un aizvēra durvis. Pēc tam apgriezās, sakrustoja rokas uz krūtīm un atslējās pret durvīm.

-    Nu, mums tagad ir brīvs laiks. Ko darīsim?

-    Es atvainojos, bet esmu mazliet par daudz nogurusi. Šonakt tev nāksies īstenot savas konstitucionālās tiesības ar kādu citu.

Gideons iesmējās un viegli nosarka.

-    Es zinu, ko tu domā, - sacīja Gideons.

-    Tas ir, tu lasi manas domas.

-Jā.

-    Vismaz šovakar no domu lasīšanas nekas prātīgs nesanāks.

-    Vai esi pārliecināta, ka par mērķi izvēlēta Denvera?

Baltajā namā, kad viņi vēl atradās tur, bija zvanījis FIB

darbinieks no Dīrhārboras.

-    Vai tas ir tik skaidri redzams?

-   Zini, kad tu pateici prezidentam, ka viņš ir sūdos līdz ausīm…

-    Es neko tādu neteicu.

-    Nē. Bet jēga bija pilnīgi skaidra.

-    Skaisti, ja viņš to sapratis, - Džoslina noteica.

-    Kā tu vari būt tik pārliecināta par to?

-    Beldens, kuru es pazīstu, nepieļauj kļūdas. Vismaz ne tādas. Atstāt plāksnīti uz grīdas!

-     Cik atceros, Denverā ir rīkotas galvenās tiesas prāvas pašmāju teroristiem.

-   Ļoti ērts pieņēmums, - Džoslina noteica. - Esmu pārliecināta, ka Beldens ir paredzējis visu. Taču šobrīd FIB aģenti ķemmē maģistrāles, meklēdami autocisternu, kura varbūt ir, bet kuras varbūt nemaz nav.

-    Liecinieks, ar kuru viņš runājis, autocisternu redzējis.

-       Bet vai viņš redzējis, kas tajā iekšā? - jautāja Džoslina.

-Asenizācijas cisterna var būt ideāla maskēšanās. Kas gan vēlēsies to pārbaudīt? - Gideons prātoja. - Turklāt cisternu var izoderēt ar svinu. Nekāds izstarojums netiks uztverts, pat ja tā izbrauks cauri portālajai kontrolierīcei.

-     Var jau būt, - sacīja Džoslina. - Bet vai zini, kādas ir manas domas?

-    Saki, - Gideons atbildēja.

-     Es domāju, ka Beldens nav muļķis. Manuprāt, viņš ir cilvēks, kas nepieļauj pat sīku kļūmi. Vispirms vizītkarte uz galda, pēc tam plāksne garāžā. Kāpēc viņš tās atstājis?

-    Varbūt tās neko nenozīmē. Varbūt viņi steigušies.

-     Nē. Viņš izņēma no kabatas visu saturu, jo, sizdams mani, nesēdēja ērti pie galda. Viņš izlika visu mantību uz galda, bet beigās visu rūpīgi savāca, taču vizītkarti atstāja tur apzināti.

-    Viņam vizītkarti vairs nevajadzēja, - sacīja Gideons.

-     Ari es viņam vairs nebiju vajadzīga, bet viņš nedomāja atstāt mani gulšņājam.

-Tu varēji viņu identificēt.

-    Tāpat kā vīrs, kas iznomāja pārvietojamo tualeti.

Gideons bridi domāja. Džoslinas teiktajā bija jēga.

-    Padomā par to. Saskaņā ar aģentu ziņojumiem iznāk, ka vīrs piebrauc pie mājas un no tās tūlīt iznāk vīri. Viņi nepaliek uz vietas un neuzrauga atbraucēju. Viņi nepajautā, vai nav jāparaksta kvīts vai kāds cits dokuments. Viņi pasaka tam, kur tualeti novietot, un paši atgriežas iekšā. Kad pieklauvē pie durvīm, neviens neatsaucas. Bet, kad vīrs ieiet iekšā, viņi dod iespēju ieraudzīt autocisternu un tikai pēc tam sataisa lielu trādirldi un izmet šo pa durvīm.

-    Ko tu gribi teikt?

-     Es gribu teikt, ka Beldens bija iecerējis parādīt viņam mašīnu. Tāpat kā gribēja, lai es redzu, kā hidroplāns izjūk gabalos. Tas tika darīts ar nodomu. Mūsu tualešu iznomātājs savu lomu nospēlējis. Federālā valdība tagad nodarbojas ar meklēšanu nepareizās vietās.

-    Tev ir ļoti izmanīgs prāts, - bilda Gideons. - Vai tev vienmēr ir tik uzmācīgas idejas?

-     Tikai tad, kad mani nogrūž no prāmja, nolaupa, sit un uz mani šauj.

-     Varbūt tu tā runā tikai tāpēc, ka prezidents neņēma vērā tavas domas par misteru Beldenu un viņa plāniem?

-     Vari nešaubīties, ka prezidents netur nekādā vērtē nedz sievietes, nedz viņu domas. - Džoslina nebija uzklausīta, un viņa dusmojās. Balto namu interesēja vienīgi informācija, bet ne viņas domas. Taču viņa bija nokļuvusi tiešā saskarsmē ar Beldenu, viņa vienīgā šo cilvēku pazina. Džoslina bija pārliecināta, ka viņai ir taisnība.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Gideons aizgāja atvērt.

-     Pateicos! - Viņš paņēma spainīti ar ledu no aģenta, aizvēra durvis un piegāja pie galda, lai pabeigtu dzērienu gatavošanu. Viņš pasniedza Džoslinai glāzi.

-     Paldies! - Viņa nesteidzīgi iedzēra malku no plastmasas glāzes. - Bet kāda tam nozīme? - viņa noteica. - Rīt manis te vairs nebūs. Tās visas ir viņu rūpes.

Gideons savilka uzacis.

-    Valstī atrodas nekontrolējama atombumba, un tev tas vienalga?

-    Tu neesi sapratis. Vienaldzība Amerikā ir pieņemta. Kamēr bumba nav nolikta zem manas gultas, man par to nav nekādas daļas.

-    Tu patiešām tā domā?

-    Un kāpēc ne?

-    Es tam neticu.

-    Kas liek tev domāt citādi?

-     Es redzēju tavas acis, kad tu runāji par to jūrnieku. Šovakar, kad tu stāstīji viņiem par jūrnieka nāvi. Ja runā par nāvi abstrakti, ir viegli būt vienaldzīgam. Bet atombumba ar divu kilotonnu jaudu nav abstrakcija. Tā nogalinās tūkstošiem cilvēku. Notikumi uz salas salīdzinājumā ar to būs nieks. Ies bojā veselas ģimenes. Cilvēki nomirs briesmīgā nāvē.

Gideons iedzēra no glāzes malku un uzkoda nelielu ledus drumslu.

-    Vai zini, - viņš turpināja. - Hirosimā atomsprādziens atstājis uz namu betona sienām un ielu seguma tās iedzīvotāju ēnas. Tās redzamas vēl šodien. Daļa cilvēku, kuri šīs ēnas atstājuši, nav atrasti. It kā viņu vispār nebūtu bijis. Dažiem, kas redzējuši zemē iededzinātās ēnas, tās ir tikai vēstures kuriozs - pagājušā laika tēli. Ja tas ir viss, ko nozīmē ēnas, tad šie ļaudis patiešām ir vienaldzības eņģeļi.

trīsdesmit pirmā nodaļa

Sietla, Vašingtonas štats

Oskars Čeinijs piebrauca pie ietves maksas stāvvietā, izslēdza motoru un gaismas lukturus. Gandrīz minūti viņš nekustīgi nosēdēja pie stūres un atpakaļskata spogulītī vēroja, vai neredzēs tuvumā kādu aizkavējušos kājāmgājēju vai bezpajumtes klaidoni.

Bija pāri pusnaktij. Vientuļa ielu tīrāmā mašīna, ieslēgusi avārijas signālu, braukāja pa Piekto ielu, bet krustojumā dega sarkanais signāls.

Divus kvartālus tālāk Čeinijs redzēja federālās tiesas ēku. Tās piecus stāvus augsto akmens monolītu blāvi apspīdēja drošības apgaismojums. Sētnieki beidza apdarīt savus nakts darbus.

Ar cimdiem rokās Čeinijs pārbaudīja, vai pasažiera puses durvis ir aizslēgtas, tad atvēra durvis savā pusē, nokāpa uz pakāpiena, bet pēc tam uz ietves. Viņš vēlreiz pārlaida skatienu ielai. Vismazāk Čeinijs vēlējās, lai viņu kāds ierauga pie mašīnas un spētu ar to saistīt.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Stāvvietu uzraudzes sāks patrulēt ielās, tikai sākoties intensīvai transporta plūsmai. Liela autocisterna pat maksas stāvvietā saistīs viņu uzmanību. Čeinijs gribēja būt drošs, ka mašīna netiek aizvilkta uz pilsētas aizturēto automašīnu stāvlaukumu tāpat vien.

Viņš aizbāza roku aiz sēdekļa un izvilka divas magnētiskās plāksnes. Tās bija tādas pašas kā Dīrhārborā uz garāžas grīdas atstātās. Vienīgā atšķirība, ka šoreiz asenizācijas mašīna bija no Belvjū Vašingtonas štatā. Viņš nospieda vadītāja durvju noslēgšanas pogu, aizvēra durvis un uzlika uz tām magnētisko plāksni. Apgājis mašīnai apkārt, viņš piestiprināja otru plāksni pie otrām durvīm.

Čeinijs jau zināja par varas iestāžu uzbrukumu tukšajai garāžai. Viens no viņa vīriem bija palicis to novērot.

Viņš zināja, ka brīdī, kad maksas stāvvietu uzraudzes pieteiks transportlīdzekli aizvilkšanai, policijas datori sajuks prātā. Tie salīdzinās nosaukumu uz mašīnas ar garāžā atrasto plāksni. FIB vairs netērēs laiku un līdzekļus, pārmeklējot šosejas starp Vašingtonas štatu un Kolorādo štatu, bet pievērsīs visu uzmanību Sietlai. Vairākas stundas paies, kamēr tiks evakuēta apkārtne, atvesti speciālisti un pārbaudīta radioaktivitāte. Tikai pēc tam sāksies bikli mēģinājumi padarīt ierīci nekaitīgu. Iekams viņi atskārtis, ka kļūdījušies, Rietumu piekrastē būs pēcpusdiena.

Šķērsojis ielu, Čeinijs devās uz krustojumu. Tikai nogājis divus kvartālus un palaidis garām četrus taksometrus, viņš apturēja nākamo. Taksometram piestājot ietves malā, viņš ieslīdēja uz aizmugurējā sēdekļa un noteica:

- Uz Sītakas lidostu.

Viesnīca "Hay-Adams", Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Džoslina dzirdēja pie durvīm vieglu klauvējienu. Tas likās tāls un tikai mazliet ielauzās miegā, tāpēc šķita, ka vīri sarunājas sapnī. Tumšajā viesnīcas istabā viņa apgriezās uz otriem sāniem un paskatījās uz elektroniskā pulksteņa gaišajiem cipariem. Rādīja pāri desmitiem. Viņa nosprieda, ka ir rīts, jo loga smagie aizkari stāvēja ciet un īsti saprast nevarēja.

Viņa strauji pieslējās sēdus, piepeši noraizējusies, ka var nogulēt visu dienu. Aptinusi sev apkārt vatēto segu, Džosli- na piegāja pie loga un atvilka smagos aizkarus. Žilbinoši spožā saule lika aizgriezties un aizlikt acīm priekšā roku.

Briesmīgi sāpēja galva, un radās jautājums, vai mazajā maisiņā ar tualetes piederumiem, kuru iepriekšējā vakarā bija iedevis aģents, atrodams arī aspirīns. Džoslina bija iztukšojusi visas četras abu istabu minibāros atrodamās mazās skotu viskija pudelītes. Viņa bija aprobežojusies ar viskiju, degvīnu atstādama Gideonam. Vannasistabā pārbaudījusi maisiņu, Džoslina neatrada neko, kas remdētu galvassāpes. Kad viņa jau devās pie minibāra pārbaudīt tā saturu, pa durvīm ienāca Gideons.

-    Man likās, ka tu esi sākusi kustēties. Vai viņi tevi pamodināja?

-Kas?

-    Aģenti pie durvīm.

-Tad tie bija viņi?

-    Jā. Viņi dodas prom. Es dabūju gan savu, gan tavu maku ar naudu, kredītkartēm un atslēgām, kas bija tev kabatā.

-Tātad mēs varam doties projām?

-    Nē. Mūs lūdza palikt, kamēr pateiks. Viņiem var būt vēl kādi jautājumi. Bet izskatās, ka viņi tic visam, ko esi stāstījusi, - Gideons sacīja. - Un vel svangak ir tas, ka viņi atraduši autocisternu.

Ietinusies siltajā segā kā lāča ādā, Džoslina notupusies meklēja minibārā aspirīnu. Viņa atskatījās ar jautājošu izteiksmi sejā.

-    Tā atrasta Sietlā, - Gideons piebilda.

-    Sietlā? - Džoslina nobrīnījās. - Bet bumba?

-    Viņi patlaban nodarbojas ar cisternu. Aģenti sīkumus nezināja vai arī nevēlējās stāstīt. Izskatās, ka mašīna pārbaudīta un atklāts stiprs gamma starojums. Liekas, citu neko viņi nezina. Droši vien tu būsi kļūdījusies, - noteica Gideons.

-    Vai aspirīna tev nav? - Džoslina ignorēja komentāru.

-     Nē. Bet es varu noskriet uz kiosku vestibilā un nopirkt.

Džoslina pavilka segu uz augšu un sakārtoja.

-    Tādā gadījumā nopērc ari kādu jaunu apģērba gabalu, krūšturi un kaut ko no kosmētikas.

-    Mēs varam doties vēlāk iepirkties, - noteica Gideons. Bija skaidrs, ka Džoslinas prāts jau pievērsies citām lietām. - Interesanti, kāpēc šiem vajadzēja pielikt tik milzīgas pūles, lai nogādātu ierīci līdz Sietlai?

Džoslina paskatījās uz Gideonu miegainām acīm un pamāja ar galvu.

-    Es ceru, ka ari tos cilvēkus ielas pretējā pusē nodarbina šis jautājums.

Operatīvais centrs, Baltais nams

Prezidentam ieejot Operatīvajā centrā, tajā valdīja svinīgs noskaņojums un atskanēja pat nelieli aplausi.

-        Nenovirzīsimies sānis, - sacīja prezidents. - Mums vel ir ļoti daudz, ko darīt. Kādas ir ziņas no avarijas komandas?

-    No autocisternas nāk visai stiprs starojums, taču tas nav bīstams garāmgājējiem vai cilvēkiem, kas nonākuši kontaktā ar mašīnu. Tiek uzskatīts, ka ierīce tvertnē ir ekranizēta ar svinu.

-     Vai ir izdarīti aprēķini, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai to padarītu nekaitīgu?

-    Pie bumbas viņi vēl nav tikuši klāt. Patlaban tiek attīrīta apkārtne.

-     Vai sabiedrībai ir sniegts paziņojums? - prezidents vaicāja.

-    Nē. Mēs sakām, ka radusies gāzes noplūde vienā no galvenajām maģistrālēm. Tiek evakuēti astoņi kvartāli. Tas prasa laiku. Esam slēguši viens - pieci automaģistrāli pie krustojuma un devuši rīkojumu visām civilajām lidmašīnām turēties tālāk no šā rajona.

-    Labi, - sacīja prezidents. - Mums nav vajadzīgi televīzijas helikopteri, kas lidinātos virs cisternas.

Prezidents bija palicis stāvam pie durvīm, atsliedamies to iekšpusē pret stenderi un likdams saprast, ka neuzkavēsies ilgi.

-     Mister prezident, ja iespējams, es gribētu aprunāties ar jums zem četrām acīm. - Sajs Hiršbergs visu ritu bija mēģinājis iekļūt Ovālajā kabinetā. Prezidents rīta cēlienā bija izskatījis viņa militārajiem palīgiem no Sietlas sūtītos rakstveida ziņojumus, bet citādi nebija pieejams. Viņš bija ieslēdzies, lai sagatavotu vakarā sniedzamo ziņojumu par stāvokli valstī. Visu laiku uz Ovālo kabinetu nāca ministri, mēģinādami iekļaut ziņojumā pēdējā brīža aktualitātes un pārliecinādamies, ka nekas svarīgs nav izlaists.

-    Vai mēs nevaram pagaidīt, Saj?

-    Manuprāt, lieta ir ļoti svarīga, mister prezident.

-   Vai ir kas tāds, kam sakars ar pašreizējo situāciju, bet ko es nezinu?

-     Nē, - atbildēja Hiršbergs. - Bet mums par to jāparunā.

Prezidents ieskatījās pulkstenī.

-   Es atvainojos, bet lai šis jautājums brīdi pagaida. Mani vēl gaida divas apspriedes. Tie fanātiķi ar savu bumbu būtu varējuši pāris dienu pagaidīt. Tad būtu daudz vieglāk ar to nodarboties. Darbinieki mani jau gaida, lai runā varētu ienest pēdējās korekcijas. Un man vajadzīgas vismaz divas stundas, lai izlasītu galīgo variantu.

Viņš ieskatījās pulkstenī.

-    Man būs nedaudz laika apmēram puspiecos.

Hiršbergs zināja, ka uz pilnīgu prezidenta uzmanību nevar cerēt.

-   Varēšu atlicināt labi ja piecas minūtes, - noteica prezidents.

Hiršbergs pamāja ar galvu. Viņš noprata, ka uz pašreizējo notikumu fona, iespējams, netiks uzklausīts.

trīsdesmit otra nodala

Nacionalā aleja, Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Skots Tegarts sēdēja uz sola un noskatījās, kā jauni cilvēki skraida pa plato grants celiņu, kas gāja gar Nacionālo aleju. Viņam aiz muguras bija Hiršhorna muzejs, bet aiz tā, līkumainas ielas otrā pusē, sarkana smilšakmens pils, Smit- sona institūta galvenā mītne.

Neskaitāmi muzeji pletās uz visām pusēm kā Akropoles kopija. Vienā galā aleju noslēdza Savienoto Valstu Ka- pitolijs ar tā iespaidīgo kupolu. Nepilnas jūdzes attālumā Elipses otrā pusē atradās Baltais nams.

Tegarts nolika avīzi un ieskatījās pulkstenī. Muzejs bija atvērts mazliet ilgāk par stundu. Viņš piecēlās no sola, izņēma no kabatas stiprus ādas cimdus un uzvilka rokās, pēc tam cimdotās rokas iebāza sava platā jūrnieku pusmēteļa kabatās un devās Kapitolija virzienā. Pie Septītās ielas viņš šķērsoja Džefersona aleju, nogāja vienu kvartālu līdz Neatkarības avēnijai un nogriezās pa kreisi. Nogājis pusi kvartāla, viņš devās augšā pa pakāpieniem, kas veda uz milzīgu ēku ar stikla priekšpusi divu stāvu augstumā, kur kopā ar ekskursijā izbraukušu skolnieku rindu iegāja Nacionālajā aeronautikas un kosmonautikas muzejā.

Tieši pretī atradās liels galds ar informāciju, bet tālāk sākās ekspozīcija ar nosaukumu "Pavērsiena punkti aviācijas vēsturē".

Ņemot vērā, ka bija ziema un nedēļas vidus, apmeklētāju netrūka. Parastās bērnu grupas jaucās ar pensionāriem un arvien lielāko cilvēku skaitu, kas neizmantoja atvaļinājumu sezonas laikā.

Norobežotajā "Kosmosa zālē" pa labi notika gatavošanās vakara viesībām. Galdi jau bija salikti, un patlaban tika ierīkots paaugstinājums.

Tegartam blakus plecam atradās brāļu Raitu lidmašīna no Kitihokas, bet aiz muguras stieplēs no griestiem nokarājās "Sentluisas gars".

Šodien Tegartu neinteresēja vēsture. Šobrīd viņa prātu nodarbināja lielā ēka, kas atradās trīssimt jardu uz ziemeļiem un mazliet uz rietumiem un ietilpa maksimālo postījumu rajonā. Valsts ieņēmumu dienesta ēkas atradās Nacionālās alejas otrā pusē starp Dabas vēstures muzeju un Tieslietu ministriju. Pēc dažām stundām no tām būs palikušas tādas pašas apdegušas betona drupas kā pēc atombumbas sprādziena Hi- rosimā un Nagasaki.

Tegarts stāstīja sev, ka viņam nav ļaunu nodomu pret cilvēkiem, kas strādā šajās iestādēs, bet pret varas institūtiem vispār. Tieši tāpēc īpaši svarīgs bija cēzijs. Jebkuras federālās valdības iestādes datoros noglabātā informācija un dokumenti acumirklī pārvērtīsies par radioaktīvajiem atkritumiem. Visefektīvāk šo briesmoni varēja nokaut, iznīcinot informāciju, kas to baro.

Valdība bija nocietinājusies aiz konstitūcijas, kuru tauta nevarēja labot, bet kuru izmantoja politiķi, lai katrā izdevīgā brīdī palielinātu savu varu. Vienīgie tās interpretē- tāji un savaldītāji bija tiesneši, kas pēc vēlēšanām piedalījās laupījuma sadalē. Šī sistēma mūsu dienās pletās plašumā straujāk nekā Visums. Valdība auga kā audzējs, aprijot visu savā ceļā.

Pēc Tegarta domām, Amerikai vairs nebija tālāk, kur iet. Tā bija nogalinājusi Kirstenu un radījusi pastāvīgu korumpētu un augstprātīgu politiķu slāni, politisko aristokrātiju, kuras vienaldzīgā un nicinošā attieksme pret sabiedrību bija neiedomājama. Tagad bija pienācis atmaksas brīdis.

Galvenajā zālē aiz informācijas galda Tegarts uz brīdi apstājās un no iekškabatas izņēma nelielu flakoniņu. Ar cimdotajiem pirkstiem viņš izdabūja no flakoniņa sīku kapsulu un ielika mutē starp vaigu un smaganām. Iemetis flakonu atkritumu tvertnē, viņš nogriezās pa labi un pagāja garām ekspozīcijām "Pirmie lidojumi" un "Reaktīvā aviācija".

Pa ļaužu pilno galeriju viņš apņēmīgi gāja uz priekšu garām spokiem no cita laikmeta - gaisakuģiem, kuri bija devuši Amerikai varu pār visu pasauli. Tagad tie bija veci un nemoderni, tāpat kā paaudze, kas tos taisījusi, tāpat kā slavenās pagātnes simboli, kuri bija tajos lidojuši un kuriem vairs nebija vietas mūsdienu Amerikā. Gan tiem, gan viņam nebija nekāda sakara ar pērkamajiem politiķiem, kas ņēma naudu no ārvalstīm, mūsu ienaidniecēm.

Ejot ar pusjakas kabatās dziļi iebāztām rokām, Tegar- tam galvā joņoja domas. Viņš gāja ar skaidru nodomu un skatījās cilvēkiem cauri, it kā viņu nebūtu. Viņa uzmanību saistīja objekts ēkas tālākajā ziemeļu stūrī, kas izgāja uz Nacionālo aleju.

Tikai nedaudzi tūristi un ekskursanti grozījās zem mirdzošā metāla plāksnēm ar aviācijas kniežu galvām un milzīgās priekšgala kabīnes ar ciparu 82 virsū.

Tegarta uzmanība kā lāzera stars koncentrējās uz cilindrisko objektu zem milzīgās šasijas vaļējās bombardēšanas lūkas tuvumā.

Ar biezajiem cimdiem viņš sataustīja kabatā stikla pudeli, kuru Dzelksnis bija atstājis Denveras lidostas bagāžas skapītī.

Pudelē atradās sālsskābe savienojumā ar vielu, kas spēja saēst metālu un iekrāsot to asinssarkanu.

Tegarts virzījās tuvāk nožogojumam, kas šķīra no milzīgās šasijas. Viņš apstājās un paskatījās visapkārt, vai kāds nevar aizkavēt. Pēc tam viņš bez kavēšanās pārkāpa pāri metāla margām.

Viens no sargiem, kas atradās četrdesmit pēdu attālumā, ieraudzīja viņu, bet par vēlu.

Tegarts straujiem soļiem piegāja pie fizelāžas apakšā piestiprinātā pelēki zaļā cilindra, izvilka no kabatas pudeli un svieda pret to.

Stikls saplīsa pret metāla apvalku, un pudeles saturs izšķīda uz visām pusēm kā asinssarkana krāsa, izplūda pa cilindru un nolija uz grīdas. Sargādams seju no tvaikiem, kas izdalījās, skābei reaģējot ar metālu, Tegarts pacēla uz augšu rokas.

- Amerika ir kodolslepkava! - Tegarts nokliedzās pilnā balsī, tūristiem atkāpjoties tālāk, bet sargiem tuvojoties. Viņi skatījās, vai neieraudzīs kliedzēja rokās ieroci, bet tādu neredzēja.

Metāla eksponāta sānos no skābes jau parādījās neliels caurums.

Tegarts turpināja kliegt:

-Amerika ir kodolslepkava!

Viņš atvēzēja kāju, iespēra pa metāla cilindru un izsmērēja krāsu ar cimdos ietērptajām rokām.

Šķietami histērisks, viņš tomēr bija tik saprātīgs, ka novilka no rokām cimdus, iekams skābe izēdusies tiem cauri, un nometa uz grīdas.

Tegarts nepaguva iespert cilindram vēlreiz, jo viņam jau bija uzbrukuši divi sargi. Izvilkuši aiz nožogojuma, sargi dažu sekunžu laikā aizlauza viņa rokas aiz muguras un uzlika viņam rokudzelžus.

Sargi vēl nebija Tegartu aizveduši, kad ieradās muzeja darbinieki, lai novērtētu bojājumu. Spīdīgā fizelāža, varbūt pati ievērojamākā aviācijas gadsimta ikona, nebija skarta. Taču no skābes skartā metāla cilindra joprojām nāca kodīgi tvaiki.

Divi tehniskie darbinieki pieliecās zemu zem šasijas un no visa spēka atspiedās pret pakaļgala stabilizatoru. Izmantojot taisnstūraino balstu uz riteņiem, kas bija ekspozīcijas daļa, un liekot lietā visu spēku, viņi izripināja zaļā metāla apvalku no milzīgās "Enola Gay" apakšas. Pa atvērtajām durvīm viņi ripināja balstu uz darbnīcu muzeja sētaspusē un noskatījās, kā skābe ēd un grauž "Mazuļa", uz Hirosimu nomestās atombumbas, autentisko kopiju.

Ovālais kabinets, Baltais nams

Prezidents pacēla skatienu no biezās papīru kaudzes, kas atradās viņa priekšā uz galda. Viņš ar zīmuli svītroja vārdus un rindas un to vietā rakstīja citas. Sajs Hiršbergs stāvēja Ovālā kabineta atvērtajās durvīs.

Pulkstenis rādīja pieci pēcpusdienā.

-     Ko jūs vēlaties, Saj? Man nav daudz laika. - Prezidentam pēc četrām stundām vajadzēja lasīt ziņojumu par stāvokli valstī, bet vēderā jau kurkstēja vardes. - Vai kādi jaunumi no Sietlas? - viņš pajautāja.

-    Pagaidām ne. Patlaban tiek gudrots, kā iekļūt tvertnē, nekarsējot metālu. Ir mēģināts caurskatīt tvertni ar rentgenu, taču tā ir izoderēta ar svinu.

-    Vai to draņķību nevar pārvietot? Uzvilkt uz kuģa un izvest okeānā?

-    Nav izslēgts, ka mašīna ir mīnēta.

Prezidents dziļi ievilka elpu un pavērās griestos.

-    Sasodīts, kā lai es izeju divsimt miljonu cilvēku priekšā un runāju par stāvokli valstī, kamēr otrā valsts piekrastē mūsu vīri mēģina padarīt nekaitīgu atombumbu?

-    Tieši par to es gribēju runāt ar jums, mister prezident.

Prezidents paskatījās uz Hiršbergu.

-    Manuprāt, jūsu runa ir jāatliek.

-Ko?

-    Vienkārši pārceliet to, mister prezident.

-     Sasodīts, es nevaru to darīt. Ne jau tagad. Nu ir par vēlu. Mēs esam to nodevuši presei. Vai varat iedomāties, kas notiks, ja pateiksim, ka mana uzstāšanās tiek atcelta? Visi gribēs zināt iemeslu.

-    Varbūt par to jāinformē.

-    Nē! - Prezidents bija nelokāms. Viņš apgriezās krēslā ar tā augsto ādas muguru pret Hiršbergu. - Nav iemesla atsaukt runu, - viņš sacīja. - Ja bumba ir padarīta nekaitīga, kāpēc lieki uztraukt sabiedrību? Bet, ja tas nav izdarīts, runas pārcelšana tāpat labumu nedos.

-     Bet ja nu bumba uzsprāgst runas laikā, mister prezident? Ko tad?

-     Tādā gadījumā būs redzams, ka prezidents nodarbojas ar valsts lietām pat kritiskā brīdī, - prezidents atbildēja.

-    Pastāv vēl cita iespēja, - sacīja Hiršbergs. - Un tā ir ļoti nopietna.

-    Proti?

-    Kodolierīce nav Sietlā.

Prezidents atkal ar visu krēslu pagriezās pret Hiršbergu.

-    Par ko tu runā? Autocisterna ir atrasta.

-    Jā, bet tajā nav vēl iekļūts.

-    Konstatēts, ka mašīna ir radioaktīva.

-    Taisnība. Bet tas obligāti nenozīmē, ka kodolierīce ir tvertnē. Neaizmirstiet, mister prezident, ka uz Fraidīhārbo- ras ostā atrastajiem kuģiem, kurus aizvilka uz Klusā okeāna ziemeļdaļu un nogremdēja, bija daudz lielāka radioaktivitāte. Radiācija var nozīmēt vienīgi to, ka autocisterna izmantota bumbas transportēšanai. Iespējams, ka ierīce no tvertnes izņemta pirms mašīnas iebraukšanas Sietlā.

-    Ko tu runā?

-     Iespējams, ka autocisterna ir māneklis, mister prezident.

-    Blēņas, - sacīja prezidents. - Mēs esam dabūjuši ierīci, un jūs to zināt. Un, ja jūsu cilvēki ir pietiekami gudri, viņi izvedīs to ārā no pilsētas, kamēr nav noticis nelaimes gadījums.

-    Nelaimes gadījums? - Hiršbergs pārvaicāja. - Tas nebūs nelaimes gadījums. Mums darīšana ar cilvēkiem, kam noslieksme uz masveida slepkavībām. Ja notiks ķēdes reakcija, dzīvību zaudēs piecdesmit tūkstoši cilvēku. Varbūt vairāk.

-    Man likās, ka jūs no apkārtnes evakuējāt cilvēkus.

-     Divpadsmit kvartālu, mister prezident. Ja kodolierīce sprāgs, ugunslode iznīcinās visu Sietlas centrālo daļu. Triecienvilnis nepilnās trijās sekundēs šķērsos zundu un iznīcinās Beinbridžas salas austrumu piekrasti, kas ir liels dzīvojamais rajons. Tas būtu drausmīgi, - sacīja Hiršbergs. - Bet ja nu bumbas Sietlā nemaz nav?

-    Ja bumbas tur nav, kur tad tā ir?

-     Man jāatgādina jums, ser, ka pēc četrām stundām šajā pašā ēkā jūs tiksieties ar visiem Kongresa un Ministru kabineta locekļiem. Ja neskaita atsevišķus valdības locekļus, Augstāko tiesu un Apvienotās virspavēlniecības vadību, visa federālā valdība atradīsies zem viena jumta.

-   Jūs runājāt ar to sievieti, - sacīja prezidents. - Kā viņu sauca?

-     Koula kundze. Nē, es neesmu Koulu redzējis, kopš viņa vakar izgāja no Operatīvā centra. Bet es varu teikt, ka viņas vārdi par Beldenu dara mani nemierīgu. Kāpēc autocisterna atstāta tik viegli atrodamā vietā?

-    Varbūt to viegli bija atrast, - sacīja prezidents, - toties viņi parūpējušies, lai tajā iekļūt būtu ellišķīgi grūti.

-    Nē. Varbūt tā bijis ieplānots, - sacīja Hiršbergs. - Viņu nodoms bijis piesaistīt mūs nepareizai vietai tik ilgi, cik vajadzīgs.

Prezidents pārdomāja Hiršberga teikto.

-    Jūs domājat, ka vajadzētu manu uzstāšanos atsaukt?

-Jā.

-    Ko lai es saku Kongresam?

-    Pasakiet, ka sniegsiet ziņojumu nākamajā nedēļā.

-    Un kas man būtu jādara? Jāatstāj pilsēta?

-   Tas būtu ieteicams. Varbūt jādodas uz Kempdeividu, - sacīja Hiršbergs. - Vai kādu citu drošu militāro bāzi.

-    Vai jūs esat stāstījis par savām bažām izlūkdienestiem?

-Nē.

-    Paldies Dievam! Tie mani aizvilktu projām ar varu.

Prezidents paņēma zīmuli divos pirkstos un uzsita pa

papīriem priekšā uz galda. Bija radusies situācija, no kuras neko nevarēja iegūt. Ja viņš atstās Kapitoliju un nepateiks Kongresam, kāpēc to dara, taču šādas rīcības iemesls vēlāk kļūs zināms, viņam izsitīs politisko pamatni zem kājām - turklāt paša partijas biedri. Viņš kļūs pazīstams kā prezidents, kas atstājis sēžam zem Kapitolija kupola visu valdību kodolholokausta priekšā, bet pats, glābdams savu pēcpusi, aizlaidies uz Kempdeividu.

-     Ak Kungs, Saj! Ja tāda iespēja pastāv, būtu jauki, ja jūs būtu par to pateicis nedaudz agrāk.

-     Mister prezident, līdz vakardienai mēs domājām, ka ierīce, ja tāda ir, atrodas uz salas. Tagad izrādās, ka ierīce uz salas nekad nav bijusi, turklāt mēs nezinām, cik ilgi tā nav pakļauta nekādai kontrolei. Var gadīties, ka bijis diezgan daudz laika tās transportēšanai.

-      Varbūt tās ierīces nemaz nav? - sacīja prezidents. - Vai kaut reizi esat par to padomājis? Galu galā neviens to ierīci īsti nemaz nav redzējis, vai ne?

-Nē.

-    Ierīci nav redzējusi nedz sieviete, nedz viņas draugs. Kā sauca to vīru? To holandieti?

-    Van Rajs, - teica Hiršbergs.

-     Aprunājies ar viņiem vēlreiz. Varbūt mēs kaut ko esam palaiduši garām?

Hiršbergs juta, ka tā ir novirzīšana sānis, lai viņš liktu prezidentam mieru un lai prezidents varētu izvairīties no lēmuma pieņemšanas.

-    Ir vēl kāda izeja. Jūs varat saslimt pašā pēdējā minūtē, - Hiršbergs piedāvāja.

-    Nē! - prezidents iesaucās, nometa uz galda zīmuli un piecēlās. - Vēl tikai trūka, lai sāktos prātošana, vai mani nav piemeklējusi sirdslēkme. Pie joda, ja es būtu Krievijas prezidents, es varētu paziņot, ka esmu piedzēries vai - vēl labāk - ļaut to izdomāt presei.

-    Tai nav jābūt sirdslēkmei, - sacīja Hiršbergs.

-    Neviens neatsauks paziņojumu par stāvokli valstī iesnu dēļ. Nē. Kaut ko atsaukt ir par vēlu, - prezidents paziņoja.

' -Bet…

-    Nē, es esmu pieņēmis lēmumu, un tas ir galīgs. - Viņš ieskatījās pulkstenī. - Vai vēl kas bija sakāms?

-    Nē, ser.

-    Tādā gadījumā, ja neiebilstat… - teica prezidents.

Hiršbergs pagriezās un izgāja no kabineta.

Prezidenta skatiens atgriezās pie papīriem uz galda, taču viņa domas bija citur.

Netālu no Silverhilas, Mērilenda

Kopā ar nolaišanos un pacelšanos viņš bija pavadījis gaisā četrpadsmit stundas. Propelleru lidmašīna "DC-3" bija lēna un lidoja zemu, taču, galvenais, tā bija droša.

Dzelksnis pabrauca pa skrejceļu un nostājās vairāku nelielu angāru priekšā. Neviens nepievērsa īpašu uzmanību vecajam lidaparātam, kaut arī tas bija nevainojamā stāvoklī. Propelleru lidmašīnas te bija ierastāka parādība nekā citviet, varbūt atskaitot gadskārtējos Oškošas aviācijas svētkus.

Lidosta bija tikai dažu jūdžu attālumā no Silverhilas, un tur atradās Pola E. Gārbera Restaurācijas, konservācijas un uzglabāšanas uzņēmums. Tas kalpoja par galveno remonta bāzi un uzglabāšanas vietu Aeronautikas un kosmonautikas muzejam.

Gārbera uzņēmums bija izpleties divdesmit viena akra platībā un uzglabāja vairāk nekā četrdesmit tūkstošus ar aviāciju saistītu materiālu. Gārbera uzņēmumā strādāja kā pastāvīgi darbinieki, tā arī vesela armija brīvprātīgo aviācijas entuziastu, kas pārzināja gan kosmosa kuģu, gan pirmo Ki- tohokas perioda lidaparātu uzbūvi un remontu.

Dzelksnis bija rēķinājies ar šo brīvprātības garu un brīvajām attiecībām, kādas valda starp muzeju un cilvēkiem, kas brīvajā laikā strādā Gārbera uzņēmumā.

Lidmašīnas riteņi vēl nebija beiguši griezties, kad no kāda angāra otras puses parādījās kravas mašīna. Tā bija trīsdesmit pēdu gara, ar tādu kravas kasti, kādu izmanto mēbeļu pārvadāšanai. Mašīna apstājās blakus "DC-3" kravas nodalījuma durvīm.

Dzelksnis apturēja motoru. Oskars Čeinijs izlēca no mašīnas un nometa lidaparāta riteņu priekšā divus koka klučus. Viņš piegāja pie lidmašīnas kravas nodalījuma durvīm, tiklīdz Dzelksnis tās atvēra.

Čeinijs paskatījās pulkstenī.

-    Precīzi laikā.

-      Kustamies, - sacīja Dzelksnis. - Mums ir daudz darāmā.

Čeinijs padeva mašīnu atpakaļ, līdz tās pakaļgals precīzi piekļāvās kravas nodalījuma durvīm.

Nepilnās piecās minūtēs, izmantojot smaguma spēku un sviras, viņi ieripināja kravu ar tās taisnstūraino balstu kravas mašīnā.

Dzelksnis uzģērba zilu kombinezonu un beisbola cepuri, kuras nagu rotāja uzraksts "Man vislabāk patīk lidot". Viņš nolēca uz betonētā laukumiņa angāra priekšā, aizvēra lidmašīnas kravas nodalījuma durvis un aizslēdza no ārpuses.

Pēc mirkļa viņš jau sēdēja blakus šoferim mašīnā, kas izbrauca uz ceļa lidostas priekšā.

Mašīna apstājās pie galvenajiem vārtiem. Dzelksnis izkāpa un aizskrēja līdz taksofonam pie degvielas uzpildes stacijas, aizkavēdamies telefona kabīnē nepilnu minūti. Kad viņš atgriezās, Čeinijs bija ieslēdzis radio un uzgriezis nacionālo programmu.

-     Pēc nepilnām trim stundām prezidents uzrunās Kongresu un tautu. Aplūkojamo jautājumu lokā būs arī ievērojamā izglītības līmeņa palielināšanās…

Dzelksnis ar Čeiniju skatījās cauri miglainajai kārtiņai, kas klāja vējstiklu, uz saules zemo gaitu pie debesīm. Sekojot ceļa zīmju norādījumiem, viņi brauca tik tālāk un zem zaļas zīmes ar uzrakstu "Vašingtona" nogriezās uz starpštatu maģistrāles, kas gāja uz ziemeļrietumiem.

Čeinijs izbāza roku pa logu, brīdinādams, ka iekļausies transporta plūsmā, pēc tam nolaida roku uz leju, kur tā palika karājoties virs magnētiskās plāksnes ar uzrakstu "Pola E. Gārbera uzņēmums, Silverhila".

Direktors vēlējās izvest kūpošo "Mazuli" no muzeja telpām, iekams uz vakarā paredzētajām viesībām sāks pulcēties cilvēki. Tie bija ļaudis, kuri nebija varējuši dabūt sēdvietas Pārstāvju palātas galerijā, tomēr ļoti svarīgas personas. Daudzi no viņiem bagātīgi atbalstīja Smitsona institūtu. Daži bija īsti Vašingtonas dižvīri, bīdītāji un kārtotāji, taču ne tik augstā līmenī, lai šovakar tiktu pie kārotās vietas zem Kapitolija kupola.

Viņi skatīsies runu "Kosmosa zālē" ierīkotā televīzijas sekciju ekrānā, bet pēc tam dzers kokteiļus un mielosies ar uzkodām. Vēlāk ieradīsies prezidenta štāba priekšnieks un vēl daži izcili viesi. Prezidentam bija pašam savi plāni.

-    Es gribu, lai to mantu tūlīt aizgādā prom no automašīnu stāvvietas. Man vienalga, ko jūs ar to darāt. Izsauciet armiju, lai tā to aizved.

Muzeja direktors bija iegrimis līdz ausīm ar aligatoriem pilnā purvā, un daži vēl centās tajā ielaist ūdeni. Vajadzēja gaidīt tūkstoti viesu, bet bija palikušas trīs stundas laika, lai sagatavotos to uzņemšanai. Viņš stāvēja nožogojuma iekšpusē un skatījās sarkani rūsainajos plankumos uz betona grīdas.

-    Vai tos varēs dabūt ārā?

-    Mēs nezinām, - atbildēja viens no tehniķiem.

-    Neļaujiet, lai stāvoklis kļūst ļaunāks! Mēģiniet kaut ko dabūt plankumu apsegšanai - vismaz šovakar. Un aizgādājiet eksponātu prom no mašīnu stāvvietas.

-    Ko lai mēs ar to iesākam?

-    Man vienalga. Vienkārši aizvediet citur. Es negribu, lai to redz cilvēki, kas novietos mašīnas.

-    Mēs nevaram to ievest darbnīcā, jo no tās nāk kodīgi tvaiki.

-    Vai tie nav indīgi?

Viens strādnieks skatījās uz otru un jautājoši sarauca pieri.

-    Nez vai, ja nepieskaras.

-    Vai fizelāža nav bojāta? - jautāja direktors.

-    Nē. Ir tikai traipi uz grīdas.

-     Nosedziet un nolieciet vietā nožogojumu. Viesi pēc runas vēlēsies pastaigāt pa muzeju. Viņi gribēs redzēt arī "Enola Gay".

Direktors pagriezās un devās atpakaļ uz savu kabinetu. Vēl bija jāpagūst nokārtot miljons jautājumu. Šobrīd bija radušās problēmas ar lielo ekrānu.

-    Ar ko lai to nosedz? - jautāja viens no strādniekiem.

-    Jupis viņu zina. Turpiniet darbu, bet es mēģināšu kaut ko atrast. - Priekšstrādnieks nozuda darbnīcas virzienā.

Vīri turpināja apstrādāt grīdu ar slapjām lupatām, taču rūsas sarkanā krāsa negribēja nozust. Grīda gan neizskatījās tik briesmīgi kā "Mazulis", taču traips vēl bija redzams.

-    Kā tu domā, ko tas zellis īsti gribēja?

-    Kas? Vai direktors?

-    Nē, dullais, kas šeit slaistījās.

-     Nezinu. Viņam laimējies, ka neuzšļāca to draņķību pats sev.

-    Jā. Operas spoks, kaut viņu nelabais…

-    Ei, vīri!

Strādnieki pagriezās, atslējās pret savu lupatu turētāju kātiem un noskatījās, kā priekšnieks nāk atpakaļ no darbnīcas.

-    Kas tad nu?

-    Mums laimējies. Kāds sazinājies ar Gārbera uzņēmumu. Un ko jūs domājat? Izrādās, viņiem ir vēl tāds pats.

-    Kas? Tāds pats dullais?

-    Nē. Vēl viena "Mazuļa" kopija.

Abi vīri ar lupatām saskatījās.

-    Kam viņiem vajadzīgas divas?

-    Nezinu, neprasiet! Zinu tikai to, ka kopija ir iekrauta mašīnā un ceļo šurp. Robijs, kas runāja pa telefonu, teica, ka zaļā krāsa, kādu dabūjuši restauratori, toņa ziņā mazliet atšķiras no pirmā "Mazuļa". Šā vai ta, gatavais apvalks viņiem bijis nomests kādā noliktavā.

-     Varbūt tas ir zirņu zaļā krāsā, - sacīja viens strādnieks.

-    Zini, patlaban man vienalga, vai tā būtu pat vēmekļu krāsa. To varēs novietot virs tā traipa uz grīdas.

-    Vai nevajag pateikt direktoram? - vaicāja viens strādnieks.

-     Kādēļ? Viņš lika grīdu ar kaut ko nosegt. Un to mēs darīsim. Bez tam viņš ir pavisam noskrējies. Pateiksim vēlāk. Tagad mums jāizstumj tas krāms no mašīnu stāvlaukuma, lai atbrīvotu vietu mašīnām, kas atbrauks. Varbūt uzsmaidīs cūcene, un mēs varēsim šiem iegrūst to kūpošo draņķi, lai ved pie Gārbera, kamēr kāds nav izdomājis, ka stāvvietā atrodas toksiskie atkritumi.

Mašīna piebrauca pie Aeronautikas un kosmonautikas muzeja sētaspuses durvīm, no kurām desmit pēdu attālumā atradās kaut kas kūpošs, apklāts ar melnu plastmasas plēvi. Turpat stāvēja divi smaidoši strādnieki.

Dzelksnis paskatījās uz Čeiniju, kas sēdēja pie stūres.

-    Izskatās, ka Tegarts skaisti pastrādājis, - noteica Čei- nijs. - Interesanti, kur viņš ir šobrīd.

-     Iemeslu raizēm nevajadzētu būt, - bilda Dzelksnis.

-    Viņš savā ticībā neļāvās šaubām.

Dzelksnis izkāpa no mašīnas un uzsmaidīja blakus plastmasas pārklājam stāvošajiem vīriem.

-     Kā jums te iet? Laikam esam atveduši, kas jums vajadzīgs. - Dzelksnis pamāja uz mašīnas kravas kasti, kustinādams žokļus, it kā gremotu košļājamgumiju. - Kā esat paredzējuši dabūt to iekšā?

-    Piebrauciet atmuguriski tepat pie rampas, - noteica viens no vīriem.

Otrs vīrs devās atvērt lielas, uz augšu bīdāmas durvis.

-    Vai jūs, vīri, nevarat prombraucot paķert līdzi arī to? Aizvest atpakaļ pie Gārbera? - pajautāja vadītājs.

Dzelksnis ar Čeiniju saskatījās. Dzelksnis pasmaidīja.

-    Protams! Kāpēc ne?

Vajadzēja četrus vīrus, lai eksponātu izvilktu no kravas kastes. Pat ar hidrauliskajiem pacēlājratiņiem viņi to stūma uz rampas elsdami un pūzdami.

-     Kaut viņu nelabais, tas sver droši vien tonnu, - sacīja priekšstrādnieks. - Kāpēc tas ir tik smags?

-    Droši vien izmantots biezāks metāls, - noteica Dzelksnis.

-   Jā. Un iekšā vēl iegāzts betons, - piebilda Čeinijs. Visi četri nosmējās.

Tiklīdz balstratiņi nokļuva uz grīdas, to metāla riteņi sāka ripot bez grūtībām.

-      Ziniet ko, - Dzelksnis uzrunāja priekšstrādnieku.

-    Varbūt kāds palīdzēs manam draugam Džordžam? - Viņš paskatījās uz Oskaru. - Viņš piebrauks ar mašīnu pie tā dzelža, bet jūs ar hidraulisko pacēlāju divatā to iekrausiet mašīnā. Mēs tad varēsim braukt.

Priekšstrādnieks ar lielāko prieku devās palīgā. Tikmēr

Dzelksnis ar otru vīru aizripināja "Mazuļa" atdarinājumu no darbnīcas cauri muzeja zālēm. Muzejs jau tika vērts ciet, un cilvēki devās uz durvīm. Viens otrs noskatījās, kā pa lielo zāli uz mirdzošā "B-29" pusi ripina bumbu.

-    Kauna lieta, - pukojās Dzelksnis. - Jūs izdodat lielu naudu, lai to visu uztaisītu, bet kāds idiots, kam viss nav mājās, ienāk un darbu sagandē. Kas tikai gan jāpiedzīvo.

-    Nav ko runāt, - piekrita otrs vīrs. - Jums būtu vajadzējis redzēt mūsu direktoru. Aiz dusmām vai plīsa. Ja tas zellis būtu ticis direktora nagos, viņš to saplosītu gabalos.

-  Mjā… - stumdams balstu ar eksponātu zem mirdzošā "Enola Gay", smaidīdams novilka Dzelksnis.

Pa divstāvu logiem bija redzama Nacionālā aleja, vienīgā, kas atdalīja Kapitoliju no sprādziena epicentra.

Ugunslode pārskries pāri alejai gaismas ātrumā. Divsimt jardu attālumā tā pārvērtīs tvaikos ikvienu dzīvu radību un izkausēs bronzas statuju uz Kapitolija kupola. Pēc mirkļa sprādziens noraus kupola kapara jumtu un aizdedzinās jebkuru degošu priekšmetu iekšpusē. Dažās sekundēs temperatūra sasniegs divus tūkstošus grādu.

Baltais nams tiks notriekts no pamatiem. Pat apakšzemes bunkuri tiks sakarsēti līdz aizdegšanās temperatūrai.

Dzelksnis gribēja zināt, vai Skots Tegarts to jutīs un vai viņš ir atradis otru, reizē ar atslēgu portfelī iemesto mantu - nelielu stikla flakonu ar vienu cianīda kapsulu.

trīsdesmit treša nodaļa

Viesnīca "Hay-Adams", Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Gideons ar Džoslinu pavadīja visu pēcpusdienu iepērkoties. Vajadzēja iegādāties apģērbu un pašu nepieciešamāko ceļam uz mājām. Vēlā pēcpusdienā viņi iegriezās kinoteātrī un vēsajā, tumšajā zālē, kur nevajadzēja atskatīties pār plecu, vai neseko FIB aģents, atslābinājās.

Džoslina gribēja zināt, vai valdība samaksās par lidmašīnas biļeti atceļam uz Sietlu. Likās, to prasīja pieklājība, jo neviens nebija viņu lūdzis šeit ierasties.

Pulkstenis rādīja gandrīz astoņi, kad viņi atgriezās viesnīcā. Džoslina ienesa somas ar pirkumiem savā istabā, iemeta gultā un noāva no kājām tikko nopirktās kurpes. Ar tām nebija iespējams paiet.

Pie durvīm, kas savienoja istabas, pieklauvēja Gideons.

-   Es ieiešu dušā, - viņš pavēstīja. - Vai nevēlēsies pēc tam paēst vakariņas?

-    Esmu pārguruši, tāpēc vislabāk vakariņotu šeit pat. Gribu atpūsties un doties agrāk gulēt.

-    Varbūt piezvani apkalpes dienestam. Pasūti kaut ko arī man. Vidēji ceptu bifšteku un salātus.

-    Kur uzklāt galdu? Tavā vai manā istabā?

-    Vienalga, - Gideons atbildēja un nozuda dušā.

Džoslina izpētīja ēdienkarti un pasūtīja vakariņas. Durvis uz Gideona istabu palika vaļā, ja oficiants atnestu vakariņas uz viņa istabu. Džoslina dzirdētu, ja kāds pieklauvētu pie ārdurvīm.

Džoslina gudroja, vai no rīta izdosies aizlidot uz Siet- lu. Viņa bija pārrunājusi to ar Gideonu. Viens no aģentiem bija izteicies, ka tik ilgi, kamēr neizdosies padarīt nekaitīgu bumbu Sietlas centrā, daļa reisu tiek novirzīti uz citām lidostām. To izskaidroja ar faktu, ka uz viena skrejceļa radies defekts.

Bija dzirdams, kā Gideons, mazgādamies dušā, dzied. Viņam bija patīkama balss, kaut augstākos toņus viņš nedziedāja īsti pareizi.

Džoslina pasmaidīja, nometās uz gultas, paņēma no naktsgaldiņa tālvadības pulti un ieslēdza televizoru. Viņa pārlūkoja filmas, par kuru skatīšanos jāmaksā. Nekā interesanta. Viņa izskatīja visus kanālus, CNN un laika ziņas. Tad viņa atrada vietējo kanālu, kur stāstīja par apšaudi apgabalā un pilsētas pārvaldes finansiālajām problēmām.

Pilsēta mēģināja novērst mēra otrreizēju kandidēšanu uz šo amatu, piedāvājot viņam goda doktora vietu kādā universitātē ar algu, kas rakstāma ar sešciparu skaitli. Džoslina nopriecājās, ka dzīvo uz salas.

Kad viņa jau gribēja izslēgt televizoru, diktors pievērsās dienas notikumiem.

-    Aeronautikas un kosmonautikas muzejā šodien valdīja liels satraukums. Par to pastāstīs Šarlēna Viljamsa…

Ekrānā parādījās pievilcīga sieviete ar mikrofonu vienā rokā un piezīmju burtnīcu otrā. Viņa stāvēja uz pakāpieniem pie sienas, uz kuras ar lieliem metāla burtiem bija rakstīts: NACIONĀLAIS AERONAUTIKAS UN KOSMONAUTIKAS MUZEJS.

-    Jā, Čārlij, šodien tur patiešām valdīja liels satraukums. Policija apcietināja kādu vīrieti, kas aplēja ar skābi vienu no eksponātiem.

Neviens nav cietis, taču sabojāta pirmās - uz Japānu nomestās - atombumbas kopija. Ar nosaukumu "Mazulis" pazīstamās atombumbas kopija atradās zem slavenās lidmašīnas "Enola Gay" fizelāžas. Tā tika aplieta ar skābi. Kopija stipri cietusi, un no tās nāca indīgi tvaiki, tāpēc tā tika izņemta no ekspozīcijas.

Kāda sieviete, kas incidenta laikā atradās muzejā, uzņēmusi videofilmā brīdi, kad policija ieslēdz vainīgo roku- dzelžos un ved prom.

Ieraksta sākumā mirkli uz ekrāna zibēja diagonālas svītras. Džoslina gulēja gultā ar galvu uz spilveniem un domāja par vakariņām, bet pēkšņi ieraudzīja ekrānā seju. Acīm izbrīnā ieplešoties, viņa piecēlās gultā sēdus.

Iekams policija aizveda vīru tālāk, seja pazibēja ekrānā tikai mirkli, taču šī seja Džoslinas atmiņā bija iegriezta kā ar nazi. Viņa bija to redzējusi Pedžitas salā. Vīrs, kam tā piederēja, no rīta bija stāvējis durvīs un sacījis Beldenam, ka laiks doties ceļā. Viņa bija aprakstījusi šo seju prezidentam un F1B vīriem, kas to montēja.

Džoslina paņēma tālvadības pulti un uzgrieza televizorā skaņu skaļāk.

-    Šovakar noslēpums kļuvis vēl lielāks. Policija saņēmusi ziņojumu, ka šis vīrs (Šarlēna Viljamsa ieskatījās piezīmēs), Skots Evanss Tegarts, neilgi pēc nogādāšanas ieslodzījuma vietā miris, droši vien ar sirdstrieku. Policija par incidentu saka vienīgi to, ka notiek izmeklēšana.

Viņu pārtrauca programmas vadītājs.

-    Šarlēna, vai varas iestādes noskaidrojušas vīrieša rīcības motīvus?

-    Pagaidām ne, Čārlij. Galvaspilsētas policija novērtējusi to kā vandalisma aktu. Atceries, ka līdzīgs incidents notika pirms trim mēnešiem Nacionālajā mākslas muzejā. Patlaban mēģina noskaidrot, vai vīrietis nav slimojis ar kādu slimību, kas izskaidrotu pēkšņo nāvi. Runājot par visu citu, notiek izmeklēšana.

Likās, ka Džoslinu trāpījis zibens. Viņa sēdēja uz gultas, kāri tverdama gaisu, smadzenes darbojās milzīgā ātrumā.

-    Nolādēts! - viņa klusu noteica. - Ak Kungs!

Piecēlusies no gultas, viņa sāka soļot, neprātīgām acīm

skatīdamās sienās un gudrodama, ko darīt. Vienīgā skaņa, kas mierinot nonāca līdz satrauktajam prātam, bija pastāvīgā dušas šalkšana, ūdenim šļācoties vannā, un Gideona dziedāšana.

Cauri blakusistabai Džoslina skriešus devās pie vannas- istabas durvīm. Pat nepieklauvējusi, viņa tās atvēra. Diviem soļiem pārgājusi pāri vannasistabai, viņa atvilka dušas aizkaru.

Stāvot ar ziepju gabalu rokās un ieziepētu galvu, Gi- deons aprāva dziesmu pusvārdā. Viņš skatījās izbrīna pilnām acīm, ādamābolam cilājoties.

-    Nāc ārā no dušas!

-    Ko, lūdzu?

-    Tūlīt nāc ārā no dušas! - Džoslina paķēra no stieņa dvieli un pameta.

Gideons to satvēra, taču nesteidzās aizsegties. To darīt jau bija par vēlu.

Džoslina iegāja viņa istabā un sāka staigāt gar gultas galu. Gideons pavēra vannasistabas durvis.

-    Vai tu nepamestu apakšveļu?

Ieraudzījusi uz gultas tikko nopirkto saini, viņa paņēma šortus un sniedza pa atvērto durvju spraugu.

-    Kas noticis? - jautāja Gideons.

-    Tas vīrietis… tas vīrietis gaitenī aiz durvīm Pedžitas salā! Es nupat redzēju viņu televīzijā.

-    Vai viņš noķerts? - jautāja Gideons.

-    Jā, - atbildēja Džoslina. - Tepat Vašingtonā.

Durvis strauji atvērās, un parādījās Gideons. Ģērbies

apakšveļā, viņš slaucījās.

-    Par ko tu runā?

-    Es nupat redzēju viņu televīzijā. Viņš apcietināts tepat. Aeronautikas un kosmonautikas muzejā, - Džoslina skaidroja.

-    Ko viņš te darījis?

-Aplējis ar skābi atombumbas kopiju.

Gideons pārstāja slaucīties un uzlūkoja Džoslinu.

-    Vai tu esi pārliecināta, ka tas bija viņš?

-    Pilnīgi!

Gideons uzvilka kājās bikses. Viņš apāva kurpes, ne- uzvilcis zeķes. No matiem pāri deniņiem tecēja ūdens straumītes un pa kaklu ieplūda paretajā apspalvojumā uz krūtīm.

-    Tas vēl nav viss, - piebilda Džoslina. - Viņš ir miris. Stāsta, ka ar sirdstrieku. Sasodīts, kur tas Aeronautikas un kosmonautikas muzejs atrodas?

-      Nacionālajā alejā, netālu no Kapitolija… - Gideons nepabeidza teikumu. Iekams viņš metās pie telefona, abi sekundes daļu skatījās viens otrā. Gideons pacēla klausuli un jautāja: - Kam lai es zvanu?

-    Deviņi, viens, viens. Nē, tā ir policija. Kamēr kaut ko ieskaidrosim, paies stunda, - Džoslina noteica. Viņa iemeta acis pulkstenī uz galda. Bija palikušas nepilnas četrdesmit minūtes līdz prezidenta runas sākumam. - Mums laika nav ne tik.

Visu dienu ik pēc piecpadsmit minūtēm televīzijā bija rādīti politiskās reklāmas klipi ar informāciju, ka prezidents uzstāsies ar ziņojumu par stāvokli valstī.

Džoslina ieskrēja savā istabā un atrāva vienu no iepirkumu somām. Veikalā pērkot jaunu tērpu un pārģērbjoties, viņa bija ielikusi FIB kombinezonu somā. Viņa pārmeklēja vienu un otru nodalījumu, kamēr atrada vizītkarti. To bija iedevis Sajs Hiršbergs, Džoslinai atstājot Operatīvo centru, ja viņa gadījumā kaut ko atcerētos.

Gideons jau stāvēja durvīs ar polo kreklu vienā, bet dvieli otrā rokā.

Džoslina uzgrieza Hiršberga Baltā nama numuru. Pēc otrā signāla atsaucās sievietes balss.

-    Nacionālās drošības padome.

-    Man, lūdzu, misteru Hiršbergu!

-    Kas zvana?

-    Džoslina Koula. Vakar es biju pie jums uz tikšanos ar prezidentu un misteru Hiršbergu. Jautājums ir steidzams.

-    Brīdi pagaidiet, lūdzu!

Aparāts klusēja. Viņa bija pārslēgta gaidīšanas režīmā. Džoslina ieskatījās pulkstenī.

-    Vai viņš tur ir? - Gideons pajautāja.

-    Nezinu.

-    Pasaki viņiem, ka bumba ir tepat Vašingtonā. Pasaki, ka, pēc mūsu domām, tā ir Aeronautikas un kosmonautikas muzejā.

Sieviete telefonā ierunājās no jauna:

-    Es atvainojos, bet misters Hiršbergs jau izgājis no kabineta.

-     Man ar viņu jāsazinās nekavējoties. Situācija ir kritiska, - sacīja Džoslina.

-    Kā jūs teicāt, kā jūs sauc?

-    Džoslina Koula. Vai tur ir vēl kāds, ar ko var runāt?

-Acumirkli. - Telefons atkal apklusa.

-    Nolādēts! - Džoslina iesaucās. Gribējās sist klausuli pret naktsgaldiņa stikla virsmu.

-    Iedod man, - sacīja Gideons.

Viņa iedeva Gideonam klausuli, apsēdusies uz gultas malas, sameklēja kurpes un uzāva kājās.

Šoreiz klausulē atsaucās vīrietis.

-    Sveicināti!

-   Ar ko es runāju? - vaicāja Gideons.

-    Un kas esat jūs?

-    Mani sauc Gideons van Rajs, un es strādāju Masveida iznīcināšanas ieroču apkarošanas institūtā Santakristā, Kalifornijā. Vakar Baltā nama Operatīvajā centrā es tikos ar misteru Hiršbergu un prezidentu. Man ir informācija, ka kodolbumba atrodas Vašingtonā netālu no Kapitolija.

-    Ko tas nozīmē?

-    Kur ir misters Hiršbergs? -jautāja Gideons.

-     Viņš ir kopā ar prezidentu. Šobrīd viņi atrodas ceļā uz Kapitoliju.

Par vēlu. Kamēr Gideons ar Džoslinu sameklēs kādu, kam ir teikšana, un visu izskaidros, no Vašingtonas būs palikuši tikai gaisā plīvojoši pelni.

-    Klausieties, vai jums ir papīrs un rakstāmais?

-Jā.

-     Pierakstiet! - sacīja Gideons. - Es nezinu, kā jūs to izdarīsiet, bet nekavējoties sazinieties ar misteru Hiršber- gu. Vai sapratāt?

Līnijas otrā galā iestājās klusums.

-    Pasakiet, ka zvanīja Džoslina Koula un Gideons van Rajs.

-     Lūdzu, atkārtojiet vārdus vēlreiz, tikai lēnām, - sacīja vīrietis.

Gideons nosauca katru burtu atsevišķi.

-     Pasakiet, ka mēs esam ceļā uz Aeronautikas un kosmonautikas muzeju. Klausieties un saprotiet mani pareizi. Viņš zina, kas mēs esam. Pasakiet, ka kodolierīce nav Siet- lā. Pasakiet, ka, pēc mūsu domām, tā ir Aeronautikas un kosmonautikas muzejā un ka prezidents šovakar nedrīkst uzstāties. Vai sapratāt?

-    Domāju, ka jā, - vīrietis atbildēja.

Džoslina skatījās televīziju. Jau bija sākusies politiskā spēle pirms prezidenta uzstāšanās, analītiķi centās iegūt lielāku savas sejas ekrāna laiku, televīzijas žurnālisti spožajā apgaismojumā intervēja Kongresa locekļus. Notika dzīva diskusija.

-    Vai visu to pierakstījāt? - Gideons jautāja.

-Jā.

-    Tad rīkojieties! - Gideons noteica, nolika klausuli un sagrāba Džoslinu pie rokas, gandrīz uzraudams kājās. Viņš atvēra durvis brīdī, kad pie tām ar stumjamiem ratiņiem piebrauca oficiants.

-    Nost no ceļa! - iesaucās Gideons un atgrūda ratiņus ar viesmīli pie sienas.

-   Acumirkli, - ierunājās oficiants.

Garām ratiņiem viņi izspraucās pa durvīm, kas aizvērās.

-Atstājiet pie durvīm! - uzsauca Gideons.

-    Klausieties, kas parakstīsies?

-    Valdība, - attrauca Džoslina, atskatījusies pār plecu, kamēr Gideons vilka viņu pa gaiteni uz priekšu.

Gideons ar roku iespraucās lifta durvīs, tām veroties ciet. Durvis lēnām atvērās. Pavecāks eleganti saģērbies pāris vairāk nekā sašutis paskatījās platām acīm. Gideona mati izskatījās kā vētras sajaukti, Džoslinas acis drudžaini spīdēja.

-   Tā viegli var zaudēt roku, - sacīja vīrs.

-    Es uzskatīšu sevi par laimīgu, ja šovakar nezaudēšu neko vairāk, - atsaucās Gideons.

Liftā atlika vienīgi gaidīt. Veltīgās pūlēs atgūt pieklājīgu izskatu, Gideons izbrauca ar pirkstiem caur matiem. Viņš iebāza roku kabatā un sameklēja kabatas portfeli. Trīsdesmit dolāru skaidrā naudā. Taksometram pietiks.

Atveroties durvīm, viņi gandrīz apgāza vīrieti un sievieti, kas stāvēja pie durvīm. Joņojot pāri viesnīcas vestibilam, Gideons pārlēca pāri nelielam soliņam. Kā radars, kas pamanījis ātri traucamies objektu, viņus pavadīja simtiem skatienu.

Visā pilsētā vakaros tika rīkotas pieņemšanas, un viesnīca "Hay-Adams" nebija izņēmums. Gideonam ar Džoslinu nācās uz durvīm lauzties cauri ļaužu drūzmai. Ietves malā neliels pulciņš jau gaidīja taksometru.

Gideons nostājās priekšā.

-     Ievērojiet rindu, ser! - Šveicars pacēla roku un mēģināja viņu atvirzīt uz beigām.

-    Mums nav laika, - Gideons atteica.

-    Kāpēc tad tā?

Gideons mirkli padomāja.

-    Sieva. Viņa jūtas ļoti slikti. - Viņš aplika Džoslinai roku ap plecu un viegli saspieda. - Laikam saindēšanās ar ēdienu. Kaut kas no apkalpes dienesta.

Šveicara sejā iegūla raizes. Cilvēku skatieni pievērsās Džoslinai. Viņa saķēra vēderu, it kā būtu slima.

Šveicars negatavojās pārbaudīt diagnozi, vismaz citiem skatoties ne. Viņš nosvilpās un uzkāpa uz ielas. Pēc mirkļa apstājās taksometrs, šveicars palīdzēja Džoslinai ar Gide- onu apsēsties uz pakaļējā sēdekļa un aizvēra durvis.

-    Aeronautikas un kosmonautikas muzejs, - Gideons paziņoja. - Un te ir papildu divdesmit dolāri, ja nogādāsiet turp ātrāk par trim minūtēm.

-    Trijās nav iespējams, bet piecās varu, - noteica šoferis.

-    Nerunāsim! Tā nauda ir jūsu, - sacīja Džoslina.

No paātrinājuma abi braucēji tika iespiesti sēdeklī. Viņi traucās kā neprātīgi pa Vašingtonas centra ielām, daudzas no tām bija vienvirziena ielas. Gideons meklēja pulksteni, kas viņam bija atdots kopā ar kabatas portfeli. Kā par nelaimi, tas bija palicis viesnīcas istabā.

-    Cik patlaban rāda?

Džoslina ieskatījās savējā.

-   Astoņi un četrdesmit minūtes. Vai pagūsim laikā?

-    Nezinu.

-    Ko darīsim, kad būsim galā?

-    Jāatrod iespēja iekļūt muzeja ēkā. Ja vajadzēs, kaut ko iemetīšu logā.

-Ar to tu pievērsīsi policijas uzmanību, - iebilda Džoslina.

-    Cerēsim, ka tiksim iekšā pirms policijas ierašanās. Mēs vismaz varam aizvest šos līdz ierīcei. Redzot to, varbūt policija izsauks palīgus. Ja vien nebūs par vēlu, - noteica Gideons.

Taksometrs drāzās pa H ielu, nogriezās pa kreisi uz Septiņpadsmito, pabrauca garām vecajai prezidenta kancelejai, Elipsei un joņoja tālāk.

Džoslina pa kreisi redzēja Vašingtona pieminekli ar vakara debesīs mirgojošo sarkano signāluguni. Platā lokā ap- braukuši apkārt piemineklim, garām Silvana teātrim viņi izbrauca uz Neatkarības avēnijas. Taksometrs šāvās garām mākslas galerijām un muzejiem, gar mugurpusi pabrauca garām Smitsona institūta pilij. Piebraucot pie Transporta ministrijas ēkas, Septītajā ielā taksometrs iekļuva sastrēgumā, un bremžu ugunis priekšā stiepās tik tālu, cik sniedza skatiens.

-    Kas tur ir? - jautāja Gideons.

-    Nezinu, draugs. Kaut kas atgadījies.

Simts pēdu tālāk taksometrs tika nosprostots pavisam. Džoslina redzēja sešdurvju un parastos limuzīnus, sievietes vakartērpos un kažokādās, kungus smokingos, un visi gāja vienā virzienā.

-    Kur ir muzejs? - vaicāja Gideons.

-Tikai vienu kvartālu uz priekšu.

Gideons uzmeta acis skaitītājam. Tas rādīja astoņus dolārus. Izņēmis no kabatas portfeļa trīsdesmit, viņš nometa tos blakus šoferim uz priekšējā sēdekļa, atvēra durvis un izkāpa. Džoslina sekoja.

Viņi steidzās pa ietvi garām sievietēm kurpēs ar trīs collas augstiem papēžiem. Dāmu cimdotās rokas turējās pie elkoņa vīriešiem oficiālos uzvalkos. Dažiem mugurā bija armijas parādes formastērpi. Visi devās uz plašo terasi ar kāpnēm, kas veda Aeronautikas un kosmonautikas muzejā.

-    Vismaz nevajadzēs sist ārā logu, - Gideons sacīja.

-    Kā tad mēs tiksim iekšā?

-    Nezinu.

Muzejs bija apgaismots kā baznīca Ziemassvētku vakarā. Tā priekšā uz ielas atradās grozāmais starmetis, kura strēle dūrās naksnīgajās debesīs. Plāksnīte blakus vēstīja: Relikvija no uzlidojumiem Londonai.

Asistenti izdāļāja programmas ar muzeja plānu. Gideons redzēja kādu vīru, kas to paņēma un tūlīt iemeta atkritumu tvertnē. Asistenta greizā skatiena priekšā Gideons to tūlīt izvilka ārā.

-    Ko tu dari? - Džoslina noprasīja.

-    Tiklīdz būsim iekšā, mums nebūs laika meklēt eksponātu, kuru tas vīrs aplēja ar skābi. Vai atceries nosaukumu?

Džoslina domīgi paskatījās debesīs.

-    Es nepievērsu tam īpašu uzmanību.

-    Padomā! - Gideons mudināja.

-    Mazs… kaut kas mazs.

-    "Mazulis", - ieteicās Gideons.

-    Tieši tā.

Gideons ieurbās acīm muzeja zāļu plānā, meklēdams nosaukumu "Enola Gay". Lidmašīna atradās viena pati ēkas ziemeļrietumu stūra apakšējā stāvā. Kamēr viesu armija pa kāpnēm devās pretī mirdzošajai stikla fasādei, viņš mēģināja orientēties pēc plāna.

-    Ko darīsim? - Gideons vaicāja. - Vai iesim pie durvīs stāvošā vīra un teiksim, ka muzejā atrodas atombumba?

-    Nez vai, ja vien negribi vēl atlikušo dzīves mirkli pavadīt furgonā ar polsterētām sienām, - sacīja Džoslina.

Piepeši viņa ieraudzīja, kas vajadzīgs.

-        Nāc! - Džoslina satvēra Gideonu pie rokas un veda augšā pa kāpnēm. Abi iejuka pūlī, kurā Gideons mēģināja izskatīties tik nemanāms, cik sešas pēdas un piecas collas garam vīram neatbilstošā apģērbā, ar sajukušiem matiem ir iespējams.

Vairāki acu pāri sāka lūkoties uz viņiem, taču Džosli- na nelikās zinis. Viņas skatiens bija pievērsts vīrietim, kurš gāja viņiem pa priekšu un kuram no mēteļa kabatas rēgojās liela aploksne.

Sieviete plandošā ūdeļādas kažokā ar briljantu auskariem veltīja viņiem nožēlas pilnu skatienu, taču acis nenovērsa.

Gideons pasmaidīja.

-    Kā redzu, jūs jūsmojat par dzīvnieku tiesībām.

Sieviete novērsa skatienu un pačukstēja kaut ko vīrietim, kura elkonī bija ieķērusies.

Viņi uzkāpa uz terases muzeja durvju priekšā, bet tur cilvēku rinda apstājās, veidojot drūzmu. Šķiet, visiem viesiem bija ielūgumi lielās aploksnēs, ko tie uzrādīja diviem darbiniekiem, kuri stāvēja sargu vietā pie durvīm.

Džoslina pāri pleciem meklēja spraugu pūlī un lēnītēm virzījās uz priekšu. Piepeši desmit pēdu pirms viņas kāds vīrietis palika uz vietas. Viņš sāka pārbaudīt kabatas, attaisīja mēteli un ieskatījās iekšējā kabatā. Sieviete blakus vēroja viņu.

-    Zvēru, ka es to paņēmu līdzi!

Džoslina, vilkdama Gideonu, veikli apgāja vīram apkārt. Pēc desmit sekundēm viņi atradās pie durvīm, kalpotājs baltos cimdos paskatījās, pastiepa roku un izņēma no Džoslinas rokas ielūgumu.

-     Vai jūs zināt, ka ierašanās vakartērpos? - pajautāja kalpotājs.

-    Mēs sēdēsim aizmugurē, - Džoslina atteica.

Iekams virs kaut ko paguva iebilst, viņi jau bija muzeja vestibilā un neapstādamies virzījās tālāk.

Gideons pāri plecam pameta īsu sānisku skatienu un ieraudzīja kalpotāju, kas runāja ar sargu un skatījās tā, it kā gribētu izdedzināt viņiem mugurā caurumu.

-    Es gribētu jautāt, kā tev tas izdevās, - viņš sacīja Džoslinai, - bet šobrīd tam nav laika.

Vīrs, kas bija pazaudējis ielūgumu, tagad, sizdams pa kabatām, runāja ar kalpotāju.

Gideons ar Džoslinu, lavīdamies starp viesiem ar šampanieša glāzēm rokās, pusteciņus steidzās cauri vestibilam. Lai neizceltos viesu vidū, Gideons pūlējās izskatīties desmit collas īsāks.

Ar garajām kājām viņš ātri pārvarēja sešdesmit pēdu līdz informācijas galdiem, taču ne tik ātri, lai darbinieks pie galda nepamanītu. Sieviete pacēla telefona klausuli un nospieda pogu.

Džoslina centās neatpalikt. Jauno kurpju ādas zoles uz betona grīdas slīdēja kā pa ledu. Ejot straujiem soļiem, viņi jau bija tikuši garām "Pavērsiena punktiem aviācijas vēsturē" un eskalatoriem, kas veda uz otro stāvu.

Atskatījies pār plecu, Gideons viņus ieraudzīja. No pūļa pilnā gaitā kā eskadras mīnukuģi iznira trīs bruņoti sargi. Tiem tūlīt piebiedrojās ceturtais, viens sargs jau turēja roku uz revolvera maksts.

Pēc iziešanas no ļaužu drūzmas Gideons ar Džoslinu izcēlās kā kājnieki uz klaja lauka.

Gideons metās skriet. Džoslina sekoja. Aizskrējuši garām pagaidu izstādei plašās zāles vidū, viņi drāzās uz ēkas ziemeļrietumu stūri.

Sargi uz mirkli nozuda skatienam. Viņiem parādoties no jauna eskalatora otrā pusē, viens, pieliecis zodu, runāja formas blūzes apkaklei piestiprinātajā mikrofonā. Gideons redzēja, ka sargs attaisa drošības siksniņu maksts virspusē, izvelk pistoli un skrienot paņem to abās rokās.

Viņš satvēra Džoslinu, sargādams aizgrūda sev priekšā un vienlaikus skrēja "Enola Gay" virzienā. Viņi jau bija tikuši garām pēdējām kāpnēm ēkas vidū un garām pēdējai šķērssienai, kas atdalīja ekspozīcijas.

Tur, galerijā pa labi, atradās spīdīgā "Enola Gay" fizelāža. Bez spārniem, kurus nepietiekami plašajās telpās nebija iespējams uzmontēt, tā atgādināja gigantisku cigāru.

Zem "Enola Gay" korpusa, astes gala vidū, atradās draudīgs, zaļš cilindrs ar apaļīgu priekšgalu un četrstūrainu stabilizatoru - atomgadsimta auglis, "Mazuļa" kopija dabiskā lielumā.

Apzinoties, ka viņu acu priekšā ir ne tikai modelis, Džoslina ar Gideonu mirkli stāvēja kā apmāti. Nespēdami parunāt, viņi redzēja bumbas īsto būtību - divas kilotonnas radioaktīvās nāves, kuras iznīcinošā sēne var pacelties stratosfērā virs valsts galvaspilsētas vairāk nekā deviņu jūdžu augstumā.

Dzirdot, ka soļi no galvenās zāles puses skan arvien tuvāk, viņi atgriezās brīža realitātē.

-    Ko darīsim? - vaicāja Džoslina.

Gideons pagriezās pret zāli, no kuras tuvojās soļi.

-    Ātri! Rāpies pāri nožogojumam zem lidmašīnas! - viņš izrīkoja.

Viņi pārskrēja pāri tukšajai galerijai un, uzmanīdamies, lai nepagrūstu bumbu vai tās tērauda balstu, pārlēca pāri nožogojumam.

Gideons pārbaudīja zaļo metāla apvalku, meklēdams nelielu pieskrūvējamu vai piekniedētu plāksnīti, kas segtu pieeju ierīces iekšējai daļai.

Pat ja izdotos to atrast, viņš nezināja, kā dabūs to vaļā, jo viņa rīcībā nebija nekādu instrumentu.

Sardze sasniedza starpsienu, kas atdalīja galeriju ar "Enola Gay". Džoslina redzēja, ka viens sargs pabāž galvu ap stūri.

Cits sargs pārskrēja pāri galerijai un ieņēma pozīciju pie pretējās sienas. Abi bija izvilkuši ieročus.

-    Nāciet tūlīt ārā ar paceltām rokām! - pavēlēja viens no sargiem.

-     Mēs neesam apbruņoti, - sacīja Gideons. Pēc skrējiena pāri zālei viņš smagi elpoja.

-    Parādiet rokas un nāciet ārā! - atkārtoja sargs.

Ēnā, kurā nozuda milzīgā bumbvedēja astes daļa, Gideons izdzirdēja sakustēšanos un saprata, ka policija vai sargi tuvojas no ēnas puses. Visu, ko viņš teiks, nomāks trokšņainā jezga, kas tūlīt sāksies.

Piepeši ieskanējās muzeja skaļruņu sistēma, kas tika pieslēgta milzīgajam televīzijas ekrānam.

-     Kuru katru brīdi Pārstāvju palātas ierēdnis paziņos par prezidenta ierašanos. Jau redzams ārlietu ministrs Nau- lends. Viņam seko ģenerālprokurors…

-    Uzklausiet mani, - sacīja Gideons. - Tas vīrs, kas šorīt aplēja ar skābi "Mazuli". Viņš ir teroristu grupas loceklis. Apvalkā, kas patlaban atrodas zem lidmašīnas, noslēpta kodolierīce. Šodien kādā brīdī modelis ir nomainīts. Piezvaniet misteram Hiršbergam, prezidenta padomniekam nacionālās drošības jautājumos. Pasakiet, ka Gideons van Rajs atrodas muzejā. Viņš galvos par mani.

-    Nolieciet rokas, lai varam redzēt, un nāciet ārā!

Ēnā, kur lidmašīnas astes daļa nozuda tumsā, rosība un

čuksti kļuva skaļāki.

-    Tom, mēs patiešām redzam ārlietu ministru. Taču nav redzams Sajs Hiršbergs, prezidenta padomnieks nacionālās drošības jautājumos. Fakts, ka viņa šovakar te nav, apstiprina baumas, ka misteram Hiršbergam ir domstarpības ar administrāciju. Klīst runas…

Divi sargi formastērpos izskrēja no ēnas aiz lidmašīnas, ar visu sparu metās virsū Gideonam, viens kājās, otrs pret auguma augšdaļu, un notrieca viņu uz grīdas.

Iekams Džoslina paguva izkustēties, no tumsas izlēca trešais sargs, nogāza uz grīdas arī viņu un ar visu savu svaru uzspieda ceļgalu muguras vidū. Likās, ka mugurkauls pārlūzis un no sāpēm viņa tūlīt kritīs bezsamaņā.

Cīņas laikā uz grīdas Gideonu apgrieza ar seju lejup un tā turēja. Nākdami palīgā, pāri nožogojumam pārlēca vēl divi sargi.

Ar seju sāniski pie grīdas Gideons to ieraudzīja. Apvalka apakšā atradās neliela plāksnīte, labi ja četras reiz desmit collas liela. To turēja sešas nelielas skrūves. Aplūkojot uz balsta stāvošo bumbu no augšas, plāksnīti nebija iespējams ieraudzīt.

Viņš mēģināja izlauzties brīvībā, taču sargi vēl stiprāk vilka aiz muguras rokas. Gideons bija garš un spēcīgs. Viens no sargiem aizlauza roku. Gideonam aiz sāpēm no acīm izsprāga asaras. Viņš mēģināja koncentrēt skatienu uz metāla plāksni zem bumbas, it kā varētu to dabūt vaļā ar domu spēku vien.

-    Atejiet no viņa! - galerijā atskanēja pavēlnieciska balss. - Vai dzirdat? Tūlīt ļaujiet piecelties!

Gideons pacēla galvu un ieraudzīja aiz nožogojuma Sa- ja Hiršberga garo augumu. Savā vecumā Hiršbergs bija neparasti veikls. Atbalstījies ar vienu roku uz nožogojuma, Hiršbergs pārmeta tam pāri vienu kāju, otru, un pēc trim sekundēm viņa roka jau atradās vienam sargam uz pleca.

Sargi skatījās nevis uz Hiršbergu, bet uz oficiāli ģērbušos gara auguma vīru viņam blakus.

Muzeja direktors pamāja, un sargi atbrīvoja tvērienu. Sargs, kas spieda ar ceļgalu Džoslinas muguru, tūlīt to noņēma un padeva roku, lai palīdzētu piecelties. Viņa nespēja paelpot.

Gideons pieslējās no grīdas un aptaustīja, vai roka nav salauzta. Viņš palūkojās uz Džoslinu - laiks bija ierobežots.

-   Vajadzīgs skrūvgriezis. - Viņš palīda zem bumbas un apskatījās tās apakšu. - Ar Filipsa galu, - viņš piebilda. Pēc tam apgriezās uz muguras, kā gatavodamies līst zem mašīnas.

-    Ko jūs gaidāt? - sacīja Hiršbergs. - Tūlīt!

Divi sargi nozuda tumsā.

Džoslina tikmēr jau bija pieslējusies uz ceļgaliem. Pielikusi roku pie vēdera, viņa mēģināja ievilkt plaušās gaisu un rāpoja uz Gideona un bumbas apvalka pusi.

Hiršbergs piegāja tuvāk un nometās blakus uz viena ceļgala.

-    Cik daudz laika ir mūsu rīcībā?

-    Kur ir prezidents? - jautāja Gideons.

-    Viņš gatavojas uzrunai, - Hiršbergs atbildēja.

-    No tās viss ir atkarīgs, - sacīja Gideons. - Manuprāt, bumba tiks detonēta ar radiosignālu, tiklīdz prezidents parādīsies Kongresa tribīnē.

Hiršbergs pagriezās pret palīgu aiz nožogojuma.

-    Vai iespējams sazināties ar prezidenta slepeno dienestu pa rāciju?

-    Nē, - atbildēja jaunais cilvēks. - Es šaubos.

Cilvēku drūzma muzeja otrā galā jau bija pievilinājusi

dažus viesus. Kā piekalti uz vietas viņi skatījās uz garo un slaido cilvēku, kas gulēja uz muguras un aplūkoja bumbu.

-     Ja nevaram sazināties radioviļņos, - norīkoja Hirš- bergs, - sazvaniet apsardzes dienesta Baltā nama nodaļu. Pasakiet, lai nepieļauj prezidenta parādīšanos Pārstāvju palātas tribīnē. Man vienalga, kā to panāks. Nolādēts! Pasakiet, ka blakus Kapitolijam tūlīt var uzsprāgt bumba.

Atskanot šiem vārdiem, pūlī aiz ieejas galerijā radās panika.

-    Ko viņš teica?

-    Viņš teica, ka te ir bumba!

Cilvēki sāka doties uz vestibilu. Kā vilnis reizē ar viņiem pārvietojās jaunā ziņa. Nepagāja ne minūte, kad tā sasniedza ārdurvis, un cilvēki straumē sāka plūst laukā uz ielas.

Džoslina noskatījās, kā Hiršberga asistents uzspiež numuru uz mobilā telefona.

No ēnas parādījās sargs ar instrumentu kasti. Hiršbergs ar Džoslinu pārbaudīja to, līdz atrada Filipsa skrūvgriezi.

Gideons, par spīti traumētajai locītavai, veikli atskrū- vēja sešas metāla vāciņa skrūves. Smalkumiem nebija laika. Varēja lūgt vienīgi Dievu, kaut Beldenam ar viņa ļaudīm nebūtu iznācis laika pievienot vāciņam stiepli, kas automātiski iedarbina detonatoru. Intuīcija un pieredze sacīja, ka tas ir maz ticams. Tas padarītu ierīces transportēšanu daudz grūtāku. To izdarīt varēja vienīgi tad, kad ierīce nonākusi galā, bet muzejā publikas un darbinieku acu priekšā nez vai kāds ar to nodarbotos.

Ar aizturētu elpu viņš izvilka pēdējo skrūvi un uzmanīgi pabāza pirksta nagu zem paneļa malas. Panelis bija smagāks, nekā izskatījās. Pēc pēdējās skrūves izvilkšanas tas pats iekrita rokās. Gideons sarāvās un samiedza acis. Tās atvēris, viņš vēl atradās turpat.

Džoslina juta, ka sirds sit kā ar āmuru.

Gideons nometa metāla plāksni uz grīdas un ieskatījās pa lūciņu. Iekšā atradās vesels mudžeklis daudzkrāsainu vadu, kas gāja katrs savā virzienā.

Kāds pasniedza mazu lukturīti. Kaut ko meklēdams, Gideons iespīdināja staru lūkā.

-    Nolādēts!

-    Kas tur ir? - vaicāja Džoslina.

-    Neredzu uztvērēju. Te vajadzēja būt nelielai kastītei. Akumulatoru baterijai. - Viņš izsekoja ar skatienu vadus. - Nav redzams arī pulkstenis vai taimers.

Tagad Gideonam trūka elpas.

-   Detonācija jāizraisa ar signālu no attāluma, - viņš paskaidroja. - Tie vīri gribēs atrasties tik tālu, lai paši netiktu ķerti, tāpēc šeit jābūt pietiekami lielam uztvērējam, - Gideons stāstīja. Viņš smagi elpoja, ar mazo lukturīti skatoties atverē un drudžaini meklējot to, kā nebija. Sviedri lija pār pieri.

Netālu no bumbas priekšgala varēja saskatīt kodolierī- ces serdeni. Tas aizņēma pavisam nelielu daļu no apvalka, kas to maskēja un divdesmit gadu pēc kara beigām kalpoja kā greizs cilvēces progresa apliecinājums.

Serdenis gulēja putu polistirola ligzdā, kam transportēšanas laikā vajadzēja pasargāt ierīci ar tās daudzajiem detonatoriem no satricinājumiem.

Kaut kas nebija īsti, kā vajag. Apvalka iekšienē apkārt serdenim bija izvietotas daudzas tievas metāla caurulītes, līdzīgas tām, kādas izmanto ugunsdzēšamajos aparātos uz maza kuģa. Gideons saskaitīja deviņas caurulītes.

Acīs tecēja sviedri. Gideons tos noslaucīja ar rokas virspusi un atkal iespīdināja lukturīša staru lūkā.

Uz brīdi uzplaiksnīja doma, ka tā varētu būt ūdeņraža bumba. Tādā gadījumā jauda divu kilotonnu vietā varētu sasniegt piecas megatonnas. Ja tā patiešām bija, tiktu iznīcināts viss Vašingtonas apgabals, daļa Mērilendas un Virdžī- nijas ziemeļu daļa.

Skatoties uz vadiem, Gideonam piepeši atausa gaisma. Tā nebūt nebija kodoltermiskā bumba. Metāla caurules bija pildītas ar radioaktīvo cēziju.

-    Ejiet visi no šejienes prom! - Gideons pavēlēja.

-    Par vēlu, ja tā sprāgs, - Hiršbergs sacīja.

-    Var izrādīties par vēlu, pat ja tā nesprāgs, - noteica Gideons. - Lai visi iet prom!

Hiršbergs piecēlās kājās.

-    Ejiet projām, visi ejiet projām! - viņš izrīkoja.

Sargi sāka dažus vēl palikušos cilvēkus virzīt pa galveno eju uz durvju pusi.

-    Jūs arī, - teica Hiršbergs.

-    Nekur es neiešu, - iebilda Džoslina.

-    Vediet viņu no šejienes prom! - Gideons norīkoja.

Džoslina pretojās sargiem un cīnījās ar Hiršbergu. Sargi izvilka Džoslinu no "Enola Gay" apakšas pie nožogojuma, un beidzot Hiršbergam izdevās viņu nomierināt. Viņa lūkojās, kā Gideons, gulēdams uz muguras, ar seju gandrīz pie bumbas, spīdina mazo lukturīti.

-    Es nekur neiešu, - viņa paziņoja.

-    Tev jāiet, - viņš sacīja.

-    Nē. - Asaras tecēja Džoslinai pār seju.

-     Mister Hiršberg! - Tagad ierunājās Hiršberga palīgs. - Nav iespējams dabūt savienojumu. Visi Baltā nama telefoni ir bloķēti.

-    Ko tas nozīmē?

-    Visi ir aizņemti.

-    Tur ir divi simti līniju, - bilda Hiršbergs.

-    Līnijas ir aizņemtas.

Skatoties uz grīdas guļošajā Gideonā, Džoslina pēkšņi atskārta, kāpēc tā. Mobilais telefons un palīgs. Un aizņemtās līnijas.

-     Nav jāmeklē radiouztvērējs! - Džoslina iesaucās un mēģināja atgriezties. Bet viņu nelaida. - Tas ir mobilais telefons! - Divi sargi pārcēla Džoslinu pāri iežogojumam, kaut viņa pretojās ar abām rokām.

Gideons pameta skatienu uz Džoslinas pusi. Kritušu histērijā, viņu nesa projām.

-    Tas ir mobilais telefons! - Džoslina sauca. - Beldens ar tiem nodarbojās. Ar balss identificēšanu. Meklē mobilo telefonu! - Džoslina velti dauzīja plecu sargam, kas nesa viņu projām.

Tikko šie vārdi bija izskanējuši, Gideons ieraudzīja - ne jau telefonu, bet ovālu, pelēku vadu, resnāku par citiem. Tas bija parastais telefona vads, kas gāja vienā virzienā un nozuda zem serdeņa putu polistirola paliktņa. Otrā galā tas izgāja cauri tādam kā balta metāla ekrānam, kas norobežoja bumbas astes daļu ar četrstūraino metāla stabilizatoru.

Gideons paskatījās uz metāla plāksni, kas bija atradusies priekšā lūkai. Plāksne bija pārklāta ar svinu. Viņš izgaismoja ar lukturīti apvalka iekšpusi un pakasīja to ar nagu. Iekšpuse bija izklāta ar svinu. Visa "Mazuļa" apvalka iekšiene bija klāta ar svinu, lai pasargātu no cēzija nāvējošās radiācijas cilvēkus, kas ar to darbosies.

Tagad viņš zem nekustīgā un draudīgā "Enola Gay" korpusa atradās viens, un vienīgās skaņas bija uz izeju nestās Džoslinas kliedzieni tālumā un televīzijas trokšņi no milzu ekrāna.

Gideons dziļi ievilka elpu un iebāza neaizsargāto roku pa lūku "Mazuļa" apvalkā. Līdz pašam plecam. Viņš sataustīja auduma ekrānu, kas atdalīja pakaļgalu, tam cauri ejošo telefona vadu un uzspieda pa audumu. Bija jūtama pretestība, taču ne liela. Ekrāns bija izveidots no auduma, kas klāja svina oderi. Viņš uzsita pa audumu ar dūri, un līmlente, kas to turēja, pārplīsa. Viņš uzsita stiprāk, un ekrāns nokrita apvalka pakaļgalā.

Izvilcis roku, Gideons iespīdināja lūkā gaismu un to ieraudzīja. "Mazuļa" iekšienē ar melnu izolācijas lenti bija nostiprināts mazs mobilais telefons. Tas noslēdza elektrisko ķēdi, kuru veidoja tā apakšējai daļai pievienotais telefona vads. Lai mobilais telefons uztvertu signālu, tam vajadzēja atrasties ārpus svina ekrāna.

Gideons noprata, ka vada otrā galā zem kodolserdeņa atrodas ar verbālu kodu ieprogrammēts datorčips. Tam vajadzēja būt savienotam ar galveno detonatoru, kas elektrisko strāvu sadala uz daudzajiem detonatoriem sprāgstvielā ap plutonija kodolu.

Paskatījies uz cēzija konteineriem, viņš nevilcinoties no jauna iebāza roku apvalkā līdz plecam, satvēra ar izolācijas lenti nostiprināto telefonu, taču nespēja atbrīvot. Bija vajadzīgs nazis.

Ar brīvo roku pievilcis tuvāk instrumentu kasti, viņš meklējās pa to, līdz sataustīja kaut ko asu. Skrūvgrieža gals nebija nazis, tomēr noderīgs. Viņš tūlīt iebāza roku ar skrūvgriezi apvalkā un mēģināja pārgriezt lenti. Beldens bija nostiprinājis telefonu labi.

Piepeši atskanēja soļi, kas ātri tuvojās. Skrēja Džoslina. Kaut kādā veidā viņa bija atbrīvojusies no sarga. Pārlēkusi pāri nožogojumam, Džoslina noslīga uz ceļiem un maigi piekļāvās ar galvu un ķermeņa augšdaļu viņam pie krūtīm.

-Tu nedrīksti te atrasties. Lūdzu! - Gideons lūdzās.

-    Es nekur neiešu. Es neatstāšu tevi.

-   Tu neko nesaproti, - noteica Gideons.

Strīdēties nebija laika. Gideons cīnījās ar izolācijas lenti, līdz dabūja to pušu. Tad, satvēris telefonu, kas nokarājās lipīgās lentes paliekās, viņš to norāva.

-     Lūdzu, nenāc man tuvu, - viņš sacīja. - Aizej bumbas pretējā pusē.

Ja Džoslina negāja projām, tad varēja vismaz starp sevi un viņu ekrāna vietā nolikt bumbu. Viņš zināja, ka ir jau smagi saindēts ar radiāciju.

Džoslina paskatījās ar acīm, kas pauda, ka tik tālu viņa ies, bet ne tālāk.

Gideons uzmanīgi vilka roku ar visu telefonu no apvalka lūkas. Aparātam bija pieslēgts ar detonatoru savienotais vads. Viņš apsvēra, vai to pārgriezt, bet baidījās, ka tā var izraisīt sprādzienu. Ja ari Beldens bija ieprogrammējis bumbas uzspridzināšanu ar verbālu kodu, nebija zināms, vai cēzijs nav mīnēts ar atsevišķu sprāgstvielu, ja kāds mēģinātu pārtraukt elektrisko ķēdi.

Džoslina kā hipnotizēta skatījās uz mazo aparātu.

-    Dāmas un kungi, Savienoto Valstu prezidents.

Muzeja milzu ekrāna skaļruņu sistēmā ieskanējās aplausi, kaut zālē nebija neviena skatītāja. Vairāk nekā desmit tūkstošu cilvēku liels smokingos un vakarkleitās tērpies pūlis jau plūda straumē uz ielas.

Sievietes augstpapēžu kurpēs klupa uz pakāpieniem, viena otra pameta savas ar vizuļiem rotātās rokassomiņas, vīrieši bradājot kāpa tām virsū, skrēja, jo visu iztēlē bija Oklahomas asiņainais slaktiņš. Nevienam nebija nojausma, ka šoreiz darīšana ar atombumbu.

Gideonam guļot zem "Enola Gay", telefons viņa rokā atdzīvojās. Tam iezvanoties, izgaismojās kristālu ekrāns. Gideons nevilcinoties nospieda skavu telefona pamatnē. Vads atvienojās.

Telefons iezvanījās vēlreiz. Gideons paskatījās uz Džos- linu, kura lūkojās no "Mazuļa" otras puses. Abus nodarbināja viena doma - kas gan var atbildēt pa bumbas apvalkā ieslēgtu telefonu.

Atrisinājums nāca ar trešo signālu. Sakaru kanāls piepeši atvērās, un atskanēja šņākoņa. Kļuva dzirdams, kā otrā galā kāds elpo. Beldens bija ievietojis aparātā programmētu atbildi.

Viņš pateica tikai divus vārdus, taču balss skanēja dzidri un skaidri.

- Kritiskā masa.

Gideons brīdi skatījās uz telefonu, bet tad pielika pie

sejas.

-Atvainojiet, jūs esat kļūdījies ar numuru.

Viņš nospieda pogu, izbeigdams sarunu.

trīsdesmit ceturta nodala

Betesda, Mērilenda

Betesdas Jūras kara hospitāļa nodaļā valdīja miers, varēja nodomāt, ka tā ir pamesta. Šajā stāva daļā šobrīd neviens nedrīkstēja ieiet. Izņēmums bija daži ārsti un īpaši apmācītas medicīnas māsas.

Džoslina bija nākusi uz šejieni trīs reizes un vienmēr pavadījusi te dienas lielāko daļu. Tomēr pat Džoslinu nelaida pie viņa.

-    Kāpēc ne? - viņa vaicāja.

Ārsts papurināja galvu.

-    Kāpēc es nedrīkstu viņu redzēt?

-    Tāpēc, ka viņš ir ļoti slims, - atbildēja Hiršbergs.

Skatieni, ar kādiem apmainījās abi vīri, sacīja, ka stāvoklis ir daudz nopietnāks, nekā tika stāstīts. Džoslina domāja, ka šādu rīcību nosaka drošības apsvērumi. Ka viņš tiek iztaujāts.

-    Viņš taču nemirs?

Hiršbergs ar ārstu paskatījās viens uz otru, bet neviens neteica ne vārda.

Beidzot Hiršbergs pastiepa rokas un uzlika Džoslinai uz pleciem.

-    Viņš ir saņēmis milzīgu starojuma devu.

-    Mēs visi tur bijām, - Džoslina atteica.

-     Viņa rokas apvalka iekšienē bija pakļautas apstaro- jumam pārāk ilgi, - sacīja ārsts.

-    Vai tiešām jūs neko nevarat darīt? - Džoslina paskatījās ar lūdzošām acīm.

Hiršbergam noņemot rokas no viņas pleciem, ārsts papurināja galvu un aizgriezās.

-    Es gribu viņu redzēt tūlīt, - Džoslina paziņoja.

-    Tā nav laba doma, - iebilda Hiršbergs.

-    Es iešu pie viņa.

Džoslina pagriezās, lai ietu, bet tūlīt viņai tuvojās viens no sargiem.

-    Viss kārtībā. - Hiršbergs pamāja sargam, un tas atgāja atpakaļ. Pēc tam viņš paskatījās uz ārstu.

-    Tikai ar noteikumu, ka tiek nolikts vairogs. Un vienīgi uz pāris minūtēm, - atsaucās ārsts.

Džoslina gaitenī pagaidīja, kamēr telpā ieripināja nelielam aizslietnim līdzīgu ekrānu. Pēc mirkļa iznāca svina vestē tērpies kalpotājs un pamāja ar galvu.

-   Jūs drīkstat tur uzturēties tikai divas minūtes, - paziņoja ārsts. - Es novērošu jūs no kontrolkabīnes. Stāviet aiz vairoga. Un nekādā ziņā nepieskarieties viņam.

Sargs atvēra durvis, un Džoslina ieskatījās telpā. Tā bija tumša un bez logiem. Šī telpa bija liela rentgena zāle. Pa citu ieeju no gaiteņa ienāca ārsts un ātri devās uz kabīni. Cauri biezajam stiklam pastkartes lieluma logā varēja redzēt vienīgi viņa ēnas kustēšanos.

Džoslina iegāja telpā, un sargs aizvēra durvis. Brīdi viņa stāvēja un skatījās pie tālākās sienas, tūlīt aiz rentgena galda novietotajā slimnīcas gultā. Gideona garo augumu, izceļot kontūras, klāja tikai balts palags, bija saklausāma viņa sēcošā elpa.

-    Lūdzu, ejiet aiz ekrāna, - no ekranizētās kabīnes ierunājās ārsts.

Džoslina piegāja pie gultas un nostājās aiz vairoga tās galvgalī. Acīs.sariesās asaras. Pieejot tuvāk, kļuva redzamas virs palaga guļošās asiņojošās un čulgainās rokas. Radās iespaids, ka tās pārklātas ar kaut ko līdzīgu želejai.

Džoslina pagriezās pret kabīni un tajā sēdošo ārstu.

-    Vai iespējams kaut ko darīt ar viņa rokām?

-    Mēs cenšamies atvieglot viņa ciešanas, cik vien iespējams.

Izdzirdējis Džoslinas balsi pavisam blakus, tepat aiz vairoga, Gideons lēni pagrieza galvu un paskatījās uz viņas seju nelielajā lodziņā no īpaša aizsargstikla.

-    Sveiks! - Džoslina mēģināja uzsmaidīt.

-   Sveika! - Uz Gideona sejas varēja saskatīt brūces, uz sasprēgājušajām lūpām - čulgas.

Viņa gribēja satvert Gideonu aiz rokas un izvilkt no šīs alas spožajā saulē, kur dzīve bija skaista un pasaule nebija gājusi bojā. Viņa paliecās uz priekšu un pieskārās ar roku ekrānam.

Diemžēl viņa varēja vienīgi skatīties.

-    Kā jūties?

-Ak!

Par spīti elpas trūkumam, Gideons mēģināja pasmaidīt, taču tūlīt uznāca klepus. Viņš elpoja nevienmērīgi, un, cīnoties pēc elpas, zem vienīgā palaga cilājās krūtis. Lūpu kaktiņā parādījās asiņainas putas.

Gideona zeltainie mati bija kļuvuši līdzīgi salmiem, bet uz pieres zem ādas parādījušies audu bojājumi.

Džoslina mēģināja novaldīt asaras. Viņa negribēja, ka Gideons redz viņu raudam. Ātri pacēlusi uz augšu roku, viņa paberzēja acis.

-    Man vajadzēja tevi redzēt, - viņa sacīja.

Gideons pasmaidīja.

-    Tu pareizi darīji, - viņš sacīja. - Ja tu nebūtu ieminējusies par telefonu, man nebūtu ienācis prātā to meklēt, un šobrīd mēs visi būtu miruši.

-     Ak Dievs! - Asaru straumei plūstot pār vaigiem, Džoslina paskatījās uz griestiem.

-   Tu ne pie kā neesi vainīga, - viņš sacīja. - Neko citu mēs nevarējām izdarīt.

-    Mēs varējām bēgt, - sacīja Džoslina. - Mēs varējām pamest pilsētu.

-    Nē, - viņš iebilda. - Nē, mēs to nevarējām. - Plosīdams sirdi, viņš uzsmaidīja ar maigajām, zilajām acīm, kas vienīgās šķita palikušas neskartas.

-    Es mīlu tevi, - Džoslinai izspruka. Viņa pati nezināja, no kurienes radās šie vārdi, tie nāca neapzināti.

Viņš varēja vienīgi pasmaidīt.

-   Ak Dievs! Un man nāksies to zaudēt, - viņa noteica un aizgriezās, lai nebūtu redzama seja. Viņa vēlējās noglāstīt Gideona roku, saņemt savējās un mierināt. Džoslina atradās tikai dažu soļu attālumā, bet likās, ka viņš ir viens visā pasaulē.

-    Nekādā ziņā. - Viņš smagi elpoja. - Lūdzu, ne. - Lai spētu parunāt, viņš kāri tvēra gaisu. Gideons saprata, ka laika vairs nav palicis daudz. - Tu nedrīksti ļauties tādām domām, - viņš sacīja. - Viss, ko mēs izdarījām, bija labi.

Pagriežoties pret Gideonu un viņa čulgaino seju, kurā vīdēja rāma samierināšanās, Džoslina saprata, ka ne jau viņas vārdi tajā vakarā vadījuši Gideona rīcību, bet paša pārliecība.

-    Jā, mēs izdarījām labu.

-    Vai zini, - viņš atkal ierunājās, - mēs tā arī netikām izmantojuši savas konstitucionālās tiesības.

Viņa pasmaidīja un, asarām plūstot, iesmējās.

Tie bija pēdējie vārdi, ko Gideons pateica, jo monitors virs viņa gultas iepīkstējās un lēkājošais punkts uz ekrāna sāka vilkt taisnu līniju.

Vilkdami avārijas ratiņus, telpā iesteidzās ārsti un medicīnas māsas smagās svina vestēs.

Iekams viņi paguva pieslēgties, ārsts no kabīnes visus apstādināja. Viņš papurināja galvu, un ienācēji lēnām atstāja telpu. Stāvot viena aiz ekrāna, Džoslina skatījās smaidošā Gideona nedzīvajās acīs.

trīsdesmit piektā nodaļa

Endrūsas Gaisa karaspēku bāze, Merilenda

Sajs Hiršbergs noorganizēja Gideona mirstīgo atlieku pārvešanu mājās uz Amsterdamu ar Gaisa karaspēku lidmašīnu un pilnu godasardzi.

Džoslina Endrūsas Gaisa karaspēku bāzē sagaidīja katafalku.

Savienoto Valstu valdība bija samaksājusi par speciāla svina oderējuma ierīkošanu un vienojusies ar Holandes valdību par bēru rīkošanu. Katafalkā atradās vienkāršs koka zārks, jo tādu bija vēlējušies Gideona vecāki.

Džoslina nebija ar viņiem tikusies, taču vēlējās iepazīties. Viņa bija ar tiem runājusi pa telefonu nākamajā dienā pēc Gideona nāves un norunājusi tikties vasarā. Džoslinai bija daudz, ko stāstīt, kā viņu dēls dzīvojis savas pēdējās dienas. Viņi varēja pastāstīt par visu dēla mūžu.

Hiršbergs bija noorganizējis īpašu lidmašīnu Džoslinas nogādāšanai mājās uz Sietlu. Viņi satikās uz lidlauka asfalta seguma un noskatījās, kā zārks ar militāru precizitāti tiek iznests no katafalka. Uz tā bija salocīti Holandes un Amerikas karogi.

Zvaigžņoti svītrainais karogs tika piedāvāts Džoslinai. Viņa to paņēma, bet vēlāk ar lūgumu nogādāt karogu Gi- deona mātei pasniedza Hiršbergam. Zārkam lēni paceļoties un nozūdot lielās reaktīvās lidmašīnas kravas nodalījumā, pār viņas vaigiem noritēja pēdējās asaras.

Hiršbergs nopūtās. Viņam aizžņaudzās kakls. Uzrunājot Džoslinu, balss aizlūza.

-    Man žēl, ka tam tā vajadzēja notikt.

Viņa pagriezās un uzsvērti noteica:

-    Tam nevajadzēja notikt.

-   Es zinu. Jūs esat saniknota. Jūs esat sarūgtināta. Jums ir iemesls tādai būt.

-    Nē. Viņam bija iemesls. - Džoslina norādīja uz lidmašīnas vaļējo kravas nodalījumu. - Pasakiet viņam, ka nožēlojat to, kas noticis.

Hiršbergs nezināja, ko atbildēt.

-    Es izlasīju avīzē, ka Aeronautikas un kosmonautikas muzejā noticis incidents. - Džoslina dažas sekundes skatījās uz Hiršbergu, gaidīdama, kad viņš apjēgs šā vārda jēgu. - Nav ne vārda par atombumbu. Nekā par Beldenu un Te- gartu. Tegarts miris ar sirdstrieku, - turpināja Džoslina.

-   Mēs zinām, ka viņš noindējies ar cianīdu, - Hiršbergs sacīja.

-    Nu, tas sākumam. Vai Beldens ir atrasts?

-Nē.

Beldens divas reizes bija zvanījis uz mobilo telefonu muzejā, abas reizes atkārtojot tos pašus vārdus. Otrā reizē viņš bija atskārtis, kas noticis. Nacionālās drošības padome bija fiksējusi, ka pēdējo reizi zvana no taksofona Ogastas pilsētā Džordžijā. Kamēr varas pārstāvji tur ieradās, no Beldena vairs nebija ne miņas.

-     Jūs nesaprotat, - sacīja Hiršbergs. - Šiem jautājumiem ir liela politiska nozīme. Un milzīga stratēģiska nozīme.

-    Jādomā gan, - atteica Džoslina. - Tas vīrs gribēja nogalināt tūkstošiem jūsu pilsētas iedzīvotāju. Pie joda, viņš gribēja iznīcināt visu valdību. Viņam izdevās nogalināt dažus krietnus cilvēkus uz salas. Un… - Viņa paskatījās uz vēl neaizvērto Gaisa karaspēku lidmašīnas kravas nodalījumu. - Es nesaprotu, kā jūs tik vienkārši varat ļaut viņam nozust, - Džoslina sacīja.

-    Nekas tamlīdzīgs nenotiks, - paskaidroja Hiršbergs. - Viņš ir tikpat kā miris.

-    Patiešām? - Džoslina neticīgi paskatījās. - Ar ko viņš mirs? Vai no vecuma?

Reaktīvajiem dzinējiem aizmugurē palielinot jaudu, pāri skrejceļam pārskrēja vēsa vēja brāzma.

-    Kāpēc es neesmu redzējusi viņa vārdu avīzēs? Viņa attēlu? Jums tas ir. Vai prezidents attēlu pazaudējis? - Džoslina jautāja.

Hiršbergs dziļi ievilka elpu un pagriezās uz citu pusi. Džoslina gaidīja atbildi.

-    Reiz bija tāds vīrs, kuru sauca par Dīnu Beldenu vai Dzelksni, kā arī daudzos citos vārdos, par kuru īstumu neviens no mums nav drošs. Bet viņš ir gājis bojā, pie Sietlas uzsprāgstot lidmašīnai.

To stāstot, Hiršbergs nespēja skatīties viņai acīs. Ko piebilst bija lieki. Džoslina lūkojās uz Hiršbergu profilā. Viņš bezmērķīgi lūkojās tālumā. Tad viņa pateica vienīgos vārdus, kādus spēja izdomāt.

-    Es tam neticu. Tādus cilvēkus kā jūs grūti iedomāties.

-       Džoslina, jums jāsaprot notikumi. Tie cilvēki uz salas zundā varēja samaksāt par Beldena pakalpojumiem, taču ne jau viņi to nolīga.

Džoslina pagriezās.

-    Nemūžam viņi nav spējīgi savākt tik daudz naudas, lai nopirktu veselu kodolierīci, - Hiršbergs skaidroja. - Varbūt kādu skaldāmo materiālu drusku, ķīmisko bumbu, bet ne kodolierīci. Turklāt ar zināšanām, kas nepieciešamas, lai šo ierīci pienācīgi sagatavotu. Gideons to saprata, - viņš sacīja.

-    Tātad - kas?

-    Tas ir jautājums, uz kuru neviens nevēlas saņemt atbildi, - sacīja Hiršbergs.

-    Nesaprotu.

-    Savienotās Valstis savā politikā sen paziņojušas maksimālas atmaksas principu, - Hiršbergs skaidroja. - Ikviena ārvalsts, kas liks lietā vai mēģinās lietot pret Savienoto Valstu teritoriju masveida iznīcināšanas ieročus, saņems līdzvērtīgu prettriecienu. Vai jūs nesaprotat? Mēs neesam ieinteresēti Beldenu atrast. Vismaz ne ar oficiālo tiesībsar- gājošo struktūru palīdzību. Ar tādu rīcību mēs riskējam atklāt saikni starp Beldenu un to, kas atbalstījis viņa darbību. Ja valdība publiski atzīs, ka tai zināms, kas slēpjas aiz kodolierīces, kas par to maksājis un kas noalgojis cilvēku, kuru jūs pazīstat kā Dīnu Beldenu, nacionālais gods un tautas uzticība prasīs, lai kaut kas tiek darīts.

-    Bet ja bumba būtu sprāgusi? - vaicāja Džoslina. - Vai arī tad jūs slēptu galvu smiltīs?

-     Ja bumba būtu sprāgusi, ar šo problēmu nodarbotos citi, - atbildēja Hiršbergs.

-    Tātad mums ir politika, kuru baidāmies īstenot.

-     Sekas, kādas nāktos piedzīvot mūsu tautai un visai pasaulei, būtu tādas, ka briesmīgi to iedomāties, - sacīja Hiršbergs. - Šādos gadījumos nezināšana ir svētība.

-     Bet Beldens tikmēr gluži vienkārši nozūd, - sacīja Džoslina.

-     Es gan nevēlētos būt viņa vietā, - bilda Hiršbergs. - Lai arī kas nolīdzis Beldenu, viņš ņēmis no tā naudu un pievīlis viņu. Lielākais ļaunums ir tas, ka patlaban Beldens ir ļoti bīstams liecinieks kodolspēlē, kas varēja izraisīt karu. Ja viņš nonāktu svešās rokās un tas, kas noticis, kopā ar nenoliedzamiem pierādījumiem nāktu dienas gaismā.

Hiršbergs savilka uzacis, viņa sejā parādījās nepārprotama izteiksme.

-    Beldena darba devēji nevēlēsies, ka viņš klīst pa pasauli. Nekādā ziņā, - Hiršbergs piebilda. - Ja es būtu Londonas Loids, es ne par kādu naudu neparakstītu Beldena dzīvības apdrošināšanas polisi.

epilogs

Čapasa, Meksika

Tā bija neliela kafejnīca ar trim saulē uz ielas izliktiem galdiņiem. Tālumā skanēja mūzika, un tas liecināja, ka divas ielas tālāk katoļu baznīcā nupat beigusies kāzu ceremonija.

Vīrietis bija pinkainiem matiem, ar bārdu noaudzis. Veca meksikāņu sega, tik izdilusi, ka locījuma vietā vidū cauri gāja galva, sedza viņa plecus.

Pēdējā mēneša laikā viņš bija piedzīvojis trīs uzbrukumus savai dzīvībai. Vienu uzbrucēju viņš bija nogalinājis ar nazi, otru - ar rokām. Trešais slepkava bija mēģinājis viņu uzspridzināt, taču bumba nebija sprāgusi tik ilgi, līdz nonāca zem viņa paša automašīnas sēdekļa.

Zem serapes aiz jostas vīrs glabāja pistoli, un viņa skatiens ilgi neaizkavējās nevienā vietā.

Viņam bija draugi, taču tie naktī nekad negulēja tuvumā un nebrauca ar viņu vienā mašīnā.

Amerikāņi bija nepielūdzami. Ausis un acis viņiem bija visur. Varbūt viņi neuzturēja diplomātiskās attiecības ar dažām Vidējo Austrumu valstīm, taču ziņu par viņa atrašanās vietu labprāt paslidinātu zem šo valstu namdurvīm.

Viņš zināja, ka drīz nāksies atstāt Meksiku. Nauda gāja uz beigām, un vietējie partizāni negribēja slēpt viņu vēl ilgāk. Numurētie konti Eiropā bija iesaldēti. Viņš zināja, ka to panākusi ASV Ārlietu ministrijas veiklā roka.

Patlaban viņam būtu vajadzējis atrasties privātā pludmalē, sūkt kokospienu ar rumu un pelnīt trīsdesmit procentu no savas naudas. Bet viņš turpretī patlaban tika medīts un sapņi par aiziešanu atpūtā bija izpostīti, ja ne pilnībā iznīcināti.

Viņš atvēra Savienoto Valstu avīzi. Tas bija no vecuma nodzeltējis "Santa Crista Herald" numurs. Tas bija trīs mēnešus vecs un cietis no simtiem ceptu kukurūzas plāceņu eļļas. Dažas lapas trūka, dažas bija izplēstas, taču vīrs glabāja avīzi kā relikviju.

Ēdot viņš to izklāja uz galda un skatījās fotogrāfijā zem trešās lapas locījuma vietas. Tur atradās neliels, tikai četras collas garš raksts, un to papildināja fotogrāfija ar ļaužu grupu, kas stāvēja pie spāniešu koloniju stila ēkas sienā iestiprinātas bronzas plāksnes.

Plāksne godināja holandieti, vārdā Gideons van Rajs, un to bija uzstādījis Masveida iznīcināšanas ieroču apkarošanas institūts.

Vīru neinteresēja nedz plāksne, nedz detaļās skopais raksts, viņu interesēja uz krēsla stāvošā sieviete, kas ņēma nost bronzas vairoga pārsegu.

Sievietes seja attēlā bija neskaidra un vīrieša mazā pirkstiņa naga lielumā. Viņas gaišo matu gali vējā dejoja virs pleciem, bet acis kā pārsteigumā skatījās objektīvā.

Attēls nebija nekāds izcilais, taču Dzelksnis savā prātā nešaubījās, ka šī sieviete ir Džoslina Koula.

Viņa bija tikusi prom no mājas Pedžitas salā. Kā tas bijis iespējams, viņš nekad neuzzinās. Dzelksnis divas reizes bija nolēmis viņu nāvei, un divas reizes viņa bija atgriezusies, lai vajātu kā spoks.

Viņa skatiens gribēja izdedzināt caurumu fotogrāfijā uz galda. Šī sieviete bija maksājusi viņam divdesmit miljonus dolāru un vieglo dzīvi. Tagad nāksies strādāt no jauna un vienlaikus sargāt mugurpusi.

Apņēmīgi košļādams ēdienu, Dzelksnis lūkojās fotogrāfijā un mēģināja iztēloties sievietes sejas izteiksmi, ja viņiem nāktos tikties vēlreiz.

Stīvs Martini

KRITISKĀ MASA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatores Ilona Babāne, Ilona Smirnova Maketētāji Helēna Šuņina, Antons Zabelovs Atbildīgā sekretāre Helēna Šuņina

Apgāds "Kontinents", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. № 307

S. Martini

Ma 712 Kritiskā masa: Romāns / No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns. - R., Kontinents, 1999. - 476 lpp.

Stīva Martini jaunajā grāmatā "Kritiskā masa" vēstīts par tagadnes un ari nākotnes lielākajām briesmām - cilvēcei bīstamu kodolieroču nonākšanu teroristu rokās.

Jaunas juristes un Kalifoinijas kodolfizika uzdevums ir noskaidrot, kad un kur tiek plānots palaist ļoti spēcīgu kodolierīci. Tomēr grāmatas centrālā problēma ir to apstākļu noskaidrošana, kas rada priekšnoteikumus iespējamai traģēdijai. Stīvs Martini liek aizdomāties, kas var notikt, ja viena cilvēka personiskais naids atrod sev augsni sabiedrības ciniskajā vienaldzībā.

Grāmata "Kritiskā masa" ir kas vairāk par izveicīgo un attapīgo spēli ar ļaunumu, tā uzdod jautājumu - kāpēc tiek pieļauta ļaunuma dzimšana.

ISBN 9984-621-08-1

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1]mad (angļu vai.) - traks. mad - mutualy assured destruetion - garantēta savstarpējā iznīcināšanās.

[2] amerikā tas ir laiks, kad tajā bija trīspadsmit kolonijas, vēlākie štati.

Content

Martini Stīvs Kritiskā masa

Stīvs Martini  KRITISKĀ MASA

PROLOGS

PIRMĀ NODAĻA Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

OTRĀ NODAĻA Santakrista, Kalifomija

TREŠA NODALA Dīrhārbora, Orkas sala

CETURTĀ NODAĻA Fraidīharbora, Vašingtonas štats

PIEKTĀ NODAĻA Jekaterinburga, austrumos no Urāliem

SESTĀ NODAĻA Pedžitas sala, Vašingtonas štats

SEPTĪTĀ NODAĻA Jekaterinburga

ASTOTĀ NODALA Rošhārbora, Vašingtonas štats

DEVITA NODALA Kalvera, Kalifomija

DESMITĀ nodaĻa Jekaterinburga

VIENPADSMITĀ nodaĻa Sietla, Vašingtonas štats

DIVPADSMITĀ NODAĻA Vašingtona, Kolumbijas apgabals

TRISPADSMITA nodaĻa Jūnjenas ezers, Sietla, Vašingtonas štats

ČETRPADSMITA NODAĻA Pedžitas sala, Vašingtonas štats

PIECPADSMITĀ NODAĻA Rosario šaurums

SESPADSMITA nodaĻa Vašingtona, Kolumbijas apgabals

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA Vašingtona, Kolumbijas apgabals

DEVIŅPADSMITĀ nodaĻa Fraidīharbora, Vašingtonas štats

DIVDESMITĀ NODAĻA Dīrhārbora, Vašingtonas štats

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

DIVDESMIT OTRĀ nodaĻa Vašingtona, Kolumbijas apgabals

DIVDESMIT TREŠA nodaĻa Fraidīhārbora, Vašingtonas štats

DIVDESMIT CETURTĀ nodaĻa Sanhuanas arhipetāgs

DIVDESMIT piektĀ nodaĻa Pedžitas sala, Vašingtonas štats

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA Pedžitas sala, Vašingtonas štats

Pedžitas sala

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA Operatīvais centrs, Baltais nams

DIVDESMIT ASTOTĀ NODALA Denveras starptautiskā lidosta

Pedžitas sala, Vašingtonas štats

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA Pedžitas sala, Vašingtonas štats

trīsdesmitā nodaļa Okhārbora, Vašingtonas štats

Dīrhārbora, Orkas sala, Vašingtonas štats

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

trīsdesmit pirmā nodaļa Sietla, Vašingtonas štats

trīsdesmit otra nodala Nacionalā aleja, Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Netālu no Silverhilas, Mērilenda

trīsdesmit treša nodaļa Viesnīca "Hay-Adams", Vašingtona, Kolumbijas apgabals

trīsdesmit ceturta nodala Betesda, Mērilenda

trīsdesmit piektā nodaļa Endrūsas Gaisa karaspēku bāze, Merilenda

epilogs Čapasa, Meksika