Orvels Džordžs

Lai plīvo aspidistra

Džordžs Orvels

Lai plīvo aspidistra

“SIRDI PLOSOŠS UN NESAUDZĪGS STĀSTĪJUMS PAR NABADZĪBU... SARAKSTĪTS SKAIDRĀ UN NIKNĀ VALODĀ."

SiriLs KonoLijs

♦ ♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦

"ORVELA SPĒKS UN LIELUMS IR TAS, KA VIŅŠ NEKAD NAV MEKLĒJIS LABI PAZĪSTAMO PAŠAPMĀNA DEZODORANTU VAI SNIEDZIES PEC ELEGANTA LITERĀRA IZVAIRĪGUMA SALDAJĀM DRAPEM."

Deniss Poters

♦ ♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦♦

Ja es runātu ar cilvēku un eņģeļu mēlēm un man nebūtu naudas, tad es būtu skanošs varš vai šķindošs zvārgulis. Un, ja cs pravietotu un ja es zinātu visus noslēpumus un atziņas dziļumus, un ja man būtu pilnīga ticība, ka varētu kalnus pārcelt, bet nebūtu naudas, tad es neesmu nekas. Un, ja es visu savu mantu izdalītu nabagiem un nodotu savu miesu, lai mani sadedzina, bet man nebūtu naudas, tad tas man nelīdz nenieka. Nauda ir lēnprātīga, tā ir laipnīga, tā neuzpūšas, tā netur sevi netiklu, tā nemeklē savu pašu labumu, tā neskaistas, tā nepiemin ļaunu. Tā nepriecājas par netaisnību, bet priecājas par patiesību. Tā apklāj visu, tā tic visu, tā cer visu, tā panes visu... Tā nu paliek ticība, cerība, nauda, šīs trīs; bet nauda ir lielākā starp tām.

1. Korintiešiem 13 (adaptēts)

1

Pulkstenis nosita pustris. Kantora ūķī Makkečnija grāmatu tirgotavas dziļumā Gordons — Gordons Komstoks, pēdējais Komstoku ģimenes loceklis, divdesmit deviņus gadus vecs un jau krietni apskretis — bija nozvēlies pār galdu un ar īkšķi stumdīja augšup un lejup Player’s Weights kārbiņas vāku.

Miegaino gaisotni iztraucēja cita, tālāka pulksteņa ling-lang — tas nāca no “Velsas prinča” ielas otrā pusē. Gordons sapurinājās, apsēdās taisni un aizvāca četrpensu smēķu kārbiņu iekškabatā. Neizturami gribējās uzsmēķēt. Par nelaimi, bija atlikušas tikai četras eigaretes. Rija trešdiena, un nauda būs tikai piektdien. Ja vakarā un vēl visu rītdienu vajadzēs iztikt bez tabakas, tas būs pārāk drausmīgi.

Jau priekšlaikus izjuzdams, cik mokoša būs rītdienas bezsmēķība, viņš piecēlās un devās uz durvju pusi — sīks, trausls, ar smalkiem kauliem un nervozām kustībām. Žaketes labā piedurkne elkonī bija izdilusi, vidējā poga iztrūkusi; slikti piegulošās bikses izstaipītas un smurgainas. Pat no augšas bija redzams, ka apaviem vajadzīgas jaunas pazoles.

Ceļoties kājās, bikšu kabatā nošķindēja monētas. Viņš skaidri zināja, cik tur ir. Piecarpus pensi — divi, puspenss un “laimītis”. Viņš apstājās un izzvejoja muļķīgo Ziemassvētku trispensi. Drausmīgs, pilnīgi bezjēdzīgs ripulis! Un kāpēc viņš, apdauzītais idiots, to paņēma? Tas bija vakar, kad viņš pirka cigaretes. — Jums taču nav nekas iebilstams pret trīspensīti, ser? — dūdoja žogvāvere pārdevējiņa. Un viņš, protams, ļāva, lai tik iesmērē. — Nē, protams, ko jūs! — viņš murkšķēja — stulbenis, apdauzīts stulbenis!

Nelabi metas — ķešā tikai piecarpus pensi, piedevām trīs no tiem nav iespējams iztērēt. Nu, kā var kaut ko nopirkt ar trīspensi? Tā vispār nav monēta, bet klaja izgāšanās. Izvelkot tādu no kabatas, tu izskaties kā pēdējais stulbenis, ja nu vienīgi tur ir vesela sauja citu naudas gabalu. “Cik?” tu prasi. “Trīs pensi,” pārdevēja atbild. Tu izrakņā kabatas un — akmentiņ, lec laukā! — izķeksē šo nejēdzīgo pengu. Meiča vīpsnā. Mirklī saodusi, ka ar to pašu tu esi uz sēkļa. Tu redzi, kā viņa žigli paglūn — skatās, vai pie graša vēl nav pielipis kāds pudiņa pikucis. Tu aizsoļo, degunu saslējis, un vairs nekad nesper kāju tai bodītē. Nē! Trīspensi mēs neaiztiksim. Atliek divarpus pensi — divarpus pensi, līdz piektdienai!

Vilkās tukšās pēcpusdienas stundas, kad pircēji nāca reti vai nenāca vispār. Viņš bija viens ar septiņiem tūkstošiem grāmatu. Mazajā, tumšajā istabelē blakus kantorim oda pēc putekļiem un satrunējuša papīra — tā bija līdz eņģei pilna ar grāmatām, pārsvarā vecām un nepārdodamām. Augšējos plauktos zem pašiem griestiem kā līķi kopējā kapā atdusējās aizvēsturiskas enciklopēdijas in quatro. Gordons parāva malā zilos, putekļu pilnos aizkarus, aiz kuriem atradās nākamā telpa, jau labāk apgaismota — tā bija bibliotēka. Viens no daudzajiem grāmatzagļu iecienītajiem “divi pensi, ķīlu nevajag” iestādījumiem. Protams, te bija romāni vien, nekā cita. Un kādi romāni! Bet arī par to nebija jābrīnās.

Romāni, skaitā simti astoņi, rindojās gar trim sienām no grīdas līdz griestiem, it kā sienas būtu no stateniski samūrētiem krāsainiem ķieģeļiem. Sakārtoti pēc alfabēta. Arlens, Berouzs, Della, Dīpings, Frankau, Gibss, Golsvertijs, Prīstlijs, Sepers, Volpols. Gordons lūkojās uz bezgaumīgi iegareno muguriņu kārtām ar kūtru naidu. Šobrīd viņam derdzās visas grāmatas, kur nu vēl romāni. Kaut kas šaušalīgs — vesela telpa piekrauta ar žulganu, pusjēlu draņķību. Pudiņš — sīrups un nieru tauki. Astoņsimt pudiņa gabalu, viņš ir iemūrēts, ieslodzīts kapenēs no pudiņ-akmens! Nē, tas bija pārāk nomācoši. Izgājis cauri vaļējo durvju ailai, viņš nonāca pārdotavā, pa ceļam pieglauzdams matus. Tā bija ierasta kustība. Kas to lai zina, ja nu aiz stikla durvīm ir meitenes. Ārēji Gordons nebija padevies. Nieka piecas pēdas septiņas collas augumā, mati, kā parasti, atauguši, tādēļ galva uz rumpja izskatījās pārāk liela. To, ka viņš ir dicgabiksc, Gordons nemēdza aizmirst. Zinādams, ka uz viņu skatās, turējās ļoti stalti, izrieza krūti, ar visu izskatu pauzdams — ziniet, ejiet pie velna; gadās, ka vientiesīgāki ļautiņi arī noticēja.

Tomēr ārā neviena nebija. Atšķirībā no pārējām telpām pārdotava bija iekārtota eleganti un dārgi, un tajā bija apmēram divi tūkstoši grāmatu, neskaitot skatlogā izliktās. Pa labi slējās stikla skapis, kurā glabājās bērnu grāmatas. Gordons novērsās, lai nebūtu jāredz šķebīgais rakhemveidī-gais apvāks: ap zilo zvaniņu puduriem daiļi dej clflilēni. Tad jau labāk skatīties ārā pa stikla durvīm. Nejauka diena, vēl arī vējš pieņemas spēkā. Svina pelēkas debesis, glumi bruģakmeņi. Trīsdesmitais novembris, svētā Andreja diena. Makkečnija grāmatnīca atradās uz stūra pie tāda kā bezveidīga laukuma, kurā sanāca kopā četras ielas. Pa kreisi, no durvīm tik tikko saskatāma, auga varena goba, jau gluži kaila; tās neskaitāmie zari iepretim debesīm savijušies sēpijas mežģīnēs. Otrā pusē, blakus “Velsas Princim”, bija lieli afišu dēļi, ko no vienas vietas klāja reklāmas visādiem patentētiem ēdieniem un patentētām zālēm, mudinot tevi sapūdēt iekšas ar dažnedažādiem sintētiskiem mēsliem. Vesela rinda šaušalīgu leļļuģīmju, no kuriem staro idiotu optimisms. “Kvartas Mērce”, “Kraukšķīgās Brokastu Pārslas” (“Bērni no ritina prasa savas pārsliņas!”), “Ķengura Bur-gundietis”, “Iesalvita Šokolāde”, “Bulckss”. Šis buljons bija visbaigākais. Briļļains kantora žurķis ar laķētiem matiņiem, sēž pie kafijas galda, tur rokā baltu buljona krūzi un smaida līdz ausīm. Apakšā rakstīts: “Rolands Burta bauda Buleksu!”

Gordons pievērsās tuvākām ainām. No putekļu apmiglotā stikla viņam pretī raudzījās paša sejas atspulgs. Prieka maz. Nav ne trīsdesmit, bet jau apskretis. Ļoti bāls, ar neizdzēšamām rūgtuma rievām. Piere — tādas mēdz dēvēt par “cildenām” — proti, augsta, taču zodiņš smails, tādēļ visa seja drīzāk bumbierveidīga, nevis ovāla. Mati peļu pelēki un pinkaini, mute nelaipna, acis ne īsti brūnas, ne zaļas. Tad jau labāk skatīties uz ielu. Pēdējā laikā viņam spoguļi riebās. Ārā viss bija drūms un ziemīgs. Gārgdams kā aizsmacis gulbis, pār bruģakmeņiem slīdēja tramvajs, aiz tā vējš dzenāja samīdītu lapu driskās. Raudamies uz austrumiem, ņirbinājās gobas zari. Plakāts, kas slavināja “Kvartas Mērci”, stūri bija saplēsts,

/

atlupusi papīra strēmele drudžaini plivinājās kā vimpelis. Vējš ieķērās ari kailo papeļu rindā šķērsielā pa labi, tās spēji saliecās. Auksts, nejauks vējš. Brāzmās jautās kaut kas draudīgs, spivās ziemas pirmais rūciens. Divas dzejas rindas sāka dzīties uz dzimšanu Gordona prātā.

Asi tarampampam vējš... varbūt ļaunu vēstošais vējš? Nē, lai būtu vienkārši draudīgais. Tātad draudīgais vējš pūš pāri... nē, drīzāk zēģelē...

Taram nobirušās papeles liecas... Tikko nobirušās? Nē, labāk nule nobirušās papeles. Atskaņa zēģelē — papeles? Nekas, lai paliek.

Asi draudīgais vējš zēģelē,

Nule nobirušās papeles liecas.[1]

Labi. Vārdam “zēģelē” būs grūti piemeklēt atskaņu, ar to mokās visi dzejnieki, jau sākot ar Coseru. Taču radošā dziņa bija noslāpusi. Gordons pagrozīja kabatā naudas gabalus. Divi pensi, puspenss un laimītis — tātad divarpus pensu. Prāts bija lipans aiz apnikuma. Atskaņas un epiteti — nē, tas iet pāri viņa spēkiem. Kur nu, ja kabatā ir tikai divarpus pensi.

Skatiens atkal aizķērās aiz plakātiem ielas otrā pusē. Pretīga stulbek-lība. Viņam bija savi iemesli tos ienīst. Acis automātiski pārlasīja saukļus. “Ķenguru burgundietis — īstais vīns britiem”. “Kvartas mērce — un tavs vīriņš jau smaida”. “Ar Icsalvitu Jums būs možums visas dienas garumā!”. “Klīsti viens pats? Tiec vaļā no blaugznām!”. “Bērni no ritina prasa savas pārsliņas”. “Iekaisušas smaganas? Tikai ne man!”. “Rolands Butta bauda Buleksu.”

Hā! Pircējs — nu, vismaz uz to pusi. Gordons izslējās stīvs. Stāvot pie durvīm, iesānis var redzēt, kas notiek pie skatloga, pašam paliekot nemanītam. Viņš nopētīja iespējamo pircēju no galvas līdz kājām.

Pieklājīgs pusmūža kungs — melns uzvalks, lietussargs un portfelis — kāds provinces jurists vai Sitijas klerks — boķējās skatlogā ar lielām, blāvām acīm. Fizionomija likās vainīga. Gordons sekoja viņa acu skatienam. Ahā! Tad re, kā! Šis tālākajā kaktā uzošņājis D. H. Lorensa pirm-izdevumu. Skaidrs, iztvīcis pēc kaut kā neķītra. Pa ausu galam dzirdējis par “Indiju Caterleju”. Kāds pretīgs ģīmis, Gordons domāja. Bāls, truls, mīksts, kontūras izplūdušas. Pēc izskata spriežot, velsietis, dievticīgais, par to šaubu nav. Mutes kaktiņos parastie sektantu dobuļi. Tur, savā kaktā, viņš ir vietējās Tiklības līgas vai Piejūras Modrības komitejas priekšsēdētājs (čības ar gumijas pazolēm un lukturītis, lai medītu pārīšus, kuri skūpstās jūrmalas promenādē), bet nu ieradies lielpilsētā padzīvot zaļi. Kaut jel ienāktu iekšā! Ieskapētu viņam Lorensa “Iemīlējušās sievietes”. Tad nu gan šis būtu vīlies!

Bet nekā. Nobijās Velsas apikātiņš. Pasita lietussargu padusē un laidās prom, sparīgā taisnumā muguru uzgriezis. Toties vakarā pa tumsiņu, kad neredz tūkumu, zagsies iekšā kādā gumijbodītē un nopirks “Draiskulības Parīzes klosteros”, sarakstījusi Seidija Melnace.

Gordons pagriezās pret grāmatplauktiem. Pa kreisi, ja skatās no bibliotēkas puses, stāvēja jaunās un gandrīz jaunās grāmatas — košu krāsu ņirboņa, kam vajadzēja pievilināt katru, kurš skatījās pa stikla durvīm. Spīdīgās, neaptraipītās muguriņas itin kā ilgodamās lūdzās no plauktiem. “Nopērc, nopērc mani!” tās aicināja. Svaigi romāni, tieši no tipogrāfijas — tiklas līgavas, kas nevar vien sagaidīt, kad papīrnazis laupīs tām nevainību; lasītas grāmatas kā ņipras atraitnes, joprojām ziedošas, kaut ne vairs jaunavas; tad, šur un tur, pa pusducim kopā, nožēlojamās “pārpalikās”, vecavas, kas vēl aizvien cerīgi sargā savu ilgi taupīto jaunavību. Gordons aizgriezās, lai nevajadzētu uz tām skatīties. “Pārpalikās” uzjundīja mokošas atmiņas. Vienīgā grāmatele, kas iznākusi viņam pašam pirms diviem gadiem, bija izpārdota precīzi simt piecdesmit trīs eksemplāru apjomā un tad ieskaitīta pārpalikumos, bet vienalga vairs ne reizi netika nopirkta. Viņš pagāja garām jaunumiem un apstājās pie plauktiem, kas stāvēja iešķērsu — tajos glabājās manāmi lietotas grāmatas.

Vieta augšā pa labi bija ierādīta dzejai. Tieši priekšā — visvisāda proza. Tā bija sakārtota stateniskā sistēmā: acu līmenī — tīras un dārgas grāmatiņas, augstāk un zemāk «— arvien lētākas un šaubīgākas. Visās grāmatnīcās valda mežonīgs darvinisms, un dzīvajo sacerējumi šai cīņā izlaužas acu augstumā, bet mirušo darbi krīt lejup, elles dibenā, dažreiz arī paceļas tronī, taču vienmēr aizceļo prom no tās vietas, kur tos varētu ieraudzīt. Apakšējos plauktos klusiņām trupēja “klasiķi”, Viktorijas laikmeta izmirušie milzeņi. Skots, Kārlails, Meredits, Raskins, Paters, Stīven-sons — pat viņu uzvārdus uz platajām, noplukušajām mugurām bija grūti izburtot. Pašā augšā, tikpat kā ncsablenžamas, dusēja tumīgas hercogu biogrāfijas. Zem tām, vēl pārdodama un tādēļ sasniedzamā attālumā, bija “reliģiskā” literatūra — visas sektas un visas ticības juku jukām vienā krāvumā. Tā paša autora, kas sarakstījis “Man pieskārās gara rokas”, jaunākais murgojums “Viņpasaule”. Dekāna Farcra “Kristus dzīve”. “Kristus — pirmais rotarietis”. Tēva Ilēra Čestera jaunākais driķējums katolicisma propagandai. Reliģija ir ejoša prece, ja tikai pietiekami sacukuro. Tālāk, tieši acu līmenī, mūsdienu opusi. Prīstlija jaunākais garadarbs. Glītiņos otrajos izdevumos “caurmērs”. Dvēseles spirdzinājumam — Herberta, Noksa un Milna piegādātais “humors”. Tepat arī viens otrs no gudriniekiem. Pāris hemingveji, Virdžīnijas Vulfas romāni. Smalkas biogrāfijas Streičija stilā, viss sagremots un ielikts mutītē. Vīzīga, rafinēta lcktīra par sen atzītiem gleznotājiem un dzejdariem — tādas pavaļas brīžos skrīvē visi tie naudīgie riebekļi, kuri savā dzīvē glīši slidinās no Itonas uz Kembridžu, no Kembridžas uz literārajiem žurnāliem.

Drūvīgi nolūkodamies uz šo grāmatu mūri, Gordons ienīda visus līdz pēdējam: vecos un jaunos, gudreļus un buržujus, vīzīgos un mundros. Pietika uz tiem paskatīties, lai viņš atcerētos paša neauglību. Jo, palūk, te viņš stāv, uzdodas par “literātu”, bet neko uzrakstīt nespēj! Galvenais jau nebija tas, ka viņu nepublicē: viņš nejaudāja neko no sevis izspiest, gandrīz pilnīgi neko. Visa šī draza, ar ko piekrauti plaukti, — tā vismaz eksistē, arī tas jau ir sasniegums. Kura katra della un dīpings spēj saražot savu ikgadējo lokšņu akru. Bet vairāk par visu viņš ienīda vīzīgās, “kulturālās” grāmatas. Kritiku un daiļo literatūru, ūdensgabalus, kurus labi barotie Kembridžas dergļi raksta bezmaz pa miegam — un kurus arī Gordons būtu varējis rakstīt, ja tikai viņam būtu kaut drusciņ vairāk naudas. Nauda un kultūra! Ja tev nav naudas, tādā valstī kā Anglija tev “kultūra” ir tikpat nepieejama kā Kavalcrgardu klubs. Pakļaudamies tam pašam instinktam, kas bērnam liek urķēt vaļīgu zobu, viņš izvilka no plaukta cīlīgu sējumu — “Daži itāļu baroka aspekti”, tā, lūk, — atšķīra, izlasīja rindkopu un, šerminādamics aiz derdzīguma un skaudības, iestūma atpakaļ. Kas par iznīcinošu viszinību! Kas par indīgu profcsorisku izsmalcinātību! Un kādu naudu šī izsmalcinātība maksā! Jo kas tad aiz tā stāv, ja ne nauda? Nauda par labām skolām, nauda par ietekmīgiem draugiem, nauda par vaļošanos un rāmām pārdomām, nauda par ceļojumiem uz Itāliju. Nauda raksta grāmatas, nauda tās pārdod. Nevajag man skaidru dvēsli, ak Debestēvs, naudu, naudu man dodi!

Viņš pašķindināja kabatā monētas. Jau gandrīz trīsdesmit, un nekas nav sasniegts; viena nožēlojama pantiņu grāmata, vēl plānāka nekā pankūka. Un kopš tā laika, jau veselus divus gadus, viņš maļas kā labirintā, pūlas rakstīt to drausmīgo gabalu, bet netiek uz priekšu ne soli un, kā pats mirkļa skaidrībā apzinās, nekad arī netiks. Viss tāpēc, ka nav naudas, Gordons skaitīja kā pātarus, tikai tāpēc vien viņš nespēj “rakstīt”. Nauda, nauda, viss ir nauda! Vai tad kaut pensa romāniņu iespējams uzrakstīt, ja nav ne graša, ar ko dūšu piesiet? Iecere, spars, asprātība, stils, valdzinājums — par visu jāmaksā skaidrā naudā.

Un tomēr, tā stāvot un skatoties uz plauktiem, bija rodams arī šāds tāds mierinājums. Ļoti daudzas no grāmatām bija izbalojušas un nelasāmas. Beigu beigās mums visiem viens liktenis. Memento mori. Gan tevi, gan mani, gan vīzīgos Kembridžas jaunuļus gaida tā pati aizmirstība — nav gan vērts noliegt, ka šos Kembridžas pārgudreļus tā gaidīs mazliet ilgāk. Viņš noraudzījās uz laika apkrimstajiem “klasiķiem” bezmaz viņam pie kājām. Reigti un pagalam, visi pagalam. Kārlails un Raskins, Meredits un Stīvensons — visi ir nelaiķi, lai pūst Dieva mierā. Skatiens pārslīdēja pār blāvajiem nosaukumiem. “Roberta Lūisa Stīvensona kopotas vēstules”. Ha, ha! Vareni! “Kopotas vēstules”! Augšējā maliņa melna no putekļiem. Tu esi pīšļi, un tev būs atkal par pīšļiem tapt. Gordons iespēra Stīvcnsonam pa stīvdrēbes ziemeļgalu. Ko teiksi, vecā nauda? Tu esi auksts, kaut arī skots.

Kling-klang! Durvju zvaniņš. Gordons pagriezās — divas apmeklētājas, uz bibliotēku.

Nodzinusies, sakumpusi zemāko šķiru sieviete, kas atgādināja atkritumos okšķerējošu pīli, manījās pirmā, savu pīto tarbu rokās žmaidzīdama.

Viņai pa pēdām iedancoja apvēlusies zvirbulītc, vidusšķiras vidusslāņa sārtvaidzīte, padusē “Forsaitu teika” — ar nosaukumu uz āru, lai garāmgājēji redz, kāda viņa gudra.

Gordons bija aizvācis skābumu ģīmī. Apmeklētājas viņš sagaidīja ar bibliotēkas lasītājiem paredzēto ģimenes daktera omulīgo labsirdību.

— Labdien, misis Vīvere! Labdien, misis Penna! Kāds šodien nemīlīgs laiks!

— Briesmīgs! — atsaucās misis Penna.

Gordons pakāpās sānis, palaizdams viņas garām. Misis Vīvere apgāza savu tarbu, un uz grīdas nokrita pamatīgi nolasits Eteles M. Dellas “Sudrabkāzu” eksemplārs. To ieraugot, misis Pennas spožās mazputniņa acis iemirdzējās. Misis Vīverei aiz muguras viņa zobgalīgi uzsmaidīja Gor donam kā gudrelc gudrelim. Della! Cik prasti! Ko gan šie nejēgas lasa! Gordons saprotoši iebās pretī. Smaidīdami viens otram, intelektuāļi iegāja bibliotēkā, tumsone viņiem līdzi.

Misis Penna nolika “Forsaitu teiku” uz galda un sacirta pretim Gor-donam savas zvirbuļa krūtiņas. Ar Gordonu viņa vienmēr sarunājās ļoti laipni, lai gan viņš bija tikai bodes zellis: dēvēja viņu par misteru Kom-stoku, risināja literāras sarunas. Viņus vienoja gudrinieku brivmūmiecība.

— Ceru, misis Penna, ka “Forsaitu teika” jums patika?

— Kāda pilnīgi burvīga grāmata, mister Komstok! Zināt, es to lasīju jau ceturto reizi! Eposs, īsts eposs!

Misis Vīvere snaikstījās gar grāmatām; viņai nebija tik daudz apķērības, lai saprastu, ka tās sakārtotas pēc alfabēta.

— Netiek gudra, ko ta lai šito nedēļu paņem, nekādi netiek gudra, — viņa nevīžīgām lūpām čamstināja. — Meita neliek miera, vajagot palasīt to Dīpingu. Viņai, tai manai meitai, šis Dīpings traki iet pie sirds. Bet znotiņam, viņam akai labāk patīkas tas Berouzs. Tīri vai nezin, ko darit.

Izskanot Berouza vārdam, misis Pennai noraustījās vaigs. Viņa demonstratīvi uzgrieza misis Vīverei muguru.

— Es teiktu tā, mister Komstok, Golsvertijā ir jūtams kaut kas dižens. Viņš ir tik plašs, tik universāls, bet reizē arī caurcaurēm anglisks savā būtībā, tik cilvēcisks. Viņa grāmatas patiešām ir cilvēces dokuments.

— Prīstlijs tāpat, — iebildās Gordons. — Manuprāt, ari Pristlijs ir satriecoši smalks rakstnieks, kā jums liekas?

— O, jā! Tāds diženums, tāds plašums, un cilvēcība! Un tik ļoti angliski!

Misis Vīvere saknieba lūpas. Aiz tām bija trīs lieli, dzelteni zobi.

— Zin ko, es tad labāk paņem vēl kādu Dcllu, — viņa sacīja. — Jums tak ir vēl kau kas no tās Dellas, ko? Es jums teikš, man ar dikti patīk, kā viņa raksta. Un meitai es pateiks tā: ja grib, var lasīt savus dīpingus un berouzus, ja, es nu gan palikš pie savas Delliņas, tā ar pateikš.

Kā tad, Delhi vien viņiem vajag! Hercogus un suņupātagas! Misis Pennas acīs zibsnīja intelektuāles ironija, un Gordons raidīja atbildes signālu. Turies braši! Misis Penna ir kārtīga, uzticama kliente.

— Kā gan citādi, misis Vīvere, Eteles M. Dellas grāmatu mums netrūkst, pilns plaukts. Vai nevēlaties paņemt “Viņa dzīves alkas”? Bet, iespējams, jūs to jau esat lasījusi. Tad varbūt “Uz goda altāra”?

— Sakiet, vai jums ir Hjū Volpola jaunākā grāmata? — jautāja misis Penna. — Šonedēļ man ir vēlēšanās palasīt kaut ko episku, kaut ko dižu. Jā, un Volpols, zināt, manuprāt, ir patiešām izcils rakstnieks, es teiktu, spožāks ir tikai Golsvertijs. Viņā ir kaut kas tik dižens, bet vienlaikus viņš ir tik cilvēcisks.

— Un tik ļoti anglisks, — uzķēra Gordons.

— О, jā, protams! Tik ļoti anglisks!

— Zin ko, es darīs tā: paņemšu vēlvienreiz “Ērgļa ceļu”, — pēdīgi bija izlēmusi misis Vīvere. — “Ērgļa ceļš” ir tāda grāmata, ka var lasīt, cik grib, visviens neapnīk, va ne?

— Tā tik tiešām ir pārsteidzoši iecienīta grāmata, — Gordons diplomātiski atbildēja, skatīdamies uz misis Pennu.

— O, pārsteidzoši! — misis Penna ironiski atkārtoja, skatīdamās uz Gordonu.

Viņš iekasēja no dāmām pa diviem pensiem, un abas laimīgas devās prom, misis Penna ar jaunāko Volpolu un misis Vīvere ar “Ērgļa ceļu”.

Nepagāja necik laika, un viņš jau atkal bija nonācis tirgotavā, iepretim dzejas plauktiem. Pie tiem viņu nepārvarami vilka melanholija. Tepat jau bija viņa nožēlojamā grāmatele — iegrūsta, protams, pašā augšā, pie nepirktajām. Gordons Komstoks, “Peles”: štruntīga astotdaļformāta burtnīciņa, cena trīs šiliņi un seši pensi, nocenota līdz šiliņam. No trīspadsmit labdariem, kas par to bija uzrakstījuši (turklāt Times 1it. pielikumā bija paziņots, ka autors ir “ārkārtīgi daudzsološs”), neviens nebija pamanījis nosaukumā slēpto aplam smalko ironiju. Un pa šiem diviem gadiem, kopš viņš strādāja Makkečnija grāmatnīcā, itin neviens pircējs, neviens vienīgs, ne reizi nebija kaut vai izvilcis “Peles” no plaukta.

Dzeja aizņēma piecpadsmit vai sešpadsmit plauktus. Gordons vērsa pret tiem sūru skatu. Lielākā daļa — sēnalas. Mazliet virs acu līmeņa, jau pusceļā uz debesīm un aizmirstību, bija pērnie poēti, viņa jaunības zvaigznes. Jcitss, Deiviss, Hausmans, Tomass, Delamars, Hārdijs. Mirušās zvaigznes. Zem tiem, tieši acu priekšā, aizejošā mirkļa petardes. Eliots, Paunds, Odens, Kempbels, Dejs Lūiss, Spenders. Savilgušas petardes, šī plejāde. Vai vēl kādreiz būs kāds rakstnieks, kuru būtu vērts lasīt? lai gan Lorensam nav ne vainas, un Džoiss bija pat vēl labāks, pirms nojūdzās. Un vispār, ja ari kāds lasīšanas vērts uzradīsies, vai mēs viņu visā šajā mēslu blāķi pamanīsim?

Kling-iing! Durvju zvans. Gordons pagriezās. Vēl viens apmeklētājs.

Zili vieglā gaitā tirgotavā iestorēja gadus divdesmit vecs svipstiņš — ķiršu lūpiņas, linu matiņi. Acīm redzami turīgs: ap viņu virmoja naudas zeltītā aura. Agrāk nav manīts. Gordons uzbūra jaunajiem klientiem taupīto džentlmeniska iztapoņas masku. Aiziet, parasto formulu:

— Labdien! Kā varu būt noderīgs? Varbūt meklējat kādu noteiktu grāmatu?

— Vai, paldies, neliecieties tvaucēts. — Ņaukst kā jau mīkstiņais; “r” skaņa sagādā nepārvaramas grūtības. — Vai dvīkstu paskatīties? Es ievau-dzlju jūsu skatlogu, un vienkāši nespēju paiet gavām. Gvāmatveikali — tā laikam iv mana lielā vājība! Tā nu es atvēvu duvis un nācu iekšā!

Zini ko, ej labāk ārā, mīkstiņais. Gordons kulturāli uzsmaidīja kā grā-matmīlis grāmatmīlim.

— Jā, jā, lūdzu! Mums patīk, ja cilvēki nāk un skatās. Varbūt jūs interesē, piemēram, dzeja?

— Vai, kā gan citādi! Es vienkāši dievinu dzeju!

Kā gan citādi! Kraupainais snobclis. Ģērbies ne tā kā visi — mākslinieciski, zinies. Gordons izsalka no kāda dzejas plaukta sarkanu, garenu sējumiņu.

— Iespējams, jūs ieinteresēs šis. Tikko iznācis. Tie ir atdzejojumi, ļoti oriģināli un neparasti. No bulgāru valodas.

Lūk, smalki un neuzbāzīgi. Tagad liec viņu mierā. Tā vajag apieties ar pircējiem: ncsteidzināt, ļaut paskatīties, minūtes divdesmit pašķirstīt šo un to; tad viņiem kļūst neērti, un viņi kaut ko nopērk. Lai nerēgotos mīkstinājām acīs, Gordons taktiski devās uz durvju pusi, tomēr pielūkodams, lai stāja būtu nevērīgi eleganta — viena roka kabatā, pleci stalti, kā džentlmenim pieklājas.

Ārā viss bija slapjš un aizdudzis. Kaut kur aiz stūra salti un dobji klaudzēja pakavi. Tumšie dūmu stabi virs skursteņiem locījās, vēja vārdzināti, un plakaniski laidās lejup pa slīpajiem jumtiem. Ahā, tūlīt, tūlīt:

Asi draudīgais vējš zēģelē,

Nule nobirušās papeles liecas,

Afišas atlupušās pātago gaisa brāzmas,

Tumšas tampam (astes, kaut kas tamlīdzīgs) lejup tiecas.

Gluži pieklājīgi. Bet nekā vairāk nebūs. Skatiens atkal aizķērās aiz reklāmas plakātiem ielas viņā pusē.

Bezmaz jāsmejas — viņi bija tik tizli, tik blāvi, tik plakani — uzsildīti līķi! It kā uz tādiem kāds varētu uzķerties! Spīganas ar pumpām uz pakaļas. Taču visviens nomācoši. Naudas smaka, visur šī pretīgā naudas smaka. Viņš zagšus pašķielēja uz mīkstiņo, kurš bija aizšļūcis prom no dzejas plauktiem un pētīja fotogrāfijas lielā, dārgā albumā par krievu baletu, turēdams to savās sārtajās kuslajās ķepiņās graciozi kā vāvere riekstu. Zinām mēs šo sugu. Naudīgie “mākslinieciskie” jaunuļi. Pats, protams, neko nedara, tāpat vien mielojas pie mākslas krējumpodiem: malstās pa studijām, iznēsā tenkas. Tiesa, zēns viņš bija itin glīts, ar visu savu mīkstā žmaidzīšanos. Spranda āda zīžaini gluda kā gliemežnīcas iekšpuse. Ar mazāk par pieciem simtiem gadā pie tādas nevar tikt. Viņam tiešām piemita kaut kāds šarms, glancējums, kā jau visiem turīgajiem. Nauda un pievilcība: šķirdams neizšķirsi!

Gordons atcerējās “Antikrista” redaktoru, savu apburošo bagāto draugu Rāvelstonu, kuram viņš bija ērmoti pieķēries un ar kuru tikās ne biežāk kā pāris reižu mēnesī, un Rozmariju, draudzeni, kura viņu mīlēja — neprātīgi, kā pati apgalvoja, — bet ne reizi nebija ar viņu pārgulējusi. Ko var gribēt — nauda, bez tās — ne soli: viss ir nauda. Visas cilvēciskās attiecības iegūstamas ar naudu. Ja kabatās svilpo vējš, vīrieši par tevi aizmirsīs, sievietes nemīlēs; tas ir, atcerēsies jau gan un mīlēs, bet kripatiņu mazāk, nekā tev vajag. Un galvenais — viņiem ir taisnība! Ja tu esi tukšā, tad tevi nav, par ko mīlēt. Ja es runātu ar cilvēku un eņģeļu mēlēm... Bet, ja man nav naudas, es, es nekādi nevaru runāt ar cilvēku un eņģeļu mēlēm.

Skatiens neparko nespēja atstāties no plakātiem. Tagad viņš tos no visas sirds neieredzēja. Tas Icsalvits, jūs tikai paskatieties! “Ar Iesalvitu Jums būs možums visas dienas garumā!” Pārītis, meiča un puisietis, tītīgās pārgājienu drēbītēs, vējā gleznaini plīvo mati, stāv pie akmens žoga uz Saseksas ainavas fona. Un kāds tam meitietim sejs! Šis drausmīgais puikskuķa možums! Paskaties un redzi — o, jā, šī jūsmo par veselīgām izpriecām. Iedegusi. Sauriņi zaļganbrūni šorti, bet pamēģini tikai iekniebt pēcpusē, labāk nevajag. Blakus — Rolands Butta. “Rolands Butta bauda Buleksu.” Gordons skatījās uz riebekli tik cieši, kā var skatīties tikai uz kaut ko ļoti nīstamu. Līdz ausīm atieztais vieplis kā tāds pašapmierinātas žurkas purns, nolaizītie mateļi, stulbās brilles. Rolands Butta, civilizācijas kronis, Vaterlo varonis; Rolands Butta — jauno laiku cilvēks pēc savu radītāju un pavēlnieku gribas. Klausīgs baroklītis tup savā glaunajā aizgaldā un lok ātro buljonu.

Acu priekšā zibēja garāmgājēju sejas, dzeltenas no vēja. Pa laukumu aizdārdināja tramvajs, pulkstenis pie “Velsas prinča” nosita trīs. Grāmatnīcai šļūceniski tuvojās divi mūžveci radījumi garos, nospeķotos mēteļos, kas bezmaz vilkās pa zemi, — klaidonis vai ubags ar sievu. Garnadži, šaubām nav vietas. Nenolaist acis no ārā izliktajām kastēm. Vecais apstājās ielas malā pāris jardu atstatus, vecene devās uz durvīm, spērās iekšā un pacēla acis, kas starp sirmo matu šķipsnām raudzījās Gordonā ar tādu kā cerīgu ļaunprātību.

— Pie jūsim iepērk grāmatas? — viņa sēcoši noprasīja.

— Dažkārt. Jāskatās, kādas.

— Man šiten i pāris smukas grāmats.

Viņa ienāca, ar blīkšķi aizcirzdama durvis. Mīkstiņais ar netīksmi atskatījās un pakāpās atpakaļ, dziļāk stūrī. Izvilkusi no azotes netīru maišcli, vecene braši svempās tuvāk. Viņa smirdēja pēc ļoti, loti vecām garozām.

— Nu, tad ņemsat? — viņa prasīja, cieši sagrābusi savu maisu.

— Ko tieši? Parādiet, lūdzu.

— Smukas grāmats, vai ta es neteicu? — viņa tusnīja, pieliekdamās, lai atvērtu maisu, un pēkšņi uzdvcsa sevišķi spēcīgs garozu gaiss.

— Eku! — Gordonam sejā tika iegrūsta smulīgu grāmatu kaudze. Tie bija Šarlotes Jangas romāni 1884. gada izdevumā; izskatījās, ka tiem gadu desmitiem kāds gulējis virsū. Gordons sašutis atlēca nost.

— Nē, šīs grāmatas mēs nepirksim, — viņš strupi atteica.

— Nepirksat? Par ko ta ncpirksat?

— Tāpēc, ka mums tās neder. Tās nebūs iespējams pārdot.

— Ko ta es vilku laukā, ko rādīj? — vecene nikni noprasīja.

Gordons apgāja viņai apkārt, cenzdamies izvairīties no smirdoņas,

un klusējot atvēra durvis. Kaut ko skaidrot nebija vērts. Tāda publika piestaigā dienu no dienas. Vecene ņurdēdama izgāja, ar uzmesto kūkumu izrādīdama savu ļaunīgumu, un atgriezās pie sava cīņubiedra. Tas nokraukājās tik pamatīgi, ka arī caur aizvērtajām durvīm varēja dzirdēt. Starp viņa lūpām kā balts mēles gals parādījās krēpu pikucis, kas bez liekas steigas tika izspļauts notekā. Pēc tam abi kraķi aizvilkās tālāk, izskatīdamies pēc vabolēm savos garajos netīrajos mēteļos, kuriem apakšā bija redzamas tikai viņu pēdas.

Gordons skatījās nopakaļ. Pabiras no civilizācijas galda. Naudas dieva izmeši, atkritumi. Pilna Londona, desmitiem tūkstošu tamlīdzīgu vecu, plušķainu ļautiņu, kuri līdzīgi netīrām vabolēm rāpo uz kapu.

Viņš raudzījās uz drūmūksni ārā. Šai brīdī viņam likās, ka jebkāda dzīve tādā ielā, tādā pilsētā noteikti ir bezjēdzīga un nepanesama. Smagi nospieda modernajam laikmetam raksturīgā vispārēja sabrukuma, sairuma, trupes sajūta. Kaut kādā veidā tā saistījās ar reklāmas plakātiem ielas viņā pusē. Gordons atkal, jau vērīgākām acīm, ielūkojās šajās līdz ausīm atieztajās, jardu platajās sejās. Galu galā tur nebija tikai stulbums, alkatība un prastums vien. Spīdinādams liekos zobus, tev melīgā optimismā smaida Rolands Butta. Bet kas slēpjas aiz šī smaida? Posts, tukšums, nolemtības priekšnojautas. Vai tad redzīgas acis var nepamanīt, ka aiz šīs gludenās pašapmierinātības, aiz šīs ķiķinošās, taucīgās seklības nav nekā cita, kā vien baigs tukšums un slepens izmisums? Pārvarīgās nāves alkas mūslaiku pasaulē. Pašnāvnieku pakti. Galvas, iebāztas vientuļu miteklīšu gāzes plīšu cepeškrāsnīs. Kondomi un abortu drapes. Vēl ari gaidāmo karu atbalsis. Virs Londonas lido ienaidnieka aeroplāni: spalgi draudīgā propelleru rūkoņa, bumbu dārdu dreboņa. Tas viss rakstīts Rolanda Buttas sejā.

Tuvojās apmeklētāji. Gordons pakāpās atpakaļ: džentlmenis iztapoņa.

Nošķindēja zvans pie durvīm. Ar troksni ievēlās divas dāmas, vidusšķiras augstākā slāņa pārstāves. Viena sārta un sulīga kā oga, tā ap trīsdesmit pieci: zem vāverādas kažociņa rēdēja krāšņas krūtis, dvesmoja supersievišķīga Parmas vijolīšu smarža; otra vidējos gados, stiegraina un brūngana, ar tādu kā Indijas smaciņu. Gandrīz uz papēžiem mīdams, pa durvīm nedroši kā nedarbus sastrādājis kaķis ieslīdēja tumsnējs, nevī žīgi ģērbies jauneklis — viens no grāmatnīcas labākajiem pircējiem: šau-dclīgs vientuļnieks, tik bikls, ka gandrīz nevēra vaļā muti; viņam kaut kādā ērmotā veidā allaž izdevās noskūties vienu dienu par vēlu.

Gordons atkārtoja savu sakāmo:

— Labdien! Kā varu būt noderīgs? Varbūt meklējat kādu noteiktu grāmatu?

Odziņa pārbagāti apdāvināja viņu ar Smaidiem, turpretim dzcltcnģīmci labpatika uzskatīt šo jautājumu par nekaunīgu uzbāzību. Nepievērsdama Gordonam uzmanību, viņa aizvilka odziņu garām jaunumu vitrīnai pie plauktiem, kuros stāvēja literatūra par suņiem un kaķiem. Abas nekavējoties sāka vilkt grāmatas ārā no plauktiem un skaļi apspriesties. Balss dzeltenģīmei bija kā seržantam, kurš dresē rekrūšus. Bez šaubām, pulkveža sieva vai atraitne. Izsmalcinātais mīkstiņais, joprojām dziļi iegrimis albumā par krievu baletu, pavirzījās nostāk, ar sejas izteiksmi vēstīdams, ka atstās tirgotavai, ja viņu vēl kādu reizi iztraucēs. Biklais jaunulis jau bija aizlavījies pie dzejas plauktiem. Sparīgās dāmas itin bieži iegriezās veikalā, lai apskatītu grāmatas par suņiem un kaķiem, taču ne reizi nebija neko nopirkušas. Vaukšķiem un ņauvām bija atvēlēti veseli divi grāmatplaukti — “dāmu stūrītis”, kā to dēvēja vecais Makkcčnijs.

Vēl viena apmeklētāja, šoreiz uz bibliotēku. Gadus divdesmit veca neglīta meitene bez cepures, baltā uzsvārcī, ar iedzeltenu vientiesīgas niekkalbes seju un stiprām brillēm, kuru biezie stikli izkropļoja acis. Viņa strādāja aptiekas bodītē par pārdevēju. Gordons atgriezās pie omulīgās bibliotēkas pārrauga iznešanās. Meitene viņam uzsmaidīja un neveiklā lācēna gaitā gāja līdzi pie lasāmgrāmatu plauktiem.

— Un tātad, mis Viksa, ko jūs šoreiz vēlaties palasīt?

— Nu... — viņa burzīja uzsvārča atloku, uzticīgi skatīdamās milzīgi spožajām, melni sīrupainajām acīm. — Vispār es gribētu kādu mīlestības romānu, ziniet, ar visādām kaislībām. Kaut ko tādu, modernu.

— Kaut ko modernu... Teiksim, kaut ko no Barbaras Bedvortijas? Vai esat lasījusi viņas “Gandrīz jaunava”?

— Vai, nē, viņu gan es negribu. Viņa ir pārāk Dziļdomīga. Es nespēju palasīt Dziļdomīgas grāmatas. Bet es gribu kaut ko... nu,jūs jau saprotat... modernu. Lai būtu sieviešu un vīriešu problēmas, šķiršanās, viss kas tamlīdzīgs. Jūs jau zināt.

— Modernu, bet ne Dziļdomīgu, — atkārtoja Gordons, vienkāršs lasītājs vienkāršai lasītājai.

Viņš piegāja pie modernajiem mīlestības romāniem ar visādām kaislībām. Bibliotēkā tādu bija vismaz trīs simti. Bija dzirdams, kā abas vidusšķiras augšējo slāņu pārstāves, viena sulīga, otra stiegraina, tirgotavā spriež par suņiem. Viņas bija izvilkušas vienu no suņu albumiem un pētīja fotogrāfijas. Odziņas balss sajūsminājās par kādu pekinieti — “tu paskaties, kāds eņģelītis, kādas viņam lielas, skaistas actiņas, melns deguntiņš kā podziņa, uķi-uķi, mīļais čabulītis!” Bet dzeltcnģīmes balss — palkavniccc, šaubu nav — paziņoja, ka pekinieši — tā ir siekalošanās. Padodiet viņai kārtīgus suņus, tādus, kas ir gatavi cīnīties — tā, lūk; viņai riebjoties šie siekalainie klēpja tricekļi. “Tev nav Sirds, Bcdēlij, nemaz nav Sirds,” skumīgi sūkstījās odziņas balss. Atkal notrinkšķēja zvans pie durvīm.

Gordons sniedza aptiekas meitenei “Septiņas purpura naktis” un atzīmēja lasītāja karte. Briļļainīte izņēma no uzsvārča kabatas apdilušu maciņu un samaksāja divus pensus.

Gordons atgriezās tirgotavā. Mīkstiņais bija iebāzis albumu nepareizajā plauktā un aizmucis. No jauna ienākusī — kalsna dāma gaumīgās drānās, zelta pensnejs uz taisnā deguna (visticamāk, skolmeistariene, neapstrīdami — feministe) — pieprasīja misis Vortonas-Beverlijas sarakstīto sufražistu kustības vēsturi. Gordons ar slepenu labpatiku atbildēja, ka tādas grāmatas viņiem nav. Caururbusi viņa vīrišķo aprobežotību itin kā ar diviem svārpstiem, pircēja aizgāja. Izstīdzējušais jaunulis, iebāzis degunu D. H. Lorcnsa “Dzejas izlasē”, mulsi stāvēja kaktiņā kā titilbis, kas paslēpis galvu zem spārna.

Gordons nostājās savā postenī pie durvīm. Viņpus stikla grāmatas no kastes “viss par sešiem pensiem” cilāja vecs un noplucis džentlmenis ar brūngani zaļu kaklautu un degunu kā sārta zemene. Abas vidusšķiras augšējo slāņu pārstāves piepeši metās prom, krustām šķērsām sasviedušas uz galda atšķirtas grāmatas. Odziņa pār plecu žēlīgi atskatījās uz suņu grāmatām, bet dzeltenģjme, stingri apņēmusies neko nepirkt, aizvilka viņu prom. Gordons atvēra un pieturēja durvis. Dāmas ar troksni izspērās ārā, nepagodinot viņu ar skatienu.

Viņš nolūkojās, kā abas zvērādās slēptās vidusšķiras augšējo slāņu muguras aizsoļo pa ielu. Večuks ar zemeņdegunu, savā nodabā bubinādams, rakņājās pa grāmatām. Droši vien maķenīt pavājš prātiņā. Izlaidīsi no acīm — noteikti kaut ko nospers. Vējš auroja saltāk, izžāvēdams dubļus uz bruģa. Jau laiks iedegt laternas. Brāzmas vērpetes sagrābta, kā veļa uz auklas plandīja kvartas mērces reklāmas stērbele. Ahā!

Asi draudīgais vējš zēģelē,

Nule nobirušas papeles liecas,

Afišas atlupušās pātago gaisa brāzmas,

Tumšasgrīstis lejup tiecas No skursteņiem; ledaini dārd Tramvaji...

Nav slikti, nemaz nav slikti. Tomēr turpināt kaut kā negribējās — patiesībā neizdevās. Klusām, lai neizdzirdētu biklais jaunulis, viņš virpināja kabatā monētas. Divi pensi un puspcnss. Rīt visa diena bez tabakas. Kaulos iemetās lauzējs.

“Velsas prinča” logos parādījās gaisma — sākuši pucēt bāru. Vecais zemeņsnīpis lasīja no divpcnsu kastes izvilkto Edgaru Vollesu. Tālumā dārdēja tramvajs. Augšstāvā pie gāzes kamīna snauduļoja misters Makkeč-nijs, kurš reti nokāpa līdz veikalam, — sirmiem matiem, baltu bārdu — nolicis pa rokai tabakdozi un teļādā iesietus Midltona “Ceļojumus pa Lcvanti”.

Kārnais jaunulis pēkšņi saprata, ka tirgotavā vairāk neviena nav, un vainīgi pacēla galvu. Grāmatnīcās viņš iegriezās pastāvīgi, taču nekad ne-pakavējās ilgāk par desmit minūtēm. Viņā nemitīgi cīnījās milzīgas alkas pēc grāmatām un bailes būt par apgrūtinājumu. Pavadījis jebkurā tirgotavā desmit minūtes, viņš kļuva nemierīgs, sajutās kā piektais ritenis un, aiz tīrās nervozitātes nopircis pirmo pagadījušos grāmatu, glābās bēgšus. Tagad, ne vārda nebilzdams, viņš pastiepa Lorensa dzejas un no kabatas neveikli izzvejoja trīs florīnus. Kad viņš sniedza monētas Gor-donam, viena nokrita uz grīdas. Abi reizē noliecās un sasitās ar galvām kopā. Jauneklis izslējās, dzeltenbāli nosarkdams.

— Es tūlīt ietīšu, — Gordons piedāvāja.

Jauneklis papurināja galvu: viņš tik stipri stostījās, ka nekad neatvēra muti, ja bez tā varēja iztikt. Piespiedis grāmatu sev klāt, viņš metās ārā kā cilvēks, kas pastrādājis kaut ko ārkārtīgi apkaunojošu.

Palicis viens, Gordons aizklimta līdz durvīm. Zemeņsnīpis atskatījās, pamanīja modro aci un saīdzis lasījās prom. Vēl mirklis, un Volless būtu ieslīdējis viņam kabatā. Pulkstenis pie “Velsas prinča” nosita ceturksni pāri trim.

Ling-lang! Ceturksnis pāri trim. Pēc piecpadsmit minūtēm jāiededz gaisma. Iidz slēgšanai vēl četras un trīs ceturtdaļstundas. Līdz vakariņām — piecas un ceturksnis. Kabatā divarpus pensi. Priekšā diena bez tabakas.

Pēkšņi uzmācās reibinoša, nepārvarama vēlme uzsmēķēt. Gordons bija nolēmis pievakarē ciesties. Viņam bija atlikušas tikai četras cigaretes, tās bija jātaupa vakaram, kad viņš sēdīsies “rakstīt”, jo “rakstīt” bez tabakas bija tikpat neiespējami kā bez gaisa. Bijis nebijis, tagad viņam vajadzīgs dūms. Viņš izvilka Player’s Weights paciņu un izzvejoja vienu no saburnī-tajām cigaretēm. Klaja, stulba izdabāšana kaprīzei; tā atņēma šim vakaram pusstundu “rakstīšanas”. Tomēr pretoties bija neiespējami. Izbaudīdams kaunpilno tīksmi, viņš ievilka plaušās sausos dūmus.

No pelēcīgā stikla viņam pretī raudzījās paša atspulgs. Gordons Kom-stoks, “Peļu” autors; en P an trentiesme de son eagc^2 [3] un jau apskretis. Vairs tikai divdesmit seši zobi. Tomēr Vijons, kā pats atzinās, tai pašā vecumā bija paspējis saķert sifilisu. Pad nu būsim pateicīgi arī par mazām dāvanām no augšienes.

Viņš skatījās, kā šurpu turpu plivinās Kvartas Mērces reklāmas atplīsušais lanckars. Mūsu civilizācija iet bojā. Katrā ziņā iet bojā. Taču tā neizdzisīs savās cisās. Jau tuvojas lidmašīnas, tās strauji piķē — bzzz — ba-bah! Visa rietumu pasaule uziet gaisā aviobumbu grandienos.

Metās tumšs, durvju stiklā palsnīja viņa drūmais vaigs, garām valkājās noplukuši stāvi. Gandrīz neviļus gribējās deklamēt:

C’est l’Ennui — Voeil charge d’un pleur involontaire,

II reve d’ēchafauds enfumant son houka.[4]

Nauda, nauda! Rolands Butta! Aeroplānu rēkoņa un bumbu dārdi.

Acis piemiedzis, Gordons palūkojās svina pelēkajās debesīs. Jā, aero-plāni tuvojas, viņš iztēlē jau tos redzēja: eskadriļa pēc eskadriļas, bez skaita, tie aizēnoja debesis kā siseņu mākoņi. Līdz galam nepiespiezdams mēli pie zobiem, viņš spindzināja kā gaļas muša, kas sitas pret rūti, tēlodams, kā dūkdami šurp lido acroplāni. Nevienu citu skaņu viņš šai brīdī tik kvēli neilgojās izdzirdēt.

II

Gordons soļoja mājup pret vēju, kas svelpa viņam sejā, pūzdams atpakaļ matus un likdams viņa pierei izskatīties “cildenākai” nekā jebkad. Ar visu savu izskatu viņš garāmgājējiem pauda —vismaz pats tā cerēja —, ka bez mēteļa viņš staigā tāpat vien, untuma pēc. Taisnību sakot, mētelis bija ieķīlāts par piecpadsmit šiliņiem.

Viņa Viloubedrouda Londonas ziemeļrietumu nomalē neskaitījās graustu kvartāls, tikai šaubīgs un nomācošs. īstie grausti sākās nepilnu piecu minūšu gājiena atstatumā. īres nami, kuros ģimenes gulēja pa pieci vienā gultā un, ja kāds nomira, pārējie nakti pēc nakts gulēja blakus līķim, līdz varēja to apbedīt; šķērsielas, kurās piecpadsmitgadīgas meitenes, piespiestas pie plankumaina apmetuma, atdevās sešpadsmit gadu veciem puišeļiem. Turpretim Viloubedroudai kaut kā izdevās saglabāt zināmu piedienīgumu, un kas par to, ka tas vēstīja par vidusšķiras zemāko slāņu valdīšanu. Pie viena no nameļiem karājās pat zobārsta misiņa plāksnīte! Vismaz divās trešdaļās no mitekļu starp viesistabas logu mežģīņu aizkariem, virs aspidistras snaikstīgajām lapām bija zaļa kartīte ar sudraba burtiem: “Izīrē”.

Gordona saimnieces misis Vizbīčas nozare bija “vientuļi džentlmeņi”. Guļamistaba, kas kalpo arī par dzīvojamo istabu, gāzes apgaismojums un apkure paša ziņā, par papildmaksu var izmantot vannu (ar titānu), barošana kapam līdzīgā ēdamistabā, pie galda, kura vidū nesatricināmi rindojas pudeles ar sarecējušām mērcēm. Gordons, kurš dienas vidū nāca šurp pusdienot, par to nedēļā maksāja divdesmit septiņus šiliņus un sešus pensus.

Matētajā virslogā pār 31. numura durvīm dzeltenīgi blāvoja gāzes lampas gaisma. Gordons izvilka atslēgu un bridi cīkstējās ar slēdzeni — šādās mājās starp bakstīkli un caurumu nekad nav saskaņas. Krēslainais priekšnams — faktiski nekas vairāk par porūzi — oda pēc traukūdens, kāpostiem, lupatu kājslauķiem un naktspodiem. Gordons uzmeta skatienu melni lakotajai paplātei uz galdiņa. Nūja, vēstuļu nebija. Viņš bija nosolījies neko negaidīt, taču vienalga cerēja. Krūtis sažņaudza ne gluži sāpe, bet kaut kāds nelāgs sājums. Ak, Rozmarij, —varēji gan atrakstīt! Jau četras dienas ne vārdiņa, l'urklāt viņš bija aizsūtījis dažiem žurnāliem pārīti dzejoļu, un tic vēl nebija atmesti atpakaļ. Vakars bija cik necik paciešams tikai tad, ja mājās viņu gaidīja sūtījums. Taču viņš saņēma ļoti maz vēstuļu — nedēļā pienāca labi ja četras vai piecas.

Pa kreisi bija viesistaba, kurā nebija manīts neviens viesis, tālāk atradās šauras kāpnes un aiz tām —gaitenis, kas veda uz virtuvi un nepieejamo teritoriju, kuru apdzīvoja pati misis Vizbīča. Gordonam ienākot, durvis gaiteņa galā par dažiem sprīžiem pavērās. Spraugā parādījās misis Vizbīčas seja, Gordona virzienā tika raidīts zibenīgs, bet aizdomu pilns skatiens, un durvis aizcirtās. Bez šīs pārbaudes ieiet vai iziet no šīs mājas pirms vienpadsmitiem naktī bija pilnīgi neiespējami. Ko īsti misis Vizbīča cerēja atmaskot, bija grūti pateikt; visticamāk, sieviešu iešmu-gulēšanu. īrniekus lielākoties ņem tieši tādas cienījamas, ļaunprātīgas sievietes: apmēram četrdesmit pieci gadi, aptūkušas, bet sparīgas un baismi acīgas, ar skaistiem, sirmiem matiem un sārtu, pastāvīgi īgnu seju.

Gordons apstājās pie kāpnēm — augšā aizsmacis baritons dziedāja: “Kam no lielā vilka bail?” Likdams soļus ar rešņiem raksturīgo dejisko vieglumu, ap stūri parādījās miesās ļoti ražens, trīsdesmit astoņus vai deviņus gadus vecs kungs smalkā pelēkā uzvalkā, dzeltenās kurpēs, glaunā platmalē un neticami vulgārā zilā mētelī ar jostu. Tas bija Flaksmens, otrā stāva iemītnieks un “Sābas ķēniņienes tualetes piederumu” ceļojošais pārstāvis. Kāpdams lejā, viņš sveica Gordonu, pamādams ar citrondzeltenu cimdu.

— Sveikiņi, puis! — viņš mundri uzsauca (par puišiem Flaksmens sauca pilnīgi visus). —Kā iet pa dzīvi?

— Pēc suņa, —Gordons kodolīgi atbildēja.

l ikām Flaksmens bija ticis lejā un mīļi aplika Gordonam ap pleciem savu trekno roku.

— Galvu augšā, vecīt, galvu augšā! Tev jau ģīmis kā tādam sasodītam bēriniekam. Es te esmu sataisījies uz “Ģerboni” — nāc līdzi un uztaisi dūšu!

— Nevaru. Man jāstrādā.

— Ak, nevajag! Nežmaidzies, pasēdēsim abi kopā! Kāda jēga te kver-nēt un nīkt? Labāk ejam uz krogu, iekniebsim bārdāmai dupsītī!

Gordons izgrozījās no Flaksmena tvēriena. Kā jau visi sīkaļas, viņš nevarēja ciest, ja gar viņu gramstās. Flaksmens tikai pavīpsnāja, mūždien labā omā kā jau tauku pika. Viņš tiešām bija šausmīgi resns: bikses vai plīsa pa vīlēm, it kā viņš būtu izkausēts un pēc tam tajās ieliets. Un, protams, kā jau visi buņģi, viņš nemūžam neatzītu, ka ir noēdies. Neviens tauķis nekad nelieto vārdu “resns”, vienmēr mēģina izteikties citādi. “Dūšīgs”, viņi saka, vai, vēl labprātāk, “ražena auguma”. Ja resni nosauc par “augumā raženu”, viņš ir septītajās debesīs. Kad abi pirmo reizi sastapās, Flaksmens jau vēra muti vaļā, lai nodēvētos par “raženu vīru”, taču kaut kas Gordona zaļganajās acīs to neļāva, un viņš samierinājās ar mazumiņu — uzdevās par “dūšīgu”.

— Jā, es pats zinu, puis, —viņš toreiz teica, —esmu maķenīt prāvāks padevies. Protams, vesels kā rutks, —viņš papliķeja pa nemanāmo robežu starp krūtīm un vēderu. — Krietns, stingrs cauraudzītis. Toties kājas man, ehe-hei, cik naskas. Mjā, nu, mani droši vien varētu saukt par dūšīgu vīru.

— Tāpat kā Kortesu? —Gordons izpalīdzēja.

— Kortess? Kāds Kortess? Tas, kurš kā dulls blandījās pa Meksikas kalniem?

— Tas pats. Augumā viņš bija dūšīgs, toties skatiens kā ērglim.

— Ak tā? Nu joki. Man, redz, sieva vienreiz kaut ko ļoti līdzīgu sacīja. “Džordž,” viņa teica, “tev ir visskaistākās acis pasaulē. Zini, tev ir bezmaz ērgļa skatiens,” viņa teica. Tas gan, zini, bija, vēl pirms mēs apprecējāmies.

Patlaban Flaksmens dzīvoja viens pats. Pirms kāda laika “Sābas ķēniņienes tualetes piederumi” pēkšņi iepriecināja visus savus komivojažierus ar prēmiju — trīsdesmit mārciņām, un pie viena nosūtīja Flaksmenu un vēl divus citus uz Parīzi, uztiept Francijas veikaliem jauno ražojumu, lūpukrāsu “Kairā zemenīte”. Sievai Flaksmens par trīsdesmit mārciņām neko neteica, un Parīzē, protams, padzīvoja zaļi. Vēl tagad, kad bija pagājuši jau trīs mēneši, viņa mutē, par to runājot, saskrēja siekalas.Viņš cītīgi izklaidēja Gordonu ar krāšņiem aprakstiem. Pusotru nedēļu Parīzē ar trīsdesmit mārciņām, par kurām sieva neko nenojauš! O-ho-ho! Diemžēl tas kaut kā bija kļuvis zināms, un, pārrodoties mājās, Flaksmenu gaidīja pelnītā atmaksa. Sieva pārsita viņam galvu ar kristāla karafi, četrpadsmit gadus glabātu kāzu dāvanu, un aizbēga pie mātes, paņemdama līdzi bērnus. Tā arī sākās Flaksmena trimda Viloubcdroudā, tomēr viņš par to lieki neuztraucās. Nomierināsies, dusmas noskriesies, vai nu pirmā reize.

Gordons vēlreiz mēģināja tikt Flaksmenam garām un patverties otrajā stāvā. Ļaunākais bija tas, ka patiesībā viņam neizturami gribējās iet resnim līdzi. Iedzert vajadzēja, vai tur plīst vai lūst, —jau vārds “Ģerbonis” vien izraisīja neciešamas slāpes. Bet par to nebija vērts pat domāt: ķeša tukša. Flaksmens izstiepa roku, aizšķērsodams ceļu uz kāpnēm. Viņš Gordonu labi ieredzēja, uzskatīdams par “gudru”, bet “gudrība” viņa acīs bija līdzīga jaukai ārprātībai. Turklāt viņš nepavisam nespēja būt viens, pat to īso brītiņu, kas bija vajadzīgs, lai aizstaigātu līdz krogam.

— Ncklīrcjics, puis! — viņš skubināja. — Tev vajag ginesu, lai sapurinātos, vajag kā ēst! Un tu vēl neesi redzējis to jauno meitukiņu, kas tagad strādā bārā! O-ho-ho! Firziķis, nav vārdam vietas!

— Tad re, kāpēc tu esi tā uzcirties, — Gordons atsaucās, uzmezdams saltu skatienu Flaksmena dzeltenajiem cimdiem.

— Bet kā tad citādi, puis! Ū, kāds firziķītis! Blondīnīte! Un tas mei-tuks noteikti pieprot šādas tādas lietiņas. Es viņai vakar iedāvināju tūbiņu mūsu “Kairās zemenītes” —tev vajadzēja redzēt, kā viņa grozīja diben-tiņu, kad gāja garām manam galdiņam. Kazi, varbūt ļaus paknakstīties? Padomā tikai! O-ho-ho!

Flaksmens kārigi pagorījās, izbāza mēles galiņu un tad pēkšņi, izlikdamies, ka Gordons ir blondā bārdāma, apķēra ap vidukli un maigi saspieda. Gordons viņu atgrūda. Brīdi vēlme doties uz “Ģerboni” bija tik neciešama, ka viņš gandrīz padevās. Ak, pinte alus! Viņš gandrīz juta, kā brūnais šķidrums ielīst rīklē. Ja tikai būtu cik necik naudas! Kaut septiņi pensi vienam kausam! Bet kāds labums no tādas drīcelēšanās? Kabatā divarpus pensi. Nekad nepieļauj, ka par tavai alu maksā kāds cits.

— Dieva dēļ, liec reiz mani mierā! —viņš pikti uzbrēca un neatskatīdamies devās augšup pa kāpnēm.

Flaksmens, itin apvainojies, sakārtoja cepuri un izsoļoja pa durvīm. Un tā allaž, Gordons truli nodomāja; pēdējā laikā viņš nīgri atraida katru draudzīgu aicinājumu. Skaidrs, ka iemesls bija viens vienīgs: nauda, atkal un atkal nauda. Ja kabatā svilpo vējš, tu nevari būt laipns, pat pieklājīgs nevari būt. Sirds sažņaudzās žēlumā pret sevi. Viņš ilgojās pēc “Ģerboņa” bāra, pēc alus tīkamās smaržas, siltuma un spožās gaismas, jautrajām balsīm, glāžu šķindoņas uz slapjās letes... Nauda, nauda! Viņš kāpa vien tālāk pa tumšajām, smirdīgajām kāpnēm. Aukstā, tumšā istabele zem paša jumta likās tikpat vilinoša kā vieninieka kamera.

Trešajā stāvā mitinājās Lorcnhcims, sausnējs, ķirzakai līdzīgs nenosakāma vecuma un cilmes tumšmatis, kas pelnīja kādus trīsdesmit piecus šiliņus nedēļā, uzspiezdams ļaudīm putekļu sūcējus. Viņa durvīm Gordons allaž gāja garām ļoti steidzīgi: Lorenheims bija no tiem nabaga radījumiem, kuriem visā pasaulē nav neviena drauga un kuri izmisīgi alkst pēc sabiedrības. Savā šaušalīgajā vientulībā viņš uzklupa katram, kurš tikai palēnināja gaitu aiz viņa durvīm, un gan ar varu, gan lišķību lika uzklausīt bezgalīgus murgainus stāstus par meitenēm, ko bija pavedis, un pircējiem, ko izvazājis aiz deguna. Viņa istaba, kurā malu malās mētājās maizes garozas ar margarīnu, bija vēl aukstāka un netīrāka, nekā pat īrētai alai pieļaujams. Bez viņiem trim misis Vizbīčai bija vēl tikai viens īrnieks —kaut kāds mehāniķis, kurš strādāja nakts maiņā. Gordons bija viņu pāris reizes redzējis — liela auguma vīrietis ar skarbu, pelēcīgu seju un katliņu galvā gan ārā, gan mājās.

Savas istabas tumsā Gordons ierasti sataustīja un iededza gāzes degli. Istaba bija ne šis, ne tas — pārāk maza, lai ar aizkaru varētu pārdalīt uz pusēm, toties apsildīšanai ar vienu pusdzīvu petrolejas lampu pārāk liela. Iekārta bija tieši tāda, kā pēdējā stāvā un sētas pusē varētu gaidīt: ar baltu segu pārklāta gultele, uz grīdas brūns linolejs, mazgāšanās galdiņš ar lētu, baltu krūzi un bļodu, kuras emalju nebija iespējams uzlūkot, lai prātā nenāktu naktspodi. Uz palodzes ķobī ar zaļu glazūru — šļaugana aspidistra.

Ar skatu uz to, pie loga, bija virtuves galdiņš, ko sedza zaļa, tintes traipiem izraibināta drāna. Pie šī galda Gordons “rakstīja”. Virtuves galdu misis Vizbīča viņam bija piekritusi izsniegt pēc sīvas cīņas, paņemot atpakaļ bambusa “žurnālu galdiņu” — uz tā tikko pietika vietas aspidistrai, taču viņa uzskatīja, ka nekas vairāk sētas puses bēniņstāvā nav nepieciešams; toties tagad viņai bija iemesls bezgalīgi kurnēt, ka Gordons neļauj “uzkopt”, l iesa, nekārtība bija pamatīga: pats galds gandrīz nebija redzams zem papīru kalniem — saviem diviem simtiem smulīgu un apņurcītu papīra lokšņu, uz visām bija rakstīts, pārsvītrots un atkal rakstīts pa virsu —un Gordons bija vienīgais, kas šai netīrajā papīru labirintā zinātu atrast ceļu. Visu klāja putekļu kārta, turpat arī vairāki nosekšķē-juši šķīvīši ar tabakas pelniem un samurdzītiem cigarešu izsmēķiem. Ja nebūtu pāris grāmatu uz kamīna dzegas, tad papīriem nokrautais gal-dclis būtu vienīgā Gordona klātbūtnes liecība šeit.

Istabā bija zvēriski auksts, un Gordons nolēma iedegt petrolejas lampu. Paņemot rokās, tā šķita ļoti viegla, arī kanna bija tukša; ātrāk par piektdienu uz petroleju nav ko cerēt. Viņš pašķīla uguni; ap dakti negribīgi aizslīdēja nespodri dzeltena liesmiņa, ja paveiksies, dažas stundas izvilks. Nodzēšot sērkociņu, Gordons ar acs kaktiņu ieraudzīja aspidistru. Šis bija sevišķi gaudens eksemplārs: virs zaļā poda rēgojās tikai septiņas lapas, un nevienu jaunu tā nebija lūkojusi izdzīt. Gordons slepus nīdās ar ne-jauceni, ne reizi vien zagšus mēģinājis to iznīdēt — mirdināja slāpēs, bakstīja ar kvēlojošiem cigarešu galiem, pat piebēra zemei sāli. Viss velti. Šīs nešķīstenes laikam ir nemirstīgas. Pat visbargākajos apstākļos vārgdamas un nīkdamas, tās spītīgi neiet bojā. Gordons piecēlās un cītīgi nobraucīja petrolejā samirkušos pirkstus gar aspidistras lapām.

Šai brīdī lejā atskanēja misis Vizbīčas neiecietīgā balss:

— Mister Kom-stok!

— Jā? —Gordons atsaucās, piegājis pie durvīm.

— Vakariņas bija galdā jau pirms desmit minūtēm. Varbūt tomēr nāksiet un paēdīsiet, lai es beidzot varu nomazgāt traukus?

Gordons kāpa lejup. Ēdamistaba atradās otrajā stāvā, sētas pusē, iepretim Flaksmena midzenim. Tā bija drēgna, sasmakusi un tumša pat dienvidū, toties aspidistras bija tādā pārpilnībā, ka Gordonam ne reizi nebija izdevies visas saskaitīt. Tās rēgojās visās malās — uz bufetes, uz grīdas, uz “žurnālu” galdiņiem; uz palodzes tām bija nolikts kaut kas līdzīgs puķu galdiņam, tā ka gaisma netika cauri. Puskrēslā, sēžot starp zaļajām lapām, likās, ka atrodies akvārija dibenā starp nomācošiem ūdensaugu lakstiem. Gordona vakariņas bija galdā, jau gaidīja viņu ieplaisājuša gāzes radziņa mestās baltās gaismas lokā. Viņš apsēdās ar muguru pret kamīnu (tā mutē uguns vietā snaicījās kārtējā aspidistra) un ķērās pie aukstās vēršgaļas un divām drupenām baltmaizes šķēlēm, piedevās — Kanādas sviests, peļuslazdam nozagts siers un ar kariju marinētu augļu mikslis, uzdzeršanai — glāze auksta, bet sasmakuša ūdens.

Kad viņš atgriezās savā istabā, petrolejas lampa bija puslīdz iedegusies. Nu jau varēs uzkarsēt tējkannu, viņš nodomāja. Un tagad bija klāt vakara programmas nagla — viņa nelegālā tējas tase. Gandrīz katru vakaru viņš visdziļākajā slepenībā uzcienājās ar tasi tējas. Misis Vizbīča liedzās īrniekiem vakariņās pasniegt tēju — “vai man darba trūkst, vēl viņiem ūdeni vārīt”, savukārt tējošana istabās bija stingri aizliegta. Gordons ar pretīgumu uzmeta skatienu papīru jūklim uz galda. Neko negribu darīt un nedarīšu, viņš sev teica, tā, lūk! Varētu uzvārīt tēju, izsmēķēt visas atlikušās cigaretes un palasīt “Karali Liru” vai “Scrloku Holmsu”. Viņa grāmatas stāvēja uz kamīna dzegas līdzās modinātājam — Šekspīrs plānajos vākos, “Šerloks Holmss”, Vijona dzeja, Smoleta “Roderiks Rendoms,” Les Fleurs du Mal, kaudzīte franču romānu. Tiesa, pēdējā laikā viņš spēja lasīt vienīgi Šekspīru un Konanu Doilu. Bet vispirms jātiek pie tējas.

Gordons piegāja pie durvīm, atvēra, ieklausījās. No misis Vizbīčas gala nedzirdēja ne skaņas. Vajadzēja ļoti uzmanīties: viņa bija visnotaļ spējīga uzlavīties augšā, lai pieķertu tevi nozieguma vietā. Tāda tējas vārīšana bija liels mājas noteikumu pārkāpums, vēl briesmīgāka bija tikai sievietes ievešana. Gordons klusiņām aizšāva durvīm priekšā bultu, izvilka no pagultes savu lēto čemodānu un atslēdza to vaļā. Tad izņēma Vulvorta scšpensu tējkannu, Lionas tējas paciņu, kondensētā piena bundžu, kanniņu stiprumam un tasi. Katrs priekšmets bija ietīts avīzē, lai nešķindētu.

Tējas vārīšanas procedūra bija izstrādāta visos sīkumos. Vispirms viņš līdz pusei piepildīja tējkannu ar ūdeni no mazgājamās krūzes un uzlika to uz petrolejas degļa. Tad nometās uz ceļiem un izklāja uz grīdas avīzi. Mazajā kanniņā, protams, vēl bija vakardienas tējas lapas. Viņš izkratīja tās uz avīzes, ar īkšķi iztīrīja atlikumu un savīkstīja ciešā sainī. Bija pienācis pats bīstamākais brīdis — jātiek vaļā no vecajiem tējas biezumiem; ar tādām pašām grūtībām sastopas slepkavas, kuriem kaut kur jānogrūž līķis. Ar tasi bija vienkāršāk — to viņš, kā parasti, no rīta izskalos mazgājamajā bļodā. Dažreiz no šīs pretīgās noņemšanās sametās nelabi. Kaut kas neiedomājams, cik zaglīgi vajadzēja dzīvot misis Vizbīčas mājā. Likās, viņa nemitīgi tevi izspiego, un tā arī bija — viņa jebkurā diennakts laikā mēdza lavīties augšā lejā, cerēdama pieķert īrniekus nedarbos. Šajā mājā cilvēkam pat tualetē nebija miera, neatstājās sajūta, ka aiz durvīm kāds klausās.

Gordons atbultēja aizšaujamo un sastinga, aizturēdams elpu. Ne skaņas. Tā, paga! Tālu lejā nošķindēja trauki — misis Vizbīča piekopa pēc vakariņām. Jādomā, var droši laisties ceļā.

Viņš uz pirkstu galiņiem izgāja uz kāpnēm, piespiedis pie krūtīm miklo vīstokli ar tējas lapām. Labierīcības bija trešajā stāvā. Kāpņu līkumā viņš apstājās, atkal ieklausījās. Ahā! Trauki joprojām šķind.

Gaiss tīrs! Dzejnieks Gordons Komstoks (kā atzīmējis “Lit. pielikums”, “ārkārtīgi daudzsološs”) vēja ātrumā iemetās mazmājiņā, iemeta vecos biezumus kanalizācijā un nolaida ūdeni. Pēc tam viņš joza atpakaļ uz savu istabu, ieslēdzās un, uzmanīdamies, lai nebūtu dzirdams ne mazākais troksnītis, uzlēja sev tasi tējas.

Nu jau istabā bija itin ciešami silts. Tēja un cigarete darīja savus neilgos brīnumus. Mazliet atkāpās dzīves apnikums un dusmas. Varbūt tomēr

kaut ko padarīt? Nav divu domu, strādāt vajag. Ja viss vakars notrallināts pa tukšo, viņš nākamajā dienā vienmēr sevi neieredzēja. Gordons diezgan negribīgi piestūma krēslu pie galda. Papīru džungļi bija tik briesmīgi, ka, nepiepūlējot gribu, tiem pat pieskarties nevarēja. Viņš pievilka sev tuvāk pāris apskricelētas lapas, atlocīja un pārlaida skatienu. Ak Kungs, kādi murgi! Rakstīts, nosvītrots, augšā rakstīts vēlreiz, atkal nosvītrots, līdz manuskripts atgādināja nabaga vēžinieku pēc divdesmit pārciestām operācijām. Toties rokraksts, kur nebija smērējumu, priecēja — smalks un kulturāls. Asiņaini sviedri bija lijuši, kamēr Gordona roka apguva šo izsmalcinātību, kas tik ļoti atšķīrās no barbariskās skripāšanas, ko iedīda skolā.

Varbūt viņš tomēr spēs pastrādāt, vismaz drusciņ? Gordons pārrakņāja papīru jucekli. Kur ir tas gabaliņš, kas tika sastrīpots vakar? Poēma bija bezgalīgi gara — tas ir, būs bezgalīgi gara, kad viņš to pabeigs, — vismaz divi tūkstoši rindu; panti klasiskā pentametrā atainos vienu dienu Londonā. Nosaukums — “Londonas baudas”. Iecere bija grandioza — vienīgi Gordons sākumā nebija aptvēris laktu, ka šādus plānus drīkst kalt vienīgi tie, kuriem pārpārēm brīva laika. Tagad viņš to zināja. Cik aušīgi viņš bija ķēries pie tās pirms diviem gadiem! Kad viņš bija pateicis visam ardievas un sācis brist nabadzības dubļus, viņa vadzvaigzne vismaz daļēji bija šīs poēmas ideja. Toreiz viņš nešaubījās, ka nodoms ir viņam pa kaulam. Tomēr jau no sākta gala ar “Londonas baudām” neveicās. Viņš bija — jā, viņš bija pārāk plaši atvēzējies. Darbs nevirzījās uz priekšu, poēma bija izšķīdusi fragmentos. Un tas arī viss, ko viņš varēja parādīt pēc divu gadu muļļāšanās, — kaudze nepabeigtu un nesaderīgu fragmentu. Uz katras no šīm papīra lapelēm bija šķībi greiza vārsma, mēnešiem ilgi bez jēgas rakstīta un pārrakstīta. Neizdotos atrast ne piecsimt rindu, par kurām varētu sacīt — jā, tās tiešām ir gatavas. Un vairs nebija spēka dzīt darbu uz priekšu, viņš spēja tikai pieķibināt pa rindiņai, pagramstī-ties drīz te, drīz tur. Tā vairs nebija jaunrade, tikai māņi un murgi, ar kuriem viņš nokāvās trulā neatlaidībā.

Kas attiecas uz pārējo — divu gadu laikā viņš nebija uzrakstījis tikpat kā neko, saujiņu īsu dzejolīšu — varbūt desmitus divus, l'ik reti izdevās sasniegt to prāta stāvokli, to mieru, kurā varēja rasties dzeja vai, galu galā, ari proza. Aizvien biežāk viņš “nespēja rakstīt”. No visiem ļaudīm tikai mākslinieki var atļauties paziņot, ka “nespēj” pastrādāt. Bet tā tiešām ir: mēdz gadīties tā, ka tiešām nav iespējams rakstīt. Nauda, jau atkal nauda! Tukša kabata — tas nozīmē neērtības, pretīgu noņemšanos, tas nozīmē, ka nav tabakas, nozīmē nemitīgu sajūtu, ka esi caurkritējs, — bet visvairāk tas nozīmē vientulību. Vai tad ar divām mārciņām nedēļā var būt citādi? Un vientulībā neko pieklājīgu nav iespējams uzrakstīt. Bija pilnīgi skaidrs, ka “Londonas baudas” nekad nebūs tādas, kā viņš bija vēlējies, — bija skaidrs, ka no šī nodoma vispār nekas neiznāks. Un brīžos, kad Gordons neslēpās no patiesības, viņš pats to apzinājās.

Un tomēr — un jo vairāk tieši tāpēc — viņš neatlaidās. Poēma bija kas tāds, pie kā var patverties. Tas bija veids, kā turēties pretī nabadzībai un vientulībai. Galu galā, brīžiem atkal uzradās (vai vismaz tā likās) iedvesma. Tā bija atgriezusies šovakar, uz brītiņu — divu cigarešu ilgumā. Kamēr plaušas kņudināja dūmi, aizmirsās derdzīgā īstenība. Viņa prāts devās bezdibenīgajos plašumos, kuros rodas dzeja. Pie griestiem žūžodams sīca gāzes radziņš. Vārdi kļuva dzīvi un svarīgi. Acīs iekrita divas rindas, kas bija uzrakstītas pirms gada un it kā bija gatavas, taču pēkšņi radīja šaubas. Murminādams līdzi, viņš tās pārlasīja vēl un vēl. Kaut kas tur nebija lāgā. Toreiz rakstot, viss likās labi, bet šobrīd tekstā jautās kaut kas vulgārs. Parakņājies papīru kaudzē, viņš atrada lapu, kurai otra puse bija tīra, apgrieza ačgārni un, norakstījis aizdomīgo divrindi, uzmeta vēl savu duci variantu, atkal un atkal bubinādams vārsmu sev zem deguna. Beidzās ar to, ka vairs nekas nespēja viņu apmierināt. No šīm rindām jāatvadās. Tās bija prastas un vulgāras. Sadzinis rokā attiecīgo manuskripta lapu, viņš trekni pārsvītroja neveiksmīgās rindas. Modās gandarījums par labi padarītu darbu, it kā būtu strādāts ar jēgu, it kā arī savu pūliņu iznīcināšana kaut kādā ziņā būtu jaunrade.

Pēkšņi pie ārdurvīm atskanēja divi klauvējieni, tik sparīgi, ka visa māja nolīgojās. Gordons satrūkās. Prāts mirklī izrāvās no radīšanas dzīles. Pasts! Aizmirstas “Londonas baudas”, sirds trīsēja.

Varbūt tomēr būs atrakstījusi Rozmarija. Un vēl tie divi dzejoļi, kurus viņš bija iesniedzis žurnāliem. Tiesa, vienam no tiem viņš jau bija atmetis ar roku — kur tas laiks, pagājis bezmaz pusgads, kopš tas bija nosūtīts uz Ameriku, žurnālam “Kalifornijas apskats”. Droši vien nepa-pūlēsies pat atsūtīt atpakaļ. Turpretim otrs bija angļu “Prīmulai”, un uz to viņš lika neprātīgas cerības. Ceturkšņa almanahs “Prīmula” bija viens no tiem indīgajiem žurnāliem, kuros mīlīgi sadzīvo modīgi mīkstiņie un profesionāli katoļi, turklāt ietekmīgākais literārais izdevums Anglijā. Ja tava dzeja nodrukāta “Prīmulā”, tu esi vīrā. Sirds dziļumos Gordons zināja, ka “Prīmula” viņa pantus nekad nepublicēs — viņš neatbilda standartam; tomēr dažreiz notiek brīnumi — ja ne brīnumi, tad laimīgas nejaušības. Beigu beigās, dzejolis pie viņiem ir jau pusotru mēnesi. Kāda vajadzība pusotru mēnesi turēt pie sevis dzejoli, ja negrasies to publicēt? Mieru, mieru, pietiks lolot neprātīgas cerības. Bet varbūt vismaz būs vēstule no Rozmarijas. Pagājušas jau četras dienas! Viņa droši vien tik ļoti nevilcinātos, ja zinātu, kā tas skumdina. Rozmarijas vēstules — garas, pilnas ar pareizrakstības kļūdām, muļķīgiem jokiem un kvēliem mīlestības apliecinājumiem — Gordonam nozīmēja vairāk, nekā viņa jebkad spētu aptvert. Tās atgādināja, ka pasaulē vēl ir kāds, kam viņš ir vajadzīgs. Tās pat spēja viņu uzmundrināt, kad visādi kverpļi atmeta atpakaļ viņa dzejoļus; patiesībā žurnāli viņu atraidīja gandrīz vienmēr, izņemot “Antikristu”, ar kura redaktoru Rāvelstonu viņu saistīja draudzīgas attiecības.

Lejasstāvā bija dzirdama parastā mīņāšanās. Lai uznestu vēstules īrniekiem, misis Vizbīčai bija vajadzīgs zināms laiks — viņai patika pirms nogādāšanas tās apčamdīt, pataustīt, cik tās biezas, izpētīt pastmarkas, pacelt pret gaismu un mēģināt uzminēt saturu. īrnieku pasts viņai bija sava veida pirmās nakts tiesību objekts: ja reiz tās sūtītas uz viņas adresi, tad taču laikam daļēji pieder viņai. Ja kāds pats būtu nokāpis lejā, lai paņemtu savas vēstules, viņa gaužām apvainotos. Taču viņa apvainojās arī par to, cik sūri grūti jāpūlas, tās iznēsājot. Vispirms bija dzirdams, kā ļoti lēni tuvojas viņas soļi, tad — ja vēstule bija tev — skaļa, aizvainota tusnīšana kāpņu laukumiņā, lai tu saprastu, ka misis Vizbīča tevis dēļ aizelsdamās kāpaļā šurpu turpu. Visbeidzot, nepacietīgi noņurdoties, vēstules tiks pabāztas zem durvīm.

Misis Vizbīča kāpa augšup. Gordons ausījās. Soļi apstājās otrajā stāvā: vēstule Flaksmenam. Atkal čikstēja kāpnes, tad apstāšanās trešajā stāvā: vēstule mehāniķim. Sāpīgi pukstēja sirds. Mīļais Dievs, vēstuli, lūdzu, man vēstuli! Soļi — augšup vai lejup? Tie tuvojas, jā tuvojas! Ak, nē, nē... Trokšņi kļuva klusāki, viņa kāpa lejup. Iestājās klusums. Nekā nebūs.

Viņš no jauna paņēma pildspalvu — gluži bezjēdzīgs žests. Roz-marija tā arī nebija atrakstījusi! Mazā sivēnastc! Vairs nebija ne mazākās vēlēšanās kaut ko darīt, patiesībā viņš nemaz to nespēja. Vilšanās bija atņēmusi visu aizrautību. Pirms nieka piecām minūtēm dzejas rindas likās izteiksmīgas un dzīvas; tagad viņš skaidri redzēja, ka tās ir tikai bezjēdzīgas ļērpatas. Izjuzdams aizkaitinājumu un netīksmi, Gordons savāca izmētātās lapas, pa roku galam sakrāva tās kaudzē un nobāza uz palodzes, zem aspidistras. Pat skatīties uz to visu bija pretīgi.

Viņš piecēlās. Likties gulēt vēl bija par agru; vismaz prāts uz to nenesās. Gribējās kādu prieciņu, pavisam lētu un vienkāršu: pasēdēt kino, izsmēķēt cigareti, iedzert alu. Velti cerēts! Izpriecām nav naudas. Labi, lasīsim “Karali Līru” un aizmirsīsim šo pretīgo laikmetu. Tomēr galu galā no kamīna dzegas tika nocelts Konans Doils. “Serloka Holmsa piedzīvojumi” bija viņa mīļākā grāmata, viņš zināja to no galvas. Sadega pēdējā petroleja, kļuva zvēriski auksts. Gordons norāva no gultas pārsegu, ietina tajā kājas un apsēdās lasīt. Labais elkonis uz galda, rokas padusēs, lai siltāk, “Raibās lentes” lappuses seko cita citai. Virs galvas sīca gāzes radziņš, petrolejas lampas liesma saruka arvien mazāka, plānā uguns aplocīte sildīja ne vairāk par sveci.

Misis Vizbīčas midzenī pulkstenis nosita pusvienpadsmit. Naktī dim-dieni bija labi saklausāmi. Gordons atkal sadzirdēja arī modinātāja tikšķus uz kamīna dzegas, tas bija atgādinājums par laika nežēlīgo ritējumu. Viņš palūkojās apkārt. Kārtējais velti nodzīvotais vakars. Bez jēgas aizslīd stundas, dienas, gadi. Nakti pēc nakts — viens un tas pats. Tukšā istaba, gulta bez sievietes, putekļi, cigarešu pelni, aspidistras lapas. Bet drīz jau būs trīsdesmit. Tikai tāpēc, lai sev iekaitētu, viņš izķeksēja “Londonas baudu” žūksni, izklāja apķēpātās lapas un sāka skatīties uz tām kā uz galvaskausu: memento mori! Te, lūk, “Londonas baudas”, autors —

Gordons Komstoks, jā, viņa spalvai pieder ari “Peles”. Viņa magnum opus, divu gadu pūliņu auglis (kā tad, liec tik mutītē!) — šis nesakarīgais vārdu mežģis! Un šāvakara dižais veikums — divas izsvītrotas rindas: viņš pakāpies vēl par divām rindām atpakaļ!

Lampa pīkstīgi nožagojās un nodzisa. Gordons ar grūtībām piecēlās un ielidināja segu atpakaļ gultā. Varbūt labāk likties sust, kamēr nav kļuvis vēl aukstāks. Viņš pietenterēja pie gultas. Stop! Rīt — darba diena. Uzvilkt pulksteni, uzlikt modinātāju. Nekas nav veikts, nav izdarīts, svētlaimīgs miegs nav nopelnīts.

Pagāja labs brīdis, līdz viņam izdevās sakopot spēkus, lai izģērbtos. Droši vien vismaz ceturtdaļstundu viņš vāļājās gultā ar visām drēbēm, rokas aiz galvas aizlicis. Plaisu zīmējums griestos izskatījās pēc Austrālijas kartes. Kurpes un zeķes viņš bija iemanījies nomest, nepieceldamies sēdus. Pacēlis kāju, viņš aplūkoja savu pēdu. Šaura, sīka; nepadevusies, gluži tāpat kā rokas. Turklāt pēda bija ļoti netīra. Vannojies viņš pēdējo reizi bija pirms dienām desmit. Sakaunējies par savām netīrajām kājām, viņš uzsvempās sēdus un sāka izģērbties, mezdams apģērba gabalus uz grīdas. Pēc tam viņš aizgrieza gāzes ventili un palīda zem segas, trīcēdams pie visām miesām, jo bija kails. Pēdējā laikā viņš vienmēr gulēja kails. No pēdējās pidžamas viņš bija atvadījies vairāk nekā pirms gada.

Saimnieces pulkstenis lejstāvā nodimdināja vienpadsmit. Kad cik necik bija sasilusi ledainā gulta, Gordona domas atgriezās pie dzejas rindām, kas bija sākušas šķilties pēcpusdienā. Viņš čukstus atkārtoja tiktāl, cik bija pabeidzis:

Asi draudīgais vējš zēģelē,

Nule nobirušās papeles liecas,

Afišas atlupušās pātago gaisa brāzmas,

Tumšasgrīstis lejup tiecas No skursteņiem; ledaini dārd 'Tramvaji, pakavi dun...

Zilbes ripoja klabēdamas: ta-dam, ta-dam! Ārprāts, kāds šausmīgs, mehānisks tukšums, kā sīkas, bezjēdzīgas ierīces stampāšanās. Māja-kāja, tam-tadam, it kā galvu klanītu uzvelkamā lelle. Dzeja! Pēdējās muļķības! Viņš gulēja, acis neaizvērdams, skaidri apzinādamies savu bezjēdzīgumu, trīsdesmit gadi un strupceļš, kurā viņš pats bija iedzinis savu dzīvi.

Pulkstenis nosita divpadsmit. Gulta bija tīkami iesilusi, un Gordons izstiepa kājas taisni. Kaut kur paralēli Viloubedroudai brauca automobilis, lukturu stars izspraucās cauri aizkariem un aspidistras lapas ēna izslējās kā Agamemnona šķēps.

Ill

“Gordons Komstoks” — reti stulbs vārds, bet ko tu padarīsi: Gordons nāca no reti stulbas ģimenes. “Gordons”, protams, bija skotu puses pienesums. Šais laikos tādus vārdus dzird bieži, taču pamats tam ir vienīgi pēdējos gadus piecdesmit notikusī Anglijas skotizācija. Gordoni, Kolini, Malkolmi, Donaldi ir Skotijas dāvana pasaulei, tāpat kā golfs, viskijs, auzu tume un Bcrija un Stīvensona sēnalas.

Komstoki piederēja pie skumīgākās no šķirām — vidusšķiras vidusslānis, bezzemnieki muižnieciņi. Ķeipstot bezcerīgā trūkumā, viņi nevarēja pat tverties pie vīzīgā mierinājuma, ka ir “sena” dzimta, kurai pienākuši grūti laiki, jo Komstoki nemaz nebija “seni”: tikai viena no daudzajām ģimenēm, kas gadījuma pēc trāpījušās uz viktoriāniskās pārticības viļņa, bet šai pārticībai gals pienāca vēl ātrāk nekā pašam vilnim. Viņu labklājība bija ilgusi ne vairāk kā piecdesmit gadu, un tas sakrita ar laiku, kad bija dzīvs Gordona vectēvs Semjuels Komstoks — vecpaps Komstoks, kā bija mācīts sacīt Gordonam, kaut tēvatēvs bija miris jau četrus gadus pirms viņa piedzimšanas.

Vecpaps Komstoks bija no tiem vīriem, kuru vara turpinās, arī guļot zem velēnām. Dzīves laikā viņš bija rūdīts neģēlis. Aptīrījis proletariātu un svešzemniekus par piecdesmit tūkstošiem mārciņu, viņš uzcēla sev sav-rupnamu no sarkaniem ķieģeļiem, pamatīgu kā piramīda, un dzemdināja divpadsmit bērnus, no kuriem vienpadsmit nodzīvoja līdz itin cienījamam vecumam. Garu viņš izlaida pavisam negaidīti, no asinsizplūduma smadzenes. Bērni viņam Kenselgrinā uz kapa uzlika akmens bluķi ar šādu uzrakstu:

Te dus mūsu mīļais Semjuels Ecehiēls Komstoks, uzticams vīrs, gādīgs tēvs, kārtīgs cilvēks un krietns kristietis, dzimis 1828. gada 9. jūlijā, šķīries no dzīves 1901. gada 5. septembrī.

Mīlai piemiņai no sērojošajiem bērniem.

Dusi mierā Jēzus rokās.

Lieki atgādināt zaimojošās piezīmes, kuras visi, kas bija vecpapu Kom-stoku pazinuši, veltīja pēdējam teikumam. Toties vērts pieminēt, ka granīta blāķis, uz kura bija lasāmas šīs rindas, svēra gandrīz piecas tonnas un neapšaubāmi bija nolikts ar nolūku — gan neapzinātu — gādāt, lai vecpaps Komstoks to nenoveltu un neizrāptos no kapa. Ja ir vēlēšanās uzzināt, ko tuvinieki patiesībā domā par aizgājēju, pietiek aplēst, cik sver tā kapakmens.

Gordonam pazīstamie Komstoki bija sevišķi mīkstčaulīgi, nošņurkuši un gaudeni suskas. Dzīvesspara viņiem trūka tik lielā mērā, ka tas jau kļuva apbrīnojami. Par to, protams, varēja pateikties vecpapam Komsto-kam. Kad viņš atdeva galus, visi viņa bērni jau bija pieauguši, daži pat sasnieguši pusmūžu, un viņš jau sen bija veiksmīgi izdeldējis tajos jebkādas dzīvības gara pazīmes. Viņš bija noblietējis savas atvases kā dārza veltnis mārpuķītes, un nebija ne mazāko cerību, ka to saplacinātās personības reiz atspirgs. Visi bez izņēmuma izauga par gļēviem, gurdeniem neveiksminiekiem. Nevienam no Komstoku vīriešiem nebija kārtīga aroda, jo vecpaps Komstoks vaiga sviedros nopūlējās, likdams dēliem apgūt tādus amatus, kuriem viņi bija pilnīgi nepiemēroti. Tikai viens no viņiem — Džons, Gordona tēvs — bija iedrošinājies tik briesmīgi lēkt vecpapam Komstokam acīs, ka apņēmis sievu, pēdējam vēl dzīvam esot. Nebija iespējams iedomāties, ka jelkāds no viņiem varētu paveikt ko nozīmīgu: kaut ko radīt vai iznicināt, būt laimīgs vai galēji nelaimīgs, dzīvot pilnvērtīgu dzīvi vai vismaz cik necik pieklājīgi pelnīt. Viņi gluži vienkārši peldēja pa straumi, bez panākumiem cenzdamies uzturēt nosacītas labdzimtības gaisotni. Komstoki bija viena no tām vidusšķiras vidējam slānim tik raksturīgajām mirlu ģimenēm, kur nekad nekas nenotiek.

Jau kopš agras bērnības Gordonu viņa radiņi šaušalīgi nomāca. Kad viņš bija sīks knariņš, dzīvajo vidū vēl bija ļoti daudzas krustmāmiņas un tēvocīši, visi stipri līdzīgi — pelēki, nošņurkuši, drūvīgi, visi kā viens diezgan slimīgi un mūždien raizēs par naudu, tomēr nemitīgā nīdēšana nekad nebeidzās ar pēkšņu un skaļu bankrotu. Jau toreiz viņš bija pamanījis, ka tēvocīšiem un krustmāmiņām bija pilnīgi zudusi pat vēlēšanās vairoties. Tie, kuriem patiešām ir duka dzīvot, vienalga, vai nauda ir, vai nav, vairojas gandrīz tikpat neapzināti kā dzīvnieki. Palūk, vecpaps Komstoks, pats būdams no duča metiena, sanērsa vienpadsmit pēcnācējus. Turpretim šie vienpadsmit kopīgiem spēkiem dzemdināja tikai divus, un tie abi — Gordons un viņa māsa Džūlija — pagaidām, līdz 1934. gadam, nebija laiduši pasaulē nevienu vienīgu. Gordons, pēdējais no Komstokiem, ne saukts, ne aicināts, bija nācis pasaulē 1905. gadā, un pēc tam trīs ilgās, garās desmitgadēs ģimenē nebija nevienu raudzību, bēres vien. Nav jau runa tikai par kāzām un pēcnieku dzimšanu, Kom-stoku ģimenē vispār nekad nekas nenotika. Likās, visiem bezmaz ar lāstu pielcmta nožēlojama un nošņurkusi kvernēšana tumšā kaktā. Neviens no Komstokiem nekad neko nedarīja; viņi bija no tiem ļautiņiem, kurus acumirklī atstumj no jebkuras prātam aptveramas darbības, pat no iekāpšanas autobusā. Naudas lietās visi, protams, bija bezcerīgi nejēgas. Vecpaps Komstoks pēdīgi bija sadalījis savu kapitālu starp viņiem vairāk vai mazāk līdzīgi, tādēļ pēc sarkanā savrupnama pārdošanas katram iznāca apmēram pieci tūkstoši mārciņu. Un, kolīdz vecpapiņš bija zem zemes, viņa atvases ķērās pie sava mantojuma izniekošanas. Nevienam nepietika dūšas to izputināt ātri un ar troksni, teiksim, izšķiest ar sievietēm vai palaist vējā hipodromā; viņi savu tiesu iztraikšīja pa kripatiņai, pa kriksītim: sievietes — pērkot nevajadzīgas mantas, un vīrieši — ieguldot visādos pasākumos, kuri pāris gadu laikā izčākstēja, ienesot tikai skaidrus zaudējumus. Vairāk nekā puse no viņiem kapā likās, tā ari neapprecējušies. Dažas no pārziedējušajām meitām pēc tēva nāves izgāja pie nekam nederīgiem vīriem, taču dēliem, kuri nebija spējīgi nopelnīt iztiku, atlika vienīgi uzskatīt sevi par kungiem, kuri “nevar atļauties” precēties. Krustmāmiņa Endžela no viņiem visiem vienīgā apdzīvoja mājokli, kuru viņa varēja saukt par savu; pārējie mitinājās bezdievīgās “mēbelētās istabās” un kapenēm līdzīgās pansijās. Gadu no gada viņi cits pēc cita mira no neizprotamām, taču dārgām kaitēm, kuras aprija pēdējos no viņu kapitāla atlikušos penijus. Viena no ģimenes sievietēm, krustmāmiņa Šarlote, 1916. gadā nonāca Klepemas trakonamā. Ak, šie Anglijas trakonami! — tie ir stāvgrūdām pilni, un visvairāk uz vientuļu vidusšķiras vidējā slāņa vecmeitu rēķina. 1934. gadā no Komstoku vecākās paaudzes vēl bija dzīvi tikai trīs: jau pieminētās krustmāmiņa Šarlote un krustmāmiņa Endžela, kas 1912. gadā kādas laimīgas iedomas pēc bija iegādājusies mājiņu un niecīgu mūža renti, kā arī tēvocis Voltcrs, kurš nepārliecinoši vilka dzīvību ar tām pārsimt mārciņām, kas bija atlikušas no viņa pieciem tūkstošiem, laiku pa laikam nodibinādams kārtējo nenozīmīgu pakalpojumu “aģentūru”.

Gordons auga atšūtu apģērba gabalu un liesu jērgaļas sautējumu gaisotnē. Viņa tēvs, kā jau Komstoks, bija notramdīts un tramdīja citus, taču viņam piemita zināmas prāta spējas un interese par grāmatu lasīšanu. Vecpapam Komstokam, redzot, ka dēlam ir humanitāra domāšana un paniskas bailes no visa, kas saistīts ar cipariem, likās tikai dabiski pataisīt viņu par zvērinātu grāmatvedi. Tā Džons Komstoks neveikli savilka bilances, pastāvīgi pirkdams pajas visādos kantoros, kuri pēc pāris gadiem pačibēja, un viņa gada ienākumi svārstījās, palaikam sasniegdami piecus simtus mārciņu, tad sarukdami līdz diviem, taču uzrādīdami stabilu tendenci samazināties. Viņš nomira divdesmit otrajā, vēl gluži jauns — piecdesmit seši gadi, bet ļoti vārgs, ilgi mocījies ar kādu nieru kaiti.

Komstoki bija ne tikai paputējuši, bet arī labdzimtīgi, tādēļ visādā ziņā vajadzēja iztērēt pasakainas summas par Gordona “izglītību”. Kas tas ir par ārprātu, šis “izglītības” fantoms! Tas nozīmē, ka vidusšķiras pārstāvim dēls jāsūta uz pareizo skolu (proti, uz slēgtu privātskolu vai kaut ко attāli līdzīgu) un atlikušie mūža gadi jādzīvo tādā bada maizē, kādu nosmādētu pat apkārt staigājošs lodētājs. Gordons tika skolots žēlīgās, pretenciozās iestādēs, par kurām vajadzēja maksāt aptuveni 120 mārciņas gadā, tomēr pat šādas summas, protams, no mājiniekiem prasīja briesmīgus upurus. Toties Džūlija, kas bija piecus gadus vecāka, nesaņēma tikpat kā nekādu izglītību. Tiesa, neilgu laiciņu viņa pamācījās dažās panīkušās intcrnātskoliņās, taču sešpadsmit gadu vecumā arī tam tika pielikts punkts. Gordons bija “zēns”, bet Džūlija — “meitene”, un skaidrs taču, ka upurēt vajag “meiteni”. Turklāt ģimenē jau laikus bija nospriests, ka Gordons ir “spējīgs”. Gordons ar savām brīnišķīgajām “spējām” izcīnīs stipendijas, gūs spožus panākumus dzīvē, ar viņa palīdzību Komstoki atgūs zaudēto bagātību — tāda bija teorija, un Džūlija tai ticēja vēl ncsatricināmāk nekā pārējie. Džūlija bija izstīdzējusi — daudz garāka par Gordonu —, lempīga meitene ar kalsnu seju un pārāk garu kaklu; pat jaunības plaukumā viņa neaizturami atgādināja zosi. Viņa bija vientiesīga un sirsnīga pēc dabas, pieticīga un saimnieciska, no lāpītāju un gludinātāju kavas. Jau sešpadsmit gadu vecumā viņai sejā bija rakstīts “vecmeita”. Gordonu viņa dievināja: mazuļa gados pieskatīja, auklēja un lutināja, staigāja noskrandusi, lai brālītim varētu nopirkt pienācīgas skolas drēbes, taupīja savu nožēlojamo kabatas naudu, lai pirktu viņam dāvanas uz Ziemassvētkiem un dzimšanas dienu. Un viņš, protams, knapi paaudzies, jau atmaksāja māsai ar nicināšanu, jo viņa taču nebija skaista un “spējīga”.

Pat tajās trešās šķiras skolās, kurās tika sūtīts Gordons, visi zēni bija bagātāki nekā viņš. Bez šaubām, tie ātri vien uzoda, ka viņš ir tukšinieks, un pārvērta viņa dzīvi par elli. Droši vien nav iespējams vēl vairāk ieriebt savam bērnam, kā palaižot viņu skolā starp mantīgākiem bērniem. Neviens pieaugušais nespēj iztēloties, kādas lepnības mokas cietīs tāds puišelis, apzinādamies savu trūcību. Tajos laikos, it sevišķi pirmajos gados, Gordons dzīvoja kā uz adatām, melodams un pūlēdamies izlikties, ka viņa vecāki nemaz nav tik nabagi. Ak Kungs, to dienu pazemojumi! Teiksim, tās šausmas katra trimestra sākumā, kad publiski vajadzēja “iesniegt” direktoram to kabatas naudu, kas tev bija iedota līdzi, un pārējo zēnu nicīgā, cietsirdīgā zvaigāšana, tev “iesniedzot” mazāk par desmit šiliņiem. Un kas sākās, kad citi padzirdēja, ka Gordonam mugurā ir veikalā pirkts uzvalks par trīsdesmit pieciem šiliņiem! Bet visšausmīgākās bija dienas, kad viņu apciemot skolā ieradās vecāki. Gordons, kurš tais laikos vēl nebija zaudējis ticību, kvēli lūdza Dievu, lai viņi neatbrauktu. Sevišķi tēvs — par tādu tēvu gribot negribot vajadzēja kaunēties: nospiests, bāls kā līķis, briesmīgi salīcis, ģērbies drausmīgās un bezcerīgi vecmodīgās novalkās... Viņš nesa sev līdzi sagrāves, raižu un grūtsirdības auru. Un vēl viņam bija drausmīgs paradums atvadoties iedot Gordonam puskronu visu zēnu klātbūtnē, tā ka ikkatrs redzēja, ka tur ir tikai puskrona un nevis desmit šiliņi, kā vajadzētu būt. Bija pagājuši divdesmit gadi, taču katru reizi, atceroties skolu, Gordonam pār muguru skrēja šermuļi.

Tā visa iznākumā viņš, protams, ieguva verdzisku bijību naudas priekšā. Tajos laikos viņš ar saltu naidu ienīda savus radiņus, šo badmiru saimi — tēvu un māti, Džūliju, visus pārējos, ienīda par viņu tumšajiem kaktiem, noplukušajām drēbēm, mūžīgo nīdēšanu, bezgalīgo dirbināšanos par grašiem. Visbiežāk atkārtotie vārdi Komstoku mājās bija: “Mēs to nevaram atļauties.” No visas sirds, kā tikai bērni to spēj, viņš ilgojās pēc naudas. Kāpēc nevar staigāt pieklājīgās drēbēs un pirkt saldumus, un iet uz kino tik bieži, cik gribas? Viņš apsūdzēja vecākus nabadzībā, it kā viņi tīšuprāt būtu tukšinieki. Kāpēc viņam nevarēja būt tādi vecāki kā citiem zēniem? Tāpēc, ka viņi grib būt plukatas, viņš domāja: tāda ir bērna loģika.

Tomēr viņš auga un kļuva — ne jau saprātīgāks, bet nesaprātīgs citā veidā. Ar laiku viņš aprada ar dzīvi skolā un citi viņu tik briesmīgi nemocīja. Ar sekmēm viņš nekad neizcēlās — viņš nemācījās un nekādas stipendijas neizcīnīja, — toties mazpamazām ievirzīja savu prātu citā noderīgā virzienā. Viņš lasīja grāmatas, kuras direktors no katedras bija pasludinājis par aizliegtām, un izkopa nepieradinātus uzskatus par Anglikāņu baznīcu, patriotismu un skolasbiedru asinssaitēm. Vēl viņš sāka rakstīt dzeju un, pēc pāris gadiem, pat sūtīja savus gara ražojumus uz “Ateneumu”, “Jauno laikmetu” un “Vestminsteras nedēļrakstu”, nemainīgi saņemdams noraidījumus. Saprotams, viņam uzradās arī ticības biedri: katrā privātskolā ir sasopams savs “inteliģentu” brīvdomātāju pulciņš, turklāt tai laikā, uzreiz pēc kara, revolucionārie uzskati Anglijā plauka un zēla tik koši, ka svabadais gars izlauzās ari cauri privātskolu sienām. Jaunatne, pat tādi smurguļi, kuri vēl nebija spējīgi cīnīties, turēja lielas dusmas uz vecāko paaudzi; gandrīz katrs, kuram bija cik necik smadzeņu, tolaik kļuva par revolucionāru. Vecie — tie, kam pāri sešdesmit, — tekalēja apkārt, bez jēgas kladzinādami par “musinošām idejām”. Gordonam un viņa kamrādiem “musinošās idejas” bija visnotaļ lieliska izprieca. Veselu gadu viņi izdeva ar hektogrāfu pavairotu nelegālu avīzi Bolshevik, slavinādami sociālismu un brīvo mīlestību, aicināja sagraut Britu impēriju, iznīcināt armiju un floti, utt., u.t.jpr. Tas tiešām bija vareni. Katrs domājošs puišelis sešpadsmit gadu vecumā ir sociālists. Tais gados neredz āķi, kas duras cauri diezgan trūcīgajai ēsmai.

Ar nesarežģītiem, skolnieciskiem paņēmieniem viņš sāka urbties cauri naudas lietām. Agrāk nekā vairums vienaudžu Gordons aptvēra, ka visa modernā komercija ir krāpšana. Interesanti, ka pirmo reizi viņam tas ienāca prātā, lasot reklāmas pazemes vilciena stacijās. Toreiz, kā mēdz izteikties biogrāfi, viņš vēl nezināja, ka pats dienās būs reklāmas kantora darbinieks. Tomēr tas, ka visa tirgošanās ir krāpšana, nebija pats galvenais. Jo dienas, jo skaidrāk viņš apjauta, ka dzīšanās pēc naudas ir pārvērtusies par reliģiju: iespējams, ka tā ir vienīgā mums atlikusī reliģija — vienīgā, kas spēj aizkustināt mūsu sirdis. Nauda ieņēmusi Dieva vietu. Laba un ļauna jēdzieniem vairs ir tikai veiksmes un neveiksmes nozīme, visa sākumu un galu izsaka peļņas un zaudējuma jēdzieni. Desmit baušļi nav vajadzīgi, pietiek ar diviem: viens — darba devējiem, izredzētajiem, naudas priesteriem — “Tev būs naudu pelnīt!”, otrs — padotajiem, vergu baram: “Tev nebūs savu darbu zaudēt!” Kaut kad ap šo pašu laiku viņa rokās nonāca Tresela “Skrandainie filantropi”, kur viņš izlasīja par badā mirstošo namdari, kas bija ieķīlājis visu, izņemot podu ar aspidistru, un viņa acīs aspidistra kļuva par simbolu. Aspidistra, Anglijas puķe! Impērijas ģerbonī lauvas un vienradža vietā jābūt puķu podam! Kamēr uz palodzēm stāvēs aspidistras, par revolūciju var nebēdāt.

Savus radiņus viņš vairs neienīda, katrā ziņā ne tik ļoti. Tie vēl aizvien viņu ļoti nogurdināja — visas šīs izģindušās krustmāmiņas un plikatas tēvocīši — divi vai trīs jau bija miruši, — slābanais un nevarīgais tēvs, māte — izdilusi, nervoza, ar “vāju veselību” (viņai nebija labi ar plaušām), darba zirgs Džūlija, kurai jau bija divdesmit viens un kura, čakli un padevīgi strādādama divpadsmit stundu dienā, nc reizi nebija tikusi pie kārtīgas kleitas. Tomēr viņš bija sapratis, kur ir ļaunuma sakne: naudas trūkums nebija pats briesmīgākais, galvenā nelaime bija tāda, ka, trūkumā ieslīguši, viņi savā prātā joprojām dzīvoja naudas pasaulē — pasaulē, kurā nauda ir tikums, bet nabadzība — noziegums. Viņu krusts bija nevis bezmantība, bet gan cienījama nabadzība. Viņi bija pieņēmuši un atzinuši naudas likumus, un saskaņā ar šiem likumiem viņi ir tukša vieta. Viņiem nekad nebija ienācis prātā nospļauties un vienkārši dzīvot, ar naudu vai bez, tāpat kā to dara zemākās šķiras. Un tām ir taisnība! Cepuri nost un paklanīties fabrikas strādniekam, kurš ar četriem pensiem pie dvēseles uztaisa savai meičai bērnu! Viņam vismaz dzīslās rit asinis, nevis cipari un summas.

To visu Gordons bija izdomājis savā puišeļa naivumā un egoismā. Dzīvē ir divas iespējas, viņš izlēma: vai nu tu esi bagāts, vai ar nodomu atsakies tāds būt. Vai nu tev ir nauda, vai arī tu to nicini; liktenīgā kļūda ir būt naudas vergam un nespēt to iegūt. Kā pašu par sevi saprotamu viņš pieņēma, ka nekad nebūs turīgs, un pat neapsvēra iespēju, ka viņam varētu piemist kādi talanti, kurus izmantot paša labā. Tas bija viņa skolotāju nopelns: tic bija viņam pamatīgi iedzinuši galvā, ka viņš ir tikai nejēdzīgs rīdītājs, kurš “dzīvē” tālu netiks. Viņš bija tiem noticējis. Lūdzu, lai būtu! Viņš vispār atteiksies kaut kur “tikt”, tieši otrādi, par savai mērķi izvēlēsies nekur netikt. Labāk kungs ellē nekā debesīs pakalpiņš; ja reiz tā, labāk kalpot ellē nekā aptekāt debess eņģeļus. Viņš jau sešpadsmit gadu vecumā zināja, kurā pusē jānostājas. Viņš būs pret naudas dievu un kustonisko zemošanos tā priekšā. Viņš piesaka naudai karu; pagaidām, protams, slepenībā.

Kad viņam bija septiņpadsmit, nomira tēvs, atstādams mantojumā apmēram divus simtus mārciņu. Džūlija jau vairākus gadus strādāja: astoņpadsmitajā un deviņpadsmitajā viņa vergoja kaut kādā iestādē, pēc tam pabeidza kulinārijas kursus un dabūja darbu šķebīgā dāmu tējnīcā netālu no Ērlskortas metro stacijas. Septiņdesmit divu stundu darba nedēļa par lenču, tēju un divdesmit pieciem šiliņiem, no kuriem divpadsmit — nereti vairāk — aizgāja saimniecības izdevumiem. Katram muļķim būtu skaidrs, ka tagad, pēc ģimenes galvas nāves, Gordonu vajag izņemt no skolas, sameklēt viņam darbu, lai Džūlija ar tiem diviem simtiem ierīko pati savu tējnīcu — taču te iesaistījās parastā Komstoku ģeķība. Ne Džūlija, ne māte pat dzirdēt negribēja par to, ka Gordons varētu pamest skolu. Ar vidusšķirai raksturīgo ideālistu lepnību viņas drīzāk bija gatavas pašas doties uz darba namu, nekā pieļaut, ka Gordons aiziet no skolas agrāk par likumā noteiktajiem astoņpadsmit gadiem. Divi simti mārciņu vai vismaz lielākā daļa no tām tiks izmantotas tam, lai Gordons pabeigtu “izglītoties”. Viņš neiebilda. Naudai gan bija pieteikts karš, tomēr viņa grandiozais egoisms no tā nebija sarucis mazāks. Saprotams, viņam bija paniski bail iet strādāt. Kuram puišelim tā nebūtu? Skrapstināt spalvu kaut kādā netīrā kantorī — ak Dievs! Krustmāmiņas un tēvocīši jau bcrbclēja par to, kā palīdzēt Gordonam “iekārtoties”. Nemitīgi tika piesauktas “labas” vietas. Jaunais Smits bija dabūjis tik “labu” vietu bankā, bet jaunais Džonss iekārtots tik “labā” vietā apdrošināšanas kantorī. Pat klausīties pretīgi. Likās, viņi grib it visus Anglijas jaunekļus icnaglot “labu” vietu zārkos.

Tomēr nauda pati no sevis neradās. Gordona māte pirms apprecēšanās bija mācījusi mūziku un arī vēlāk, brīžos, kad ģimenei ūdens smēlās mutē vairāk nekā parasti, bija ņēmusi skolniekus. Viņa nolēma atkal pasniegt stundas. Priekšpilsētās — viņi dzīvoja Ektonā — audzēkņus atrast nebija grūti, un, saliekot kopā šos ieņēmumus un Džūlijas nopelnīto, viņi droši vien gadiņu vai divus “izvilktu”. Taču misis Komstokas “vājā veselība” pa šo laiku bija kļuvusi pavisam vāja. Ārsts, kas nāca pie viņas mirstošā vīra, bija licis viņai pie krūtīm stetoskopu un rādījis nopietnu vaigu: piekodinājis dzīvot prātīgi, silti ģērbties, ēst spēcinošus ēdienus un, pats galvenais, nepārpūlēties. Nemierpilnā, nogurdinošā klavierstundu pasniegšana, saprotams, ar to nepavisam nesaderējās. Gordons par to neko nezināja. Džūlija gan zināja, un abas sievietes rfipīgi sargāja šo noslēpumu no mīļā dēliņa un brālīša.

Pagāja gads. Gordonam tas bija visai nožēlojams, arvien vairāk un vairāk apriebās noplukušās drēbes un kabatas naudas trūkums, kura dēļ meitenes viņam kļuva par bubuli. Toties vienu viņa dzejoli nodrukāja “Jaunajā laikmetā”. Māte tikām svešu viesistabu caurvējā nīka uz neērtiem klaviersoliņiem, ieņemdama divus šiliņus par stundu. Tad Gordons pabeidza skolu, un resnais uzbāzīgais tēvocis Volters, kuram bija kaut kādi sīki sakari, pieteicās ar paziņu paziņas starpniecību iekārtot Gor-donu ļoti “labā” darbā — svina mīnija firmā par rēķinvedi. Pasakains darbs, jauneklim būs lieliskas izredzes! Ja Gordons būs cītīgs un neatlaidīgs, viņš varbūt dienās kļūs par bonzu! Gordonam sažņaudzās sirds. Kā nereti mēdz būt ar vāja rakstura cilvēkiem, viņš iesprendzās un visai ģimenei par šausmām atteicās pat aiziet uz šo kantori un paskatīties.

Protams, sākās šausmīgi skandāli, viņu nesaprata, atteikšanās no “labas” vietas, kad tāda tiek piedāvāta, radiņiem likās vistīrākā zaimošana. Tāds darbs viņam nav vajadzīgs, viņš nemitīgi atkārtoja. Ko tad viņam vajag? — visi tincināja. Viņš grib “rakstīt”, Gordons nīgri izspēra. Bet kā viņš taisās ar “rakstīšanu” nopelnīt iztiku? — viņi nelikās mierā. Un, protams, atbildes viņam nebija. Bija kaut kāda neskaidra nojausma, ka varbūt var izdzīvot arī, rakstot dzeju, tomēr tā bija pārāk absurda, lai tiktu izsacīta skaļi. Bet viņš nekādā ziņā netaisās iesaistīties komercijā, kļūt par naudas dieva pavalstnieku. Viņš ir gatavs strādāt, bet ne “labā” vietā. Neviens pat aptuveni nesaprata, ko viņš ar to grib teikt. Māte raudāja, pat Džūlija pa reizei uzknāba, apkārt, vārgi čukstīdami un nesakarīgi klaigādami, ņēmās tēvocīši un krustmāmiņas (seši vai septiņi gabali vēl bija dzīvi). Bet pēc trim dienām atgadījās kaut kas šausmīgs. Sēžot pie vakariņu galda, mātei sākās briesmīga klepus lēkme, viņa piespieda roku pie krūtīm un saguma, asinīm plūstot pa muti.

Gordons pārbijās. Nē, māte nenomira turpat uz vietas, taču, kad viņi to nesa augšup uz guļamistabu, izskatījās drausmīgi. Gordons metās pakal ārstam. Vairākas dienas viņa māte bija uz nāves sliekšņa: pie tā bija vainojamas drēgnās viesistabas un skraidīšana pie skolniekiem jebkuros laika apstākļos. Gordons bezpalīdzīgi klimta pa māju, gremzdamies un mocīdamies ar šausmīgu vainas apziņu. Necik daudz nezinādams, viņš tomēr nojauta, ka māte bija sevi izdzinusi tādēļ, lai samaksātu viņa sko-lasnaudu. Tagad pretoties vairs nebija iespējams. Viņš aizgāja pie tēvoča Voltera un pateica, ka ir gatavs sākt strādāt svina mīnija firmā, ja tikai viņu tur ņems pretī. Tēvocis Voltcrs parunāja ar savu paziņu, šis paziņa parunāja ar savu paziņu, Gordons tika nosūtīts uz pārrunām pie veca džentlmeņa ar ļoganiem liekajiem zobiem, un viņu pieņēma darbā uz pārbaudes laiku. Sākuma alga bija divdesmit pieci šiliņi nedēļā. Šajā firmā viņš strādāja sešus gadus.

No Ektonas viņi pārvācās uz drūmu, sarkanu īres namu Pedingtonas apkaimē. Misis Komstoka paņēma līdzi arī klavieres un, kaut cik atspirgusi, atkal sāka pasniegt stundas. Gordona alga pamazām tika paaugstināta, un trijatā viņi vairāk vai mazāk “savilka galus kopā”. Lielākais ieguldījums “savilkšanā” nāca no Džūlijas un misis Komstokas. Gordons naudas lietās joprojām nebija zaudējis savu puišeļa egoismu. Kantori viņš nebija no pašiem sliktākajiem, savu aldziņu nopelnīja, taču tika spriests, ka viņš nav no tiem, kuri “tālu tiks”. Kaut kādā ziņā bezgalīgais nicinājums, ar kādu viņš darīja savu darbu, viņam atviegloja dzīvi. Šo bezjēdzīgo dirnēšanu kantorī viņš spēja izturēt tikai tāpēc, ka ne brīdi nedomāja svina mīnija firmā palikt visu mūžu. Agri vai vēlu, vien Dievam zināms kā, bet viņš izlauzīsies brīvībā. Galu galā viņš taču “rakstīja”. Varbūt reiz viņš spēs puslīdz dzīvot no “rakstīšanas”, un rakstnieks taču ir svabads, smirdīgajai naudai pār viņu nav varas. Skatoties uz subjektiem, kas bija viņam apkārt, it sevišķi uz vecākajiem, viņam gribējās noskurināties. Lūk, kā izpaužas kalpošana naudas dieveklim! Iekārtoties, čakli strādāt, pārdot dvēseli par māju un aspidistru! Pārvērsties par tipisku glumiķīti ar katliņu galvā — Straba “mazo cilvēku” — melnu un maziņu pilsonīti, kas sešos piecpadsmit brauc mājās ēst kartupeļu sacepumu un bumbieru kompotu, pusstundiņu pasēž pie radioaparāta, klausīdamies simfonisko mūziku, un tad varbūt tiek pie kāda nieka likumīgu mīlas prieku — ja sieviņai “ir noskaņojums”! Kāds liktenis! Nē, cilvēks nav nolemts tādai dzīvei. No tā jābēg neatskatoties, prom no šīs naudas smirdoņas! Tādus nodomus viņš sevī loloja — apņemšanās karot ar naudu nekur nebija pazudusi. Tomēr pagaidām tas bija noslēpums. Ļautiņiem kantorī ne brīdi neradās aizdomas, ka viņam ir radikālas idejas. Tie neuzzināja pat to, ka viņš raksta dzeju, — būtu gan arī grūti to uzost, jo sešu gadu laikā viņš žurnālos bija drukājies mazāk kā divdesmit reižu. Pēc skata spriežot, viņš bija gluži tāds pats kā visi Sitijas klerki — viens no kareivjiem pasažieru armijā, kas, metro vagonā spiezdamies, no rīta aizlīgo uz aus-trumiem, vakarā uz rietumiem.

Kad māte nomira, viņam bija divdesmit četri gadi. Ģimene izira. No vecākās Komstoku paaudzes bija palikuši tikai četri — krustmāmiņa Endžcla, krustmāmiņa .Šarlote, tēvocis Volters un vēl viens tēvocis, kurš drīz nomira. Gordons un Džūlija devās katrs uz savai pusi: Gordons apmetās mēbelētās istabās Dautīstrītā (ja reiz viņš dzīvoja Blūms-berijā, tad it kā bija piederīgs literātu aprindām), Džūlija pārcēlās uz Ērlskortu, lai būtu tuvāk tējnīcai. Džūlijai jau bija gandrīz trīsdesmit, taču viņa izskatījās daudz vecāka. Lai gan viņa neslimoja, tomēr bija kalsnāka nekā jebkad, matos bija parādījies sirmums. Viņa joprojām strādāja divpadsmit stundas dienā, un sešu gadu laikā viņas alga bija pieaugusi tikai par desmit šiliņiem nedēļā. Šaušalīgā persona, kurai piederēja šī dāmu tējnīca, bija uzmetusies viņai par tādu kā draudzeni, tādējādi, dūdojot “mīlulīt” un “mana dārgā”, varēja nostrādināt Džūliju melnās miesās. Četrus gadus pēc mātes nāves Gordons pēkšņi aizgāja no darba. Kantorī viņš neko nepaskaidroja, tur nosprieda, ka viņš “iet uz augšu”, un — par laimi, kā izrādījās, — uzrakstīja itin labu ieteikuma vēstuli. Meklēt citu darbu viņam nenāca ne prātā. Viņš gribēja sadedzināt savus kuģus: no šī brīža viņš elpos tīru brīvības gaisu, vairs nesmaks naudas smirdoņā. Nebija gluži tā, ka viņš būtu gaidījis, kad māte nomirs, lai sāktu dzīvot pēc savas gribas, un tomēr tieši mātes nāve ļāva viņam sasparoties.

Radiņi — cik nu to bija atlicis —, protams, sarīkoja jaunu, vēl briesmīgāku skandālu. Viņiem likās, ka Gordons sajucis prātā. Viņš atkal un atkal mēģināja izskaidrot, kāpēc nav ar mieru nonākt “labas” vietas verdzībā, — gluži veltīgi. “Bet no kā tu dzīvosi? No kā tu dzīvosi?” visi vaimanāja. Viņš, saprotams, negrasījās par to lauzīt galvu joprojām lolodams cerības, ka varēs pelnīt iztiku ar kaut kāda veida “rakstīšanu”. Ap to laiku viņš jau bija sapazinies ar “Antikrista” redaktoru Rāvelstonu, un tas ne vien drukāja viņa dzejoļus, bet palaikam sagādāja arī kādu grāmatu recenzēšanai — viņa literārās izredzes vairs nebija tik blāvas kā pirms sešiem gadiem. Tomēr no darba viņš patiesībā neaizgāja tāpēc, ka vēlējās “rakstīt”: galvenais bija izlauzties no naudas pasaules. Viņš neskaidri iztēlojās kaut kādu beznaudīgu vientuļnieka eksistenci, likās — ja tu no visas tiesas nicini naudu, gan jau kaut kā izdzīvosi, līdzīgi putniem gaisā. Viņš bija aizmirsis, ka putniem gaisā nav jāmaksā par īri. Sapņos viņš bija dzejnieks, kurš cieš badu savā mansardā, — šis bads gan bija tāds, ne visai neciešams.

Nākamie septiņi mēneši bija katastrofa. Tic viņu neizmērojami nobiedēja un gandrīz salauza viņa garu. Viņš uzzināja, kā ir nedēļām ilgi dzīvot tikai no maizes ar margarīnu, kā sokas “rakstīšana” pusbadā, kā ieķīlāt drēbes, kā trīcot lavīties pa kāpnēm, kad trīs nedēļas nav maksāts par īri un saimniece ausās, gaidot tavu atnākšanu. Turklāt šajos septiņos mēnešos viņš neuzrakstīja tikpat kā neko. Izrādās, ka nabadzības pirmie augļi ir tādi, ka tā izdeldē domas. Viņš aptvēra — it kā tas būtu kāds jaunatklājums, — ka tukša kabata nenozīmē brīvību no naudas varas, gluži otrādi, kamēr tev nav, no kā dzīvot, kamēr neesi “materiāli nodrošināts”, kā derdzīgi izsakās vidusšķira, tu esi pilnīgs naudas vergs. Pēdīgi viņu pēc vulgāra skandāla izsvieda no dzīvokļa. Trīs dienas un četras naktis viņš pavadīja uz ielas. Tas bija drausmīgi. Trīs rītus, paklausīdams patiltē sastapta vīra padomam, viņš gāja uz Billingsgeitas tirgu, lai pa kūkumaini līkumainajām ieliņām stumtu uz īstčcpas tirgotavām ar zivīm piekrautas ķerras. Par to varēja dabūt “divi pensi par gabalu” un neizturamas sāpes savilktajos muskuļos, līkotāju šim darbam bija ka biezs, vēl vajadzēja gaidīt savu kārtu; ja starp četriem un deviņiem no rīta izdevās nopelnīt astoņpadsmit pensus, varēji uzskatīt sevi par veiksminieku. Pēc trim dienām Gordona spēki bija galā. Kāda jēga? Viņš padevās. Neatlika nekas cits, kā iet atpakaļ pie ģimenes, aizņemties kaut cik naudas un meklēt jaunu darbu.

Taču šai brīdī, protams, darbu atrast nebija iespējams. Mēnešu mēnešus Gordons dzīvoja radiņiem uz kakla. Džūlija viņu uzturēja, kamēr viņas niecīgie ietaupījumi bija iztērēti līdz pēdējam penijam. Cik tas bija derdzīgi! Lūk, kas iznācis no viņa smalkmanīgās pozas. Viņš bija atsacījies no godkāres, pieteicis karu naudai, bet galu galā sēdēja uz kakla savai māsai! Un Džūlija, to viņš zināja, brāļuka caurkrišanu pārdzīvoja daudz sāpīgāk nekā savu ietaupījumu izputināšanu. Viņa tā ticēja Gor-donam! Viņš bija vienīgais no Komstokiem, kurš būtu varējis “dzīvē” tikt uz priekšu. Māsa joprojām nebija zaudējusi cerību, ka pienāks diena, kad viņš sapelnīs daudz naudas un ģimenē visi atkal būs laimīgi. Viņš taču bija “spējīgs” — protams, ka viņš kļūs bagāts, ja tikai sagribēs. Veselus divus mēnešus Gordons mitinājās Haigcitā, krustmāmiņas Endželas mājiņā, — pie nabaga izdēdējušās, mūmijai līdzīgās krustmāmiņas Endželas, kurai pašai gandrīz nebija, ko mutē likt. Visu šo laiku viņš izmisīgi meklēja darbu. Tēvocis Volters viņam vairs nespēja palīdzēt. Viņa darījumu sakari, arī agrāk visai ierobežoti, tagad bija izsīkuši pavisam. Tomēr pēdīgi un negaidīti Gordonam palaimējās: kāds, kurš bija draudzīgās attiecībās ar Džūlijas darba devējas draudzenes brāli, izgādāja viņam vietu reklāmas aģentūras “Jaunā Albiona” grāmatvedības nodaļā.

“ Jaunā Albiona” bija viena no daudzajām reklāmas aģentūrām, kuras pēc kara bija sadīgušas kā sēnes — vai, ja jums tā labpatīk, saradušās kā piepes uz pūstošā kapitālisma stumbura. Kantoris vēl bija jauns un neliels un nešķirojot ķēra visus pasūtījumus, ko varēja dabūt. Te bija taisīti malu malās redzamie portera un ātrā kēksa miltu plakāti, tomēr galvenais ienākumu avots bija dāmu cepuru un kosmētikas reklāmas ilustrētajos žurnālos, vēl arī dažādi sludinājumi divpensu nedēļrakstos — “Pilulas “Baltā roze” pret sieviešu slimībām”, “Profesora Rarotongo individuālie horoskopi”, “Septiņi Veneras noslēpumi”, “Slimas kājas ir mīts”, “Atmet dzeršanu trīs dienās”, “Cipreses matu losjons pret visiem nelūgtiem viesiem”. Aģentūrā, protams, bija prāvs mākslinieku štats. Tieši “Jaunajā Albionā” Gordons iepazinās ar Rozmariju. Viņa strādāja “studijā”, veidoja modes lapas. Aizritēja ilgs laiks, līdz beidzot viņi sāka runāties — tikām viņa bija iztālēm manīta persona, sīciņa, strauja tumšmate, nepārprotami pievilcīga, taču biedējoša. Kad abi gaiteņos sastapās, viņam tika veltīts ironisks skatiens, it kā šī meitene visu par viņu zinātu un tikai smīnētu; tomēr skatījās viņa, šķiet, mazliet biežāk, nekā būtu nepieciešams. Gor-donam ar kantora “māksliniecisko” pusi nebija nekādu darīšanu. Viņš strādāja grāmatvedības nodaļā, parasts klerks ar aldziņu trīs šiliņi nedēļā.

Interesants “Jaunajā Albiona” bija tas, ka šeit valdīja ļoti mūsdienīgs gars. Diez vai visā firmā atrastos kaut viens darbinieks, kuram nebūtu pilnīgi skaidrs, ka reklāma kapitālisma apstākļos ir pati nekaunīgākā laupīšana gaišā dienas laikā. Vecajā svina mīnija kantorī vēl bija aizķērušās kaut kādas idejas par godīgu un lietderīgu komerciju, turpretim “Jaunajā Albionā” par tādām blēņām tikai pasmietos. Te strādāja rūdīti, amerikāniski uzņēmīgi subjekti — tipi, kuriem pasaulē nekas svēts nav, ja nu vienīgi nauda. Bija izstrādāti pašiem savi ciniķu likumi: patērētāji ir cūkas, reklāma ir maisīkļa dancināšana samazgu silē. Tomēr cauri šim cinismam spīdēja galējs naivums, akla zemošanās naudas dieva priekšā. Gordons neuzkrītoši vēroja kolēģus. Tāpat kā agrāk, viņš puslīdz ciešami paveica savu darbu, ļaudams citiem skatīties uz viņu no augšas. Viņa iekšējā būtībā nekas nebija mainījies. Naudas likumus viņš joprojām nicināja un neatzina. Reiz, agri vai vēlu, viņš izrausies no to kampiena: arī tagad, pat pēc nesenā fiasko, viņš joprojām kala bēgšanas plānus. Jā, viņš dzīvoja naudas pasaulē, bet atsacījās tai piederēt. Apkārtējie ļautiņi — šie taisnvirziena lumstekļi ar saviem melnajiem katliņiem vai arī Amerikas biznesa skola, uzņēmīgie rensteļu rāpuļi — viņam drīzāk likās smieklīgi. Bija interesanti pētīt viņu verdzisko turēšanos pie savas darba vietas. Viņš šajā pasaulē bija spiegs, taurētājs nomodā.

Tad atgadījās neliels ekscess. Kāds nejauši bija ieraudzījis žurnālā Gordona dzejoli un izkladzinājis pārējiem, ka “mums te kantorī ir dzejnieks”. Skaidrs, ka citi klerki par Gordonu zobojās, gan bez ļaunprātības. Kopš tās dienas viņam pielipa iesauka “bards”, tomēr līdztekus uzjautrinājumam kolēģīši sāka izrādīt arī zināmu nicinājumu. Bija apstiprinājies vispārējais viedoklis par Gordonu: šis tāpiņš, pantiņu kalējs, dzīvē tālu netiks. Taču atgadījumam bija negaidīts turpinājums. Kad grāmatvežiem jau sāka apnikt par Gordonu irgātics, viņu pie sevis uz pārrunām izsauca rīkotājdirektors misters Erskins, kurš līdz šim nebija pievērsis viņam ne mazāko uzmanību.

Misters Erskins bija liels, lācīgs tēvainis ar platu, sārtu seju, kurā nebija nekādas izteiksmes. Pēc izskata un nesteidzīgās runas spriežot, uzprasījās secinājums, ka viņš nodarbojas ar zemkopību vai varbūt audzē sugas buļļus. Viņa prāts bija tikpat gauss kā izrīcība, un viņš piederēja pie tiem, kuri visu uzzina tikai tad, kad pārējie jau ir beiguši par to runāt. Kā tāds lempiķis nonācis reklāmas aģentūras priekšgalā, zināms vien ķē-mīgajiem kapitālisma dievekļiem. Tomēr cilvēks viņš bija tīri patīkams, bez stīvuma un augstprātības, kas parasti aizdara spēju pelnīt naudu. Un kaut kādā mērā tūļība viņam pat nāca par labu. Būdams nejutīgs pret vispārējiem aizspriedumiem, viņš spēja objektīvi novērtēt cilvēkus un tādējādi sapulcināja labus darbiniekus. Ziņa, ka Gordons raksta dzejoļus, viņu nevis mulsināja, bet drīzāk ieinteresēja. “Jaunajai Albionai” bija vajadzīgi literāri talanti. Miegaini, sāniski pētīdams Gordonu, misters Erskins uzdeva viņam neskaitāmus nepabeigtus jautājumus. Atbildēs viņš neklausījās, pamīšus jautājumiem domīgi ņurdēdams: “Hm, hm, hm.” Ak tad rakstāt dzejoļus, ja? Tā, tā, hm. Un kazi, drukājat? Hm, hm. Kā ir, par to maksā ari? Necik daudz, ko? Ak tā, necik daudz, hm, hm. Tātad dzejoļus? Hm. Droši vien nav nekāda joka lieta. Jādabū visas rindiņas vienā garumā, un tādā garā. Hm, hm. Kaut ko citu arī rakstāt? Stāstus un tamlīdzīgi? Hm. Ak tā? Ļoti interesanti. Hm.

Pēc tam, vairāk neko nejautādams, viņš iecēla Gordonu jaunā amatā — par sekretāru (patiesībā — mācekli) pie mistera Klū, “Jaunās Albionas” galvenā tekstinieka. Visas reklāmas aģentūras nemitīgi meklē tekstinie-kus, kuriem būtu kaut kripata iztēles. Dīvaini, bet prasmīgus zīmētājus atrast ir daudz vieglāk nekā cilvēkus, kuri spēj izdomāt tādus saukļus kā “Kvartas Mērce — un tavs vīriņš jau smaida” un “Vai jūties vientuļš? Tiec vaļā no blaugznām!” Alga pagaidām palikšot tāda pati, tomēr firma paturēs viņu acīs. Ja viņam veiksies, pēc gada viņš varēs kļūt par pilntiesīgu tekstinieku. Lieliska izdevība “dzīvē” kaut ko panākt.

Pie mistera Klū Gordons nostrādāja sešus mēnešus. Viņa tiešais priekšnieks bija gadus četrdesmit vecs notrenkāts vīrietis ar spurainiem matiem, kurus viņš bieži plucināja un raustīja. Smacīgā kabinetiņa sienas no vienas vietas klāja plakāti ar viņa pagātnes triumfa liecībām. Misters Klū izturējās draudzīgi, ņēma Gordonu savā paspārne, ievadīja lietas kursā un pat mudināja izteikt ierosinājumus. Tai brīdī tika strādāts pie žurnālu maketiem “Aprīļa rasai”, pasakainam jaunam dezodorantam, kuru tirgū grasījās laist “Sābas ķēniņienes tualetes piederumi” (Flaksmena kantoris, lai cik dīvaini tas liktos). Gordons stājās pie darba ar slēptu pretīgumu, taču viņu un visus pārējos gaidīja pārsteigums. Gandrīz uzreiz izrādījās, ka šajā jomā viņš darbojas vienkārši lieliski, it kā būtu dzimis reklāmai. Viņš spēja gandrīz bez domāšanas celt priekšā izteiksmīgus saukļus, kas piesaistīja uzmanību un aizķērās atmiņā, cept glītus tekstiņus, iepakot milzu melus simt vārdos. Ar vārdiem viņš allaž bija rīkojies veikli, taču pirmo reizi no tā bija kāds labums. Misters Klū pareģoja viņam lielus panākumus. Pats Gordons savu izaugsmi vēroja vispirms ar izbrīnu, pēc tam — uzjautrināts, bet pēdīgi ar šausmām. Tad lūk, cik tālu viņš bija nonācis! Sacerēja melus, izkrāpdams trulprātiņiem naudu! Kāda likteņa ironija — viņš gribēja “rakstīt”, bet gūt panākumus varēja tikai dezodorantu reklāmu žanrā. Tiesa, viņš nebija vienīgais bēdulis: daudzi šo kantorīšu tekstinieki ir neveiksmīgi romānisti, vai tad varētu būt citādi?

“Sābas ķēniņienei” viņu veikums ļoti patika. Arī misters Erskins bija apmierināts. Gordona alga pieauga par desmit šiliņiem nedēļā. Un tad veiksmīgais autors pārbijās. Naudas monstrs tomēr būs nogrābis viņu aiz čupra. Viņš slīga arvien zemāk un zemāk naudas zampā. Vēl mazliet — un viņš vairs nemūžam neizmūdīsies brīvībā. Cik tas viss dīvaini: tu sacelies pret panākumu kundzību, zvēri, ka atsakies “kaut ko dzīvē sasniegt”, godīgi ticēdams, ka arī gribēdams nespētu, bet pēc tam kaut kas notiek, nejauši sagadās, un tu bezmaz automātiski jau lauzies uz augšu. Tagad vai nekad, viņš apjauta. Jābēg — jābēg no šīs naudas pasaules, kamēr tā nav viņu iesūkusi.

Tomēr šoreiz viņš negrasījās padevīgi nomirt badā. Gordons aizgāja pie Rāvelstona un lūdza, lai tas viņam palīdz. Pateica, ka viņam vajadzīgs kaut kāds darbs — nevis “laba” vieta, bet darbiņš, ar kuru uzturēt ķermeni pie dzīvības, bet nepārdot dvēseli. Rāvclstons visu lieliski saprata. Viņam nevajadzēja izskaidrot atšķirību starp kaut kādu darbu un “labu” vietu, viņš arī ncgvclza par to, ka Gordons ir galīgi traks, ja tā dara. Rāvelstonam bija viena lieliska īpašība — viņš allaž spēja paskatīties no otra viedokļa. Protams, to nodrošināja nauda: bagātnieki var atļauties būt saprotoši. Turklāt bagātnieki spēj sameklēt darbu citiem. Jau pēc divām nedēļām viņš ziņoja, ka atradis kaut ko itin piemērotu. Palīgu savā veikalā meklējot lietotu grāmatu tirgotājs Makkečnijs, ar kuru Rāvelstonam retumis gadoties darīšanas. Viņam neesot vajadzīgs pieredzējis pārdevējs, kurš prasītu attiecīgu algu, — vienkārši kāds, kurš izskatās pēc džentlmeņa un ir spējīgs parunāt par grāmatām, atstājot labu iespaidu uz smalkākajiem pircējiem. Tas bija kaut kas pilnīgi pretējs “labai vietai”: jāstrādā garas stundas, aldziņa nožēlojama — divas mārciņas nedēļā, uz paaugstinājumu — ne mazāko izredžu. Nevis darbs, bet strupceļš, — tieši tas, kas Gordonam bija vajadzīgs. Viņš aizstaigāja pie mistera Mak-kečnija — lādzīga, miegaina skotu večuka ar sarkanu degunu un baltu, tabakas plankumu izraibotu bārdu — un acumirklī tika pieņemts. Drīz vajadzēja nākt klajā arī viņa dzejoļu krājumam “Peles”: septītais no izdevējiem, kuriem viņš bija to aizsūtījis, bija piekritis pantus publicēt. Gordons nezināja, ka to panācis Rāvclstons, kurš bija draugos ar izdevēju un bieži paklusām izlīdzēja nezināmiem dzejniekiem. Gordonam šķita, ka viņa priekšā atveras durvis uz nākotni. Beidzot viņš kļūs par cilvēku — vai, ja vadās pēc aspidistras standarta, — lepni nekļūs par cilvēku.

Viņš paziņoja priekšniekiem, ka pēc mēneša aiziet no darba. Viss šis pasākums bija diezgan nepatīkams. Džūliju, protams, viņa otrā aizbēgšana no “labas” vietas pilnīgi satrieca. Rozmarija, ar kuru viņš jau bija iepazinies, gan nemēģināja atrunāt — iejaukšanās neatbilda viņas principam, ka ikvienam pašam jādzīvo sava dzīve, — tomēr absolūti nesaprata, kāpēc viņš tā dara. Dīvaini, bet visnelāgākā bija saruna ar misteru Erskinu. Priekšnieks bija laipns un atklāts. Viņš negribēja, ka daudzsološais darbinieks aiziet no kantora, un tā arī pateica. Ar tādu kā ziloņa izveicību viņam izdevās nenosaukt Gordonu par muļķa zaļknābi, toties misters Erskins apjautājās, kāpēc viņš tā izlēmis. Mirklis bija tāds, ka Gordonam nepietika nekaunības neatbildēt vai celt priekšā vienīgos melus, kurus Erskins būtu sapratis, — ka viņš pāriet labāk apmaksātā darbā. Viņš kaunēdamies kaut ko murkšķēja par to, ka “laikam nav piemērots komercijai” un “vispār gribētu nodoties rakstīšanai”. Ak tā, rakstīšanai? misters Erskins izvairīgi nomurdēja. Hm. Vai tad ar to tagad var labi nopelnīt? Ak tad ne visai, ko? Hm. Tā laikam gan būs. Hm. Gordons, juzdamies un izskatīdamies kā pēdējais muļķis, bubināja, ka “viņam tūlīt iznāks” grāmata. Dzejoļu krājums, viņš ar grūtībām dabūja pār lūpām. Erskins vispirms sāniski noskatīja viņu, tad atsaucās:

— Dzejoļi, ko? Hm. Ak tad dzejoļi? Un kā tad pašam liekas, vai ar to varēs izdzīvot, ko?

— Nu... ar to gluži ne. Bet arī tas noderēs.

— Hm... Labi. Gan jau jums labāk redzams. Ja kādreiz savajagas darbu, droši nāciet atpakaļ pie mums. Vietiņa noteikti atradīsies. Tādi puiši mums te ir vajadzīgi. Paturiet prātā.

Gordons devās prom ar šķērmu sajūtu, ka uzvedies nejēdzīgi un nepateicīgi. Tomēr mērķis bija sasniegts: viņš bija izrāvies no naudas pasaules. Cik dīvaini! Visā Anglijā jauni vīrieši jūk prātā, nespēdami atrast darbu, bet te, palūk, vienmēr atradīsies netīkama “vietiņa” viņam, Gordonam, kuram, jau izdzirdot vārdu “darbs”, metas nelabi. Kārtējais piemērs, ka cilvēks var dabūt visus pasaules labumus, ja tic viņam nemūžam nav vajadzīgi. Turklāt Erskina pēdējie vārdi neparko negāja ārā no prāta. Droši vien viņš runāja nopietni. Droši vien, ja Gordons sadomātu atgriezties, viņu tiešām pieņemtu. Tātad kuģi nebija sadedzināti pavisam. “Jaunās Albionas” murgs bija reizē aiz muguras un priekšā.

Toties cik laimīgs viņš sākumā jutās Makkcčnija grāmatnīcā! Kādu laiku — ļoti īsu laiciņu — neizzuda ilūzija, ka viņš patiešām izrāvies no naudas dūksts. Protams, arī grāmatu pārdošana, kā jau jebkura tirgošanās, bija krāpšana — tomēr pavisam citāda. Te nebija grūstīšanās un un “izsišanās”, nebija lumstīšanās. Grāmatnīcas gausumā neviens uzņēmīgais rensteļu rāpulis neizturētu pat piecas minūtes. Arī viņa pienākumi bija ļoti vienkārši, galvenais bija atrasties veikalā desmit stundas dienā.

Makkečnijs nebija slikts večuks, kaut ari liels sliņķis; jā, protams, skots, bet ko tu tādam padarīsi. Vismaz alkatība viņu nebija apsēdusi. Vēl viņš bija atturībnieks un piederēja kaut kādai sektai, taču Gordonu tas nekādi neskāra. Pie Makkečnija viņš bija nostrādājis aptuveni mēnesi, kad i/.nāca “Peles”. Recenzijas parādījās vismaz trīspadsmit laikrakstos! Un Times lit. pielikumā bija rakstīts, ka viņš ir “ārkārtīgi daudzsološs”. Pagāja krietni ilgs laiks, līdz viņš saprata, ka patiesībā “Peles” ir pilnīga katastrofa.

Un tikai tagad, nīkuļodams ar divām mārciņām nedēļā un brīvprātīgi atteicies no izredzēm nopelnīt vairāk, viņš beidzot apzinājās, kādu cīņu bija izvēlējies. Velnišķīgā patiesība bija tāda, ka atteikšanās uguns nesilda mūžīgi. Pēc kāda laika dzīve par divām mārciņām nedēļā vairs nav varonīgs žests, bet skumīga ikdiena. Neveiksme ir tikpat nekrietna krāpšana kā panākumi. Viņš bija aizskrējis prom no savas “labās” vietas un kategoriski atteicies vēl kādreiz tādā strādāt. Nu, labi, citādi nevarēja. Viņš nemaz negribēja atgriezties. Tomēr nebija vērts izlikties, ka nabadzība pēc paša gribas ir ļāvusi viņam izvairīties no likstām, kas velkas tai līdzi. Galvenais jau nav izdzīvošanas grūtības. Ar divām mārciņām nedēļā puslīdz var vilkt dzīvību, un, pat ja īsti nevarētu, vai nav vienalga. Naudas trūkums sabeidz smadzenes un dvēseli. Ja tavi ienākumi ir zemāki par zināmu robežu, neizbēgami iestājas gara trulums un prāta pami-rums. Ticība, cerība, nauda — tikai svētais spēj iztikt ar divām pirmajām, bez trešās.

Gadi ritēja, viņš jau bija nobriedis vīrietis. Divdesmit septiņi, divdesmit astoņi, divdesmit deviņi. Bija pienācis vecums, kad nākotne vairs nav tīta rožainā miglā, bet vīd skaidra un draudīga. Aizvien grūtāk bija skatīties uz atlikušajiem radiņiem. Kļūdams vecāks, viņš jutās tiem aizvien līdzīgāks. Tas bija arī viņa ceļš! Vēl pāris gadu, un viņš būs tāds pats, gluži tāds pats! Šīs domas nāca prātā, pat skatoties uz Džūliju, kuru viņš sastapa biežāk nekā tēvoci vai krustmāmiņu. Lai cik reižu viņš bija apņēmies vairs nekad tā nedarīt, Gordons joprojām mēdza aizņemties no Džūlijas naudu. Māsas mati strauji nosirmoja, viņas plānajos sarkanajos vaigos bija iegrauzušās dziļas vagas. Viņas dzīve vienmuļi ripoja vienās sliedēs, bet viņa nejutās nelaimīga. Viņai bija darbs tējnīcā, vakaros — šuveklis Ērlskortas mitekļa dzīvojamajā istabā, tā pati ari guļamistaba (trešais stāvs, bez mēbelēm, sētas puse, deviņi šiliņi nedēļā), izretis — tērzēšanas pēcpusdienas kopā ar draudzenēm, tādām pašām vientuļām vecmeitām. Tipiska trūcīgas un neprecētas sievietes nožēlojamā dzīvīte — bet Džūlija savu likteni pieņēma bez kurnēšanas, diez vai iedomādamās, ka tas varēja būt citāds. Tomēr sirds viņai bija smaga, drīzāk Gordona, nevis pašas dēļ. Tas, ka aizgāja nīkā ģimene, visi mira cits pēc cita, neko neatstādami, viņas acīs bija traģēdija. Nauda, nauda! — Laikam jau neviens no mums nekad nebūs bagāts! — viņa allaž gaudās. No visiem Komstokiem vienīgi Gordonam bija izredzes izsisties ļaudīs, bet viņš tās neizmantoja un gļēvi ļāvās vispārējai nabadzības inercei. Pirmajā mirklī viņa bija mēģinājusi vest brāli pie prāta, taču bija pārāk labi audzināta, lai turpinātu viņu knābāt par to, ka viņš aizgājis no “Jaunās Albionas”. Tomēr viņa rīcības motīvi Džūlijai bija un palika pilnīgi nesaprotami. Vārdos viņa to nespētu izteikt, taču ar savu sievišķīgo nojautu zināja, ka grēks pret naudu ir pats lielākais grēks.

Bet krustmāmiņa Endžcla un tēvocis Volters — ak dies, ak dies! Kas tas bija par pārīti! Viņus ieraugot, Gordons katru reizi jutās par desmit gadiem vecāks.

Teiksim, tēvocis Volters. Tas bija bēdīgs skats. Tēvocim Volteram bija sešdesmit septiņi gadi, un viņš dzīvoja no nepilnām trim mārciņām nedēļā — tās ienesa viņa smieklīgās “aģentūras” un pēdējās mantojuma atliekas. Pa dienu viņš rosījās šaurā skabūzītī, kurā varēja nokļūt no Kor-storstrītas, bet naktis pārlaida ļoti lētā pansijā blakus Holandparkam. Tas visnotaļ atbilda tradīcijai: visi Komstoku vīrieši galu galā nonāca pan sijās. Skatoties uz nabaga tēvocīti — uz viņa milzīgo drebelīgo vēderu, dusulīgo balsi, plato, bālo, bikli uzpūtīgo seju (kā Henrijam Džeimsam Sārdženta portretā), pilnīgi kailo galvu, maisiņiem zem blāvajām acīm un mūždien noļukušajām ūsām, kuras viņš velti pūlējās uzskrullēt, — uz viņu skatoties, likās pilnīgi neiespējami, ka viņš kādreiz ir bijis jauns. Kā varēja ienākt prātā, ka arī tādam reiz dzīslās kūsāja asinis? Vai tiešām viņš bija rāpies kokos, līdaciņā lēcis no tramplīna vai iemīlējies? Vai tiešām viņa smadzenes kādreiz bija darba kārtībā? Vai tiešām deviņdesmito sākumā, kad viņš teorētiski bija jauns, viņš kaut reizi bija uzvedies palaidnīgi? Var jau būt, ka ari bija kādi uz vienas rokas pirkstiem skaitāmi nedroši, zaglīgi nedarbi — daža glāze viskija pelēcīgos bāros, pagrozīšanās Lesterskvērā starp mīkstajiem un kurtizānēm, pāris vizītes pie prie-kameitām — gaudenas, garlaicīgas izvirtības (it labi var iztēloties, ka tā naktī, kad muzejs ir slēgts, uzdzīvo Ēģiptes mūmijas). Bet pēc tam — klusi, gari jo gari neveiksmīgu darījumu un vientulības gadi, kleknēšana Dieva aizmirstās pansijās.

Tomēr pilnīgi iespējams, ka tēvoča vecumdienas nebūt nebija nelaimīgas. Viņam bija vaļasprieks, kuram viņš nodevās ar neatslābstošu interesi — viņa slimības. Pats viņš apgalvoja, ka sirgst ar pilnīgi visām medicīnas enciklopēdijā atrodamajām vainām, un nekad nepagura par tām stāstīt. Vispār Gordonam likās, ka tēvoča pansijā — viņš paretam tajā iegriezās — runā tikai par savām slimībām, citas sarunas te nedzirdēja. Pustumšā viesistaba bija pilna ar veciem noplukušiem džentlmeņiem, kuri, pa divi sasēduši, apsprieda kaišu pazīmes. Šādi stalaktīts varētu pilēdams sarunāties ar stalagmītu. Pakš, pakš. “Vai lumbago jūs pārāk nenomoka?” stalaktīts saka stalagmītam. “Zināt, man rādās, ka Krušena sāļi tīri labi palīdz,” atbild stalagmīts. Pakš, pakš, pakš.

Un krustmāmiņa F.ndžela, kurai jau bija sešdesmit deviņi. Cik vien tas bija iespējams, Gordons centās pat nedomāt par viņu.

Nabaga mīļā, labā, nomācošā krustmāmiņa Endžela! Trūcīgā, sakumpusī krustmāmiņa Endžela, dzeltena kā pergaments, kauli vien un āda! Haigeitā, sava pušelnieces nameļa šaurībā — “Virškalni” bija tā vārds, — tur, tālu ziemeļos, savā kalnu pilī viņa mīt, Endžela, mūžam jaunava, par kuru neviens vīrietis ne dzīvajo vidū, ne bālo ēnu valstī nevar sacīt: es skūpstīju viņas sārtās lūpas, savās skavās es viņu slēdzu. Gluži viena viņa tur mājo, augu dienu šurp un turp staigā, un rokā tai putekļu slotiņa no spītīgā tītara spalviņām; aspidistras tumšās lapas viņa spodrina un nīstos putekļus no nekad nelietotās “Kroņa-Dcrbija” servīzes spulgajām tasītēm aizgaina. Bet dažureiz viņa savu sirdi ar tumšbrūnu tēju veldzina, ij Flowery Orange, ij Pekoe Points iebauda, ko pa vīnsārto jūru viņai atgādā Indijas dēli smailbārži. Nabaga mīļā, labā, jaukā, bet vispēc nemīlētā krustmāmiņa Endžela! Viņas gada rente bija deviņdesmit astoņas mārciņas (trīsdesmit astoņi šiliņi nedēļā, taču viņa nebija atteikusies no vidusšķiras paraduma ienākumus mērīt ar plašu vērienu), divpadsmit šiliņi un seši pensi nedēļā aizgāja saimniecībai. Droši vien viņa lāgiem dzīvotu pusbadā, ja nebūtu Džūlijas, kura piebaroja viņu ar kēksiem un sviestmaizēm no savas tējnīcas — allaž, protams, apgalvodama, ka tie ir “tikai šādi tādi pārpalikumi, bija žēl mest ārā”, lai krustmāmiņa Endžela varētu dzīvot ar pārliecību, ka vispār viņa bez tā varētu iztikt.

Taču arī viņai, nabadzītei, dzīvē bija savi prieciņi. Vecumdienās viņa bija kļuvusi par lielu lasītāju — par laimi, līdz bibliotēkai no “Virš-kalniem” bija tikai desmit minūšu gājiens. Vecpaps Komstoks kaut kāda sava untuma pēc bija aizliedzis meitām lasīt romānus, un tāpēc, pirmo reizi atšķīrusi kādu no tiem tikai 1902. gadā, krustmāmiņa Endžela pastāvīgi atpalika no literārās modes par gadiem daždesmit; tomēr viņa bikli, bet neatlaidīgi virzījās tai nopakaļ. Gadsimta sākumā viņa vēl vienmēr lasīja Rodu Brautonu un Henrija Vuda kundzi, kara laikā atklāja Holu Keinu un Hampfrija Vuda kundzi. Divdesmitajos viņa apguva Sailasu Hokingu un H. Setonu-Merimenu, bet trīsdesmitajos jau bija tikusi gandrīz līdz V. B. Maksvelam un Viljamam Dž. Lokam. Pie tā viņa arī palika. Pēckara rakstnieki — par tiem viņa pa ausu galam bija dzirdējusi: visādas nešķīstības un zaimošana, un neizturama pārgudrība. Viņa nenodzīvos tik ilgi, lai sāktu tos lasīt. Volpols — zinām, zinām, Hičinss — jā, to mēs lasām, bet Hemingvejs? Kas tas tāds?

Un tātad, bija 1934. gads, un tāda izskatījās Komstoku ģimene. Tēvocis Voltcrs ar savām “aģentūrām” un slimībām. Krustmāmiņa Endžela, kas “Virškalnos” slauka putekļus no karaliskā porcelāna tasītēm. Krustmāmiņa Šarlote, kas vēl arvien pakrēšļaini dēd trakonamā. Džū-lija, kas strādā septiņdesmit divas stundas nedēļā un vakaros ar šuvekli sēž sava mitekļa vienīgajā istabā pie gāzes kamīna. Gordons, jau gandrīz trīsdesmit, strādā pintiķa darbu par divām mārciņām nedēļā un cīnās ar murgainu manuskriptu, kas nekust ne no vietas, bet ir vienīgais viņa eksistences attaisnojums.

Iespējams, kaut kur dzīvoja vēl citi Komstoki, tālāki radi — kā nekā vecpaps nāca no divpadsmit bērnu ģimenes. Taču, ja ari tādi bija, viņi, izsitušies ļaudīs, vairs nesagājās ar plikatniekiem — bcznaudis nav brālis. Gordonam pazīstamā dzimtas atzara kopējie ienākumi, atņemot prāvo summu, kas tika samaksāta par krustmāmiņas Šarlotes uzturēšanos tra-konamā, bija nepilni seši simti mārciņu gadā. Visu piecu kopējais vecums bija divi simti sešdesmit trīs gadi. Neviens no viņiem nekad nebija izbraucis no Anglijas, cīnījies karā, sēdējis cietumā, jājis ar zirgu, lidojis aeroplānā, apprecējies vai apbērnojies. Kāpēc lai viņi tādā pašā garā ne-ķeiptu līdz pat nāvei? Gadi ritēja ritēdami, bet Komstoku ģimenē nckcui nekas nenotika.

IV

Asi draudīgais vējš zeģelē,

Nule nobirušās papeles liecas.

Vispār jau šodien nebija ne pūsmas. Tīri vai pavasara laieiņš. Gordons klusiņām skandēja vakar tapušās rindas tikai tāpēc, lai papriecātos par to, kā tās skan. Patlaban viņam dzejolis patika, jā, itin labs — ak, reiz būs labs, kad tiks pabeigts. Bija aizmirsies, ka vakarnakt viņam no tā apšķebinājās dūša.

Šķidrus miglas vainagus uzlikušās, nekustīgi melnoja platānas. Dziļi lejā aizdārdēja tramvajs. Gordons kāpa Malkina kalnā, brizdams pa sausajām lapām, kuras uz ietves bija sadzinis vējš. Zeltainas un čavarai-nas, tās atgādināja amerikāņu brokastu pārslas — it kā Milžu zemes karaliene būtu izpurinājusi pakalnē savu kraukšķīgo pārslu paciņu.

Cik mīlīgas šīs rēnās ziemas dienas! Nav gadā jaukāka laika: tā vismaz Gordonam šobrīd likās. Viņš jutās laimīgs — cik laimīgs var justies cilvēks, kurš visu dienu nav smēķējis un kuram kabatā ir trīsarpus pensi un laimītis. Ceturtdiena, īsā diena, Gordonam pievakare brīva. Viņš gāja pie kritiķa Pola Doringa, kurš dzīvoja Kolridžgrovā un rīkoja literārus tējas vakarus.

Lai sapostos, viņam bija vajadzīga vairāk nekā stunda. Ja tavi nedēļas ienākumi ir divas mārciņas nedēļā, saviesīgā dzīve nav vienkārša. Uzreiz pēc pusdienām Gordons bija noskuvies — bez siltā ūdens tas ir diezgan sāpīgs pasākums. Tad viņš ietērpās savā izejamā uzvalkā, gan

trīs gadus vecā, bet vēl valkājamā, ja tikai iepriekšējā vakarā neaizmirsa palikt bikses zem matrača, lai izgludinās. Viņš bija apgriezis otrādi apkaklīti un kaklasaiti apsēja tā, ka saplēstā vieta nebija redzama. Ar sērkociņu sakasījis bundžas dibenā kaut cik zābaksmēra, viņš nospodrināja kurpes. Vēl viņš aizņēmās no Lorenheima adatu un pat salāpīja zeķes — apnicīga nodarbe, bet labāk tā, nekā aiztriept ar tinti tās vietas, kur cauri rēgojas kāja. Pēdīgi viņš sadabūja tukšu Golden Flake kārbiņu un ielika tajā savu vienīgo cigareti, ko bija izmangojis no penijsmēķu automāta. Tas bija vajadzīgs skata pēc. Nekādā ziņā nedrīkst ierasties saviesīgā vakarā vispār bez cigaretēm; ja ir kaut viena, viss ir kārtībā. Ieraugot kārbiņā cigareti, visi domā, ka tā ir bijusi pilna, un nemaz nav grūti notēlot izklaidību.

— Vai nevēlaties cigareti? — tu kādam nevērīgi vaicā.

— Jā, labprāt!

Tu atver kārbiņu — opā, kāds pārsteigums: — Sasodīts! Vairs tikai viena atlikusi! Bet, liekas, tik tikko nopirku!

— Nē, nē, pēdējo es neņemšu, — otrs atsakās. — Uzcienājieties ar manām!

— Vai, paldies!

Pēc tam, protams, namatēvs un namamāte nemitīgi piedāvās tev savas cigaretes. Taču vienai ir jābūt, tā ir goda lieta.

Asi draudīgais vējš zēvelē. Šodien varētu dzejoli pabeigt. Un vispār, ienāks prātā — un pabeigs. Pat savādi, cik ļoti viņu uzpurināja vienkāršs uzaicinājums uz literāru vakaru. Nīkuļojot ar divām mārciņām nedēļā, pārliecīga sabiedrība nenomoka. Jau redzēt kāda cita māju no iekšpuses ir gandrīz svētki. Atspiest pēcpusi mīkstā atzveltnī, pieņemt tēju, cigaretes, apkārt sieviešu smaržas — izbadējies cilvēks iemācās novērtēt tādas lietas. Tiesa, īstenībā Doringa suarejas nepavisam neatbilda Gordona cerībām. Aizraujošās, asprātīgās intelektuāļu sarunas, ko viņš iztēlojās, turp dodamies, tā arī nesākās, tur vispār nebija nekā tāda, ko varētu nosaukt par sarunām. Tikai stulbā klabēšana, kas skan katrās viesībās, vienalga, Hempstedā vai Honkongā. Pats Dorings bija tik plušķains salona lauva, ka viņa līdzskrējēji nebija pat šakāļu vārda cienīgi. Lielākoties ap

ievērojamo kritiķi grozījās pusmūža klukstcs, kuras, apsmādējušas krietno kristiešu namu pavardus, nu centās būt “literāras”. Pasākumu zvaigznes bija glauni jaunekļi, kuri ieradās uz pusstundiņu un, bariņos sastājušies, zvaigāja par citiem glaimiem jaunekļiem, kurus dēvēja iesaukās. Gordons parasti klīņāja apkārt, tverdams sarunu drumslas. Dorings iepazīstināja viņu ar visiem paviršā laipnībā: “Šis ir Gordons Komstoks — jūs jau zināt, dzejnieks. Viņam ir tā traki gudro dzejoļu grāmata, “Peles”. Jūs jau zināt.” Līdz šim Gordonam vēl nebija gadījies neviens, kurš tiešām arī zinātu. Glaunie jaunekļi uzmeta viņam vienu skatienu un aizmirsa: bezmaz trīsdesmit, apskretis un nepārprotami — tukšinieks. Un tomēr, lai cik paredzama bija gaidāmā vilšanās, viņš tik nepacietīgi gaidīja šos literāros vakarus! Vismaz kaut kāda plaisma allažīgajā vientulībā. Nolādētā nabadzība — gribi vai negribi, esi viens. Dienu no dienas nav neviena prātīga cilvēka, ar ko vārdu pārmīt; ik vakaru atgriezies savā bezcerīgi tukšajā istabā. Varbūt, ja tu esi bagāts ļaužu mīlulis, tas izklausās vilinoši, bet ko tad, ja vienkārši nav, kur likties?

Asi draudīgais vējš zēģelē. Klusi rūkdami, kalnup cits aiz cita ripoja automobiļi. Gordons noskatījās bez skaudības. Kam tādas mašīnas vajadzīgas? Aiz limuzīna loga uz viņu rēgājās sārta augstākās šķiras lelle. Stulbā dīvānkucīte! Izlutināta mauķele, kas snauž pie ķēdes. Labāk būt vientuļam vilkam nekā sunim ar asti kājstarpi. Viņš atcerējās, kā agri no rīta izskatās metro stacijās: melnu klerku ordas salien pazemē kā skudru pūlis — baru bariem nevaļīgu zemteku ar portfeli labajā, avīzi kreisajā rokā, bet sirdi kā tārps grauž bailes no atlaišanas. Kā tās viņus nomoka, šīs slepenās bailes! Jo sevišķi ziemas aukstumā, kad draudīgi auro vējš. Ziema, atlaišanas pavēle, darba nams, patilte. Altā!

Asi draudīgais vējš zēģelē,

Nule nobirušās papeles liecas,

Afišas atlupušās pātago gaisa brāzmas,

Tumšasgrīstis lejup tiecas

No skursteņiem; ledaini dārd Tramvaji, pakavi dun,

leredņi steidzas uz darbu, skatus Uz austrumiem, nodrebinās un

Domā...

Par ko viņi domā? Drīz būs ziema. Vai mana vieta ir droša? Ja atlaidis, būs jāiet darba namā. Un jums būs to priekšādu pie jūsām miesām apgraizīt, saka tas Kungs. Jums būs to smēru no sava bosa zābakiem nolaizīt... Ir!

Domā, ikkatrs: “Lūk, ziema nāk!

Ak, Dievs, palīdzi, lai es darbā turos!”

Un drūmi, kad ledainais sala skeps Viņiem jau vēderos duras,

Viņi domā... Atkal — “domā”. Vienalga, lai paliek. Nauda, nauda! īre, cenas, nodokļi, par skolu jāmaksā, mēnešbiļetes jāpērk, bērniem zābaki jāpērk. Vēl ari par dzīvības apdrošināšanu, un ķēkšai alga. Un, nedod Dievs, ka tikai sieva atkal nav uz grūtām kājām! Un vai es vakar gana skaļi smējos, kad priekšnieks pajokoja? Un kārtējā iemaksa par putekļu sūcēju...

Kārtīgi un rūpīgi, it kā atrazdams vietu katram mozaīkas gabaliņam, pats priecādamies par šo rūpību, viņš uzmeistaroja vēl vienu pantu:

Viņi domā par īri, cenām, mēnešbiļetēm,

Apdrošināšanu, kalpones algu, oglēm,

Zābakiem, skolas naudu un iemaksu nākamo Par divām gultām no Dreidza bodes.

Nav slikti, nē, nemaz nav slikti. Šodien pat jāpabeidz. Vēl derētu kādi četri vai pieci panti. Rāvelstons nodrukās, par to var nešaubīties.

Kailajā platānas zarā žēli svilpoja strazds, sacerējies — kā viņa sugas-brāļiem mēdz gadīties —, ka siltā ziemas diena ir pavasara jausma. Resns, ruds kaķis sēdēja zem koka, muti atpletis, un aizgrābts raudzījās augšup, nepārprotami gaidīdams, kad putnelis iekritīs viņam rīklē. Gordons klusībā atkārtoja visus četrus gatavos pantus — labi, ir labi. Kāpēc viņam vakar likās, ka tā ir tukša, mehāniska graboņa? Ehci, viņš ir dzejnieks! Viņš iztaisnoja muguru un, atmetis galvu, lepni soļoja tālāk. Dzejnieks Gordons Komstoks, publicējis krājumu “Peles”. “Ārkārtīgi daudzsološs”, bija rakstīts Times lit. pielikumā. Vēl viņa spalvai pieder “Londonas baudas”. Arī tām itin drīz bias pielikts pēdējais punkts. Ko viņš trako un plosās? Kolīdz sagribēs, tā pabeigs, kāda runa. Mēnešus trīs pastrādās, un būs gatavs, līdz vasarai jau grāmata būs nodrukāta. Viņš jau iztēlojās “eleganto” balto “Londonas baudu” izdevumu — cietos vākos, lielisks papīrs, platām malām, izsmalcināts šrifts. Un recenzijas visos labākajos žurnālos: “Izcils sasniegums” (Times 1it. pielikums), “Patīkama pārmaiņa pēc ābečnieku kleķējumiem” (mēnešraksts “Kritika”).

Kolridžgrova bija tumša, piežulgusi aklā ieliņa, kurā nemēdza rādīties automobiļi. To ieskāva smagnēja nepelnītas “literāras” slavas aura (1821. gada vasarā te pusotru mēnesi it kā nodzīvojis Kolridžs). Raugoties uz senajām, trupenajām savrupmājām aizaugušu dārzu dziļumos, varenu koku pavēnī, nebija iespējams nejust “zudušās godības” dvesmu. Vēl šobaltdien dažos no šiem namiem noteikti pulcējas Brau-ninga cienītāji, dāmas sarža kleitās sēž pie izcilu dzejnieku kājām, risinādamas sarunas par Svinbērnu un Volteru Pateru. Pavasarī dārzi bija violetu un dzeltenu krokusu pilni, drīz pēc tam kuslajā zālītē kā rotaļīgi elfulēni saradās zilie zvaniņi un pat koki, likās Gordonam, izdabādami šai apkārtnei, savija zarus pārsmalcinātos Rakhema stila ornamentos. Tiešām ērmoti, ka šai ieliņā apmeties tāds žāvains kritiķis kā Pols Do-rings — jo Dorings bija neiedomājami draņķīgs kritiķis. Viņš rakstīja Sunday Post par jaunajiem romāniem un ģēnijus atklāja precīzi ik pēc divām nedēļām. Tādam darbonim vairāk piedienētu grezns dzīvoklis pie Haidparka — bet kas zina, varbūt mitināšanās Kolridžgrovas izsmalcinātajā aizlaistībā bija sods, ko viņš pats bija sev uzlicis, pielabinādams aizskartos literatūras dievekļus.

Prātā gan šādi, gan tādi grozīdams rindiņu no “Londonas baudām”, Gordons nogriezās gar stūri — un pēkšņi apstājās. Doringa namdurvis izskatījās kaut kā nepareizi. Kas par lietu? Ā, nu, protams! Pie vārtiem nestāvēja automobiļi.

Bridi vilcinājies, viņš paspēra pāris soju un atkal apstājās kā suns, kas saodis briesmas. Viss bija aplam. Vismaz pāris mašīnām katrā ziņā bija jābūt. Doringa viesībās vienmēr bija daudz ļaužu, un puse no tiem ieradās ar auto. Kāpēc neviena nebija? Varbūt vēl ir pārāk agrs? Nē taču, bija rakstīts — pusčetros, bet tagad jau vismaz bez divdesmit četri.

Viņš piejoza pie vārtiem, jau gandrīz nešaubīdamies, ka literārais vakars ir atcelts. Pār miesu skrēja aukstas tirpas, itin kā mākonis piepeši būtu viņu apsedzis ar savu ēnu. Ja nu Doringi vispār nebūs mājās? Ja nu viss pārcelts uz citu dienu? Un šī doma, lai cik nepatīkama tā bija, viņu it nemaz nepārsteidza. Katram ir savs bubulis — viņējais bija bērnišķīgas bailes ierasties ciemos un nevienu nesastapt. Arī tad, kad uzaicinājums neradīja ne mazākās šaubas, viņš vienmēr baidījās no kļūmēm un misēkļiem. Varbūt viņu nemaz negaida, kāds tur brīnums. Viens nicīgs skatiens, un viņš jau ir aizmirsts. Un kāpēc lai būtu citādi? Viņam nebija naudas. Ja tu esi plikata, katrs var tev iespļaut sejā.

Gordons atgrūda vaļā vārtus. Tie skumīgi nočīkstēja. Savelgušo sūnu celiņu iemaloja sārti akmeņi īsteni Rakhcma gaumē. Viens skadrs skatiens uz māju. Dzīvības zīmju analīzē Gordons bija meistars, lai uzminētu, vai kāds ir mājās, viņš pat bija izkopis kaut ko līdzīgu Scrloka Holmsa metodei. Ak vai. Šoreiz liela minēšana nebija vajadzīga. Māja izskatījās tukša: no skursteņiem nekūpēja dūmi, logos nespīdēja gaisma. Istabās jau noteikti bija tumšs — sen bija laiks iedegt lampas. Un uz kāpnēm nebija pēdu nospiedumu: tas izšķīra visu. Un tomēr, par spīti visam lolodams kaut kādu izmisīgu cerību, Gordons pagrieza zvanīkli. Veco laiku mehāniskais skandenis, bez šaubām. Zvana poga Kolridž-grovā izskatītos vulgāri un neliterāri.

Kling-klang, kling-klang!

Gordona pēdējā cerība sabruka. Tik dobja atbalss ir vienīgi durvju zvana trinkšķoņai tukšā mājā. Viņš sagrāba grozīkli un parāva no visa spēka, gandrīz pārraudams stiepli. Atskanēja spalgs, nelabs žvarksts. Bet tas bija veltīgi, pavisam veltīgi. Iekšā nekas nesakustējās. Pat kalpotājiem brīvais vakars. Te viņš pamanīja mežģīņu cepurīti, tumšu matu šķipsnu un spriganas acis, kas pazagšus vēroja viņu no blakus mājas durvju ailas — kaimiņu kalpone iznākusi palūkot, kas saceļ tādu lērumu. Kad abu skatieni krustojās, viņa izlikās, ka raugās garām. Gordons uzvedās kā pēdējais muļķis un pats to apzinājās. Ko citu var padomāt par ērmu, kurš džinkstina zvanu pie tukšas mājas durvīm. Un pēkšņi viņš apjauta, ka šī meitene visu zina — zina, ka suareja ir pārcelta, zina, ka tas paziņots visiem, izņemot Gordonu, jo viņš ir salašņa, kura dēļ nav vērts pūlēties. Viņa to zināja. Kalpi vienmēr visu zina.

Viņš pagriezās un devās atpakaļ uz vārtiem. Meičas skatiena pavadītam, viņam vajadzēja nevērīgi aizsoļot, it kā tādi sīkumi viņu nespētu skumdināt, — taču viņš, aiz dusmām trīcēdams, gandrīz nemanīja, kur liek kāju. Maitas! Nolādētie draņķagabali! Kā viņi uzdrīkstējās viņu tā izvazāt aiz deguna! Uzaicina, tad maina datumu un pat neuzskata par vajadzīgu viņam paziņot! Var jau būt, ka bija kāds cits izskaidrojums, taču viņš pat negrasījās par to domāt. Maitas, nolādētie maitas! Skatiens aizķērās aiz pretīgi sārtajām akmens šķembām — cik labprāt viņš būtu vienu pakampis un triecis tieši loga stiklā! Sarūsējušo vārtu skad-riņu viņš sagrāba ar tādu sparu, ka sasita roku un gandrīz nobrāza ādu. Fiziskās sāpes nāca par labu — tās aizēnoja dvēseles mokas. Ne jau tikai tas, ka viņam nokrāpts viens cilvēciskā sabiedrībā pavadīts vakars, — lai gan arī tas jau bija daudz. Briesmīgākā bija šī bezpalīdzība, sajūta, ka tu esi nevērtīgs, tevi var neievērot, apniecināt — tu esi tukša vieta, par kuru var nedomāt. Pārcēluši uz citu dienu un pat nav papūlējušies viņam paziņot. Visiem citiem pavēstījuši, bet viņam — nekā. Tā pasaule izturas pret tukšiniekiem! Viņiem drīkst pavisam mierīgi, aukstasinīgi iespļaut acīs. Protams, Doringi varēja arī gluži vienkārši, neko ļaunu nedomājot, aizmirst; kas zina, vai viņš pats nav sajaucis dienas... Bet nē! Nost tādas domas! Doringi to bija izdarījuši apzināti. Pilnīgi skaidrs, ka tas bija apzināti! Nebija vīžojuši viņam paziņot — gan jau iztiks, viņš taču ir sīkpirdis, tukša vieta! Maitas!

Viņš stilboja prom. Krūtis durstīja asas sāpes. Cilvēciska sabiedrība, cilvēku balsis! На, sagribējis! Vakars paies kā parasti, dēdot vientulībā. Viņam bija tik maz draugu, un tie paši dzīvoja tik tālu... Rozmarija vēl droši vien ir darbā, turklāt viņa mitinājās aiz deviņām jūrām, Rietumu

Kcnsingtonā, sieviešu kopmītnē, kuras durvis sargāja īstas pūķenes. Rā-velstons būtu atrodams tuvāk, Rīdžentparka apvidū — bet Rāvelstons, kā jau bagātnieks, bija sabiedriska būtne, izredzes sastapt viņu mājās bija gaužām niecīgas. Pat piezvanīt pa telefonu viņam nevarēja, jo nebija divu pensu — atlicis pusotrs penss un laimītis. Un galu galā ko tad viņš darītu — bez graša kabatā ietu pie Rāvelstona? Tas pavisam noteikti aicinās “iegriezties kādā krogā”! Viņš nepieļaus, ka Rāvelstons samaksā par viņa dzeramo. Draudzība ar Rāvelstonu var pastāvēt tikai tad, ja viņš vienmēr un visur maksā savu tiesu.

Gordons izvilka savu vienīgo cigareti un nošvirkstināja sērkociņu. Ātrā solī ejot, no dūma nebija nekāda prieka: neldzīga izšķērdība un tikai. Viņš gāja neskatīdamies, kur kājas nes, gribēdams tikai vienu — piekust, iet un iet, līdz Doringu nievas izdzēsīs truls nogurums. Virziens bija aptuveni uz dienvidiem, vispirms pa Kemdentaunas tukšajiem kvartāliem, tad pa Totnemkortroudu. Jau bija satumsis. Viņš šķērsoja Oksfordstritu, izcilpoja cauri Kovcntgārdena laukumam, attapās Strendā un pa Vaterlo tiltu pārgāja pāri upei. Kļuva arvien aukstāks. Dusmas pamazām zaudēja spīvumu, taču garastāvoklis neuzlabojās. Nedeva mieru viena doma — viņš bēga no tās, bet nespēja aizbēgt. Doma par viņa dzejoļiem. Šie tukšie, idiotiskie, bezjēdzīgie penterējumi! Vai tiešām viņam tie kādreiz likās labi? Vai tiešām viņš vēl nupat bija ticējis, ka no “Londonas baudām” kaut kas varētu iznākt? Tagad viņu no tiem šķebināja. Jutoņa bija kā no rīta pēc uzdzīves. Bija skaidrāks par skaidru, ka ne viņš pats, ne viņa dzejoļi nekam neder. “Londonas baudas” nekad netiks pabeigtas. Ja arī viņš nodzīvotu mūžību un vēl trīs dienas, vienalga nespēs uzrakstīt nevienu lasīšanas vērtu rindu. Sevi ienīzdams, viņš atkal un atkal skaitīja četrus nepabeigtā dzejoļa pantus. Ak Kungs, kāds mēsls! Atskaņas klab vienā klabēšanā, mīla-vīla, ak gods-ak sods! Tikpat labi varētu dauzīt pa tukšu biskvītu bundžu. Un tādai jēlībai viņš upurējis savu dzīvi.

Noiets jau bija krietns gabals, jūdzes piecas vai varbūt septiņas. Pēdas no bruģa mīšanas sakarsušas un pietūkušas. Viņš bija aizblandījies līdz Lambctai un atradās starp kaut kādiem graustiem, šaurās, pieķēzītās ielas piecdesmit jardu attālumā iegrima tumsā. Nedaudzās laternas karājās kā savrupas zvaigznes, cauri drēgnajai miglai apgaismodamas tikai pašas sevi. Viņš bija velnišķīgi izsalcis. Neizturami kārdināja kafijas bufešu aizsvīdušie logi, ar krītu aprakstītās tāfeles: “Stipra tēja 2 p. tikai svaigs uzlējums”. Bet čāpo vien tālāk, dēls, ar savu idiotisko “laimīti”! Iziedams cauri kaut kādām dobji dunošām dzelzceļa arkām, viņš pa sānicliņu iznāca pie Hangerfordas tilta. Reklāmu uguņu apgaismoti, uz iekšzemi pa rāvaino ūdeni peldēja Austrumlondonas mēsli: korķi, citronu mizas, mucu dranckas, beigts suns, maizes garozas. Turpat gar krastmalu Gordons sāka iet uz Vestminsteras pusi. Vējš drebināja platānas. Asi draudīgais vējš zēģelē. Viņš nošņirkstināja zobus — atstājies, riebekli! Arī tagad, kaut gan jau bija decembris, daži veci lupatlaši uz soliem rīkojās naktsguļai, tīdami sev apkārt avīžu vīkšķus. Gordons pārlaida tiem vienaldzīgu skatienu. Sabiedrības padibenes. Arī viņš, iespējams, nonāks starp tiem. Nu un, varbūt tā būs labāk. īsto trūkumcietēju viņam nebija žēl: roklaižas melnos mētelīšos, vidusšķiras vidusslāņa sus-kas peskas — tie gan bija pelnījuši žēlošanu.

Viņš jau bija nokļuvis Trafalgaras laukumā. Kaut kā jānosit laiks. Uz Nacionālo galeriju? Kā tad, tā taču sen slēgta. Ceturksnis uz astoņiem. Trīs stundas, četras, piecas — tad varbūt beidzot izdosies aizmigt. Viņš septiņas reizes lēnā gaitā apgāja apkārt laukumam: četras pulksteņrādītāja virzienā, trīs pretējā. Kājas bija noberztas, gandrīz visi soliņi bija tukši, bet apsēsties nedrīkstēja, pat apstāties ne: uzreiz neciešami sagribētos smēķēt. Kā sirēnas vilināja Ceringkrosroudas tējnīcas. Atvērās Laionsa bufetes stikla durvis un ārā izplūda siltu kēksu smaržas mākonis. Viņš gandrīz neizturēja. Kāpēc ne? Varētu sēdēt veselu stundu. Tēja par diviem pensiem, divas bulciņas par peniju gabalā. Ja skaita klāt ari laimīti, viņam ir veseli četrarpus pensi! Bet nē. Nolādētais vara gabals! Kases meitene ķiķinās. Viņš dzīvi iztēlojās kasi, meiteni, kā viņa grozīs pirkstos idiotisko monētu, vīpsnādama saskatīsies ar kēksu izsniedzēju. Viņas zinās, ka tas ir Gordona pēdējais grasis. Nemūžam! Aiziet, kusties tālāk!

Neona uguņu mironīgajā žilbumā ielās mudžēt mudžēja ļaudis. Gordons līkumoja cauri pūlim, sīks, nošņurcis radījums ar bālu seju un izspūrušiem matiem. Ļaudis plūda viņam garām; viņš rāvās maliņā, viņu apgāja ar likumu. Vakarā Londona ir mazliet šaušalīga: aukstums, bcz-vārdība, atsvešinātība. Septiņi miljoni cilvēku slīd šurpu turpu kā zivis akvārijā, nesastapdamies, nelikdamies manām cits cita eksistenci. Iela bija pilna ar glītām jaunkundzēm. Tās cibināja garām, skatīdamās viņam cauri vai novērsušās: noraidošas nimfas, kas bīstas no vīrieša skatiena. Dīvaini, Gordons ievēroja, biežāk sievietes bija vienas vai kopā ar draudzeni, nevis gāja vīrieša pavadībā. Arī šeit — nauda. Vai atrastos daudz tādu jaunkundžu, kuras mainītu dzīvi bez kavaliera pret dzīsi ar tukšinieku?

Krogi vēl bija vaļā, no tiem pludoja skāņš alus tvans. Ļaudis pa vienam un divatā nozuda kinoteātru durvīs. Gordons apstājās pie spoža skatloga un, gurda šveicara acu uzraudzīts, sāka pētīt fotogrāfijas. Grēta Garbo “Krāsainajā plīvurā”. Ļoti gribējās iet iekšā, ne Grētas dēļ — tāpēc vien, lai apsēstos mīkstā samta krēslā un pāris stundas pavadītu siltumā. Skaidra lieta, kino viņam derdzās un viņš reti gāja skatīties, pat ja varēja atļauties. Kāpēc veicināt mākslu, kas radīta tāpēc, lai aizstātu literatūru? Tomēr kaut kāds gļets valdzinājums te bija. Atzvelies mīkstā krēslā, sēdi siltā, piedūmotā tumsā, kamēr gar acīm, mazpamazām tevi savaņģodamas, aizņirb blēņas, jūti, kā visa šī glupība tevi apņem viļņodama, līdz tu apreibis grimsti kā stīganā jūrā, — tieši tāda narkotika mums vajadzīga. Drogas tiem, kam nav draugu. Kad Gordons tuvojās teātrim Palace, viena no staigulēm, kas stāvēja sardzē zem palieveņa, viņu nolāgoja, izgāja uz ielas un nostājās ceļā. Drukna maza auguma itāliete, pavisam jauniņa, ar lielām, melnām acīm. Jauka no skata un spridzīga — tas staigulēm nemaz nav raksturīgi. Viņš uz mirkli pagausināja soli, pat atļāvās nenovērsties — meiča skatījās pretī, gatava atplaukt dāsnā smaidā. Varbūt apstāties un aprunāties? Likās, viņa pat varētu saprast. Bet nē! Ķeša tukša! Viņš novērsās un pagāja viņai garām saltā steigā kā puritānis, tikls savas trūcības pēc. Kādās dusmās viņa aizsviltos, ja Gordons būtu piestājis un tad atklātos, ka viņam nav naudas! Ātrāk, ātrāk prom! Arī par sarunām jāmaksā.

Pretī kalnam pa Totnemkortroudu un Kcmdenroudu — tās bija elles mocības. Viņš gāja lēnāk, vilkdams kājas. Pa bruģi nostilbotas kādas desmit jūdzes. Viņu neredzēdamas, pretī joprojām nāca meitenes. Vienas pašas, ar jaunekļiem, ar citām meitenēm, vienas pašas. Viņu možās, nežēlīgās acis skatījās Gordonam pāri un cauri, it kā viņa vispār nebūtu. Viņš bija pārāk noguris, lai par to skumtu. Pleci nespēkā salīka, viņš sakumpa, vairs nepūlēdamies saglabāt stalto stāju un ziniet-ejiet-pie-vdna iznešanos. Tās bēgšus bēg no manis, kas senāk meklēja. Bet vai tad tā bija meiču vaina? Gandrīz trīsdesmit, apskretis, nīgrs un nevaldzinošs. Kāpēc lai meitene uz tādu atskatītos?

Pēkšņi viņš atķēra — lai dabūtu ko ēst, labi ātri jāsteidz mājās, jo pēc deviņiem vecā Vizbīča vakariņas nepasniedza. Taču, atceroties auksto, tukšo gultu, rīklē saskrēja šķērmums. Kāpt augšup pa stāvajām kāpnēm, aizdegt gāzi, kvernēt pie galda stundu pēc stundas aizvien lielākā īgnumā — nekā lasāma, nekā smēķējama — nē, tas bija pārāk briesmīgi. Kemdentaunas krogos bija drūzma un ļembasts, kaut ari vēl tikai ceturtdiena. Pie kādām durvīm pļāpāja trīs sievišķi, resnas kā alus kausi viņu sarkanajās rokās. Iekšā bija aizsmakušas klaigas, smēķu dūmi, alus garojums. Kā, diez, ir “Ģerbonī”? Flaksmens droši vien tur sēž. Varbūt riskēt? Puspinte rūgtā — trīsarpus pensi; kopā ar “laimīti” viņam ir četri ar pusi. Galu galā “laimītis” ir legāla naudas vienība.

Jau mocīja briesmīgas slāpes. Nedrīkstēja atļauties domas par alu. Tuvojoties “Ģerbonim”, pa gabalu bija dzirdama dziedāšana. Lielais, košais krogs laistījās neparasti spožās ugunīs. Iekšā laikam bija kāds koncerts vai kas tamlīdzīgs. Divi desmiti brasu vīru balsu unisonā dziedāja:

Cel kausuaugstpar draugu,

Cel kausuaugstpar draugu,

Cel kausuaugstpar DRA LJ-GŪ,

Laidzi vosveiks!

Vismaz tā tas izklausījās. Neciešamu slāpju trenkts, Gordons piegāja tuvāk. Balsis bija tik valganas, tik bezgalīgi alīgas... Tās dzirdot, gara acu priekšā uzreiz parādījās turīgu cauruļnieku pietvīkušās sejas. Kroga dziļumā aiz bāra bija atsevišķa telpa, kurā savus slepenos kapitulus noturēja “bifeļu klubs” — jo šaubu nav, dziedātāji bija viņi. Acīmredzot tika svinēta kaut kāda jubileja viņu prezidentam, sekretāram, Galvenajam Zālēdim vai kā nu pie viņiem to sauc. Gordons sadurstījās pie mazās zāles loga. Varbūt labāk iet lielajā zālē? Alus no mucas lielajā zālē, pudelēs — mazajā. Alus nospundītu balsu pavadīts, viņš devās uz kroga otru ieeju:

ĪMidzī vosvē-ē-ēiks,

Laidzi vosveiks!

Cel kausua ujjstpa r draugā,

Cel kausuausgstpar draugā...

Uznāca milzīgs slābanums. Tomēr, nē, vainīgas nebija tikai slāpes — arī nogurums un izsalkums. Viņš skaidri iztēlojās omulīgo istabu, kurā dziedāja šie “bifeļi”: iekurts kamīns, liels, spodrs galds, pie sienām atgre-motāju fotogrāfijas. Tad auri apklusa, un viņš tikpat košās krāsās ieraudzīja divdesmit purpursarkanas sejas nozūdam prāvos alus kausos. Gordons iebāza roku kabatā un pavandījās, pārliecinādamies, ka trīs-pensis nekur nav pazudis. Bet tiešām, kāpēc gan ne? Lielajā zālē — kurš tad kaut ko pamanīs? Nomet “laimīti” uz letes un pataisi par joku: “Ziemassvētku pudiņam taupīts, ha-ha!” Visi smejas. Mēle jau it kā sataustīja mucas alus metālisko piegaršu.

Gordons grozīja pirkstos vara ripiņu, nespēdams izšķirties. “Bifeļi” no jauna laida vaļā:

Cel kausuaugstpar draugā,

Cel kausuaugstpar draugu!

ĪMidzī vosveiks...

Gordons aizgāja atpakaļ pie mazās zāles. Logs bija matēts un vēl arī no iekšpuses aizsvīdis, tomēr šur tur bija lāsmeņi, pa kuriem varēja ielū-rēt. Viņš picplaka pie stikla. Ahā, rckur arī Flaksmens.

Bāra salons bija pārpildīts. Kā jau visas telpas, kad tu skaties no ielas aukstuma, tas likās neizsakāmi omulīgs. Misiņa spļaujamtraukos spoguļodamās, aiz režģa kamīna jautri sprēgāja uguns. Pat caur stiklu, šķiet, varēja sajust alus aromātu. Flaksmens sēdēja pie letes ar diviem zivsģīmjiem, kuri izskatījās pēc sevišķi nekaunīgiem apdrošināšanas aģentiem. Elkonis uz letes, kāja uz apmales, svēdrains alus kauss otrā rokā — resnis kaitējās ar blondo bāra meiču. Tā bija uzkāpusi uz krēsla, kārtoja plauktā alus pudeles un valšķīgi mēļoja pār plecu. Vārdi nebija saklausāmi, bet visu varēja saprast arī tāpat. Flaksmens pateica kādu varenu joku, zivju-ģīmji laida vaļā neķītrus smieklus, bet blondā drostaliņa, mulsi un reizē jūsmīgi ķiķinādama, grozīja glīto dupsīti.

Gordonam iesmeldzās sirds. Kā gribējās būt tur, vienkārši būt tur! Siltumā un gaismā, ar alu un cigaretēm, runāties ar vīriem un flirtēt ar meitēnu! Pie joda, kāpēc gan ne? Varētu aizsist kādu šiliņu no Flaks-mena, tas dos bez ierunām. Bezrūpīgi atsauksies: — Ehei, puis! Kā iet pa dzīvi? Ko? Šiliņu? Kāda runa! Ņem divus! Ķer, puis! — un aizlidinās pa mitro leti florīnu. Patiesībā Flaksmcnam nebija ne vainas.

Gordons uzlika roku uz durvīm. Pēc tam pat pastūma tās mazliet uz priekšu. Pa spraugu izlauzās silts dūmu un alus garaiņu mutulis: pazīstama, dzīvinoša smarža. Taču, tikko viņa nāsis to sajuta, visa dūša saskrēja papēžos. Nē! Tas nav iespējams. Viņš pagrieza durvīm muguru. Nevar ieklupt bārā ar četrarpus pensiem kabatā. Tu nedrīksti pieļaut, ka citi maksā par to, ko tu dzer! Plikatas pirmais bauslis. Viņš metās prom, glābdamies tumšajā ielā.

Cel kausuaugstpar DRA U-G Ū,

Laidzi vosveiks!

Laidzi vosveiks!

Cel...

Alus ieskandinātās balsis līgoja viņam pakaļ, pamazām noklusdamas tālumā. Gordons izvilka no kabatas trīspensi, atvēzējās un aizlidināja tumsā.

Viņš gāja mājās — ja to var saukt par iešanu. Labāk tā: viņš šļūca uz māju pusi. Atgriezties Viloubedroudā negribējās, bet viņš ar grūtībām turējās uz kājām. Muskuļi smeldza un papēži bija noberzti; bet tas pretīgais caurums bija vienīgā vieta visā Londonā, kur viņš bija nopircis tiesības apsēsties. Viņš klusi ielavījās priekštelpā, taču misis Vizbīčas aso dzirdi nespēja apmānīt. Kā parasti, gar durvju malu viņu noglūnēja saimnieces modrā acs. Droši vien bija tikai dažas minūtes pāri deviņiem. Ja palūgtu, viņš droši vien dabūtu vakariņas, taču misis Vizbīča gremztos un vaidētu tik izteiksmīgi, ka labāk jau likties gulēt ar tukšu vēderu.

Gordons sāka ceļu uz savu bēniņu kambari, taču jau pirmā kāpņu laidiena vidū salēcās: aizmugurē nodunēja divi klauvējieni. Pasts! Varbūt būs atrakstījusi Rozmarija!

Vēstuļu spraugas vāks pacēlās, tad, lēnās un grūtās pūlēs kā gārnis, atrijot pleksti, izvēma žūksni sūtījumu. Gordona sirds sāka sisties straujāk. Uz paklājiņa nokrita vismaz sešas vai septiņas vēstules. Vismaz viena no tāda lēveņa taču noteikti būs viņam! Misis Vizbīča, kā allaž, bija izšāvusies no sava midzeņa tai pašā brīdī, kad pastnieks pieklauvēja. Jāteic, ka divu gadu laikā Gordonam ne reizi nebija izdevies dabūt vēstuli, pirms saimniece tai bija uzlikusi savu ķepu. Viņa nenovīdīgi piespieda visu žūksni pie krūtīm, tad, pēc kārtas pārcilādama, izpētīja adreses. Pēc viņas izrīcībām šķita, ka ikkatrā aploksnē šīs mājas pavēlniece sagaida ko skandalozu: tiesas pavēsti, nepiedienīgu mīlas vēstulīti vai aborta drapju reklāmu.

— Mister Komstok, jums vēstule, — misis Vizbīča skābi novilka, sniegdama Gordonam viņa pastu.

Sirds sarāvās čokurā un pārstāja pukstēt. Aploksne iegarena — tātad nav no Rozmarijas. Ak! Adrese rakstīta ar viņa paša roku. Skaidrs, no kāda žurnāla. Patlaban “ļaudīs” bija divi viņa dzejoļi, viens “Kalifor-nijas apskatā”, otrs “Prīmulā”. Bet pastmarka nebija amerikāņu. Un “Prīmula” viņa dzejoli gumzā jau vismaz pusotru mēnesi. Žēlīgais Dievs, būs pieņēmuši!

Rozmarijas eksistence bija aizmirsta. Viņš izgrūda: — Paldies! — iestūķēja vēstuli kabatā un tēlotā mierā kāpa tālāk, bet, kolīdz misis Vizbīča viņu vairs nevarēja redzēt, joza, lēkdams pāri diviem pakāpieniem uzreiz. Šī aploksne jāatver bez citu klātbūtnes. Vēl neticis līdz durvīm, viņš jau bija sameklējis sērkociņu kārbiņu, taču pirksti drebēja tik briesmīgi, ka, aizdedzinot lampu, viņš ieplēsa dakti. Beidzot varēja apsēsties. Gordons izvilka vēstuli no kabatas, bet tai brīdī visa dūša saskrēja papēžos. Viņš sēdēja, nespēdams uzplēst aploksni. Pacēla pret gaismu, pataustīja, cik tā bieza. Nosūtītais dzejolis bija uz divām lapām... Tad, lamādams sevi par stulbeni, atplēsa aploksni. Izkrita dzejolis un šaura, glīta — ak, cik glītiņa! — pergamentpapīra loksne ar drukātu tekstu.

Redaktors ar nožēlu paziņo, ka atsūtītais manuskripts nav pieņemams.

Papīra strēmeli rotāja gravējums — sēru laurlapu vija.

Gordons skatījās mēmā niknumā. Laikam neviena pļauka nav tik iznīcinoša kā šāds paziņojums: uz to nav iespējams atbildēt. Pēkšņi viņš ar nāvīgu naidu ienīda savu smērējumu, neizturami kaunējās par to. Vēl nekad nav uzrakstīti tik vāji, tik stulbi pantiņi! Viņš neskatīdamies saplēsa aprakstītās lapas sīkos gabalos un ielidināja papīrgrozā. Vairs nekad nedomāt par šo peršu! Tomēr noraidījuma vēstulīti viņš nesaplēsa. Ar pirkstu galiņiem noglāstīja neizturami gludo papīru. Kāda eleganta lapiņa, un tik glīti nodrukāta. Uzreiz var redzēt, ka sūtītājs ir “labs” žurnāls — izmeklēti pārgudrs almanahs, kuru stutē turīga izdevniecība. Nauda, nauda! Nauda un kultūra! Viņš pats bija muļķis. Ir nu gan iedoma — sūtīt dzejoļus visādām “prīmulām”! It kā tur varētu pieņemt to, ko sacerējuši tādi kā viņš. Jau tas vien, ka dzejolis nebija uzdrukāts ar mašīnu, liecināja, ka viņš lien bez ziepēm. Tikpat labi būtu varējis atstāt vizītkarti Bekingemas pilī. Ko tad “Prīmulā” publicē — bariņu mantīgu pārgudreļu, gludenus pretekļus, kuri jau ar mātes pienu iezīduši labu dzīvi un izsmalcinātību. Kā var ienāk prātā spraukties šai mīksto pulciņā! Tomēr niknums neplaka. Maitas! Riebīgie pederasti! “Redaktors ar nožēlu paziņo!” Kur nu vēl saldāk, vēl cukuraināk! Būtu rakstījuši, kā ir: “Kur lien ar savām peršām! Mēs te drukājam savus bied-riniekus kopš Kembridžas laikiem. Stāvi pie ratiem, proletārieti!” Maitas, pretīgie, liekulīgie maitas!

Saņurcījis smalko lapeli, viņš aizmeta to prom un piecēlās. Jāliekas gulēt, kamēr vēl ir spēks izģērbties. Gultā vismaz būs silti. Tā, stop! Uzvilkt pulksteni, uzlikt modinātāju. Ierasto darbību secību viņš veica, iekšēji pārakmeņojies. Skatiens pārslīdēja aspidistrai. Jau divi gadi nodzīvoti šai drūmajā caurumā; divi drausmīgi, pilnīgi nevērtīgi gadi.

Septiņi simti izplcnderētu dienu ar naktīm, kas pārlaistas aukstā gultā. Nievas, neveiksmes, apvainojumi — visi atstāti bez atbildes. Nauda, nauda, pie visa vainīga nauda! Viņš ir tukšinieks — tādēļ Doringi viņam iespļauj sejā, “Prīmula” pasūta pie velna, Rozmarija atsakās atdoties. Caurkri-tējs sabiedrībā, mākslā, mīlestībā — visur. Un viss tikai tāpēc, ka viņam nav ne piķa kociņa galā.

Vajag atspēlēties, vismaz kaut kā. Nedrīkst iet gulēt, domājot par ņirdzīgo vēstulīti no žurnāla. Un Rozmarija, spindzele tāda! Kopš pēdējās vēstules pagājušas jau piecas dienas. Ja būtu kaut rindiņa no viņas, no “Prīmulas” dabūtais nokauts nebūtu tik smags. Apgalvo, ka mīl, bet gultā ar viņu neliekas, pat atrakstīt nevīžo! Tāda pati kā visi pārējie. Aizmirsusi, nicina, tāpēc ka viņš ir plikadīda un tukša vieta. Vajag uzrakstīt viņai pamatīgu vēstuli, paskaidrot, kāda ir jutoņa, kad tevi nīst un nievā, lai viņa vienreiz saprot, cik cietsirdīga ir tāda nevērība.

Gordons sameklēja tīru papīra lapu un augšā labajā stūrī uzrakstīja:

Viloubedrouda 31, 1. decembrī pīkst. 21:30

Tik tālu ticis, viņš apjauta, ka spēki ir galā. Viņš bija tik sagrauts, ka pat vēstules uzrakstīšana bija pārāk grūts uzdevums. Un vispār, kāda jēga? Viņa tik un tā nesapratīs. Sievietēm neko nevar ieskaidrot. Tomēr kaut kas jāuzraksta, kaut kas aizskarošs — jo tieši to viņš šai brīdī visvairāk vēlējās: sāpināt. Ilgu laiku perējis, viņš beidzot lapas vidū uzšņāpa:

Tu salauzi man sirdi.

Bez uzrunas, bez paraksta. Izskatījās tīri glīti — viena vienīga rindiņa, pašā vidū, un vēl viņa smalkajā “kulturālajā” rokrakstā. Bezmaz dzeja, vienrinde. Šī doma viņam bija mazs iepriecinājums.

Ielicis vēstuli aploksnē, viņš izgāja ārā un nosūtīja to no tuvākās pasta nodaļas turpat uz stūra, pēdējo pusotru pensu iemezdams pastmarku automātā.

V

— Tas tavs dzejolis būs nākamā mēneša “Antikristā”, — pa savu belc-tāžas logu izliecies, sacīja Rāvelstons.

Gordons, stāvēdams uz ielas, tēloja, ka nesaprot, par ko ir runa; patiesībā viņš saprata lieliski, viņš atcerējās visus savus dzejoļus.

— Kāds dzejolis? — viņš jautāja.

— Tas, par mirstošo prostitūtu. Pēc mūsu domām, ļoti spēcīgi uzrakstīts.

Gordons iepriecināts iesmējās, veiksmīgi nomaskēdams pašapmierinātību ar sardonisku uzjautrinājumu.

— Ā! Par mirstošo prostitūtu! Jā, jums laikam liekas, ka tādi sižeti ir mana stiprā puse. Nākamreiz iedošu par aspidistru.

Rāvelstona zēniskā, neparasti vērīgā seja, ko ieskāva kastaņbrūni mati, parāvās dziļāk logā.

— Neciešams aukstums, — viņš teica. — Nāc iekšā, parunāsim, kaut ko iekodīsim.

— Nē, nāc pats lejā. Es esmu paēdis. Aiziesim iedzert pa alum.

— Labi. Tūlīt būšu, tikai apaušu kājas.

Tā viņi bija pļāpājuši vairākas minūtes, Gordons uz ielas, Rāvelstons augšā pie loga. Par savu ierašanos Gordons ziņoja, nevis klaudzinādams pie durvīm, bet iemezdams rūtī akmentiņu. Ja vien no tā varēja izvairīties, viņš Rāvelstona dzīvoklī nemēdza iegriezties. Kaut kas tā gaisotnē viņu padarīja nemierīgu, viņš uzreiz sajutās kā neveikls, netīrs kantorists: pie Rāvelstona viss tik nepārprotami — lai arī neapzināti —

liecināja par piederību augstākai šķirai. Tikai uz ielas vai krogā viņš vairāk vai mazāk bija Rāvelstona līdzinieks. Pats “Antikrista” redaktors ļoti brīnītos, uzzinājis, ka šis četristabu dzīvoklis, ko viņš pats uzskatīja par šauru un pieticīgu, atstāj uz Gordonu šādu iespaidu. Mitināšanās Rīdžentparka malienā Rāvelstonam likās tas pats, kas dzīve graustos; viņš bija izraudzījies šo vietu en bon sociāliste tieši tāpat kā vīzdegunis apmetas pārbūvētā Mcifcras stallī, lai uz vēstuļpapīra varētu rakstīt smalko “Wl”. Kārtējais mēģinājums atkratīties no paša šķiras un kļūt par tādu kā goda proletārieti. Visi šie pūliņi, protams, ir lemti neveiksmei. Bagātnieks nekad nespēs ielīst nabaga ādā, jo bagātību, tāpat kā īlenu maisā, nevar noslēpt.

Pie ārdurvīm bija vara plāksnīte ar gravējumu:

P. V. H. RĀVELSTONS ANTIKRISTS

Redakcija atradās pirmajā stāvā, zem Rāvelstona dzīvokļa. “Antikrists” bija mēreni pārgudrs mēnešraksts ar versmaini kreisu, bet visai nenoteiktu ievirzi. Kopumā radās iespaids, ka to izdod dedzīgs sektants, kas Dievu aizstājis ar Marksu un pielūgsmes objekta maiņā sapinies ar dzejnieku — tradicionālo formu noliedzēju bandu. Tā nebija gluži Rāvelstona gaume, vienkārši viņam bija mīkstāka sirds, nekā redaktoram pieklātos, un autori bija padabūjuši viņu zem tupeles. “Antikristā” varēja nodrukāt gandrīz jebko, ja tikai redaktoram likās, ka sacerētājs ir izbadējies.

Pēc mirkļa Rāvelstons bija klāt, bez cepures, pa ceļam stīvēdams rokās ādas cimdus. Uzreiz bija redzams — jauneklim naudas netrūkst. Viņš bija tērpies bagāto inteliģentiņu uniformā: vecs tvīda mētelis (taču pašūts pie laba drēbnieka un, jo vecāks tas kļuva, jo aristokrātiskāk izskatījās), ļoti platas, pelēkas flaneļa bikses, pelēks svīteris, daudzus gadus nēsātas brūnas kurpes. Šajā ietērpā Rāvelstons uzskatīja par vajadzīgu ierasties visur, pat smalku ļaužu namos un dārgos restorānos — viņš izrādīja nicinājumu pret buržuju aizspriedumiem, nesaprazdams, ka tādu uzvedību var atļauties tikai augstāko slāņu pārstāvji. Būdams gadu vecāks par Gordonu, viņš izskatījās daudz jaunāks: ļoti garš, labi noaudzis, ar platiem pleciem un aristokrātiem raksturīgo laisko iznesību. Tomēr viņa žestos un sejas izteiksmē jautās kaut kāds ērmots vainīgums — viņš it kā nemitīgi palaida citus pa priekšu. Izsakot savas domas, viņš ar saliektu kreisās rokas rādītājpirkstu berzēja degunu. Vispār viņš ikkatrā savas dzīves brīdī bez vārdiem atvainojās par to, cik lieli ir viņa ienākumi. Kā Gordons ņēma ļaunā katru atgādinājumu par to, ka viņam kabatā svilpo vējš, tāpat Rāvelstonu varēja sāpināt, nevilšus pieminot viņa neierobežoto rocību.

— Es tā sapratu, ka tu esi paēdis? — Rāvclsons savā kulturālā bohē-mieša balsī pārjautāja.

— Jā, jau sen. Tu gribi aiziet vakariņās?

— Nē, nē, es arī esmu brangi ieturējies.

Rija divdesmit pāri astoņiem, un Gordons kopš pusdienlaika nebija dabūjis ne miltumiņa. Starp citu, Rāvelstons arī. Gordons nezināja, ka Rāvelstons ir izsalcis, bet Rāvelstons zināja, ka Gordons tāds ir, un Gordons to lieliski saprata. Tomēr katram bija savi iemesli melot. Viņi kopā ēda reti, gandrīz nekad. Gordons nepieļautu, ka maksā Rāvelstons, bet pats restorānus nevarēja atļauties. Pat tādas ēdnīcas kā Laionsa bufete un “ABC?” viņam bija par dārgu. Pirmdiena, viņa rīcībā vēl ir pieci šiliņi un deviņi pensi. Pāris alus kausus varētu atļauties, bet ne jau vakariņas ārpus mājas. Tiekoties ar Rāvelstonu, vienmēr ar neuzkrītošu manevru palīdzību tika izlemts, ka viņi nedarīs neko tādu, lai vajadzētu iztērēt vairāk par šiliņu, proti, viņi gāja iedzert alu. Tādējādi rika uzturēts šķitums, ka abu ienākumi necik daudz neatšķiras.

Viņi sāka iet. Gordons nemanāmi piesniecās Rāvelstonam tuvāk, labprāt būtu pat saņēmis viņu aiz rokas — bet skaidrs, ka neko tādu viņš nedarīja. Līdzās staltajam, lādzīgajam Rāvelstonam viņš izskatījās sīks, sabozies un nožēlojami noplucis. Viņš Rāvelstonu dievināja, tādēļ viņa klātbūtnē vienmēr kautrējās. Draugam bija brīnišķīgas manieres, bet vēl arī kaut kāds iedzimts krietnums, laipna attieksme pret dzīvi, kas ir gaužām reti sastopama. Saprotams, tas izrietēja no fakta, ka Rāvelstons bija bagāts. Ar naudu var nopirkt visus tikumus. Nauda ir lēnprātīga, tā ir laipnīga, tā neuzpūšas, tā netur sevi netiklu, tā nemeklē savai pašu labumu. Tomēr kaut kādā ziņā Rāvelstons atšķīrās no citiem naudasmaisiem. Vai nu veiksmes, vai apzinātas izvairīšanās pēc viņu nebija skārusi garīgā aptaukošanās, kas allaž nāk līdzi turībai. Patiesībā viņš visu dzīvi neatlaidīgi cīnījās, lai ar viņu tā nenotiktu. 'Pieši tādēļ viņš savai laiku un labu tiesu ienākumu atvēlēja nenozīmīga sociālistu žurnāliņa izdošanai. Un “Antikrists” nebija vienīgais — Rāvclstona nauda plūda uz visām pusēm. Viņu pastāvīgi izsūca vesela varza liekēžu, sākot ar dzejniekiem un beidzot ar trotuāru apgleznotājiem. Savām vajadzībām viņš atstāja apmēram astoņus simtus gadā un ari par to ļoti kaunējās. Tas nav īsteni proletārisks budžets, viņš zināja, taču ar mazāku summu tā arī nebija iemācījies iztikt. Astoņi simti gadā viņam bija tāds pats izdzīvošanai nepieciešams minimums kā Gordonam divas mārciņas nedēļā.

— Ka sokas? — Rāvelstons pēc brīža apvaicājās.

— Ak, kā parasti. Garlaicība. Dirni, mēļo ar vecām klukstēm par Hjū Volpolu. Man jau nekas nav pretī.

— Es biju domājis — īstenībā. Ar rakstīšanu. Kā veicas ar “Londonas baudām”?

— Kungs tētīt! Nepiemini, lūdzu! bis dabūšu sirmus matus.

— Vai tad nemaz nevirzās uz priekšu?

— Uz priekšu — nemaz. Drīzāk jau atpakaļ.

Rāvelstons nopūtās. Pildīdams “Antikrista” redaktora pienākumus, viņš bija tik ļoti pieradis uzmundrināt sašļukušus, ka tas jau bija kļuvis par viņa otro dabu. Viņš netincināja, negribēja par visām varēm uzzināt, kāpēc Gordons “nespēj” rakstīt, kāpēc visi mūslaiku dzejnieki “nespēj” rakstīt un kāpēc tas, ko viņi galu galā uzraksta, ir garlaicīgs kā sausu zirņu graboņa lielās bungās. Viņš sadrūvējās un līdzjūtīgi bilda:

— Jā, protams, šis nav dzejai labvēlīgs laiks.

— Kā naglai uz galvas.

Gordons piespēra kāju pie bruģa. Nu, kāpēc vajadzēja pieminēt “Londonas baudas”! Uzreiz bija jādomā par riebīgo, auksto istabu un apķēpāto papīru žūksni aiz aspidistras.

— Rakstniecība! — viņš izgrūda. — Kāda m---a! Kverni savā kaktā, spīdzini nervus, kuri vairs ne uz ko neatsaucas. Un kam tas šajos laikos vajadzīgs? Tad jau blusu dresēšana ir lietderīgāka.

— Nē, nē, nevajag zaudēt drosmi! Tu tomēr kaut ko dari, un par lielu daļu mūsdienu dzejnieku pat to nevar sacīt. Atceries kaut vai “Peles”!

— “Peles”! Jau iedomājoties vien šķebīgi.

Viņš ar derdzīgumu atcerējās štruntīgo astotdaļformāta burtnīciņu: četrdesmit vai piecdesmit šļauganu, gaudenu pantiņu, neattīstījušies izdzimteņi katrs savā burkā ar etiķeti. “Ārkārtīgi daudzsološs” (Times lit. pielikums), kā tad. Pārdoti simt piecdesmit trīs eksemplāri, pārējais ieskaitīts pārpalikumos. Kā salts žņaudziens viņu sagrāba nicinājums un šausmas, ko nereti, domājot par paveikto, izjūt katrs mākslinieks.

— Sprāgoņa, — viņš teica. — Pretīgs sprāgoņa, kā tāds embrijs pudelē.

— Ak, zini, man liekas, tā notiek ar ļoti daudzām grāmatām. Šajos laikos dzeju nevar pārdot milzīgos metienos. Pārāk liela konkurence.

— Ne jau tas. Beigti un pagalam ir paši dzejoļi. Tajos nav dzīvības. Un tāds ir viss, ko es rakstu. Nedzīvi, vārgulīgi. Pat nevis riebīgi vai prasti — tie ir mirlas, nekas vairāk: mirlas. — Divreiz atkārtots, šis apzīmējums atbalsojās viņa prātā, un pa šīm sliedēm doma aizritēja tālāk: — Mani dzejoļi ir miruši vārdi, jo es pats esmu sprāgonis. Es, tu. Visi ir sprāgoņi. Miroņi, kas klīst mirušā pasaulē.

Rāvelstons atsaucās, kaut ko neskaidri (bet sazin kāpēc vainīgi) nomurminādams. Viņi bija nonākuši līdz iemīļotajam tematam — vismaz Gordonam tas bija viens no mīļākajiem: par mūsdienu dzīves bezjēdzību, draņķīgumu un nolemtību. Neviena abu tikšanās nepagāja, vismaz pusstundu neparunājot šādā garā. Tiesa, Rāvelstons tādos brīžos jutās mazliet neveikli. Protams, viņš zināja, ka tieši tāda bija arī “Antikrista” sūtība — sludināt, ka dzīve pūstošā kapitālisma spaidos ir bezcerīga un nekam nederīga, tomēr pats redaktors to zināja tikai teorētiski. Ja var pārtikt no astoņiem simtiem gadā, to izjust nav iespējams. Lielākoties, kad Rāvelstons nedomāja par ogļračiem, ķīniešu kūlijiem vai Midlsboro bezdarbniekiem, viņam dzīve likās visnotaļ jauka padarīšana. Vēl jo vairāk, viņš naivi ticēja drīzai sociālisma uzvarai, pēc kuras viss būs, kā vajag. Gordons, viņaprāt, mūžīgi pārspīlēja. Tā nu viņiem bija nelielas, smalkas domstarpības, taču Rāvelstons bija pārāk labi audzināts un to nelika manīt.

Ar Gordonu bija citādi. Viņš iztika ar divām mārciņām nedēļā, tādēļ ienaids pret mūsdienu dzīvi, alkas pieredzēt, kā derdzīgā naudinieku civilizācija tiek sabumbota lupatās, viņu plosīja no visas tiesas. Šobrīd abi gāja uz dienvidiem, pa satumsušām, mēreni pieklājīgām ielām, gar kurām rindojās dzīvojami nami un izretis gadījās kāda aizslēģota tirgotava. No reklāmas palaga kādas mājas galā jardu platu idiota smaidu ņirdza laternu izblieķētā Rolanda Buttas seja. Vienā no apakšstāva logiem Gordons pamanīja šļauganu aspidistru. Londona! Jūd/.u jūdzēm ķēmīgi, vientuļi nami, sašķelti dzīvoklīšos un atsevišķās istabās; nav mājvietu un nav saimju, tikai čurmuļos saķepuši bezdomu radījumi, kas, kūtri atdodamies iznīcības varai, lēni slīd pretī kapa malai! Pa ielām klīst dzīvi miroņi, tā viņam likās. Neienāca prātā, ka viņš vienkārši piedēvē pasaulei savu iekšējo haosu. Domas atgriezās pie trešdienas vakara, kad viņš bija ilgojies izdzirdēt ienaidnieka acroplānu tuvošanos Londonai. Satvēris Rāvelstonu aiz rokas, Gordons apstājās un nikni norādīja uz Rolandu Buttu:

— Tu tikai paskaties uz to riebeklību! Skaties, skaties! Vai tev nepaliek šķērmi ap dūšu?

— Jā, man jāatzīst, tas aizvaino estētiskās jūtas. Bet es nedomāju, ka tas būtu sevišķi svarīgi.

— Skaidrs, ka tas ir svarīgi! Visa pilsēta ar tādiem pieķēzīta!

— Zini, bet tas jau nebūs ilgi. Kapitālisms savā pēdējā stadijā. Nezinu, vai par tādiem niekiem vajadzētu uztraukties.

— Bet tas nemaz nav nieks! Paskaties uz to viepli — tajā var ieraudzīt visu mūsu civilizāciju! Trulprātība, tukšums, izmisums! l ādu redzot, nevar nedomāt par kondomiem un ložmetējiem. Klausies, es pirms pāris dienām patiešām ilgojos, kaut sāktos karš. Es alku pēc tā, bezmaz raudādams.

— Diemžēl, redzi, vismaz puse Eiropas jaunatnes vēlas to pašu.

— Jācer! Tad varbūt kas tiešām notiks.

— Veco zēn, nevajag tā runāt! Ar vienu reizi pilnīgi pietika.

Gordons sāka iet un iekarsis runāja tālāk:

— Kāda ir mūslaiku dzīve! Tā vispār nav dzīve, bet čūskulājs, pus-dzīve-pusnāve! Paskaties uz šīm nolādētajām mājām, uz bezjēdzīgajiem ļautiņiem, kas tajās gaida savu galu! Man dažreiz liekas, ka mēs visi jau esam nosprāguši un staigājam trupēdami.

— Klau, vai tad tu pats neredzi savu kļūdu? Tu runā, it kā tā būtu pilnīga bezizeja, bet atliek proletariātam ņemt varu savās rokās, un viss mainīsies.

— Ko, sociālisms? Neko negribu dzirdēt.

— Tev vajadzētu palasīt Marksu, Gordon, tik tiešām vajadzētu. Tad tu saprastu, ka šis laikmets ir pārejošs, viena no stadijām. Tā neturpināsies mūžīgi.

— Ej nu ej! Man gan liekas, ka turpināsies.

— Šis vienkārši ir tāds neveiksmīgs laiks. Mums jāmirst, lai varētu iestāties atdzimšana, ja tas neizklausās pārāk samāksloti.

— Mēs mirstam jau tagad, bet atdzimšanas pazīmes kaut kā nav manāmas.

Rāvelstons paberzēja degunu.

— Mjā, droši vien būtu vajadzīga ticība. Un cerība arī.

— Tu gribēji teikt — nauda, — Gordons drūmi izlaboja.

— Nauda?

— Tā gan. Par ko nopirkt optimismu. Piecas mārciņas nedēļā, tad, jādomā, pat es kļūšu par sociālistu.

Rāvelstons saduga un sāka raudzīties projām. Ka tevi jupis, atkal tā nauda! Vienmēr visu izjauc! Gordons ilgojās, kaut neko nebūtu sacījis. Runājot ar kādu, kas ir bagātāks par tevi, naudu nekādā gadījumā nedrīkst pieminēt. Vai arī, ja tomēr piemini, tai jābūt abstraktai, naudai ar lielo “N”, nevis monētām, kas šķind tavā kabatā un nešķind manā. Taču viņu kā ar magnētu vilka pie šīs nolādētās tēmas. Agri vai vēlu, jo īpaši tad, ja bija iztukšoti pāris alus kausi, viņš vienmēr sāka vervelēt par to, cik gauži sūra ir dzīve ar divām mārciņām nedēļā. Dažreiz, tikai tāpēc vien, ka paniski baidījās sarunāt ko lieku, viņš izmuldēja kaut ko sevišķi žēlu — piemēram, ka jau divas dienas nav smēķējis vai ka viņa veļa ir caurumaina, bet mētelītis ieķīlāts. Nē, šovakar nekas tāds neatskanēs, Gordons sevī nozvērējās. Aši tika mainīts sarunas priekšmets, un naudas vietā viņi sāka pārspriest sociālismu vispār. Rāvelstons jau kuro gadu mēģināja pievērst Gordonu kreisajām idejām, bet pagaidām nebija spējis izraisīt ne mazāko interesi. Viņi gāja garām stipri noplukušam kroģelim uz tumšas sānieliņas stūra. Likās, ap to vēdī skāņa alus suta. Rāvelstonam šī smaka derdzās, viņš jau gribēja pielikt soli, kad Gordons iekairināts apstājās.

— Ak Kungs! Kā derētu iedzert! — viņš sacīja.

— Man arī nebūtu iebildumu, — atbildēja pieklājīgais Rāvelstons.

Gordons atvēra lielās zāles durvis, un draugs viņam sekoja. Rāvelstons mēģināja sev iestāstīt, ka viņam patīk krogi un, jo dzertuve vienkāršāka, jo labāk. Krogi ir īsteni proletāriski, tajos tu kā līdzīgs ar līdzīgu vari sastapt strādnieku šķiras pārstāvjus. Vismaz tāda bija teorija; praksē Rāvelstons uz krogiem gāja vienīgi kopā ar Gordonu vai citiem noskran-dušiem dzejniekiem un tajos vienmēr jutās kā circenis karstās sprikstīs. Iekšā gaiss bija piesmirdis, taču drēgns. Viss bija netīrs un piedūmots, griesti zemi, grīda nokaisīta ar zāģu skaidām, uz vienkāršajiem dēļu galdiem — apļi no tēvutēvu alus kausiem. Vienā stūrī četras briesmek-les ar pupiem kā melonēm strēba porteri un nelabi zākājās par kādu misis Krupu. Bordeļa madāmai līdzīgā saimniece — gara, nīgra sieviete ar melnām uzacīm, — masīvās rokas sakrustojusi, stāvēja aiz letes un noskatījās, kā četri strādnieki un pastnieks mētā šautriņas. Lai tiktu līdz letei, vajadzēja pieliekties un sprukt garām spēlētājiem. Pēkšņi iestājās klusums, un visi ziņkāri blenza uz Rāvelstonu. Uzreiz redzams — džend-menis; tādi alus zālēs nemaz tik bieži neiegriežas.

Rāvelstons izlikās nemanām. Viņš nevērīgi atbalstījās pret leti un, novilcis cimdu, meklēja kabatā naudu. — Ko tev paņemt? — viņš apvaicājās.

Taču Gordons jau bija izspraucies priekšā un sitināja pret leti šiliņu. Par pirmajiem kausiem noteikti jāsamaksā tev! Goda lieta! Rāvelstons sāka spraukties uz vienīgā brīvā galdiņa pusi. Pret leti atzvilis meln-strādnieks pagriezās uz elkoņa un nopētīja viņu ar ilgu, izaicinošu skatienu. “Kundziņš atvilcies!” viņš nepārprotami domāja. Nāca Gordons, balansēdams divus pintes kausus ar tumšo alu. Kausi bija no lēta stikla, biezi kā ievārījuma burkas, blāvi un taukaini; virs alus plaka šķidra putu kārtiņa. Tabakas dūmi blīvējās gaisā kā šaujampulvera aizsegs. Rāvelstons pamanīja pie letes krietni pilnu spļaujamtrauku un novērsās. Prātā ienāca, ka šis alus izsūknēts no kāda mitreņu apsēsta pagraba pa jardiem garām glumām caurulēm, bet glāzes vispār nekad nav mazgātas, tikai paskalotas šūmainā ūdenī. Gordons bija Joti izbadējies. Kāda sier-maize būtu īsti laikā, taču, paņemot ēdamo, nāktu gaismā tas, ka viņš nav vakariņojis. Ietempis krietnu kluncienu alus, viņš aizkūpināja cigareti, tā kaut cik aizmirsdams izsalkumu. Arī Rāvelstons iedzēra malku un uzmanīgi nolika savu kausu uz galda. Tipisks Londonas alus, šķebina un vēl atstāj kaut kādu ķīmisku pēcgaršu. Gribot negribot prātā nāca Burgundijas vīni. Viņi turpināja strīdēties par sociālismu.

— Zini, Gordon, tev tiešām pēdējais laiks sākt lasīt Marksu, — teica Rāvelstons, apskaities riebīgā alus dēļ un tādēļ runādams ne tik vainīgi nekā parasti.

— Neparko, tad jau labāk misis Hampfriju Vordu, — Gordons atsaucās.

— Bet vai tad tu pats neredzi, ka uzvedies neloģiski? Tu nemitīgi atmasko kapitālismu, taču atsakies atzīt vienīgo alternatīvu. Nevar bāzt galvu smiltīs! Jānostājas vai nu kapitālisma, vai sociālisma pusē, citas iespējas nav.

— Nu, mani šis sociālisms it nemaz neinteresē. Jau iedomājoties vien par to, man nāk žāvas.

— Bet kādi īsti ir tavi iebildumi pret sociālismu?

— Iebildumu nav daudz — tikai tas, ka šis sociālisms nevienam nav vajadzīgs.

— Ko tu runā, tās taču ir pilnīgas aplamības!

— Proti, nav vajadzīgs nevienam, kurš saprot, kāda patiesībā būs sociālisma solītā gaišā nākotne.

— Ak tā? Un kāda, tavuprāt, tā būs?

— Manuprāt? Kaut kas līdzīgs Oldesa Hakslija “Brīnišķīgajai jaunajai pasaulei”, vienīgi smiekli nenāks. Četras stundas dienā paraugfabrikā, pievelkot skrūvi numur 6003. Komūnas virtuvē saņemot sviestpapīrā iesaiņotas pārtikas devas. Kopus pārgājieni no nama, kurā dzīvojis Markss, uz namu, kurā dzīvojis Ļeņins, un atpakaļ. Uz katra stūra bezmaksas abortu klīnikas. Tas viss, bez šaubām, ir ļoti labi. Tikai mums to negribas.

Hāvelstons nopūtās. Šādu sociālisma izpratni viņš reizi mēnesī punktu pa punktam iznīcināja “Antikrista” lappusēs. — Nu, labi. Bet ko jums gribas?

— Nav ne jausmas. Mēs varam zināt tikai to, ko mums negribas. Tur arī slēpjas mūsdienu cilvēka nelaime. Mēs esam iestrēguši un stāvam kā Buridāna ēzelicnc. Tiesa, ir trīs izvēles iespējas, nevis divas, bet visas trīs ir kā rūgta nāve. Sociālisms būtu pirmā.

— Kādas tad ir abas pārējās?

— Nu, man domāt, pašnāvība un katolicisms.

Baznīcas noliedzējs Rāvelstons pārsteigts iesmējās. — Katolicisms? Tu nopietni uzskati to par alternatīvu?

— Kāpēc ne? Intcliģcntiņi lien kā uzmedoti.

— Ne jau īstā inteliģence! Kaut gan, protams, Eliots... — Rāvelsto-nam bija jāatzīst.

— Un būs vēl citi, tu redzēsi. Kā rādās, zem Mātes Baznīcas spārniņa ir omulīga čučēšana. Mazliet nehigiēniski, protams, toties droši un mierīgi.

Rāvelstons prātodams berzēja degunu. — Man jau nu liekas — tas ir tikai vēl viens pašnāvības veids.

— Savā ziņā — protams. Sociālisms tāpat. Gan viens, gan otrs ir izmisuma solis. Es pats nespētu izdarīt pašnāvību, īstu pašnāvību. Pārāk gļēvi un padevīgi. Netaisos atdot kādam citam savu zemes tiesu. Vispirms jānožmiedz dažs labs ienaidnieks.

Rāvelstons atkal palaida smiekliņu. — Kuri tad ir tavi ienaidnieki?

— Hā — visi, kuriem gadā iznāk vairāk par pieciem simtiem.

Iestājās neveikls klusums. Rāvelstonam pēc ienākumu nodokļa nomaksas gadā droši vien iznāca vairāk par diviem tūkstošiem. Gordons mūžīgi izspēra kaut ko tamlīdzīgu. Lai pārtrauktu neērto pauzi, Rāvelstons satvēra kausu, saņēmās un norija divas trešdaļas pretīgās žurgas — pietiekami, lai varētu apgalvot, ka viņa kauss ir iztukšots.

— Piebeidz arī savu! — viņš mudināja uzspēlētā sirsnīgumā. — Laiks otrajai kārtai!

Gordons izdzēra pēdējos malkus un atdeva Rāvclstonam kausu. Tagad var atļaut, lai viņam izmaksā. Pirmos bija uzsaucis viņš, gods saglabāts. Rāvelstons uzmeta kūkumu un devās uz letes pusi. Kolīdz viņš piecēlās, visi sāka blenzt. Melnstrādnieks, kurš joprojām zvāļājās pie letes ar neizdzerto kausu rokā, noskatījās klaji aizskaroši. Rāvelstons nolēma šeit dabūjamam alum vairs nepieskarties.

— Vai divus dubultos viskijus varētu, lūdzu? — viņš kā atvainodamies vaicāja.

Nīgrā saimniece bolījās. — Ko? — viņa noprasīja.

— Divus dubultos viskijus, lūdzu.

— Te nekāda viskija nav. Stipros dzērienus netirgojam. Mums te ir alus krogs.

Melnstrādnieks smīnēja ūsās. “Atvilcies,---kundziņš!” viņš domāja.

“Alus krogā prasīs kaut kādu---viskiju!” Rāvelstona bālā seja pietvīka.

Viņš nebija zinājis, ka ne visi lētie krogi var atļauties alkohola tirdzniecības licenci.

— Tad varbūt varētu “Bcsu”? Divas pudeles pa pintei.

Pintes pudeļu viņiem nebija. Vajadzēja ņemt četras puspintes. Tas bija ļoti pieticīgs krogs. Gordons labpatikā iestrēba lielu “Bcsa” malku. Stiprāks nekā mucas alus, kūsā un kņudina rīkli un, iedzerts tukšā dūšā, uzreiz sakāpa galvā. Sāka vilkt uz filozofiju un činkstēšanu. Viņš gan bija apņēmies neīdēt par savu nabadzību — bet kas par to, ko gribu, to runāju!

— Pie pakaļas visu, ko mēs te runājām.

— Ko pie pakaļas?

— Visas tās blēņas par sociālismu un kapitālismu, mūsdienu pasauli un

pārējie s---i. Man pie pakaļas tā mūsdienu pasaule! Ja arī visa Anglija

nevarēs pad—t aiz bada, man vienalga, ka tikai man un vēl dažiem ir labi.

— Vai tikai tu mazliet nepārspīlē.

— Nemaz. Visas šīs mūsu runas... mēs tikai pārnesam uz pasauli to, kā jūtamies. Bet jūtamies mēs atkarībā no tā, cik ir kabatā. Es valkājos pa Londonu un gvelžu: miroņu pilsēta, mūsu civilizācija mirst, kaut nu sāktos karš un vēl Dievs zina ko — bet kāpēc? Tāpēc, ka man maksā divas mārciņas nedēļā, bet es gribu piecas.

Rāvelstons, kuram atkal netieši tika atgādināta viņa turība, ar kreisās rokas rādītājpirkstu sāka berzēt degunu.

— Zināmā mērā tev, protams, ir taisnība. Markss rakstīja par to pašu. Katra ideoloģija atspoguļo ekonomiskos apstākļus.

— Atkal tu ar savu Marksu! Tu pat iztēloties nespēj, ko nozīmē ķeipt ar divām mārciņām nedēļā. Varētu padomāt — grūti; hā, būtu jau varen smalki, ja tas būtu tikai grūti. Tā ir viena nolādēta, riebīga, zemiska smer-delība! Nedēļu pēc nedēļas viens pats — ja nav naudas, nav arī draugu. Uzdodies par rakstnieku, bet neesi spējīgs neko uzcept, jo esi pārāk nodzinies. Dzīvo kā mitrene gļotainā pazemē, kaut kādā civilizācijas kloākā.

Viņš bija ieskrējies. Nepagāja ne reize, lai Gordons nesāktu spriedelēt šādā garā. Tas bija neizturami vulgāri, un Rāvelstons jutās briesmīgi neveikli. Tomēr Gordons nespēja valdīties. Vajadzēja kādam izkratīt sirdi, un Rāvelstons bija vienīgais, kas spēja saprast. Nabadzību, kā jebkuru pūžņainu jēlumu, laiku pa laikam vajag atklāt. Viņš sāka sīki un pamatīgi aprakstīt savu derdzīgo dzīvi Viloubcdroudā. Ilgi klāstīja par samazgu un kāpostu dvaku, pieķepušajām mērces pudelēm ēdamistabā, pretīgo ēdienu, aspidistrām. Izstāstīja par zaglīgo tējas dzeršanu un viltību ar lietisko pierādījumu slīcināšanu klozetā. Rāvelstons, vainīgs un nožēlojams, blenza glāzē, ko lēni grozīja starp pirkstiem. Krūtis spieda labā iekškabata, kurā — kā viņš lieliski zināja — līdzās biezai, zaļai čeku grāmatiņai glaudīgi gulēja astoņas mārciņu banknotes un divdesmit šiliņi papīrnaudā. Cik drausmīgas ir visas šīs trūkuma nianses! Un tas, par ko stāsta Gordons, nemaz nav īsta nabadzība, ļaunākajā gadījumā — tās pierobeža. Bet ko lai iesāk īstie trūkumcietēji? Ko lai iesāk Midlsboro bezdarbnieki, septiņi vienā istabā par divdesmit pieciem šiliņiem nedēļā? Kā var staigāt pa pasauli ar mārciņām un čeku grāmatiņām kabatā, kad citiem klājās tik briesmīgi?

— Nolādēts, — viņš vairākas reizes bezspēcīgi murmināja. — Nolādēts, — sevī prātodams — tāda bija viņa parastā reakcija —, kā panākt, lai Gordons piekrīt aizņemties no viņa desmitnieku.

Viņi paņēma vēl vienu kārtu dzeramo, par kuriem atkal samaksāja Rāvelstons, un tad izgāja uz ielas. Rūtu laiks atvadīties. Gordons nekad neuzkavējās Rāvelstona sabiedrībā ilgāk par dažām stundām. -Sarunāties ar bagātniekiem, tāpat kā uzturēties augstu kalnos, drīkst ļoti ierobežotu laiku. Rija tumšs, ne mēness, ne zvaigžņu, pūta drēgns vējš. Nakts, alus un blāvā laternu gaisma iedvesa Gordonam drūmu apskaidrību. Nevienam bagātniekam, arī tik lādzīgam kā Rāvelstons, nav iespējams izskaidrot, cik nolādēta riebeklība ir trūkums. Tieši tādēļ to izskaidrot vajadzēja ar jo lielāku skubu.

— Vai tu esi lasījis Coscra “Likumnieku”?

— “Likumnieku”? Laikam ne, nav palicis prātā. Par ko tur bija?

— Es arī neatceros, tikai pirmās sešas strofas, kur bija par nabadzību. Ja tu esi plikdirsis, visiem ir tiesības tevi mīdīt kājām! Visi grib tevi pa-rnīdīt! Nabadzība izraisa naidu, visi zina, ka tev nav naudas. Tevi aizskar tāpat vien, jo tas ir patīkami, turklāt tu necirtīsi pretī.

— Ak, kā tu runā! — Rāvelsonam sirds apskrējās. — Cilvēki nav tik ļauni!

— Hā! Tu nezini, kā tas notiek!

Par to, ka “cilvēki nav ļauni”, Gordons neko negribēja dzirdēt. Viņš ar rūgtu baudu turējās pie ieskata, ka visi jjrib mīdīt viņu kājām tāpēc, ka viņam nav ne graša pie dvēseles. Un pēkšņi, ar šausmām aptverdams, ka nespēj rimties, viņš jau pūta vaļā par to, kas viņam jau divas dienas grauza un kremta — par pliķi sejā, ko ceturtdien bija dabūjis no Do-ringiem. Necik nekaunēdamies, viņš izstāstīja visu no sākuma līdz galam. Rāvelstonam mute palika vaļā. Viņš nesaprata, par ko Gordons tā plosās. Krist izmisumā tāpēc, ka neesi ticis uz kaut kādu idiotisku literāru tējas vakaru? Absurds! Viņš uz literārām tējām neietu, pat ja viņam par to maksātu. Kā visi bagātnieki, Rāvelstons daudz biežāk centās izvairīties no sabiedrības, nevis to meklēja.

— Klau, — viņš Gordonu pārtrauca, — tev nevajadzētu tik viegli ņemt ļaunā. Tādi tējas vakari taču ir tīrā laika nosišana!

— Tu nesaproti, galvenais nav kaut kāds tējas vakars, bet attieksme! Viņi domā, ka var mierīgi iespļaut tev sejā tikai tāpēc, ka tu esi plikadīda.

— Bet ir taču pilnīgi iespējams, ka tas bija kaut kāds nelaimīgs pārpratums. Kāpēc tu uzreiz domā, ka spļāviens sejā?

— “Ja nabags esi, brālis tevi nīst”[5], — citēja stūrgalvīgais Gordons.

Rāvelstons, kurš cienīja pat mirušo viedokļus, berzēja degunu.

— Tā saka Coscrs? Baidos, ka man jāsaka — es viņam nepiekrītu. Patiesībā neviens trūcīgos ļaudis nenicina.

— Nicina gan! Un pilnīgi pamatoti. Tu esi pretīgs. Kā tajās reklāmās, kur slavina mutes skalojamo ūdeni ar piparmētrām: “Kāpēc viņš allaž ir viens? Viņa panākumus grauj nesvaiga elpa.” Nabadzība ir garīgi nesvaiga elpa.

Rāvelstons nopūtās. Gordons bija neizturami stūrgalvīgs. Viņi sāka iet, turpinādami strīdēties: Gordons — kaismīgi, Rāvelstons — vārgi protestējot. Šādās vārdu cīņās Rāvelstons bija bezspēcīgs. Saprotams, ka Gordons pārspīlē, taču viņam iebilst bija grūti. Ko viņš var teikt? Viņš bija bagāts, bet Gordons — nabadzīgs. Kā lai strīdas par nabadzību ar patiesi nabadzīgu cilvēku?

— Bet kā pret tukšiniekiem izturas sievietes! — Gordons stabulēja. — Punkts uz uz “i” visā šajā naudas cūcībā — sievietes!

Rāvelstons skumīgi pamāja ar galvu. Šī atziņa jau likās cik necik pamatota. Viņš atcerējās savu draudzeni Hermioni Sleitcri. Viņu sakars ilga jau divus gadus, taču par precēšanos abi nedomāja. “Pārāk liela noņemšanās,” mēdza sacīt Hermione. Viņa, protams, bija bagāta — tas ir, viņas senči tādi bija. Rāvelstons atcerējās Hermioncs plecus, platus, gludus un spēcīgus — viņa it kā iznira no saviem tērpiem kā nāra no jūras; viņas ādu un matus, no kuriem vēsmoja silts miegainums kā no kviešu lauka saulē. Dzirdot vārdu “sociālisms”, Hermione vienmēr žāvājās un “Antikristu” atteicās pat atšķirt. “Nestāsti man par zemākajām šķirām,” viņa atvairījās. “Es viņus neieredzu. Viņi smird.” Rāvelstons viņu dievināja.

— Jā, ar sievietēm tiešām ir grūti, — viņš piekrita.

— Tās nav nekādas grūtības, tas ir viens elles lāsts! Ja tev nav naudas, protams. Kad tu kverni uz sēkļa, sievietes tev pat virsū neskatās.

— Manuprāt, tu sabiezini krāsas. Nav taču nemaz tik briesmīgi.

Gordons neklausījās.

— Kāda ģeķība spriedelēt par visādiem sociālismiem un tamlīdzīgi, ja pietiek paskatīties uz sievietēm! Sievietes grib tikai vienu — naudu; viņām vajag naudu savam miteklim un diviem bērniņiem, mēbelēm no Dreidža un aspidistrai. Viņu prātiņā vienīgais grēks ir nevēlēšanās raust naudu. Nav sievietes, kura nevērtētu vīrieti pēc ienākumiem. Protams, viņas pašas izsakās citādi. “Tik jauks vīrietis,” viņas saka, un tas nozīmē — pilnas kabatas naudas. Ja tev salmi vēderā, tu nekad nebūsi jauks. Tu esi kā spitālīgais. Grēkojis pret aspidistru.

— Šīs aspidistras tev neparko nedod mieru, — ieminējās Rāvelstons.

— Aspidistras ir bezmaz pats galvenais! — Gordons paziņoja.

Rāvelstons berzēja degunu un apjucis lūkojās tālumā.

— Klau, Gordon, vai drīkstu uzdot jautājumu? Vai tev ir draudzene?

— Ka tevi piķis! Nemaz nepiemini!

Un viņš sāka stāstīt par Rozmariju. Rāvelstons Rozmariju nepazina. Gordons šai brīdī neatcerējās, kā Rozmarija izskatās, neatcerējās, cik ļoti pats viņu mīl un viņas maigo pieķeršanos, cik laimīgi viņi vienmēr ir retajās reizēs, kad izdodas pabūt kopā, cik iecietīgi Rozmarija panes viņa nejēdzīgās izdarības. Vienīgais, par ko viņš spēja domāt, — ka Rozmarija ar viņu neguļ un jau nedēļu nav atrakstījusi ne rindiņas. Drēgnajā naktī, sadzēries alu, viņš jutās pamests un nelaimīgs. Rozmarija bija “cietsirdīga” — neko citu viņš neatminējās. Ar kroplu baudu, tādēļ vien, lai paspīdzinātu sevi un ari Rāvelstonam liktu justies neveikli, viņš sāka izgudrot Rozmarijas raksturu. Viņš gleznoja bezsirdīgu būtni, kura ar viņu izklaidējas un reizē nicina, rotaļājas ar viņu, nelaizdama sev klāt, bet katrā ziņā uzreiz iekristu viņa apkampienos, ja tikai viņam būtu kaut cik naudas. Rāvelstons, kurš Rozmariju nekad nebija redzējis, iejaucās, līdz galam nenoticējis:

— Paga, Gordon, es nesaprotu. Šī meitene, mis... mis Vatcrlova, es pareizi saklausīju? Šī Rozmarija — vai tad viņa par tevi vispār nedomā?

Gordons attapās, ka mazliet pāršāvis pār svītru. To, ka Rozmarija nemaz par viņu nedomā, viņš nevarēja apgalvot.

— Kā nu ne — domā gan. Viņai pašai droši vien šķiet, ka pat ļoti domā. Bet par maz, vai tad tas nav skaidrs? Viņa nemaz nevar citādi, es taču esmu tukšinieks. Vienmēr tikai nauda un nauda!

— Nevar būt, ka nauda ir tik ļoti svarīga. Galu galā, ir taču citas lietas.

— Kādas? Vai tiešām tu neredzi, ka vīrietis bez naudas nav nekas? Vīrieti veido viņa ienākumi. Vai tad bez naudas var savaldzināt meiteni? Tev nav pieklājīgu drēbju, tu nevari aizvest viņu uz restorānu vai uz teātri, brīvajās dienās nekur nevari aizbraukt, tu nevari būt spridzīgs un interesants. Ir stulbi apgalvot, ka naudai nav nozīmes. Un kā vēl ir! Ja tu esi pliks un nabags, tev nav pat, kur ar meiteni satikties. Mēs ar Roz-mariju tiekamies tikai uz ielas vai gleznu galerijās. Viņa dzīvo kaut kādā nejēdzīgā sieviešu kopmītnē, bet mana Viloubedroudas cerberiene neļauj vest mājās sievietes. Draudzējoties ar mani, Rozmarijai atliek vienīgi bezgalīga blandīšanās pa riebīgi slapjām ielām. Vai tā ir kāda romantika?

Rāvelstons bija ļoti nomākts. Kāds murgs — nevari pat uzaicināt meiteni kaut kur aiziet! Viņš mēģināja būt brašs un kaut ko pateikt, taču nespēja. Ar vainīgumu un iekāri atcerējās Hermiones kailo augumu, zeltainu kā nobriedis auglis. Ja nekas nebūs atgadījies, viņa šovakar iegriezīsies. Droši vien jau ir klāt un gaida. Viņš iedomājās bezdarbniekus Midlsboro: bezdarbnieki gan dzīvo briesmīgā seksa badā. Viņa māja bija pavisam tuvai. Rāvelstons paskatījās augšup — jā, logi ir gaiši, tātad Her-mionc jau ieradusies. Viņai bija sava atslēga.

Kad “Antikrista” redaktora miteklis jau bija pavisam līdzās, Gordons neuzkrītoši manījās Rāvelstonam tuvāk. Vakars bija galā, laiks atvadīties no dievinātā drauga un vilkties uz savu riebīgo, tukšo alu. Tā beidzās visi vakari: vispirms tukšas ielas, tad auksta istaba, tukša gulta. Tūlīt Rāvelstons teiks: “Varbūt ienāksi?” — un viņš, sava goda ķīlnieks, atbildēs: “Nē.” Nekad pārāk ilgi neuzmācies tiem, kurus mīli, — vēl viens tukšinieka bauslis.

Viņi apstājās pie ārdurvīm. Rāvelstons uzlika cimdoto roku uz metāla zedeņa pīķa.

— Varbūt ienāksi? — viņš nepārliecinoši aicināja.

— Nē, paldies. Man laiks uz mājām.

Rāvelstona pirksti sažņaudzās ap piķi. Viņš pavilka vārtiņu viru uz savu pusi, taču iekšā negāja. Neveikli, pāri Gordona galvai skatīdamies tālumā, ierunājās:

— Klausies, Gordon, vai tu neapvainosies, ja es tagad kaut ko pateikšu?

— Ko?

— Nu, saproti, man tas viss likās tik šausmīgi, tas, ko tu stāstīji par savu draudzeni. Ka tu nevari viņu nekur uzaicināt, un tā joprojām. Drausmīgi, nav vārdam vietas.

— Ko tu, nav jau nekas svarīgs.

Izdzirdot, kā Rāvelstons saka “drausmīgi”, Gordons apjēdza, ka ir pārcenties. Kāpēc viņam vajadzēja īdēt un pinkšķēties? Tā ir vienmēr — nespēj paklusēt, sarunā visādas nejēdzības, bet pēc tam pašam kauns.

— Es laikam pārsālīju, — viņš taisnojās.

— Klausies, Gordon, drīkst, es tev aizdošu desmitnieku? Aiziesi pālis reizes ar meiteni uz restorānu vai kaut kur aizbrauksiet, vienalga, kā pats gribēsi. Varbūt tad viss nokārtosies. Es nespēju domāt...

Gordons bargi, gandrīz nikni sarauca uzacis. Viņš bija pakāpies atpakaļ, kā bīdamies no ļauniem vārdiem vai uzbrukuma. Šausmīgākais bija tas, ka viņam neizturami gribējās teikt “jā” un paņemt. Ko tikai nevar pasākt ar desmit mārciņām! Gar acīm aizzibēja, kā viņi abi ar Rozma-riju sēž pie galdiņa, uz kura ir vīnogas un firziķi, blakus salīcis rosās oficiants, pītā skārbulī tumša un putekļaina gozējas vīna pudele.

— Nekādā gadījumā! — viņš atsaucās.

— Es ļoti gribētu, lai tu paņem. Tici man, es ar prieku tev aizdotu.

— Paldies. Es dodu priekšroku draudzībai.

— Vai tā runāt nav mazliet... nu, mazliet buržuāziski?

— Tu tiešām domā, ka, ja es no tevis paņemtu desmit mārciņas, tā būtu aizņemšanās? Tik daudz es tev desmit gados nevarētu atdot.

— Ak, debess! Tas nemaz nav tik ļoti svarīgi. — Rāvelstons cītīgi neskatījās uz Gordonu. Jāsaņemas un jāpasaka — jādabū pār lūpām kaunpilnā, derdzīgā atzīšanās, ko nākas izteikt ērmoti bieži. — Zini, man ir diezgan daudz naudas.

— Zinu. Tādēļ arī neņemšu.

— Man tev jāsaka, Gordon, ka dažreiz tu esi stūrgalvīgāks par ēzeli.

— Droši vien. Neko nevaru darīt.

— Ak tu mūžs. Tad ar labu vakaru.

— Ar labvakaru.

Pēc desmit minūtēm Rāvelstons sēdēja taksometrā, un viņam blakus bija Hcrmionc. Viņa gaidīdama bija gulējusi vai snauduļojusi vienā no milzīgajiem atzveltņiem pie viesistabas kamīna. Kad īsti nebija, ko darīt, Hcrmionc aizmiga, acumirklī, kā dzīvnieks, un, jo ilgāk gulēja, jo ziedošāka kļuva. Kad Rāvelstons piegāja klāt, viņa pamodās un miegaini, jutekliski pastaipījās, pa pusei smaidīdama, pa pusei žāvādamās, vaigs un kailā roka uguns atblāzmā maigi rožaina. Viņai izdevās apvaldīt žāvas un sasveicināties:

- Ku-kū, Filip! Kur tu tik ilgi biji? Es jau simt gadu gaidu.

— Biju aizgājis satikties ar vienu draugu. Ar Gordonu Komstoku. Tu laikam viņu nepazīsti. Viņš ir dzejnieks.

— Dzejnieks! Cik viņš no tevis izspieda?

— Necik. Viņš ir īpatnis. Tieši naudas lietās viņam ir visādi dīvaini aizspriedumi. Bet citādi viņš ir ļoti talantīgs.

— Ak, tu un tavi dzejnieki! Tu izskaties sanīcis, Filip. Cikos tu vakariņoji?

— Nu... patiesībā es vispār neesmu ēdis vakariņas.

— Neesi ēdis? Kāpēc?

— Hm, saproti... Nezinu, kā lai tev izskaidro. Tā sagadījās. Redzi...

Rāvelstons izstāstīja. Hcrmionc sāka gardi smieties un uzrausās vairāk vai mazāk sēdus.

— Filip! Tu taču esi muļķa āpsis! Paliki bez vakariņām, lai tikai neaizvainotu viena sīka ērma smalkās jūtas! Tev tūlīt pat kaut kas jāieēd. Un tava apteksne, protams, jau ir aizgājusi. Kāpēc tu nevari ieviest kaut cik derīgus kalpotājus, Filip? Kas tā par nejēdzīgu iedomu dzīvot kā eremītam? Tā, mēs brauksim paēst uz “Modiljāni”.

— Bet jau pāri desmitiem, tur būs slēgts.

— Blēņas! Viņi strādā līdz diviem. Es zvanu un saucu taksi. Netaisos noskatīties, kā tu mērdē sevi badā.

Taksometrā viņa, vēl visai snaudulīga, atslīga blakus, noguldījusi galvu viņam uz krūtīm. Rāvelstons domāja par Midlsboro bezdarbniekiem, septiņiem vienā istabā par divdesmit pieciem šiliņiem nedēļā. Taču draudzenes augums, silts un smags, bija blakus, bet Midlsboro — ļoti tālu. Turklāt viņš bija ellišķīgi izsalcis. Bija jādomā par iemīļoto galdiņu “Mo-diljāni” stūrī un par to riebīgo krogu ar cietajiem soliem, neizvēdi-nāmo alus smārdu un misiņa spļaujamtraukiem. Hermione miegaini lasīja morāli:

— Filip, kāpēc tu par varītēm gribi dzīvot tik šausmīgi?

— Es nebūt nedzīvoju šausmīgi.

— Kā tad! Tēlo trūkumcietēju, kaut gan esi bagāts, apmeties tajā žurku alā bez kalpotājiem un saejies ar visādiem salašņām.

— Ar kādiem salašņām?

— Ak, ar tādiem kā Šis tavs dzejnieks. Visi tie ērmi, kuri publicējas tavā žurnālā. Viņi to dara tikai tāpēc, lai no tevis kaut ko izmangotu. Protams, protams, tu esi sociālists. Es arī — nu, mēs visi tagad esam sociālisti. Bet es vienalga nesaprotu, kāpēc vajag izdāļāt visu naudu un brāļoties ar zemākajām šķirām. Cilvēks taču var būt sociālists, bet nebojāt sev dzīvi, kā tu to nesaproti?

— Hermione, mīlulīt, lūdzu, nesauc viņus par “zemākajām šķirām”!

— Kāpēc ne? Viņi taču ir tādi!

— Tas izklausās tik nejauki. Saki “strādnieku šķira”, labi?

— Ja tev tā labāk patīk, lai būtu strādnieku šķira. Bet viņi tik un tā smird.

— Lūdzu, nevajag tā runāt! — viņš vārgi iebilda.

— Zini, Filip, man dažreiz liekas — tev patīk zemākās šķiras.

— Protams, patīk.

— Cik derdzīgi! Fui, cik derdzīgi!

Apnikusi strīdēties, Hermione gulēja, viņu apkampusi, kā laiska sirēna. Viņa izstaroja sievietes smaržu, varenu bezvārdu aģitāciju pret jebkādu altruismu un taisnīgumu. Pie “Modiljāni” viņi atlaida taksometru un devās uz durvju pusi, te pēkšņi, gluži kā no bruģakmeņu spraugas izlīdis, viņiem priekšā izlēca garš, kārns skrandainis. Tas apstājās kā iztapīgs suns, drebēdams aiz nepacietības un tramīguma, it kā baidīdamies, ka Rāvelstons viņam sitīs. Viņš līda Rāvelstonam virsū — kāda šausmīga seja, kaļķa bāla, līdz pat acīm noaugusi ar kumšķainu bārdu! Ar puvekļu dvašu tika izgrūsts: — Vienai tējiņai, saimniek! — Rāvelstons riebumā atrāvās. Tas bija pāri viņa spēkiem. Roka pati aizslīdēja pie kabatas, taču Hermione satvēra viņu aiz elkoņa un veikli ievilka restorānā.

— Ja nebūtu manis, tu atdotu visu līdz pēdējam penijam, — viņa nopūtās.

Abi apsēdās pie iemīļotā galdiņa stūrī. Hermione niekojās ar vīnogām, turpretim izsalkušais Rāvelstons pasūtīja grilētu romšteku, par kuru visu vakaru bija sapņojis, un puspudeli božolē. Viesmīlis, tukls, sirms itālis un vecs draugs, viens divi atnesa kūpošas gaļas gabalu. Rāvelstons ķērās klāt un nogrieza šķēlīti — viducītis sārts, kāds jaukums! Midlsboro bezdarbnieki savās miklajās gultās sala, savilkušies čokurā, vēderos maize, margarīns un tēja bez piena. Viņš uzklupa gaļai kaunpilnā tīksmē kā jēra cisku nozadzis suns.

Gordons ātrā solī gāja mājup. Auksti. Piektais decembris, jau īsta ziema. Jums būs to priekšādu pie jūsām miesām apgraizīt, saka tas Kungs. Kailajos kokos nešpetni zēvelēja vējš. Asi draudīgais vējš zēģelē. Prātā atkal ienāca trešdien iesāktais dzejolis. Šobrīd tas nešķita nekam nederīgs. Jocīgi, kā, parunājoties ar Rāvelstonu, vienmēr uzlabojas garastāvoklis. Jau viņu ieraugot, kaut kā kļuva mierīgāk ap sirdi. Arī tad, ja saruna neizdevās, viņš devās prom, vairs nejuzdamies kā pēdējā niecība. Gordons pusbalsī deklamēja sešus pabeigtos pantus. Vadzi, nav tik slikti, nemaz nav tik slikti.

Kripatu pa kripatai atmiņā atausa viss tas, ko viņš bija sarunājis Rāvelstonam. Viņš ir gatavs parakstīties zem katra vārda! Pazemojumi, ko sev līdzi nes nabadzība! Viņiem to nesaprast. Ne jau izdzīvošanas grūtības — ar divām mārciņām nedēļā izdzīvot ir iespējams un, ja arī nebūtu, vai nav vienalga, — bet pazemojums, šis drausmīgais, necilvēcīgais pazemojums! Visiem ir tiesības tevi mīdīt kājām. Visi vēlas pa tevi pamīdī-ties. Rāvelstons nenoticēja. Viņš ir pārāk lādzīgs, tādēļ arī nespēj ticēt. Viņš domā, ka arī pret nabagu var izturēties kā pret cilvēku. Bet Gordons zina labāk. Viņš atvēra durvis, atkārtodams — es zinu labāk!

Priekšnamā uz paplātes viņu gaidīja vēstule. Sirds krūtīs salēcās. Lai kas rakstīja — šobrīd viņu sajūsmināja jebkura vēstule. lēkšodams pa trim pakāpieniem uzreiz, viņš uzskrēja savos bēniņos, ieslēdzās un iededza gāzes radziņu. Vēstule bija no Doringa.

Sveiks, Komstok,

žēl, ka Tu sestdien neatnāci. Bija daži cilvēki, ar kuriem es gribēju Tevi iepazīstināt. Mēs taču Tev paziņojām, ka saiets būs sestdien, nevis ceturtdien, pareizi? Sieva apgalvo, ka pilnīgi noteikti Tev aizrakstījusi. Lai nu šoreiz paliek. Ir iecerēts, ka divdesmit trešajā būs vēl viena saiešana, tādā kā Ziemsvētku gaisotnē. Laiks paliek, kā parasti. Varbūt iegriezīsies? Neaizmirsti, divdesmit trešajā.

Tavs draugs Pols Dorings

Paribē kaut kas sāpīgi savilkās. Ak tad Dorings nolēmis izlikties, ka nekas nav noticis, neviens nav apvainots! Sestdien viņš, saprotams, nebūtu varējis ierasties, sestdien viņam bija jāstrādā veikalā, bet par to nav runa: galvenā ir attieksme.

Viņš vēlreiz izlasīja: “Bija daži cilvēki, ar kuriem es gribēju Tevi iepazīstināt,” un sirds aptecējās. Mūžīgi viņam neveicas! Kas tur varēja būt? Piemēram, intelektuālu žurnālu redaktori — viņi būtu uzticējuši kādas grāmatas recenziju, palūguši viņa dzejoļus, Dievs zina, ko vēl. Mirkli neizturami gribējās noticēt, ka Dorings nemelo. Varbūt viņš tiešām bija atrakstījis, ka sestdien, nevis ceturtdien? Varbūt, ja viņš parakņāsies atmiņā, tad atcerēsies, — varbūt pat kaut kur papīru kaudzē atradīsies vēstulīte? Ko vēl ne! Prom tādas domas! Gordons pārvarēja kārdinājumu. Doringi tīšuprāt bija viņu noniecinājuši. Viņš bija nabags, tādēļ viņu niecina. Citādi nevar būt. Tāda bija viņa ticība, viņš no tās neatkāpsies!

Piegājis pie galda, viņš saplēsa Doringa vēstuli sīkās druskās. Aspidistra tupēja savā podā, blāvi zaļa, nīkulīga, nožēlojama savā ķēmīgumā. Viņš apsēdās, pievilka puķupodu tuvāk un domīgi lūkojās uz šķebīgo augu. Starp viņu un aspidistru valdīja naida pievilkšanās spēki. — Es tev, kuņa, vēl parādīšu! — viņš čukstēja putekļainajām lapām.

Labu bridi vandījies pa saviem papīriem, viņš atrada tīru lapu, paņēma pildspalvu un sīkā, glītā rokrakstā tieši lappuses vidū uzskripstināja:

Sveiks, Doring,

atbildot uz Tavu vēstuli: ej d-t!

Ar cieņu,

Gordons Komstoks

Viņš ielika šo vēstījumu aploksnē, uzrakstīja adresi un, nestiepdams garumā, devās pēc markām. Jānosūta uzreiz, lai līdz ritam nepārdomātu. Gordons apņēmīgi iestūma vēstuli pastkastītes spraugā. Tā. Vēl viens draugs aizgājis garu ceļu.

VI

Tā jezga ar sievietēm! Tā bezgalīgā noņemšanās! Cik labi būtu vienkārši iztikt bez tā visa vai ari uzvesties kā cita dzīvā radība — pāris minūtes mežonīgi ļauties iekārei, tad mēnešu mēnešiem dzīvot ledainā atturībā. Ņemsim, piemēram, fazānu tēviņu. Viņš min savas vistas, ne atļauju nepaprasījis, pēc tam nolec un aizmirst, ne virsū neskatās, tikai uzknābj, ja tās pielien pārāk tuvu viņa barībai. Ari pēcnācēju audzināšanā neiesaistās. Paveicies fazānam! Ne tā kā radības kronim, kuram nedod miera atmiņa un sirdsapziņa!

Šovakar Gordons pat nemēģināja ķerties pie darba. Uzreiz pēc vakariņām viņš izgāja ārā un, domādams par sievietēm, lēnītēm kājoja uz centra pusi. Laiks bija mīksts, migla drīzāk lika domāt par rudeni, ne ziemu. Otrdiena, atlikuši četri šiliņi un četri pensi. Ja sagribēsies, varēs iegriezties “Ģerbonī”. Flaksmens un viņa drauģeļi jau noteikti pļēguro. Taču “Ģerbonis”, kas tukšajās dienās likās paradīze zemes virsū, tagad šķita garlaicīgs un pretīgs. Prasta, skābenām alus dvašām pieelpota dzertuve, kurā nemitīgi skan klaigas, īsteni vīrišķa gara iemiesojums. Tur nebija nevienas sievietes, tikai bārdāma, kas, netikli smaidīdama, it kā solīja visu, bet nedeva neko.

Sievietes, sievietes! Smalkā, nekustīgā migla divdesmit jardu attālumā pārvērta garāmgājējus spokos, gaismas plankumos ap laternu stabiem brižumis pavīdēja meiteņu sejas. Viņš domāja par Rozmariju, par sievietēm vispār un atkal par Rozmariju. Par viņu Gordons bija domājis visu pēcpusdienu, ar īdzīgu aizvainojumu iztēlojies viņas sīko, spēcīgo augumu,

kuru nekad nebija redzējis kailu. Kāda ņirgāšanās — ar uzviju piešķirt mums šīs mokošās kaislības, bet neļaut tās apmierināt! Vai tad cilvēkam drīkst, tikai tāpēc vien, ka viņam nav naudas, liegt to: Atņemt tik dabisku, tik nepieciešamu cilvēka neatņemamo tiesību sastāvdaļu? Vēsajā, bet tvīksmīgajā vakara gaisā Gordons smēlās dīvainu cerību, gandrīz ticēja, ka priekšā, tumsā, viņu gaida sievietes augums, — kaut arī zināja, ka neviens viņu negaida, pat Rozmarija ne. Jau astoņas dienas bez vēstules. Sivēnaste! Astoņas dienas — ne rindiņas! Un viņa zina, cik daudz šīs vēstules Gordonam nozīmē! Cik klaji parāda, ka Gordons viņu vairs neinteresē, kā sīva nāve apnikusi viņa trūcība un nošņurkušais izskats, un mūžīgā nabagošanās pēc mīļiem vārdiem! Droši vien viņa vairs nerakstīs. Viņš bija apriebies — apriebies tāpēc, ka tukšinieks. Tas jau bija gaidāms. Gordons nevarēja viņu noturēt pie sevis. Nav naudas — nevari noturēt. Galu galā kas gan cits piesaista sievieti vīrietim, ja ne nauda?

Pretī, papēdīšus klidzinādama, nāca meitene. Pie laternas viņi pagāja viens otram garām. Strādnieku cilts atvase, droši vien gadiņi astoņpadsmit, bez cepures, sejiņa sārta kā mežrozes zieds. Pamanījusi Gordona skatienu, uzreiz tramīgi aizgriezās. Zem viduklī sajoztā plānā, mīkstā lie-tusmētelīša vingri un tvirti vīdēja gurni. Daudz netrūka, lai Gordons būtu pagriezies un viņai sekojis — tikai kāda jēga? Viņa aizbēgtu vai pasauktu policistu. Laiks manās zelta cirtās vijis sudrabstīgas, viņš pie sevis skaitīja. Jau trīsdesmit un apskretis. Uz tādiem daiļavas neskatās.

Sievietes, ak, sievietes! Varbūt pēc kāzām viss ir citādi? Viņš jau sen bija nozvērējies nekad neprecēties. Laulība ir tikai naudas dieva izliktas lamatas. Tu sakamp ēsmu, žvikts! — slazds aizcērtas un cauri ir, tu esi pievažots kādā “labā” vietā un vergo, līdz melnos ratos nobrauc Kcn-selgrīnā. Un kas tā par dzīvi! Likumīgas dzimumattiecības aspidistras pavēnī. Ratiņu stumšana un slepenas dēciņas. Tad sieva par tām uzzina un sadauza tev uz galvas kristāla karafi.

Vispār jau kaut kādā ziņā precēties vajag. Laulība ir murgs, bet otra iespēja — vēl nelāgāka. Pēkšņi sagribējās būt precētam, ak, kā sirds tvīka pēc šīm lamatām, murga, mokām! Un laulības saitēm jābūt nesaraujamām, priekos un bēdās, bagātībā un nabadzībā, līdz nāve jūs šķirs.

Kristīgais ideāls kopš senatnes — laulība, kas rūdīta krāpšanā. Krāp, ja tik ļoti vajag, bet proties un atzīsti, ka tā ir krāpšana. Bez visādām amerikāņu pasaciņām par dvēseļu radniecību. Izdraiskojies — un, aizliegtā augļa sulas no ūsām pilinot, manies uz mājām saņemt pelnīto sodu. Kristāla karafi pierē, zāģēšanu, piededzinātas vakariņas, bērnu brēkšanu, satracinātās sievasmātes šķendēšanos. Varbūt labāk lai ir tā, nevis šī baismā brīvība? Vismaz skaidri zini, ka tā ir īstā dzīve.

Ak, bet kā tu vari apprecēties, ja saņem divas mārciņas nedēļā? Nauda, nauda! Visa sākums un gals! Lielākā nekrietnība ir tā, ka ārlaulībā nekādas cik necik ciešamas attiecības ar sievieti nav iespējamas. Viņš atsauca atmiņā desmit vīrieša kārtā nodzīvotos gadus. Cita pēc citas aizzibeja sieviešu sejas. To bija desmit vai divpadsmit. Staigules arī. Comme au long d’un cadavre un cadavre etendu^6 Bet pat ar tām, kuras nebija staigules, — piedauzīgi, tas vienmēr bija piedauzīgi. Sākās ar tādu kā aukstasinīgu uzstājību, bet beidzās ar bezsirdīgu un primitīvu bēgšanu. Arī tur pie vainas bija nauda. Ja kabata tukša, tu ar sievietēm nevari būt godīgs: nespēj izvēlēties sev pa prātam, jāņem tāda, kādu vari dabūt, un pēc tam, protams, jāmūk, ko nagi nes. Pastāvība, kā visi tikumi, maksā naudu. Un tāpēc vien, ka viņš bija sadumpojies pret naudas likumiem un nevēlējās smakt “labas” darbavietas cietumā — neviena sieviete to nemūžam nesapratīs, — visās viņa mīlas afērās bija kaut kas īslaicīgs, kaut kas melīgs. Ja nevēlies būt naudas vergs, atsakies arī no sievietēm. Kalpot naudas dievam vai aizmirst par sievietēm — trešā ceļa nebija. Un abi pirmie bija vienlīdz neiespējami.

No šķērsielas cauri dūmakai lauzās balts gaismas stars, skanēja ielu pārdevēju saucieni. Lutonroudā divus vakarus nedēļā bija tirgus. Kā daudzas citas reizes, Gordons nogriezās pa kreisi. Ielā bija tāda burzma, ka vajadzēja spraukšus spraukties pa kāpostlapām piemētāto eju starp letēm. Virtenēs sakārto elektrisko spuldžu gaismā pārdošanai izliktās ēdamlietas zalgoja baigā spilgtumā — nikni sarkani gaļas gabali, grēdās sakrauti

oranži apelsīni, zaļi un balti brokoļi, stingi truši ar stiklainām acīm; emaljas skutuļos locījās dzīvi zuši, krūtis kā kaili gvardisti izriezuši, rindiņā karājās noplūkti mājuptni. Gordonam ap sirdi kļuva mazliet līksmāk. Viņam patika troksnis, kņada, dzīvīgums. Ieraugot ielas tirdziņu, tu saprati, ka Anglijai vēl ir cerības. Tomēr vientulība neatstājās no viņa ari šeit. Visur bija meitenes, bariņos pa četrām vai piecām viņas grozījās pie letēm ar lētu apakšveļu, sasaukdamās un sasmiedamās ar jaunuļiem, kuri valkājās viņām līdzi. Uz Gordonu neviena pat nepaskatījās. Viņš gāja starp tām, it kā būtu neredzams, tikai to augumi parāvās maliņā. Ai, kas tur! Viņš neviļus apstājās. Trīs vērīgas sejiņas, noliekušās pār mākslīgā zīda biksīšu kaudzi, maigi vizēja spalgajā gaismā kā puķes, mīļi saglaudušies studentneļķu vai flokšu ziediņi. Sirds notrīsēja. Uz viņu, protams, neskatījās, kur nu! Te viena pacēla acis. Ak vai! Steigšus, manāmi aizskarta, novērsās. Vaigus iekrāsoja liegs, kā akvarelī izpludināts pietvīkums. Gordona cietais, kārīgais skatiens bija viņu izbiedējis. Tās bēgšus bēg no manis, kas senāk meklēja! Viņš devās tālāk. Kāpēc šeit nebija Rozmarijas! Viņš piedotu to, ka astoto dienu nav vēstules, piedotu visu, ja tikai varētu viņu sastapt. Tagad viņš saprata, cik Rozmarija viņam ir dārga, — viņa vienīgā no visām pasaules sievietēm bija gatava glābt viņu no vientulības pazemojumiem.

Šai brīdī Gordons pacēla galvu un ar acs kaktiņu ieraudzīja ko tādu, ka likās — sirds izlēks pa muti. Viņš steigšus koncentrēja skatienu — droši vien rēgojas: likās, tur iet Rozmarija. Bet nē! Tā tiešām bija Rozmarija!

Viņa patlaban bija divdesmit vai trīsdesmit jardu atstatu un nāca starp tirdzinieku rindām, it kā Gordona alku uzburta. Pamanījusi vēl nebija, bet nāca pretī; sīka, gracioza figūriņa veikli lavierēja pa pūli un dubļiem zem kājām; seju gandrīz aizsedza melnā cepurīte, ko viņa bija uzmaukusi līdz pašām acīm kā Harovas puišelis salmenīcu. Gordons metās uz priekšu, saukdams:

— Rozmarij! Hallo, Rozmarij!

Uz viņu atskatījās zilu priekšautu apsējies vīrs, kas kravājās pa mencām. Rozmarija apkārtējā lēruma dēļ nebija dzirdējusi. Viņš sauca vēlreiz:

— Rozmarij! Klau, Rozmarij!

Viņa jau bija pavisam tuvu, te apstājās un pacēla acis.

— Gordon! Kā tu te gadījies?

— Nē, kā tu te gadījies?

— Es eju pie tevis.

— Bet kā tu zināji, ka es būšu te?

— Nezināju — es vienmēr eju pa šejieni. Kāpju ārā Kemdentaunā.

Dažreiz Rozmarija apciemoja viņu Viloubedroudas midzenī. Misis

Vizbīča ieradās, skābi paziņoja, ka viņu gaida “jauna dāma”, Gordons nokāpa lejā, un viņi izgāja pastaigāties. Rozmarija nedrīkstēja nākt iekšā, pat pagaidīt priekšnamā ne. Tādi šai mājā bija noteikumi. Varētu nodomāt, ka “jaunas dāmas” bija mēra žurkas, tādā tonī misis Vizbīča par viņām runāja. Gordons saņēma Rozmariju aiz delma un pievilka sev klāt.

— Rozmarij! Ak Kungs, kā es priecājos, ka atkal tevi redzu! Man bija tik mežonīgi vientuļi. Kāpēc tu neatnāci agrāk?

Viņa nopurināja Gordona roku un pakāpās atpakaļ. No slīpās cepures apakšas viņam tika uzmests pārspīlēti pikts skatiens.

— Laid vaļā! Hs esmu ļoti noskaitusies! Gandrīz vispār neatnācu, pēc tavas stulbās vēstules!

— Kādas vēstules?

— Pats labi zini.

— Nē, nezinu. Klausies, jātiek laukā no šejienes, lai vismaz varētu parunāties. Nāc!

Viņš saņēma Rozmariju zem rokas, taču viņa atkal izrāvās; prom gan nebēga. Viņas soļi bija žiglāki un īsāki, un, iedama Gordonam blakus, viņa šķita ļoti sīka, veikla un jauniņa, it kā viņam pie sāniem cilpotu kāds manīgs dzīvnieciņš, teiksim, vāvere. Patiesībā viņa augumā nebija daudz īsāka un tikai pāris mēnešu jaunāka, taču neviens nebūtu sacījis, ka Rozmarija ir gandrīz trīsdesmit gadu veca zilzeķe — kāda viņa faktiski bija. Viņa bija spēcīga un mundra, ar bieziem melniem matiem un ļoti izteiktām uzacīm trijstūrveida ģīmītī — tādas smailas, dzīvīgas sejiņas var redzēt sešpadsmitā gadsimta portretos. Kad viņa pirmo reizi jūsu klātbūtnē noņem cepuri, jūs gaida pārsteigums, jo melnajā ērkulī

kā trīs sudrabotas stīgas mirdz sirmi mati. Un, kā jau Rozmarija, viņa pat nedomāja tos izplūkt. Viņa sevi joprojām uzskatīja par jaunu meitu, un visi pārējie domāja līdzīgi. Tomēr, ciešāk ieskatoties, sejā itin skaidri varēja redzēt viņas īstos gadus.

Rozmarijai līdzās Gordons soļoja brašāk. Viņš ar savu draudzeni lepojās. Ļaudis uz viņu skatījās, pie viena pamanīdami arī pašu Gordonu. Sievietēm vairs nešķita, ka viņš ir neredzams. Rozmarija, kā parasti, bija visai eleganti ģērbusies. Neatminama mīkla, kā viņa to iespēja ar savām četrām mārciņām nedēļā. Gordonam sevišķi patika cepure — tādas plakanas filca cepurītes patlaban nāca modē, tās atgādināja draisku parodiju par baznīckungu okstiņiem. Rozmarijas cepurītei piemita kaut kas netverami vieglprātīgs. Grūti izteikt vārdos, bet tās piešķiebums uz priekšu kairinoši sabalsojās ar Rozmarijas muguras izliekumu.

— Man patīk tava cepure, — viņš ieminējās.

Rozmarija nenoturējās — viņas mutes kaktiņos pavīdēja smaids.

— Tā tiešām ir itin glīta, — viņa attrauca, piesizdama cepurītei ar roku.

Tomēr savas dusmas viņa vēl nebija aizmirsusi un centās iet tā, lai

viņu rokas nesaskartos. Kolīdz viņi bija izkļuvuši no tirgus un izgāja uz ielas, viņa apstājās un bargi pagriezās pret Gordonu.

— Par ko tu vispār domā, rakstīdams tādas vēstules? — viņa noprasīja.

— Kādas?

— Ka es esot salauzusi tev sirdi.

— Bet tā ir.

— Varbūt tā izskatās, bet patiesībā nav vis.

— Nezinu. Man vismaz tā liekas.

Viņš runāja kā jokodams, taču pēc šīs atbildes Rozmarija paskatījās uz viņu vērīgāk — bāla, izdilusi seja, neapgriezti mati un vispārējs nevī-žīgums... Viņas sirds uzreiz atkusa, tomēr uzacis joprojām palika sarauktas. Kāpēc viņš par sevi nerūpējas? Abi pievirzījās viens otram tuvāk. Gordons satvēra viņu aiz pleciem. Rozmarija ļāvās un, apķērusi viņu ar savām mazajām rokām, ļoti stingri saspieda — reizē paužot mīļumu un sapīkumu.

— Gordon, tu taču esi viens nožēlojams radījums! — viņa sacīja.

— Kāpēc es esmu nožēlojams radījums?

— Kāpēc tu nevari sakopties? Tu izskaties pēc īsta putnubiedēkļa. Kas tie par kankariem tev mugurā?

— Piemēroti manam stāvoklim sabiedrībā. Zini, ar divām mārciņām nedēļā grūti spoži uzģērbties.

— Vai tāpēc jāstaigā apkārt kā lupatlasim? Paskaties pats uz Šo pogu — pārlūzusi uz pusēm!

Viņa pabungoja pa salauzto pogu un tad pēkšņi pavilka sānis izbalējušo Vulvorta kaklasaiti. Ar kaut kādu sievišķīgu ožu bija sajutusi, ka kreklam trūkst pogu.

— Arī tas! Vispār nevienas pogas! Gordon, tu esi briesmīgs!

— Man tev jāsaka — tādi sīkumi kā pogas mani neskar. Mana dvēsele mājo augstākās sfērās.

— Bet kāpēc tu nevarēji iedot šo kreklu жйй, es būtu piešuvusi! Un, ak tu mūžs, Gordon! Tu neesi skuvics! Tā gan ir preteklība! Tik daudz jau nu tu varētu, katru rītu noskūties!

— Katru ritu skūties es nevaru atļauties, — viņš nelabā iccirtībā apgalvoja.

— Ko tu runā, Gordon? Man liekas, skūšanās necik nemaksā!

— Un kā vēl maksā! Viss maksā naudu. TTrība, pieklājīgs izskats, mundrums, pašcieņa — pilnīgi viss ir nauda, nauda! Vai tad es tev jau miljons reižu neesmu to skaidrojis?

Rozmarija atkal saspieda viņam ribas — viņa bija pārsteidzoši spēcīga — un, galvu atgāzusi, skatījās uz viņu kā māte uz čīkstulīgu, bet par spīti visam mīļu bērnu.

— Kāda es esmu muļķe! — viņa teica.

— Kādā ziņā?

— Tāpēc, ka es tevi mīlu.

— Vai tad tu mani mīli?

— Protams, un kā vēl. Pats zini, es tevi dievinu. Pilnīgi prātā salauzusies.

—Tad nāc, atradīsim kādu tumšāku nostūri. Es gribu ar tevi paskūp-

stīties.

— Tad nu gan prieks un laime — skūpstīties ar neskūtu vīrieti!

— Nu, iepazīsi jaunas izjūtas.

— Ka tik ne tā, Gordon! Mēs ar tevi esam pazīstami jau divus gadus.

— Nu, labi, labi. Nāc!

Viņi atrada gandrīz tumšu sānieliņu starp aklām sienām. Viņu mīlināšanās vienmēr notika tādos kaktos; divtulībā viņi varēja pabūt tikai ārā, uz ielas. Gordons piespieda Rozmariju pie grumbuļainās, mitrās ķieģeļu sienas. Viņa uzticīgi pacēla sejiņu un apkampa Gordonu tik nepacietīgi un dedzīgi kā bērns. Tomēr starp abu sakļautajiem augumiem visu laiku palika it kā vairogs. Rozmarija skūpstīja viņu bērnišķīgi, tāpēc ka zināja — viņam to gribas. Tā bija vienmēr. Ļoti retos mirkļos Gordo-nam izdevās pamodināt viņā fiziskas kaisles priekšsajūtas, un viņa vienmēr to it kā aizmirsa, tādēļ katru reizi vajadzēja sākt no sākuma. Viņas labi veidotais augumiņš it kā pretojās Gordona dziņai. Rozmarija ilgojās uzzināt, kāda īsti ir fiziskā mīlestība, taču reizē no tās baidījās. Tad būtu jāatvadās no meiteni guma, no možās bezdzimuma pasaules, kurā viņa jutās tik labi.

Viņš atrāvās no Rozmarijas lūpām, lai parunātos.

— Vai tu mani mīli? — viņš jautāja.

— Protams, muļķīt. Kāpēc tu vienmēr jautā?

— Man patīk dzirdēt. Es kaut kā nekad nejūtos par to drošs, kamēr neizdzirdu no tavas mutes.

— Bet kāpēc?

— Nu, varbūt tu esi pārdomājusi. Galu galā es neesmu gluži atbilde uz jaunavas lūgšanu. Jau trīsdesmit, un apskretis...

— Ko tu vari runāt muļķības, Gordon! Izklausās, it kā tev būtu simt gadu. Lieliski zini, ka mēs esam viena vecuma.

— Jā, bet tevi nav skāris laika zobs.

Rozmarija paberzēja vaidziņu gar viņa dienu vecajiem rugājiem. Abu pavēderes bija cieši kopā. Gordons domāja par to, ka jau divus gadus viņu grib un joprojām nav ieguvis. Ar lūpām gandrīz pieskardamies viņas ausij, viņš nomurmināja jautājumu:

— Vai tu vispār taisies ar mani gulēt?

— Jā, noteikti. Kaut kad. Ne tagad.

— Tu tikai skandini savai “kaut kad”. Šis “kaut kad” velkas jau divus gadus.

— Zinu. Bet es tur neko nevaru padarīt.

Viņš atkal piespieda Rozmariju pie sienas, norāva muļķīgo cepurīti un iegremdēja seju viņas matos. Kādas mokas — būt tik tuvu, un nekā. Satvēris viņu aiz zoda, Gordons pacēla viņas sejiņu uz augšu, mēģinādamies biezajā tumsā saskatīt viņas vaibstus.

— Saki “jā, es tev atdošos”, Rozmarij! Esi laba meitene, saki!

— Tu taču zini — jā, kaut kad.

— Nē, nevis kaut kad — tūlīt! Es nedomāju — tūlīt, acumirklī, bet drīz. Kad būs tāda iespēja. Nu, apsoli!

— Nevaru. Es neko nesolīšu.

— Saki “jā”, Rozmarij! Lūdzu, pasaki!

— Nē.

Vēl aizvien paijādams viņas neredzamo seju, Gordons skaitīja:

Veuillez le dire done selon Qiic vous estes benigne et doulche,

Car ce doulx mot n’estpas si long Qu’il vous face mal en la bouche^7

— Ko tas nozīmē?

Viņš pārtulkoja:

— Lūdzu, pasakiet to, jūs taču esat tik laipna un maiga; šis mīļais vārds nav tik garš, lai jums no tā sāpētu mute.

— Es nevaru, Gordon. Vienkārši nevaru.

— Saki “jā”, Rozmarij, esi labiņa! Pateikt “jā” taču ir vieglāk nekā “nē”!

— Nav vieglāk. Tu esi vīrietis, tev ir viegli. Sievietēm ir citādi.

— Saki “jā”, Rozmarij! “Jā” — pavisam īss vārdiņš. Nu, tagad saki: “Jā!”

— No malas droši vien izklausās, ka tu māci papagaili runāt.

— Nolādēts! Par tādām lietām nejoko!

No stīvēšanās lielas jēgas nebija. Izgājuši uz ielas, viņi pagriezās uz lielo ielu pusi. Rozmarijas straujās, graciozās kustības, vispārējais iespaids, ka viņa ir kopta jaunkundze, bet dzīvi lielā mērā uztver kā joku, ļāva itin precīzi spriest par viņas audzināšanu un domāšanas veidu. Viņa bija dzimusi vienā no tām lielajām, izbadušajām vidusšķiras ģimenēm, kuras vēl aizvien šur un tur sastopamas Anglijā, jaunākā no četrpadsmit bērniem. Viņas tēvs bija provinces advokāts. Dažas no Rozmarijas māsām bija apprecējušās, dažas strādāja par skolotājām vai klabināja rakstāmmašīnu taustiņus; brāļi bija izklīduši pa Kanādas laukiem, Ceilonas tējas plantācijām un garnizoniem tālu Indijā. Kā visas meitenes, kuru bērnība nav bijusi rāma un mierīga, Rozmarija negribēja kļūt par sievieti. Tādēļ viņa bija tik nenobriedusi seksuālā ziņā, glabādama uzticību lielām ģimenēm raksturīgajai jautrajai bezdzimuma gaisotnei. Līdz ar mātes pienu viņa bija uzsūkusi divus noteikumus: spēlei jābūt godīgai, dzīvo pats un netraucē dzīvot citiem. Viņai piemita neizmērojama augstsirdība un nebija ne mazākās noslieces uz dāmu viltībām. Dievinātajam Gordonam viņa piedeva gandrīz visu. Par viņas dvēseles cēlumu liecināja tas, ka šo divu gadu laikā viņa ne reizi nebija pārmetusi Gordonam, ka viņš negrib pienācīgi pelnīt.

To visu Gordons zināja, tomēr šobrīd viņa prātu nodarbināja kas cits. Blāvajos gaismas lokos ap laternu stabiem viņš blakus sīciņajai, elegantajai Rozmarijai jutās lempīgs, netīrs un nevīžīgs. Nu, kāpēc viņš no rīta nebija noskuvies? Viņš paslepšus iebāza roku kabatā, lai pārbaudītu — tās bija viņa mūžīgās bailes, — vai nav pazaudējis naudu, taču atvieglots sataustīja rievotu maliņu: tas bija florins, viņa galvenā monēta. Kopā bija četri šiliņi un četri pensi. Vakariņām divatā, protams, neiznāk. Atkal vajadzēs valkāties pa ielām, labākajā gadījumā — iedzert kafiju Laionsa bufetē. Nolādēts! Kas tā par dzīvi, kā sunim!

— Kā tad, — viņš domīgi novilka, — grozi, kā gribi, visur nauda.

Sī piezīme nāca gluži negaidīti. Rozmarija pārsteigta pacēla galvu.

— Par ko tu runā?

— Es runāju par to, kāpēc manā dzīvē viss ir greizi. Visur vainīga nauda, nauda, tā vienmēr izrādās visam apakšā. Sevišķi ar tevi. Tu mani patiesībā nemaz nemīli. Starp mums visu laiku ir nauda, kā plāna tēne. Es to jūtu katru reizi, kad tevi noskūpstu.

— Nauda? Gordon, kāds naudai ar to sakars?

— Naudai ir sakars ar visu. Ja es būtu bagātāks, tu mani vairāk mīlētu.

— Kas par muļķībām! Kāpēc tu tā domā?

— Tas nemaz nav atkarīgs no tēsās. Vai tad tu nesaproti, jo bagātāks, jo mīlestības cienīgāks? Paskaties uz mani! Uz manu seju, uz drēbēm, kas man mugurā, uz visu pārējo! Vai tu domā, ka es izskatītos šādi, ja man gadā būtu divi tūkstoši? Ja man nauda nāktu skanēdama, es būtu pavisam cits cilvēks.

— Ja tu būtu pavisam cits, es tevi nemīlētu.

— Arī tas ir blēņas. Padomā pati: ja mēs būtu precējušies, tu ar mani gulētu?

— Kāds dīvains jautājums! Protams! Citādi kāda jēga būt precētiem?

— Nu, nu. Tagad pieņemsim, ka es esmu puslīdz turīgs, — vai tu nāktu pie manis par sievai?

— Kāda jēga par to runāt, Gordon? Pats labi zini, mēs nevaram atļauties precēties.

— Jā, bet pieņemsim, ka varam. Tu nāktu?

— Nezinu. Jā, tad droši vien.

— Ahā! Pati redzi: “tad” — jā!

— Nē, Gordon, nē! Tas nav godīgi! Tu apgriez manus vārdus kājām gaisā!

— Nemaz. Sirds dziļumos tu esi naudkārīga. Visas sievietes ir tādas. Tev taču gribētos, lai es strādātu kādā laba vietā, vai ne?

— Ne jau tā, kā tu to domā. Es gribētu, lai tev vairāk maksā, — to gan.

— Un tu domā, ka man nevajadzēja iet prom no “Jaunās Albio-nas”, pareizi? lev gribētos, lai es tur atgriežos un rakstu slavinājumus “Kvartas Mērcei” un “Kraukšķīgajām brokastu pārslām”! Pareizi?

— Nē, nepareizi. Es nekad neko tādu neesmu teikusi.

— Bet tu tā domā. Tā domā visas sievietes.

Viņš bija briesmīgi netaisns pret Rozmariju un pats to apzinājās. Rozmarija pilnīgi noteikti nebija teikusi — viņa vienkārši nespēja neko tādu pateikt —, ka viņam jāiet atpakaļ uz “Jauno Albionu”. Bet šobrīd viņam taisnīgums bija vienaldzīgs. Urdīja neapmierinātā iekāre. Tādā kā melanholiska triumfa jutoņā viņš prātoja, ka galu galā ir tā, kā viņš saka. Viņu un Rozmariju šķir nauda. Nolāpītā nauda, viss ir nauda! Viņš ļāva mēlei vaļu:

— Sievietes! Kā viņas padara visas mūsu idejas par tukšu skaņu! Mēs nevaram bez viņām iztikt, bet katra sieviete uzliek mums vienas sakas. “Met pie malas savas goda jūtas, un pelni vairāk naudas,” to viņas grib. “Met prom savas goda jūtas, laizi sava bosa zābaksmēru un nopērc man kažoku, smalkāku nekā kaimiņienei!” Katram vīrietim, ko tu redzi uz ielas, ap kaklu kā nāra apvijusies kāda sasodīta sieviete, kas velk viņu arvien zemāk un zemāk pagrimumā — līdz kādai necilvēcīgai pusmājai Patnijā, līdz mēbelēm no Drcidža un pārnēsājamam radio, un aspidistrai uz palodzes. Nekāds progress nav iespējams, un tas ir sieviešu dēļ! Tiesa, es progresam neticu, — viņš diezgan nepārliecinoši nobeidza.

— Kādas muļķības tu runā, Gordon! It kā pie visa būtu vainīgas sievietes!

— Bet galu galā tā arī ir. Tieši sievietes svēti tic naudas likumiem. Vīrieši tiem pakļaujas, viņiem nav, kur sprukt, — bet netic. Tos uztur sievietes ar savām mājām Patnijā, ar saviem kažokiem un zīdaiņiem, un aspidistrām.

— Beidz, Gordon! Ne jau sievietes ir izgudrojušas naudu!

— Vai nav vienalga, kas to izgudrojis; galvenais ir tas, ka sievietes to cēlušas dieva vietā. Sievietēm pret naudu ir kaut kādas mistiskas jūtas. Labs un ļauns sievietes domāšanā nozīmē “ir nauda” un “nav naudas”. Ņemsim kaut vai mūs abus. Tu atsakies ar mani gulēt tikai un vienīgi tāpēc, ka man nav naudas. Jā, tieši tāpēc. (Gordons saspieda viņas roku, lai apklusinātu iebildumus.) Tu pati pirms mirkļa to atzini. Un, ja es puslīdz pieklājīgi pelnītu, tu atdotos man kaut rīt. Ne jau tāpēc, ka tu

r

būtu pērkama. Tu negribi, lai es tev maksāju par to, ka tu ar mani guli, ne jau tik primitīvi. Bet sirds dziļumos tu kaut kā mistiski jūti, ka vīrietis bez naudas nav tevis cienīgs. Vārgulis, nespējnieks — tā tev liekas. Hērakls, spēka dievs, ir arī naudas dievs — palasi Lamprijēru! Visus mītus uztur pie dzīvības sievietes. Sievietes!

— Sievietes! — citā tonī atkārtoja Rozmarija. — Es ienīstu to, kā vīrieši runā par ar sievietēm. “Sievietes tādas” un “sievietes šitādas”— it kā visas būtu vienādas!

— Protams, ka vienādas! Ko tad vēl sievietei vajag, ja ne nodrošinātu budžetu, divus mazulīšus, pusmāju Patnijā un aspidistru uz palodzes?

— Apžēliņ, atkal tās tavas aspidistras!

— Nē, tavas aspidistras! Tavs dzimums jau tās kopj un lolo!

Rozmarija saspieda viņa delmu un sāka skaļi smieties. Viņa tiešām bija

neiedomājami labsirdīga — tiesa, viņš gvelza tik acīm redzamas blēņas, ka dusmoties nebija iespējams. Gordona atmaskojošās runas pret sievietēm patiesībā nebija domātas nopietni, patiesībā viss “dzimumu karš” savā būtībā bija tikai spēle. Nezin kāpēc tēlot feminisma aizstāvi vai pretinieku, atkarībā no dzimuma, ir briesmīgi aizraujoši. Iedami tālāk, viņi kaismīgi ķīvējās par mūžīgo un idiotisko jautājumu: kurš sliktāks, vīrieši vai sievietes. Visi pierādījumi šajā strīdā — tas sākās no jauna katru reizi, kad viņi satikās, — bija labi zināmi jau iepriekš. Vīrieši ir rupji tēviņi, bet sievietes ir bezsirdīgas; sievietes laiku laikiem dzīvojušas apspiestībā; neko citu viņas nav pelnījušas; atceries Pacietīgo Grizeldu? Bet tu atceries lēdiju Astoru? Tālāk tika piesaukta poligāmija un indiešu atraitnes; bet ko tu teiksi par gaišajām Pankhērsta kundzes dieniņām, kad visas pieklājīgas sievietes pie zeķturicm nēsāja peļu slazdus un nespēja paskatīties uz vīrieti, lai roka nekņudētu pēc rūnāmā naža? Gordonam un Rozmarijai nekad neapnika šādi ecēties, ar jautriem smiekliem sveikt katru nākamo glupību, rokrokā ejot, cieši saspiesties kopā. Viņi bija ļoti laimīgi. Patiesi, šie abi viens otru dievināja, būdami viens otram neizsmeļams līksmības avots un bezgalīgs dārgums. Migla tālumā iekrāsojās sarkanā un zilā neonā. Viņi tuvojās Totnemkortroudas sākumam. Apkampis Rozmariju ap vidukli, Gordons ievilka viņu tumšākā sānieliņā.

Divatā viņi bija tik laimīgi, nekavējoties vajadzēja skūpstīties. Cieši apskāvušies stāvēja pie laternas, joprojām smiedamies; divi viens otram piespiedušies cīkstoņi. Rozmarija paberzēja vaigu viņam gar zodu.

— Gordon, tu esi mīļš, bet tāds muļķis! Un es tevi vienalga mīlu, ar visiem rugājiem!

— Patiešām?

— Patiesi, patiesi.

Neizlaizdama viņu no apskāviena, Rozmarija mazliet atliecās, tādā kā nevainīgā baudkārē piespiezdamās viņam ar vēdergalu.

— Dzīve taču ir lieliska, vai ne, Gordon?

— Dažreiz.

— Ja mēs varētu satikties kaut drusciņ biežāk! Gadās, es tevi neredzu nedēļām ilgi!

— Zinu. Tas ir drausmīgi. Ja tu zinātu, kā man riebjas vakaros kver-nēt vienam!

— Vispār nekam neatliek laika. Es tikai ap septiņiem tieku prom no stulbā darina. Ko tu dari svētdienās, Gordon?

— Ak, debess! Nīkstu un skābstu, kā visi.

— Kāpēc mēs dažreiz nevarētu izbraukt ārā no pilsētas un pastaigāt? Tad mēs visu dienu varētu būt kopā. Ko tu saki? Nākamo svētdien?

Šie vārdi bija kā auksta ūdens šalts. Atkal vajadzēja domāt par naudu — un viņš uz veselu pusstundu tik veiksmīgi bija par to aizmirsis... Izbraukums ārpus pilsētas viņam noteikti nebija pa kabatai. Viņš atbildēja izvairīgi, pārvērzdams šo ieceri par teorētisku pārspriedumu tematu:

— Jā, protams, Ričmondparkā svētdienās nav slikti. Vispār jau Hemp-stedhītā ari, sevišķi no rītiem, kamēr vēl nav saradušies lielie pūļi.

— Ai, labāk aizbrauksim kaut kur uz īstiem laukiem! Uz Sariju vai uz Bērnhemas skābaržiem! Šobrīd tur ir tik skaisti — zemi klāj lapas, visu dienu var klejot un nevienu nesastapt. iMēs iesim un iesim, un tad kādā krodziņā ieturēsim vakariņas. Tas būs tik jauki! Brauksim, labi?

Ta-dam! Nauda mierā neliksies. Pat Bērnhemas skābaržiem vajag vismaz desmit šiliņus. Viņš steigšus rēķināja. Piecus varētu sakasīt, vēl piecus “aizdos” Džūlija: iedosDžūlija. Acumirklī atmiņā nāca daudzreiz

atjaunotais un lauztais zvērests “neaizņemties” no māsas. Viņš sacīja tai pašā nevērīgajā tonī:

— Tas tiešām būtu jauki. Es padomāšu, kad un kā. Padomāšu, un pēc pāris dienām tev paziņošu.

Viņi iznāca no šķērsielas, joprojām sadevušies rokās. Uz stūra bija krogs. Rozmarija paslējās pirkstgalos un, pieturēdamās pie Gordona elkoņa, lai nenokristu, pāri apsarmojušajai rūts apakšdaļai ieskatījās iekšā.

— Klau, Gordon, tur iekšā ir pulkstenis. Jau gandrīz pusdesmit. Vai tu vēl neesi mežonīgi izsalcis?

— Nē, — viņš ātri un melīgi atbildēja.

— Es gan. Bezmaz mirstu aiz bada. Iesim, sameklēsim kādu vietiņu, kur paēst.

Atkal nauda! Vēl mirklis, un vajadzēs atzīties, ka viņam pie dvēseles ir četri šiliņi un četri pensi, ne penija vairāk, — četri šiliņi un četri pensi, ar kuriem jāizvelk līdz piektdienai.

— Ēst man galīgi negribas, — viņš sacīja. — Bet kādu tasi kafijas gan es labprāt iedzertu. Iesim, man liekas, Laionsa iestādījums vēl ir vaļā.

— Ak, lūdzu, tikai ne uz Laionsu! Es zinu vienu jauku itāļu rcsto-rāniņu, tepat blakus. Ieēdīsim spageti neapoliešu gaumē, klāt paņemsim pudeli sarkanvīna... Man šausmīgi garšo spageti! Ejam!

Gordonam sašļuka dūša. Nav, kur sprukt. To viņš nevarēs pavilkt. Vakariņas diviem itāļu restorānā noteikti maksās vismaz piecus šiliņus.

— Patiesībā man laiks doties mājās, — viņš īgni izgrūda.

— Jau? Tik pēkšņi? Kāpēc, Gordon?

— Ak, pie joda! Ja reiz tev tik ļoti vajag zināt, man ir tikai četri šiliņi un četri pensi. Un ar tiem man jāizdzīvo līdz piektdienai.

Rozmarija spēji apstājās. Viņa bija tik pārskaitusies, ka no visa spēka ieknieba viņam rokā, tiešām gribēdama nodarīt sāpes, sodīt.

— Gordon, tu esi tāds ēzelis! Absolūts idiots! Visdrausmīgākais idiots, kādu es esmu redzējusi!

— Kāpēc tad es esmu idiots?

— Kāda starpība, cik tev ir naudas? Es tevi uzaicinu uz vakariņām!

Viņš atsvabināja roku un parāvās nostāk, nevēlēdamies uz viņu skatīties.

— Tu tiešām domā, ka es iešu uz restorānu un ļaušu tev maksāt?

— Bet kāpēc ne?

— Tāpēc, ka tas nav iespējams. Tā nedara.

— Ko — “tā nedara”? Tūlīt tu vēl pateiksi — “tas nav krikets”! Ko nedara ?

— Es nevaru tev ļaut maksāt manā vietā. Vīrietis maksā par sievieti, sieviete nedrīkst maksāt par vīrieti.

— Attopies, Gordon! Vai mēs dzīvojam karalienes Viktorijas laikmetā?

— Jā. Šādās lietās — jā. Priekšstati nemainās tik ātri.

— Bet mani priekšstati ir mainījušies!

. — Nē. Tev tikai tā liekas. Tu esi audzināta kā sieviete un, gribi vai negribi, uzvedīsies kā sieviete.

— Paga, paga, ko tas nozīmē — “uzvedīšos kā sieviete”?

— Tici man, šādās lietās visas sievietes ir vienādas. Sieviete nicina vīrieti, kurš ir no viņas atkarīgs un dzīvo uz viņas rēķina. Pat, ja viņa apgalvo, ka tā nav, pat, ja viņa domā, ka tā nav, — nicina. Tas nav viņas varā. Ja es ļaušu, lai tu par mani maksā, tu sāksi mani nicināt.

Gordons bija aizgriezies. Viņš pats saprata, cik nejēdzīgi izturas pret draudzeni, taču, tā vai citādi, viņam vajadzēja to pateikt. Apziņa, ka visi, pat Rozmarija, noteikti nicina viņu tāpēc, ka viņš ir tukšinieks, nebija izdeldējama. Saglabāt pašcieņu varēja, vien nelokāmi un rūpīgi sargājot savu neatkarību. Rozmarija satraucās līdz sirds dziļumiem. Viņa satvēra Gordonu aiz rokas un pagrieza pret sevi, tad piespiedās viņam klāt reizē dusmīgi un lūdzoši.

— Gordon! Kā tu uzdrošinies tā runāt! Kā tu vari apgalvot, ka es tevi sākšu nicināt?

— Es jau tev teicu — ja es sākšu dzīvot uz tava rēķina, nicināsi gribot negribot.

— Dzīvot uz mana rēķina! Kas tā par valodu! Kāda dzīvošana uz mana rēķina, ja es vienu reizi samaksāšu par to, ko tu apēd?

Gordons juta pie savām ribām viņas mazās krūtis, apaļas un stingras. Rozmarija skatījās viņā, pikti savilkusi uzacis, taču kuru katru bridi varēja sākt raudāt. Viņai šķita, ka Gordons ir nesaprātīgs, bezsir-dīgs cietpauris, taču viņas ķermenis bija tik tuvu, ka Gordons nespēja just līdzi. Šai brīdī viņam prātā bija viena vienīga doma — jau divus gadus Rozmarija liedzas viņam atdoties, mērdē viņu, liedzot pašu svarīgāko. Kāds labums no viņas mīlestības apliecinājumiem, ja būtiskāko viņa atsaka?

— Zināmā mērā tu jau tagad mani nicini, — viņš ar stindzinošu prieku paziņoja. — Jā, protams, protams, tu mani mīli, tikai vienalga neņem nopietni. Es tev esmu tāda kā rotaļlieta. Tu mani mīli, bet jūti, ka es neesmu tev līdzvērtīgs.

Viņš to jau bija teicis, taču šoreiz tiešām tā domāja — vai vismaz runāja ar lielu pārliecību.

— Nē, Gordon, nē! — Rozmarijas balsī skanēja asaras. — Tu taču zini, ka tā nav!

— Ir gan. Tieši tādēļ tu atsakies ar mani gulēt. Vai mēs par to jau nerunājām?

Viņa labu bridi skatījās Gordonam acīs, tad pēkšņi, kā bēgdama no sitiena, paslēpa galvu viņam pie krūtīm. Tās bija asaras, ko viņa paslēpa. Rozmarija raudāja aiz dusmām, aiz ienaida, taču reizē tvērās pie viņa kā bērns. Un tieši bērnišķība, kādā viņa kļāvās klāt, meklēdama vīrieša krūtis, pie kurām izraudāties, Gordonam bija vissāpīgākā. Sevi nīzdams, viņš atcerējās citas sievietes, kuras gluži tāpat bija raudājušas viņam pie krūtīm. Rādās, vienīgais, uz ko viņš bija spējīgs attieksmēs ar sievietēm — saraudināt. Viņš glaudīja Rozmarijas plecu, neveikli mēģinādams viņu mierināt.

— Tu panāci savu, novedi mani līdz asarām! — viņa žēli šņukstēja.

— Piedod! Rozmarij, sirsniņ! Neraudi, lūdzu, neraudi!

— Gordon, mīļais! Kāpēc tu vienmēr izturies pret mani tik riebīgi?

— Piedod, piedod! Dažreiz es nespēju turēt muti ciet.

— Bet kāpēc? Kāpēc?

Viņa bija pārvarējusi raudas. Puslīdz atguvusi savaldību, viņa atrāvās no Gordona un meklēja, ar ko noslaucīt seju. Kabatas lakatiņa nevienam no abiem nebija. Viņa nepacietīgi izberzēja asaras ar pirkstu kauliņiem.

— Cik dumji mēs vienmēr uzvedamies! Bet tagad, Gordon, reizi par visām reizēm esi labs zēns. Nāc līdzi uz to restorānu un ļauj man tevi uzcienāt.

— Nē.

— Tikai šoreiz! Aizmirsti par visiem tiem naudas murgiem! Atnāc līdzi man par prieku!

— Es taču tev teicu — nevaru. Un stāvēšu kā mūris.

— Kāpēc tev tā jādara?

— Esmu pieteicis naudai karu, un man jāievēro noteikumi. Pirmais no tiem — nekādā gadījumā nepieņemt ubagdāvanas.

— Ubagdāvanas! Ak Kungs, Gordon, kāds tu tomēr esi muļķis!

Viņa atkal cieši apkampa viņu. Tā bija miera zīme. Rozmarija viņu

nesaprata, droši vien nekad nesapratīs, taču pieņēma tādu, kāds viņš bija, pat pārlieku neapkarodama viņa ērmības. Kad viņa pacēla sejiņu skūpstam, Gordons juta, ka lūpas ir sāļas. Pa tām bija ritējušas asaras. Viņš piespieda Rozmariju sev klāt. Stīvā nepadevība viņas ķermenī vairs nebija jūtama. Rozmarija aizvēra acis un picplaka viņam klāt kā saļimdama, viņas lūpas pašķīrās, mēlīte meklēja viņa mēli. Tā mēdza gadīties ļoti reti. Pēkšņi, juzdams viņas ķermeni piekļaujamies, Gordons saprata, ka cīņa ir beigusies: kad viņš gribēs, Rozmarija atdosies. Iespējams, viņa pati līdz galam neapzinājās, ko piedāvā: tā bija instinktīva augstsirdība, vēlēšanās viņu uzmundrināt, izdeldēt baigo pārliecību, ka viņš ir nemīlams un nemīlēts. Viņa neko neteica: visu bez vārdiem pauda viņas augums. Taču, pat ja viņi nestāvētu uz ielas, Gordons nespētu viņu paņemt. Šai brīdī viņš Rozmariju mīlēja, bet neiekāroja. Iekāre atgriezīsies kaut kad nākotnē, kad prātā nebūs tikko notikuša ķīviņa, kad drosmi neatņems apziņa, ka ķešā ir tikai četri šiliņi un četri pensi.

Viņi atrāvās viens no otra, taču joprojām stāvēja, cieši apskāvušies.

— Cik mēs muļķīgi ķīvējamies, ja, Gordon? Tik reti iznāk satikties...

— Es zinu. Tā ir mana vaina. Visu laiku izsleju adatas — bet tas viss ir naudas dēļ. Vienmēr un visur — nauda.

— Ak, nauda! Tu pārāk daudz par to uztraucies.

— Kur nu. Nauda ir vienīgais, par ko ir vērts uztraukties.

— Bet klausies, mēs taču nākamsvētdien dosimies izbraukumā, ja? Uz Bērnhemas skābaržiem vai vienalga, kur. Būtu tik jauki izrauties no pilsētas!

— Jā, man arī ļoti gribētos. Izbrauksim no paša rīta un visu dienu staigāsim. Biļetēm es kaut kā sakasīšu.

— Bet es taču drīkstēšu pati maksāt par savu biļeti, ko?

— Nē, es pats nopirkšu. Bet mēs brauksim, es apsolu.

— Un tu tiešām neļausi man uzcienāt tevi ar vakariņām — tikai šoreiz, lai pierādītu, ka tu man uzticies?

— Nē, es nevaru. Piedod! Es jau tev teicu.

— Ak vai! Mums droši vien tagad jāatvadās. Jau vēls.

Tomēr viņi vēl ilgi stāvēja runādamies, tik ilgi, ka Rozmarija galu galā palika bez vakariņām. Lai neapkaitinātu kopmītnes pūķenes, viņai vajadzēja pārrasties līdz vienpadsmitiem. Gordons aizgāja līdz pašam Totnemkortroudas galam un iekāpa tramvajā: par pensu lētāk nekā braukt ar autobusu. Uzkāpis otrajā stāvā, viņš iespraucās blakus sīkam, smulīgam skotam, kurš lasīja futbola reportāžu un oda pēc alus. Gordons bija ļoti laimīgs. Rozmarija būs viņa mīļākā. Asi draudīgais vējš zēģelē. Tramvaja dārdoņas pavadījumā viņš klusītēm noskaitīja septiņus pabeigtos pantus. Kopā būs deviņi. Dzejolis bija labs. Viņš ticēja uzrakstītajam un ticēja pats sev. Viņš bija dzejnieks. Gordons Komstoks, “Peļu” autors. Un pat “Londonas baudām” atkal varēja noticēt.

Prātā vērpās domas par svētdienu. Bija norunāts satikties deviņos Pedingtonas stacijā. Tas izmaksās kādus desmit šiliņus; viņš sadabūs šo naudu, ja vajadzēs, ieķīlās kreklu. Un Rozmarija kļūs viņa mīļākā, varbūt jau svētdien, ja gadīsies piemērots brīdis. Nekas nebija pateikts, tomēr viņiem abiem tas kaut kā bija skaidrs.

Mīļais Dievs, kaut nu svētdien būtu labs laiks! Vispār jau bija dziļa ziema, bet varbūt paveiksies un gadīsies viena no tām brīnišķīgajām bezvēja dienām, kad gandrīz šķiet, ka ir vasara, kad var stundām gulšņāt sausās papardēs un ne mirkli nav auksti! Bet tādu dienu nav daudz; varbūt desmit, divpadsmit ik ziemu. Tikpat labi var līt lietus. Kaut nu uzsmaidītu laime un tomēr izdotos — citas iespējas nebija, tikai svaigā gaisā. Londonā ir tik daudz mīlētāju, kuriem nav, kur iet, — atliek vienīgi parki un ielas, bet tā ne mirkli nav miera, turklāt salst. Nav viegli tikt pie mīlestības aukstā klimatā un bez graša kabatā. Nav kopā laiks nekad un vieta, un mana mīļotā. Maz, daudz par maz šis motīvs iedvesmojis romānu autorus!

Dūmakaini sārtajās debesīs stāvus slējās skursteņu sultāni.

Desmit pāri astoņiem Gordons ielēca 27. maršruta autobusā. Ielas vēl nebija izkūņojušās no svētdienīgā miega. Kā mazi, balti sargkareivji uz kāpnītēm gaidīja piena pudeles. Gordonam kabatā bija četrpadsmit šiliņi, precīzāk — nu jau trīspadsmit un deviņi pensi, jo trīs pensus maksāja autobusa biļete. Deviņus šiliņus viņš bija adicinājis no algas — kā pēc tam izdzīvot nedēļu, vien Dievam zināms, — piecus aizņēmies no Džūlijas.

Pie māsas viņš bija devies ceturtdienas vakarā. Džūlijas istaba Ērls-kortā gan atradās trešajā stāvā un sētas pusē, tomēr nebija plebejisks guļamkambaris: Džūlijai bija dzīvojamā istaba, kas apvienota ar guļamistabu; uzsvars uz “dzīvojamā”. Māsa drīzāk nomirtu badā, bet neparko nedzīvotu tādā midzenī kā Gordons. Un tiešām, katra mēbele šajā miteklī bija iegādāta, pa lieliem lāgiem karot zobus vadzī. Dīvāngulta, ko gandrīz varēja noturēt par sofu, apaļš galdiņš no beicēta ozolkoka, divi “senlaicīgi” cietkoksnes krēsli, kokgriezumiem rotāts kājsoliņš, mazā gāzes kamīna priekšā — ar raibu kokvilnas drānu pārvilkts atzveltnis — no Drcidža veikala, nomaksāts trīspadsmit mēnešos; vēl šajā istabā bija neskaitāmas tēva un mātes, Gordona un krustmāmiņas Endželas fotogrāfijas, kā ari no bērzkoka darināts kalendārs — Ziemassvētku dāvana — ar iededzinātu uzmundrinājumu: “Katram mākonim sudraba maliņa”. Džūlijas klātbūtnē Gordons nīktin nīka. Viņš pastāvīgi sev solījās biežāk apciemot māsu, taču nerādīja ne acu, ja tikai neradās vajadzība “aizņemties”.

Lejā viņš trīs reizes pieklauvēja — trīs reizes nozīmēja trešais stāvs — Džūlija ielaida viņu iekšā un notupās gāzes kamīna priekšā.

— Tūlīt vēlreiz iekuršu, — viņa sacīja. — Tu taču dzersi tēju, vai ne?

Šis “vēlreiz” Gordonam nepaslīdēja gar ausīm. Istabā bija necilvēcīgi auksti: šovakar noteikti nebija kurināts. Viena būdama, Džūlija taupīja gāzi. Gordons skatījās uz salīkušās māsas garo, kalsno muguru. Cik sirmi bija viņas mati! Veselas šķipsnas bija gluži baltas, itin drīz viņa kļūs par “sirmu dāmu”.

— Tev jau garšo stipra tēja, vai ne? — Džūlija nopūtās, līkņādama ap tējkanniņu maigi un slaidi kā zoss.

Gordons iztukšoja pasniegto tasi neapsēzdamies, skatīdamies uz bērza kalendāru. Nu, runā taču! Saki, kas jāsaka! Tomēr saņemties bija grūti, ļoti grūti. Cik pretīga ir šī mangošana! Ja saskaitītu kopā visu, ko viņš “aizņēmies” no māsas šajos gados!

— Klausies, Džūlij, man ir briesmīgi neērti... Tik nelāgi, ka es tev prasu... Zini...

— Jā, Gordon? — viņa klusi atsaucās. Zināja, kas gaidāms.

— Klausies, Džūlij, man briesmīgi neērti tev lūgt, bet vai tu nevarētu man aizdot piecus šiliņus?

— Jā, Gordon, domāju, ka varu.

Viņa sameklēja melno, apdilušo maciņu, ko glabāja atvilktnē zem gultas veļas. Gordons saprata, par ko viņa domā. Mazāk paliks Ziemassvētku dāvanām. Viņas dzīvē Ziemassvētki ar dāvanu gatavošanu bija liels notikums: vēlu vakaros, pēc tējnīcas slēgšanas, jāskraida pa spoži apgaismotajām ielām no vienas nocenotu preču letes pie nākamās, izvēloties visādus sievietēm nezin kāpēc mīļus niekus. Sausās smaržas kabatas lakatiņiem, vēstuļu statnīšus, tējkanniņas, manikīra komplektus, kalendārus ar iededzinātiem saukļiem. Visu gadu viņa no savas nožēlojamās aldziņas atlika penijus “tā un tā Ziemassvētku dāvanai” vai “tā un tā dzimšanas dienas dāvanai”. Vai viņa pērnajos Ziemassvētkos nebija uzdāvinājusi brālim, kurš “mīl dzeju”, sera Džona Drinkvotera “Izlasi” zaļos safjāna vākos? Gordons bija to pārdevis par puskronu. Nabaga Džūlija! Cik drīz vien varēja, lai neizskatītos pārāk nepieklājīgi, Gordons ar

saviem pieciem šiliņiem laidās lapās. Kāpēc no bagāta drauga aizņemties nevar, bet no māsas, kura tāpat dzīvo pusbadā, var? Nu, protams, radinieki nav cilvēki.

Sēdēdams uz augšējās platformas, viņš nodevās aprēķiniem. Viņa rīcībā ir trīspadsmit šiliņi un deviņi pensi. Divas biļetes turp atpakaļ līdz Slou — pieci šiliņi; autobuss — vēl kādi divi: kopā septiņi. Siermaizes un alus krodziņā, teiksim, pa šiliņam no katra: deviņi. Tēja — divreiz astoņpadsmit pensi: divpadsmit šiliņi. Šiliņš cigaretēm. Vēl paliek deviņi pensi neparedzētiem izdevumiem. It kā viss saskan. Bet kā pēc tam izdzīvot līdz piektdienai? Ne penija cigaretēm! Nē, viņš par to nedomās. Šī diena atsvērs visu.

Rozmarija ieradās laikus. Tā bija vēl viena no viņas labajām īpašībām — viņa nemēdza nokavēties un pat šai agrajā stundā bija mundra un starojoša. Kā parasti, bija ļoti jauki ģērbusies. Galvā uzlikusi to pašu jancīgo plakano cepurīti, jo Gordons bija sacījis, ka viņam tā patīk. Stacijā viņi bija gandrīz vienīgie. Milzīgā pelēkā ēka, piegružota un tuksnesīga, šķita nevīžīga un nesakopta, it kā vēl nebūtu pamodusies pēc sestdienas vakara uzdzīves. Žāvu mocīts nesējs, kuram visnotaļ būtu derējis noskūties, pastāstīja, kā vislabāk braukt uz Bērhemas skābaržiem, un nupat jau viņi sēdēja trešās klases smēķētāju vagonā, čukčinādami uz rietumiem. Londonas drūmā pamestība pamazām beidzās, aiz loga garām skrēja sodrējainu lauku strēmeles, pieķēzītas ar “Kārtera Aknu Pilulu” reklāmām. Diena bija ļoti silta un rāma. Gordona lūgšanas bija uzklausītas: laiks pieturējās jauks kā vasarā. Varēja nojaust, ka aiz miglas ir saule; ja viss būs labi, tā drīz uzspīdēs. Gordons un Rozmarija bija dziļi un bezmaz muļķīgi laimīgi. Kāds piedzīvojums — tikt laukā no Londonas un visu dienu pavadīt “laukos”! Rozmarija jau vairākus mēnešus, Gordons — vismaz gadu nebija izkļuvuši no pilsētas. Viņi sēdēja blakus, izklājuši uz ceļiem svētdienas Times, taču nelasīja: viņi skatījās uz pļavām, govīm, mājām, tukšajām kravas mašīnām un lielām, dusošām rūpnīcām. Abiem šis brauciens sagādāja tādu prieku, ka gribējās, lai tas būtu ilgāks.

Slou viņi izkāpa. Miestiņš vēl bija ļoti miegains. Ar jocīgu, šokolādes brūnu autobusu bez otrā stāva abi aizbrauca līdz Fernemkomonai,

un, kad viņi bija tur nonākuši, Rozmarija pati atcerējās, kā jāiet uz skābaržu birzīm. Pēc gājiena pa dangainu ceļu varēja nonākt slapjā, kum-šķainā zālē, kurā vietumis slējās kaili bērziņi. Nekustējās ne lapiņa, ne zāles stiebriņš, koki rēnajā dūmakā vīdēja kā rēgi. Rozmarija un Gordons vienā laidā apjūsmoja visu, ko redzēja. Ak, kāda rasa, kāds klusums, palsie bērzu stumbri, mīkstā zāle zem kājām! Tomēr sākumā viņi, kā jau londonieši, neskartajā dabā jutās sīki un pazuduši. Gordons blisināja acis, it kā ilgu laiku būtu dzīvojis pazemē, viņš jutās neveselīgi bāls un nevīžīgs. Lai Rozmarija neredzētu viņa grumbaino, bezkrāsaino seju, viņš ļāva draudzenei iet pa priekšu. Pavisam drīz abi, pieraduši staigāt pa Londonas ietvēm, aizelsās un pirmajā pusstundā tikai paretam pārmija pa vārdam. Beidzot viņi nonāca starp dižskābaržiem un sāka iet aptuveni uz rietumiem, kur acis rāda, — ka tikai prom no galvaspilsētas. Visapkārt taisni slējās skābarži, kuru gludā, ādai līdzīgā miza pie saknēm sametās ērmoti neķītrās krokās. Te neauga nekāda zāle, un sausās lapas bija sakritušas tik biezā kārtā, ka iztālēm pakalni šķita klāti ar vara krāsas zīdu. Nekur ne dvēseles. Gordons panāca Rozmariju, un tālāk viņi gāja, rokās sadevušies, čaukstinādami dangās sadzītās sarkanīgās lapas. Vairākkārt viņi šķērsoja alejas, kuru galos staltojās milzīgas, tukšas mājas — reiz, kariešu laikmetā, te bija lepni savrupnami, kas tagad stāvēja tukši un nevienam nevajadzīgi. Dzīvžogi gaisīgajā dūmakā stiepās neparasti ruzgi; tādu krāsu ziemā iegūst jūras izskaloti koka gabali. Viņi redzēja dažus putnus — palaikam no zara uz zaru aizspurdza kāds sīlis, pāri ceļam cienīgi aizslāja daži fazāni, vilkdami pa zemi garās astes, lēnīgi kā vistas: it kā viņi zinātu, ka ir svētdiena un viņiem nekas nedraud. Pusstundas laikā Gordons un Rozmarija nebija pamanījuši nevienu cilvēku. Apkaime dusēja dziļā mierā; grūti noticēt, ka līdz Londonai tikai divdesmit jūdžu.

Tikām viņi bija pieraduši pie iešanas, radās otrā elpa un asinis dzīslās strāvoja kā sakaitētas. Likās, tā varētu iet un iet, kaut simtu jūdžu, ja vajag. Kad viņi atkal iznāca uz ceļa, kāds rasots dzīvžogs pēkšņi iezaigo-jās, viss vienā dimanta zvērumā. Cauri mākoņiem bija izlauzusies saule. Gaisma slīpiem, dzelteniem stariem krita pār pļavām, viss iemirdzējās smalku un neparastu krāsu varavīksnē, it kā ar jaunu krāsu kasti savā vaļā būtu palaists milža bērns. Rozmarija ieķērās Gordonam elkonī un pievilka viņu sev klāt.

— Ak, Gordon, cik burvijja diena!

— Burvīga.

— Un, ai, skaties, skaties! Pilns ar trušiem!

Un tiešām, pļavas tālākajā galā rosījās neskaitāmi truši, vesels ganāmpulks. Pēkšņi zem dzīvžoga kaut kas nožvīkstēja: tur bija gulējis trusis, un nu tas, rasā mirgodams, izlēca no savas zāles migas un aizļekatoja pa pļavu, balto ļipu izslējis. Rozmarija metās Gordona skavās. Diena bija neticami silta, kā vasarā. Viņi piekļāvās viens otram nevainīgā jūsmā kā bērni. Šeit, spilgtajā dienas gaismā, laika atstātās zīmes Rozmarijas sejā bija skaidri saskatāmas. Viņai bija gandrīz trīsdesmit, un tāda viņa arī izskatījās; viņam bija gandrīz trīsdesmit, un šķita, ka vairāk, taču tam nebija nekādas nozīmes. Gordons noņēma viņas smieklīgo cepurīti, un tumšajos matos ievizējās trīs balti mati. Šobrīd viņu tie neuztrauca. Viņa mīļās Rozmarijas jaukie mati!

— Cik lieliski tomēr, ka mēs abi te esam! Es tā priecājos, ka mēs atbraucām!

— Ak, Gordon, iedomājies — mēs visu dienu būsim kopā! Un taču varēja būt lietus! Kā mums veicas!

— Jā. Dosim nemirstīgajiem dieviem kvēpināmo upuri!

Viņi bija pārpārēm laimīgi. Iedami tālāk, viņi kā nesamanīgi apjūsmoja visu, ko ieraudzīja: lazurītzilu sīļa spalvu, ko pacēla no zemes, rāvainu dīķi kā piķa melnu spoguli, kurā dziļi jo dziļi atvizēja koku zari, piepes, kas spraucās no stumbriem kā kroplīgas, plakanas ausis. Labu brīdi viņi apsprieda, ar ko vislabāk salīdzināt dižskābaržus. Abi bija vienisprātis, ka neviens cits koks tik loti neizskatās pēc dzīvas būtnes — droši vien gludās mizas dēļ, un arī zari no stumbra rēdēja gluži kā rokas. Gordons apgalvoja, ka mizas pumpuči līdzinās krūšu galiņiem, bet izlocītie augšējie zari, melni un gludi, atgādina savijušos ziloņu snuķus. Viņi strīdējās par salīdzinājumiem un metaforām. Brīžiem ecēšanās, kā jau šiem abiem bija pierasts, kļuva itin nešpetna. Gordons sāka draudzeni

ķircināt, piemeklēdams kroplīgus salīdzinājumus: baltā skābarža parūdās lapas esot līdzīgas Bērna-Džonsa jaunavu matiem, bet spīdīgās efeju stīgas ap stumbriem atgādinot Dikcnsa skuķēnu ciešās roķeles. Kad viņš par varītēm gribēja samīdīt bariņu sārtu mušmiru, jo tās atgādinot Rakhema ilustrācijas un apkārt noteikti dejojot laumiņas, Rozmarija nosauca viņu par nejūtīgu sivēnu. Viņa brida pa čaukstošajām skābaržu lapām, kas sniedzās līdz pat ceļiem, kā pa vieglu sarkana zelta jūru.

— Ak, Gordon, cik pasakainas ir šīs lapas! Paskaties, kā tās laistās saulē! Kā zelts. Tās tiešām atgādina zeltu!

— Nūja, laumiņu zelts. Vēl pēc brīža tu čiepstēsi gluži Berija balsī. Patiesībā, ja tu gribi dzirdēt precīzu salīdzinājumu, šī krāsa mats matā atgādina tomātu zupu.

— Neesi tāds sivēns, Gordon! Klausies, kā tās čaukst! “Kā rudens lapas biezā klājā, ko Valombrozas strauti aijā...”[8]

— Vai kā tās amerikāņu brokastu bļodas. Kraukšķīgās Brokastu Pārslas. “Bērni no rītiņa prasa savas pārsliņas.”

— Tu esi briesmīgs!

Viņa smējās. Abi rokrokā gāja tālāk, soļus švīkstinādami, un duetā skaitīja:

— Kā brokastpārslas biezā klājā, ko Velvinbērni bļodās paijā!

Jautrībai nebija robežu. Tikām viņi iznāca no meža. Tagad apkārt

cilvēku netrūka, taču mašīnu, ja netuvojās lielajiem ceļiem, gandrīz nebija. Dažas reizes viņi dzirdēja dimdam zvanus un nogriezās sānis, lai nesastaptos ar baznīcēniem. Ceļš veda cauri ciemiem, kuru nomalēs vīzdegunīgi slējās pseido Tjūdoru villas garāžu, lauru krūmu un plušķainu mauriņu vidū. Gordons ālējās, zākādamies par villām un bezdievīgo civilizāciju, kuru tās pārstāvēja, par visiem šiem biržas brokeriem un viņu krāšļotajām sievām, par golfu, viskiju, galdiņu dancināšanu un Aberdīnas terjeriem, kurus sauc Džoks, kā gan citādi. Tā, pļāpādami un palaikam paķīvēdamies, viņi nogāja vēl jūdzes četras. Skaidrajās debesīs plīvoja pāris viegli mākonīši, taču citādi nebija ne pūsmiņas.

Sāka smelgt kājas, un par sevi ziņu deva izsalkums. Sarunas gluži neviļus sāka vērpties ap ēšanu. Pulksteņa nevienam no abiem nebija, taču, ejot cauri kādam ciemam, viņi redzēja, ka krogi jau ir vaļā, tātad ir pāri divpadsmitiem. Bridi viņi neizlēmīgi minstinājās pie stipri noplukuša krodziņa, kura nosaukums bija “Zīle rokā”. Gordons bija gatavs iet iekšā, klusībā cerēdams, ka tādā ūķī siermaizes un alus nevar maksāt vairāk par Šiliņu. Turpretim Rozmarijai iestādījums šķita aizdomīgs (tā tiešām bija), un viņi gāja tālāk, cerēdami kaut kur tālāk atrast tīkamāku krodziņu. Abi iztēlojās omulīgu ēdamtelpu ar ozolkoka soliem un līdakas izbāzeni stikla kastē pie sienas...

Taču, izejot ciemam cauri, izrādījās, ka citu krodziņu nav. Apkārt bija tikai klajš lauks, nevienas apdzīvotas vietas, nekur nebija pat ceļa stabu. Gordons un Rozmarija sāka uztraukties. Divos krogus slēgs, un nekas ēdams vairs nebūs dabūjams, ja nu kāda cepumu paciņa ciema bodītē. To atskāršot, viņus pārņēma briesmīgs izsalkums. Abi pēdējiem spēkiem uzrāpās milzīgā kalnā, cerēdami aiz tā ieraudzīt ciemu. Nē, ciemu tur nebija, todes tālu lejā, tumšzaļas upes līkumā, bija diezgan liela pilsēta ar pelēku tiltu. Kas tā par upi, viņiem nebija ne jausmas, — taču tā, protams, bija Temza.

— Paldies Dievam! — izsaucās Gordons. — Tur noteikti ir papilnam krodziņu. Iesim iekšā pirmajā, ko ieraudzīsim.

— Jā. Es mirstu badā.

Taču pilsētiņa abus sagaidīja ar savādu klusumu. Varbūt visi ir baznīcā vai sēž pie svētdienas maltītes galda? Tomēr ne, apkārt viss tukšs kā izmiris. Viņi bija nokļuvuši Krikhcmā pie Temzas, vienā no tām upmalas mazpilsētām, kur dzīve pamostas tikai laivošanas sezonas laikā, bet visu pārējo gadu valda ziemīgs sastingums. Vismaz jūdzes garumā gar krastu stiepās tikai tukšas un aizslēģotas vasarnīcas un laivu mājas. Nekur nebija manāmas dzīvības pazīmes. Pēdīgi viņi sastapa resnu, nerunīgu sarkandeguni ar kumšķainām ūsām. Viņš makšķerēja, ierīkojies upmalas celiņa vidū uz saliekama soliņa ar alus kannu pie sāniem. Gludajā, zaļajā ūdenī ap viņa pludiņu lokus meta divi gulbji, ikreiz, kad viņš pacilāja makšķeri, mēģinādami pakampt ēsmu.

— Vai jūs, lūdzu, nepateiktu, kur mēs varētu dabūt kaut ko ēdamu? — Gordons uzbildināja.

Likās, resnis jau bija gaidījis šādu jautājumu. Galvu nepagriezdams, viņš ar manāmu patiku atbildēja:

— Jūs neko ēdamu tc nedabūs. Te nekā nav.

— Piķis un zēvele! Vai jūs gribat teikt, ka visā šajā pilsētā nav neviena krodziņa? Mēs nākam no pašas Fernemkomonas!

Resnis nošņaukājās un iegrima pārdomās, neizlaizdams no acīm pludiņu.

— Var jau būt, ka jūs var pamēģināt ko atrast Reivenskroftas viesnīcā, — viņš pēc brīža sacīja. — Jāiet kāda pusjūdze. Var jau būt, ka tur jūs kaut ko dabūs; ja tik būs vaļā.

— Bet vai tur būs vaļā?

— Kas to var zināt, — resnis vienā mierā atbildēja.

— Un, sakiet, lūdzu, cik šobrīd ir pulkstenis? — ievaicājās Rozmarija.

— Pulkstens? Desmit pēc vieniem.

Gulbji izrāpās krastā un brīdi pleznoja pakaļ Gordonam un Rozma-rijai, nepārprotami gaidīdami kādu cienastu. Neizskatījās, ka Reivenskroftas viesnīca varētu būt atvērta: gaisā jautās pūļu pamestām kūrvietām raksturīgā sērīgā pamestība. Vasarnīcu dēlīši bija sašķiebušies, baltā krāsa aplupusi, pa netīrajiem logiem varēja redzēt tukšas telpas. Nedarbojās pat gar upmalu sadēstītie spēļu automāti. Otrā pilsētiņas galā bija vēl viens tilts. Gordons no sirds nolamājās:

— Kādi nolāpīti muļķi mēs bijām, ka neiegājām tajā krogā!

— Ak Kungs! Man tik neizturami gribas ēst! Varbūt labāk griezties atpakaļ, kā tev liekas?

— Nav jēgas, mēs pa ceļam nevienu krodziņu neredzējām. Jāiet vien tālāk. Droši vien tā viesnīca ir otrā krastā. Ja tā ir pie lielā ceļa, tad ir cerības, ka būs vaļā. Citādi mēs būsim dimbā.

Viņi aiztenterēja līdz tiltam. Kājas bija galīgi noberztas. Bet raugi! Viņu acis skatīja ilgoto — uzreiz aiz tilta bija celiņš, un šī celiņa malā bija liela, iespaidīgi būvēta viesnīca, kuras zaļie mauriņi sniedzās līdz pašai upei. Tā nepārprotami bija atvērta. Gordons un Rozmarija metās uz priekšu, taču pēc brīža sabijušies apstājās.

— Ka tikai tur nebūtu šausmīgi dārgi, — ieminējās Rozmarija.

Tā izskatījās šausmīgi dārga. Balta krāsa un zeltījums — viens no tiem bezgaumīgajiem iestādījumiem, kur katrs ķieģelis brēc par nesamērīgām cenām un sliktu apkalpošanu. Celiņa malā bija lielmanīga izkārtne ar zeltītiem burtiem:

VIESNĪCA “RKiVENSKROFTA”

Pakalpojumi brīvi pieejami PUSDIENAS TĒJA VAKARIŅAS DEJU ZĀLE UN TENISA LAUKUMS VIESĪBU APKALPOŠANA

Celiņa malā stāvēja pāris spīdīgi divvietīgi automobiļi. Gordons pārbijās kā diegs. Nauda viņa kabatā it kā saruka un pārvērtās nožēlojamos grašos. Šī mūrmuiža gaužām maz atgādināja omulīgo krodziņu, par kuru viņi bija sapņojuši. Taču viņš bija ļoti izbadējies. Rozmarija paraustīja viņu aiz rokas.

— Izskatās drausmīgi. Labāk iesim, pameklēsim ko citu.

— Bet mums ir jādabū kaut kas ēdams. Šī ir mūsu pēdējā iespēja. Neko citu neatradīsim.

— Ēdiens šādās vietās vienmēr ir drausmīgs. Pretīgi auksta gaļa, kas garšo tā, it kā glabātos kopš pērnā gada, toties rēķins gan zvērisks.

— Labi, pasūtīsim tikai siermaiz.es un alu. Tas visur maksā puslīdz vienādi.

— Bet viņi mūs par to neieredzēs. Ar varu spiedīs pasūtīt pienācīgus ēdienus, tu redzēsi! Mums jābūt nelokāmiem: tikai siermaizes, un viss.

— Lai notiek, būsim nelokāmi. Nāc!

Apņēmušies neparko nepadoties, viņi iegāja iekšā. Taču jau drēgnais vestibils oda dārgi — pēc mēbeļdrānas, sažuvušiem ziediem, Temzas ūdeņiem un atvērtām vīna pudelēm. Tipiska upmalas viesnīcas smaka. Gordonam vēl vairāk sašļuka dūša. Viss bija skaidrs. Šādus tuksnesīgus iestādījumus var sastapt pie visām šosejām, un tos iecienījuši biržas mākleri, kuri svētdienas pēcpusdienās vizina savas palaistuves. Apvainojumi un nesamērīgi rēķini šeit ietilpst parastajā dienas kārtībā. Rozmarija piespiedās viņam tuvāk — ari viņa bija nobijusies. Ieraudzījuši durvis ar uzrakstu “Salons”, viņi iegāja, domādami, ka aiz tām būs bārs — taču nekā, tur bija liela, eleganta, ledaini auksta telpa ar samta krēsliem un dīvāniņiem. Varētu nodomāt, ka šī ir parasta viesistaba, tikai visi pelnu-trauki reklamēja viskiju White Horse. Ap vienu no galdiņiem acīmredzot nupat bija beiguši pusdienot tie, kas bija atbraukuši ar automobiļiem, — divi trekni, blondi, uzsvērti jauneklīgi ģērbušies vīrieši ar plakanām galvām un divas nenoliedzami elegantas jaunas dāmas. Blakus stāvēja kūkumu uzmetis viesmīlis, kurš pasniedza dzērienus.

Gordons un Rozmarija palika uz sliekšņa. Sēdētāji jau bija notēmējuši uz viņiem aizskarošus vidusšķiras turīgāko pārstāvju skatienus. Atnākušie bija noguruši un putekļaini, un paši to apzinājās. Par siermai-zēm un alu varēja aizmirst: tādās vietās šādi vārdi nav iedomājami, vienīgais, ko tava mute drīkst izteikt, ir “lenčs”. Citas iespējas nebija. “Lenčs” vai taisies, ka tiec. Viesmīlis raudzījās ar gandrīz neslēptu nicinājumu. Viņš vienā mirklī bija sapratis, ka abi ir dicgabikses un, nojautis, ka viņiem padomā bēgšana, negrasījās laist projām.

— Se-cr? — viņš noprasīja, paņemdams savai paplāti.

Tagad vai nekad! Saki: “Siermaizes un alu!” Pie joda sekas! Ak vai. Dūša bija saskrējusi papēžos. Ja reiz “lenčs”, tad lenčs. Gordons tēlotā bezrūpībā iebāza roku kabatā, lai pārliecinātos, ka nauda vēl ir. Jā, ir, septiņi šiliņi un vienpadsmit pensi. Viesmīlis pamanīja viņa žestu; Gor-donam bija pretīga sajūta, ka šis subjekts redz cauri audumam un ir saskaitījis monētas viņam kabatā. Cenzdamies runāt pēc iespējas kundziskāk, Gordons sacīja:

— Mēs vēlētos lenču, lūdzu!

— Lenču, se-er? Jā, sc-cr. Lūdzu, nāciet!

Viesmīlis bija jauns vīrietis ar melniem matiem un ļoti gludu, glītu, bet slimīgi bālu seju. Viņa uzvalks bija teicami piegriezts, taču izskatījās nevīžīgs, it kā reti tiktu novilkts. Šajā ietērpā viņš izskatījās pēc krievu kņaza, taču droši vien bija anglis un ārzemniecisko akcentu bija aizguvis tādēļ, ka šai profesijā tā piederas. Rozmarija un Gordons padevīgi sekoja viņam uz restorānu, kas atradās ēkas dziļumā ar skatu uz mauriņu.

Ledaini aukstais restorāns bija viscaur no zaļgana stikla, un ļoti pārliecinoši likās, ka atrodies akvārijā zem ūdens. Upe bija gan redzama, gan saožama. Uz katra galdiņa stāvēja vāze ar papīra puķēm, taču pie vienas sienas, pastiprinot akvārija sajūtu, kā nīkulīgas jūraszāles rēgojās bezmaz puse puķu veikala — palmas, aspidistras un tamlīdzīgi. Vasarā šī telpa droši vien liktos itin jauka, taču šai brīdī, kad arī saule bija paslēpusies aiz mākoņa, tā bija tikai drēgna un nožēlojama. Rozmarija no viesmīļa baidījās gandrīz tikpat stipri kā Gordons. Kad viņi bija apsēdušies un tas aizgriezies, viņa sašķobīja sejiņu.

— Par sevi es maksāšu pati, — viņa pāri galdiņam pačukstēja Gor-donam.

— Nekādā gadījumā.

— Cik drausmīga vieta! Ēdiens noteikti būs draņķīgs. Kāpēc mēs tc ienācām...

— Kuš!

Viesmīlis atgriezās ar apdrukātu lapeli — ēdienkarti un, pasniedzis to Gordonam, draudīgi nostājās līdzās. Tā stāv viesmīļi, kuri zina, ka ieradušies tukšinieki. Gordona sirds sitās divreiz ātrāk. Ja te ir table d’hote lenčs par trīsarpus šiliņiem vai pat par puskronu, viss ir pagalam. Viņš sakoda zobus un ieskatījās ēdienkartē. Paldies Dievam! A la cartel īdētākais, ko varēja dabūt, bija auksta vēršgaļa ar salātiem par pusotru šiliņu.

— Mēs ņemsim auksto gaļu, lūdzu! — viņš teica, vai, pareizāk, no-berbelēja.

Viesmīļa smalkās, melnās uzacis parāvās augšup tēlotā izbrīnā.

— Tik-kai auksto gaļ-ļu, se-er?

— Jā, ar to būs diezgan.

— Kā, un nek-ko cit-tu jūs nevēlat-ties, se-er?

— Ak, jā. Vēl maizi, protams. Un sviestu.

— Bet kādu zup-pu iesāk-kumam, sc-cr?

— Nē. Zupu mums nevajag.

— Un ziv-vi arī ne, se-er? Tik-kai auksto gaļ-ļu?

— Vai mēs gribam zivi, Rozmarij? Diez vai? Nē. Zivi nevajag.

— Un arī des-sertu nevajag, se-er? Tik-kai auksto gaļ-ļu?

Gordons ar pūlēm valdījās. Šķiet, nekad un nevienu viņš nebija tā ienīdis kā šo viesmīli.

— Un ko jūs dzer-rsiet, se-er?

Gordons bija gribējis prasīt alu, taču tam pietrūka drosmes. Pēc skandalozās aukstās gaļas vajadzēja atgūt cieņu.

— Atnesiet vīnu karti, — viņš īsi izrīkoja.

Parādījās vēl viena lapele. Viss izskatījās neiedomājami dārgs, tomēr pašā saraksta augšgalā bija kāds bezvārda galda vīns par diviem šiliņiem deviņiem pensiem. Gordons steigšus rēķināja. Divus un deviņus izdosies sakašņāt. Pasvītrodams ierakstu ar īkšķa nagu, viņš vērsās viesmīļa:

— Mēs ņemsim pudeli šī, — viņš sacīja.

Viesmīļa uzacis atkal uzrāvās līdz puspicrei.

— Ves-selu pudeli, sc-er? — viņš atļāvās būt sarkastisks. — Varbūt jūs lab-bāk vēlētos pus-si pudeles?

— Veselu pudeli, — Gordons dzedri atbildēja.

Ar vienu vienīgi izsmalcinātu kustību pauzdams nicinājumu, viesmīlis reizē nolieca galvu, paraustīja kreiso plecu un aizgriezās. Tas nebija izturams. Gordons saskatījās ar Rozmariju. Kaut kā vajag šim neģēlim parādīt viņa īsto vieto! Pēc brīža tas atgriezās, nesdams pudeli aiz kakliņa, pa pusei paslēpis aiz žaketes ļipām, it kā šis lētais vīns būtu kaut kas nepieklājīgs vai netīrs. Gordons bija izdomājis, kā atriebties. Kad viesmīlis parādīja pudeli, viņš izstiepa roku, pataustīja un sarauca pieri.

— Sarkanvīnu tā nepasniedz! — viņš paziņoja.

Jaunulis mirkli apjuka. — Se-er? — viņš pārjautāja.

— Auksts kā ledus. Nesiet atpakaļ un pasildiet!

— Klausos, se-er.

Tomēr īsta uzvara tā nebija. Viesmīlis nešķita nokaunināts. Vai tad šādu vīnu ir vērts sildīt? — pauda viņa savilktās uzacis. Viņš ar vieglu nicinājumu aiznesa pudeli, likdams pavisam skaidri noprast, ka jau vislētākā vīna pasūtīšana vien pietiekami liels apkaunojums, bet šie abi vēl ceļ troksni.

Gala un salāti bija līķa aukstumā un vispār nelīdzinājās ēdienam. Tie garšoja pēc ūdens. Arī maizītes, kaut sakaltušas, bija miklas. Upes ūdens,

šķiet, bija visur. Tādēļ nelikās dīvaini, ka atnestais vīns ari garšoja dūņaini, — tomēr tas bija alkohols, un tādēļ vien lielisks. Pārsteidzoši, cik ļoti tas uzmundrināja, kad bija ticis cauri barības vadam un nokļuvis kuņģī. Izdzēris pusotru glāzi, Gordons jau jutās daudz labāk. Servjeti pār roku pārmetis, viesmīlis sardoniskā pacietībā stāvēja pie durvīm, cenzdamies samaitāt Gordonam un Rozmarijai ēstgribu. Sākumā viņam izdevās, taču Gordons sēdēja ar muguru pret viņu un drīz par savilktajām uzacīm aizmirsa. Pamazām viņi atguva drosmi, sāka sarunāties nepiespiestāk un skaļākās balsīs.

— Skaties, — ieminējās Gordons, — tie gulbji ir mums sekojuši līdz šim brīdim.

Un tiešām, tumšzaļajā ūdenī šurpu turpu peldēja divi gulbji. Šai brīdī atkal uzspīdēja saule, un baigais akvārijs pielija ar jauku, zaļganu gaismu. Gordons un Rozmarija pēkšņi atkal jutās omulīgi un laimīgi. Viņi sāka čalot, it kā nekāda viesmīļa tuvumā nebūtu, un Gordons no jauna pielēja glāzes. Viņu skatieni sastapās. Rozmarija raudzījās viņā ar padevīgu ironiju. “Es būšu tava mīļākā,” teica viņas acis, “ir nu gan joks!” Ceļgali zem mazā galdiņa saskārās; Rozmarija uz brīdi saspieda Gordona celi starp savējiem. Gordons juta, ka viņā kaut kas salecas. Pa visu ķermeni izplūda silts maiguma un juteklības vilnis. Viņš atcerējās! Rozmarija ir viņa draudzene, viņa mīļākā! ļau šodien, kad viņi būs divi vien, kādā klusā siltā nostūrī viņš beidzot iegūs viņas kailo ķermeni. Protams, viņš par to bija domājis visu rītu, tomēr šīm zināšanām nebija seguma. Pikai tagad viņš to aptvēra visā pilnībā. Bez vārdiem, ar kaut kādu ķermenisku pārliecību viņš zināja, ka nepaies ne stunda, un Rozmarija kaila gulēs viņa skavās. Sēžot siltajā gaismā, ceļgaliem saskaroties, lūkodamies viens otrā, abi jutās tā, it kā viss jau būtu noticis. Starp viņiem bija dziļa, sirsnīga tuvība. Viņi būtu varējuši sēdēt stundām ilgi, skatīdamies viens otram acīs un sarunādamies par niekiem, kas bija svarīgi tikai viņiem, nevienam citam. Tā pagāja vismaz divdesmit minūtes. Gordons bija aizmirsis viesmīli, uz bridi pat aizmirsis par šo drausmīgo lenču, par kuru viņam noplēsīs pēdējo peniju. Taču saule paslēpās, viss apkārt atkal kļuva pelēks, un viņi saprata, ka laiks celties un iet.

— Rēķinu! — puspagriezienā izmeta Gordons.

Viesmīlis nepalaida garām pēdējo iespēju viņam iedzelt:

— Rēķinu, se-er? Vai tad kaf-fiju jūs nedzersiet, se-er?

— Nē, nedzersim. Rēķinu!

Viesmīlis nozuda un atgriezās salocītu lapiņu uz sudraba paplātes. Gordons paņēma — seši šiliņi un trīs pensi. Un viņam ir tikai septiņi un vienpadsmit pensi! Protams, viņš jau apmēram bija nojautis, kāds būs rēķins, tomēr, ieraugot ciparus, jutās satriekts. Viņš piecēlās, pagramstī-jās kabatā un izvilka visu savu bagātību. Bāl ģīmis viesmīlis, turēdams savu paplāti, ieskatījās viņam saujā, nepārprotami nojauzdams, ka tie ir visi Gordona krājumi. Arī Rozmarija piecēlās un, pienākusi klāt, ieknieba Gordonam elkonī, likdama saprast, ka vēlas samaksāt savu tiesu. Gordons nelikās manām. Viņš noskaitīja sešus šiliņus un trīs pensus un, pagriezdamies uz iešanu, uzmeta uz paplātes vēl vienu šiliņu. Viesmīlis brīdi paturēja to saujā, tad apmeta otrādi un ieslidināja vestes kabatā ar tādu sejas izteiksmi, it kā slēptu kaut ko pieminēšanas necienīgu.

Pa gaiteni Gordons gāja sadulbis, bezpalīdzīgs, gandrīz apdullis. Visa viņa nauda bija izkūpējusi vienā mirklī! Kaut kas plānprātīgs! Kāpēc viņi bija iekūlušies šajā laupītāju midzenī! Visa diena pagalam — pāris aukstas gaļas šķēļu un duļķaina vīna pudeles dēļ! Drīz būtu jādomā par tēju, un viņam vairs ir tikai sešas cigaretes, vēl vajadzēs naudu atceļam un Dievs vien zina, ko vēl, — bet viņam atlikuši tikai astoņi pensi! Abi izgāja no viesnīcas it kā izmesti aiz čupra, aizcērtot durvis aiz muguras. No pirmītējās siltās tuvības ne vēsts. Viss likās pavisam citādi, it kā svaigā gaisā viņu asinis būtu acumirklī atdzisušas. Rozmarija gāja pa priekšu, saspringta, nerunīga. Viņu biedēja tas, ko viņa bija apņēmusies izdarīt. Gordons skatījās, cik veikli kustas viņas spēcīgās kājiņas. Pēc šī auguma viņš bija tik ļoti ilgojies, bet tagad, kad vēlēšanās kuru katru brīdi piepildīsies, viņš bija iztrūcies. Jā, protams, viņš gribēja, lai Rozmarija viņam atdodas, — viņš gribēja, lai tas jau būtu noticis, viss darīts un nodarīts. Tas nenotiks pats, viņam vajadzēs sevi uzkurināt. Savādi, cik pamatīgi viņu sagrāvis šis draņķa rēķins. Bezrūpīgais rīta vieglums bija iznīcināts, tā vietā atkal tas pats — nīstamās, neizturamās mokas naudas dēļ. Tūlīt

vajadzēs atzīties, ka viņam adikuši tikai astoņi pensi, nāksies aizņemties no Rozmarijas naudu biļetei, cik nožēlojami un apkaunojoši! Vīns sildīja kuņģi, un tikai tāpēc viņš nesašļuka pavisam. Vīna siltums un drausmīgā apziņa, ka palikuši astoņi centi, bija viņā saķērušies nāves cīņā.

Viņi gāja diezgan lēni, tomēr drīz upe vairs nebija redzama un viņi stāvēja pakalnā. Abi izmisīgi pūlējās izgudrot, ko lai saka, un neko neatrada. Gordons panāca Rozmariju, saņēma viņu aiz rokas un savija savus pirkstus ar viņējiem. Kļuva mazliet vieglāk. Tomēr uz sirds bija akmens, trūka elpas. Droši vien Rozmarija jutās līdzīgi.

— Visapkārt neviena cilvēka, — viņa pēdīgi bilda.

— Svētdienas pēcpusdiena. Visi, saēdušies rostbifu un Jorkšīras pudiņu, guļ zem aspidistras.

Atkal iestājās klusums. Tā viņi nogāja vēl savus piecdesmit jardus. Ar pūlēm savaldīdams balsi, Gordons izspieda:

— Gluži neticami silts. Mēs varētu atrast piemērotu vietiņu un mazliet pasēdēt.

— Labi, kā gribi.

Viņi nogriezās pa kreisi un iegāja nelielā ataudziņā. Tā izskatījās izkaltusi un tukša, kaili stumbri un nekā cita, taču tālākajā stūrī bija lieliski krūmi, ērkšķu plūmes vai varbūt dzeloņplūmcs brikšņi. Neko nesacīdams, Gordons aplika roku Rozmarijai ap vidukli un vadīja viņu turp. Dzīvžogā bija sprauga, kurai šķērsām bija novilkta dzeloņstieple. Gordons pacēla to un pieturēja, bet Rozmarija veikli izlīda cauri. Sirds atkal salēcās. Cik viņa vingra un spēcīga! Taču, kad viņš pats kāpa stieplei pāri, viņa astoņi pensi — sešpensis un divi penši — nošķindēja kabatas dibenā, un spars atkal saplaka.

Krūmu biezoknī viņi atrada dabīgu nišu. No trim pusēm bija zaru ņudzeklis, lapas gan nobirušas, tomēr cauri vienalga nevarēja redzēt, ceturtajā pavērās plašs skats uz paugura nogāzi un melniem, uzartiem laukiem. Pakalnē vīdēja namiņš, mazītiņš kā rotaļlieta. No skursteņa nekūpēja dūmi, nekur nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Vēl lielāku nošķirtību būtu grūti atrast. Zemi klāja mīksta sūna: tāda parasti aug zem kokiem.

— Muļķīgi, ka nav mēteļa, — viņš teica, nometies uz ceļiem.

— Tas nekas. Ir pavisam sauss.

Gordons apsēdināja Rozmariju sev blakus, noskūpstīja, noņēma apburošo cepurīti, uzgūlās virsū un sāka skūpstīt viņas seju. Rozmarija gulēja nepretodamās, bet ari neatsaukdamās. Viņa nerāvās prom, kad Gordona roka meklēja viņas krūtis, taču sirdī joprojām bija nobijusies. Iā, viņa to izdarīs — turēs vārdos neizteikto solījumu, nevairīsies, — bet, ak, cik baisi! Arī Gordons lielu kaisli neizjuta. Viņš pats bija iztrūcies par to, cik maz šobrīd iekāro draudzeni. Neparko nelika mieru naudas nelaimes. Kā lai mīlinās, ja kabatā ir tika astoņi pensi un domas nemitīgi atgriežas pie tiem? Tomēr nebija tā, ka viņš Rozmariju negribētu. Patiesībā viņš nespēja dzīvot bez viņas. Kad viņi beidzot kļūs patiešām tuvi, visa viņa dzīve būs citāda. Viņš ilgi gulēja Rozmarijai pie krūtīm, piespiedis seju pie viņas kakla un matiem, neko vairāk nepasākdams.

Tad, jau laizdamās uz rieta pusi, atkal atspīdēja saule. Siltā gaisma nolija pār viņiem, it kā būtu saplēsta kāda membrāna, kas šķir zemi un debesis. Taisnību sakot, kamēr sauli slēpa mākoņi, guļot zālē, bija pavēsi, toties tagad no jauna kļuva tik silti kā vasarā. Abi pierausās sēdus, lai par to papriecātos.

— Ai, Gordon, skaties! Kā saulē viss uzreiz iemirdzas!

Mākoņi pašķīrās, un pāri ielejai, zeltīdama visu, kam pieskārās, strauji slīdēja plata, dzeltena svēdra. Pelēcīgi zaļganā zāle pēkšņi iezvīļojās kā smaragds, tukšā namiņa jumts pakalnē silti vizmoja violets, sienas — ķiršsarkanas. Tikai klusums bez putnu balsīm atgādināja, ka ir ziema. Gordons apskāva Rozmariju un pievilka cieši sev klāt. Viņi sēdēja, vaigus kopā salikuši, raudzīdamies uz košajiem laukiem. Gordons pagrieza viņu pret sevi un noskūpstīja.

— Rozmarij, vai es tev patīku?

— Es tevi neprātīgi mīlu, muļķīt.

— Un tu būsi mīļa pret mani?

— Mīļa?

— Ļausi man darīt to, ko es gribu?

— Jā, droši vien.

— Visu?

— Labi, visu.

Viņš atkal noguldīja Rozmariju zālē. Tagad viss bija citādi. Viņos it kā bija ieplūdis saules siltums. — Esi laba meitene, izģērbies! — viņš čukstēja. Rozmarija netielēdamās paklausīja. No Gordona viņa nekautrējās. Turklāt bija tik silti un nostūris tik nomaļš, ka nebija nozīmes tam, cik daudz novilkt. Viņi izklāja Rozmarijas drānas zemē, ierīkodami viņai guļvietu. Viņa atgūlās, aizlikusi rokas aiz galvas un aizvērusi acis, viegli smaidīdama, it kā visu pārdomājusi un tagad ļautos mierīgu prātu. Gordons ilgi skatījās uz viņas kailo augumu. Tas bija brīnumaini daiļš. Kaila viņa izskatījās daudz jaunāka nekā apģērbusies, augšup pavērstā seja ar aizvērtajām acīm šķita gandrīz bērnišķīga. Viņš pieliecās tuvāk. Kabatā atkal nošķindēja monētas. Tikai astoņi pensi! Būs slikti. Bet nē, nedomā par to! Dari to, kas jādara, tas ir kaut kas lielisks, dari, un lai notiek, kas notikdams! Viņš pabāza roku viņai apakšā un piekļāvās.

— Vai es drīkstu?

-Jā.

— Tu nebaidies?

— Nē.

— Es centīšos pēc iespējas maigāk.

— Nav svarīgi.

Pēc brīža — kliedziens:

— Nē, Gordon! Nē, nē, nē!

— Kas? Kas notika?

— Nē, Gordon, nē! Tā nedrīkst! Nedrīkst!

Ar rokām atspiedusies viņam krūtis, Rozmarija no visa spēka grūda viņu atpakaļ. Viņas seja šķita svešāda, izbiedēta, gandrīz naidīga. Tāda atgrūšana tik svarīgā brīdī bija briesmīga, viņš jutās kā saņēmis auksta ūdens šalti. Gordons apstulbis atkrita blakus, steigšus kārtodams apģērbu.

— Kas notika? Tev sāpēja?

— Ak, Gordon! Man likās, tu... ak Kungs!

Aizlikusi sejai priekšā plaukstu, Rozmarija aizgriezās, savilkās kamoliņā.

— Kas notika? — viņš atkārtoja.

— Kā tu varēji nepadomāt?

— Par ko es nepadomāju?

— Beidz, tu pats saproti!

Kādas šausmas. Viņš tiešām saprata, — bet tikai tagad. Lai gan, protams, — jā, protams! — viņam par to vajadzēja padomāt. Gordons piecēlās kājās un aizgriezās. Uzreiz bija skaidrs, ka vairāk nekā nebūs. Dienas vidū, slapjā pļavā — un vēl ziemas vidū! Ārprāts! Pirms brīža viss likās tik pareizi, tik dabiski; tagad bija skaidrs, ka tas ir nožēlojami un nejēdzīgi.

— To nu gan es negaidīju, — viņš rūgti izmeta.

— Bet tā taču nav mana vaina, Gordon! Tev vajadzēja lietot — nu, to.

— Par katru cenu vajadzēja?

— Bet kas cits mums atliek? F.s taču nedrīkstu dabūt bērnu!

— Ja nu nekas nebūtu?

— Ak, Gordon, tu esi neiespējams!

Rozmarija gulēja, ar sāpēm acīs skatīdamās uz viņu, pat aizmirsusi savu kailumu. Gordona vilšanās pārtapa dusmās. Lūk, papriecājieties! Atkal nauda! Arī visintīmākajos dzīves mirkļos no tās nekur nespruksi, tās dēļ tev viss jāsamaitā ar riebīgiem, aukstasinīgiem piesardzības pasākumiem! Nauda, aizvien un mūžīgi nauda! Naudas dievekļa pirksti apgāna pat kāzu gultu, tas stāv blakus un snaikstās. Sabāzis rokas kabatās, Gordons pagājās šurpu turpu.

— Redzi — atkal naudas nagi! — viņš teica. — Arī šādos brīžos tā var nelikt mums mieru un tramdīt, kaut arī mēs esam divatā un jūdžu jūdzēm nav nevienas dzīvas dvēseles.

— Kāda naudai te daļa?

— Klausies, ja naudai te nebūtu nekādas daļas, tev pat prātā neienāktu baidīties dabūt bērnu. Tad tu gribētu bērnu. Tu teici — es “nedrīkstu” dabūt bērnu, bet kāpēc tu tā teici? Tev ir bail — bail tāpēc, ka būtu jāiet prom no darba, bet man nav naudas, un mēs visi kārsim zobus vadzī. Tāda ir tā dzimstības kontrole! Vēl viens viņu izgudrots veids, kā mūs tramdīt. Un tu, rādās, tam pakļaujies bez vārda runas.

— Bet ko tad lai es daru, Gordon? Ko lai es daru?

Sai brīdī saulei priekšā aizlīda mākonis. Kļuva jūtami vēsāks. Aina noteikti bija komiska — zālē guļ kaila sieviete, blakus, rokas sabāzis kabatās, stāv saīdzis vīrietis. Ja viņa tūlīt necelsies, tad saaukstēsies un nomirs. Tas viss bija stulbi un nejēdzīgi.

— Ko lai es daru? — viņa atkārtoja.

— Varbūt iesākumam tu varētu apģērbties, — Gordons dzedri atbildēja.

Tas bija sacīts tikai tāpēc, lai izgāztu dusmas, taču Rozmarijas sejā parādījās tādas sāpes un apjukums, ka Gordons steigšus aizgriezās. Pēc īsa mirkļa viņa jau bija apģērbusies. Gordons dzirdēja, kā, saitēdama zābaciņus, viņa dažas reizes nošņaukājas. Kuru katru brīdi varēja pasprukt asaras, un viņa centās noturēties neraudājusi. Gordonam bija šausmīgs kauns. Viņam gribētos krist ceļos Rozmarijai līdzās, apkampt viņu un lūgt piedošanu, taču viņš stāvēja kā nolēmēts, juzdamies truls un nekam nederīgs. Ar lielām grūtībām izdevās atvērt muti, lai izteiktu trīs vienkāršus vārdus.

— Vai esi gatava? — viņš strupi noprasīja.

-Jā.

Viņi atkal izlīda zem dzeloņstieples, atgriezās uz ceļa un nesarunādamies sāka iet lejup. Pāri saulei vēlās aizvien jauni un jauni mākoņi. Kļuva arvien dzestrāks. Vēl pēc stundas jau savilksics krēsla. Nokāpuši no kalna, viņi ieraudzīja viesnīcu “Reivenskrofta”, katastrofās vietu.

— Uz kurieni mēs ejam? — sīkā, bēdīgā balstiņā pajautāja Rozmarija.

— Jātiek atpakaļ uz Slou, kur tad citur. Aiz tilta droši vien būs kāds ceļa rādītājs.

Vairākas jūdzes tika noietas, nepārmijot ne vārda. Rozmarija bija saskumusi un nelaimīga. Vairākas reizes viņa mēģināja tuvoties, it kā gribēja satvert Gordonu aiz rokas, taču viņš spītīgi atrāvās, un tā abi gāja katrs pa savu ceļa pusi. Rozmarijai likās, ka viņa ar savu atteikumu ir viņu nāvīgi apvainojusi, viņai šķita, ka Gordons uz viņu dusmojas vilšanās dēļ — tāpēc, ka viņa izšķirīgā mirklī bija viņu atstūmusi. Ja rastos kaut mazākā iespēja, viņa būtu atvainojusies. Taču Gordons par to vispār vairs nedomāja. Mīlas neveiksmes viņam vairs nebija prātā. Tagad viņa domas vērpās ap naudas lietām. Kabatā bija tikai astoņi pensi. Tuvojās bridis, kad vajadzēs atzīties. Autobusa biļetes no Fernhemas uz Slou, pēc tam tēja, cigaretes, atkal biļetes un varbūt vēl viena ēdienreize pēc atgriešanās Londonā — ar astoņiem pensiem pie dvēseles! Nav, kur sprukt, tomēr vajadzēs aizņemties no Rozmarijas. Tas bija tik nolāpīti pazemojoši! Prasīt naudu sievietei, ar kuru tu tikko esi ķīvējies! Kāds bleķis bija viņa smalkā pozēšana! Te viņš, degunu gaisā saslējis, lepni izrunājas, tēlo satriekto tāpēc, ka viņa uzskatījusi izsargāšanos par pašsaprotamu, bet tad apmet asti otrādi un diedelē! Jā, ko nauda dara ar cilvēku! Tā — vai tās trūkums — spēj iznīcināt jebkuru pašcieņu.

Puspiecos jau bija gandrīz pilnīgi tumšs. Viņi kumuroja pa miglu, kuru kaut cik izgaismoja vienīgi ceļmalas namu logi un reta automobiļa lukturu dzeltenie stari. Turklāt bija zvēriski auksts, taču viņi bija pieveikuši jau četras jūdzes un no iešanas sasiluši. Vēl ilgāk nesarunāties vairs nebija iespējams. Viņi sāka pārmīt pa teikumam un pamazām virzījās viens otram tuvāk. Rozmarija pieķērās Gordonam pie rokas, tad parāva un nostādīja iepretim.

— Gordon, kāpēc tu esi tik drausmīgs?

— Vai tad esmu?

— Visu ceļu neesi ne vārdiņa pateicis!

— Nu gan!

— Vai tu joprojām dusmojies uz mani?

— Nē. Uz tevi es nedusmojos. Ne jau tu esi vainīga.

Rozmarija lūkojās viņam acīs, piķa melnajā tumsā pūlēdamās iztulkot viņa sejas izteiksmi. Gordons pievilka viņu sev klāt un, tā kā viņa, šķiet, to gaidīja, saņēma viņas galvu rokās un noskūpstīja. Rozmarija tūdaļ viņam piekļāvās kā lazdas zars. Viņa bija ilgojusies pēc pieskāriena.

— Gordon, tu taču mīli mani, ja?

— Protams.

— Viss kaut kā aizgāja šķērsu. Es tur neko nevarēju darīt. Man pēkšņi uznāca briesmīgas bailes.

— Nekas. Nākamreiz būs labāk.

Rozmarija bija atslīgusi pret viņu, piespiedusi galvu viņam pie

krūtīm. Gordons juta, cik satraukti sitas viņas sirds, it kā viņa par kaut ko izšķirtos.

— Lai jau ir, — viņa neskaidri nobubināja, paslēpusi seju viņa žakete.

— Kas?

— Bērns. Ja būs, lai ir. Vari darīt, ko gribi.

Dzirdot šo padošanos, viņā pamodās vārga iekāre, kas gan tūlīt apdzisa. Gordons zināja, kāpēc viņa tā saka: ne jau tāpēc, ka viņai šobrīd gribētos atdoties. Rozmarija solījās aiz augstsirdības, vēlēdamās apliecināt, ka viņa mīl Gordonu un ir gatava briesmīgi riskēt, lai viņu nesarūgtinātu.

— Tūlīt? — viņš vaicāja.

— Ja tu tā gribi.

Viņš domāja. Jā, loti gribējās zināt, ka draudzene tiešām pieder viņam! Bet viņus apņēma salts vakars. Garā zāle pie dzīvžoga būs slapja un auksta. Nav īstais laiks, nav īstā vieta. Arī astoņi pensi neļaus aizmirsties. Nē, šobrīd nekas neizdotos.

— Es nevaru, — viņš beidzot sacīja.

— Nevari? Bet, Gordon, man likās...

— Zinu. Bet tagad ir citādi.

— Tu vēl neesi nomierinājies?

— Jā. Savā ziņā.

— Kāpēc?

Viņš mazliet atrāvās. Ak, agri vai vēlu tik un tā būs jāpasaka! Tomēr kauns bija tik briesmīgs, ka viņš nevis pateica, bet noburkšķēja:

— Man tev jāsaka viena stulba lieta. Neliek un neliek mieru.

— Kas?

— Vai tu nevari man drusku aizdot? Es esmu pilnīgi sausā. Šai dienai vajadzēja pietikt, bet nolāpītais restorāna rēķins visu izjauca. Man ir atlikuši tikai astoņi pensi.

Rozmarijai mute palika vaļā. Viņa izrāvās no Gordona skāviena.

— T ikai astoņi pensi? Kas ar tevi? Nu un, ka astoņi pensi, kas no tā mainās?

— Mainās tas, ka man tūlīt no tevis būs jāaizņemas. Tev vajadzēs

maksāt par abām autobusa biļetēm, par tēju un Dievs zina, ko vēl. Bet es taču tevi uzaicināju! Man vajadzēja tev visu izmaksāt! Tas ir drausmīgi.

— Vajadzēja man izmaksāt! Augstā debess! Vai tādēļ tu staigā kā negaisa mākonis?

-Jā.

— Gordon, vai tu esi zīdainis? Kā var tik briesmīgi uztraukties par tādiem sīkumiem? Vai tu domā, ka es neaizdošu? Es taču vienmēr uzstāju, ka pati par sevi samaksāšu!

— Jā, un tu zini, ka man tas nepatīk. Tikai pirms pāris dienām runājām.

— Ak, kāds muļķis, kāds muļķis tu esi! Padomā tikai, beidzās nauda. Vai tas ir kāds kauns?

— Skaidrs, ka ir! Tā ir vienīgā lieta, par ko tiešām ir vērts kaunēties.

— Bet kā tas var traucēt mīlināties? Es nesaprotu. Vispirms tu gribi, tad vairs negribi. Kāda te nozīme naudai?

— Milzīga.

Viņš paņēma Rozmariju zem rokas un abi gāja tālāk. Nē, viņa nesapratīs, — tomēr viņš vienalga pūlējās izskaidrot:

— Vai tiešām tu neredzi, ka cilvēks nav pilnvērtīgs — nevar justies pilnvērtīgs, — ja viņam kabatā ir tukšums?

— Nesaprotu. Man liekas, tas ir idiotisms.

— Nav tā, ka es negribu ar tevi mīlināties; es gribu. Bet es nevaru nodoties mīlestībai, ja man ir tikai astoņi pensi. Un vēl tagad, kad tu to zini. Nevaru, un viss. Tas ir fiziski neiespējami.

— Bet kāpēc? Kāpēc?

— Palasi Lamprijēru, — viņš miglaini atbildēja.

Pie tā arī palika. Vairāk par šo tēmu netika runāts. Jau otro reizi viņš bija uzvedies kā pēdējais cūka, un tomēr Rozmarijai likās, ka vainīga ir tieši viņa. Abi gāja tālāk. Rozmarija viņu nesaprata, toties visu piedeva. Viņi aizvilkās līdz Fcrnhcmkomonai un pēc neilgas stāvēšanas krustcelēs sagaidīja autobusu. Tumsā Rozmarija sataustīja Gordona roku un ieslidināja viņam saujā puskronu, lai viņš varētu nopirkt biļetes un nebūtu jākaunas par to, ka sieviete par viņu maksā.

Viņš pats drīzāk būtu gājis kājām uz Slou un biļešu naudu ietaupījis,

taču zināja, ka Rozmarija nebūs ar mieru. Slou viņš mudināja uzreiz kāpt vilcienā, bet Rozmarija sasutusi paziņoja, ka bez tējas nekur nebrauks. Vajadzēja iet uz lielu, drēgnu un krēslainu iestādījumu netālu no stacijas. Tēja ar apkaltušām maizītēm un akmcnscictiem kēksiem, kas atgādi nāja mastikas bumbiņas, maksāja divus šiliņus no katra. Tas, ka maksā Rozmarija, Gordonam neizturami kremta. Viņš īgņojās, neko neēda un pēc ilgas stīvēšanās čukstus tomēr panāca, ka viņa astoņi pensi tiek pieņemti rēķina apmaksai.

Vilcienā viņi iekāpa septiņos. Vagons bija pilns ar pagurušiem ekskursantiem zaļganās pusbiksēs. Rozmarija un Gordons nesarunājās. Rozmarija bija iebāzusi roku viņam elkonī un glāstīja viņa pirkstus, Gor dons skatījās pa logu. Ļaudis šķielēja, prātodami, par ko šie abi saķildojušies. Garām slīdēja spuldzēm punktēta tumsa. Diena, kuru Gordons tik ļoti gaidīja, bija beigusies. Jāatgriežas Viloubedroudā un jāuzsāk nedēļa bez penija kabatā. Veselu nedēļu, ja vien nenotiks kāds brīnums, būs jāiztiek bez cigaretēm. Kāds viņš bija ēzelis! Rozmarija uz viņu nedusmojās. Saspiezdama Gordona elkoni, viņa centās likt noprast, ka mīl viņu. Skatoties uz drauga bālo, neapmierināto seju, pa pusei aizgrieztu, viņa apdilušo žaketi un nekoptajiem peļu pelēkajiem matiem, kas pēc grieznēm lūdzās vēl vairāk nekā parasti, viņa to bezgalīgi žēloja. Maigums, kas viņu šobrīd pārpildīja, nebūtu tik liels, ja viss būtu izdevies; ar savu sievišķīgo nojautu Rozmarija saprata, ka viņš ir nelaimīgs un dzīves nomocīts.

— Pavadīsi mani? — viņa jautāja, kad abi Pedingtonā izkāpa.

— Ja tu esi ar mieru iet kājām. Man nav naudas metro.

— Bet man taču ir! Ak, debess! Tu neļausi man samaksāt. Bet kā tu pats tiksi mājās?

— Aiziešu. Es zinu ceļu. Nav nemaz tik tālu.

— Man sirds aptekas, domājot, kā tu ej to gaisa gabalu. Tu izskaties pavisam noguris. Esi labiņš, paņem naudu autobusam! Lūdzu!

— Nē. Šodien tu jau esi gana daudz par mani maksājusi.

— Ak Kungs. Cik tu esi dumjš!

Viņi apstājās pie ieejas pazemes stacijā. Gordons saņēma viņas roku.

— Droši vien tagad jāatvadās.

— Paliec sveiks, Gordon, mans mīļais! Paldies, ka izvedi mani ārā no pilsētas! Rīts bija tik burvīgs.

— Jā, rīts... Tad viss bija citādi. — Jaukās rīta stundas, kad viņi divi vien gāja pa mežu un viņam vēl bija nauda! Sāka nešpetni grauzt sirdsapziņa. Kur var tik idiotiski uzvesties! Viņš ciešāk saspieda Rozmarijas pirkstus.

— Tu nedusmojies uz mani?

— Nē, muļķīt, protams, ne.

— Es negribēju būt tāds ķēms. Vainīga nauda. Vienmēr vainīga nauda.

— Nekas, nākamreiz būs labāk. Aizbrauksim kaut kur citur. Uz Braitonu, piemēram, vai vēl kaut kur.

— Varbūt. Kad es sakasīšu naudu. Tu taču man atrakstīsi, ja?

— Jā.

— Tikai tavas vēstules man palīdz turēties. Kad tu rakstīsi? Pasaki, lai es zinu, kad gaidīt.

— Rītvakar uzrakstīšu, otrdien iemetīšu, un ar vakara pastu jau būs klāt.

— Tad ar labunakti, Rozmarij, sirsniņ!

— Ar labunakti, mīļais Gordon!

Rozmarija palika pie biļešu kases, bet viņš devās prom. Nogājis jardus divdesmit, viņš manīja, ka viņu parauj aiz elkoņa. Gordons apcirtās. Tā bija Rozmarija. Iebāzusi viņam kabatā nupat nopirktu paciņu Gold Flake, viņa metās atpakaļ un nozuda pazemē, iekams viņš paguva ko iebilst.

Gordons vilkās mājup pa nebeidzamajiem Marlībonas un Rīdžent-pārka kvartāliem. Diena cauri. Ielas bija tumšas un tukšas, pār pilsētu bija nolaidies tas savādais gurdums, kas pārņem svētdienas vakarā, it kā atpūta prasītu vairāk spēku nekā dienišķais darbs. Bija jau arī necilvēcīgi auksti. Līdz ar tumsas iestāšanos bija sacēlies vējš. Asi draudīgais vējš zēģelē. Bija nostaigātas bezmaz piecpadsmit jūdzes, sāpēja noberztās kājas un mocīja izsalkums. Gandrīz nekas nebija ēsts. No rīta viņš bija izskrējis no mājas, lāgā nepabrokastojis, lenčs viesnīcā “Reivenskorta”

bija izsmiekls, nevis ēšana, un pēc tam nekas prātīgs nebija baudīts. Arī uz vakariņām varēja necerēt, jo Vizbīčienei viņš bija pateicis, ka visu dienu nebūs mājās.

Hempstedroudā vajadzēja apstāties ielas malā, laižot garām automobiļus, kuri plūda straumē. Pat šeit, par spīti spožajām spuldzēm un juvelierveikalu skatlogu saltajam zalgojumam, viss šķita drūms un nomācošs. Negantais vējš saldēja līdz kaulam. Asi draudīgais vējš zēģelē, Nule nobirušās papeles liecas. Dzejolis bija gatavs, trūkst divu pēdējo rindu. Atmiņā atkal atausa rīta stundas — tukšie ceļi vieglā dūmakā, brīvības un piedzīvojuma jutoņa, kad tavā rīcībā ir visa diena un visa zeme, klejo, kur gribi. Protams, tā viņš jutās tikai tādēļ, ka bija nauda. Tobrīd viņam kabatā bija septiņi šiliņi un vienpadsmit pensi. Neilga uzvara pār naudas dievekli, ķecera rīts, svabadība Aštarotas birzīs. Bet atkritēja prieki nemēdz būt ilgi. Naudiņa vējā — un brīvība pagalam. Jums būs to priekšādu pie jūsām miesām apgraizīt, saka tas Kungs, — un mēs krītam uz vaiga, lejam puņķus un asaras: ak, laid mūs atgriezties!

Garām kuģoja kārtējā mašīnu virtene. Viena īpaši iekrita viņam acīs: gara, slaida, švītīga kā bezdelīga. Tāds zili sudrabots brīnums noteikti maksā savu tūkstoti gineju. Pie stūres, taisni izslējics un nekustīgs kā nicīga statuja, sēdēja zilā livrejā tērpts šoferis. Aizmugurē sārtos sēdekļos smēķēja cigaretes un smējās divi eleganti pārīši. Uz bridi pavīdēja četri it kā no iekšpuses izgaismoti neticami sārti un gludi purniņi — šāda sejas krāsa vienkāršam cilvēkam ir nesasniedzams sapnis: to rada naudas maigais, siltais vizmojums.

Viņš šķērsoja ielu. Tātad gulēt jāiet ar tukšu vēderu. Paldies Dievam, petroleja vēl nav beigusies; pārradies mājās, viņš varēs dabūt savu slepeno tēju. Un šai brīdī viņš ieraudzīja sevi un savai dzīvi skaudrā patiesības gaismā. Katru vakaru viens un tas pats — atgriešanās tukšā, aukstā istabā pie apķēpātu lapu kaudzes, kas nekad nekļūs par poēmu. Strupceļš. Viņš nekad nepabeigs “Londonas baudas”, nekad neapprecēs Rozmariju, nekad neizķepurosics. Viņš ļausies straumei un grims, grims arvien zemāk tāpat kā citi viņa ģimenes locekļi, tomēr citādi — grims ātrāk un dziļāk, smakdams baisā posta pasekli, kura šausmas

pagaidām nespēja pat iztēloties. Uz šī ceļa viņš bija nostājies, kad pieteica naudai karu. Kalpo naudas dievam vai slīksti zampā, nekas cits tev neatliek.

Ielas bruģis viņam zem kājām nodrebēja. Cauri viduszemei aizbrā-zās metro vilciens. Gordons vienā skatienā ieraudzīja Londonu, visu Rietumu pasauli: miljoniem vergu ar sviedriem vaigā rāpo ap naudas troni. Arkli vago zemi, jūrā peld kuģi, ogļrači svīst ledusaukstās pazemes ejās, klerki steidzas uz vilcienu astoņos piecpadsmit, baiļodamies, ka boss apēdīs viņus dzīvus. Pat gultā pie sievām viņi trīc un pakļaujas — kam? Naudas priesteriem, sārtvaidžiem pasaules saimniekiem. Sabiedrības krējums! Bars glaunu sprukstiņu sudrabotos automobiļos, biržas mākleri golfa laukumos un kosmopolītiski finansisti, lordkanclcra advokāti un uzcirtušies mīkstiņie, baņķieri, izdevniecību magnāti, visu četru dzimumu rakstnieķeļi, amerikāņu bokseri, dāmas aviatores, filmu zvaigznes, bīskapi, titulēti dzejnieki un Čikāgas bandīti.

Kad bija noieti vēl piecdesmit jardi, prātā pēkšņi iešāvās atskaņa dzejoļa pēdējam pantam. Viņš gāja mājās, pie sevis skaitīdams pabeigto dzejoli:

Asi draudīgais vējš zēģelē,

Nule nobirušās papeles liecas,

Afišas atlupušās pātago gaisa brāzmas, Tumšasgrīstis lejup tiecas

No skursteņiem; ledaini dārd Tramvaji, pakavi dun,

Ierēdņi steidzas uz darbu, skatās Uz austrumiem, nodrebinās un

Domā, ikkatrs: “Lūk, ziema nāk!

Ak, Dievs, palīdzi, lai es darbā turos!” Un drūmi, kad ledainais sala šķēps Viņiem jau vēderos duras,

Viņi domā par īri, cenām, mēnešbiļetēm, Apdrošināšanu, kalpones algu, oglēm, Zābakiem, skolas naudu un iemaksu nākamo Par divām gultām no Dreidža bodes.

Ja bezrūpīgajās vasaras dienās Mēs Aštarotas birzīs pie maukām gājām,

Tad tagad, aukstajos vējos, nožēlā krītam Uz ceļiem mūsu īstajam kungam pie kājām;

Visu kungam, naudas dievam, kas valda Pār mūsu asinīm, smadzenēm, rokām,

Kas dod pajumti vētrā Un, dodams, ņem atkal projām;

Kas greizsirdīgi un vērīgi izspiego Domas, sapņus, mūsu slepenos ieradumus, Kas vārdus mums mutē liek, izvēlas drēbes Un izplāno, kā dienas jāvada mums;

Kas iesaldē mūsu dusmas; cerības iegrožo, Pērk mūsu dzīvi un maksā ar rotaļlietām, Kas pieprasa nodevas — norītus krupjus, Nodotu ticību, iemauktus, uzliktus priekam;

Kas savažo ķēdēs dzejnieka domas,

Zaldāta lepnumu, grāvrača spēku Un atsvešinošu vairogu liek Starp puisi un viņa izredzēto.

VIII

Kolīdz pulkstenis nobimbināja vienu, Gordons aizcirta grāmatnīcas durvis un metās, gandrīz skrēja, uz Vestminsteras bankas nodaļu nākamajā kvartālā.

Roka neapzinātā piesardzībā žņaudzīja žaketes atloku, spieda to pie krūtīm. Zem tā, noglabāts iekšējā kabatiņā, atradās kaut kas gandrīz neiespējams: bieza, zila aploksne ar amerikāņu mārku, bet aploksnē — čeks par piecdesmit dolāriem, un uz čeka rakstīts: “Gordonam Komstokam”!

Vēstule svilināja miesu kā nokaitēta. Visu dienu viņš bija manījis pie krūtīm piespiesto taisnstūri, pat tajos brīžos, kad netaustīja ar roku; liekas, āda tai vietā bija kļuvusi neticami jutīga. Reizi desmit minūtēs viņš bija to ņēmis ārā, lai čeku bažīgi apskatītu. Galu galā, ar čekiem neko nevar zināt. Būtu šausmīgi, ja izrādītos, ka ir kāds misēklis ar datumu vai parakstu. Un tas varēja pazust, iespējams, pat izgaist pats no sevis kā laumiņu zelts.

Čeku bija atsūtījis “Kalifornijas apskats” — tas amerikāņu žurnāls, kuram viņš bezmaz pirms pusgada izmisuma cerībā bija nosūtījis savu dzejoli. Viņš jau bija aizmirsis, tas bija tik sen, bet šorīt piepeši pienāca vēstule. Un kas par vēstuli! Angļu redakcijas nekad tā neraksta: viņa dzejolis licies “ļoti labs”, viņi “centīsies” to publicēt jau nākamajā numurā, varbūt Gordons “pagodinātu” viņus, atsūtīdams vēl kādu savai sacerējumu? (Vai viņš “pagodinās”? O-ho-ho! — kā teiktu Flaksmens.) Un vēl klāt pieliktais čeks! Kaut kas pilnīgi fantastisks: ļaunajā 1934. gadā kāds grib maksāt piecdesmit dolāru par dzejoli! Bet pavei, te tas ir, čeks, un izskatās tieši tā, kā čekam jāizskatās, grozi, kā grozīdams.

Nč, viņam nebūs miera, kamēr viņš neturēs rokās par čeku saņemto naudu — jo ir taču iespējams, ka banka to neņems pretī, — taču prātā jau ņirbēja brīnišķīgas ainas. Meiteņu sejas, zirnekļa tīmekļiem klātas vīna pudeles, alus kausi kvartas tilpumā, jauns uzvalks un mēteļa izpirkšana no lombarda, divas dienas Braitonā kopā ar Rozmariju, jauna, čaukstoša piecmārciņu banknote, ko viņš iedos Džūlijai. Jāsāk, protams, ar piecīti Džūlijai. Tas bija gandrīz pirmais, par ko viņš iedomājās, kad pienāca čeks. Puse naudas jāatdod Džūlijai, viņš var darīt, ko grib, ar pārējo — to prasīja vienkāršs taisnīgums, atceroties, cik viņš pa šiem gadiem no māsas “aizņēmies”. Visu rītu visnepiemērotākajos brīžos prātā iezagās domas par Džūliju un naudu, ko viņš māsai parādā. Uz pusstundiņu piemirsās, viņš sagudroja piecpadsmit veidus, kā iztērēt desmit mārciņas līdz pašam pēdējam fartingam, bet tad pēkšņi — paga, piecītis Džūlijai! Vecā, labā Džūlijai Viņai noteikti jādabū sava daļa. Vismaz piecas mārciņas, ja ne visas desmit, kas viņai pienācās. Atkal un atkal — viegls īgnums un doma: piecītis Džūlijai.

Bankā čeku pieņēma bez ierunām. Gordonam sava rēķina nebija, tomēr viņu šeit labi pazina, jo te savus iekrājumus glabāja misters Mak-kečnijs, pāris reizes Gordons te bija izņēmis savu honorāru naudu. Kasieris īsi apspriedās ar priekšniecību un jau nāca atpakaļ.

— Kādās banknotēs, mister Komstok?

— Vienu — piecu mārciņu, pārējās pa mārciņai, lūdzu.

Zem misiņa režģa nošalcot ieslīdēja plāns, grezns piecītis un piecas svaigas vicnmārciņas banknotes — bet tas vēl nebija viss: kasieris pastūma uz viņa pusi arī kaudzīti puskronu un pensu. Gordons kundziski iemeta monētas kabatā, pat nesaskaitījis. Tās iznāca tādas kā magaričas. Viņš bija domājis, ka par piecdesmit dolāriem dod tikai desmit mārciņas; acīmredzot dolāra vērtība bija cēlusies. Tomēr piecmārciņu banknoti viņš rūpīgi salocīja un noslēpa amerikāņu aploksnē. Tas bija Džūlijas piecītis. Tūlīt pat jāiet un jānosūta.

Uz mājām pusdienot viņš negāja. Kāpēc jāsēž starp aspidistrām, zelējot sīkstu vēršgaļu, ja kabatā ir desmit mārciņas? (Nē, piecas; viņš visu laiku aizmirsa, ka puse jau ieķīlāta Džūlijai.) Uz pastu viņš tagad vēl

nesteigsies, vakarā būs laika diezgan. Turklāt staigāt ar piccmārciņu banknoti kabatā bija aplam patīkami. Savādi, cik ļoti citāda ir sajūta, kad pieder tāda kaudze naudas. Tu jūties ne tikai bagāts, bet ari pašpārliecināts, mundrs, atdzimis. Likās, viņš vairs nav tas cilvēks, kas bija vakar; viņš arī bija. cits cilvēks. Bija pazudis nošņurkušais zemes tārps, kas Viloubedroudas trīsdesmit pirmajā numurā slepeni vāra tēju uz petrolejas, — te soļo Gordons Komstoks, dzejnieks, slavenība abos Atlantijas krastos. (Publikācijas: “Peles” (1932. g.), “Izandonas baudas” (1934. g.)) Par “Londonas baudām” viņš domāja ar pilnīgu paļāvību. Paies trīs mēneši, un tās ieraudzīs dienas gaismu. Pusoktāvas formāts, balts apvāciņš. Tagad, kad laime pagriezusi pret viņu savu vaigu, viņam viss ir pa spēkam.

“Velsas princis” — derētu kaut ko iekost. Cepeša šķēle ar dārzeņiem, šiliņš un divi pensi, pinte gaišā — deviņi, paciņa Gold Flakes— vēl šiliņš. Atī pēc šīm izvirtībām viņa rīcībā vēl bija vairāk nekā desmit mārciņu — stop, vairāk par piecām mārciņām. Iesilis no alus, Gordons sēdēja un prātoja par to visu, ko var iesākt ar piecām mārciņām. Jauns uzvalks, nedēļas nogale pie jūras, diena Parīzē, pieci pamatīgi plostiņi, desmit vakariņas Soho... Te dzima spoža doma: šovakar jāuzaicina vakariņās Rozmarija un Rāvelstons — vajag kopā nosvinēt šo veiksmi, galu galā, ne jau katru dienu no debesīm nokrīt desmit mārciņas; tas ir, piecas. Kā viņi visi trīs sēdēs pie galda, baudīs labu ēdienu un vīnu, neraizēdamies par cenām, — kas var būt vēl lieliskāk! Atceries, nedrīkst iztērēt visu naudu, klusi atgādināja piesardzība. Tomēr pāris mārciņas notriekt viņš varētu atļauties. Jau pēc dažām minūtēm viņš pa krodziņa telefonu zvanīja Rāvelstonam:

— Hallo, Rāvelston? Klausies, Rāvelston! Es tevi šovakar uzaicinu vakariņās!

Otrā līnijas galā tika bubināts protests: — Sasodīts, nē! Es tevi aicinu vakariņās! — Taču Gordons pastāvēja uz savu. Kādas blēņas! Skaidrs, ka viņš ielūdz Rāvelstonu. Tas negribīgi piekāpās. Labi, jā, paldies; viņš labprāt ieradīsies. Drauga balsī jautās vainīgums un skumība. Viņš bija visu uzminējis. Gordonam nez no kurienes uzradusies nauda un viņš

grasās to nekavējoties izsviest vējā; Rāvelstons, kā jau parasti, nedomāja, ka viņam ir tiesības iejaukties. Uz kurieni iesim? Gordons noprasīja. Rāvelstons sāka slavināt omulīgos Soho restorāniņus, kur var brīnišķīgi paēst par puskronu. Taču par Soho Gordons ne dzirdēt negribēja, stulba ideja jau no sākta gala. Ko vēl ne! Jāiet uz kādu pieklājīgu vietu. Vārdos neizteiktā doma bija eita — lai put naudiņa! Var iztērēt arī divas mārciņas... varbūt pat trīs. Uz kurieni Rāvelstons parasti ejot? Uz “Modiljāni”, tas atzinās. Bet “Modiljāni” ir ļoti... tomēr nē! — arī pa telefonu Rāvelstons to nespēja pateikt — izrunāt nīstamo vārdu “dārgi”, atgādināt Gordo-nam viņa nabadzību. Tev “Modiljāni” nepatiks, viņš kautrīgi sacīja. Taču Gordons bija uzzinājis, ko gribēja. Ak tad “Modiljāni”? Norunāts, tiekamies pusdeviņos. Kārtībā! Galu galā, pat ja vajadzēs atdot trīs mārciņas, tik un tā vēl paliks pārītis jaunām kurpēm, vestei un biksēm.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad bija uzaicināta arī Rozmarija. “Jaunajā Albionā” darbiniekus pie telefona saukt nemīlēja, bet vienu reizi jau var. Gandrīz nedēļu kopš tās nelaimīgās svētdienas Gordons Roz-mariju nebija saticis un saņēmis tikai vienu vēstuli. Izdzirdusi, kas zvana, viņa ļoti nopriecājās. Vai viņa nāks vakariņās? Protams! Cik jauki! Un tā desmit minūtēs viss bija nokārtots. Viņš vienmēr bija vēlējies iepazīstināt Rāvelstonu ar Rozmariju, taču nekādi neizdevās. Ja kabatā šķind lieka naudiņa, tādas lietas notiek daudz vieglāk.

Taksītis klusi ripoja pa satumsušajām ielām. Trīs jūdžu brauciens — nu un tad, viņš var to atļauties. Kāda jēga taupīt pakavnaglu, bet palikt bez zirga? Un kāpēc, vai tur plīst vai lūst, jāiekļaujas divās mārciņās? Viņš iztērēs trīs, vai pat trīs un desmit šiliņus... ja gribēs, kaut četras mārciņas! Bezrūpīgi, ar šiku — tāda bija iecere. Paga, starp citu! Piecītis Džūlijai — viņš joprojām nebija to nosūtījis. Ak, lai paliek. Rīt no paša rīta nosūtīs. Vecā, labā Džūlija — būs viņai piecītis.

Cik krāšņi jutās pēcpuse, sēžot šajos mīkstajos sēdekļos! Viņš atzvēlās te uz vienu pusi, te otru. Bija iedzēris, protams, — pāris maziņos, varbūt arī visus trīs. Šoferis, filozofiski noskaņots brašulis ar vēja ārdētu seju un vērīgām acīm, viņu saprata. Abi bija sabrāļojušies bārā, kurā Gordons dzēra savus maziņos. Tuvojoties Vestcndai, viņš bez prasīšanas

apturēja automobili pie nemanāma krodziņa ielas stūri. Viņš zināja, kas Ciordonam vajadzīgs: vēl viens maziņais. Arī viņam kāda glāzīte nenāktu par skādi. Taču uzsauc Gordons — arī tas bija skaidrs bez vārdiem.

— Jūs lasāt manas domas, — Gordons teica, izkāpdams no mašīnas.

— Jā, ser.

— Man tieši derētu viens maziņais.

— Tā man likās, ser.

— Varbūt arī jūs kādu vēlaties, ko?

— Runāšana nav darīšana, — šoferis atbildēja.

— Ejam! — aicināja Gordons.

Viņi ierīkojās pie letes kā seni cīņubicdri. Elkonis pie elkoņa, šoferis izvilka cigaretes. Gordons jutās asprātīgs un sabiedrisks, gribējās izstāstīt šoferim visu savu dzīvi. Pie viņiem piesteidzās bārmenis baltā priekšautā.

— Lūdzu, ser?

— Džinu, — atsaucās Gordons.

— Divus, — piebilda šoferis.

Tika izjusti saskandinātas glāzes.

— Nu, daudz laimes! — vēlēja Gordons.

— Jums dzimšanas diena, ser?

— Pārnestā nozīmē. Teiksim tā, atdzimšanas diena.

— Es neesmu diezcik skolots, — šoferis atzinās.

— Es runāju līdzībās, — Gordons paskaidroja.

— Man pietiek ar angļu valodu, — bilda šoferis.

— Šekspīra valoda, — uzslavēja Gordons.

— Jūs, ser, gadījumā neesat rakstnieks?

— Vai es izskatos tik noplucis?

— Ne jau noplucis, ser. Jūs izskatāties pēc garīga darba strādnieka.

— Uzminējāt. Es esmu dzejnieks.

— Dzejnieks! Tu padomā, kādi tik cilvēki nedzīvo pasaulē! — brīnījās šoferis.

— Un tā ir sasodīti laba pasaule! — Gordons pasludināja.

Šovakar viņš bija liriski noskaņots. Abi paņēma vēl pa džinam un devās atpakaļ uz takslti, rokās saķērušies, — bet vispirms iemeta vēl vienu. Gordonam tas šovakar bija piektais. Asinis dzīslās riņķoja pārsteidzoši viegli; liekas, tām piejaukts džins. Viņš atzvēlās automobiļa stūri un skatījās, kā zili melnajā tumsā garām peld spožas neona izkārtnes. Velnišķīgi sarkanais un zilais šovakar priecēja acis. Cik līgani slīdēja taksītis, īsta gondola, nevis auto! Pavei, ko panāk nauda! Nauda ieeļļo riteņus! Tagad viņu gaida garšīgs ēdiens, labs vīns, patīkamas sarunas — un nekādu raižu par naudu! Nekādas sasodītas knapināšanās ar sešpenšiem, nīdot: “To mēs nevaram atļauties!” un “Šito mēs nevaram atļauties!” Rozmarija un Rāvelstons noteikti mēģinās nepieļaut, ka viņš šķērdējas, bet viņš abiem aizbāzīs mutes, ļa gribēs, iztērēs visu līdz pēdējam penijam, visas desmit mārciņas! Nē, piecas. Prātā pazibēja parāds Džūlijai, tad no jauna tika aizmirsts.

Piebraucot pie “Modiljāni”, viņš bija itin atskurbis. Milzīga auguma šveicars, līdzīgs vizuļiem apkārstītai vaska figūrai ar dažām nepieciešamajām locītavām, stīvi piesoļoja pie taksometra, lai atvērtu durvis. Negantās acis šķībi noskatīja Gordona apģērbu. Uz “Modiljāni” nenāca smokingos un vakarkleitās, kur nu, te visi bija bezgala bohēmiski, taču arī bohēmiskums var būt pareizs un nepareizs. Gordonam bija vienalga. Viņš sirsnīgi atvadījās no šofera un piemeta puskronu pa virsu; to redzot, šveicara skatiens vairs nebija tik bargs. Šai brīdī durvīs parādījās garais, aristokrātiski nevērīgi ģērbtais Rāvelstons, kuru šveicars, protams, labi pazina. Manāmi nemierīgs, Rāvelstons stāvēja ielas malā, jau raizēdamies par to, cik šīs vakariņas Gordonam izmaksās.

— A, Gordon, klāt esi!

— Hallo, Rāvelston! Kur Rozmarija?

— Varbūt jau iekšā. Es taču nezinu, kā viņa izskatās. Bet pagaidi, Gordon, klausies! Kamēr mēs vēl esam šeit, es gribētu...

— Ahā, rekur ari viņa!

Rozmarija, strauja un dzīvespriecīga, nāca uz viņu pusi, slīdēdama cauri pūlim kā jauns mīnu kuģītis, kas līkumo starp neveikliem krave-niekiem. Ģērbusies, kā jau vienmēr, jauki un gaumīgi, plakanā cepurīte

piešķiebta sevišķi valšķīgi. Gordona sirds saldi notrīcēja. Re, kāda viņam draudzene! Rozmarija šovakar bija sevišķi jautra, viņa ar visu savu izturēšanos lika noprast, ka pēdējā nelaimīgā satikšanās ir aizmirsta un netiks atgādināta. Iespējams, viņas smiekli bija mazliet pārāk skanīgi, kad Gordons stādīja priekšā Rāvelstonu un viņi gāja iekšā, taču Rāvel-stonam viņa uzreiz iepatikās. Nebija arī brīnums, Rozmarija patika visiem, kas viņu pazina.

Iekšā Gordonu uz mirkli pārņēma svēta bijība. Šeit bija briesmīgi smalki un mākslinieciski. Tumši galdiņi ar krusteniskām kājām, alvas svečturi, modernu franču mākslinieku gleznas pie sienām. Viena, ielas ainiņa, varēja būt Utrillo. Gordons iztaisnoja plecus. Pie joda, kas te ko baidīties? Kabatā joprojām noglabāta aploksne ar piecām mārciņām. Protams, tā bija Džūlijas nauda, viņš nemaz negrasījās tai ķerties klāt, tomēr ar lieku piecīti sajūta bija drošāka. Kā ar talismanu. Viņi devās pie Rā-velstona iemīļotā stūra galdiņa zāles tālākajā galā. Rāvelstons saņēma Gordonu aiz elkoņa un, mazliet aizkavējis, lai Rozmarija nedzirdētu, čukstēja:

— Gordon, klausies!

— Kas ir?

— Klausies, šovakar izmaksāju es.

— Ko vēl ne! Es uzaicināju!

— Paldies par to, bet es nespēju noskatīties, kā tu vienā vakarā iztērē visu savu naudu.

— Šovakar mēs par naudu nerunāsim, — Gordons paziņoja.

— Tad vismaz uz pusēm, — lūdzās Rāvelstons.

— Maksāšu es! — Gordons bija nelokāms.

Rāvelstons padevās. Pie stūra galdiņa jau smaidīdams klanījās tukls, sirms itāļu viesmīlis — taču smaidīja Rāvelstonam, nevis Gordonam. Apsēzdamies Gordons juta, ka vajag pēc iespējas ātrāk iemantot cieņu. Viņš ar rokas mājienu atraidīja viesmīļa piedāvāto ēdienkarti.

— Vispirms vajag izlemt, ko mēs dzersim, — viņš paziņoja.

— Man alu, — Rāvelstons grūtsirdīgā steigā paziņoja, — neko citu es nedzeru.

— Man arī, — kā atbalss atsaucās Rozmarija.

— Beidziet muļķoties! Ņemsim pudeli vīna. Kāds jums labāk patīk, sarkanais vai baltais? Atnesiet vīnu karti, lūdzu! — tas tika sacīts viesmīlim.

— Labi, paņemsim kādu vienkāršu bordo. Medoc vai St. Julien, vai kaut ko tamlīdzīgu, — ierosināja Rāvelstons.

— “Senžiljāns” ir mans mīļākais vīns, — teica Rozmarija, it kā atminēdamās, ka St. Julien sarakstā vienmēr ir pats lētākais.

Ka jums mēle nokalstu, Gordons klusībā nolādējās. Paskat tik, jau sadziedājušies! Jau apņēmušies nepieļaut, ka viņš tērējas! Grib, lai visu vakaru samaitā stindzinoša, pretīga gaunerēšanās: “To tu nevari atļauties!” No tā tikai vēl vairāk sagribējās uzdzīvot. Pirms mirkļa viņš būtu itin mierā ar burgundieti, toties tagad vajadzēja kaut ko patiešām dārgu — kaut ko dzirkstošu, uzpurinošu. Šampanieti? Ak, nē, to viņi nemūžam neatļaus. Ahā!

— Vai jums ir Asti? — viņš jautāja viesmīlim.

Tas, domādams par savu korķunaudu, uzreiz sāka smaidīt. Viņš uzķēra, ka maksātājs būs Gordons, nevis Rāvelstons, un atbildēja dīvainā franču un kroplīgas angļu valodas sajaukumā:

— Asti, ser? Jā, ser! Ļoti labi Asti! Mums Asti Spumanti. TresJin! Tri’s vij7

Rāvelstons bažīgi meklēja Gordona skatienu. Tu to nevari atļauties! viņa acis lūdzās.

— Tas ir viens no tiem dzirkstošajiem vīniem? — jautāja Rozmarija.

— Ļoti dzirkstošs, madam! Ļoti dzīvs! Tres vif! Paukš! — Tuklās rokas attēloja putu kaskādes.

— Asti! — Gordons pavēloši sacīja, neļaudams Rozmarijai iebilst.

Rāvelstons pagalam saskuma. Viņš zināja, ka pudele Asti Gordonam

izmaksās starp desmit un piecpadsmit šiliņiem. Gordons nelikās manām un sāka runāt par Stcndālu — bija atcerējies hercogieni Sanseverīnu un force vin d’Asti. Uz galdiņa spainītī ar ledu parādījās Asti — nav pareizi, Rāvelstons būtu varējis Gordonam pateikt. Izlidoja korķis. Paukš! Nevaldāmais vīns ielija platajās, plakanajās glāzēs, un noskaņa pie galda uzreiz pārvērtās. Vēl neiedzēruši ne malciņa, visi trīs sajuta vīna burvestību.

/

Rozmarija nomierinājās, Rāveistons vairs nedomāja par Gordona nesaprātīgo izšķērdību, Gordons aizmirsa izaicinošo apņēmību tērēties. Viņi ēda sviestmaizītes ar anšoviem, jūras mēli, ceptu fazānu maizes mērcē ar rīvētiem kartupeļiem, taču visvairāk dzēra un runāja. Un cik spoži vērpās valodas! (Katrā ziņā viņiem pašiem tā likās.) Runāja par to, cik nejēdzīga ir mūsdienu dzīve un cik nejēdzīgas ir mūslaiku grāmatas. Par ko citu lai mūslaikos runā? Gordons, kā parasti (bet ak, pavisam citādi, jo tagad viņam bija nauda un viņš īsti neticēja saviem vārdiem) atmaskoja mūsu laikmeta mironīgo necilvēcīgumu. Kondomi un ložmetēji! Rolands Butta un Daily Mail! Kad viņš klimta pa ielām ar pāris vara gabaliem kabatā, tas bija līdz kaulam patiesi, turpretim šobrīd neizklausījās nopietni. Cik vareni — jo garšīgi paēst, piedzerot labu vīnu, tiešām ir vareni, — ir tā pierādīt, ka mēs dzīvojam pūstošā miroņu pasaulē. Viņš spīdēja ar asprātībām, nolīdzinādams ar zemi moderno literatūru; viņi visi tā darīja. Ar neatzīta autora smalko vīpsnu Gordons grāva autoritātes citu pēc citas. Šovs, Jeitss, Eliots, Džoiss, Hakslijs, Lūiss, Hemingvejs — katrs pēc pāris nevērīgām frāzītēm ielidoja saslaukās. Cik tas bija jautri, ja tā varētu vienmēr! Un, protams, viņš šajā brīdī nešaubījās, ka tā arī būs vienmēr. No pirmās Asti pudeles Gordons izdzēra trīs glāzes, Rāveistons divas, Rozmarija vienu. Gordons ievēroja, ka uz viņu skatās jauna dāma pie pretējā galdiņa: slaida, eleganta jaunkundze ar rožainu ādu un brīnišķīgām mandeļveida acīm. Acīm redzami bagāta — ahā, no kulturālajiem naudiniekiem. Viņš laikam šķita interesants, jaun kundze noteikti prātoja, kas viņš tāds ir. Gordons sāka šķilt īpašas, viņas ausīm tēmētas asprātības, — un viņš tiešām bija asprātīgs, neapšaubāmi. To panāca naudas spēks. Nauda ieeļļo gan automobiļu riteņus, gan domas.

Taču otrā Asti pudele nezin kāpēc jautrību nevairoja. Jau pasūtot iznāca neveiklība.

— Viesmīl! — Gordons pasauca. — Vai varat atnest vēl vienu pudeli?

— Jā, ser! — Sirmais itālis atplauka speķainā Smaidā. — Mais cer-tainement, monsieur!

Rozmarija savilka uzacis un zem galda uzkāpa Gordonam uz kājas.

— Nē, Gordon, nē! Nevajag!

— Ko nevajag?

— Nevajag vel vienu pudeli. Mēs negribam.

— Nieki! Viesmīl, nesiet šurp!

— Jā, ser.

Rāveistons berzēja degunu. Juzdamies pārāk vainīgs, lai skatītos Gordonam acīs, viņš pētīja savu glāzi.

— Klausies, Gordon. Ļauj šo pudeli uzsaukt man! Nudien!

— Nieki! — Gordons atkārtoja.

— Tad vismaz pusi pudeles, — lūdzās Rozmarija.

— Viesmīl, pudeli!

No tā brīža viss ritēja greizi. Viņi joprojām runāja, smējās, strīdējās, taču viss bija citādi. Elegantā jaunkundze pie pretējā galdiņa vairs neskatījās uz Gordonu. Viņa asprātībām sāka trūkt žilbuma. Pasūtīt otru pudeli gandrīz vienmēr ir kļūda. Tāpat kā otru reizi peldēties karstā vasaras dienā — lai cik tveicīgs ir laiks, lai cik lieliska bija pirmā pelde, otro vienmēr nākas nožēlot. Vīnā vairs nebija burvestības. Tas neputoja un nedzirkstīja, pārvērtās skābeni lipīgā šķidrumā, kuru norij ar netīksmi, cerot pēc iespējas ātrāk apskurbt. Gordons jau bija piedzēries, lai arī citi vēl to nezināja. Precīzāk, viņš bija pa pusei piedzēries, pa pusei skaidrā. Sāka parādīties dzēruma otrajai stadijai raksturīgā izplūšanas jutoņa, seja likās piepampusi un pirksti resnāki. Tiesa, ārējās izpausmes joprojām kontrolēja skaidrā prāta daļa. Saruna kļuva aizvien garlaicīgāka. Gordons un Rāveistons uzvedās nesatricināmi un neveikli, kā jau pēc nelielas saķeršanās, kuru neviens negrib atzīt. Tika apspriests Šekspīrs. Abi sīki un pamatīgi iztirzāja “Hamletu”. Ļoti apnicīgi. Rozmarija apspieda žāvas. Kamēr Gordona skaidrā prāta puse runāja, piedzērusī no malas noklausījās un kļuva arvien niknāka. Nolāpītie nīkuļi, ar savu stīvēšanos par otru pudeli sabojāja viņam visu vakaru! Tagad gribējās tikai pietempties, vairāk neko. No otrās pudeles viņš izdzēra divas trešdaļas, jo Rozmarija atteicās. Bet kā tad var noreibt no tādas suslas! Piedzērusī puse gribēja vēl un vēl. Alu, kvartām un pintēm! Kārtīgu vīru

padzērienu! Pie joda, viņš noteikti to dabūs! Iekškabatā vēl noglabātas piecas mārciņas, ari tās var palaist, lai tik ripo.

Neredzams muzikālais pulkstenis noskandināja desmit.

— Kā nu ir — laiks kopties prom? — Gordons jautāja.

Pāri galdiņam uz viņu skumji un vainīgi raudzījās Rāvelstons. Ļauj man samaksāt pusi! — lūdzās viņa acis. Gordons nelikās redzam.

— Pārceļamies uz Cafe Imperial! — viņš pasludināja.

Rēķins viņu neatskurbināja. Divas mārciņas ar astīti par ēdienu, trīsdesmit šiliņi par vīnu. Pārējiem viņš rēķinu, protams, nerādīja, tomēr visi redzēja, kā viņš uzmet viesmīlim uz paplātes četras mārciņas, nevērīgi piebilzdams: — Atlikumu paturiet! — Piecīti neskaitot, viņam vēl bija palikuši apmēram desmit šiliņi. Rāvelstons palīdzēja Rozmarijai uzvilkt mēteli. Redzot, cik monētu Gordons atstāj uz paplātes, viņas lūpas šausmās pavērās. Viņa nebija domājusi, ka vienas vakariņas var izmaksāt veselas četras mārciņas, un sastinga, redzot, kā Gordons šķaidās ar naudu. Rāvelstons bija drūms un neapmierināts. Gordons atkal klusībā nolādējās. Kas tā par indevi nemitīgi raizēties? Kas ir, vai tad viņš nevar atļauties? Kabatā vēl piecītis. Bet, sasodīts, ja mājās viņš dosies ar pāris grašiem kabatā, tā nebūs viņa vaina!

No skata Gordons gan likās gluži skaidrā un izskatījās daudz rāmāks nekā pirms pusstundas.

— Uz kafejnīcu brauksim ar taksīti, — viņš teica.

— Nē, iesim kājām! — aicināja Rozmarija. — Tas taču pavisam blakus.

— Nē, mēs brauksim ar taksīti.

Viņi sasēdās taksometrā un devās ceļā. Gordons sēdēja blakus Rozmarijai un jau gribēja, par spīti Rāvelstona klātbūtnei, aplikt viņai roku ap vidu, taču tai bridi viņam tieši pierē ietriecās auksta vēja brāzma no loga. Viņš pēkšņi atžirga. Naktīs mēdz būt tādi brīži, kad tu pēkšņi uz-trūkstics no dziļa miega, kādas šaušalīgas atskārtas pārņemts, — apjēdzis, ka tu mirsi, piemēram, vai ka tava dzīve pagājusi velti. Kādu brīdi, varbūt minūti, viņš bija pilnīgi skaidrā un zināja visu par sevi un briesmīgajām muļķībām, ko šobrīd dara, — zināja, ka aiz tīrās cietpauribas ir izsviedis vējā piecas mārciņas un tūlīt nolillās otras piecas, tās, kuras pienākas Džūlijai. īsu mirkli, toties nežēlīgā skaidrībā, viņš iztēlojās Džū-liju, viņas izdēdējušo seju un sirmos matus, baigo dzīvojamo istabu, kas apvienota ar guļamistabu. Nabaga Džūlija! Džūlija, kura viņam bija upurējusi visu savu dzīvi, kuru viņš bija aptīrījis pa mārciņai vien, — un tagad viņam pietiek nekaunības nolaupīt arī šo piecīti! Šī doma bija pārāk drausmīga, viņš meklēja no tās glābiņu reibumā. Ātrāk, ātrāk, skurbulis sāk izplēnēt! Dzert, dzert vēl! Atgūt pirmītējo bezrūpīgo pacilātību! Uz viņu pusi peldēja košs itāļu bodītes logs — tur vēl ir vaļā! Viņš spēji pieklauvēja pie šofera stikla. Taksometrs apstājās ielas malā. Gordons sāka rausties ārā no mašīnas, līzdams pāri Rozmarijas ceļgaliem.

— Uz kurieni tu iesi, Gordon?

— Atgūt pirmītējo bezrūpīgo pacilātību, — viņš atsaucās jau no ietves.

— Ko?

— Jāsagādā dzeramā krājumi. Krogus pēc pusstundas ver ciet.

— Nē, Gordon, nē! Tu vairs nedrīksti dzert! Jau ir pilnīgi pietiekami!

— Gaidiet!

No tirgotavas viņš iznāca, abām rokām turēdams litra pudeli kjanti. Tirgotājs bija to attaisījis un iebāzis korķi atpakaļ. Beidzot abi pārējie saprata, ka viņš ir piedzēries, acīmredzot dzēris jau pirms ierašanās restorānā. Rāvelstons un Rozmarija vēroja viņu ar lielām bažām. Uz kafejnīcu viņi aizbrauca, taču abu vienīgā vēlēšanās bija iespējami ātrāk dabūt Gordonu ārā no šejienes un nolikt gulēt. — Lūdzu, neļaujiet viņam vairāk dzert! — Rozmarija čukstēja Gordonam aiz muguras. Rāvelstons skumīgi palocīja galvu. Gordons soļoja pa priekšu, meklēdams brīvu galdiņu un itin nemaz neuztraucās par to, ka visu skatieni pievēršas vīna pudelei, ko viņš nesa, pasitis padusē. Viņi apsēdās un pasūtīja kafiju, Rāvelstonam ar zināmām grūtībām izdevās neļaut Gordonam pieprasīt arī brendiju. Visi jutās ārkārtīgi neveikli lielajā, nesamērīgi greznajā, smacīgajā zālē, karstumā un septiņsimt balsu murdoņā, šķīvju un glāž.u šķindoņā un džeza orķestra neritmiskajā mēkšķēšanā. Visiem gribējās prom no šejienes. Rāvelstons bija noraizējies izdevumu dēļ, Rozmarija — tāpēc, ka Gordons bija piedzēries, Gordons bija nemierīgs un izslāpis. Viņš pats bija vēlējies šurp doties, bet tagad gribējās vienīgi bēgt.

Apskurbusī puse prasīja jautrību, apskurbusī puse vairs nebija ar mieru pieraut asti. Alu, kliedza piedzērusī puse, dodiet alu! Gordonam šis manierīgais iestādījums derdzās. Gara acis redzēja ērtu krodziņu ar lielām, norasojušām mucām, lielus kausus ar putu cepurītēm. Viņš paturēja acīs sienas pulksteni. Jau gandrīz pusdesmit, un pat Vestminsteras krogus vienpadsmitos ver ciet. Ka tikai alus neaiziet gar degunu! Vīna pudele lai paliek vēlākam laikam, kad krogi jau būs slēgti. Rozmarija sēdēja viņam pretī, čalodama ar Rāvelstonu, juzdamās neveikli, taču diezgan pārliecinoši izlikdamās, ka jauki pavada laiku un viss ir kārtībā. Viņi joprojām runāja kaut kādas blēņas par Šekspīru. Kāds vēl vSekspīrs! Skatoties uz Rozmariju, Gordonu pārņēma traka, nevaldāma iekāre. Viņa bija pieliekusies, ar elkoņiem atbalstījusies pret galdu; zem kleitas bija skaidri nojaušamas viņas mazās krūtis. Kā zibens nāca atskārta, ka viņš redzējis Rozmariju kailu! Aizrāvās elpa, un viņš atkal gandrīz atskurba. Rozmarija bija viņa draudzene! Viņš var Rozmariju iegūt, kad vien grib! Jā, pie joda, tas notiks jau šovakar pat! Kāpēc ne? Tas būtu piemērots noslēgums šim vakaram. Ap Seftsberija avēniju ir vesels birums viesnīcu, ja tu esi spējīgs samaksāt, tur neviens neko nejautā. Un viņam vēl ir piecītis. Viņš mīdījās zem galda, gribēdams maigi noglāstīt Rozmarijas kājiņu, taču galu galā tikai sāpīgi uzmina. Rozmarija parāvās nostāk.

— Ejam prom no šejienes! — viņš strupi noteica un uzreiz piecēlās.

— Jā, iesim! — Rozmarija atviegloti atsaucās.

Viņi atkal izgāja uz Rīdžentstrītas. Pa kreisi kā murgaina gaismas lāma blāzmoja apaļais Pikadillijas laukums. Rozmarija paskatījās uz autobusu pieturu ielas pretējā pusē.

— Jau pusvienpadsmit, — viņa nedroši sacīja. — Man līdz vienpadsmitiem jābūt atpakaļ.

— Nieki! Sameklēsim kādu pieklājīgu krodziņu. Es negribu palikt bez alus.

— Nē, Gordon! Es vairs negribu nekādus krogus. Esmu pietiekami dzērusi, un tu arī.

— Nu un tad. Nāc!

Viņš satvēra viņu aiz delma un vadīja uz Rīdžentstritas nokalnes pusi, cieši turēdams, it kā baidītos, ka viņa aizbēgs. Par Rāvclstonu Gordons bija piemirsis. Rāvclstons sekoja, nevarēdams izlemt, kas viņam jādara: jāatstāj abi divatā vai tomēr jāpaliek, lai pieskatītu Gordonu. Rozmarija spurojās pretī, viņai nepatika tas, kā Gordons viņu velk.

— Uz kurieni tu mani ved, Gordon?

— Tepat aiz stūra, uz tumšu kaktu. Gribu tevi noskūpstīt.

— Bet es nemaz nevēlos skūpstīties!

— Vēlies gan!

— Nē!

— Jā!

Rozmarija padevās. Rāvclstons apjucis palika stāvam pie “Reģenta pils”. Gordons un Rozmarija nogriezās un gandrīz uzreiz nonāca šaurā, tumšā ieliņā. No vairāku namu durvju ailām zīmīgi noskatījās atbaidošas staigules: sejas kā sārti nopūderēti galvaskausi. Rozmarija sarāvās. Gordonam tas likās diezgan uzjautrinoši.

— Noturējušas tevi par savējo, — viņš paskaidroja Rozmarijai.

Uzmanīgi nolicis pudeli uz ielas un pārbaudījis, vai tā neapgāzīsies,

viņš negaidot sagrāba Rozmariju un piespieda pie mājas sienas. Iekāre bija mežonīga, ne prātā nenāca tērēt laiku visādām priekšspēlēm. Viņš sāka skūpstīt Rozmarijas seju, neveikli, bet ļoti spēcīgi. Rozmarija nobijās: Gordona seja tuvumā bija bāla un svešāda. Elpa stipri dvakoja pēc vīna. Rozmarija vairījās, aizgrieza galvu tā, ka viņa skūpsti trāpīja matiem un kaklam.

— Gordon, izbeidz!

— Kāpēc?

— Ko tu dari?

— Un kā tev liekas?

Atliecis Rozmariju pret sienu, viņš dzērāja neveiklajā cītīgumā mēģināja atpogāt viņas kleitu. Izrādījās, ka tai nav pogu. Nu Rozmarija noskaitās un no visa spēka turējās pretī, atgrūzdama viņa rokas.

— Tūlīt pat izbeidz!

— Kāpēc?

— Ja tu neizbeigsi, es tev iccirtīšu pļauku!

— Iecirtīsi pļauku! Nemēģini te izlikties par mazu gaidiņu!

— Laid vaļā, tūlīt pat!

— Labāk atceries pagājušo svētdienu, — viņš nekaunīgi mudināja.

— Gordon, ja tu neliksies mierā, es tev iesitīšu, goda vārds!

— Neticu.

Viņš ielaida roku Rozmarijai aiz kleitas. Šī kustība bija nesaprotami rupja, it kā viņa būtu pilnīgi sveša sieviete. Ieraugot Gordona acis, Rozmarijai aizcirtās elpa. Viņš vairs neredzēja Rozmariju, viņa bija sieviete bez vārda un sejas, tikai ķermenis. Tas nebija izturams. Viņa cīnījās, cik jaudas, un izrāvās no tvēriena. Gordons no jauna nāca viņai virsū un sāpīgi sažņaudza roku. Rozmarija no visa spēka cirta viņam pļauku un veikli pamuka tālāk.

— Kāpēc tad tā? — Gordons prašņāja, taustīdams vaigu, taču nekādas sāpes nejuzdams.

— Es netaisos kaut ko tādu paciest. Viss, es eju mājās. Rīt pats būsi citāds.

— Nerunā blēņas! Tu nāksi man līdzi un liksies ar mani gultā!

— Visu labu! — Rozmarija atcirta un izskrēja no šķērsieliņas.

Gordons gribēja mesties viņai pakaļ, taču kājas bija kļuvušas pārāk

smagas. Un vispār, lai skrien, skrējēja atradusies! Viņš kluburoja atpakaļ uz Rīdženstrītu, kur vientulīgi gaidīja Rāvclstons, kurš izskatījās stipri samācies — gan tādēļ, ka uztraucās par Gordonu, gan tāpēc, ka centās nepamanīt divas cerību pilnas staigules, kas dežurēja tieši viņam aiz muguras. Piesūcies stīvs, Rāvelstons nopūtās, ieraudzījis, kā Gordons izskatās. Mati miklās šķipsnās nokarājas pār pieri, viens vaigs ļoti bāls, uz otra — sarkans plankums no Rozmarijas pļaukas. (Rāvclstons nolēma, ka tas ir dzēruma pietvīkums.)

— Kur palika Rozmarija?

— Aizgāja, — Gordons atbildēja un pavicināja roku, it kā ar šādu izskaidrojumu būtu pilnīgi pietiekami. — Bet vakars vēl tikai sākas.

— Klausies, Gordon, laiks gulēt.

— Gulēt, jā. Bet ne jau vienam.

Viņš apstājās ielas malā, skatīdamies uz baismo ilumināciju melnas nakts vidū. Uz mirkli pārņēma nāvīgs nogurums. Viss ķermenis bija drausmīgi karsts un sapampis, sevišķi galva, likās, kuru katru brīdi pārplīsīs. Pilsētas uguņu zvērošana bija kaut kā saistīta ar šīm sajūtām. Zilas un sarkanas te uzzalgoja, te nodzisa neona izkārtnes, te augšup, te lejup joņoja dzalkstīgas šautras — nāvei nolemtās civilizācijas neprātīgais spožums, grimstoša kuģa ugunis. Viņš saķēra Rāvclstonu aiz delma un pavicināja roku, ietverdams lokā visu Pikadillijas laukumu.

— Tieši tā izskatīsies elles ugunis!

— Nebrīnītos.

Rāvelstons lūkojās pēc brīva taksometra. Nekavējoties jāaizgādā Gordons uz mājām un jādabū gultā. Tikām Gordons mēģināja izlemt, vai viņš ir ekstāze vai agonijā. Šis karstums, neizturamais spiediens — tas bija briesmīgi. Skaidrais prāts vēl puslīdz bija pie dzīvības. Tas ledainā asredzībā apzinājās visu, ko viņš bija izdarījis un joprojām dara. Rīt viņam gribēsies padarīt sev galu. Viņš bija izšķiedis piecas mārciņas bezjēdzīgās pārmērībās, aplaupījis Džūliju, aizvainojis Rozmariju. Un rīt — ak, rīt viņš būs skaidrā! Mājās, ātrāk mājās! trenca skaidrais prāts. Ej —! nicīgi atsaucās dzērums. Tas joprojām paģērēja jautrību — un dzērums bija stiprāks. Acis aizķērās aiz zvērojoša pulksteņa ielas pretējā pusē. Bez divdesmit vienpadsmit. Ātri, kamēr krogi vēl vaļā! Наго! la gorge m’ard![9] Domas atkal iegriezās liriskā gultnē. Sajutis padusē kaut ko cietu un apaļu, viņš atklāja, ka tā ir kjanti pudele, un izķeksēja korķi. Rāvelstons patlaban māja ar roku, neveiksmīgi pūlēdamies notvert taksometra šofera skadenu. Izdzirdis sašutušus spiedzienus, viņš pagriezās un šausmās ieraudzīja, ka Gordons ir atgāzis galvu un dzer no kakliņa.

— Ei! Gordon!

Rāvclstons piejoza un piespieda Gordonu nolaist roku. Pār apkaklīti notecēja vīna strūkliņa.

— Dieva dēļ, domā, ko dari! Vai tu gribi, lai tevi aiztur policija?

— Es gribu iedzert, — Gordons činkstēja.

— Pie joda! Te nedrīkst!

— Aizved mani uz krogu! — Gordons pieprasīja.

Rāvelstons bezpalīdzīgi berzēja degunu.

— Ak Kungs! Droši vien tas ir saprātīgāk nekā dzert uz ielas. Nāc iesim uz krogu. Pudeli atstāj tepat.

Gordons rūpīgi iebāza atpakaļ korķi. Ļaudamies Rāvelstona vadībai, Gordons ieķērās viņam elkonī, bet ne tāpēc, ka neturētos kājās. Stāvēdami uz drošības saliņas, viņi sagaidīja, līdz mašīnu straume uz brīdi apsīkst, tad šķērsoja laukumu un sāka iet pa Hcimārkctu.

Ieejot krogā, gaiss likās mitrs. Telpa bija pilna alus miglas ar šķebinošu viskija piejaukumu. Pie letes drūzmējās vīri, faustiskā kaismē saliedami rīkēs pēdējos kausus, kamēr pulkstenis vēl nav skandinājis vienpadsmit. Gordons naski izspraucās cauri burzmai. Nebija īstais brīdis ņemt galvā grūstīšanos un dunkas. Vienā mirklī viņš jau bija ieķīlējies starp druknu komivojažieri, kas dzēra ginesu, un garu, kārnu subjektu ar šļauganām ūsām, pēc skata — sačākstējušu majoru, kura leksika, šķiet sastāvēja no vārdiem “ak tad tā” un “ko, ko”. Gordons uzmeta uz slapjās letes pus-kronas monētu.

— Kvartu rūgtā, lūdzu!

— Vairs nav neviena kvartas kausa! — kliedza notrenkātā bāra jaunkundze, liedama mēriņos viskiju un ar vienu aci skatīdamās pulkstenī.

— Kvartas ir uz augšējā plaukta, Efij! — letes otrā galā pār plecu atsaucās saimnieks.

Bāra meita trīs reizes parāva alus mucas rokturi, un Gordonam priekšā parādījās milzīgs kauss. Viņš satvēra rokturi. Ir gan smags! Pinte tīra ūdens sver mārciņu un ceturtdaļu. Ņem priekšā! Aiz-ziet! Pa rīkli lejup dāsni aizplūda liels, liels alus malks. Gordons atņēma elpu un sajutās mazliet nelabi. Nestiep gumiju, laiks nākamajam! Aiz-ziet! Šoreiz viņš gandrīz aizrijās. Nu, uz priekšu, netrīci, ļipa! Cauri alus kaskādei, kas lija rīklē tā, ka aizkrita ausis, neskaidri varēja saklausīt, kā saimnieks kliedz: — Pēdējie pasūtījumi, džentlmeņi! — Viņš atrāva seju no kausa un nosēkdamies atķēra elpu. Tā, vēl reizi! Aiz-ziet! A-ā-ā! Viņš nolaida kausu. Trīs malki un tukšs — nav slikti! Viņš padauzīja ar kausu pa leti.

— Ei! Man vēl pusi — ātri!

— Ak tad tā! — noducināja majors.

— Brangi aizgāja, ko? — teica komivojažieris.

Rāvelstons, kas bija iesprūdis netālu no durvīm, ieraudzīja, ko Gordons grasās darīt. — Ei, Gordon! — viņš iesaucās, sarauca pieri un papurināja galvu, mulsdams no citu klātbūtnes. — Nedzer vairs! — Gordons saslējās taisnāk. Uz kājām viņš vēl turējās, bet tikai ar prāta piepūli. Galva, šķiet, bija līdz pēdējam piebildusi, viscaur drausmīgi svilināja un kņudēja. Viņš lēni pacēla no jauna pielieto kausu. Nē, vairs negribas. Jau no smakas vien šķebina. Riebīgs, dzeltenīgs šķidrums — kaut kādi mīzali! Un viņš bezmaz spaini tādas žurgas salējis sev iekšā, tūlīt zarnas pārplīsīs. Bet kas tā par žagošanos? Kāpēc tad viņš šurp atvilcies? Ņemt priekšā! Jau pacelts pie paša deguna — nu, kas ir, gāz apkārt un ej iekšā! Aiz-ziet!

Un tai brīdī atgadījās kaut kas drausmīgs. Vai nu viņa rīkle pati bija aizvērusies, vai varbūt alus netika rīklē — bet tas lija viņam virsū, vesels alus okeāns. Viņš slīka alū kā brālis Pēteris no “Ingoldsbija leģendām”. Palīgā! Viņš gribēja iekliegties, aizrijās un izlaida no rokas alus kausu. Apkārtējie pajuka uz visām pusēm, klupšus krišus mukdami no dziras šļācēm. Bladāc! Kauss sašķīda uz grīdas. Gordons stāvēja zvārodamies. Sejas, pudeles, spoguļi sagriezās vērpetē. Viņš krita, zaudēja samaņu. Acu priekšā neskaidri vīdēja melns puļķis, vienīgais nekustīgais punkts visā šajā virpulī — mucas rokturis. Viņš sagrāba to, nožvangojās, turējās cieši.

Karuselis sāka griezties lēnāk, tad apstājās. Gordona prāts bija gluži skaidrs. Pāri letei noliecās saskaitusies bāra meita:

— Ei! Ko iekāries pie mucas roktura?

— Man visas bikses nocūkoja! — kliedza komivojažieris.

— Iekāries pie mucas roktura?

— Jā! Ko iekāries pie mucas roktura?

Gordons zvāreniski pagriezās. No augšas viņā raudzījās majora garenā seja ar slapjām, nokarenām ūsām.

— Viņa saka: “Ko iekāries pie mueas roktura?”

— Ak tad tā! Ko?

Rāvelstonam bija izdevies izlauzties cauri drūzmai. Viņš aplika stipru roku Gordonam ap vidu un nostādīja viņu uz kājām.

— Celies augšā, Dieva dēļ! Tu esi piedzēries!

— Piedzēries? — Gordons atkārtoja.

Apkārt visi sāka smieties. Rāvelstona bālā seja pietvīka.

— Tāds kauss maksā divi šiliņi trīs pensi, — sūri paziņoja bāra meita.

— Un manas nocūkotās bikses? — noprasīja komivojažieris.

— Es samaksāšu par kausu, — teica Rāvelstons. Viņš samaksāja. — Tā, nāc, ejam ārā. Tu esi piedzēries.

Viņš sāka stūrēt Gordonu uz durvju pusi, vienu roku aplicis viņam ap pleciem, otrā turēdams pirmīt atņemto kjanti pudeli. Gordons nopurināja tvērienu. Viņš lieliski turas uz kājām!

— Tu teici, ka es esmu piedzēries? — viņš lepnīgi noprasīja.

Rāvelstons atkal satvēra viņu aiz rokas.

— Jā, baidos, ka esi. Pilnīgi.

— Vienu ritu ripu situ, citu ritu stibu cirtu! — noskaitīja Gordons.

— Gordon, tu esi piedzēries. Tev jātiek mājās, jo ātrāk, jo labāk.

— Bet ko redzi tu to skabargu, kas tava brāļa acī, un to baļķi savā pašā acī tu nenomani? — Gordons aizrādīja.

Tikmēr Rāvelstons jau bija izvilcis viņu ārā pa durvīm. — Tūlīt paņemsim taksi, — viņš teica, saspringti skatīdamies mašīnu straumē.

Taču izskatījās, ka neviena taksometra tuvumā nav. Vīri sabļaustī-damies nāca ārā no kroga, kas pēc dažām minūtēm tiks slēgts. Svaigā gaisā Gordonam kļuva labāk. Viņa prātā vēl nekad nebija pastāvējusi tāda skaidrība. Neona uguņu velnišķīgi sarkanā mirga tālumā iedvesa jaunu spožu ideju. Viņš paraustīja Rāvelstonu aiz piedurknes.

— Rāvelston! Klausies, Rāvelston!

— Kas?

— Paņemsim katrs pa staigulei!

Kaut arī Gordons bija piedzēries, tas bija par traku.

— Ko tu runā, veco zēn! Tā nedrīkst.

— Neesi nu tāds kundziņš! Kāpēc ne?

— Bet kā tev kas tāds nāk prātā, sasodīts! Tu tikko atvadījies no Roz-marijas — tik apburoša meitene!

— Naktī visi kaķi melni, — Gordons attrauca un bija pārliecināts, ka ir paudis dziļu un cinisku gudrību.

Rāvelstons nolēma neatbildēt.

— Laikam jāaiziet līdz Pikadillijas laukumam, — viņš sacīja. — Tur taksīŠu netrūks.

Bija beigušās teātru izrādes. Mironīgajā gaismā šurpu turpu plūda ļaužu un mašīnu straumes. Gordona prātā valdīja brīnumaina skaidrība. Viņš apzinājās, kādas muļķības un cūcības ir sastrādājis un grasās sastrādāt. Tomēr galu galā tam nebija nozīmes. It kā skatīdamies otrādi paņemtā binoklī, viņš kaut kur tālu, tālu redzēja savus trīsdesmit gadus, velti nodzīvoto dzīvi, tukšo nākotni, Džūlijas piecas mārciņas, Rozma-riju. Viņš sacīja, bezkaislīgi, ar filozofa rimto interesi raudzīdamies uz neona izkārtnēm:

— Paskaties uz to drausmīgi zilo uzrakstu virs sīktirgotavas! Kad es redzu šīs gaismas, tad zinu, ka esmu nolādēta dvēsele.

— jā, protams, — Rāvelstons neklausīdamies atbildēja. — Ahā, taksis! — Viņš māja ar roku. — Nolādēts! Viņš mani neredzēja. Pagaidi mani šeit.

Atstājis Gordonu pie ieejas pazemē, viņš aizsteidzās pāri ielai. Uz brīdi Gordona prāts ieslīga trulumā. Pēc brīža viņš baķus pamanīja divas jaunas, bet jau nocietinātas sejas, līdzīgas plēsīgu zvēru mazuļu purniņiem. Nomelninātās uzacis un cepures groteski atgādināja Roz-mariju. Un viņš ar abām ķircinājās. Šķiet, tas ilga jau labu brīdi.

— Ku-kū, Dora! Ku-kū, Barbara! (Izrādās, viņš jau zina, kā jaunkundzes sauc.) Kā tad klājas? Kā plivinās vecās Anglijas līķauts?

— Oi — jūs nu gan esat palaidnieks!

— Un ko jūs te darāt pašā nakts vidū?

— Oi — mēs te staigājam apkārt.

— It kā viens rūkdams lauva meklē, kuru tas aprij?

— Oi — bet jūs tiešām esat palaidnieks! Pareizi, Barbara? Ir taču viens palaidnieks!

Rāvclstons bija noķēris taksi un patlaban piebrauca pie Gordona. Izkāpis ārā, viņš ieraudzīja Gordonu ar divām meičām un apstājās kā zemē iemiets.

— Gordon! Žēlīgais Dievs! Ko tu te dari?

— Atjauj iepazīstināt: Dora un Barbara, — atbildēja Gordons.

Šai brīdī Rāvelstons izskatījās gandrīz dusmīgs. Patiesībā viņš vispār neprata sadusmoties. Sarūgtināts, sāpināts, apjucis — tas jā, bet ne dusmīgs. Viņš pienāca tuvāk, nepārliecinoši pūlēdamies nepamanīt jaunkundžu klātbūtni. Kolīdz viņš uz tām paskatīsies, uguns pakulās. Satvēris Gordonu aiz elkoņa, viņš gribēja draugu iesēdināt taksītī.

— Nāc taču, Gordon, Dieva dēļ! Taksis gaida. Brauksim mājās, tu iesi gulēt.

Dora saķēra Gordonu aiz otras rokas un vilka uz pretējo pusi, it kā viņš būtu zagta rokassomiņa.

— Un ko jūs te lienat? — viņa pilnā kaklā brēca.

— Es ceru, tu nevēlies aizskart šīs dāmas? — apvaicājās Gordons.

Rāvclstons padevās, paspēra soli atpakaļ, paberzēja degamu. Šajā brīdī

vajadzēja parādīt stingrību, taču Rāvclstons nekad nebija to spējis. Viņš paskatījās uz Doru, tad uz Gordonu, tad uz Barbaru. Liktenīgā kļūda. Viņš bija ieskatījās tām sejā, un cīņa bija zaudēta. Ak Dievs! Ko lai iesāk? Viņas bija cilvēciskas būtnes — tādām nedrīkst darit pāri. Tas pats instinkts, kas lika viņam, ieraugot ubagu, uzreiz bāzt roku kabatā, padarīja viņu bezpalīdzīgu. Nabaga meitenes, cik viņām grūta dzīve! Vai tad viņas drīkst padzīt kā suņus? Pēkšņi Rāvelstons saprata, ka viņam vajadzēs līst iekšā derdzīgajā dēkā, kuru viņam bija uztiepis Gordons. Pirmo reizi mūžā viņš savāks no ielas staiguli.

— Nolādēts! — viņš vārgi izdvesa.

— Allons-y! — uzsauca Gordons.

Dora nosauca adresi, un taksometra šoferis sāka braukt. Gordons iezvēlās stūri un acumirkli ieslīga kaut kādā dzelmē bez gala un malas, no kuras iznira ļoti lēni un pamazām, tikai aptuveni apzinādamies, kas notiek. Viņš līgani peldēja zvaigžņotā tumsā—vai varbūt kustējās zvaigznes, un viņš palika uz vietas? Likās, viņš atrodas okeāna dzīlēs, bet apkārt slīd mirdzošas

zivis. Pareizi, viņš taču ir nolādēta dvēsele un nonācis ellē. Tieši tā izskatās ellē. Bedres, pilnas ar aukstu, dzalkstīgu uguni, virs galvas tikai melna tumsa. Bet ellē jābūt mokām. Vai šīs bija mokas? Viņš pūlējās dkt skaidrībā par savām izjūtām. Pēc kritiena bezsamaņā viņš bija slābans, saģeibis, grīļīgs; galva plīsa pušu. Viņš izstiepa roku. Tā uzdūrās ceļgalam, zeķturim un mīkstai rociņai, kas bez tvīksmes atbildēja uz pieskārienu. Tad viņš atķēra, ka pretī sēž Rāvelstons, kas uzstājīgi un nemierīgi min viņam uz kājas.

— Gordon! Gordon! Mosties!

— Ko?

— Gordon! Ak Kungs! Causons en franqais. Qtt’est-ce que tu as fait? Crois-tu que je veux coucher avec une sale —ak, nolādēta būšana!

— Oi — parļē vū fransē! — iespiedzās meičas.

Gordonam kļuva jautri. Redz, kā Rāvelstons labojas, viņš domāja! Salonu sociālists savācis no ielas staiguli! Pirmā īsteni proletāriskā rīcība viņa mūžā! Kā lasīdams Gordona domas, Rāvclstons sarūgtināts ievilkās stūrī, cenzdamies atrauties pēc iespējas tālāk no Barbaras. Taksometrs iegriezās šķērsielā un apstājās pie drūma, noplukuša būceņa. Virs durvīm karājās greiza izkārtne “Viesnīca”. Gandrīz visi logi bija tumši, tomēr varēja dzirdēt, ka iekšā piedzērušas balsis vek dziesmu. Gordons izķepurojās uz ielas un meklēja Doras roku. Dod rociņu, Dorīt. Uzmanies, pakāpiens. Ak tad tā!

Šaurs, tumšs priekšnams, linoleja grīda; lētuma, nolaistības un jaušamas īslaicības smaka. Kaut kur pa kreisi gausi līgoja dziesma. Kā no zemes iznira neganta greizace — istabene. Dora, liekas, viņu pazina. Tā tik ir ķēmekle! Vēl neglītāku vajadzētu pameklēt. No sērajām gaudām izlauzās vientuļa balss, kas uzstājīgi centās ielīksmot:

Kas, jauku meiču bitčojis,

Pēc savai mātei stāstījis,

Tam mute jāšuj ciet,

Tam...

Balss izdzisa, pilna neizsakāmām, nenoslēpjamām uzdzīves skumjām. Dziedātājs likās ļoti jauns. Kāds nabaga zēns, kam sirdī ir tikai

viena vēlēšanās — būt mājās pie māmuļas un māsiņām, spēlēt “čības medības”. Savākušies jauni idioti, pļēguro ar viskiju un meičām. Dziesma Gordonam atgādināja ko svarīgu. Viņš pagriezās pret Rāvelstonu, kurš patlaban nāca iekšā pa durvīm, Barbaras pavadīts.

— Kur mans kjanti? — viņš noprasīja.

Rāvelstons atdeva pudeli. Viņš bija bāls, drudžains un mazliet līdzinājās notramdītam dzīvniekam. Vainīgi mīdīdamies, viņš mēģināja nostāties pēc iespējas tālāk no Barbaras. Viņš nespēja tai pieskarties, pat skatīties uz viņu nejaudāja, tomēr bēgšanas ceļš bija slēgts. Acis notvēra Gordona skatienu. “Pie visa, kas tev svēts, vai mēs nevaram kaut kā tikt prom no šejienes?” tās lūdzās. Gordons pikti raudzījās pretī. Stāvi mierā! Netrīci, āda! Viņš atkal saņēma Doru aiz elkoņa. Nāc, Dorīt! Pa kāpnēm, abi. Ā! Paga!

Ar stipru rociņu palīdzēdama kavalierim noturēties kājās, Dora pavilka viņu sānis. Pa tumšajām, smirdīgajām kāpnēm lejup cēli kāpa jauna dāma, pogādama ciet cimdu; viņai sekoja pusmūža plikpauris smokingā, melnā mētelī ar baltu zīda šalli ap kaklu un cilindru rokā. Augstu paslējis galvu un sakniebis plānās lūpas, viņš pasoļoja garām visai kompānijai, nevienu neredzēdams. Cienījams ģimenes tēvs — par to liecina vainīgais skatiens. Gordons vēroja gāzes radziņa gaismas apmirdzēto pakauša plikumu. Priekštecis. Varbūt tā pati gulta, lilijas apmetnis Elīsam. Jā, Dorīt, iesim augšā! Ak, šīs kāpnes! Difficilis ascensus Averni^10 Nūja, kā tad citādi! “Pakāpiens,” brīdināja Dora. Klāt ir. Melnbalts linolejs kā šaha galdiņš. Balti krāsotas durvis. Stipri ož pēc samazgām, vājāk — pēc vecas gultasveļas.

Mēs šurp, jūs turp. Rāvelstons pie blakus durvīm apstājās, uzlicis roku uz tverekļa. Viņš nespēj — nē, viņš vienkārši to nespēj. Nespēj ieiet šajā drausmīgajā istabā. Pēdējo reizi viņa acis — kā sunim, kas gaida pērienu, — palūkojās Gordonā. “Vai tiešām, tiešām to vajag?” acis lūdzās. Gordons bargi palocīja galvu. Ne soli atpakaļ, Regul! Ej, kurp liktenis

tevi sūta! Atqui sciclmt quae sibi Barbara.[11] Tas ir tavas dzīves proletāriskākais solis. Tad, pilnīgi negaidīti, Rāvelstona seja noskaidrojās. Tajā pavīdēja atvieglojums, gandrīz prieks. Viņam prātā bija ienākusi brīnišķīga doma: galu galā meitenei var samaksāt tāpat, neko nedarot! Paldies Dievam! Viņš atlieca plecus, saņēma dūšu un devās iekšā. Durvis aizvērās.

Ahā, esam iekšā. Drausmīgs ūķis. Linolejs, gāzes kamīns, milzīga gulta ar tādiem kā plankumainiem palagiem. Virs gultas krāsaina litogrāfija par La Vie Parisienne tēmu. Pārpratums. Dažreiz oriģināli neiztur salīdzinājumu. Un, pie Jupitera! Kas tad tas, uz bambusa galdiņa pie loga? Aspidistra! Esi tu mani atradis, mans ienaidnieks? Nāc pie manis, Dorīt! Es gribu uz tevi paskatīties.

Liekas, viņš guļ gultā. Acis lāgā nerāda. Pār viņu noliecas jaunā, alkatīgā sejiņa ar ogļu melnajām uzacīm.

—Kur tad man dāvaniņa? —viņa noprasīja reizē lišķīgi un draudīgi.

Ne tagad. Pie darba! Nāc šurp! Mutīte nav slikta. Nāc šurp! Tuvāk, tuvāk! Ā!

Nē. Nekas neiznāks. Neiespējami. Runāšana ir, darīšanas nav. Tas gars gan ir labprātīgs, bet tā miesa ir vāja. Nu, vēl reizīti. Nē. Vīns visu prieku sagandējis! (Sk. “Makbetu”.) Pēdējais mēģinājums. Nē, nav jēgas. Diemžēl šovakar nekas neiznāks.

Labi, Dorīt, neuztraucies. Savas divas mārciņas tu vienalga dabūsi. Pie mums nemaksā par paveikto.

Viņš neveikli pavēzēja roku:

— Atnes labāk to pudeli. Tur, pie spoguļa, redzi? Atnes.

Dora atnesa. Ahā, tas jau būs labāk. Kjanti nepievils. Ar uzblīdušām, nepaklausīgām rokām viņš pielika pie mutes pudeli. Kodīgais vīns ielija rīklē un viņš sprauslodams aizrijās. Tas bija pēdējais piliens. Gordons sašķiebās, slīdēja, nokrita no gultas. Galva atsitās pret grīdu. Kājas palika

gulta. Brīdi viņš ta gulēja. Vai ta vajag dzīvot? Jauneklīgas balsis kaut kur apakšā joprojām sēri dziedāja:

Šovakar mēs līksmosim,

Šovakar mēs līksmosim,

Šovakar mēs līksmosi-i-i-im,

Bet ritu būsim skaidrai

IX

Un no rīta, lai Dievs žēlīgs, mēs bijām skaidrā!

Pēc gara, mokoša murga nāca atjausma, ka bibliotēkas plauktos nav kārtības. Grāmatas atradās nevis stāvais, bet kaudzītēs. Un to muguriņas nezin kāpēc bija kļuvušas baltas — baltas un mirdzošas kā porcelāns.

Gordons atdabūja acis mazliet platāk un pacilāja roku. Šī kustība it kā izšķīla neskaitāmas sāpju dzirksteles visnegaidītākajās ķermeņa daļās — kāju ikros, piemēram, un deniņos. Izrādījās, ka viņš guļ uz sāna, zem vaiga ir gluds, ciets spilvens, bet rupja sega skrāpē zodu un lien mutē. Bez durstīgajām sāpēm, kas sākās ik reizi, kad viņš pakustējās, vēl mocīja arī kaut kāda liela, trula lauza, kas bija sagrābusi visu ķermeni uzreiz.

Pēkšņi viņš nometa segu un pielēca sēdus. Apkārt bija policijas kamera! Šai brīdī viņam sākās drausmīgi nelabuma krampji. Kā pa miglu saskatījis stūrī podu, viņš aizģeņģerēja pie tā; kuņģis trīs reizes izgriezās otrādi.

Pēc tam vairākas minūtes ilga mežonīgas sāpes. Bija grūti nostāvēt kājās, galva sāpēja tā, ka likās — teju, teju pārsprāgs, un gaisma pa acu dobuļiem šļācās smadzenēs kā balts, nežēlīgi karsts šķidrums. Saķēris galvu, viņš sabruka uz gultas malas. Kad pulsējošās sāpes mazliet pierima, viņš vēlreiz paskatījās apkārt. Kamera bija apmēram divpadsmit pēdu gara, sešas plata un ļoti augsta. Sienas viscaur klāja baltas porcelāna flīzes, neizturami baltas un spodras. Interesanti, kā viņi tās dabū tīras pašā augšā pie griestiem? Ar šļūteni, vai? Vienā kambara galā augsts aizrestots lodziņš, otrā, virs durvīm, aiz režģa paslēpta elektriskā spuldze.

Un sēdēja viņš nevis uz gultas malas, bet uz plaukta ar segu un rupja audekla spilvenu. Durvis bija no dzelzs, nokrāsotas zaļas. Tajās bija apaļš caurumiņš ar vāku.

Tik daudz apskatījies, viņš apgūlās un apsedzās. Neko vairāk par apkārtni negribējās zināt. Vakardienas notikumus viņš atcerējās visos sīkumos — vismaz līdz tam brīdim, kad līdzi Dorai bija iegājis istabā ar aspidistru. Kas bija tālāk, vien Dievam zināms. Laikam kaut kāds skandāls, pēc kura viņš ir nonācis tuptūzī. Ko viņš sastrādājis, viņam nebija ne jausmas; varbūt kādu nositis. Pie velna, vai nav vienalga. Viņš pagriezās ar seju pret sienu un pārvilka segu pār galvu, lai gaisma nespīd acīs.

Pagāja kaut kāds laiks, un vāciņš durvīs pacēlās. Gordons ar pūlēm pagrieza galvu. Skausta muskuļi darbojās čīkstēdami. Lūramcaurumā varēja redzēt zilu aci un mazliet mīksta, sārta vaiga.

— Tēju dzersit? — viņam jautāja.

Gordons apsēdās, un uzreiz atkal kļuva ļoti slikti. Viņš saķēra galvu un ievaidējās. Doma par tēju bija vilinoša, bet, ja klāt būs cukurs, viņš apvemsies.

— Jā, lūdzu, — viņš atbildēja.

Konstebls atvēra lodziņu durvju augšējā daļā un iedeva Gordonam lielu, baltu krūzi ar tēju. Ar cukuru. Konstebls bija ražens jauneklis, ne vecāks par divdesmit pieci; viņa acis zem baltajām skropstām raudzījās laipni, bet krūškurvis bija tik plats, ka Gordonam vajadzēja domāt par smago ormaņu zirgiem. Viņam bija pareiza izruna, bet lauka izteicieni.

— Vakar gan jūs tik švakrs nebijāt, — viņš uzņēma valodu, labu bridi skatījies uz Gordonu.

— Tagad man ir ļoti slikti.

— Bet kas vakar darījās! Par ko tad vajadzēja seržantam uzbrukt?

— Es uzbruku?

— Kurš tad vēl? Kušiņām! Viņš gan aizgāja pa gaisu. Kā pagriezās pret mani un saka — nūja, ar roku ausi turēdams, — saka: “Ja šitais nebūtu piclējics kā lops, es viņu pamatīgi samizotu!” Tas viss ir iekšā protokolā. Dzērums un huligānisms. Ja nebūtu pie seržanta līdis, tiktu cauri ar dzērumu.

г

— Vai jūs zināt, kas man par to draud?

— Piecas mārciņas vai divi nedēļas. Būs jāiet tiesā pie mistera Krūma. Labi vēl, ka nav misters Vokers. Viņš uzreiz iedotu mēnesi bez naudas tiesībām, tas misters Vokers. Viņš ar dzērājiem dikti stingrs. Atturībnieks.

Gordons bija iedzēris malciņu tējas. Drausmīgi salda, toties karsta. Tagad viņš dzēra aizgūdamics. Te kaut kur ārā atskanēja nejauka, rejoša balss — seržants, kuram Gordons bija uzbrucis, par to nebija šaubu:

— Ved viņu laukā, lai nomazgājas. Pusdesmitos būs klāt “Melnā Berta”.

Konstebls steigšus atslēdza kameru. Uzreiz aiz durvīm Gordonam

kļuva tik slikti kā vēl nekad mūžā — varbūt tāpēc, ka gaitenī bija daudz aukstāks nekā viņa kamerā. Viņš paspēra dažus soļus, un galva pēkšņi sāka griezties uz riņķi, uz riņķi vien. — Es vemšu! — viņš iekliedzās un krita — izstiepa roku un atšļuka pret sienu. Viņu noturēja konstebla stiprā roka. Gordons saļima uz tās kā uz margas un saliecās viduklī. No mutes izšļācās vēmekļu straume. Vajadzēja salaktics to tēju! Gar sienu stiepās akmens rene. Gaiteņa galā, rokas sānos iespiedis, nicīgi noskatījās ūsains seržants mundierī bez siksnas.

— Sīkais smerdelis, — viņš caur zobiem nomurmināja un aizgriezās.

— Kušiņām, veco zēn, — konstebls mierināja. — Tūliņās būs labāk.

Viņš pusvilkšus aizdabūja Gordonu līdz lielai akmens izlietnei gaiteņa

galā un palīdzēja izģērbties līdz vidum. Viņa iejūtība bija gluži neticama: ar Gordonu viņš noņēmās kā aukle ar zīdaini. Vājnieks jau bija atguvies tik tālu, ka spēja nomazgāties ledusaukstajā ūdenī un izskalot muti. Konstebls iedeva viņam saplēstu dvieli un pēc tam aizveda atpakaļ uz kameru.

— Tā, un tagadīt jāpasēž un jāgaida “Melnā Berta”. Un klausiet manam vārdam — tiesā vajag atzīt savu vainu un apsolīt vairāk tā nedarīt. Misters Krūms nav nekāds nezvērs.

— Kur ir mana apkaklīte un kaklasaite?

— Pie mums. Pirms tiesas dabūsit atpakaļ. Mums te viens ziķeris ņēma un pakārās savā kaklasaitē.

Gordons apsēdās uz gultas malas. Vispirms viņš rēķināja, cik flīzīšu ir sienās, tad atbalstīja rokas uz ceļiem un saķēra galvu. Visas maliņas sāpēja; viņš jutās nespēcīgs, nosalis, izmocīts, bet ļaunāks par visu bija apnikums. Ja varētu kaut kā izvairīties no nejēdzīgās vilkšanās uz tiesu! Nāvīga apniciba: jāccļas, jākratās cauri visai Londonai, tad jānlkst visādos aukstos kambaros un gaiteņos, pēc tam jāatbild uz miertiesnešu jautājumiem un jāuzklausa pamācības... Gribējās tikai vienu — lai viņu liek mierā. Taču gaitenī skanēja balsis, klaudzēdami tuvojās soļi; durvīs atvērās lodziņš.

— Pie jums ciemiņi, — pavēstīja konstebls.

Ak, mūžs, kādi vēl ciemiņi! Gordons negribīgi pacēla acis — uz viņu lūkojās Flaksmens un Rāvelstons. Kā viņi tik pēkšņi bija sastapušies, tā bija mīkla, taču Gordonu tas ne mazākajā mērā neinteresēja. Nu, kāpēc vajadzēja šurp vilkties? Kaut nu ātrāk ietu prom.

— Hallo, puis! — uzsauca Flaksmens.

— Ko jūs te darāt? — Gordons gurdeni noprasīja.

Rāvelstons izskatījās nomocījies. Kopš agra rīta bijis uz kājām, dzenot pēdas Gordonam. Viņš nekad nebija redzējis policijas kameru visā tās salti baltajā krāšņumā ar atejpodu stūrī, un viņa vaibsti riebumā noraustījās. Turpretim Flaksmens, par tādām lietām nebrīnīdamies, zinīgi piemiedza Gordonam ar aci.

— Ir redzēti baigāki skati, — viņš mundri sacīja. — Iedotu viņam glāzi “Prēriju austeres”, atspirgtu kā mīļais. Zini, kā izskatās tavas acis, puis? — viņš jautāja Gordonam. — It kā būtu izņemtas laukā un tad iestampā-tas atpakaļ.

— Vakar piedzēros, — Gordons atbildēja, neatņemdams rokas no galvas.

— Kaut kā tā jau man likās, puis.

— Klausies, Gordon, — ierunājās Rāvelstons, — mēs atnācām, lai dabūtu tevi ārā par drošības naudu, bet laikam esam nokavējuši. Tevi tūlīt vedīs uz tiesu. Tas gan ir traki. Muļķīgi, ka tu vakar, kad tevi atveda, nenosauci kādu izdomātu vārdu.

— Es viņiem pateicu, kā mani sauc?

— Tu pateici visu. Kā es nožēloju, ka izlaidu tevi no acīm! Tu kaut kā izmuki no tās mājas un sāki staigāt apkārt.

— Vazājies šurpu turpu pa Šeftsberija avēniju, dzerdams taisni no pudeles, — ar labpatiku turpināja Flaksmens. — Tomēr seržantu kaustīt

gan nevajadzēja, veco zēn. Tas nu bija muļķīgs gājiens. Un man tev jāsaka uzreiz — vecā Vizblča to tā neatstās. Kad tavs draugs no rīta ieradās un viņa izdzirdēja, ka esi nakšņojis ķurķī, jandāliņš bija tāds, it kā tu būtu kādu nomušījis.

— Un, klausies, Gordon... — Rāvelstons iesāka. Viņa balsī skanēja pazīstama neveiklība, tātad runa atkal būs par naudu. Gordons pacēla acis. Rāvelstons skatījās prom.

— Klausies.

— Ko?

— Par to soda naudu. Atstāj to manā ziņā. Es samaksāšu.

— Nē.

— Veco zēn! Tad tevi ieliks cietumā!

— Lai liek. Man vienalga.

Viņam bija vienalga. Ja grib, lai ietupina kaut vai uz gadu. Protams, ka viņam nebija, ar ko samaksāt. Pat nepārbaudot kabatas, bija skaidrs, ka tajās nav ne penija. Droši vien visu bija atdevis Dorai, vai drīzāk pati nospērusi. Gordons atkal apgūlās un pagriezās pret sienu. Gurdums un nīgrums pret visu pasauli bija tāds, ka gribējās, kaut Rāvelstons un Flaksmens ātrāk aizvāktos. Tie vēl dažas reizes pamēģināja uzsākt sarunu, taču atbildi nesagaidīja un beidzot devās prom. Cauri durvīm aizvien klusāk skanēja Flaksmena mundrā balss. Viņš visos sīkumos klāstīja Rā-velstonam “Prēriju austeres” recepti.

Viss tālākais bija drausmīgi līdz riebumam. Drausmīgs brauciens “Melnajā Bertā”, kas no iekšpuses visvairāk līdzinājās publiskai tualetei uz riteņiem: divās rindās aizgaldi, tik Šauri, ka gandrīz nav, kur apsēsties. Vēl drausmīgāka bija ilgā nīkšana miertiesā. Kamera, kurā viņam vajadzēja gaidīt, bija precīzi tāda pati kā policijas iecirknī, pat porcelāna flīžu bija tieši tikpat daudz. Taču, atšķirībā no policijas kameras, šeit bija neizturami netīrs. Auksti, bet tāda smirdoņa, ka elpu rāva ciet. Aizturētie nemitīgi mainījās. Viņus iegrūda kamerā, pēc pāris stundām veda uz tiesu, tad viņi nāca atpakaļ un gaidīja, kamēr miertiesneši vienosies par spriedumu vai ataicinās jaunus lieciniekus. Ne mirkli nebija mazāk par pieciem sešiem vīriem, bet sēdēšanai tikai viena dēļu lāva. Taču šausmīgākais

bija tas, ka gandrīz katrs no viņiem izmantoja klozetpodu — tepat, kameras šaurībā, visu priekšā. Nekas cits neatlika. Turklāt tam draņķa podam pat nevarēja kārtīgi noraut ūdeni.

Līdz dienas vidum Gordons jutās vārgs un slābans. Noskūties nebija iespējams, un viņa seja bija pretīgi apaugusi. Vispirms viņš tikai sēdēja lāvas stūrī pie durvīm, pēc iespējas tālāk no poda, un kameras biedriem nepievērsa uzmanību. Apnicīgi dergļi, nekas vairāk. Vēlāk, kad galvassāpes sāka atlaisties, viņš ar kūtru interesi sāka tos vērot. Viens bija profesionāls kramplauzis, kalsns, sirms subjekts, kas briesmīgi uztraucās, kas notiks ar sievu un bērniņiem, ja viņu ietupinās. Viņš bija apcietināts par “aizdomīgu grozīšanos un nodomu ielauzties” — ja nav pirmais arests, arī par tik nenoteiktu pārkāpumu ir visas iespējas nonākt cietumā. Kramplauzis staigāja šurpu turpu, neparasti veikli knikšķinādams labās rokas pirkstus un gauzdamies par netaisnību. Vēl bija kurlmēmais, kas smirdēja kā sesks, un sīks pusmūža ebrejs mētelī ar kažokādas apkakli, liela košera skārņa uzpircējs, kurš bija piesavinājies divdesmit septiņas mārciņas, aizlaidies uz Abcrdīnu — tad nu gan ideja — un tur notriecis visu ar netiklēm. Arī viņš vaimanāja, apgalvodams, ka viņa lieta jāizskata rabīnam, nevis policijas tiesai. Te bija arī krodzinieks, kas bija ievilcis nāsīs Ziemassvētku kluba naudiņu: dūšīgs, acīm redzami turīgs kundziņš ap gadiem trīsdesmit pieciem, koši sarkana seja un koši zils mētelis; ja viņš nebūtu krodzinieks, tad valdītu bukmeikera kantorī. Radiņi bija savākuši un atmaksājuši nozagto naudu, nieka divpadsmit mārciņu pietrūcis, tomēr kluba biedri vienalga devušies uz policiju. Kaut kas šā vīra acīs Gordonam lika justies nemierīgi. Viņš uzstājās ar švunku, taču skatiens visu laiku palika tukšs un nekustīgs; tiklīdz sarunā iestājās pauze, krodzinieks sastinga, kā sapņodams vaļējām acīm. Uz viņu skatīties bija mazliet baigi. Viņš te sēdēja savās smalkajās drānās, tikai pirms pāris mēnešiem baudījis visus kroģera dzīves labumus, bet nu šī dzīve bija izpostīta, droši vien pavisam. Viņa iestāde — kas, tāpat kā visiem Ixmdonas krodziniekiem, noteikti bija kādas alus darītavas ķetnā, — nonāks zem āmura, visa iekārta tiks pārdota un pēc cietuma viņam vairs nekad nebūs ne kroga, ne darba.

Rīts vilkās lēni un mokoši. Bija atjauts smēķēt — sērkociņi gan bija atņemti, bet cietumsargs padeva uguni pa durvju lūciņu. Cigarešu nevienam nebija, izlīdzēja krodzinieks, kurš no savām pilnajām kabatām dalīja visiem. Nāca klāt arvien jauni arestanti. Pusstundu kamerā pavadīja netīrs skrandainis, kas apgalvoja, ka esot ielas tirgotājs un “savākts” par satiksmes traucēšanu. Viņš bija ļoti runīgs, taču pārējie izturējās ar milzīgām aizdomām un, kad viņu aizveda, korī paziņoja, ka tas esot bijis “līža”. Policija iesūtot kamerās tādus par arestantiem pārģērbtus “līžas” — ziņu pienesējus. Vienubrīd izcēlās liels uzbudinājums — konstebls pa lūciņu pačukstēja, ka blakus kamerā ievietots slepkava, vai vismaz iespējamais slepkava: gadus astoņpadsmit vecs sprukstiņš, kas bija ar nazi iedūris “savai” staigulei vēderā, un neizskatoties, ka viņa paliks dzīva. Reiz lūciņa pavērās un tajā parādījās bāla, nogurusi garīdznieka seja. Viņš ieraudzīja kramplauzi, novilka: — Jau atkal klāt, Džons? — un aizvēra lūciņu. Ap divpadsmitiem atnesa tā saucamās pusdienas, kas sastāvēja no tējas un divām rikām maizes ar margarīnu. Tiesa, ja tu biji spējīgs samaksāt, tad varēja aizsūtīt pēc ēdiena. Krodziniekam atnesa kārtīgas pusdienas aizvākotos šķīvjos; viņam nebija ēstgribas, un viņš gandrīz visu izdāļāja. Rāvelstons, kas grozījās tiesas namā, gaidīdams Gordona lietas izskatīšanu, nezināja šejienes likumus un neiedomājās sagādāt Gordonam ēdamo. Drīz pēc tam kramplauzi un krodzinieku aizveda, viņi uzklausīja savus spriedumus un atgriezās gaidīt “Melno Bertu”. Katrs bija dabūjis pa deviņiem mēnešiem. Krodzinieks iztaujāja kramplauzi par cietuma dzīvi. Neiedomājami neķītri tika apspriests sieviešu trūkums.

Gordona lietai kārta pienāca pustrijos, un to izskatīja tik ātri, ka ilgā gaidīšana likās pagalam nesamērīga. Viņam palika prātā tikai ģerbonis virs miertiesneša krēsla. Ar dzērājiem tiesnesis tika galā pusminūtes laikā. Vienmērīgi skanēja: — Džons Smits — dzēruma stāvoklī — dzērāt — jā — seši šiliņi — tālāk — nākamais! — un viņi rindā virzījās gar barjeru gluži kā stacijā pie biļešu kases. Gordona lietai gan tika atvēlētas veselas divas minūtes, jo viņš tika apsūdzēts arī huligānismā, un seržantam vajadzēja liecināt, ka Gordons iesitis viņam pa ausi un nosaucis par draņķa izdzimteni. Turklāt izraisījās ari sačukstēšanās, jo Gordons policijas iecirknī,

jautāts par nodarbošanos, bija paziņojis: — Dzejnieks. — laikam tomēr bija ļoti piedzēries. Miertiesneša seja pauda aizdomas.

— Redzu, ka esat sevi nosaucis par dzejnieku. Vai jūs tiešām esat dzejnieks?

— Es rakstu dzeju, — Gordons skābi atbildēja.

— Hm. Dzejnieks, bet uzvesties neprotat, ko? Sods — piecas mārciņas vai divas nedēļas cietumā. Nākamais!

Tas ari bija viss. Tomēr kaut kur tālākajā galā ausis bija saspicējis kāds garlaicībā nonīcies žurnālists.

Blakus zālei bija telpa, kurā policijas seržants lielā kantorgrāmatā reģistrēja dzērājus un iekasēja soda naudas. Tos, kuri nespēja samaksāt, veda atpakaļ uz kamerām. Gordons bija sagatavojies turp doties, samierinājies, ka vajadzēs sēdēt cietumā. Taču izrādījās, ka tur viņu gaida Rāvelstons un sods jau ir samaksāts. Gordons neprotestēja. Viņš ļāva, lai Rāvelstons iesēdina viņu taksometrā un aizved uz savu Rīdžentparka dzīvokli. Tur viņš uzreiz gāja vannā — vajadzēja nomazgāt pēdējo divpadsmit stundu drausmīgo netīrību. Rāvelstons iedeva viņam bārdas nazi, aizlienēja tīru kreklu, pidžamu, zeķes un apakšveļu, pat izgāja ārā un nopirka draugam zobu suku. Viņš bija neparasti gādīgs. Rāvelstonam nedeva mieru sajūta, ka viss noticis viņa vainas dēļ: vajadzēja izrādīt stingrību un, ieraugot pirmās dzēruma pazīmes, nogādāt Gordonu mājās. Pats Gordons šo aptekāšanu gandrīz nepamanīja. Viņu neuztrauca arī tas, ka Rāvelstons bija viņa vietā samaksājis sodu. Līdz vakaram viņš nogulšņāja atzveltnī pie kamīna ar detektīvromānu rokā. Domas par nākotni viņš dzina projām. Ļoti agri uznāca miegs. Astoņos viņš devās uz viesu guļamistabu un deviņas stundas nogulēja kā baļķis.

Nopietni domāt viņš sāka tikai nākamajā rītā. Pamodās platā, ērtā gultā — tik siltā un mīkstā viņš vēl nekad nebija gulējis — un izstiepa roku, meklēdams sērkociņus. Tad atcerējās, ka šādās mājās gaismu iededz bez sērkociņiem, un pie gultas gala sataustīja slēdža auklu. Istabu pārpludināja maiga gaisma. Uz naktsgaldiņa bija sifons ar zelteri. Bija pagājusi pusotra diennakts, taču garša mutē joprojām bija riebīga. Viņš padzērās un sāka skatīties apkārt.

Dīvaina jutoņa, tā svešā pidžamā vāļāties svešā gultā. Viņš te nebija piederīgs, viņam šai mājā nav vietas. Kā var laiskoties šajā greznībā, ja viņš ir pagalam, turpmāk būs jādzīvo bez penija kabatā. Par to, ka tā būs, Gordons nešaubījās. Pilnīgi skaidrs, ka no darba viņu padzīs. Dievs vien zina, kā dzīvot tālāk. Atmiņā pretīgi spilgti atausa aizvakardienas stulbā, nejēdzīgā uzdzīve. Viņš atcerējās pilnīgi visu, no pirmās sārtā džina glāzes, ar kuru viņš bija sācis, līdz Doras sārtajam zeķturim. Ticis līdz Dorai, viņš sarāvās. Ak Kungs, kāpēc cilvēks dara tādas lietas? Vainīga nauda, atkal nauda! Bagātnieki tā nedara. Bagātnieki pat izvirtībās ir eleganti. Turpretim tu, plikadīda, arī tad, ja tev pēkšņi uzrodas nauda, nezini, kā to tērēt, drudžaini kaisi uz visām pusēm kā jūrnieks, kas iemeties pirmajā ostas bordelī.

Viņš sēdējis aiz restēm, divpadsmit stundas. Atmiņā nāca spīvā izkārnījumu smirdoņa policijas tiesas kamerā. Viņa nākotnes aromāts. Un visi zinās, ka viņš sēdējis tuptūzī. Ja paveiksies, varbūt izdosies to noslēpt krustmāmiņai Endžclai un tēvocim Voltcram, taču Džūlija un Rozma-rija droši vien jau uzzinājušas. Rozmarija — tas vēl būtu nekas, toties Džūlija no kauna neattaps, kur dēties. Nabaga Džūlija. Cik viņai gara, kalsna mugura, kad viņa noliecas pār tējkanniņu, cik nelaimīga lādzīgā zoss seja! Viņa nekad nebija dzīvojusi. Bērnībā viņa tika upurēta Gor-donam, “zēnam”. Pa šiem gadiem viņš no māsas “aizņēmies” kādas simt mārciņas, bet atdevis nav pat piecīti. Noplenderējis ar staiguli!

Gordons izslēdza gaismu un atgūlās uz muguras. Šai brīdī viņš sevi redzēja biedīgā skaidrībā. Tā, veiksim revīziju — kas tu esi un kas tev aiz ādas. Gordons Komstoks, pēdējais no Komstokiem, trīsdesmit gadu vecs, divdesmit seši zobi; naudas nav, darba nav; mugurā sveša pidžama, guļ svešā gultā; priekšā tikai mangošana un trūkums, aizmugurē tikai idiotiska žākstīšanās. Visa mantība — kusls rumpītis un divi papes čemodāni ar apvalkātām lupatām.

Rāvelstons pamodās septiņos no klauvējiena pie durvīm.

— Jā, jā? — viņš miegaini atsaucās, pagriezies uz muguras.

Ienāca Gordons — izspūris, gandrīz pazudis aizlienētajā zīda pidžamā. Rāvelstons žāvādamies pierausās sēdus. Teorētiski viņš cēlās, kā

proletārietim pieklājas, septiņos. Praktiski reti izknosījās ātrāk par astoņiem, kad ieradās mājkalpotāja misis Bīvere. Gordons paķesa matus nost no acīm un apsēdās kājgalī.

— Klausies, Rāvelston, tas ir drausmīgi. Es visu sapratu. Būs jāizgāž milzīga kaudze naudas.

— Kas?

— Mani izmetīs no darba. Tikko Makkečnijs uzzinās, ka esmu tupējis aiz restēm, uzreiz izmetīs. Bez tam man vakar bija jāstrādā. Bodīte droši vien tā arī palika slēgta.

Rāvclstons nožāvājās.

— Gan jau būs labi. Tas resnis — kā viņu sauca? — Flaksmens piezvanīja Makkečnijam pa telefonu un pateica, ka tu guli mājās ar gripu. Izklausījās ļoti pārliecinoši. Apgalvoja, ka tev esot temperatūra, simt trīs grādi. Tava saimniece, protams, zina. Bet es nedomāju, ka viņa skries pie Makkečnija, lai visu izstāstītu.

— Bet ja nu tas parādās avīzēs?

— Augstā debess! Tas gan var gadīties. Astoņos atnāks kalpone, viņa atnes arī avīzes. Bet vai tad par dzērājiem raksta? Man liekas, neraksta!

Misis Bīvere atnesa Telegraph un Herald. Rāvelstons aizsūtīja viņu ari pēc Mail un Express. Abi drudžaini lasīja ziņas no policijas tiesas. Paldies Dievam! Avīzēs tomēr nekā nebija. Patiesībā jau ari nebija nekāda iemesla, lai Gordona lieta “parādītos”. Viņš nebija ne sacīkšu braucējs, ne profesionāls futbolists. Gordons sajutās labāk un pat spēja kaut ko apēst. Pēc brokastīm Rāvclstons devās prom. Bija norunāts, ka viņš aizstaigās uz grāmatnīcu pie Makkečnija, pastāstīs, kā Gordonam sokas slimošana un izpētīs, kāds ir gaiss: Rāvelstonam likās gluži dabiski jau otro dienu nodarboties ar drauga izpestīšanu no ķezas. Gordons visu rītu slaistījās pa dzīvokli, nezinādams, kur likties, un smēķēdams cigaretes citu pēc citas. Vienatnē cerība viņu pameta. Iekšējā balss teica, ka Makkečnijs zina par viņa apcietināšanu. Tādas lietas nevar paturēt noslēpumā. Darbs bija zaudēts, un tur neko nevarēja darīt.

Aizklīņājis līdz logam, viņš sāka skatīties laukā. Skumīga diena: bālgano debesu pelēcība bija tik nomācoša, ka likās, tās vairs nekad nebūs

zilas; kailie koki lēni birdināja notekās asaras. Kaimiņielā sēri atbalsojās ogļu tirgotāja sauciens. Tikai divas nedēļas līdz Ziemassvētkiem. Tad nu gan jautri, šai gadalaikā palikt bez darba! Tomēr šobrīd viņu tas nebiedēja: viena vienīga garlaicība! It kā uz visiem laikiem viņu savā varā bija pārņēmis īpatnējais kūtrums, tas spiedīgais smagums aiz acu āboliem, kāds mēdz būt pēc piedzeršanās. Doma, ka jāmeklē jauns darbs, likās vēl stulbāka nekā izredzes kleknēt nabadzībā. Turklāt nekādu darbu viņš neatradīs. Mūsu laikos brīvu darba vietu nav. Viņš grims, grims arvien zemāk nepasaule, kur mīt bezdarbnieki, arvien zemāk Dievs zina kādā darba namu zaņķī, netīrībā, izsalkumā un bezcerībā. Visvairāk gribējās, lai tas notiek vienā rāvienā, bez liekas noņemšanās.

Ap vieniem atgriezās Rāvelstons. Apstājās, novilka cimdus un nosvieda tos uz krēsla. Viņš izskatījās noguris un nelaimīgs. Uzreiz bija skaidrs, ka dziesmiņa nodziedāta.

— Viņš, protams, visu zināja? — Gordons jautāja.

— Baidos, ka jā.

— No kā? Droši vien tā govs Vizbīčicnc nav izturējusi un izlikusi kā uz delnas?

— Nē. Tas tomēr parādījās atklātībā. Vietējā avīzē, ko viņš lasa.

— Ak, velns! Biju aizmirsis.

Rāvclstons izvilka no kabatas salocītu “Hempstedas un Kcmdcn-taunas vēstnesi”. To piegādāja tieši grāmatnīcā, jo Makkečnijs tajā reklamējās, — Gordons par to bija piemirsis. Viņš atlocīja avīzi. Debestēvs! Ne pa jokam! Pāri visai lappusei stiepās trekns virsraksts:

GRĀMATU PĀRDEVĒJAM PIESPRIESTS NAUDAS SODS MIERTIESNESIS IZSAKĀS BARGI “KAUNPILNS SKANDĀLS”

Gandrīz divas pilnas slejas. Gordons vēl nekad nebija izpelnījies tādu ievērību un nekad arī neizpelnīsies. Acīmredzot redakcijai ļoti trūka materiālu. Visi šie mazie laikraksti izceļas ar lielu patriotismu. Viņi tik ļoti alkst pēc vietējām ziņām, ka velosipēdista notriekšana Harouroudā aizņem vairāk vietas nekā jebkura Eiropas krīze un tādi jaunumi kā

“Hempstedas iedzīvotājs apsūdzēts slepkavībā” vai “Kembervelas pagrabā atrasts zīdaiņa līķis” tiek atspoguļoti ar nepārprotamu lepnumu.

Rāvelstons pārstāstīja savu sarunu ar Makkečniju. Misters Makkeč-nijs nebija zinājis, kur dēties starp briesmīgām dusmām uz Gordonu un bailēm aizvainot savai labo klientu Rāvelstonu. Bet, protams, pēc tik nejauka atgadījuma taču nevar gribēt, lai Gordonam atļautu palikt viņa grāmatnīcā! Tādi skandāli kaitē tirdzniecībai, turklāt viņš gluži taisnīgi bija ņēmis ļaunā melus, ko Flaksmens viņam sastāstījis pa telefonu. Tomēr visvairāk viņš dusmojies par to, ka viņa algots darbinieks piedzēries un uzvedies huligāniski. Rāvclstonam pat bija licies, ka par dzeršanas faktu Makkečnijs plosījies kaut kā pārspīlēti, it kā viņam gandrīz gribētos, kaut Gordons labāk būtu čiepis naudu no kases. Jā, protams, viņš bija atturībnieks. Gordons dažu reizi bija prātojis, vai saimnieks slepenībā nav žūpa, tādā klasiskā skotu garā. Viņa deguns katrā ziņā bija ļoti sarkans. Lai gan varbūt tas bija no šņaucamtabakas. Labi, grozi, kā gribi, nezūd nekas, tik pārmainās. Gordons bija dimbā.

— Manas drēbes un mantiņas droši vien ir pievākusi Vizbīčiene, — viņš teica. — Lai viņai tiek. Bez tam es esmu parādā par nedēļas īri.

— Par to neuztraucies. Ks nokārtošu, īri un visu pārējo.

— Veco zēn, es nepieļaušu, ka tu manā vietā maksā par īri!

— Dieva dēļ! — Rāvelstona seja tikko manāmi pietvīka. Viņš nelaimīgs skatījās tālumā, un tad vienā elpas vilcienā izgrūda visu, kas viņam bija jāpasaka: — Klausies, Gordon, norunāsim skaidri un gaiši. Tu paliksi šeit tik ilgi, kamēr norimsies jandāliņš. Es tev palīdzēšu ar naudu un visādi citādi. Un nedomā, ka esi kaut kāds apgrūtinājums, — tā nav. Galu galā tas ir tikai pagaidām, kamēr tu atradīsi jaunu darbu.

Gordons sabozās un, rokas sabāzis kabatās, uzgrieza draugam muguru. Nu, protams, tas jau bija gaidāms. Viņš zināja, ka vajag atteikties, gribēja atteikties, bet viņam nebija tik daudz dūšas.

— Es netaisos parazitēt uz tava rēķina, — viņš pūcīgi sacīja.

— Apžēliņ, kas tie par izteicieniem! Un vispār, kur tu taisies iet?

— Nezinu — būs jāpaliek uz ielas. Tur man ir īstā vieta. Jo ātrāk es tur nonākšu, jo labāk.

— Muļķības! Tu paliksi šeit, līdz būsi atradis darbu.

— Bet darbu atrast nav iespējams! Var paiet gads! Un es nemaz negribu strādāt.

— Nevajag kurināt kaislības. Darbu tu atradīsi, un itin drīz. Kaut kas noteikti pagadīsies. Un, Dieva dēļ, nerunā par panizitešanu! Tā ir tikai draudzīga vienošanās. Ja tik ļoti gribi, varēsi atmaksāt, kad būsi sācis pelnīt.

— Jā — kad būšu sācis!

Tomēr galu galā Gordons padevās. Viņš jau zināja, ka pēdīgi piekritīs. Viņš palika dzīvokli un ļāva Rāvelstonam doties uz Viloubedroudu, samaksāt īri un atgūt abus papes čemodānus; pat bija ar mieru “aizņemties” no Rāvclstona divas mārciņas dažādiem izdevumiem. Ap dūšu bija šķebīgi. Viņš dzīvoja Rāvelstonam uz kakla, dzīvoja kā liekēdis. Kāda vairs var būt draudzība? Turklāt sirds dziļumos viņš nevēlējās nekādu palīdzību. Vienīgā vēlēšanās bija, lai viņu liek mierā. Viņa ceļš ved uz rensteli; kaut ātrāk varētu tajā nonākt, un miers. Tomēr pagaidām viņš palika pie Rāvclstona, jo nebija drosmes rīkoties citādi.

Par darba atrašanu — ko tur daudz, tas bija bezcerīgi no sākta gala. Pat Rāvelstons, lai cik bagāts viņš bija, nespēja izburt darba vietas no zila gaisa. Gordons jau iepriekš zināja, ka grāmatu tirgotavās darbinieki nav vajadzīgi. Trīs dienas viņš deldēja pazoles, stilbodams no grāmatnīcas uz grāmatnīcu. Katru reizi pie durvīm sakoda zobus, braši devās iekšā, vēlējās satikt priekšnieku un pēc trim minūtēm ar augstu paceltu galvu devās prom. Atbilde visur bija viena: brīvu vietu nav. Daži tirgotāji gan nolīga papildu darbiniekus Ziemassvētku drudzim, taču Gordons viņiem nebija vajadzīgs. Viņš nebija ne elegants, ne iztapīgs: drēbītes noplukušas, bet runa kā džentlmenim. Bez tam jau pēc pāris jautājumiem nāca gaismā, ka no iepriekšējā darba viņš atlaists par dzeršanu. Bezcerīgi. Tikai Rāvelstona dēļ viņš turpināja izlikties, ka joprojām meklē.

Vakaros viņš vilkās mājup, tikko dzīvs aiz pārguruma, dirbelīgs pēc neskaitāmajiem pazemojumiem. Taupīdams Rāvclstona mārciņas, viņš visur gāja kājām. Rāvelstons, tikko atgriezies dzīvoklī no redakcijas, sēdēja atzveltnī pie kamīna, lasīdams garas salikuma slejas. Gordonam ienākot, viņš pacēla galvu.

— Kā veicās? — viņš ik vakaru vaicāja.

Gordons neatbildēja. Līdzko viņš atvērtu muti, no tās straumēm plūstu rupjības. Pat nepaskatīdamies uz Rāvelstonu, viņš devās uz savu istabu, nometa kurpes un iekrita gultā. Šajos brīžos viņš sevi ienīda. Kāpēc viņš te atgriezies? Ar kādām tiesībām viņš šurp nāk un sēž Rāvelstonam uz kakla, ja patiesībā nemaz netaisās meklēt darbu? Vajadzēja palikt uz ielas, gulēt Trafalgaras laukumā, lūgt ubagdāvanas — vienalga, ko. Bet nē, ļipa trīc. Gribas siltumā un drošībā. Viņš gulēja, rokas aiz galvas aizlicis, nīzdams sevi ar gurdenu naidu. Pēc kādas pusstundas nošķindēja durvju zvans un Rāvelstons devās ielaist. Droši vien tā ragana Hcrmione Sleitere. Pirms pāris dienām Rāvelstons bija viņus iepazīstinājis, un dāma izturējās pret viņu kā pret mēslu bumbuli. Taču pēc brīža pie viņa istabas durvīm klauvēja.

— Kas lēcies? — Gordons uzsauca.

— Pie tevis ciemiņš, — atbildēja Rāvelstons.

— Pie manis?

— Jā. Nāc uz lielo istabu.

Gordons nolamājās un negribīgi izlīda no gultas. Kad viņš atvēra durvis, izrādījās, ka dzīvojamajā istabā stāv Rozmarija. Protams, tas nebija nekāds pārsteigums, bet nekādu prieku, viņu redzot, Gordons neizjuta. Skaidrs, kādēļ atnākusi: just Ildzi, žēlot, pārmest — īsi sakot, ņaudēt. Šai trulajā nomāktībā nebija nekādas vēlēšanās tagad piepūlēties, lai ar viņu runātu. Kāpēc jūs nevarat mani likt mierā! Taču Rāvelstons bija priecīgs. Līdz šim vienīgo reizi tiekoties, viņam Rozmarija bija iepatikusies, un viņš cerēja, ka draudzene Gordonu uzmundrinās. Ātri sagudrojis sev darīšanas redakcijā, viņš aizgāja, atstādams abus divatā.

Ak, labi, tagad viņi bija vieni, taču Gordons pat nepakustējās, lai Roz-mariju apskautu. Viņš stāvēja pie kamīna, kūkumu uzmetis, sabāzis rokas kabatās, kājās Rāvelstona rītakurpes, kas viņam bija daudz par lielu. Rozmarija, joprojām mētelītī ar jērādas apkakli, paspēra dažus nedrošus soļus uz viņa pusi. Uz Gordonu bija sāpīgi skatīties. Nepilnā nedēļā viņš bija neiedomājami nolaidies: viņa ārienē jau bija parādījies bezdarbnieka kūtrais drūvīgums. Seja kļuvusi kalsnāka, zem acīm tumši riņķi. Acīm redzams, ka no rīta viņš nebija skuvies.

Rozmarija uzlika roku viņam uz elkoņa, bikli un neveikli, kā allaž sievietes, kad viņas ir tās, kas tuvojas.

— Gordon...

— Nu?

Tas izskanēja gandrīz īdzīgi. Nākamajā mirklī Rozmarija bija viņa skavās. Tomēr pirmo soli bija spērusi viņa, un nevis Gordons. Viņas galva bija Gordonam pie krūtīm, un, ak vai — viņa jau trīc, pretodamās asarām, kas smacē vai nost. Mūždien viens un tas pats! Viņš atkal novedis Rozmariju līdz asarām. Un viņam nemaz nevajag, lai viņu apraud; kāpēc viņu neliek mierā, traucē bozties un krist izmisumā? Tā stāvot, ar vienu roku mehāniski glaudot Rozmarijas plecu, viņa sirds juta vienīgi apnikumu. Ar viņas atnākšanu viss kļuva tikai vēl nepanesamāks. Gordonu gaida netīrumi, aukstums, bads, ielas, darba nams un cietums. Tam gatavojoties, vajadzēja saņemt gribu dzelzs dūrē. Un viņš to spētu, ja tikai Rozmarija liktu viņu mierā un nemāktos virsū ar savu muļķīgo žēlošanu.

Gordons viņu vieglītēm atstūma. Rozmarija ar savu parasto žiglumu atguvās.

— Gordon, mans mīlulīt! Ak, cik žēl, cik man ļoti žēl!

— Kas tev ir žēl?

— Ka tu paliki bez darba, un viss pārējais arī. Tu izskaties tik nelaimīgs!

— Es neesmu nelaimīgs. Dieva dēļ, nevajag par mani vaimanāt!

Viņš atraisījās no Rozmarijas apskāviena. Rozmarija noņēma cepurīti un nosvieda to uz krēsla. Viņa bija nākusi šurp ar noteiktu sakāmo prātā. Visus šos gadus viņa par to nebija ieminējusies, klusējusi, jo tā likās cēli un godīgi, tomēr šodien tas bija jāpasaka, un bez aplinkiem. Viņas dabā bija runāt skaidru valodu.

— Gordon, vai tu izdarīsi kaut ko, lai mani iepriecinātu?

— Ko?

— Atgriezies “Jaunajā Albionā”!

Ak tad tā! Protams, kā gan citādi. Tagad arī viņa sāks zāģēt, tāpat kā visi pārējie. Pievienosies visam tam baram, kas nelika mieru un bakstīja, īdēdami, ka vajag “izsisties”. Ko tad tu gribēji? Parastais sieviešu meldiņš.

Brīnums, ka viņa to uzņem tikai tagad. Atgriezties “Jaunajā Albionā!” Aiziešana no tās bedres bija vienīgais nozīmīgais solis viņa dzīvē. Turēties pa gabalu no netīrās naudas dievekļa pasaules viņam ir gandrīz svēts pienākums. Sai brīdī viņš gan necik skaidri neatcerējās, par ko bija domājis, atstādams “Jauno Albionu”. Viņš zināja tikai vienu — kamēr diena ir diena un nakts ir nakts, viņš nemūžam, nekad tur neatgriezīsies, un gaidāmā stīvēšanās jau tagad likās neizturami apnicīga.

Gordons paraustīja plecus un skatījās prom.

— Mani tur nemaz neņems, — viņš strupi attrauca.

— Un kā vēl ņems! Atceries, ko teica misters Krskins. Tas nemaz nebija tik sen — pirms diviem gadiem. Un labus tekstu ļaudis viņi meklē visu laiku. Visi tā saka. Es nešaubos, ka tev vajag tikai aiziet parunāties, un viņi uzreiz tev piedāvās darbu. Un maksās vismaz četras mārciņas nedēļā.

— Četras mārciņas nedēļā! Pasakaini! Padomā tikai, es varēšu atļauties aspidistru!

— Gordon, nav īstais bridis jokiem.

— Es nejokoju. Esmu pati nopietnība.

— Tu gribi teikt, ka neiesi atpakaļ — arī tad, ja viņi tevi aicinātu?

— Neparko. Pat tad, ja viņi man piesolītu piecdesmit mārciņas nedēļā.

— Bet kāpēc? Pasaki — kāpēc?

— Es jau esmu tev skaidrojis, — viņš gurdi atmeta.

Rozmarija bezpalīdzīgi apklusa. Nu, cik tad var. Starp viņiem abiem bija Gordona rēķini ar naudu — šīs muļķīgās ēdas, kuras Rozmarija nekad nebija sapratusi un atzina vienīgi tāpēc, ka tās bija svarīgas Gordo-nam. Viņu pārņēma sievietes mūžīgā nevarība, mūžīgā pārestība, redzot, ka abstrakta ideja triumfē pār veselo saprātu. Kā viņš spēj nepretodamies pieļaut, ka tādas stulbības dēļ var nonākt renstelē!

— Es tevi nesaprotu, Gordon, tiešām nesaprotu! — viņa gandrīz dusmīgi sacīja. — Tev nav darba un, kas zina, drīz vien nebūs ari, ko ēst, bet, kad es tev stāstu par labu vietu, kuru tu vari dabūt pat bez diedelēšanas, tu atsakies.

— Jā, tev pilnīga taisnība. Es atsakos.

— Bet kaut kāds darbs taču tev ir vajadzīgs!

— Darbs — jā, bet ne laba vieta. Nesaprotu, cik reižu tas jāskaidro. Gan jau cs agri vai vēlu kaut ko atradīšu. Kaut ko līdzīgu Makkeēnija tirgotavai.

— Nē, cs neticu, ka tu vispār mēģini meklēt darbu.

— Meklēju gan. Šodien no rīta līdz vakaram apstaigāju grāmatnīcas.

— Un pat nenoskuvies no rīta! — viņa ar sievišķīgu izmanību mainīja tēmu.

Gordons pataustīja zodu.

— Vispār laikam aizmirsu gan.

— Un tu gribi, lai tevi tādu pieņem darbā? Ak, Gordon, Gordon!

— Ai, kāda starpība! Katru dienu skūties — tās ir tādas klapatas!

— Tu esi nolaidies, — Rozmarija skumji sacīja. — Izskatās, ka tu tu negribi pakustināt pat pirkstiņu. Tu gribi laisties dibenā — vienkārši laisties dibenā!

— Nezinu — varbūt. Labāk laisties dibenā, nevis kārpīties augšup.

Strīds turpinājās. Rozmarija pirmo reizi runāja ar viņu tik nepiekāpīgi. Acīs atkal saskrēja asaras, un viņa atkal saņēma visus spēkus, lai tām neļautu vaļu. Šurp nākdama, viņa bija nozvērējusies neraudāt. Baigi bija tas, ka Rozmarijas asaras Gordonu it nemaz neaizkustināja: viņš juta vienīgi apnikumu. Likās, viņš nespēj just neko citu kā tikai vienaldzību, — un tomēr dziļi sirdī mājoja sāpes par to, ka viņš ir tik vienaldzīgs. Kaut viņa ietu prom! Palikt vienam, vienam! Brīvam no tirdīgās katastrofas apziņas, brīvam laisties dibenā, kā viņa teica, grimt klusajās viņpuses pasaulēs, kurās nepastāv ne nauda un pūliņi, ne sirdsapziņa un pienākumi. Beigu beigās viņš pats izgāja pa durvīm un ieslēdzās savā istabā. Tik briesmīgi viņi vēl ne reizi nebija sastrīdējušies. Kas zina, varbūt ar to pašu viss būs cauri. Nu un tad, kāda tam nozīme! Viņš atkrita gultā un aizkūpināja cigareti. Jāaizvācas no šejienes, un ātri! Rīt no rīta viņš pateiks sveiki. Pietiks sēdēt Rāvelstonam uz kakla! Pietiks mangot pieklājības dieviem! Grimt arvien dziļāk zaņķī — vispirms nonākt uz ielas, tad darba namā un cietumā. Tikai tur viņš spēs atrast mieru.

Atgriezies otrajā stāvā, Rāvelstons atrada vienu pašu Rozmariju, kura posās uz iešanu. Atvadījusies viņa pēkšņi pagriezās un pieskārās

Rāvclstona elkonim. Šo vīrieti viņa pazina gana labi, viņam varēja uzticēties.

— Mister Rāvelston — vai jūs, lūdzu, pamēģināsiet Gordonu pierunāt, lai viņš atrod sev darbu?

— Centīšos. Darīšu visu, ko spēšu. Protams, tas nav viegli, bet es ceru, ka itin drīz mēs viņam kaut ko sameklēsim.

— Ir tik briesmīgi uz viņu skatīties! Viņš ir pilnīgi palaidies. Un, saprotiet, viņu visu laiku gaida darbs — patiešām labs darbs, bet viņš to negrib! Nevis nevar, bet vienkārši negrib!

Rozmarija pastāstīja par “Jauno Albionu”. Rāvelstons sāka berzēt degunu.

— Jā. Patiesību sakot, es biju par to dzirdējis. Viņš stāstīja, kad bija no turienes aizgājis.

— Bet jūs taču nedomājat, ka viņš toreiz darīja pareizi? — Rozmarija taujāja, uzreiz atskārzdama — Rāvelstons domā gan, ka Gordons darījis pareizi.

— Hm — iespējams, tas nebija sevišķi prātīgi. Tomēr viņa viedoklī ir sava daļa patiesības. Kapitālisms ir sapuvusi sistēma un tajā nevajag iesaistīties — jā, tā ir taisnība. īstenot to nav viegli, bet kaut kādā ziņā tas ir pareizi.

— Ai, ziniet, teorētiski tas viss ir jauki! Bet, kad viņš ir bez darba un šai vietā viņu pieņemtu atplestām rokām, — jūs taču negribat teikt, ka viņš dara pareizi atteikdamies?

— No veselā saprāta viedokļa — nē. Bet principā — nu, jā.

— Ak, principā! l ādi kā mēs principus nevar atļauties. Gordons laikam to nesaprot.

No rīta Gordons no Rāvclstona mājām neaizgāja. Cilvēks apņemas būt stiprs un varonīgs, cilvēks grib tāds būt, taču, kad tas bridis ir pienācis, kad atausis salts rīts, viņš kaut kā nespēj to izdarīt. Vēl tikai vienu dienu, viņš sevi mierināja, bet diena sekoja dienai, un drīz kopš Roz-marijas apciemojuma bija pagājušas jau piecas, viņš joprojām kvernēja pie Rāvelstona, un atrast darbu nebija ne mazāko cerību. Viņš joprojām izlikās meklējam, taču vienīgi tāpēc, ka citādi būtu jāatzīst sava izgāšanās.

No rīta viņš devās prom, lai stundām sēdētu publiskajās bibliotēkās, bet pārradies gulšņāja savā istabā, tikai apavus noāvis, un smēķēja nebeidzamas cigaretes. Lai gan viņu pie Rāvelstona turēja inerce un bailes no dzīves uz ielas, šīs piecas dienas bija murgainas, drausmīgas, pretīgas. Nav nekā šausmīgāka par dzīvošanu cita cilvēka mājā, ēdot viņa maizi, bet pretī neko nedodot. Bet vēl briesmīgāk, iespējams, ir tad, ja tavs labdaris neparko sevi par tādu neuzskata. Rāvelstona smalkjūtībai nebija mēra. Viņš bija samaksājis par Gordonu soda naudu, nokārtojis viņa īres parādus, ļāvis nedēļu mitināties viņa dzīvoklī un vēl piedevām “aizdevis” divas mārciņas, — bet tas neesot nekas, draudzīga vienošanās, gan jau kādreiz Gordons viņam atlīdzinās ar to pašu. Laiku pa laikam Gordons vārgi mēģināja izrauties, taču iznākums allaž bija viens un tas pats.

— Klausies, Rāvelston, es vairs nevaru te palikt. Tu jau esi gana ilgi mani piecietis. Rīt es izvākšos.

— Bet, veco zēn! Esi jel prātīgs! Tev taču nav... — Bet nē! Kā gan Rāvelstons spētu pateikt: “Tev taču nav naudas!” tagad, kad Gordons pilnīgi noteikti sēdēja uz sēkļa? Neiespējami. Viņš atrada vidusceļu: — Kur tu grasies dzīvot?

— Gan jau — man vienalga. Ir visādas naktspatversmes un tamlīdzīgas vietas. Man vēl atlikuši pāris šiliņi.

— Neesi tāds ēzelis! Paliec labāk šeit, līdz atradīsi darbu.

— Bet saproti taču, tā var paiet nez cik mēnešu! Es nevaru tev sēdēt uz kakla!

— Blēņas, veco zēn! Man patīk, ka tu te dzīvo.

Bet, protams, sirds dziļumos viņam it nemaz nepatika tas, ka Gordons te dzīvo. Kā lai patiktu? Tas bija neizturami. Pastāvīga spriedze. Tā ir vienmēr, kad viens dzīvo uz otra rēķina. Lai cik smalki maskētu labdarību, tā ir un paliek pretdabiska; gan devējs, gan ņēmējs vienmēr ir neapmierināti un slepenībā gandrīz ienīst viens otru. Gordons zināja, ka Rāvelstons vairs nekad viņam nebūs tāds draugs kā senāk. Lai kāda būs nākotne, starp viņiem allaž būs atmiņas par šo murgaino laiku. Sajūta, ka viņš ir akmens kaklā, ka viņš traucē, apgrūtina, ir nevēlams, neatstāja Gordonu ne dienu, ne nakti. Pie galda viņš gandrīz neko neēda,

atteicās pieņemt no Rāvelstona cigaretes — par atlikušajiem šiliņiem pirka pats. Pat gāzes kamīnu savā istabā neaizdedza. Ja spētu, viņš kļūtu neredzams. Diendienā, protams, gan dzīvoklī, gan redakcijā ļaudis nāca un gāja; visi uzreiz saprata, kas Gordons tāds ir. Rāvelstonam jauns lipi-ķis, viņi teica. Gordons pat pamanīja profesionālu greizsirdību dažu “Antikrista” dienaszagļu acīs. Trīs reizes iegriezās Hermione Sleitere. Gordonam pietika ar pirmo sastapšanos, viņš uzreiz muka ārā pa durvīm; vienvakar, kad viņa ieradās vēlu, bija jānīkst uz ielas līdz pusnaktij. Arī mājkalpotāja misis Bīverc Gordonam “redzēja cauri”. So sugu viņa pazina. Kārtējais jaunais “autors” no to slaistu bandas, kuri sēž nabaga misteram Rāvelstonam uz kakla. Viņa dažādiem ne sevišķi smalkiem paņēmieniem padarīja Gordonam dzīti neciešamu. Misis Bīveres iecienītais gājiens bija vajāt viņu ar slotu un liekšķeri, lai kur viņš bija piemeties: — Tā, mister Komstok, man te jāuzkopj — ja jums nav iebildumu! — Gordons cēlās un gāja.

Taču beigu beigās, gluži negaidīti un pašam nepieliekot ne mazākās pūles, Gordons dabūja darbu. Kādu rītu Rāvclstons saņēma vēstuli no mistera Makkečnija. Vecais Makkečnijs bija atmaidzis — ne jau tik ļoti, lai ņemtu Gordonu atpakaļ, protams, bet pietiekami, lai palīdzētu viņam atrast citu vietu. Viņš darīja zināmu, ka Lambctas grāmattirgotājs vārdā misters Cīzmens meklējot pārdevēju, un ļāva noprast, ka Gordons varētu tikt pieņemts. Tikpat skaidri varēja noprast, ka nekas spožs viņu tur negaida. Gordons par šo Cīzmcnu kaut ko bija dzirdējis — grāmatnīcu pasaulē visi pazīst visus —, taču iet un pieteikties negribējās. Viss bija apnicis. Viņš nevēlējās strādāt, vairs neko nevēlējās — tikai grimt, mierīgi grimt dubļos. Bet nedrīkstēja sarūgtināt Rāvelstonu, kurš bija tik daudz darījis viņa labā, un Gordons jau tajā pašā devās uz Lambctu.

Grāmatnīca atradās Vaterloroudā. Šaura, noplukusi bodīte, turklāt virs ieejas nespodri zeltītiem burtiem bija rakstīts nevis Cīzmena, bet Eldridža vārds. Tomēr skatlogā bija redzami daži vērtīgi folianti un pāris sešpadsmitā gadsimta kartes, jādomā, visai vērtīgas. Cik noprotams, Cīzmena specialitāte bija “retumi”. Gordons saņēma dūšu un devās iekšā.

г

Durvju zvaniņam šķindot, no tirgotavas dziļumiem izlīda sīks un pēc izskata negants vīrelis ar smailu degunu un kuplām, melnām uzacīm. Viņa skatienā jautās nešpetns glūnīgums, bet runa bija neparasti aprauta, it kā viņš katru vārdu nokostu uz pusi īsāku. — K’var pakalp? — izklausījās apmēram šādi. Gordons paskaidroja, kālab ieradies. Cīzmcns zīmīgi palocīja galvu un atbildēja tikpat aprautā manierē:

— Ah, Komstoks. Nāk šu. Pie mans uz kabint. Jau gaidīj.

Gordons viņam sekoja. Misters Cīzmens izskatījās stipri nejauks.

Augumā viņš tik sīks, ka gandrīz būtu saucams par punduri. Tiesa, punduriem parasti ir normāla lieluma rumpis un gandrīz nav kāju, turpretim Cīzmcnam bija normāla garuma kājas, taču ķermeņa augšdaļa bija tik strupa, ka pēcpuse sākās gandrīz zem lāpstiņām. Ejot viņš ļoti izskatījās pēc staigājošām šķērēm. Viņam bija pundura platie, kaulainie pleci un lielas, neglītas rokas, galvu ar ļoti melnajiem matiem viņš grozīja asi kā ošņādamies. Viņa drānas bija stīvas un spīdīgas — ļoti vecas un ļoti ilgi nemazgātas. Viņi bija nonākuši līdz kantora telpai, kad atkal no-šķindēja zvaniņš un ienāca pircējs ar grāmatu no ārā izliktās “viss par sešiem pensiem” kastes. Maksāts tika ar puskronas monētu. Cīzmcns negāja pēc sīknaudas uz kasi — acīmredzot kases nebija —, bet kaut kur no vestes apakšas izvilka ļoti nospeķotu zamšādas maciņu. Tas gandrīz pazuda viņa lielajās rokās, turklāt viņš ar to darbojās kaut kā zaglīgi, it kā mēģinādams noslēpt citu skatieniem.

— Man patīk, kad man naudiņ i man kabat, — viņš paskaidroja, no apakšas palūkodamies Gordonā, kad abi iegāja kantorī.

Nebija šaubu, ka vārdus misters Cīzmens aprauj tāpēc, ka tic maksā naudu, un nav ko lieki šķiesties. Gordons tika izklaušināts, un Cīzmens izspieda no viņa atzīšanos, ka bez darba viņš palicis dzeršanas dēļ. Vispār viņš to jau zināja. Par Gordonu viņš bija dzirdējis no mistera Makkeč-nija, kuru pirms dažām dienām bija sastapis ūtrupē, un uzreiz saspicējis ausis. Viņam bija vajadzīgs pārdevējs, un par žūpošanu patriektam sprukstiņam varēs maksāt mazāk. Gordons redzēja, kādu triecienu Cīzmens grasās dot, tomēr pēc pilnīga neģēļa punduris neizskatījās. Viņš drīzāk bija no tiem, kuri izdevīgā brīdī aptīs tevi ap pirkstu un kāps uz galvas,

.

ja tu ļausies, taču vispār izrādīs vīpsnīgu iecietību. Viņš ievadīja Gor-donu veikala lietās, pastāstīja par to, kā sokas tirdzniecība, visu laiku klukstīgi lielīdamies ar savu apķērību. Smējās viņš ļoti īpatnēji: mutes kaktiņi izliecās uz augšu un lielais deguns, likās, tūlīt nozudīs rīklē.

Nesen, Cīzmens klāstīja Gordonam, sanam ienācis prātā izveidot ienesīgu blakus rūpalu. Viņš ierīkos divpcnsu bibliotēku, bet tai jābūt pilnīgi atsevišķi no tirgotavas, lai ar kaut ko tik lētu ncaizbiedētu “retumu” mīļotājus. Viņš tepat netālu noīrējis telpas un pusdienas pārtraukumā Gordonu turp aizvedīs. Iecerētā bibliotēka atradās tai pašā drūmajā ielā, starp mušu apsēstu desu veikalu un glaunu apbedīšanas kantori. Gor-dona skatiens aizķērās aiz plakātiem bērētāja logos: izrādās, mūslaikos zem zemes var gulties par nieka divām mārciņām un desmit šiliņiem, var pat uz nomaksu! Vēl tur tika reklamēta kremācija — “Godbijīgi, Higiēniski, Nav Dārgi”.

Topošā bibliotēka bija viena šaura telpa — vagons ar logu visā platumā; mēbelēta ar lētu rakstāmgaldu, krēslu un kartotēkas skapīti. Nulc krāsotie plaukti stāvēja gatavi un tukši. Gordons uzreiz redzēja, ka šī bibliotēka nelīdzināsies tai, kurā viņš bija saimniekojis iepriekš. Mak-kcčnija bibliotēka bija itin kulturāla. Tā nenolaidās zemāk par Delhi, un tajā bija atrodami pat Lorensa un Hakslija sacerējumi. Sī būs viena no tām lētajām un draņķīgajām bibliotēciņām, kuras pēdējā laikā saradušās malu malās (tās saukāja par “sēņu bibliotēkām”) un paredzētas neskolotai publikai. Šādās iestādēs nav nevienas vienīgas grāmatas, kurai būtu veltīta recenzija vai par kuru izglītots cilvēks vispār būtu dzirdējis. Šīs grāmatclcs nāk no īpašiem izdevēju kantoriem, kur tās sacer no-drīcclēti dzimtcilvēki ar ātrumu četras gadā; šī literatūra tiek ražota tikpat mehāniski kā cīsiņi, bet daudz nemākulīgāk. Patiesībā tic ir tikai četrpensu stāstiņi, kas tiek uzdoti par romāniem, un bibliotēkas īpašniekiem tic izmaksā nieka šiliņu un astoņus pensus gabalā. Misters Cīzmens paskaidroja, ka grāmatas vēl nav pasūtījis. Par “grāmatu pasūtīšanu” viņš runāja lietišķi, kā par ogļu kravai. Sākšot viņš ar piecsimt nosaukumiem. Plaukti jau bija sadalīti pa nodaļām — “Erotika”, “Detektīvi”, “Mežonīgie Rietumi” un tā joprojām.

Viņš piedāvāja Gordonam darbu. Pienākumi bija ļoti vienkārši. Vajadzēja atrasties šeit desmit stundas dienā, izsniegt grāmatas, savākt naudu un trenkāt grāmatu zagļus. Alga, viņš turpināja, iesānis pētīdams Gor-donu, būtu pusotra mārciņa nedēļā.

Gordons uzreiz piekrita. Misters Cīzmens, liekas, jutās vīlies. Viņš bija cerējis pastīvēties un ar lielu prieku satriekt Gordonu ar atgādinājumu, ka nabags ņem, ko dod. Taču Gordons bija apmierināts. Darbam nebija nekādas vainas. Tas būs mieri/js, nevajadzēs plēsties, pūlēties, uz kaut ko cerēt. Desmit šiliņi mazāk — par desmit šiliņiem tuvāk renstelei. Tieši tas, kas vajadzīgs.

“Aizņēmies” no Rāvelstona vēl divas mārciņas, viņš par astoņiem šiliņiem nedēļā ievilkās mēbelētā pažobelē netīrā šķērsielā paralēli Lam-betas grāvim. Cīzmens pasūtīja piecsimt “nosaukumu”, un divdesmitajā decembrī Gordons sāka strādāt. Sagadīšanās pēc tā bija viņa trīsdesmitā dzimšanas diena.

X

Pagrimt, iet postā! Slīgt arvien dziļāk zemes mīkstajā, siltajā klēpī, kur nav ne jāmeklē, ne jāzaudē darbi, kur nav apnicīgu radinieku un draugu, nav cerību, baiļu, centienu, goda, pienākumu — nav nekādas tramdī-šanas un dzenāšanas. Par to viņš sapņoja.

Taču viņš neilgojās pēc nāves — pēc īstas fiziskas nāves. Bija apmājusi kaut kāda greiza jutoņa. Tā neatstāja viņu kopš rīta, kad viņš pamodās policijas iecirkņa kamerā. Viņš bija it kā piesūcies ar ļaunīgo dumpību, kas nedod mieru, atžirgstot no dzēruma. Pēc tās nakts kaut kas Gor-dona dzīvē bija beidzies. Viņš pēkšņi un negaidīti sāka ripot lejup. Agrāk viņš bija sacēlies pret naudas tirāniju, tomēr šādus tādus pieklājības likumus atzinis un ievērojis. Tagad tieši no pieklājības visvairāk gribējās bēgt. Viņš ilgojās nonākt pēc iespējas dziļāk un zemāk, nokļūt tādā pasaulē, kurā pieklājība vairs nepastāv; pārcirst pašcieņas žņaugus, aiziet postā — iet dibenā, kā teica Rozmarija. Tas viss viņa prātā saistījās ar domu par pagrimšanu. Viņš ar patiku domāja par zudušajiem, par pagrimušajiem — klaidoņiem, ubagiem, zagļiem un slepkavām, prostitūtām. Kādā labā pasaulē tie dzīvo, tur, kur nesniedzas uguņu zaiga, uz savām aukstajām nakts patversmju nārām! Viņš ar patiku domāja par to, ka zem naudas valstības ir dižens izlaidības paseklis, kurā panākumi un sakāve ir vārdi bez nozīmes; rēgu valsts, kurā visi ir vienlīdzīgi. Par to viņš sapņoja, par tumšo ēnu valstību, kas ir zemāk par visiem centieniem. Viņš atrada ērmotu remdinājumu domās par bezgalīgajiem, piekvēpušajiem

Dienvidlondonas graustu kvartāliem, neaptveramu mūra mežu, kurā iemaldoties var tā ari netikt laukā.

Un savā ziņā šis darbs bija tieši tas (katrā ziņā, ļoti tuvu tam), ko viņš gribēja. Lambetas aizkaktā, ziemā, piesmirkušajās ielās, starp miglā slīdošo tējas dzērāju brūngani dobuļainajām sejām bija sajūta kā dziļā striegonī. Te nebija nekādas saskares ar naudu vai kultūru. Šurp nenāca “kulturāli” klienti, ar kuriem vajag risināt gudras sarunas, nebija neviena, kas ar laimes bērniem raksturīgo uzmācīgo ziņkāri tincinātu: “Bet ko tad jūs te darāt? Ar jūsu prātu, ar jūsu izglītību — nīkt tādā vietā?” Šeit tu piederēji graustiem un, kā visi graustu iemītnieki, biji neredzams. Bibliotēkas apmeklētāji — puišeļi, skuķes un pusmūža vecenes — to, ka Gordons bija skolots cilvēks, visticamāk, nepamanīja. Viņš bija “tas, no bibliotēkas”, būtībā — viens no viņiem.

Viņa pienākumi, protams, bija prātam neaptverams trulums. Desmit stundas (ceturtdienās — sešas) sēdi, izsniedz grāmatas, reģistrē, iekasē divpenšus. Pa starpām vispār nebija, ko iesākt, ja nu vienīgi lasīt. Skatīties uz šo Dieva pamesto ielu nebija vērts. Dienas galvenais notikums bija katafalka picripošana pie apbedītāja kantora. Tai brīdī Gordons pagriezās pret logu, jo vienam no melnajiem zirgiem gāja nost krāsa, un tas zalgoja arvien dīvainākos mēļi brūnos toņos. Tukšās stundas viņš lielākoties aizvadīja, lasīdams bibliotēkā atrodamās lubenīcas kliedzoši dzeltenos vākos. Šādas grāmatas varēja ņemt cauri pa vienai stundā, un tas viņam šobrīd bija kā naglai uz galvas. Šajās divpensu bibliotēkās atrodama visīstākā bēgšana no realitātes. Vēl nav izgudrots nekas tāds, kas liktu vēl mazāk sasprindzināt prātu; salīdzinājumā ar šīm sēnalām pat kinofilmas prasa lielāku domas piepūli. Un tāpēc, kad apmeklētāji prasīja kaut ko no “Erotikas”, “Detektīviem”, “Mežonīgajiem Rietumiem” vai “Mīlestības Romāniem” (teikts vienmēr tika “kaut ko par mīlestību”), Gordons spēja dot lietpratēja padomus.

Cīzmens nebija slikts darba devējs — ja vien tu apzinājies, ka vari strādāt kaut līdz pastardienai, algas pielikumu tik un tā nesagaidīsi. Lieki sacīt, ka viņš uzreiz sāka turēt Gordonu aizdomās par kases aptīrīšanu un pāris nedēļās bija izgudrojis jaunu grāmatvedības sistēmu, kas ļāva viņam katru dienu pārbaudīt, cik grāmatas paņemtas, un salīdzināt ar dienas ieņēmumiem. Visviens, Gordonam tomēr bija iespēja (tā Cīz-mcns prātoja) izsniegt grāmatas bez reģistrācijas, un viņš, kā princese uz zirņa, ne mirkli nespēja justies mierīgs, domādams, ka darbinieks varbūt nokrāpj viņam pa sešiem pensiem vai pat šiliņam dienā. Tomēr Cīzmenam piemita pat zināms ļaunīgi pundurigs jaukums. Vakaros, aizslēdzis tirgotavai, viņš nāca uz bibliotēku pēc dienas ieņēmumiem un pakavējās, lai patērgātu, ar klukstīgiem smiekliņiem stāstot, kādas izcili atjautīgas afēras pēdējā laikā nostrādājis. Tā Gordons pa kripatai vien uzzināja mistera Cīzmena dzīvesstāstu. Viņš nāca no lupatnieku ģimenes, un vecu drēbju uzpirkšana un pārdošana tālāk bija, tā sakot, viņa mūža aicinājums; grāmatnīcu viņš pirms trim gadiem bija mantojis no tēvoča. Tolaik tā bija viena no daudzajām baigajām tirgotavām, kurās nav pat plauktu un grāmatas kā pagadās sakrautas ļodzīgās putekļainās grēdās. Tur mēdza iegriezties viens otrs grāmatu kolekcionārs, jo makulatūras kaudzēs gadījās atrast arī ko vērtīgu, tomēr galvenā ejošā prece palika noņurcīti šausmu romāni par diviem pensiem gabalā. Misters Cīzmens šo čūkslāju bija pārņēmis ar lielu netīksmi. Grāmatas viņam riebās un nelikās, ka no tām var izsist kādu labumu. Lupatbodi viņš bija atstājis palīga ziņā un grasījās tajā atgriezties, līdzko grāmatnīcai būs atradies pircējs. Taču itin drīz viņš atskārta, ka, prasmīgi rīkojoties, ar grāmatām var itin labi pelnīt, un sāka darboties ar pārsteidzošu ķērienu. Divu gadu laikā viņš bija kļuvis par vienu no labākajiem Londonas bu-kinistiem. Grāmatas viņam bija tikai preces, tādas pašas kā pavalkātas bikses. Pats viņš nevienu grāmatu savā mūžā nebija izlasījis un nespēja aptvert, kāpēc to vajadzētu darīt. Pret kolekcionāriem, kuri tik aizgrābti pētīja retumus, viņš izturējās kā seksuāli auksta prostitūta pret klientiem, taču nekļūdīgi nojauta, cik vērtīga ir tā vai cita grāmata. Viņa prātā nevainojamā kārtībā glabājās ziņas par pirmizdevumiem un ūtrupēm, turklāt viņam piemita apbrīnojamas spējas uzost izdevīgus darījumus. Vislabprātāk viņš savu preču krājumu papildināja, uzpirkdams nule mirušu cilvēku, īpaši kleriķu, bibliotēkas. Kolīdz kāds baznīctēvs izlaida garu, viņa mājā ašs kā maitu lija ieradās misters Cīzmens. Melnsvārčiem, viņš Gordonam klāstīja, parasti ir lieliskas bibliotēkas un nesaprātīgas atraitnes. Cīzmens dzīvoja virs grāmatnīcas, bez šaubām, nebija precējies, viņam nebija vaļasprieku un, liekas, arī draugu. Gordons palaikam ļāvās domām par to, kā misters Cīzmens vada savus vientuļos vakarus — tos, kuros neokšķerējās pēc rebem. Viņš iztēlojās, kā darba devējs sēž aiz aizslēgtām un aizbultētām durvīm un aizslēģotiem logiem, skaitīdams puskronu kaudzītes un mārciņu žūkšņus, ko rūpīgi saliek cigarešu kārbās.

Cīzmens kāpa Gordonam uz galvas un gaidīt gaidīja ieganstu, lai apcirptu viņa algu, taču nekādu īpašu ļaunu prātu neturēja. Dažreiz, vakarā ierazdamies bibliotēkā, viņš izvilka no kabatas taukainu kartupeļu kraukšķu turzu un, pastiepdams to Gordonam, savā taupīgajā manierē piedāvāja:

— Kād kraukšķ?

Turza allaž bija tik cieši sagrābta viņa ķetnā, ka izkacēt no tās vairāk par vienu divām eļļainām plēksnītēm nebija iespējams. Tomēr tas bija domāts kā draudzīgs žests.

Runājot par netīro pažobeli, kur Gordons dzīvoja — Brūvera sētā, Lambetas grāvja dienvidu pusē —, tā izmaksāja astoņus šiliņus nedēļā un atradās tieši zem jumta, atgādinot plāceņa šķēli. Kambarim bija šļaubeniski griesti un mazs lodziņš — reizi par visām reizēm Gordona miteklis līdzinājās leģendārajam dzejnieka mansardam. Viņam bija zema gulta ar salauztu galvgali, noplīsušu lupatdeķi un palagiem, kas tika mainīti reizi divās nedēļās, dēļu galds ar neskaitāmu tējkannu paaudžu iededzinātiem riņķiem, ļodzīgs virtuves krēsls, alvas mutesbļoda, gāzes deglis aiz kamīna režģa. Nekad nekrāsotie grīdas dēļi bija nomelnējuši no netīrumiem. Sārto tapešu spraugās mājoja blakšu ordas, taču pagaidām, ziemā, tās bija kūtras — ja vien pārāk nepiekurināja istabu. Gultu vajadzēja klāt pašam. Teorētiski saimniece misis Mīkina ik dienas “satīrīja” istabas, tomēr četras reizes no piecām viņa izsprieda, ka šīs kāpnes ir pārāk stāvas. Gandrīz visi iemītnieki gatavoja savas nožēlojamās maltītes istabās. Plīts, protams nebija, tikai deglis aiz metāla režģa un, divus stāvus zemāk, liela, visai mājai kopīga sīvi smirdīga izlietne.

Otrā pažobelē blakus Gordonam dzīvoja stalta, pa pusei jukusi veča, kuras skaistā seja bieži bija noķcllēta melna kā morim. Gordonam tā arī neizdevās saprast, kas tie par netīrumiem; izskatījās pēc ogļu putekļiem. Kad viņa, pati ar sevi sarunādamās, storēja pa ielu kā valdniece no traģēdijas, apkaimes bērneļi klaigāja: — Mellā nāk! — Stāvu zemāk mitinājās sieviete ar mazuli, kurš brēca, dienu un nakti brēca, un jauns pāris, kura vētrainās ķildas un tikpat vētrainā izlīgšana bija dzirdama visā mājā. Pirmajā stāvā no pabalsta un retiem darbiņiem dzīvoja krāsotājs ar sievu un pieciem bērniem. Kaut kur pagrabā bija saimnieces misis Mīkinas midzenis. Gordonam šeit patika. Viss bija pavisam citādi nekā pie misis Vizbīčas. Ne miņas no sīkumainas vidusšķiras padibeņu uzstājīgās piedienības, no izspiegošanas un nosodījuma. Kamēr tu maksā īri, vari dzīvot bezmaz tā, kā sirds kāro: pārveides piedzēries un kārpies uz savu pažobeli četrrāpus, ved sievietes kaut nakts vidū, gulšņā kaut visu dienu. Mīkiniete īrnieku darīšanās nejaucās. Mūžam izspūrusī apalīte bija mīksta kā galerts. Runāja, ka jaunībā viņa neesot izcēlusies ar tiklību, un iespējams, ka tās nebija melšas vien: pret visiem, kam bikses kājās, viņa izturējās sevišķi mīlīgi. Tomēr kaut kāda nojausma par cienīgumu viņas krūtīs bija saglabājusies. Tikko ievācies, Gordons dzirdēja, kā viņa elsdama pūzdama rāpjas pa kāpnēm, manāmi stiepjot kaut ko smagu. Tad pie durvīm tika piebūkšķināts ar ceļgalu — vai ar to mīksto vietu, kur vajadzētu būt ceļgalam, un Gordons cēlās ielaist.

— Reku, ņemat ciet, — viņa laipni sēca, pilnām rokām ieveldamās istabā. — Es tak zinu, ka jumsim .sitas patiks. Man gribas, lai visiem maniem īrniekiem ir mājība. Tā, liekam te uz galda. Nu, paskat! Uzreiz tāda omulība, va’ ne?

“Sitas” bija aspidistra. Gordonam uz brīdi apskrējās dūša. Pat šeit, viņa pēdējā patvērumā! F.si tu man atradis, mans ienaidnieks? Taču ienaidnieks bija vārgs un nīkulīgs — acīm redzami tuvu nāvei.

Lambetā viņš varētu būt laimīgs, kaut tikai viņu atstātu mierā. Te cilvēks tiešām varēja laimīgs aiziet postā. Visu dienu pavadīt bezjēdzīgā mehāniskā darbā, kas prasa tik maz piepūles, ka ir veicams pat bezsamaņas stāvoklī; vakarā pārnākt, ja ir ogles, iedegt uguni (maiss stūra bodītē — seši pensi) un piekurināt smacīgo pažobeli; uz gāzes degļa uzvārīt tēju, ko piedzert pie šķiņķa un maizes ar margarīnu; vāļāties savandītajā gultā, lasot gangsteru romānus, vai līdz diviem naktī risināt atjautības uzdevumus “Gardajos Kumosiņos” — tieši tāda dzīve, kādu Gordons vēlējās. Vecie ieradumi ātri aizmirsās. Viņš skuvās ne biežāk par trim reizēm nedēļā un mazgāja tikai tās ķermeņa daļas, ko neslēpa apģērbs. Netālu bija teicama publiskā pirts, taču viņš to apmeklēja labi ja reizi mēnesī. Gultu vairs neklāja, vien apgrieza otrādi palagus, un savus nedaudzos traukus skaloja tikai tad, kad ikviena krūzīte bija lietota divreiz. Visu klāja bieza putekļu kārta. Aiz krāsniņas režģa vienmēr stāvēja taukaina panna un pāris šķīvju ar piekaltušām olu kulteņa paliekām. Kādu nakti no tapešu spraugas izlīda blaktis un ierindā pa divi sāka rāpot pāri griestiem. Gordons gulēja, rokas aiz galvas aizlicis, un ar interesi noskatījās. Viņš laidās dibenā bez nožēlas, gandrīz tīšu prātu. Aiz visām domām un jūtām bija nīgrums, je m ’ en fons^12 pasaulei sejā. Dzīve bija viņu nolikusi uz lāpstiņām, bet vēl varēja tai atmaksāt, pagriežot muguru. Labāk iet dibenā, nevis kārpīties augšup. Lejup, lejup, kur gaida rēgu valstība, ēnu pasaule, kurā nepastāv kauns, pūliņi un piedienība!

Iet postā! Tam vajadzētu būt viegli, vismaz neviens negrūž tevi pie malas. Bet dīvaini, izrādās, ka aiziet postā bieži ir grūtāk nekā rausties saulītē. Kaut kas nemitīgi velk augšup. Galu galā, cilvēks nekad nav pavisam viens — allaž atrodas draugi, mīļotie, radiņi. Liekas, visi Gordona paziņas rakstīja viņam vēstules, žēlodami vai biedinādami. Bija atrakstījusi krustmāmiņa Endžcla, atrakstīja tēvocis Voltcrs, Rozmarija sūtīja vēstuli pēc vēstules, rakstīja Rāvcistons, rakstīja Džūlija. Pat Flaksmens bija uzšņāpis pāris rindiņas ar veiksmes vēlējumiem. Sieva bija piedevusi, un viņš bija atgriezies Pekhemā, ģimenes laimē starp aspidistrām. Gordons necieta vēstules. Tās saistīja viņu ar pasauli, no kuras viņš gribēja aizbēgt.

Pat Rāvcistons bija nostājies pret viņu. Tas notika pēc tam, kad viņš bija apciemojis Gordonu jaunajā mājvietā. Agrāk viņš nebija aptvēris, kur īsti Gordons dzīvo. Kad taksometrs apstājās Vaterloroudas malā, nez no kurienes izbrāzās skrandainu puišeļu bars. Pinkām plīvojot, tie grūstījās pie automobiļa kā mailītes pie ēsmas. Trīs ieķērās rokturi un atrāva vaļā durvis. Ieraugot viņu cerībā sašķobītās, netīrās sejiņas, kļuva nelabi ap sirdi. Rāvelstons pasvieda viņiem sauju peniju un neatskatīdamies iebēga šķērsielā. Šaurās ienes blīvi klāja suņu mēsli, un tas bija pārsteidzoši, jo neviens suns tuvumā nebija manāms. Misis Mīkina savā pagraba midzenī vārīja pikšu, un visas kāpnes oda pēc zivs. Gordona pažobelē Rāvelstons apsēdās uz ļodzīga krēsla, ar galvu gandrīz atdurdamies slīpajos griestos. Kamīns nebija iekurts, un gaismu deva tikai četras notecējušas sveces uz šķīvja blakus aspidistrai. Gordons ar visām drēbēm vāļājās ncsaklātā gultā, tikai kurpes bija noāvis. Rāvelstonam ienākot, viņš nebija pat pakustējies, tā arī palika guļam, laiku pa laikam pavīpsnādams, it kā smiedamies par kādu tikai viņam un griestiem saprotamu joku. Istabā jau bija ieviesusies saldeni pretīgā ilgi apdzīvotu un nekad neuzkoptu kambaru smaka. Krāsniņas mutē mētājās netīri trauki.

— Varbūt gribi tēju? — Gordons jautāja, nepakustinādams ne pirkstu.

— Nē, liels paldies, negribu, — Rāvelstons maķenīt par strauju atbildēja.

Viņš bija redzējis plankumainās krūzes aiz režģa un atbaidošo kopīgo izlietni kāpnēs. Gordons itin labi saprata, kāpēc Rāvelstons atsakās no tējas. Šīs mājas gaiss Rāvclstonu pamatīgi satrieca. Šī drausmīgā samazgu un zivju smirdoņa kāpnēs! Viņš skatījās uz Gordonu zviļus savandītajā gultā. Sasodīts, Gordons taču ir džentlmenis! Citkārt viņš tik neproletārisku domu nebūtu atļāvies, bet šajā vidē svētulīgumam nebija vietas. Viņā galvu pacēla visi šķiras instinkti, kurus viņš domājās izskaudis. Šausmas — kā gudrs un izsmalcināts cilvēks var dzīvot tādā zaņķī! Gribējās klupt Gordonam virsū — celies, pazūdi no šejienes, saņemies, sāc strādāt pieklājīgā vietā un dzīvo kā džentlmenim pieklājas! Protams, viņš neko neteica. Tādas lietas nesaka. Gordons uzjautrinājās, nojauzdams, kādas domas rosās Rāvelstona prātā. Viņš nejuta ne mazāko pateicību par apciemojumu, bet arī vairs nekaunējās par to, kādā midzenī dzīvo. Rāvelstonu uzrunājot, viņa balsī skanēja tikko jaušams dzēlīgums:

— Tu, protams, domā, ka es esmu pilnīgā pakaļā, — viņš teica griestiem.

— Nē, kāpēc uzreiz tā?

— Domā gan. Tu domā, ka es esmu pakaļā, tupu šajā riebīgajā caurumā un nemeklēju pieklājīgu darbu. Tu domā, ka man jāmēģina atgriezties “Jaunajā Albionā”.

— Sasodīts, nē! Man tas pat prātā nav nācis. Es tevi lieliski saprotu. Jau agrāk esmu tev teicis — manuprāt, principā tev ir pilnīga taisnība.

— Un tu domā, ka principi ir laba lieta, galvenais, nevajag mēģināt tos pielietot?

— Nē, bet vienmēr paliek jautājums, kad tos pielietot.

Pavisam vienkārši. Es esmu pieteicis karu naudai, un šis ir kaujaslauks.

Rāvelstons paberzēja degunu, tad neomulīgi sagrozījās.

— l ava kļūda — vai tev tā nešķiet? — ir tāda, ka, tavuprāt, var dzīvot samaitātā sabiedrībā, pašam paliekot šķīstam. Ko īsti tu panāc ar savai atteikšanos pelnīt? Tu mēģini dzīvot ārpus mūsdienu ekonomiskās sistēmas. Bet tas nav iespējams. Jāmaina sistēma, citādi nekur nevar tikt. Ickņūpot tumšā kaktā, neko nevar panākt.

Gordons ar kāju pamāja uz blakšainajicm griestiem.

— Tas gan, šis tiešām ir tumšs kakts!

— Ne jau tā es biju domājis, — bēdīgi iebilda Rāvelstons.

— Nenovirzīsimies no galvenā. Tu domā, ka man jāmeklē labs darbs, ja?

— Arī labi darbi ir dažādi. Pārdoties tam reklāmas kantorim varbūt tiešām nevajag. Bet palikt tai draņķīgajā bibliotēkā ari ir diezgan muļķīgi. Tu tomēr esi spējīgs cilvēks. Kaut kā vajadzētu likt šīs spējas lietā.

— Es rakstu dzeju, — Gordons novīpsnāja par savu joku.

Rāvelstons nodūra acis un apklusa. Jā, protams, Gordona dzeja...

Teiksim, “Londonas baudas”... Rāvelstons zināja, un Gordons zināja, un abi zināja, ka otrs zina — “Londonas baudas” nekad netiks pabeigtas. Diez vai Gordons vēl uzrakstīs kaut vienu rindu, vismaz tik ilgi, kamēr dzīvos šajā ūķī, kvernēs tai bezcerīgajā darbā un ļausies panīkumam. Ar dzeju bija cauri. Tomēr pagaidām par to vēl nedrīkstēja runāt. Vajadzēja izlikties, ka Gordons ir jauns censonis — dzejnieks mansardā kā daudzi pirms viņa.

Drīz Rāvelstons cēlās uz iešanu. Te nebija, ko elpot, turklāt skaidri redzams, ka Gordons negrib, lai viņš uzkavētos ilgāk. Vilkdams rokās cimdus, viņš neizlēmīgi pagājās uz durvju pusi, tad pagriezās atpakaļ, norāva kreiso cimdu un uzsita ar to pa ceļgalu.

— Klausies, Gordon, tikai neapvainojies — zini, tas ir pretīgi. Šī māja, šī iela — viss.

— Zinu. īsta cūkkūts. Man gluži pa prātam.

— Bet kāpēc tev katrā ziņā jādzīvo tādā cūcībā?

— Veco zēn, tu zini, cik es saņemu. Trīsdesmit šiliņus nedēļā.

— Jā, bet tomēr! Var taču atrast kaut ko ne tik drausmīgu? Cik tu maksā par Iri?

— Astoņus šiliņus.

— Astoņus šiliņus? Par tādu summu var atrast pilnīgi pieklājīgu ne-mēbelētu istabu. Noteikti labāku par šo te. Klausies, varbūt pārvācies uz tādu, es tev aizdošu desmit mārciņas mēbelēm?

— “Aizdosi” man desmit mārciņas? Māt pie tā visa, ko tu jau man esi “aizdevis”? Tu gribēji teikt iedosi man desmitnieku.

Rāvelstons nelaimīgs skatījās sienā. Sasodīts, kāpēc tādas mokas!

— Labi, ja tu tā vēlies, — viņš sausi atbildēja. — Es iedošu tev desmit mārciņas.

— Tikai viens traucēklis — es negribu.

— Sasodīts, ko tu runā! Tu taču vari dzīvot pieklājīgā vietā!

— Bet es negribu dzīvot pieklājīgā vietā. Es gribu dzīvot cūcībā, tādā kā šeit, piemēram.

— Bet kāpēc? Kāpēc?

— Atbilst manai činai, — Gordons atbildēja un pagriezās pret sienu.

Pēc dažām dienām Rāvelstons atsūtīja viņam garu, biklu vēstuli. Tajā

vēlreiz tika atkārtots apciemojuma reizē sacītais. Galvenā doma bija tāda, ka Rāvelstons lieliski saprot Gordona nostāju, jā, principā Gor-donam ir pilnīga taisnība, bet!... Šis “bet”, tik acīm redzams, tik nenovēršams! Gordons neatbildēja. Pēc tam viņi sastapās tikai tad, kad bija pagājis gandrīz pusgads. Rāvelstons ne reizi vien mēģināja ar viņu sazināties. Dīvaini — no sociālista viedokļa gandrīz necienīgi —, ka doma par to, kā Gordons, gudrs jauneklis no labas ģimenes, klcknē tajā drausmīgajā pažobelē un dara bezmaz diendera darbu, viņu uztrauca vairāk nekā desmit tūkstoši Midlsboro bezdarbnieku. Rāvelstons vairākkārt, cerēdams Gordonu uzmundrināt, lūdza atsūtīt kaut ko “Antikristam”. Gordons neatsaucās. Viņu draudzība laikam tuvojās beigām. Visu bija sabojājušas briesmīgās nedēļas, kad Gordons pie viņa dzīvoja. Labdarība nogalina draudzību.

Tad vēl Džūlija un Rozmarija. Atšķirībā no Rāvelstona, viņas nekautrējās un sacīja tieši to, ko domāja. Nekādas laipošanas par to, ka “principā” Gordonam ir taisnība: viņas zināja, ka atteikšanās no “labas” vietas nav un nevar būt attaisnojama. Atkal un atkal no jauna viņas mudināja Gordonu atgriezties “Jaunajā Albionā”, un briesmīgākais — darīja to kopīgiem spēkiem. Agrāk viņas nebija pazīstamas, taču Rozmarija kaut kā bija Džūliju atradusi. Sieviešu alianse cīņai ar Gordona stūrgalvību. Viņas mēdza satikties, lai parunātu par to, cik “tracinoša” ir brāļa un drauga uzvedība. Abas vienoja tikai tas — sievišķīgas dusmas par “tracinošo” uzvešanos. Viņas vajāja rakstiski un mutiski, pa vienai un divbalsīgi. īsts murgs.

Paldies Dievam, neviena no abām nebija redzējusi Gordona midzeni Mīkinietes paspārnē. Rozmarija varbūt arī ncsaļimtu, taču Džūliju, ieraugot netīro pažobeli, ķertu trieka. Pietika jau ar to, ka viņas bija iegriezušās bibliotēkā, Rozmarija vairākkārt, Džūlija vienu reizi, kad bija gadījies iegansts aizšmaukšanai no tējnīcas. Derdzīgā, šaurā biblio-tēciņa viņām bija drausmīgs skats. Strādājot pie Makkcčnija, lai cik nožēlojamus grašus viņš maksāja, vismaz nevajadzēja kaunēties. Gordons tur sastapa izglītotus cilvēkus; arī viņš pats “rakstīja”, tādēļ varbūt tur varēja “iznākt” kaut kas noderīgs. Bet ko viņš dara tagad — graustu kvartālā izsniedz dzeltenas lubenīcas par pusotru mārciņu nedēļā? Kālab? Šis darbs ir bezcerīgs, tas ir strupceļš! Vakaru pēc vakara, pēc bibliotēkas slēgšanas staigājot pa drūmo miglu, Gordons un Rozmarija zelēja un pārzelēja vienu un to pašu. Rozmarija neparko nelikās mierā. Vai viņš beidzot atgriezīsies “Jaunajā Albionā”? Kāpēc viņš neatgriežas “Jaunajā Albionā”? Gordons vienmēr atrunājās, ka “Jaunajā Albionā” viņu nemaz neņems. Galu galā, viņš nebija prasījies atpakaļ, nebija gājis un runājies; viņam patika dzīvot šādā nenoteiktībā. Ar viņu kaut kas bija noticis, kaut kas biedējošs. Viņš bija briesmīgi pārvērties. Kaut arī Gordons viņai neko nestāstīja, Rozmarija nojauta viņa alkas aizbēgt no centieniem un piedienības, iet dibenā, nozust pagrimuma zaņķī. Viņš bija atsacījies ne tikai no naudas, bet arī no dzīves vispār. Abi vairs nestrīdējās par to kā senajās dienās, kad Gordons vēl nebija zaudējis darbu. Toreiz viņa nebija sevišķi klausījusies drauga aplamajās teorijās, viņa apsūdzības naudas morālei bija tāds kā abiem smieklīgs joks. Tad nelikās svarīgi, ka laiks iet, bet Gordona izredzes sākt normāli pelnīt kā bija, tā palika miglainā tālumā. Viņa pati sev šķita jauna meitene, un nākotne likās bezgalīga. Viņas acu priekšā Gordons bija izšķiedis divus gadus no savas dzīves — arī divus gadus no viņas dzīves, bet iebilst un pierunāt toreiz likās šaursirdība.

Tagad bija parādījušās bailes. Laika spārnotie rati traucās garām. Kad Gordons palika bez darba, viņa pēkšņi aptvēra — un šis atklājums viņu patiesi pārsteidza, — ka vairs nebūt nav jauna. Gordons savu trīsdesmito dzimšanas dienu jau bija nosvinējis; ari viņai drīz būs trīsdesmit. Un kas viņus gaidīja? Gordons nepretodamies slīga pelēkā, drausmīgā pazušanā, viņš it kā vēlējās aiziet nīkā. Vai vēl bija kādas cerības reiz apprecēties? Gordons zināja, ka viņai ir taisnība. Šādi dzīvot nebija iespējams. Un tā abi pakāpeniski arvien skaidrāk apjauta — lai gan skaļi vēl nekas nebija sacīts —, ka viņiem būs jāšķiras. Pavisam.

Kādu janvāra vakaru viņi bija norunājuši tikšanos zem dzelzceļa tilta. Laiks bija drausmīgs: reizi par visām reizēm nebija miglas, tikai mežonīgs vējš, kas gaudoja gar stūriem un svieda sejā putekļus un papīra driskās. Gordons jau viņu gaidīja — sīks, sakumpis, gandrīz skrandās, vēja pluinītiem matiem. Rozmarija, kā vienmēr, nāca laikā. Viņa pieskrēja pie drauga, apkampa viņa galvu un noskūpstīja auksto vaigu.

— Gordon, ak Kungs, kā tu esi nosalis! Kāpēc tu esi bez mēteļa?

— Mētelis ir ieķīlāts. Manuprāt, tev tas ir zināms.

— Žēlīgā debess! Biju aizmirsusi.

Viņa skatījās uz Gordonu, savilkusi melnās uzacis. Tik izvārdzis, tik

nomākts! Pustumsā zem arkas viņa seja bija vienās ēnās. Rozmarija ieāķēja roku viņam elkonī un izvilka gaismā.

— Iesim, pastaigāsim! Ir pārāk auksts, lai stāvētu. Man ir svarīgi jaunumi.

— Kādi?

— Tu droši vien ļoti dusmosies...

— Stāsti vien!

— Šodien es biju pie mistera Erskina. Atprasījos, lai pāris minūtes ar viņu parunātu.

Gordons zināja, kas nāks tālāk. Viņš mēģināja izraut roku, taču Rozmarija turēja cieši.

— Nu? — viņš nīgri noprasīja.

— Es runāju ar viņu par tevi. Jautāju, vai viņš ņems tevi atpakaļ. Viņš protams, bubināja, ka pasūtījumu esot maz, jaunus darbiniekus viņš nevarot atļauties un tā joprojām. Bet es atgādināju, ko viņš pats tev teica, un tad viņš sacīja — jā, tu esot bijis ļoti daudzsološs darbinieks. Un beigās viņš paziņoja — ja tu nāktu atpakaļ, tev vieta noteikti atrastos. Redzi? Man tomēr bija taisnība. Tevi ņems atpakaļ.

Gordons neko neteica. Rozmarija saspieda viņa elkoni. — Nu, ko tu par to domā? — viņa taujāja.

— Pati zini, — Gordons dzedri atbildēja.

Patiesībā viņā mutuļoja dusmas un uztraukums. No tā viņš bija baidījies. Jau sen bija skaidrs, ka agri vai vēlu Rozmarija to nostrādās. Tagad apstākļi bija noskaidrojušies un viņa paša atbildība labāk redzama. Viņš salīka, neizvilkdams rokas no kabatām, ļaudams Rozmarijai turēties elkonī, taču neskatīdamies uz viņas pusi.

— Tu dusmojies? — viņa jautāja.

— Nē. Bet es nesaprotu, kāpēc to vajadzēja darīt man aiz muguras.

Tas bija sāpīgs dūriens. Lai izspiestu no mistera Erskina šo solījumu,

viņai vajadzēja ļoti lūgties. Un gājienam uz rīkotājdirektora midzeni bija nepieciešama visa viņas drosme. Pārvarot paniskas bailes, ka viņu par tādu uzvedību atlaidīs. Bet Gordonam viņa par to nestāstīs.

— Kāpēc tu tā runā — “aiz muguras”... Es tikai gribēju tev palīdzēt.

— Tu gribēji, lai man piedāvā tādu darbu, kādam es pat spieķa galu klāt nedurtu?

— Tu gribi teikt, ka neiesi atpakaļ, pat tagad?

— Nekad.

— Kāpēc?

— Vai tiešām atkal par to jārunā? — viņš gurdi vaicāja.

Rozmarija no visa spēka saspieda Gordona elkoni un piespieda pagriezties ar seju pret viņu. Viņas tvērienā jautās kaut kas izmisīgs. Viņa bija mēģinājusi vēl pēdējo reizi — un neveiksmīgi. Likās, viņš sarūk, aizslīd tālumā kā rēgs.

— Tā turpinādams, tu salauzīsi man sirdi, — viņa sacīja.

— Nevajag tā raizēties par mani. Būtu daudz vieglāk, ja tu to nedarītu.

— Bet kāpēc tu par katru cenu gribi nonākt renstelē?

— Es tur neko nevaru padarīt. Man jāstāv līdz pēdējam.

— Tu saproti, ko tas nozīmē?

Sirds krūtīs sastinga, tomēr viņš atbildēja bez pretošanās, pat ar zināmu atvieglojumu:

— Tu gribi teikt, ka mums jāšķiras — mēs vairs nesatiksimies?

Pa šo laiku viņi bija nonākuši gandrīz līdz Vestminsteras tiltam. Vējš metās pretī aurodams, triekdams sejā putekļu vērpeti, un abi nodūra galvas. Viņi apstājās. Rozmarijas sejiņa bija rievu izvagota, aukstais vējš un laternu spalgā gaisma to nepadarīja jaunāku.

— Tu gribi tikt no manis vaļā, — viņš teica.

— Nē. Nē. Ne uz to pusi.

— Bet tu domā, ka mums jāšķiras.

— Vai tad var šādi turpināt? — viņa bēdīgi jautāja.

— Nav viegli, es atzīstu.

— Tas viss ir tik drausmīgi, tik nožēlojami! Kas cits atliek?

— Tātad tu mani vairs nemīli? — viņš noprasīja.

—- Nav taisnība, nav! Tu zini, ka mīlu.

— Varbūt, savā ziņā. Bet ne tik ļoti, lai mīlētu mani arī tad, kad ir skaidrs, ka es nekad nevarēšu tevi uzturēt. Tu gribi mani par vīru, nevis par mīļoto. Pati redzi, no naudas nekur nevar dēties.

— Nav runa par naudu, Gordon! Tas ir kaut kas pavisam cits.

— Ir gan. Galvenais ir nauda, un nekas cits. Jau no paša sākuma tā bija starp mums. Nauda vienmēr un visur.

Scēna turpinājās, taču vairs nebija ilga. Abi trīcēja no aukstuma. Spīvā vējā stāvot uz ielas stūra, nevienas jūtas neliekas pārāk nozīmīgas. Atvadījās viņi, it kā nešķirtos uz mūžu. Rozmarija vienkārši pateica: — Man laiks iet, — noskūpstīja viņu un pārskrēja pāri ielai uz tramvaja pieturu. Gordons skatījās viņai pakaļ ar atvieglojumu. Viņš nespēja stāvēt un sevi tirdīt, vai mīl šo meiteni. Bija viena vēlēšanās — ātrāk prom, prom no vējainās ielas, no scēnām un prasībām, atpakaļ savā smacīgajā pažobelē. Ja arī acīs bija asaras, tad tikai no saltā vēja.

Ar Džūliju — tas bija gandrīz vēl briesmīgāk. Viņa lūdza, lai brālis viņu kādu vakaru apciemo. No Rozmarijas bija uzzinājusi, ka misters Erskins Gordonam piedāvā darbu. Murgainākais bija tas, ka viņa nemaz, ne par mata tiesu nesaprata brāļa rīcību. Viņa saprata tikai vienu — Gordonam piedāvāta “laba” vieta, un viņš atteicies. Gandrīz ceļos krizdama, viņa lūdzās, lai Gordons nespļauj sejā savai laimei. Un, kad viņš paziņoja, ka nepārdomās, Džūlija apraudājās, raudāja pilnā balsī. Tas bija drausmīgi. Nabaga zostiņa, kam mati jau metās sirmi, neslēpdamās biļ-ļāja savā vienīgajā istabiņā ar mēbelēm no Dreidža tirgotavas. Bija sabrukusi viņas pēdējā cerība. Viņas acu priekšā ģimene gāja pazušanā, izputēja, izmira, izira pelēkā aizmirstībā. Tikai Gordonam bija dots kas vairāk, bet viņš, ar apsēstā stūrgalvību, atsakās. Gordons zināja, par ko māsa domā; lai nesalūztu un nepadotos, vajadzēja pārvērsties akmenī. Tikai viņas, Rozmarija un Džūlija, plosīja Gordonam sirdi. Rāvelstons ne, Rāvelstons visu saprata. Krustmāmiņa Endžela un tēvocis Voltcrs, protams, sūtīja garas vēstules, pilnas ar vārgu, nejēdzīgu mekšķināšanu. Tām viņš nepievērsa uzmanību.

Izmisusī Džūlija viņam jautāja, ko īsti viņš grasās darīt, palaidis garām pēdējo iespēju dzīvē kaut ko sasniegt. Gordons atbildēja īsi: — Rakstīšu dzeju. — To pašu viņš pateica arī Rozmarijai un Rāvelstonam. Rāvcl-stonam ar tādu atbildi pietika. Rozmarija viņa dzejošanai vairs neticēja, taču savas domas noklusēja. Savuties Džūlija brāļa pantiņus nekad

nebija ņēmusi nopietni. — Nesaprotu, kāds labums no rakstīšanas, ja ar to nevar nopelnīt, — viņa vienmēr sacīja. Arī viņš pats bija zaudējis ticību savai dzejai. Lai gan vēl pūlējās “rakstīt”, vismaz dažreiz. Neilgi pēc pārvākšanās uz Brūvera sētu viņš bija pārrakstījis uz tīrām lapām pabeigtos “Londonas baudu” fragmentus — kā izrādījās, kopā iznāca nepilnas četrsimt rindas. Pat tāda mehāniska pārrakstīšana uzdzina nāvīgu apnikumu. Tomēr laiku pa laikam viņš pie tās piesēdās: kādu rindu izsvītroja, kādu citu mazliet pamainīja, taču klāt nekas nenāca un arī nebija gaidāms, ka nāks. Itin drīz tīrraksts līdzinājās iepriekšējam variantam — saķēpāts nesalasāmu vārdu labirints. Nosmulēto manuskripta vīstokli Gordons turēja kabatā un nēsāja līdzi. Tā svars bija zināms atbalsts — galu galā, tas tomēr bija kaut kas, ja ne citādi, tad vismaz viņa paša acīs. Tas bija viss, ko viņš bija paveicis divu gadu laikā, — savu tūkstoš stundu pūliņu rezultāts. Viņš to vairs neuztvēra kā poēmu. Jebkādu nozīmi bija zaudējis pats jēdziens “dzeja”. Ja nu vienīgi — ja nu “Londonas baudas” tomēr izdotos pabeigt, kaut kas būtu radīts par spīti liktenim, izrauts tam no nagiem, tapis ārpus naudas pasaules. Bet nē, viņš nepabeigs; to viņš tagad zināja daudz skaidrāk nekā iepriekš. Kā lai dzīvē, kuru viņš tagad dzīvoja, varētu saglabāt kaut sīkāko jaunrades dziņu? Laikam ritot, izplēnēja pat vēlēšanās poēmu pabeigt. Jā, viņš joprojām to staipīja līdzi kabatā, bet tas bija tikai žests, viņa savrupā kara simbols. No sapņa kļūt par “literātu” Gordons bija atvadījies. Un vispār, vai tad ari tas nebija godkārīgu centienu paveids? Viņš gribēja tikt prom no tā visa, nolaisties zem tā visa. Grimt, grimt vēl zemāk! Izgaist rēgu valstībā, tur, kur vairs nav cerību, vairs nav baiļu! Iet postā! Par to viņš sapņoja.

Tomēr kaut kādā ziņā tas nebija tik vienkārši. Kādu vakaru ap deviņiem viņš vāļājās gultā, ietinis kājas saplēstajā lupatdeķī, rokas aiz galvas, lai nesaltu. Uguns izdzisusi. Visur bieza putekļu kārta. Aspidistra pirms nedēļas bija uzdevusi cīņu un nokaltusi slija savā podā. Viņš nopurināja segu no vienas kājas, pacēla to augšup un aplūkoja. Zeķe bija caura — tajā caurumu bija vairāk nekā zeķes. Raugi, te viņš guļ, Gordons Komstoks, grausta pažobelē savā savandītajā gultā, kājas plikumam rēgojoties no zeķes, šiliņš un Četri pensi pie dvēseles, trīs gadu desmiti aiz muguras, un nekas, nekas nav paveikts! Tagad taču viņš bija neglābjami pazudis? No šī cauruma viņu taču vairs nevarēs izvilkt ne ar kādiem līdzekļiem? Viņš bija gribējis nolaisties līdz padibeņu zampai — lūk, te viņš ir. Nu, beidzot ir labi?

Tomēr viņš zināja, ka tā nav. Tā otra pasaule, kurā valda nauda un panākumi, visu laiku vīdēja savādi tuvu. No tās nevar aizbēgt, vienkārši nolienot netīrumos un nabadzībā. Kad Rozmarija pastāstīja par mistera Erskina piedāvājumu, Gordons ne tikai noskaitās vien — arī nobijās. Briesmas bija pavisam blakus. Vēstule, telefona zvans — un viņš sienā mirklī atgriezīsies naudas pasaulē, pie četrām mārciņām nedēļā, pie čakluma, pieklājības un verdzības. Aiziet pie velna nav tik viegli kā izklausās. Reizēm pestīšana dzenas tev pakaļ kā debesu suns.

Kādu laiku viņš gulēja, gandrīz pilnīgi neko nedomādams, skatījās griestos. vSī galējā tukŠība — vāļāties netīrībā un aukstumā — dāvāja kaut kādu mierinājumu. Taču tai pienāca gals: pie durvīm vieglītēm pieklauvēja. Gordons pat nepakustējās. Droši vien Mīkinietei kaut ko sava-jadzējics; tiesa, viņa klaudzina citādi.

— Iekšā, — viņš uzsauca.

Durvis atvērās. Tajās stāvēja Rozmarija.

Viņa paspēra soli un apstājās, netīrības salkanās smakas apdullināta. Pat nožēlojamās lampas vājajā gaismā viņa redzēja, kāda cūcība valda istabā — ar ēdiena atliekām un papīriem juku jukām nokrauts galds, ar aukstiem pelniem pilna krāsniņas mute, apsekšķējuši trauki aiz režģa, nokaltusi aspidistra. Lēni nākdama tuvāk gultai, viņa noņēma cepuri un nosvieda to uz krēsla.

— Nu gan miteklītis! — viņa teica.

— Tomēr atgriezies?

-Jā.

Gordons nedaudz aizgriezās, ar elkoni aizsedzis seju.

— Droši vien atnāci vēl palasīt morāli?

— Nē.

— Kāpēc tad?

— Tāpēc...

Rozmarija bija notupusics uz ceļiem blakus gultai. Viņa atvilka malā Gordona roku, pagrieza viņa galvu pret sevi, lai noskūpstītu, tad pārsteigta atrāvās un sāka ar pirkstu galiņiem glāstīt viņa matus pie deniņiem.

— Ai, Gordon!

— Kas ir?

— Tev matos sirmums!

— Ej nu ej! Kur?

— Te — pie deniņiem. Diezgan liela šķipsna. Droši vien pavisam nesen nosirmojuši.

— Laiks manās zelta cirtās vijis sudrabstīgas, — viņš vienaldzīgi nodeklamēja.

— Tagad mēs abi esam sirmi, — Rozmarija atsaucās.

Viņa nolieca galvu, lai parādītu Gordonam trīs baltos matus savā ērkulī. Pēc tam ierāpās gultā viņam blakus, pabāza roku viņam zem pleciem, pagrieza pret sevi un sāka skūpstīt viņa seju. Gordons nepretojās. Viņam nebija nekādas vēlēšanās — tas nu bija pēdējais, par ko viņš šobrīd domāja. Taču Rozmarija bija ieslīdējusi viņam blakus, piespiedusies viņam pie krūtīm. Viņas augums it kā izkusa Gordonam līdzās. No viņas sejas izteiksmes Gordons saprata, kas viņu šurp atvedis. Galu galā viņa bija jaunava. Viņa nezināja, ko dara. Augstsirdība, vistīrākā augstsirdība — nekas cits. Jāatgriežas pie postā ieslīgušā. Jāpiekāpjas vienkārši tāpēc, ka viņš ir ubags un neveiksminieks, no vienas reizītes jau gabals nenokritīs.

— Es nevarēju neatgriezties, — Rozmarija ierunājās.

— Kāpēc?

— Pārāk šausmīgi bija domāt, ka tu te nīksti vientulībā. Likās tik baigi tevi atstāt tādā brīdī.

— Tu darīji pilnīgi pareizi. Būtu daudz labāk, ja tu nebūtu nākusi atpakaļ. Pati zini, mēs nekad nevarēsim apprecēties.

— Man vienalga. Ja tu kādu mīli, tad tā neizturies. Man vienalga, vai mēs apprecēsimies vai ne. Es tevi mīlu.

— Tas nav gudri.

— Vienalga. Jau sen vajadzēja to izdarīt.

— Labāk ne.

— Jā.

— Nē.

— Jā!

Viņa savu panāca. Gordons bija iekārojis viņu ļoti ilgi un šai brīdī nespēja ar vēsu prātu izsvērt visas sekas. Tā nu pēdīgi tas notika, bez debešķīgas baudas, Mīldnictes pažobeles netīrajos palagos. Pēc tam Rozmarija piecēlās un no jauna apģērbās. Lai gan istabā trūka gaisa, tajā bija neizturami auksti. Abus kratīja viegls drebulis. Viņa uzvilka segu Gordonam līdz zodam. Gordons gulēja nekustēdamies, pagriezies pret sienu, paslēpis seju elkonī. Rozmarija notupās uz ceļiem pie gultas, saņēma otru Gordona roku un piespieda pie vaiga. Gordons nelikās manām. Pad viņa, klusītēm aizvērusi durvis, zagās lejup pa kailajām, smirdošajām kāpnēm. Viņai bija skumīgi, rūgti un ļoti auksti.

XI

Pavasaris, pavasaris! Voi atkal še, tu ziedu laiks, kā jauki saule zemi silda, ar puķu smaržu gaisu pilda un daiļas lustes sirdī leij! Jau nost ir ledu-tiņš, jauns rādās zaļumiņš. Nāc, rīta zvaigznes gaismas stars, lai sirdī zied jauns pavasars. Cīrulīši, lagzdigalas, visi mīļi putniņi pild ar dziesmām visas malas līgsmodamies skanīgi. Un tā tālāk, un tā joprojām. Sk. gandrīz jebkuru poētu starp bronzas laikmetu un 1850. gadu.

Bet kāds absurds, ka arī tagad, centrālapkures un konservētu firziķu ērā, tūkstošiem tā saukto dzejnieku joprojām trallina tādā pašā garā! Kāda starpība, pavasaris vai ziema, — vai tad vidējam civilizētam pilsonim ir kāda interese par gadalaikiem? Tādās pilsētās kā Londona par gadskārtu miju vislabāk ziņo — ja neskaita temperatūras stabiņa kāpumu vai kritumu — drazas uz ietvēm. Ziemas nogalē visur pilns ar kāpost-lapu lēveriem. Jūlijā tu klumzā pa ķiršu kauliņiem, novembrī — pa izdegušām uguņošanas raķetēm. Pirms Ziemassvētkiem savairojas apelsīnu miziņas. Viduslaikos lietas notika citādi. Tad arī bija kaut kāda jēga sacerēt dziesmiņas par pavasari, jo pavasaris nozīmēja svaigu gaļu un dārzeņus pēc mēnešiem ilgas kvernēšanas būcenī bez logiem, kremšot sapelējušu maizi un sālītas zivis.

Ja tiešām bija pienācis pavasaris, Gordons to nemanīja. Marts Lam-betā nelika domāt par Persefoni. Dienas vilkās ilgāk, pūta neciešami putekļaini vēji un debesīs palaikam pavīdēja spalgs zilums. Ja kādu tas interesētu, koku zaros droši vien atrastos dažs labs sodrējains pumpurs. Starp citu, aspidistra tomēr nebija atdevusi galus: nokaltušās lapas bija nobirušas, taču līda laukā pāris jaunu zaļganu dzinumu.

Bibliotēkā Gordons bija nostrādājis jau trīs mēnešus. Pienākumu trulā vienmuļība viņam nešķita ērcinoša. Grāmatu krājums bija uzblīdis līdz tūkstoš “nosaukumiem” un mistera Cīzmcna tīrā peļņa bija mārciņa nedēļā. Saimnieks bija itin apmierināts, tomēr slepenībā neturēja uz Gor-donu labu prātu. Šis kulturālais bija viņam iesmērēts, tā teikt, kā dzērājs. Cīzmens cerēja, ka Gordons vismaz reizi piedzersies un neieradīsies darbā, tādējādi būs gana labs iemesls apšķibīt viņa algu; taču Gordons nežūpoja. Dīvaini, bet alkohols viņu šajā laikā nevilināja. Viņš būtu attei cieš no alus, pat ja varētu to atļauties: lai indētos, tēja likās tīkamāka. Bija izsīkušas visas vēlmes un errastības. Ar pusotru mārciņu nedēļā viņš iztika labāk, nekā agrāk bija dzīvojis ar divām. Ar šiem trīsdesmit šiliņiem gandrīz bez stīvēšanās iznāca īrei, cigaretēm, veļas mazgāšanai (apmēram šiliņš nedēļā), kādai druskai kurināmā un ēšanai, proti, šķiņķim, maizei, margarīnam un tējai — tas maksāja apmēram divus šiliņus dienā, gāzi ieskaitot. Dažreiz vēl atlika seši pensi, lai aizietu uz utainu, lētu kinoteātri netālu no Vestminsteras tilta. Paraduma pēc viņš joprojām vazāja sev līdzi saķellēto “Londonas baudu” manuskriptu, taču jau sen bija pārstājis pat izlikties, ka vēl kaut ko dara. Visi viņa vakari pagāja vienādi. Nolīst savā smacīgajā pažobelē, ja bija ogles, iekurt uguni, ja nebija, likties gultā, tēja un cigaretes pa rokai — un lasīt, lasīt. Viņa lasāmviela šoslai-kus bija divpensu nedēļraksti. “Gardie Kumosiņi”, “Atbildes”, “Nagla”, “Dārgumi”, “Magnēts”, “Mājas Piezīmes”, “Jums, Meitenes” — visur viens un tas pats. Šo lektīru viņš pārnesa no grāmatnīcas pa desmit vienā reizē. Lielās, putekļainās avīžu kaudzes bija palikušas no tēvoča laikiem, un misters Cīzmens tās izmantoja kā iesaiņojamo papīru. Gadījās pat divdesmit gadu vecas.

Ar Rozmariju viņš nebija ticies jau vairākas nedēļas. Viņa bija dažas reizes atrakstījusi, bet tad pēkšņi pārtraukusi. Bija pienākusi viena vēstule no Rāvelstona, ar lūgumu uzrakstīt “Antikristam” kaut ko par divpensu bibliotēkām. Džūlija pāris bēdīgās rindiņās ziņoja par to, kas jauns ģimenē. Krustmāmiņa Endžela visu ziemu briesmīgi klepojusi, bet tēvocim Volteram kaut kas nav labi ar pūsli. Gordons nevienam neatbildēja. Gribējās aizmirst par viņu visu eksistenci. Radiņi, draugi — to pieķeršanās bija tikai apgrūtinājums. Kamēr nebūs pārcirstas saites ar viņiem visiem, ari ar Rozmariju, viņš nespēs būt brīvs, nespēs mierīgi aiziet postā.

Vienu dienu, apkalpodams kudlainu fabrikas meiteni, viņš ar acs kaktiņu pamanīja kādu ienākam pa durvīm un neizlēmīgi apstājamies.

— Kādu grāmatu jūs vēlētos? — viņš jautāja strādniecei.

— N-nu, kaut ko par mīlestību, lūdzu.

Gordons devās meklēt kaut ko par mīlestību. Kad viņš pagriezās, sirds salēcās. Pie durvīm stāvēja Rozmarija. Bāla, noraizējusies, viņa nepasmaidīja sveicienam, bet nekustēdamās gaidīja. Nezin kāpēc viņas parādīšanās likās draudīga.

Gordons apsēdās, lai izdarītu atzīmi jaunās strādnieces lasītāja kartē, taču rokas tā trīcēja, ka uzskricelējās nesalasāms ķeburs. Zīmogu viņš iespieda nepareizā vietā. Meitene lāčoja prom, jau iebāzusi degunu grāmatā. Rozmarija raudzījās Gordonam sejā. Bija pagājis ilgs laiks, kopš viņi pēdējo reizi bija tikušies dienas gaismā, un pārmaiņas bija baismīgas. Noplukušās drānas daudz neatšķīrās no skrandām, seja izģindusi un netīri zaļgani bāla kā visiem, kuri pārtiek no maizes ar margarīnu. Gordons izskatījās stipri vecāks — uz gadiem trīsdesmit pieciem, ja ne vairāk. Taču arī pati Rozmarija bija pārvērtusies. Bija pazudis līksmais mundrums, ari apģērbs šķita nekārtīgs, it kā viņa būtu ģērbusies lielā steigā. Pa gabalu varēja redzēt — kaut kas atgadījies.

Gordons pavadīja fabrikas meiteni un aizvēra durvis.

— Nebiju tevi gaidījis, — viņš iesāka.

— Man noteikti vajadzēja atnākt. Aizmuku no studijas pusdienas laikā. Pateicu, ka esmu saslimusi.

— Tu neizskaties labi. Varbūt labāk apsēdies.

Te bija tikai viens krēsls — bibliotekāram. Gordons devās tam pakaļ un pastūma uz Rozmarijas pusi, tā izrādīdams uzmanību. Rozmarija neapsēdās, bet uzlika savu mazo rociņu (cimdus viņa bija novilkusi) uz krēsla muguriņas. Pēc tā, kā pirksti sažņaudza līsti, varēja redzēt, cik ļoti viņa satraukusies.

— Gordon, man tev jāpasaka kaut kas briesmīgs. Tas tomēr notika.

— Kas notika?

— Es esmu stāvoklī.

— Stāvoklī? Nolāpīts!

Viņš apklusa kā sitienu pakrūtē dabūjis. Pēc brīža viņš spēja izspiest parasto idiotisko jautājumu:

— Tu skaidri zini?

— Pilnīgi skaidri. Jau vairākas nedēļas. Ja tu zinātu, kā es juku prātā! Es visu laiku cerēju, ka varbūt — dzēru kaut kādas tabletes — debess, cik tas bija drausmīgi!

— Tev būs bērns! Ak Kungs, kādi mēs bijām stulbeņi! It kā tas jau nebūtu gaidāms!

— Zinu. Es pati biju vainīga. Es...

— Pie joda! Kāds nāk.

Nošķindēja zvaniņš. Ievēlās vasarraibumaina resne ar derdzīgu apakšlūpu; viņai vajagot “kaut ko tādu, ar slepkavībām”. Rozmarija apsēdās un ņurcīja pirkstos cimdu. Tusnei nebija un nebija labi. Lai ko Gordons viņai piedāvāja, visu viņa atraidīja: vai nu “jau lasīts,” vai arī “izskatās garlaicīga”. Murgainais jaunums bija Gordonu pilnīgi izsitis no līdzsvara. Sirds dauzījās, iekšas rāvās čokurā, bet vajadzēja vilkt no plauktiem grāmatu pēc grāmatas, iegalvojot resnei, ka šī gan ir tieši tas, kas viņai vajadzīgs. Bezmaz pēc desmit minūtēm beidzot izdevās tikt no viņas vaļā, iegrūžot kaut kādu draņķi, ko viņa tomēr neesot lasījusi.

Līdzko durvis aizcirtās, Gordons atgriezās pie Rozmarijas.

— Sasodīts, ko mēs tagad darīsim?

— Es nezinu. No darba man, protams, būs jāaiziet. Bet tas vēl nav pats šausmīgākais. Kā lai es to pasaku manējiem? Māte — lai Dievs žēlīgs! Jau no domas vien sirds sastingst.

— Ak, pareizi, vēl arī tas! Nebija ienācis prātā. Radinieki! Lietuvēna murgi!

— Manējiem nav nekādas vainas. Viņi vienmēr mani labi ieredzējuši. Bet šī ir pavisam cita lieta.

Gordons pagājās pāris soļus šurpu turpu, l^ai gan jaunums bija viņu nobiedējis, līdz galam viņš vēl nebija to aptvēris. Doma, ka Rozmarijas vēderā aug bērns, viņa bērns, pagaidām izraisīja tikai izbīli. Viņš nespēja šo bērnu uztvert kā dzīvu būtni: tā bija tīrā katastrofa, nekas vairāk. Un pilnīgi skaidrs, kādi vēji te pūš.

— Laikam jāprecas, — viņš sausi teica.

— Ja? Tieši to es tev gribēju jautāt.

— Bet tu taču gribi, lai es tevi apprecu?

— Tikai tad, ja tu gribi to darīt. Es nevēlos tevi iedzīt sprostā. Zinu, ka precēšanās neatbilst tavām idejām. Izlem pats.

— Nav taču izvēles — ja tev tiešām būs bērns.

— Var visādi. Un tas arī tev jāizlemj. Galu galā, ir vēl citas iespējas.

— Kādas?

— Ai, pats saproti. Viena meitene no studijas iedeva man adresi. Viņas draudzene to darījusi, maksā tikai piecas mārciņas.

Šai brīdī Gordons atžirga. Viņš pirmo reizi visā pilnībā saprata, par ko viņi runā. Vārdam “bērns” radās jauna nozīme. Tā vairs nebija abstrakta katastrofa, bet aizmetnis no miesas un asinīm, kripatiņa viņa paša Rozmarijai vēderā, kaut kas dzīvs un augošs. Viņu skatieni sastapās. Brīdi viņi jutās neparasti tuvi, kaut kādā noslēpumainā veidā bija viena miesa. Lai gan starp viņiem bija attālums, Gordonam likās, ka viņi ir savienoti — it kā no Rozmarijas vēdera pie viņa stieptos neredzama un dzīva saite. Par ko viņi te runā — tas taču ir kaut kas šausmīgs, svētuma zaimošana (ja šim vārdam vispār ir kāda nozīme). Ja tas būtu izteikts citādi, viņš varbūt to nebūtu aptvēris, bet derdzīgo piecu mārciņu pieminēšana lika viņam attapties.

— Tikai mierīgi! — viņš teica. — Lai nāk, kas nākdams, to mēs nedarīsim. Tā ir cūcība.

— Es zinu. Bet man nevar būt bērns, ja man nav vīra.

— Tātad tev būs vīrs. Es drīzāk nocirtīšu sev labo roku, nekā pieļaušu, lai tu dari kaut ko tādu.

Dzin dzin! Pa durvīm iesoļoja divi ļēpauši lētos koši zilos uzvalkos un ar ķiķināšanu apsēsta meiča. Viens no lamzakiem ar stostīgu nekaunību pieprasīja “kaut ko tādu spēcīgu... kaut ko piedauzīgu”. Gordons klusēdams norādīja uz plauktiem, kuros glabājās grāmatas par “erotiku”.

Tādu te bija simtiem — visādi “Parīzes noslēpumi” un “Vīrietis, kuram viņa ticēja”, uz dzeltenajiem, apdriskātajiem vākiem attēlotas jaunkundzes, kas puskailas guļ uz dīvāna, bet blakus stāv vīrietis smokingā. Tiesa, paši stāstiņi bija žēlīgi nekaitīgi. Trijotne sāka rakņāties pa plauktiem un ķiķinot rādīja cits citam vāka zīmējumus, meiča ik pa brīdim iespiedzās un izlikās aizskarta. Tas bija tik nožēlojami, ka Gordons uzgrieza muguru un gaidīja, kad viņi beidzot būs izvēlējušies.

Kad šie apmeklētāji bija izvadīti, viņš atkal piegāja pie Rozmarijas. Nostājies aiz krēsla, viņš satvēra sīkos, stipros pleciņus, tad ieslidināja plaukstu viņai zem mēteļa un sataustīja siltu krūti. Viņas ķermenī jautās pavasarīgs spirgtums, bija patīkami domāt, ka tur, kaut kur dziļi iekšā, siltumā aug sēkliņa — viņa bērns. Rozmarija maigi pieskārās uz krūts uzliktajai rokai, taču klusēja. Gaidīja viņa izšķiršanos.

— Ja mēs precamies, man būs jākļūst cienījamam, — viņš domīgi sacīja.

— Vai tas ir iespējams? — Rozmarija attrauca gandrīz tikpat rotaļīgi kā senāk.

— Tātad vajag atrast kārtīgu darbu — tas ir, atgriezties “Jaunajā Al-bionā”. Gan jau tur mani paņems.

Rozmarija bija aizturējusi elpu, un Gordons zināja, ka viņa cerējusi to izdzirdēt. Tomēr viņa palika uzticīga savam godīgās spēles principam — nekādas piespiešanas, nekādas diedelēšanas.

— Es no tevis to neprasu. Jā, es gribu, lai tu mani appreci — bērna dēļ. Bet tas nenozīmē, ka tev ir mani jāuztur.

— Kāda precēšanās, ja es nevaru tevi uzturēt? Iedomājies, ka mēs esam apprecējušies, un es esmu tāds pats kā tagad — plikadīda bez darba. Kā tad tu dzīvosi?

— Nezinu. Es turpināšu strādāt līdz pēdējam brīdim. Pēc tam, kad jau būs pārāk labi redzams... nu, droši vien vajadzēs atgriezties pie vecākiem.

— Tie tik būs prieki! Bet agrāk tu tik ļoti gribēji, lai es eju atpakaļ uz “Jauno Albionu”. Kas tad nu, pārdomāji?

— Kaut kādā ziņā — jā. Es zinu, ka tev riebjas, kad tu esi piesiets pastāvīgam darbam. Nekādā ziņā negribu tev pārmest. Tev jādzīvo tā, kā pats uzskati par labu.

Gordons mirkli prātoja gan šā, gan tā.

— Grozi, kā gribi, atliek viens no diviem. Vai nu mēs precamies un es atgriežos “Jaunajā Albionā”, vai ari tu ej pie kādas kaktu dakterienes un par piecām mārciņām izplēs mūsu bērnu laukā.

Rozmarija pielēca kājās un nostājās viņam pretī. Šie vārdi bija ļoti nežēlīgi. Uzreiz viss bija redzams skaidrāk un izskatījās neģēlīgāk.

— Kāpēc tu tā runā?

— Nu, bet trešās iespējas nav.

— Es nekad nebiju tā padomājusi. Nācu šurp, jo tā likās godīgi. Bet tagad izklausās, it kā es tevi mēģinām iedzīt stūrī, it kā es spēlētu uz tavām jūtām, draudēdama taisīt abortu. It kā es tevi nekaunīgi šantažētu.

— Es nemaz tā negribēju teikt. Pateicu, kā ir, un viss.

Rozmarijas seja bija vienās rievās, melnās uzacis savilktas. Taču viņa

bija nozvērējusies, ka nerīkos scēnu. Gordons nojauta, kādās sprukās viņa atrodas. Rozmarijas vecākus viņš nekad nebija sastapis, taču spēja iedomāties. Nebija grūti iztēloties, ko nozīmē atgriezties mazpilsētā ar ārlaulības bērnu — vai, un tas nebūt nebija labāk, ar vīru, kurš nav spējīgs uzturēt ģimeni. Tomēr Rozmarija neatkāpās — viņa spēlēs godīgi. Nekādas šantāžas! Viņa ievilka elpu un izšķīrās.

— Viss, es izlēmu. To uzkraut tev būtu pārāk nekrietni. Vari precēt mani, vari neprecēt — kā gribi. Bērnu es saglabāšu, lai tur vai kas.

— Tiešām? Tu viņu dzemdēsi?

— Jā, dzemdēšu.

Gordons iekļāva viņu savās skavās. Rozmarijas mētelis bija pavēries, viņam piespiedās silts augumiņš. Tikai pats pēdējais idiots ļautu viņai aiziet. Taču izvēles nebija, otra iespēja bija šaušalīga, un tāpēc, ka Rozmarija bija viņam piekļāvusies, tas nebija redzams mazāk skaidri.

— Tu, protams, gribi, lai es eju uz “Jauno Albionu”, — viņš teica.

— Nē. Tikai tad, ja tu pats to vēlētos.

— Gribi gan. Tas ir tikai dabiski. Tu gribi, lai es atkal sāku normāli pelnīt. Strādāju labā vietā, nesu mājās četras mārciņas nedēļā, nolieku uz palodzes aspidistra. Kā tu to vari negribēt? Atzīsties!

— Nu, labi — jā, man tas patiktu. Bet — es gribētu redzēt, ka tu tur atgriezies, un nemūžam nemēģināšu tevi piespiest to darīt. Ja tu pats to nevēlies, tas būtu vienkārši briesmīgi. Es gribu, lai tu esi brīvs.

— Patiešām — pilnīgi brīvs?

— Jā.

— Tu pati saproti, ko saki? Ja nu es sadomāju tevi pamest ar bērnu uz rokām, bet pats nozudu?

— Nu... ja tev tiešām vajag, dari tā. Tu esi brīvs, pavisam brīvs.

Drīz viņa devās prom. Vakarā vai no rīta viņš aizrakstīs, ko ir izlēmis.

Protams, nebija zvanīts, ka “Jaunajā Albionā” viņu gaida ar atplestām rokām, bet pieņemsim, ka tā ir, galu galā, Erskins bija solījis. Gordons mēģināja domāt, bet tas nebija iespējams. Apmeklētāji nāca rindām vien. Tas neizturami kaitināja — kolīdz tu apsēdies, tā atkal jālec kājās, jo kārtējiem mazprātiņiem par visām varēm vajag detektīvus, “erotiku” un “kaut ko par mīlestību”. Ap sešiem Gordons neizturēja, nodzēsa gaismu, izgāja ārā un aizslēdza durvis. Viņam vajadzēja pabūt vienam. Bibliotēkas darba laiks beidzās tikai pēc divām stundām. Dievs vien zina, ko teiks Cīzmens, iespējams, uz vietas atlaidīs. Lai, kas par to!

Gordons nogriezās uz rietumiem. Laiks bija apmācies, bet diezgan silts. Zļurga zem kājām, balta laternu gaisma, ielu tirgotāju bļaustīšanās. Vajadzēja tikt skaidrībā, un ejot ir vieglāk domāt. Bet cik grūti, ak Kungs, cik grūti! Atgriezties “Jaunajā Albionā” vai pamest Rozmariju ķezā — viens no diviem. Nebija vērts cerēt, piemēram, ka viņš varētu atrast kādu citu “labu” darbu, nenonākt tik lielās pretrunās ar savu sirdsapziņu. Apskrctuši trīsdesmitgadnieki nekur nav vajadzīgi. “Jaunā Albionā” ir vienīgā iespēja, kas viņam jebkad bijusi un būs.

Viņš apstājās uz stūra pirms Vestminsteras tilta. Pāri ielai laternu gaismā mironīgi blāvi vīdēja vairāki reklāmas plakāti. Viens, vismaz desmit pēdu augsts briesmonis, slavināja ātro buljonu. Ražotāji bija mainījuši kursu un atteikušies no Rolanda Buttas. Tagad pretīgo dzcrckli reklamēja dzejā — Buljona Balādēs, ne vairāk, ne mazāk. Pie brokastgalda, šķiņķīgi sārtos viepļus smaidā atiezusi, sēdēja vesela jcstru neradījumu ģimene; apakšā trekniem burtiem četrrinde:

Kāpēc staigāt bālam, vājam ?

Pārgurumā rokas trīc?

Bulekss karsts, kad pārnāc mājās —

Spēcinoši veselīgs!

Gordons neatņemdamies skatījās uz šīm šausmām. Sūktin uzsūca šī penterējuma neticamo stulbību. Debess augstā, kādi murgi! “Spēcinoši veselīgs!” Vai iespējams kaut kas vēl kuslāks un trulāks? Visvairāk satrieca tas, cik fantastiski slikti bija šie saukļi — pliekana, samākslota ņuņņā-šanās. Tik brēcoši nctalantīgi, ka gandrīz žēl sametās, — ja nebūtu jādomā par to, ka ar šo cūcību ir piegānīta visa Londona, visā Anglijā ļaudīm tiek pūdēti prāti. Viņš pārlaida skatienu dieva pamestajai ielai. Jā, drīz būs karš. Redzot šīs buljona reklāmas, par to nav ne mazāko šaubu. Elektriskie urbji mūsu ielās ir ložmetēju kārtu priekšvēstneši. Kuru katru brīdi parādīsies lidmašīnas. Bzzzz — ba-bah! Pāris tonnas trotila, un mūsu civilizācija aizripo ellē ratā; tur tai īstā vieta.

Gordons šķērsoja ielu un gāja tālāk aptuveni dienvidu virzienā. Viņš tikko bija pamanījis kaut ko jocīgu: vairs negribējās, lai sākas karš. Pirmo reizi daudzu mēnešu — varbūt pat gadu — laikā viņš bija par to domājis bez ilgošanās.

Ja viņš atgriezīsies “Jaunajā Albionā”, tad nepaies ne mēnesis, un viņš pats jau perēs Buljona Balādes. Darīt kaut ko tādul Jebkura “laba” darbavieta jau bija murgs, bet pielikt savu roku pie kaut kā tāda\ Augstais Dievs! Nē, tur līst nedrīkst. Viņš taču ir vīrietis, viņš spēs palikt nelokāms. Bet Rozmarija? Kas notiks ar viņu dzimtajā pilsētā, tēva pajumtē ar bērnu un bez naudas, kad visi viņas baigie radiņi pilnā kaklā kladzinās, kā mūsu Rozmarija izgājusi pie kaut kāda necilvēka un plukatas, kas nespēj nodrošināt savu sievu. Viss bars metīsies viņu zāģēt. Un arī par bērnu jādomā. Cik slīpēts ir šis naudas dievs! Ja viņš savās lamatās izliktu tikai jahtas un sacīkšu zirgus, staigules un šampanieti, cik viegli būtu izsprukt sveikā! Bet viņš pielavās tev caur sirdsapziņu, un tad tu esi nolikts uz lāpstiņām.

Prātā visu laiku džinkstēja Buljona Balāde. Jāpaliek nelokāmam. Viņš pieteicis naudai karu — nedrīkst atkāpties! Līdz šim taču viņam tas vairāk vai mazāk ir izdevies. Prātā aizzibēja nodzīvotie gadi. Nav jēgas sev melot. Tā bija nejēdzīga dzīve — vientuļa, nožēlojama, tukša. Jau trīsdesmit, un sasniegts nav nekas, tikai galējs trūkums. Bet viņš pats bija to izvēlējies, viņš to vēlējās— joprojām. Viņš vēlējās slīgt arvien zemāk, zampā, kur naudai nav varas. Šī bērna padarīšana bija visu sagandējusi. Vispār jau šīs sprukas bija ārkārtīgi banālas. Indivīdu netikumi un sabiedrības labums — dilemma, veca kā pati pasaule.

Pacēlis galvu, Gordons ieraudzīja, ka iet garām tautas bibliotēkai. Tas bērns, prātā iešāvās doma. Ko tas vispār nozīmē, gaidīt bērnu? Kas šobrīd notiek Rozmarijas vēderā? Par grūtniecību viņam bija gaužām aptuvens un vispārīgs priekšstats. Šeit noteikti ir grāmatas, no kurām varētu uzzināt vairāk. Viņš gāja iekšā. Abonementa nodaļa — pa kreisi. Uzziņu literatūru prasīt tur.

Aiz izsniegšanas letes sēdēja universitātes beidzēja — jauna, bezkrāsaina, briļļaina un ārkārtīgi nelaipna. Viņai bija stingra un nesatricināma pārliecība, ka visi — it sevišķi visi vīriešu dzimuma apmeklētāji — par uzziņu literatūru interesējas tikai tāpēc, ka meklē pornogrāfiju. Jums tuvojoties, nozibēja pensnejs, un bibliotekāre ar caururbjošu skatienu darīja zināmu, ka jūsu neķītrie nodomi viņai nav noslēpums. Grozies, kā gribi, visa uzziņu literatūra ir pornogrāfiska, izņēmums ir varbūt vienīgi Vitakera “Almanahs”. Pat Oksfordas vārdnīcu var izmantot nekrietniem nolūkiem, uzšķirot tādus vārdus kā-------un----.

Gordons uzreiz saprata, kādu ļaužu ir šī jaunkundze, taču bija pārāk aizņemts ar savām domām, lai raizētos vēl arī par to.

— Vai jums ir kaut kas par ginekoloģiju? — viņš jautāja.

— Par ko? — nepārprotamā triumfā nozibēja pensneja stikli. Nūja! Kārtējam tēviņam sakārojies neķītrību!

— Labi, kaut kas par dzemdniecību? Par to, kā dzimst bērni, un tamlīdzīgi?

— Tāda veida grāmatas izsniedzam tikai speciālistiem, — jaunkundze ledaini atcirta.

— Lūdzu piedošanu — man tiešām ir nopietns iemesls interesēties par šo tēmu.

— Vai jūs studējat medicīnu?

— Nē.

— Tādā gadījumā es ne mazākajā mērā nesaprotu, kāpēc jums vajadzīga literatūra par dzemdniecību.

“Sasodītā kaza!” Gordons nodomāja. Citkārt viņš pēc tādas saņemšanas būtu nobijies, turpretim šodien tā vienīgi kaitināja.

— Ja jums tik ļoti vajag zināt, mana sieva gaida bērnu. Neviens no mums abiem šo jomu nepārzina. Esmu atnācis, lai palasītu kaut ko noderīgu.

Jaunkundze viņam nenoticēja. Tik noplucis un apbružāts subjekts nevar būt jaunlaulāts vīrs, tas ir skaidrs kā diena. Tomēr viņas pienākums bija izsniegt grāmatas, un patiesībā viņa reti padzina lasītājus, ja nu vienīgi bērneļiem neko nedeva. Beigu beigās, sapratis, kāds neķītrs kverplis viņš ir, katrs savu grāmatu dabūja. Apdvesusi Gordonu ar aukstumu, viņa pieveda to pie galdiņa lasītavas vidū un izsniedza divas pamatīgas grāmatas brūnos vākos. Arī atstājusi viņu tur sēžam, bibliotēkas vagare visu laiku paturēja Gordonu acīs. Viņš juta, kā pensnejs iztālēm urbjas viņa skaustā, pēc stājas un uzvedības mēģinot izšķirt, vai viņš tiešām lasa vai arī tikai izknābā neķītrākus kumosiņus.

Gordons atvēra vienu no grāmatām un nenoteikti pašķīra pāris lapas. Bezgalīgs līdzenums sīkā drukā, pilns ar latīņu vārdiem. Tā nekas neiznāks. Vajadzīgs kaut kas vienkāršāks, jo vairāk attēlu, jo labāk. Pag, cik ilgs laiks jau pagājis? Nedēļas sešas, varbūt deviņas. Ahā! Šis būs īstais.

Viņš bija uzdūries gravīrai, kurā bija attēlots deviņas nedēļas vecs auglis. Sasodīts, kas varēja zināt, ka tas izskatās šādi? Kroplīga, pundurim līdzīga radība, tāda kā neveikla karikatūra par cilvēcisku būtni. Milzīgs, velvēts pauris, kas bija tikpat liels kā viss pārējais ķermenis. Nedabiski lielās galvas vidū — sīciņš knibulis: auss. Radība bija uzzīmēta profilā, tās svalbanā rociņa bija saliekta, plauksta — neattīstīta kā roņa plezna — aizlikta priekšā sejai (un labi vien bija). Apakšā bija tievas kājiņas, savilktas kā pērtiķim, papēži uz āru. Dīvaini, briesmonītis izskatījās ļoti cilvēcisks. Gordons nebija domājis, ka embriji tik ātri sāk atgādināt cilvēkus. Viņš bija iztēlojies kaut ko daudz rudimentārāku — tādu kā burbuli ar

kodolu, kaut ko līdzīgu vardes ikru bumbiņai. Katrā ziņā tas laikam vēl ir ļoti mazs. Viņš paskatījās uz cipariem apakšā. Augums — 30 milimetri. Apmēram tik liels kā prāva ērkšķoga.

Hm, varbūt laiks tomēr nav tik ilgs. Viņš pašķīra pāris lappuses atpakaļ un atrada sešas nedēļas veca embrija attēlu. Tas gan bija diezgan šausmīgs — pat skatīties uz tādu negribējās. Savādi — gan mūsu sākums, gan gals ir tik ķēmīgi: vēl nedzimis bērns ir tikpat neglīts kā mironis. Šis netāips izskatījās tā, it kā jau būtu miris. Milzīgā galva, pārāk smaga, lai to varētu noturēt, nokarājās taisnā leņķī no tās vietas, kur vajadzētu būt kaklam. Nekā tāda, ko varētu nosaukt par seju, tikai viena kroka — acs, vai varbūt mute? Šis te nemaz nelīdzinājās cilvēkam, drīzāk jau beigtam kucēnam: strupās roķeles bija ļoti suniskas, plaukstu vietā ķepu strupuļi. 15,5 milimetrus garš — ne lielāks par riekstu.

Gordons ilgi pētīja abas gravīras. Šo radību neglītums tās it kā padarīja ticamākas un reizē aizkustinošākas. Viņa bērns bija kļuvis par reālu būtni tai brīdī, kad Rozmarija pieminēja abortu, taču tā bija realitāte bez apveida — kāds notikums tumsā, svarīgs tikai pēc tam. Bet te kaut kas auga un veidojās. Te bija nabaga ķēmeklītis, ne lielāks par ērkšķogu — un to, pats nepamanīdams, bija radījis viņš. No viņa bija atkarīga arī tā nākotne, tā eksistences turpinājums. Turklāt tā bija maza kripatiņa viņa paša, patiesībā tas bija viņš pats. Kuram pietiktu dūšas izlocīties, neuzņemties šo atbildību?

Bet otra iespēja? Gordons piecēlās, atdeva grāmatas nelaipnajai jaunkundzei un izgāja pa durvīm, bet tad, klausīdams spējai dziņai, pagriezās atpakaļ un iegāja lielajā lasītavā, kurā atradās žurnāli. Pie galdiem, kā allaž, snauduļoja skrandaiņi. Viens galds bija atvēlēts sieviešu žurnāliem. Gordons paņēma pirmo, kas pagadījās, un apsēdās maliņā.

Žurnāls izrādījās amerikāņu, par māju un dārzu, un sastāvēja galvenokārt no reklāmām, starp kurām bikli vīdēja ari daži rakstiņi. Toties kādas bija reklāmas! Viņš ātri pāršķirstīja spīdīgās lappuses. Veļa, rotaslietas, krāšli, kažoki, zīda zeķes ņirbēja gar acīm kā ainiņas bērnu kaleidoskopā. Lappusi pēc lappuses, reklāmu pēc reklāmas. Lūpukrāsas, biksītes, konservi, patentēti dziedēkļi, novājēšanas pilulas, sejas krēmi. Naudas pasaule šķērsgriezumā. Kā uz delnas redzama visa tumsonība, alkatība, vulgaritāte, snobisms, maucība un slimības.

Un tādā pasaulē viņu atkal grib ietrenkt! Tāds bija rūpals, kurā viņam bija izredzes Izsisties Ļaudīs! Viņš sāka šķirt lappuses lēnāk. Tā, tā. Burvīga — kamēr nesmaida. Viens pūtiens — un vakariņas gatavas. Un tu pieļauj, ka tulznas traucē tavai personībai? Mani “Maigā Miega Matrači” atkal ir pūkaini kā firziķi! Tikai dziļi mitrinošs sejas krēms kops tavu ādu zem netīrās virspuses. Viņas nelaime ir sārta zobu suka. Kā vienā mirklī sasārmot kuņģi? Klijas tavu bērnu veselībai. Vēlies nebūt viena no daudziem? Pasaulslavenā Kultūrvārdnīca. Viņš bija vienkāršs bundzinieks, bet citēja Danti!

Ak Kungs, kāda riebeklība!

Jā, protams, tas bija amerikāņu žurnāls. Amerikāņi vienmēr ir pirmrindnieki visās drausmās, vienalga, vai tas būtu saldējums ar gāzēto ūdeni, šantāža vai teozoftja. Gordons vēlreiz piegāja pie sieviešu galda un paņēma citu žurnālu, šoreiz — angļu. Varbūt angļu izdevumā reklāmas nebūs tik briesmīgas — ne tik truli uzbrūkošas?

Šķiram vaļā. Tā, tā. Nebūs britam jūgā plecus liekt!

Tā, tā. Gincss tavai labsajūtai. Viņa sacīja: “Vai, paldies, ka atvedi!” — bet domāja: “Nabadziņš, kāpēc neviens viņam nav pateicis?” Kā trīsdesmit divus gadus veca sieviete atvīla līgavaini divdesmitgadīgai meitenei. Nakts. Bads. “Zīda Slīdīgums” — sevišķi mīksti vannas dvieļi. Viņa karjeru bojā nepatīkami smakojoša mute. Iekaisušas smaganas? Pikai ne man! Klīsti viens pats? Tiec vaļā no blaugznām! Bērni no ritina prasa savas pārsliņas. Mana sejas āda atkal ir maiga kā skolas gados. Ar Iesal-vitu Jums būs možums visas dienas garumā!

Sapīties ar kaut ko tādu! Piedalīties, būt vienam no zobratiem! Ak Kungs, ak Kungs, ak Kungs!

Viņš gāja ārā. Murgainākais bija tas, ka viņš jau zināja, ko darīs. Viņš bija izlēmis, un izlēmis jau sen. Šiem sarežģījumiem bija nācis līdzi arī risinājums; visa viņa vilcināšanās bija tikai acu aizmālēšana. Gordonam bija sajūta, it kā viņu dzīšus dzītu kāds spēks no ārienes. Netālu bija telefona būdiņa. Rozmarijas kopmītnes bija pieslēgtas telefona līnijai...

viņai jau vajadzētu būt mājās. Viņš iegāja būdiņā, taustīdams kabatu. Jā, tieši divi pensi. Viņš sāka griezt ripu.

— Hallo, runājiet! — atsaucās klīrīga, nīdīga sievietes balss.

Gordons nospieda runāšanas pogu. Kauliņi mesti.

— Vai mis Vaterlova mājās?

— Kas viņai zvana?

— Pasakiet — misters Komstoks. Viņa zinās. Vai viņa ir mājās?

— Apskatīšos. Uzgaidiet, lūdzu.

Pauze.

— Hallo! Gordon, tas esi tu?

— Hallo! Hallo! Tā esi tu, Rozmarij? Es tikai gribēju tev pateikt. Es visu pārdomāju — un izlēmu.

— Ai... — Vēl viena pauze. Tad Rozmarija mazliet trīcošā balsī jautāja: — Nu, un ko tu izlēmi?

— Viss kārtībā. Eju uz turieni strādāt — tas ir, ja mani pieņems.

— Ak, Gordon! Kā es priecājos! Tu uz mani nedusmojies? Nedomā, ka es tevi esmu piespiedusi?

— Nē, nē, viss ir labi. Neko citu te nevar iesākt. Es visu izdomāju. Rīt pie viņiem aiziešu un pieteikšos.

— Es tā priecājos!

— Protams, jācer, ka mani pieņems. Bet gan jau, vecais Erskins taču solīja.

— Noteikti pieņems. Bet, Gordon, paklausies... Tu taču apģērbsies pieklājīgi, ja? Tas ir svarīgi.

— Es zinu. Izpirkšu savu labo uzvalku. Aizņemšos pāris šiliņus no Rāvelstona.

— Nevajag aizņemties no Rāvelstona, es pati tev aizdošu. Man ir atliktas četras mārciņas. Es izskriešu ārā un aizsūtīšu tev pa telegrāfu, kamēr vēl ir vaļā. Tev noteikti derētu arī jaunas kurpes un kaklasaite. Ā, un vēl kas, Gordon!

— Kas?

— Kad tu ej pie viņiem, uzliec cepuri, labi? Bez cepures neizskatīsies lāgā.

— Cepuri! Sasodīts! Divus gadus esmu izticis bez visādām cepurēm. Tiešām vajag?

— Nu — tā ir solīdāk, vai tad ne?

— Labi, labi. Varu pat katliņu, ja tu tā gribi.

— Nē, nē, pietiks ar parastu mīkstu cepuri. Bet apgriez matus, esi labs zēns!

— Kā tad, neuztraucies. Būšu bezgala solīds un elegants. Uzcītīgs un uzticams.

— Paldies tev, mans mīlulīt! Man tagad jāskrien uz pastu nosūtīt tev to naudu! Ar labu nakti! Lai tev veicas!

— Ar labu nakti.

Gordons izgāja no būdiņas. Tā, atpakaļceļa vairs nav. Tilti sadedzināti, viss, punkts.

Viņš metās prom pa ielu. Ko viņš bija pastrādājis? Pacēlis ķepiņas! Lauzis visus savus zvērestus! Ilgais un vientuļais karš bija beidzies ar necienīgu sakāvi. Jums būs to priekšādu pie jūsām miesām apgraizīt, saka tas Kungs. Pazudušais dēls atgriežas pie pārējām avīm. Kas notiek, vai viņš skrien? Kaut kāda savāda sajūta, gluži fiziska sajūta, sirdī, rokās, kājās, visā ķermenī. Kas tas ir? Kauns, pazemojums, izmisums? Dusmas par to, ka viņu atkal aizsniegušas naudas garās ķetnas? Apnikums, paredzot stindzinošo nākotni? Viņš mēģināja notvert šo sajūtu, atrada, iztaustīja... Tas bija atvieglojums.

Jā, ne vairāk, ne mazāk. Tagad, kad bija pateikts galīgais vārds, viņu pārņēmis liels atvieglojums: būs reiz gals netīrībai, aukstumam, izsalkumam un vientulībai, viņš atkal dzīvos normālu, cilvēka cienīgu dzīvi. Visas svinīgās saistības likās vien nejēdzīgas važas, un beidzot viņš tās bija nokratījis. Vēl vairāk — Gordons apjauta, ka šai brīdī viņš pilda sava likteņa lēmumu. Kaut kādā apziņas nostūrī viņš visu laiku bija zinājis, ka tā notiks. Atmiņā atausa diena, kad viņš bija aizgājis no “Jaunās Al-bionas”, lādzīgais misters Erskins, kurš ar līdzjūtīgu izteiksmi brangajā, sarkanajā sejā aicina viņu untuma pēc nebēgt prom no “laba” darba. Cik spīvi viņš toreiz bija zvērējis, ka “labā” vietā viņu vairs nemūžam neiemānīs! Tomēr jau toreiz bija skaidrs, ka viņam lemts atgriezties, un ari viņš pats to zināja. Rozmarija un bērns nebija vienīgais iemesls, l'as bija iegansts, dzinulis, kas paskubināja notikumus, taču ari tāpat iznākums nebūtu citāds; ja nevajadzētu domāt par mazuli, atrastos kāds cits nepārvarams apstāklis. Jo tieši to viņš slepenībā, sirds dziļumos, vēlējās.

Galu galā viņš vēl bija jauns un zaļoksns, bet šī nīkuļošana trūkumā, kuru viņš pats bija sev piespriedis, bija nežēlīgi izgrūdusi viņu no dzīves straumes. Kādi bija divi pēdējie baigie gadi? Viņš bija zaimojis naudu, dumpojies pret tās varu, mēģinājis kļūt par eremītu un dzīvot ārpus naudas pasaules — bet pretī bija saņēmis ne tikai galēju trūkumu, bet ari drausmīgu tukšumu un pilnīgas bezjēdzības izjūtu. Atsakoties no naudas, tu atsakies ari no dzīves. Neesi visai taisns un neturies pats par sevišķi gudru; kāpēc gribi tu bojā iet? Šodien viņš atgriežas naudas pasaulē; ja ne šodien, tad rīt. Rīt viņš dosies uz “Jauno Albionu”, tērpies savā labākajā uzvalkā un mētelī (neaizmirst izpirkt arī mēteli!), ar nevainojamu rensteļu rāpuļa platmali galvā, gludi skūts un apcirpies. Kā no jauna piedzimis. Rītdienas smalkajā kantora kundziņā neviens vairs nepazīs šodienas noplukušo poētu. Pieņems bez vārda runas, kā nu ne, bez viņa dotībām tur nav aršana. Viņš strādās kā zvērs, pārdos dvēseli un noturēsies šajā darbā.

Bet kas būs tālāk? Varbūt izrādīsies, ka šie divi gadi viegli izdzisīs no atmiņas. Nieks vien, aizķeršanās, neliels līkums gludajā karjerā. Tagad, kad pirmais solis ir sperts, viņš itin drīz kļūs cinisks un, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, darīs savu darāmo. Aizmirsīs savu smalkmanīgo šermināšanos, pārstās zvērot naidā pret naudas tirāniju — to vairs nemanīs, — pārstās spļaudīties par Bulcksa un Brokastu Pārslu reklāmām. Pārdos savu dvēseli tik patiesi, ka pat aizmirsīs, ka viņam tāda bijusi. Apprecēsies, iekārtos savu dzīvi, nostāsies uz kājām, stums ratiņus, nopirks mājiņu, radioaparātu un aspidistru. Būs paklausīgs pilsonītis starp citiem tādiem pašiem, ciešā kopībā, rokturi ieķēries, no rīta līgos uz darbu un vakarā mājup. Kas zina, varbūt tā ari labāk.

Viņa solis kļuva mazliet rāmāks. Trīsdesmit, un jau sirmums matos — bet dīvaini: viņam likās, ka viņš tikai tagad kļūst pieaudzis. Gordons aptvēra, ka viņa dzīves ceļš ir tieši tāds pats kā visiem. Kurš gan nav sacēlies pret naudas tirāniju — bet visi agri vai vēlu noliek ieročus. Viņa dumpis bija mazliet ilgāks nekā citiem, tik vien. Turklāt tas bija tik sasodīti neveiksmīgs! Varbūt arī visi mūki vientuļnieki savās zemajās cellēs slepeni ilgojas atgriezties pie cilvēkiem. Atrastos labi ja divi trīs, kuri to nevēlētos. Kāds asprātis ir teicis, ka mūsdienu pasaulē var dzīvot vai nu svētie, vai nelieši. Viņš, Gordons, nav svētais. Tad labāk godīgi piebiedroties neliešiem, būt tādam kā vairums. Tās bija viņa slepenās ilgas, un tagad, atzinis savas alkas un padevies, viņš var iet tālāk ar mieru.

Brūvera sēta bija kaut kur tepat netālu. Viņš sāka skatīties uz mājām, kurām gāja garām. So ielu viņš nepazina. Veci nami, tumši un drūmi, sadalīti īres dzīvokļos un istabās. Žogi, nokvēpuši ķieģeli, balsināti lieveņi, padzeltējuši mežģīņu aizkari. Pusē logu — plāksnītes “izīrē”, gandrīz visos — aspidistras. Viena no daudzajām ielām, kur mitinās vidusšķiras zemākā slāņa pārstāvji. Tomēr, visā visumā, varbūt arī nevajadzētu šo ielu sabumbot uz velna paraušanu.

Kādi cilvēki dzīvo šajās mājās? Droši vien nenozīmīgi klerki, pārdevēji, komivojažieri, apdrošināšanas aģenti, tramvaju konduktori. Vai viņi zina, ka ir tikai marionetes, kas danco naudas raustītās aukliņās? Kur nu. Un, ja arī zinātu, vai tas viņus uztrauktu? Pārāk aizņemti ar dzimšanu, precēšanos, vaislošanos, darbu, nāvi. Varbūt nav nemaz tik slikti, ja izdodas būt vienam no viņiem, saplūst ar pūli. Mūsu civilizācijas pamats ir alkatība un bailes, bet vienkāršo cilvēku dzīvēs alkatība un bailes noslēpumaini pārvēršas un kļūst par kaut ko cildenāku. Mazie cilvēki tur iekšā, aiz saviem mežģīņu aizkariem, ar saviem bērniem un mēbelītēm, un aspidistrām — jā, viņi ievēro naudas likumus, taču kaut kā pamanās nezaudēt kaunu un sirdsapziņu. Kad dzīvo viņi, naudas kodekss nav tikai cinisks un lopisks.Viņiem ir savi principi, savi nepārkāpjami likumi. Viņi ir cienījami un neļauj nokalst aspidistrai. Turklāt viņos ir dzīves spēks. Viņi ir iesieti lielajā dzīvības tīstoklī. Viņi dara to, kas nav pa spēkam ne svētajiem, ne pestīšanas tīkotājiem, — viņi dzemdina bērnus.

Bet šī aspidistra taču ir dzīvības koks, viņš pēkšņi nodomāja.

Kaut kas smags un neērts vilka lejup kabatu. “Londonas baudu” manuskripts. Gordons to izvilka un apstājās pie laternas. Vesels vīstoklis aprakstītu lapu, kas izskatījās kā visi papīri, kas ilgi vazāti apkārt kabatā, — netīras un stūros apņurcītas. Nepilni četri simti rindu. Vienīgais viņa trimdas rezultāts, divus gadus nēsāts un neiznēsāts auglis. Nu ko, tam ir pielikts punkts. Dzeja! Ak tu mūžs, dzejai 1935. gadā!

Ko lai ar šo vīkšķi iesāk? Vislabāk būtu iemest podā un aizskalot kanalizācijā. Taču mājas vēl bija tālu, un lieka pensa arī nebija. Viņš ieraudzīja notekas vāka režģi. Tuvākās mājas logā starp dzelteniem mežģīņu aizkariem lūsinājās aspidistra, šoreiz strīpainām lapām.

Gordons atritināja manuskriptu. Starp juceklīgajiem ķēpājumiem acīs iekrita interesanta rinda. Sirds sažņaudzās nožēlā. Patiesībā vietām nemaz nebija tik slikti! Ja viņš būtu to pabeidzis! Nudien žēl mest prom, tik daudz darba ieguldīts. Varbūt tomēr neizmest? Paglabāt un brīvajos brīžos paklusām pabeigt? Tur vēl kaut kas var iznākt.

Nu, nē! Nekādas viltības. Ja reiz nolikt ieročus, tad nolikt.

Viņš pārlocīja lapas uz pusēm un izstūma cauri režģotajam vākam. Plunkš — manuskripts iekrita ūdenī.

Vicisti, о aspidistra!

XII

Rāvelstons gribēja atvadīties uzreiz pēc iznākšanas no reģistrācijas kantora, bet viņi par to pat dzirdēt negribēja un aizvilka viņu līdzi ieturēt lenču. Ne jau uz “Modiljāni”, protams. Viņi devās uz vienu no omulīgajiem Soho restorāniņiem, kur par puskronu var dabūt lielisku lenču ar četriem ēdieniem. Pasūtīta tika maize ar ķiplokdesu, cepta plekste, entre-cotte aux pommes frites un diezgan ūdeņains karameļu pudiņš; klāt — Medoc Supericur, trīs šiliņi un seši pensi par pudeli.

Laulībās piedalījās tikai Rāvelstons. Otrs liecinieks bija turpat pie kantora durvīm savākts lēnīgs, bezzobains vīriņš, kas tā nopelnīja savu puskronu. Džūlijai nebija izdevies tikt prom no tējnīcas, ari paši Gordons un llozmarija bija izprasījuši brīvdienu tikai ar ļoti savlaicīgi un rūpīgi izdomātu ieganstu palīdzību. To, ka viņi precas, zināja vienīgi Rāvelstons un Džūlija. Rozmarija grasījās vēl pāris mēnešus turpināt strādāt. To, ka precēsies, viņa pagaidām turēja noslēpumā, galvenokārt savu neskaitāmo brāļu un māsu dēļ — nevienam no viņiem kāzu dāvanas nebija pa kabatai. Ja teikšana būtu Gordonam, viss būtu noticis tradicionālāk. Viņš pat bija izteicis vēlēšanos laulāties baznīcā, taču Rozmarija šai ziņā bija nelokāma.

Jau divus mēnešus Gordons strādāja “Jaunajā Albionā”. Saņēma viņš četras mārciņas un desmit šiliņus. Kad Rozmarija aizies no darba, nāksies savilkt jostu, taču nākamajā gadā varēja cerēt uz algas pielikumu. Ari Rozmarijas vecāki, protams, atmetīs kādu nieku gaidāmajam mazbērniņam. Misters Klū pirms gada bija atstājis “Jauno Albionu”, un viņa

vietu bija ieņēmis misters Vorners, kanādietis ar piecu gadu darba pieredzi kādā Ņujorkas reklāmas aģentūrā. Jaunais priekšnieks bija no zibeņzeļļu sugas, taču citādi idn patīkams. Šobrīd viņiem abiem ar Gor-donu bija darba pilnas rokas. “Sābas ķēniņienes tualetes piederumi” grasījās izvērst visā valstī grandiozu kampaņu, reklamējot jauno dezodorantu “Aprīļa rasa”. Tic bija nolēmuši, ka nepatīkams ķermeņa aromāts un smakojoša mute vairāk vai mazāk ir pagātnes paliekas, un ilgi lauzījuši galvas, ar ko vēl varētu iebiedēt cilvēci. Tad kāda lāga dvēsele bija ieminējusies: — Bet smirdīgas kājas? — Pilnīgi neskarta teritorija, un gluži neiedomājamas perspektīvas! “Sābas ķēniņiene” nodeva šo ideju “Jaunās Albionas” rokās. Radiet mums patiešām izteiksmīgu saukli, kaut ko līdzīgu “Nakts. Bads.” — tādu saukli, kas ietriektos patērētāju apziņā kā saindēta bulta. Trīs dienas misters Vorners domāja, un tad cēla priekšā neaizmirstamo “PP”. Proti, Pēdu Perspirācija. Lūk, tā bija ģēnija atklāsme. Vienkārši un satriecoši. Vienu reizi uzzinot, ko šie burti nozīmē, uz tiem vairs nevarēja skatīties bez vainīgām tirpām. Gordons bija ieskatījies vārdnīcā un atklājis, ka vārda “perspirācija” nemaz nav, bet Vorners attrauca — Kāda starpība, ir vai nav! Tik un tā visi pārbīsies līdz baltām pelītēm. “Sābas ķēniņiene”, protams, bija stāvā sajūsmā.

Kampaņā tika ieguldīts viss, ko izdevās sakasīt, līdz pēdējam pensam. Uz katra afišu dēla Britu salās milzīgi, apsūdzoši plakāti blietēja patērētājiem prātos “PP”. Visi plakāti bija pilnīgi identiski. Bez liekiem vārdiem, viens draudīgs jautājums:

“PP”

un

TU?

Nekā vairāk — ne attēlu, ne paskaidrojumu. Klāstīt, kas tas par “PP”, vairs nebija vajadzības: visi Anglijas iedzīvotāji to jau zināja. Misters Vorners, Gordonam piepalīdzot, strādāja pie mazākām reklāmām laikrakstos un žurnālos. Priekšnieks ar drošu roku ieskicēja vispārīgo ideju, norādīja, kā reklāmai jāizskatās, un izlēma, kādi attēli būs vajadzīgi, bet Gordons rakstīja tekstus — sacerēja sirdi plosošus stāstiņus (simt vārdu katrs) par izmisušām pārziedējušām jaunavām un vientuļiem vecpuišiem, kurus bez paskaidrojuma pametušas līgavas, darbos nodzītām sievām, kuras nevar atļauties mainīt zeķes biežāk nekā reizi nedēļā un noskatās, kā viņu vīrus aizviļ “citas sievietes”. Šīs pasaciņas viņam padevās viegli un labi, daudz labāk, nekā viss cits, ko viņš savā mūžā bija darījis. Vorners sapulcēs cēla viņu vai debesīs. Par Gordona literārajām dotībām nebija ne mazāko šaubu. Viņš lietoja vārdus ar apdomu, kas iegūstams tikai ilgās un sūrās pūlēs. Iespējams, mokošos “rakstīšanas” centienos aizvadītie gadi tomēr nebija šķiesti veltīgi.

Izgājuši no restorāna, viņi atvadījās no Rāvelstona un iekāpa taksometrā. Rāvclstons par varītēm bija gribējis samaksāt par taksīti no reģistrācijas kantora, tādēļ viņi varēja arī mājup doties automobilī. Iesiluši no vīna, abi atslīga sēdeklī un pacēla sejas pret putekļaino maija sauli taksometra logā. Rozmarijas galva gulēja uz Gordona pleca, Gordona roka — viņai klēpī. Gordons spēlējās ar tieviņo laulības gredzenu Rozmarijas zeltnesī. Apzeltīts, piecarpus šiliņi, taču vienalga izskatījās pārliecinoši.

— Jāatceras rīt pirms darba noņemt, — Rozmarija apcerīgi sacīja.

— Padomā tikai, mēs tagad esam precējušies! Līdz nāve mūs šķirs. Mēs to izdarījām, vai zinies!

— Tīrās šausmas, vai ne?

— Nekas, gan jau iekārtosimies. Nopirksim mājiņu, stumsim ratiņus, ieviesīsim aspidistru.

Viņš pagrieza Rozmarijas galvu pret sevi, lai noskūpstītu. Rozmarija bija mazliet krāšļojusies, šķiet, pirmo reizi un ne sevišķi prasmīgi. Ne viena, ne otra seja pavasara saules gaismā nepauda jaunības spirgtumu. Smalkas rieviņas Rozmarijai, dziļas vagas Gordonam. Rozmarijai varētu dot kādus divdesmit astoņus gadus, Gordonam vismaz trīsdesmit piecus. Toties Rozmarija vakar bija izrāvusi trīs sirmos matus no sava ērkuļa.

— Vai tu mani mīli? — viņš jautāja.

— Neprātīgi, muļķīt.

— Es tev ticu. Vienalga — spocīgi. Man ir trīsdesmit, un apskretis...

— Nu un tad.

Viņi sāka skūpstīties, tad steigšus atrāvās viens no otra, ieraugot, ka no blakus auto uz viņiem ar baltām acīm blenž divas kaulainas kazas no vidusšķiras biezā gala.

Edžverroudas tuvumā noīrētais dzīvoklītis bija tīri jauks. Kvartāls gan bija padrūms un iela diezgan graustaina, toties netālu no centra, turklāt klusums un miers — tā bija aklā ieliņa. Pa virtuves logu (stāvs bija pats augšējais) varēja redzēt Pedingtonas stacijas jumtu. Guļamistaba, viesistaba, virtuvīte, vannas istaba (ar titānu) un labierīcības. Jau bija sapirktas visas mēbeles, lielākoties uz nomaksu. Rāvelstons uz kāzām bija uzdāvinājis pusdienu servīzi — tiešām iejūtīgi no viņa puses. Džūlijas dāvana bija diezgan šausmīgs “žurnālu galdiņš” no riekstkoka finiera ar robainu apmali. Gordons bija lūgšus lūdzies, lai viņa neko nedāvina. Nabaga Džūlija! Pēc Ziemassvētkiem viņa, kā parasti, bija pil nīgi sausā, turklāt martā bija krustmāmiņas Endželas dzimšanas diena — taču Džūlijai atstāt brāli bez kāzu dāvanas acīmredzot likās noziegums pret dabu un pasauli. Vien Dievam zināms, ar kādiem upuriem viņa bija atlicinājusi trīsdesmit šiliņus, lai nopirktu šo “žurnālu galdiņu”. Pagaidām bija daudz par maz gultasveļas un galda piederumu. Vajadzēs sapirkt pa vienam vien, kad izdosies sataupīt kādu šiliņu.

Pēdējo kāpņu laidienu viņi pievārēja skriešus, nespēdami vien sagaidīt, kad atgriezīsies savā miteklī. Tur viss bija gatavs dzīvošanai. Bezmaz mēnesi viņi pa vakariem bija stiepuši mantas un iekārtojušies. Padomā tikai, kāds piedzīvojums — pašiem savs dzīvoklis! Nevienam no abiem nekad nebija piederējusi pat gulta: viņi kopš bērnības bija mitinājušies īres istabās. Iesteigušies pa durvīm, viņi lēni apstaigāja dzīvokli, visu apskatīdami un apbrīnodami, it kā redzētu pirmo reizi. Katrai mēbelītei tika pārvarigas jūsmības izvirdums. Divguļamā gulta ar svaigiem palagiem un sārtu pēli! Kumode ar gultasveļu un dvieļiem! Saliekams galds, četri cieti krēsli, divi atzveltņi, sofa, grāmatskapis, sarkans indiešu paklājs, vara ogļu spainis, ko viņi gandrīz par baltu velti bija dabūjuši Kaledonijas tirgū! Un tas viss bija viņu pašu, viss, līdz pēdējam sīkumam — vismaz tik ilgi, kamēr netiks iekavēti maksājumi. Viņi iegāja virtuvītē. Te bija pilnīgi viss nepieciešamais. Gāzes plīts, gaļas skapis, emaljēts galds, šķīvju plaukts, pannas, katliņš, trauku restītes, slotas, trauklupatas — pat kārba ar “Katlu Spodru”, paciņa ziepju skaidu un džema burkā — mārciņa mazgājamās sodas. Viss bija gatavs lietošanai, gatavs dzīvošanai; varēja kaut uzreiz ķerties pie ēdiena gatavošanas. Viņi stāvēja pie emaljētā galdiņa, rokās saķērušies, un priecājās par skatu uz Pcdingtonas staciju.

— Ai, Gordon, cik tas ir fantastiski! Dzīvoklis, pilnīgi savs, bez nekādām okšķerīgām saimniecēm!

— Man visvairāk patīk iztēloties, kā mēs kopā ēdam brokastis. Tu sēdi man pretī un salej kafiju. Kaut kas traks! Cik gadus mēs pazīstam viens otru, bet ne reizi neesam kopā brokastojuši.

— Klausies, pagatavosim kaut ko tūlīt pat! Man briesmīgi gribas izmēģināt tos traukus!

Rozmarija uzvārīja kafiju un ienesa istabā uz sarkanas lakotas paplātes, ko viņi bija nopirkuši Sclfridža veikala atlikumu nodaļā. Gordons aizklimta līdz “žurnālu galdiņam”, kas stāvēja pie loga. Drūmā iela tālu lejā peldējās saules gaismā, it kā pielijuši pilna ar caurspīdīgi zeltainu jūru. Viņš nolika savu tasi uz “žurnālu galdiņa”.

— Te mums stāvēs aspidistra, — viņš sacīja.

— KasP

— Aspidistra.

Rozmarija sāka smieties. Redzēdams, ka viņa vārdi netiek uztverti nopietni, Gordons turpināja: — Ka tikai neaizmirstos iziet ārā un pasūtīt, kamēr puķu veikali vēl vaļā.

— Gordon! Ko tu runā! Nevar būt, ka tu tiešām gribi iegādāties aspidistru?

— Gribu gan. Un mēs viņu kopsim un lolosim. Runā, ka putekļus no lapām vislabāk tīrīt ar vecu zobu suku.

Rozmarija pienāca viņam klāt un ieknieba rokā.

— Tu taču tikai muļķojies, pareizi?

— Nē, kāpēc?

— Aspidistra! Kā var ienākt prātā nolikt mūsu mājās to baigo salātu! Un kur vispār tu grasies to turēt? Likt šajā istabā es neļaušu, un guļamistabā — tas būtu vēl drausmīgāk. Guļamistaba ar aspidistru, prātiņ, nāc mājās!

Nē, guļamistabā ne. Aspidistras vieta ir šeit. Pie viesistabas loga, lai kaimiņi no pretējās mājas redz.

— Gordon, tu tomēr muļķojies — nevar būt, ka tu runā pilnā nopietnībā!

— Un kā vēl. Mums vajag aspidistru, es tev saku.

— Bet kāpēc?

— Tā pieklājas. Aspidistra ir pirmais, ko cilvēki nopērk, kad ir apprecējušies. Patiesībā tā ir bezmaz daļa no kāzu ceremonijas.

— Beidz ākstīties! Es negribu šeit redzēt to nejauceni. Ja tik briesmīgi vajag, nopērc ģerāniju. Bet nekādas aspidistras.

— Ģerānija neder. Ir vajadzīga aspidistra.

— Nē, šajā mājā nekā tāda nebūs. Punkts un āmen.

— Būs gan. Vai tu tikko nesolījies būt paklausīga sieva?

— Nekā. Mēs nestāvējām pie altāra.

— Ak, zini, tā vienalga ir laulību galvenā doma. “Mīlēt, godāt un paklausīt”.

— Nē, tā nav. Un nekādas aspidistras mūsu mājās nebūs.

— Būs gan.

— Nebūs, Gordon!

— Būs!

— Nebūs!

— Būs!

— Nebūsi

Viņa neko nesaprata. Viņai likās, ka Gordons tiepjas tiepšanās pēc. Viņi iekaisa un, kā jau ieraduši, sāka neganti strīdēties. Pirmais laulāto strīds. Pēc pusstundas viņi devās uz puķu veikalu pasūtīt aspidistru.

Taču pirmā kāpņu laidiena vidū Rozmarija pēkšņi apstājās un cieši pieķērās pie margām. Mute palika vaļā; mirkli viņa izskatījās ļoti dīvaina. Piespieda roku pie vēdera.

— Gordon!

— Kas ir?

— Kustas!

— Kas kustas?

— Bērns! Es jutu, kā tas sakustas.

— No tiesas?

Gordonam pakrūtē kaut kas ērmoti noraustījās, uznāca tādi kā savādi, silti krampji. īsu brīdi bija sajūta, ka viņš ir iegājis Rozmarijā, bet iegājis neiedomājami viegliņām. Viņš bija apstājies pāris pakāpienus zemāk. Nokritis ceļos, viņš piespieda ausi Rozmarijai pie vēdera un klausījās.

— Es neko nedzirdu, — viņš pēdīgi sacīja.

— Protams, ka nedzirdi, muļķīt! Vēl daudz par agru.

— Bet vēlāk taču varēs dzirdēt, ja?

— Laikam. Tu dzirdēsi, kad būs septiņi mēneši, es jūtu, kad ir četri. Cik nu atceros.

— Bet tiešām pakustējās? Tu skaidri zini? Tā bija viņa kustība?

— Jā, noteikti.

Viņš vēl labu brīdi palika, ceļos nometies, piespiedis galvu pie viņas mīkstā vēdera. Rozmarija satvēra viņa pakausi un piespieda vēl ciešāk. Gordons nedzirdēja neko, tikai asiņu dunu paša ausīs. Bet Rozmarija nevarēja kļūdīties. Mazā radība tur, iekšā, drošajā, siltajā tumsā, bija dzīva un kustējās.

Nu ko, beidzot kaut kas atkal notika Komstoku ģimenē.

BEIGAS

Piezīmes par tekstu

Romānu “Tai plīvo aspidistra” 1936. gada 20. aprīlī klajā laida Golanca izdevniecība. Nodrukāja trīstūkstoš eksemplāru, no kuriem 2194 tika pārdoti; gandrīz visi atlikušie gāja bojā uzlidojuma laikā. Orvela dzīves laikā romāns vairs netika izdots un iznāca tikai 1954. gadā Seeker & Warburg grāmatu sērijā un 1955. gada decembri Amerikā, Harcourt Brace & Company apgādā. Lai gan ir bijis tikai viens vērā ņemams izdevums, kuram turklāt Orvcls pats labojis korektūras, sagatavot publicēšanai tekstu, kas atbilstu Orvela oriģināltekstam, ir grūti un zināmā mērā pat neiespējami.

Romānu “Lai plīvo aspidistra” Orvcls pabeidza rakstīt 1936. gada sākumā, un, 1936. gada 31. janvārī atstādams Londonu, lai dotos vākt materiālus grāmatai “Ceļš uz Vigandambi”, viņš bija pārliecināts, ka teksts ir pieņemts. Tikai februārī, kad bija gatavi pirmie novilkumi, izdevniecības ļaudis nobijās un Golancs nosūtīja grāmatu apgāda juristam. Orvelam izvirzīja prasību korektūras stadijā veikt radikālas izmaiņas, un viņš to uztvēra ļoti smagi. Viņš bija sašutis gan tāpēc, ka iebilda pret šādu iekšējo cenzūru vispār un turklāt tik vēlā stadijā, gan arī tāpēc, ka labot vajadzēja, izmantojot tieši tikpat daudz burtu — lai teksta salikums nebūtu jāveido no jauna. Turklāt tas viss bija jādara skarbos apstākļos, kas asi kontrastēja ar buržuāziskajām ērtībām, kuras viņa romānā bija nopeltas kā būtībā liekas. Ticis galā ar vienu iebildumu virkni, viņš ar lielu rūgtumu rakstīja savam aģentam Leonardam Mūram: ja par to, ka nepieciešamas šīs izmaiņas, viņam būtu pateikts pirms salikšanas, viņš būtu “pilnīgi pārrakstījis pirmo nodaļu un pārveidojis vairākas citas... Prozas fragments vai vesela nodaļa lielā mērā riņķo ap vienu vai diviem galvenajiem teikumiem, un, tos izsvītrojot, kā tika izdarīts šajā gadījumā, viss gabals ir pagalam. Šī vēstule rakstīta 1936. gada 24. februāri, dienu pēc tam, kad Orvcls

Viganā bija nolaidies Kripcnas raktuvēs, par kurām tik kaismīgi rakstīja vēlāk. Orvels bija pārskaities par to, ka viņam netika atļauts nosaukt populāros Htelcs M. Dellas un Vorvika Dipinga romānus par “mēsliem”, sasaistot ar “sintētiskiem mēsliem”, kas pieminēti 9. lappuses 17. rindā.[13] Pats svarīgākais teikums tika izgriezts (un nav restaurējams). Ļoti iespējams, ka gluži tāpat, kā bija ar romānu “Garīdznieka meita”, viņš vēlāk dzīvē norobežojās no “I,ai plīvo aspidistra” ne tikai tāpēc, ka pats uzskatīja to par vāju darbu, bet arī tālab, ka tas bija “sagrozīts”. Nevēlēdamies, lai kāda no šīm grāmatām tiktu vēlreiz publicēta, viņš tomēr neiebilda pret to parādīšanos lētos izdevumos, “kas varbūt ienesīs pāris mārciņu maniem mantiniekiem” (Piezīmes literārā testamenta pārvaldītājam, 1945. gada 31. marts).

Meklējot Victor Gollancz Ltd. arhīvā, dienas gaismā tika izceltas vairākas “Lai plīvo aspidistra” mašīnraksta lappuses, kā arī Orvela un izdevēja sarakste par pieprasītajām izmaiņām. Iebildumus var apkopot trīs grupās: 1. Reklāma; 2. Cilvēku vārdi, uzņēmumu nosaukumi u.tml.; 3. Varbūtēja neķītrība. Kaut kādā mērā šī informācija ir pietiekami detalizēta, lai būtu iespējams restaurēt sākotnējo tekstu. (Iekavās — lappušu un rindu numuri.)

1. Reklāma. — Reklāmas varonis “Rolands Butta” jānomaina ar “Komeru Teiblu” (9/22—23). Kā paskaidroja Orvels, jaunajā vārdā “ir tikpat daudz burtu un vairāk vai mazāk saglabāta saikne ar Laionsa tējnīcām utt., taču neviena īsta reklāma netiek pieminēta”. Minētā saikne, jādomā, bija ar J. Lyons & Со restorāniem Corner House. Romānā Orvels bija izmantojis diezgan daudz istu reklāmas saukļu. Tika nolemts, ka tie visi jāizsvītro. Tika izmests ārā “Paņem Camel", arī “Nopelni 5 mārciņas savā brīvajā laikā”; “Klīsti viens pats? Tiec vaļā no blaugznām!” tika aizstāts ar “Bērni no ritina prasa savas pārsliņas”, savukārt “Nakts. Bads” vietā nāca “Ātrs atvieglojums slimām nierēm”; “Gincss tavai labsajūtai” tika izsvītrots, “Atgūsti savu vidukļa apkārtmēru” nomainīts — un tā joprojām. Kā paskaidroja Orvels, izdarot šīs izmaiņas, viņš “saglabājis tādu pašu burtu skaitu, bet pilnīgi mainījis kārtību, un vajadzēja pievienot papira strēmeles ar norādījumiem, kā jālasa. Ceru, ka salicējs visu sapratīs pareizi.” Ari ar “Buleksu”[14] radās sarežģījumi. Tā no saukums pārāk atgādināja Bovril, Oxo, Beefcx utt., taču Orvels uzstājīgi apgalvoja, ka gaļas ekstrakta ar nosaukumu “Bulekss” nav: “Tagad, kad ir izmesta piezīme par “mēsliem”, nekur nekas nav sacīts par reklamēto lietu kvalitāti, ir tikai protests pret visu reklāmas biznesu.”

2. Cilvēku vārdi, uzņēmumu nosaukumi u.tml. — Orvelam bija jāaizvāc zināmu mēbeļu veikalu nosaukumi — Times Furnishing un Dragc— no 235. Ipp., kaut kur pēdējā rindkopā, kā ari Drcidža veikala nosaukums no 112. lappuses 17. rindas. “Amerikas biznesa skolu” 53. lappusē sākumā sauca par Klārka koledžu. “Hcmpstedas un Kcmdcntaunas vēstneša” nosaukums (183/21—22) tika izsviests un pat Vaterloroudu 192. Ipp. vajadzēja pārdēvēt citādi. Tika izteiktas saprotamas bažas, vai mistera Makkcčnija tēls nav veidots, par paraugu ņemot Orvela bijušo darba devēju grāmatnīcā Booklovers’ Corner Frānsisu Vestropu. Orvels paskaidroja, ka Makkečnijs ir “vecs virs ar sirmiem matiem un bārdu, viņš ir atturībnieks un šņauc tabaku. Mans agrākais darba devējs... ir gludi skuvies pusmūža virietis, kurš nav atturībnieks un nemēdz šņaukt tabaku... Ja jūs tiešām to vēlaties, es lūgšu, lai viņš rakstiski uzņemas saistības nesūdzēties par nomelnošanu.”

3. Varbūtēja neķītrība. — Līdz šim pieminēto lielā mērā var restaurēt. Diemžēl Gordona Komstoka un Rozmarijas pārtraukto mīlas aktu Bērnhcmas Skābaržos nav iespējams publicēt tā, kā Orvels bija to uzrakstījis. Golanca jurists aicināja 136.—138. Ipp. “ļoti uzmanīgi apsvērt, ņemot vērā varbūtējas apsūdzības neķītrībā”. Orvela reakcija ir sīva: “Es mainīju vairākus fragmentus tepat mistera Golanca kabinetā un, manuprāt, viņam vairs nav iebildumu.” Riskēdams ar tiesas darbiem, Golancs balansēja uz naža asmens, un viņa piesardzība attaisnojās, taču Orvels, pārrakstīdams savai romānu pie izdevēja rakstāmgalda, neapšaubāmi jutās pazemots. Tomēr vienlaikus Orvels apliecina savu nezināšanu šādās lietās. Tika ierosināts, ka “Nāc šurp! Mutīte nav slikta. Nāc šurp!” (171/16—17) jāizsvītro — “iemeslus būtu vieglāk izskaidrot sarunā, nevis vēstulē!” (šāda ar roku rakstīta zīmīte bija pievienota drukātai vēstulei — lai nedarītu kaunu mašīnrakstītājai). Orvels neko nesaprata. “Neko nemainīju,” viņš atbild. “Nesaskatu šeit neko neķītru.” Galu galā šie teikumi drīkstēja palikt.

Kur tekstu bija iespējams restaurēt, tas ir izdarīts. Sīkāks apraksts atrodams “Piezīmēs par tekstu kopotu rakstu izdevumam IV” (apgādā Seeker & Warburg, 1987.) Tomēr, runājot par šo cenzūru, jāpiemin kāds intriģējoši ironisks apstāklis (kaut arī nevar droši zināt, vai Orvels tā rīkojies ar nodomu): galveno varoni sauc “Komstoks”. Ņujorkas Neķītrību izskaušanas biedrību (1873) dibinājis

Entonijs Komstoks (1844—1915), pēc kura ierosinājuma tika pieņemts “Kom-stoka likums”, aizliedzot ar ASV pastu sūtīt neķītrības.

Visbeidzot, lai gan Džons Drinkvoters nodēvēts par “seru” (122/31), tā nav Orvela paviršība (kaut arī 1954. gada izdevumā tā uzskatīts un “izlabots”), bet gan mazs satīras elements.

Piters Deivisons

1

Gordona Komstoka vārsmas atdzejojis Jānis Elsbergs. (Šeit un turpmāk — tulk. piezīmes)

2

* Man dzīves trīsdesmitā gadā [rūgts kauna kauss bij jātukšo.] Fransuā Vijons, “Lielais testaments”, Cecīlijas Dineres atdzejojums.

3

[3] Tas — Apnikums! Un huku uzsmēķē šis bālais, / Par ešafotiem sapņojot,

4

kaut acīs sājš. Šarls Bodlērs, “Ļaunuma puķes”, Lasītājam. Augusta Štrausa atdzejojums.

5

Džefrijs Čosers, “Likumnicks”, Prologs.

6

[Reiz, kādai baigai ebrejietei klātgulēdams,] / Kā līķis blakus līķim visā garumā, [es slīgu atmiņās...]. Saris Bodlērs, no krājuma Ļaunuma puķes, Augusta Strausa atdzejojums.

7

Par šo dzejas rindu autoru uzskata Fransuā Vijonu.

8

Rinda no Džona Miltona poēmas “Zaudētā paradīze”.

9

Sasodīts! Man deg rīkle! (no Fransua Vijona “Lidā testamenta”.)

10

“Grūts ir kāpiens uz Avernu” — pārgrozīta vārsma no Vergilija “Eneīdas” (VI, 126): “Bacilis est descensus Averni, sed revocarejjrad...”

11

“Bet viņš zināja, ko viņam Barbara [mocītāja gatavo]” — pārgrozīta vārsma no Horācija odas “Reguls” (III, 5): “Atqui sciebat quae sibi barbarus tortor pararet..."

12

Je m’en fous— man nospļauties (franču vai).

13

Šeit norādītas attiecīgas tulkojuma lappuses. (Tulkotājās piezīme.)

14

Oriģinālā — Bovex. (Tulkotājas piezīme.)

Content

Orvels Džordžs Lai plīvo aspidistra

1

II

Ill

IV

V

VI

VIII

IX

X

XI

XII

Piezīmes par tekstu

1