Feihtvangers Lions

Lapsas vīna kalnā

Lions Feihtvangers

Lapsas vīna kalnā

ROMANS

.

.

PROLOGS

Te sākas romāns «Lapsas vīna kalnā», nosaukts arī «Ieroči Amerikai».

Tur stāstīts par kādas bojā ejošas sabiedrības asprātīgo neprātu, viltīgo muļķību un pārsmalcināto izvirtību.

Jūs tur atradīsiet patīkamas sievietes, lieliskus, vieglprātīgus vīriešus un prātu vienotu ar tukšām sirdīm, un dedzīgas sirdis vienotas ar neveiksmīgu roku, un kādu lielu vīru starp švaukstiem, un teātri, un politiku, un naidu, un kaisli, un draudzību, un flirtu, un tirdzniecību, un mīlestību, un mūžīgi nemainīgo mūžīgi mainīgajā laika ritumā. Jūs atradīsiet šajā grāmatā arī vīriešus, kas tic iespējai arvien vairāk izzināt tapšanas likumus  un iespējai pielāgoties šiem likumiem un tā izveidot aizvien apgarotāku pasauli.

Vēl romāns stāsta par vīru, vārdu un ideju cīņu ap kādu ekonomisku apvērsumu. Un neaizmirst šī grāmata pavēstīt arī par cilvēku aklumu pret vēstures attīstību un par visa esošā nesaraujamo vienotību, ko tomēr atzīst tikai nedaudzi, un par ticību lēnai lēnai, taču drošai cilvēku saprāta izaugsmei posmā starp pēdējo un nākamo ledus laikmetu.

Lieciet mani mierā ar «likteni».

Politika ir liktenis.

NAPOLEONS

Liktenis? Tas ir mistisks jēdziens, absurds.

STAĻINS

Vēstures mākslinieciskais attēlojums ir zinātniskāks un nopietnāks nekā eksaktā historiogrāfijā, jo dzejas māksla atsedz galveno un būtisko, kamēr eksaktā ziņojumā savirknēti tikai sīkumi.

ARISTOTELIS

Mēs gribam pārņemt no pagātnes uguni, nevis pelnus.

ZANS ZORE

PIRMĀ DAĻA ieroci amerikai

,

PIRMA NODAĻA BOMARŠĒ

Ceļš no Versaļas uz Parīzi gāja pa jauku, zaļu apvidu. Priekšpusdienā bija lijis, taču tagad mākoņi bija pašķīrušies, parādījās saule, un Pjers baudīja skaistās maija dienas valgo spirgtumu.

Vēl vakār, atgriežoties no Londonas, viņu māca šaubas, vai maiņa kabinetā nebūs uz visiem laikiem satriekusi viņa tik rūpīgi izprātoto un ar lielām pūlēm izvirzīto ierosinājumu. Sādu neveiksmi viņš bija piedzīvojis bieži. Taču šoreiz sekmējās. Garajā, atklātajā sarunā ar ministru bija noprotams, ka Versaļa uzķērusies uz viņa priekšlikumu āķa. Grāfs Veržēns bija izrādījis par viņa plāniem daudz dziļāku interesi, nekā to varēja sagaidīt pēc viņa piesardzīgajām vēstulēm. Solījumi, ko viņam šodien valdība bija devusi, tālu pārsniedza viņa cerības; lielais darījums bija tikpat kā noslēgts.

Pjera kariete bija sasniegusi krustceles, kur ceļš nogriezās uz Klamāru. Pjers lika kučierim braukt lēnāk. Viņš atlaidās sēdeklī vieglu smaidu uz lūpām un pārdomāja, ko visu sasniedzis.

Pjers Karons de Bomaršē pēdējā laikā bija uzturējies Londonā kā franču valdības slepenais aģents. Darījumi, kuriem izmantoja nasko, izveicīgo kungu, bija tumši, mazliet netīri, ne sevišķi nozīmīgi. Tie aizņēma tikai nelielu dalu no viņa laika un deva iespēju vaļas brīžos izstrādāt kādu svarīgāku projektu.

Kopš lielās sadursmes starp Anglijas karali Džordžu Trešo un viņa amerikāņu kolonijām Pjers Karons de Bomaršē bija kaislīgi nostājies amerikāņu nemiernieku pusē. Tāpat kā daudzi citi inteliģenti Parīzē un pat Londonā, viņš bija apsveicis «bostoniešus», «dumpiniekus», kas cīnījās, lai realizētu franču un angļu filozofu lielās idejas. Viņi, šie vīri, bija apņēmušies atmest konvenciju, aizspriedumu un despotiskas patvaļas sakropļoto eksistēšanu, kā tas bija Londonā un Parīzē, un sākt vienkāršu, dabai tuvu dzīvi. Jaunās pasaules vīri gribēja savas valsts kārtību dibināt uz brīvību, saprātu, dabu. Un šos vīrus Anglijas karalis gribēja ar uguni un zobenu piespiest atteikties no sava cildenā nodoma. H

Pjers iestājās par amerikāņiem ne vien ar sirdi un vārdiem, bet arī ar darbiem. Viņš bija labi ieredzēts visās Londonas sabiedriskās aprindās un draugos ar konservatīvo un liberāļu vadoņiem, viņam bija izdevība uzzināt dažādos sīkumus par konfliktu ar kolonijām. Viņš savāca bagātu materiālu, sakārtoja to, taisīja slēdzienus un, kaut arī neviens to viņam nebija uzdevis, sūtīja Luijam Sešpadsmitajam un tā ministriem ziņojumus, kas izcēlās ar lietpratību, skaidrību un tālredzību. Pārdomājot šodien šos savus ziņojumus un memorandus, Pjers varēja justies glaimots, ka viņš, slepenais aģents bez uzdevuma, no paša sākuma labāk izpratis angļu-amerikāņu konflikta būtību nekā karaļa pilnvarotais sūtnis. Notikumi bija apstiprinājuši viņa pareģojumus.

Bet visus savus ziņojumus Versaļas kabinetam viņš bija nobeidzis ar secinājumu — neatlaidīgu aicinājumu pabalstīt nemierniekus un tādējādi vājināt Angliju. Angļu konflikts ar kolonijām deva Francijai retu izdevību likvidēt nožēlojamo mieru, ko Anglija tai bija uzspiedusi pirms divpadsmit gadiem.

Pjeram, protams, bija zināms, ka Francijas valdība nevar atklāti nostāties amerikāņu nemiernieku pusē. Tas nozīmētu karu ar Angliju, bet tam nolūkam flote un karaspēks vēl nebija pietiekoši stipri, nemaz nerunājot par bēdīgo finansiālo stāvokli. Taču Pjers bija atradis izeju no šīm grūtībām.

Viņš apmierināti smaidīja, savus ziņojumus viņš bija sacerējis un padomus devis ar godīgu nolūku — palīdzēt amerikāņiem, veicināt brīvības un saprāta idejas. Bet dažkārt atgadījās, ka ideāli centieni deva arī materiālu ieguvumu. Tie cilvēki, kas uzskatīja par apkaunojošu labu lietu izmantot veikalnieciskiem darījumiem, bija muļķi. Viņš, Pjers, nebija muļķis. Ar slīpēta komersanta un pie intrigām pieraduša politiska aģenta nojautu viņš jau pašā sākumā bija nopratis, ka pienācīga brīvības cīņas atbalstīšana atnesīs ne vien ideālu, bet arī materiālu labumu.

Tātad apsvērdams, ka Francija vēl nevar atļauties izraisīt kara konfliktu ar Angliju, Pjers bija ierosinājis, lai Francijas valdība sākumā atbalsta amerikāņus slepeni, nesakompromitējot sevi. Privāti komersanti piegādātu nemierniekiem ieročus un citu vajadzīgo ārēji uz sava rēķina un riska, bet slepenībā Francijas valdības finansēti un visvisādi pabalstīti.

Pēc ilgas minstināšanās, kad Pjers jau domāja, ka viņš nekad nespēs savu plānu padarīt pieņemamu ārlietu ministram grāfam Veržēnam, beidzot notika tā, kā viņš bija izprātojis. Šodien ministrs bija galīgi izšķīries, šodien viņš bija uzdevis Pjeram organizēt uzņēmumu, kā to Pjers bija ieteicis. No šīs dienas Pjers, piedāvājot nemierniekiem ieročus un citādus materiālus, drīkstēja saukties par Francijas karaļa slepeno pilnvaroto.

Viņš bija apmierināts ar sevi. Grūtā saruna ar ministru bija cienīgi vainagojusi viņa atjautīgi izdomātos sagatavošanas darbus.

Dumpiniekiem bija vajadzīgs ļoti daudz. Viņu apbruņojums bija nožēlojams, nedaudzo fabriku jauda niecīga. Viņi prasīja pilnīgi nodrošināt trīsdesmit tūkstošus vīru ar visu vajadzīgo. Ministrs bija jautājis Pjeram, vai viņš un viņa veikala līdzdalībnieki arī patiesi spējīgi sagādāt tādu daudzumu materiāla un transportēt to pāri jūrai. — Jā, jā, jā, — Pjers tūlīt droši bija atbildējis, lai pēc tam turpinātu: — Protams, pieņemot, ka karaļa arsenāls mums izsniegs ieročus ar labvēlīgiem nosacījumiem un ka mūs finansiāli pārāk neierobežos. — Grāfs Veržēns bija paziņojis, ka sazināsies ar kara ministru, un tad, nonācis pie kutelīgākā jautājuma, vaicājis Pjeram, cik lielu naudas pabalstu viņš sagaidot no valdības.

Pjers bija nolēmis uzņemties šo darbu, ja viņš no valdības dabūs vismaz vienu miljonu livru lielu piemaksu. Bet tagad, kad ministrs nopietni gribēja viņam uzticēt ārkārtīgi lielo piegādi, Pjers saprata, ka līdz šim ar visu šo plānu bija tikai spēlējies, un reizē ar sajūsmu par milzīgo un goda pilno uzdevumu viņu pārņēma bailes, vai viņa finanses un viņa kredīts atbildīs varenajam pasākumam. Viens miljons livru bija smieklīgi niecīgs pamats, ja vajadzēja apgādāt trīsdesmit

tūkstošus vīru. Bet, ja pieprasītu vairāk, ja viņš pieprasītu pa» daudz, tad varbūt sabruktu viss.

Ar šķietamu mieru vērdamies smaidošajā, gaidu pilnajā ministra sejā, viņš briesmīgā steigā apsvēra no jauna, kādu summu lai pieprasa. — Manuprāt, — viņš teica, — trīs miljoni būs pietiekoši. — Sekoja pavisam īss klusuma brīdis, kad abi vīrieši uzlūkoja viens otru. «Tagad izšķiras Amerikas liktenis un manējais,» domāja Pjers. — Mēs varam apsolīt jums divus miljonus, — beidzot ministrs bija teicis. — Vienu miljonu dosim mēs, otru mēs jums sagādāsim no spāniešiem.

Gandrīz apreibis aiz šīs pārmērīgās veiksmes, Pjers brauca tagad skaistajā maija pēcpusdienā atpakaļ uz Parīzi. Kariete, kas veda viņu pa zaļo, piemīlīgo apvidu, bija mazliet par greznu; priekšā sēdēja lepnā livrejā ģērbts kučieris un pakalpiņš, mazs nēģerēns, aizmugurē vēl lepnākā livrejā ģērbts sulainis uzpūtīgi blenza gaisā. Pjers pats izskatījās mazliet par greznu savā pārmodernajā uzvalkā un gredzenu ar milzīgo briljantu pirkstā.

Viņam bija tiesības būt nogurušam. Sīs pēdējās dienas bija prasījušas piepūli — darījumu nokārtošana Londonā, ātrais ceļojums, saruna ar ministru. Taču Pjers nepiederēja pie tiem, kas saudzē sevi. Lai gan viņš ar saviem četrdesmit četriem gadiem tiecās uz tuklumu, tomēr izskatījās jauns, viņam varēja dot gadus trīsdesmit piecus. Pilnīgā seja izskatījās svaiga, ieslīpā piere bija skaidra, brūnās acis — izteiksmīgas un gudras, zem smailā, taisnā deguna smaidīja pabiezas, skaisti veidotas lūpas. Nelielais zods ar bedrīti un mazais dubultzods, kas spraucās laukā no dārgo svārku apkakles, piešķīra viltīgajai sejai labsirdīgu izteiksmi.

Pašreiz viņš brauca caur Isī, un, jo tuvāk nāca Parīze, jo steidzīgāk rosījās Pjera domas.

Firmai, ko viņš gribēja dibināt, vajadzēja būt arī ārēji reprezentāblai. Viņa tirdzniecības nams Vecā Tempļa ielā, Holandes nams, jau veca māja, pa to laiku, kamēr viņš uzturējās Londonā, bija ļoti nolaists. Viņš pamatīgi to pārbūvēs un iekārtos no jauna. Pēkšņi Pjeram ienāca prātā arī dibināmās firmas vārds. Tam jābūt spāņu vārdam, viņš mīlēja Spāniju, Spānija viņam allaž bija atnesusi laimi, firmai jā0 saucas — «Rodrigo Hortalezs». Viņš smaidīja. Tātad nu viņš būs senjors Rodrigo Hortalezs. Par darbvedi viņš, protams, iecels Polu Teveno. Zināms, Pols bija ļoti jauns un turklāt

viņu mocīja slimība. Bet Pols bija caur un cauri pārbaudīts, viņš bija pieķēries Pjeram un apbrīnoja to, viņam bija uzticētas Pjera juceklīgās finansu mahinācijas un sarežģītie noslēpumi, viņš bija ārkārtīgi spējīgs, viņam piemita talants ieviest kārtību, kad Pjers vairs nespēja orientēties.

Divi miljoni livru, tas skanēja ļoti lepni. Bet runa bija par apbruņojumu trīsdesmit tūkstošiem vīru un par kuģiem, lai varētu šos kravas kalnus aiztransportēt pāri uz Ameriku. Vienīgi laime, ka koktirdzniecība viņam bija sagādājusi labus sakarus ar lielajām rēderejām. Lai būtu kā būdams, viņam vajadzēs izmantot savu kredītu līdz pēdējai iespējai. Vispirms viņam vajadzēs ieguldīt pasākumā piecus līdz sešus miljonus. Un kad un kā amerikāņi samaksās? Uz mirkli viņam pārskrēja šermuļi. Tā bija augsta spēle, kādā viņš bija ielaidies. Taču tūlīt viņš atbrīvojās no šīs iedomas. Lai arī kas tur iznāktu, tomēr patīkamāk bija noņemties ar pasaules vēsturi nekā ar malku.

Tikai žēl, ka visam jānotiek tik slepeni. Viņš gribētu runāt, viņš gribētu izkliegt visai pasaulei, kāds uzdevums viņam uzticēts. Bet Veržēns bija piekodinājis neizpļāpāties. Ar visiem līdzekļiem vajadzēja uzturēt spēkā fikciju par privātu uzņēmumu, kas ar savu kapitālu kārtoja miermīlīgus tirdzniecības darījumus. Arī tā angļi sagādās simtiem grūtību un apbērs ārlietu ministru ar notām. Ja Pjers nebūs piesardzīgs, nekādā gadījumā viņš nevarēja cerēt, ka Versaļa paglābs viņu, gluži otrādi, viņu nesaudzīgi atstās likteņa varā; to viņam ar nepieklājīgi sausu lietišķību bija paskaidrojis parasti pieklājīgais ministrs. Tātad par savu pasaulsvarīgo misiju Pjers nedrīkstēs ne ar vienu runāt, izņemot pāris veikala līdzdalībnieku un vadošos darbiniekus. Viņam būs jāstaigā apkārt kā daudzu ienīstajam un apsmietajam de Bomaršē kungam un nebūs atļauts sakaut šo ņirgu un ienaidnieku trumpjus.

Taču šo nepatīkamo apsvērumu tūlīt aizdzina aplaimojošā doma par to, kāda varena loma viņam piešķirta. Ikviens zināja, ka bez Francijas palīdzības amerikāņu nemiernieki zaudēs cīņu. Viņš, vienīgi viņš, Pjers de Bomaršē, ar savu dedzību, savu kvēli, savu daiļrunību, savu cilvēku pazīšanu, *ļ savu padevību bija spējis panākt, ka nevarīgais karalis Luijs un viņa uzpūtīgie ministri principā apsola šo palīdzību. Un vienīgi no viņa izveicības tagad bija atkarīgs, vai un

kādos apmēros apsolītā palīdzība sasniegs amerikāņus. Jaunās Pasaules liktenis tur otrā pusē, cilvēces progress bija atkarīgs no viņa gudrības un viltības.

Straujā fantāzijā viņš iztēlojās nākotni. Redzēja Francijas, ostu noliktavās arvien augstāk paceļamies šauteņu grēdas un uniformu saiņus. Redzēja izejam jūrā firmas «Hortalezs un kompānija» kuģus izvelbtiem sāniem ar lielgabalu kravu nemierniekiem, redzēja tos atgriežamies ar indigo un tabakas kravu viņam, Pjeram. Jau iepriekš izbaudīja sava plāna izdošanos. Jā, pasākums, ko viņš uzņēmies, bija vislielākais uzdevums, pēc kāda viņš bija ilgojies kopš seniem laikiem, tas bija Bomaršē cienīgs uzdevums.

Sis uzdevums viņam būs pa spēkam. Viņš bija paveicis lietas, kas nebija tik svarīgas, bet varbūt daudz grūtākas. Un, kamēr katrs riteņu apgrieziens veda viņu tuvāk^ viņa pilsētai Parīzei ūn jaunajam, satraucošajam darba laukam, gar viņa acīm ātrā secībā aizjoņoja piedzīvoto veiksmju un neveiksmju raibais birums.

Tā bija neticamu neveiksmju virkne, taču vēl garāka dēkainu panākumu virkne. Viņš, pulksteņtaisītāja dēls un pulksteņtaisītāja māceklis, bija gājis uz galmu, lai uzvilktu nelaiķa majestātes Luija Piecpadsmitā pulksteņus un ar savu možumu un patīkamo uzvedību dūries acīs vecajam karalim. Karaļa pavecās meitas viņu labi ieredzēja un pieņēma par savu arfas skolotāju. Ļoti gudrais, kaprīzais, slīpētais finansists Divernijs ievēroja viņu, iepazīstināja viņu ar lielo finansu darījumu mahinācijām un padarīja par savu līdzdalībnieku. Izveicīgais Pjers ar savu sabiedrisko talantu un spējām intrigu izraisīšanā sekmēja ir Divernija firmas darījumus, ir savējos, nopirka sev titulus un galma amatus, dzīvoja lieliski, ieguva daudzu vīru draudzību, daudzu sieviešu mīlestību un ar veiklo, nekaunīgo, asprātīgo, nesavaldīgo mēli dažu labu ienaidnieku.

Tad atklātībā parādījās abi pirmie viņa sacerējumi, viņš rakstīja tos starplaikā -starp daudzām mīlestības dēkām un daudziem veikalnieciskiem darījumiem ar kreiso roku, bet, kamēr viņš rakstīja, kreisā roka kļuva par labo. Un tad bija abas viņa laulības, abas laimīgas, abas sievas bija skaistas un bagātas; taču abas drīz nomira, un pāri palika tikai Sinonas mežs. plaša apjoma koktirdzniecība, kurā viņš bija ieguldījis daļu no sievu naudas, un apmelojumu straume.

ir>

Un tad nomira Divernijs, lielais finansists, Pjera cienītais skolotājs, un Pjera dzīve kļuva vēl trakulīgāka un vētraināka. Viņam tika uzspiesti juceklīgi procesi, netaisnību uzplūdi aizskaloja viņa kapitālu, iedzina pašu cietumā, nolaupīja viņa dārgi pirktos amatus un titulus, viņa pilsoņa tiesības.

Bet šī netaisnība nāca viņam par svētību. Sī netaisnība pamudināja viņu sarakstīt lieliskās, ārkārtīgi asprātīgās politiskās brošūras. Un šīs brošūras vēl vairāk nekģ komēdija par Figaro, Seviļas bārddzini, izplatīja viņa slavu pa visu zemi.

Sie polemiskie raksti palīdzēja viņam iegūt arī daudzu lielu vīru draudzību, un viens no šiem draugiem bija izgādājis viņam vietu karaļa slepenajā dienestā, jo viņš pēc procesa vairs nedrīkstēja ieņemt sabiedrisku amatu. Pjers no jauna bija cēlies un beidzot uzkāpis līdz šai augstākajai pakāpei, līdz šai misijai, kas viņam šodien bija uzticēta.

Jā, šodiena bija pagrieziena punkts un deva viņam iespēju galīgi iznīdēt ļaunumus, kas no pagātnes spraucās iekšā viņa tagadējā dzīvē. Tagad viņš iznīcinās šī procesa nekaunīgo spriedumu.

Jo vel ir spēkā muļķīgais spriedums, ko toreiz bija uzlikusi Parīzes augstākā liesa. Viņš, Pjers, kas tagad tuvojas savai Parīzei greznajā karietē, ģērbies dārgā uzvalkā, bauda Viņa Majestātes valdības augstāko uzticību, aicināts veikt visgrūtāko uzdevumu, kādu Francija, jā,, pasaules vēsture šodien var uzdot; viņš vel šobrīd ir «nozākāts», viņam ir izteikts «rājiens», svinīgais tiesas spriedums viņam nolaupījis pilsoņa tiesības. Tam jābūt citādāk, tā viņš tagad nolemj. Viņš piespiedīs kabinetu pieļaut pārsūdzību un atdot viņam tiesības. Ja valdība to nedarīs, tad tā var apskatīties pēc kāda cita, ka? uzņemsies tās delikātos, sarežģītos darījumus. Viņi, šie kungi, neviena cita neatradīs. Tikai Bomaršē var novest līdz galam pasākumu, ko pats izdomājis.

17

Nu viņa kariete iebrauca Parīzē. Možām, laimīgām acīm viņš aplūkoja cilvēkus un lietas. Vienmēr, kad viņš atgriezās Parīzē, viņš lepojās, ka bija šīs pasaules lielākās un skaistākās pilsētas dēls. Taču nekad viņā vel nebija kūsājis tāds nevaldāms prieks kā šodien. Nekad neviena virsotne vēl viņam nebija iemirdzējusies tik augstu un gaiši kā viņa jaunais mērķis. X Tur viņš brauc, Pjers Karons de Bomaršē, liels politiķis, komersants, dramaturgs. Viņš ir labsirdīgs, dažkārt vēl vairāk: cildens, augstsirdīgs, un viņš ir ari ākstīgs, ārkārtīgas,

2 — Lapsas vīna kalnā

smieklīgas godkāres pārņemts. Par cilvēkiem un lietām viņš spriež Stri un droši un nekad neieskatās tajos dziļi. Viņš ir lielisks rakstnieks un amizants sarunu biedrs, viņš atļaujas gan aizraujošu patosu, gan veiklu, iznīcinošu joku. Viņš ir ļoti gudrs un nepavisam nav prātīgs. Viņš alkst pēc baudas, bet spēj drosmīgi paciest nelaimi un zaudējumus. Viņš ir pieejams visām lielām laikmeta idejām, kaut ari tās runā cita citai pretī. Daudzi dēvē viņu par slavenu, daži — par bēdīgi slavenu. Alla? ap viņu ir skaudība, ļaunprātība un aizskartas intereses un viņam bieži uzbrūk ar bīstamiem ieročiem. Bet neskaitāmi cilvēki, vīrieši un sievietes, un nepavisam tie sliktākie, ir viņam draugi, un tie viņu mīl un būtu gatavi ziedot viņa dēļ arī pēdējo.

Pjers daudz piedzīvojis, pārpilns ar pagātni, bet nav blazēts, šodien ar saviem četrdesmit četriem gadiem viņš tikpat ziņkāri un cerību pilns sagaida rītdienu kā toreiz, kad sešpadsmit gadu vecumā bija pametis mācības pie tēva, lai paklejotu pa Parīzes ielām. Joprojām viņš ar visu sirdi un dvēseli uztver katru notikumu un pārdzīvojumu. Viņš netaupa neko. Viņš ir izšķērdīgs ar savu laiku, savu naudu, savu talantu, savu dzīvi.

Viņa kariete bija sasniegusi ļaužu pilnās iekšpilsētas ielas. Pjers saslienas vēl augstāk un nosēžas graciozi. Puse Parīzes pazīst viņu, katrs desmitais sveicina. Viņš apzinās, ka neskaitāmi daudz ļaužu noraugās viņam pakaļ un saka cits citam: «Tas ir mesjē de Bomaršē, lielais finansists, lielais rakstnieks, kas piedalās visos valsts pasākumos.» Turklāt tiem nav ne jausmas, kāda jauna, milzīga misija pasaules labā viņam tagad uzdota. Žēl,, ārkārtīgi žēl, ka viņš nekā nedrīkst stāstīt parīziešiem.

Ai, ari savām māsām viņš nedrīkst nekā stāstīt, un tēvam ari ne. Viņas pieķērušās tam, un Pjers viņām, bet viņas ir pārāk kustīgas, pārāk temperamentīgas, viņas nevarētu paturēt noslēpumu pie sevis.

Drīz Pjers redzēs māsas, drīz viņas būs ap to, maigas, ziņkāras, norūpējušās, cerību pilnas, mīļas. Viņa smaids kļūst platāks, viņa skaistā, gudrā, spirgtā seja staro, iebraucot dzīvajā, trokšņainajā Kondē ielā, kurā atrodas viņa māja.

Vakariņas noritēja līksmi. Bija paklīduši ziņa, ka Pjers esot atgriezies no Londonas, un bez mājiniekiem bija ieradušies arī radi un labi draugi. Pjera tuvie paziņas bija viņa mājā katrā laikā gaidīti viesi. Jūlija, Pjera māsa un saimniecības vadītāja, bija ļoti viesmīlīga.

Viņi sēdēja lielajā ēdamzālē, vairākos svečturos mirdzēja daudzas sveces, sulaiņi iznēsāja ēdienus, Kondē ielas mājā pagrabs un virtuve bija labi apgādāti.

Pie galda sēdēja tikai savējie. Karonu ģimene bija skaļa, jautra, ziņkāta sabiedrība, Pjera garastāvoklis, šodien vēl līksmāks nekā parasti, aizrāva visus. Karoni apbrīnā uzlūkoja savu Pjeru, kas pēc karalienes bija valstī visvairāk daudzināta personība. Nu viņš tātad bija atgriezies no Londonas un tūlīt tika pieņemts Versaļā. Droši vien viņam bija padomā kaut kas ārkārtīgs, kas saviļņos visu pasauli. Bet, kad Pjeram prasīja, viņš tikai smīnēja un atbildēja vienīgi: — Jā, Julij, ja tu gribi iegādāties vēl kādu karieti vai pieņemt saimniecībā pāris cilvēku vairāk, tad vari to atļauties.

Vairāk viņš neizpauda. Toties daudz mēļoja par savu uzturēšanos Londonā. Klimats esot riebīgs, taču sievietēm tas nākot par labu, tas padarot viņu ādu baltu un maigu; tur esot sarkanmates, tīri ugunīgas sievietes. Un, neraizēdamies par piecpadsmit gadu vecā māsasdēla Felisjena klātbūtni, viņš klāstīja visādas mīlas dēkas.

Jūlija nepalaida garām nevienu brāļa vārdu. Tā bija žirgta, patīkama četrdesmit gadus veca dāma un izskatījās līdzīga savam brālim; viņai bija tāda pati spirgta sejas krāsa, taisns, liels deguns, gudras, brūnas acis. Brāli viņa dievināja; lai varētu dzīvot ar to kopā, viņa bija noraidījusi vairākus bildinājumus. Viņa iejaucās visās Pjera darīšanās. Bieži viņi stipri strīdējās, lai tai pašā dienā kaislīgi salabtu, abiem patika strīdēties un salīgt mieru.

Jaunākā māsa Tontona, vēl skaistāka nekā Jūlija, sēdēja blakus savam vīram, mazrunīgajam tiesas padomniekam de Mironam, un pļāpāja vienā laidā. Viņa gribējusi, Tontona stāstīja, pasūtīt kleitu pie Bertēnas jaunkundzes, karalienes šuvējas. Bet Bertēnas jaunkundze likusi paziņot, ka tā varot pieņemt pasūtījumus tikai pēc diviem mēnešiem un zemākā cena, kādu tā varot aprēķināt pie galma nepiederošai dāmai, esot divi tūkstoši livru par modeli.

2*

19

Te nu beidzot tika pie vārda Filips, Filips Gidēns, zinātnieks, visuzticamākais starp Pjera draugiem. Filipam patika f runāt izmeklētiem vārdiem un izteikties sīki. Tuklais kungs, dūšīgs ēdājs, bija atāķējis zem platajiem, garajiem svārkiem bikses un iebāzis mežģīņu aproces piedurknēs, lai tās netraucētu ēdot. Tā viņš tur atgāzies sēdēja, piepildot visu atzveltnes

krēslu, un izplūda garu garā runā par dažādu šķiru dzīves standartu. Citēdams no galvas precīzus skaitļus, viņš apcerēja, ko varētu iesākt ar tiem divtūkstoš livriem, kurus Bertēnas jaunkundze prasot par kleitas šūšanu. Ar apbrīnojamu precizitāti viņš galvā izrēķināja, cik gadu apmēram jāstrādā malkas cirtējam, lai iegūtu šo summu, un cik malkas cirtēju varētu vienu gadu no tā pārtikt, — iznāca, ka 79 /ie malkas cirtēju. Taču Pjers bezrūpīgi un samierinoši pateica: — Bertēnas jaunkundze ir pasaules, varbūt pat visu laiku labākā modiste, viņa ir māksliniece. Kāpēc lai viņai nebūtu savas cenas? Es tev ko teikšu, Tontona, liec pašūt kleitu uz mana rēķina. — Tontona staroja un dedzīgi pateicās.

Sekretārs Megrons ziņoja, ka dienā pie durvju sarga pieteikušās pāri par simt personu, lai ierastos vizītē pie mājās pārbraukušā Bomaršē kunga.

— Jā, — teica vecais Karona tēvs, viņam bija augsta balss, taču tā neskanēja vecīgi, jo viņam bija vēl visi zobi, — pilsēta mana, ka mūsu Pjers ir atkal mājās.

Mazliet ironiski smaidīdams un ļoti līksms, Pjers paplikšķināja tēvam pa plecu. Ātri bija izplatījusies ziņa, ka viņa svaru kauss ceļas; riu tie skrēja šurp. Bet viņš negribēja būt netaisns. Tie bija nākuši arī tad, kad viņam nebija nekādu panākumu; laimē un nelaimē viņu bija daudzi apbrīnojuši.

Viņš vienmēr bija apzinājies, ka tiek apbrīnots un ka šāda apbrīnošana uzliek pienākumus. Tā kā viss, ko viņš darīja, notika visspožākā gaismā, tad tūlīt kļuva redzams mazākais traips. Viņš nedrīkstēja atļauties nekādu vājību, vienmēr viņam vajadzēja būt gatavībā, pastāvīgi no jauna pārliecināt skeptiķus.

Seit bija, piemēram, zēns Felisjens Lepins, viņa vecākās māsas Madlēņas dēls. Pēc Felisjena vecāku nāves Pjers bija uzņēmies gādāt par zēna audzināšanu; viņš sūtīja to smalkajā Montegī koledžā. Koledžā bija stingra kārtība, mācību viela plaša, un, kaut arī Felisjens it nemaz nebija muļķis, tomēr gausajam, tūļīgajam zēnam prasīja daudz pūļu, lai tiktu līdzi. Vēl neveiklāks viņš izrādījās galma mākslu — paukošanas, Jāšanas, dejošanas un smalku manieru apgūšanā, ko mācīja audzēkņiem. Tad reizēm aristokrātiskie skolas biedri iedzēla viņam, ka viņš ir pilsoniskā pulkstcņtaisītāja Lepina dēls; šad nn tad viņu tirdīja ar ļaunprātīgām zobgalībām par viņa tēvoci Pjeru un tā tumšajām afērām. Felisjens nesūdzējās ne vārda, bet viņš cieta. Viņš, piecpadsmit gadus vecais pusaudzis, itin

nemaz vairs neizturējās zēniski; viņš bija neveiklāks un domīgāks nekā pārējie Karoni, nopietnāks un vairāk nobriedis nekā četrdesmit četrus gadus vecais Pjers. Bez šaubām, viņš bija pateicīgs slavenajam tēvocim par to, ko tas viņa labā darījis. Kaut arī Pjers labi saprata bērnus, tomēr Felisjens palika viņam svešs, viņam neizdevās iegūt Felisjena uzticību. Felisjens uzmanīgi vēroja visu, ko Pjers darīja, taču Pjeram nebija skaidrs, vai šī uzmanība bija apbrīns vai kritika. Arī šodien viņš jutās neomulīgi, kad zēna lielās, nopietnās acis raudzījās viņā.

Pjers novērsa skatienu un lūkojās uz galda otru galu, kur sēdēja Pols Teveno. Viņš uzsmaidīja Polam, un tas laimīgs atsmaidīja pretī. Pēc klusās vilšanās, ko viņš aizvien izjuta, uzskatot Felisjenu, Pola pieķeršanās Pjeram bija patīkama. Viņš bija lepns, ka pakļāvis sev šo cilvēku. Vispirms viņi bija sastapušies kā ienaidnieki kādā niknā ķildā, kas Pjeram bija izcēlusies ar Pola brāli; taču Pjers ar savu raksturu ātri vien bija iemantojis jaunā cilvēka apbrīnas pilno draudzību.

Arēji ar Polu nevarēja daudz lepoties. Tas bija nožēlojams skats, kā viņš tur sēdēja. Svārki plati nokarājās, ar mazajām, kalsnajām rokām, allaž mazliet drebelīgi, viņš lika pie mutes ēd ienu. Taču virs šļauganajiem pleciem paceļas skaista un jauneklīga galva ar lielam, starojošām, brūnām acīm pilnīgajā seja. ,Un viņš bija noderīgs, šis puisis, ārkārtīgi gudrs. Zēl, ka Polam ar savu slimo balseni, lai gan viņam tikai divdesmit seši gadi, bija lemts vairs dzīvot tikai nedaudzus gadusi

Pa to laiku bija sākuši runāt par kadu nupat iznākušu gramatu par Rietumindiju, un viszinis Filips Gidēns plaši un gudri klāstīja, kāda svarīga loma šīm salām ir karalistes saimnieciskajā dzīvē. Viņš citēja no galvas skaitļus, cukura, tabakas, ° indigo, kokvilnas, kakao, piparu, kafijas daudzumus, kurus saņēma no Rietumindijas. Tie bija imponējoši skaitļi.

— Mēs būtu varējuši iegūt no šiem īpašumiem vēl pavisam citas priekšrocības, — iebilda Pjers, — ja vien būtu uzklau* sījuši mani. Es reiz izstrādāju projektu, kas mums būtu nodrošinājis lieliskus monopolus nēģeru vergu tirdzniecībā. Ja Versaļa būtu monopolizējusi Rietumindijas vergu tirdzniecību, kā ,.es to ierosināju, tad valdības kasēs naudas netrūktu, tad karalis Avarētu izvest Tirgo progresīvās reformas, tad valstī būtu vairāk brīvības un taisnības. — «Un vairāk naudas Amerikai,» viņš klusībā nodomāja. Skaļi viņš nobeidza: — Kad beidzot būs

noslēgts jaunais tirdzniecības līgums ar Spāniju, varbūt tad atgriezīsies pie mana projekta.

Visi tagad runāja par Spāniju. Madridē pavadītie mēneši bija labākais laiks Pjera mūžā, satraukts un vētrains laiks. Varbūt starp tām daudzajām scēnām, kas padarīja viņa dzīvi tik dramatisku, vislieliskākā bija tā, kad viņš biia piespiedis savas māsas Lizetes pavedēju — gļēvo, viltīgo Klavigo parūpēties par māsas godu. Jā, Pjers bija savu dzīvi Madridē izvērtis par brīnišķi komplicētu, valdzinošu izrādi, kur savīta kopā kaisle, asprātība, muziķa, nauda, liela politika, dzeja, teātris un skaistas, iztapīgas sievietes. Turklāt viņš, ģimenes cilvēks, vētraino notikumu virpuļos vēl bija atradis laiku rakstīt tēvam un māsām vēstules sīki, jautri, saistoši un tik uzskatāmi, ka tie varēja iejusties viņa piedzīvojumos. Tagad, kad viņš atkal bija atgriezies no gara, veiksmīga ceļojuma, tie citēja šīs agrākās vēstules. Viņi atcerējās sīkumus, smējās, bija laimīgi.

Jūlija lūdza, lai viņš nodziedot Felisjenam spāņu dziesmas, segediljas un senetes, arī pārējie uzstāja. Felisjens kļuva možāks, jo dzirdēt tēvoci dziedam bija liels prieks. Atnesa ģitāru.

Bet, iekams viņš paguva sākt, atnāca jauns viesis — Lenormans d'Etiola kungs.

Visi piecēlās, gāja viņam pretī, priecīgi un pagodināti. Lenormana kungs apsveica Jūliju ar rāmu, ceremoniālu iznesību. Viņš bija ģērbies rūpīgi, grezni, taču neuzkrītoši, mazliet senfranču gaumē. Lenormanu netraucēja tas, ka ģērbs pasvītroja viņa sešdesmit gadus.

Viņu iepazīstināja ar viesiem, kurus viņš vēl nepazina. Ar īpašu ziņkāri Tontona aplūkoja iespaidīgo vīru, par ko viņa bija tik daudz dzirdējusi un kas bija viņas brāļa Pjera draugs. Lenormana kungs bija paresns. No tuklās sejas melanholiski raudzījās mazas, dziļi iegrimušas acis, no deguna uz pilnīgo lūpu kaktiņiem stiepās asas rievas. Sāda seja ir baudītājam, kurš piedzīvojis vilšanos un kļuvis neticīgs, taču nedomā atteikties no baudas.

Pjers bija rakstījis Lenormana kungam jau no Londonas, ka viņš atgriezīšoties Parīzē ārkārtīgi svarīgās darīšanās un ļoti priecāšoties pēc iespējas ātrāk sastapt Sarlo. Klusībā viņš bija cerējis, ka Lenormans atnāks jau šajā vakarā, taču viņš pats nebija iedrošinājies galvot, ka šī cerība piepildīsies; dažkārt Lenormans lika pat ministru prezidentam gaidīt dienām ilgu

Tas, ka Lenormans atnāca pie viņa jau šodien, bija Pjeram šīs laimīgās dienas skaistākais vainagojums.

Sešdesmit gadus vecais Sarls-Gijoms Lenormans d'Etiols bija cēlies no senas, dižciltīgas dzimtas, viņš būtu varējis gūt kuru katru galma amatu un augstu titulu. Bet viņam bija svarīgi, lai plašākā sabiedrībā mazāk dzirdētu par viņu, un viņš apmierinājās ar vienkāršu titulu — «karaļa «sekretārs». Kamēr Pjeram vēl nebija atņemtas viņa tiesības, viņš šim titulam bija nopircis klāt citus, skanīgākus. Lenormans bija atpircis divu provinču nodokļus un piedalījās dažā labā citā uzņēmumā. Viņu uzskatīja par neparasti gudru un apdomīgu, viņa laime bija kļuvusi par parunu, viņam patika tirdznieciski darījumu Būdams senas, dižciltīgas dzimtas piederīgais, viņš nevarēja nodoties tirdznieciskiem un rūpnieciskiem darījumiem, tāpēc pieaicināja fiktīvas personas; ļoti labprāt viņš sadarbojās ar Pjeru.

Pjers iepazinās ar šo iespaidīgo vīru savas draudzenes Dezirē Menāras mājā. Pjers nemaldījās, ka sākumā Lenormans bija meklējis viņa draudzību tikai tāpēc, ka bija iemīlējies Dezirē un baidījās, vai Pjers nestāsies tam ceļā. Bet pamazām abi vīrieši arvien vairāk bija iepatikušies viens otram, viņu pazīšanās pārvērtās par patiesu draudzību, viņi sauca viens otru par Sarlo un Pjero. Bomaršē apbrīnoja Lenormanā ģeniālu komersantu, prasīja viņam padomu, un Lenormans priecājās par vērīgo skolnieku. Viņš palīdzēja Pjeram viņa ļaunākajās dienās. Lenormans bija tas, kas ar savu pazīšanos ar ministru prezidentu bija izgādājis Pjeram slepenā aģenta vietu Londonā, kad tas pēc lielā procesa bija pazaudējis mantu un amatus.

Savukārt Lenormans prata cienīt Pjera sabiedrisko talantu, viņa možumu, viņa asprātību, viņa ātrās uztveršanas spējas, viņa literāro darbu un nepavisam ne kā pēdējo viņa dziļo teātra mākslas izpratni. Lenormans sarīkoja uz savas privātās skatuves Etiola pilī pretenciozas izrādes, viņam bija nepieciešams Pjera padoms un līdzdalība.

Jūlija aicināja Lenormana kungu pie galda; viņa rosījās ap to, pasniedza tam saldumus, vīnu. Kamēr tas pieklājīgi skrubināja sacukurotu ingvera gabaliņu, turpjnājās sarunas par Spāniju. Filips Gidēns, domādams, ka Pjeram tas būs patīkami, atgādināja viņa solījumu nodziedāt Felisjenam spāņu dziesmas.

Taču ar Lenormana atnākšanu Pjeram Spānija kļuva vienaldzīga, viņš domāja tikai vairs par Ameriku. Viņš rēķinājās ar to, ka Šarlo piedalīsies firmā Hortalezs un kompānija, viņam vajadzēja piecus līdz sešus miljonus livru, viņš bija atkarīgs no Sarlo palīdzības,, jo, kad Lenormana kungs piedalīsies uzņēmumā, tad pārējie nāks paši. Tādēļ Pjers bija ieinteresēts uzzināt, ko Sarlo teiks par lielo pasākumu, viņš dega nepacietībā tam visu pastāstīt. Būdams impulsīvs cilvēks, viņš gribēja darīt to nekavējoties, cik ātri vien iespējams.

Laipni, bet enerģiski viņš nomierināja visus, ka spāņu dziesmas dziedāšot citu reizi, lūdza Jūlijai atļauju celties no galda un aizgāja ar Lenormanu, Polu Teveno un sekretāru Megronu uz savu kabinetu.

Kabinetā tika iededzinātas sveces, no tumsas lēnām iznira plašā, pārlieku greznā telpa. Stūros stāvēja Aristofana, Moljēra, Voltēra un paša namatēva krūšu tēli. Arī pie sienām bija gleznas un dažādi izrotājumi, bet garākās sienas vidū liels, tukšs laukums. Sī vieta bija pataupīta nelaiķa Divernija portretam, ļoti labam izcilākā portretista Diplesī darbam. Divernijs bija novēlējis portretu Pjeram, tomēr tajā bēdīgajā procesā testaments tika apstrīdēts un portrets piespriests citiem mantiniekiem. Pjers bija cieši noņēmies iegūt savu mantojuma dalu, un kailajam laukumam greznajā istabā vajadzēja to pastāvīgi tiņam atgādināt.

Pēc Pjera lūguma Sarlo piesēdās pie rakstāmgalda. Sis rakstāmgalds bija lielisks, izrotāts ar lielu māku. To bija gataTojis meistars Plivinē no reta koka, ko šim nolūkam pasūtīja no aizjūras zemes, kokgriezumi bija Dipēna darbs, un, ja šis rakstāmgalds nebija karalistē visskaistākais, tad noteikti visdārgākais.

Tātad viņi tur bija četratā. Sarlo sēdēja pie rakstāmgalda, pievēris dziļi iegrimušās acis. Sekretārs Megrons nolika pa rokai papīru un zīmuli, vienu no tiem modernajiem rakstāmrīkiem, ko Lenormans nevarēja ciest, jo uzskatīja par plebejisku. Megrons bija jau kopš gadiem Pjera uzticamais sekretārs. Bez šaubām, viņš ar interesi gaidīja, ko Pjers paziņos. Taču viņš bija nerunīgs, reti kad mēdza izteikt savu uzskatu un nekad nedeva novērtējumu, arī tagad viņa seja nepauda nekādu sasprindzinājumu. Turpretī Pols Teveno neslēpa savu satraukumu; viņš sēdēja uz krēsla malas, pievērsis Pjeram lielās, drudžainās acis.

Pjers stāstīja stāvēdams, brīžiem staigādams šurp un turp. Veiklā, jūsmīgā runā, prasmīgi virknēdams efektu pēc efekta, viņš informēja par saviem memorandiem karalim un ministriem, par savu sarunu ar Veržēnu. Paziņoja, ka viņš esot gan pieprasījis trīs miljonus livru, bet aprēķinājis, ka katrā ziņā pietikšot ar vienu miljonu piemaksas. Beigās, it kā starp citu, viņš pavēstīja, ka valdība viņam noteikti apsolījusi divus miljonus.

Pat atturīgais sekretārs Megrons iepleta acis, dzirdot šo skaitli. Bet Pols Teveno bija ārkārtīgi sajūsmināts; jaunajā, piesārtušajā diloņslimnieka sejā staroja lielās, skaistās acis, viņš nevarēja vairs nosēdēt uz krēsla, piegāja Pjeram klāt, satvēra tā roku un aizkustināts teica: — Beidzot kāds nerunā tikai tukšus vārdus vien. Beidzot kāds ķeras pie darba. Es apbrīnoju jūs, Pjer.

Pjers zināja, ka Pols Teveno, kaut arī gados jauns, bija lietišķs komersants, un priecājās, ka viņa ziņojums Polu tik ļoti satrauc. Taču galvenais bija ietekmēt Lenormana kungu.

Tas klusēja. Viņa tuklā, skumīgā seja bija neizteiksmīga un noslēpumainās acis zem augstās, apaļās pieres nepauda neko. Beidzot Pjers vairs nevarēja ilgāk savaldīties, viņš noprasīja tieši: — Bet ko jūs domājat, Sarlo?

Visi skatījās uz Lenormana kungu. Savā klusajā, mīkstajā balsī tas jautāja lietišķi un domīgi: — Un kas maksās, ja amerikāņi tiks sakauti?

—    Viņi netiks sakauti, — Pjers stingri atbildēja, — to es pierādīju ar labiem pamatojumiem savos ziņojumos karalim.

Lenormana kungs nepiekrita tam. — Tik daudz liekas skaidrs, — viņš teica, — ka dumpiniekiem nav naudas.

—   Bet viņiem ir preces, — Pjers dedzīgi attrauca,

—  indigo, tabaka, kokvilna.

—    Kas jums saka, — Sarlo atvaicāja, — ka viņi sūtīs šīs preces tieši jums?

—   Viņi cīnās par brīvību, — Pjers strauji atbildēja,

—   viņi ir Monteskjē un Ruso ideālu pārņemti, šādi cilvēki maksā savus parādus.

Sarlo nekā neatbildēja. Viņš tikai uzlūkoja Pjeru, un viņa sarauktie lūpu kaktiņi saraucās vēl vairāk. Pārējie laikam to nemaz nepamanīja, bet Pjers pazina šo smaidu jau sen, viņš baidījās no tā. Tas radās no iekšienes, šis smaids, no daudziem piedzīvojumiem, kas bija pārvērtušies par jūtām un pārliecību, un šī smaida priekšā ticība novīta un paļāvība izsīka. Pjers bija cerējis, ka šoreiz šis smaids neparādīsies. Bet, kad nu tas tomēr bija pavīdējis, viņā no jauna uznira skaidri un spēcīgi tās briesmas, kuras viņš ar savu pasākumu bija izraisījis. Uz mirkli viņš ārkārtīgi spilgti saskatīja visu sava amerikāņu tirdzniecības darījuma risku. Taču nākamajā mirklī Pjers sev teica: «Un tomēr. Komercija paliek komercija: Amerika. Es riskēšu.»

No Lenormana kunga sejas sīkais smaids biia tūdaļ atkal pazudis. Bet viņš aizvien vēl klusēja. — No otras puses, — viņš beidzot teica, — no otras puses, divi miljoni valdības piemaksas nav nemaz slikti.

—    Nē, divi miljoni piemaksas nav nemaz slikti, — ar gandrīz ļaunu triumfu tagad iejaucās Pols Teveno. Parasti ģenerālnomnieka klātbūtnē jaunais cilvēks bija kautrīgi atturīgs, taču šodien viņu aizrāva pasākuma varenais apjoms. — Divi miljoni piemaksas nemaz nav slikti, — viņš atkārtoja un nemierīgi skraidīja pa lielo telpu. Viņš bija mazliet grotesks, kad tā šaudījās šurp un turp, un ļoti vājš, svārki viņam plati nokarājās, nožēlojami izskatījās kāju ikri cieši pieguļošajās zeķēs. Taču Pjers, tāpat kā Sarlo, laipni uzlūkoja priecīgi satraukto jauno cilvēku, pat sekretārs Megrons nenosodīja viņa pārmērīgo jūsmu.

Kopš agras jaunības Pols Teveno bija meklejis vīru, ko varētu cienīt, un mērķi, kam varētu ticēt. Tad viņš bija atradis Pjeru. Pols bija sajūsmināts par gados vecākā drauga pēkšņajām, ģeniālajām idejām, padevīgi klausījās Pjerā, kad tas no zila gaisa izbūra lielas lietas, visu pasauli aptverošus plānus, un viņš bija pārliecināts, ka liktenis izredzējis Pjeru vēsturiskai lomai, trūka tikai izdevības. Nu Pjers bija atradis izdevību: Ameriku.

—    Es cerēju, Sarlo, — Pjers no jauna ļoti pieklājīgi pievērsās Lenormana kungam, — varbūt jums nebūs nekas pretī piedalīties šajā pasākumā.

—    Nav nemaz izslēgts, — atbildēja Lenormana kungs, melanholiski raudzīdamies ar savām dziļi iegrimušajām acīm savā priekšā, — un katrā ziņā tas bija ļoti laipni no jums, mans mīļais Pjero, mani kā pirmo iepazīstināt ar šo svarīgo darījumu. Sagādājiet jel man to prieku un vakariņojiet rīt kopā ar mani. Līdz tam laikam būšu šo lietu pārdomājis.

Pjers pazina Sarlo un viņa neuzticēšanos. Tomēr viņš bija vīlies, ka tagad atkal vajadzēs gaidīt veselu nakti un veselu dienu.

Bija vēls, Sarlo atvadījās. Viņš devās lejā pa lielajām kāpnēm, sulainis gāja viņam pa priekšu ar svečturi rokā, un Pjers nekavējās to pavadīt līdz nama durvīm.

Kad Pjers atgriezās, augšā uz kāpnēm viņu sagaidīja Jūlija. Pa pusei smiedamās, pa pusei raudādama, viņa krita tam ap kaklu. — Tu noklausījies? — Pjers prasīja. — Protams, — atbildēja Jūlija. Blakus lielajai Pjera darbistabai bija mazs, intīms kabinets, kur viņš dažkārt lūdza ienākt dāmas, kas ieradās pie viņa veikalnieciskās darīšanās. Tur Jūlija^mēdza noklausīties viņa apspriedes. — Tā ir nekrietnība, — viņa maigi teica, — ka tu Sarlo stāsti par saviem panākumiem, bet man ne. Es esmu pavisam dusmīga uz tevi, un es esmu tik laimīga, — un viņa atkal apkampa to. — Nomierinies, — Pjers māsai sacīja un lēnām veda viņu atpakaļ uz mazo kabinetu.

Sajā kabinetā neatradās nekas vairāk kā divi krēsli, liels dīvāns un lāde. Sajā lādē Pjers glabāja savas dārgākās atmiņas. Tur bija tā izgudrojuma plāns, ko viņš bija veicis agrākajos gados un ko tagad bija akceptējusi pulksteņu rūpniecība tālu aiz Francijas robežām. Tur bija viņa lielā procesa brošūru manuskripti, kuras viņam bija sagādājušas pasaules slavu, un «Seviļas bārddziņa» pirmteksts, tur bija kvītis par tām summām, kuras viņš bija izdevis sava dižciltības titula un savu galma amatu iegūšanai, tur glabājās skaistākās mīlestības vēstules, kādas viņš bija saņēmis. Tagad viņš drīzumā būs tiktāl, ka varēs šiem dokumentiem pievienot jaunu, pasaulsvarīgu.

Tātad šīs lādes priekšā Pjers visu pastāstīja savai māsai. Viņš bija nolēmis tai nekā neteikt, iekams vēl nebija runājis ar Sarlo, viņam vajadzēja nodrošināties, lai tā nenoklausītos, un nebija gudri stāstīt tai vēl vairāk. Bet Sarlo priekšā viņam bija vajadzējis saglabāt atturību un informēt veikalnieciski sausi, tagad viņš nespēja vairs ilgāk savaldīties. Dedzīgi viņš iztēloja māsai, cik viss būs grandiozi. Mirdzošām acīm tie vērās viens otrā, cēla savas sapņu pilis aizvien augstāk. Tad viņš piekodināja tai, lai nevienam nekā nesakot, arī tēvarft ne; vecumā cilvēks kļūstot pļāpīgs, un esot svarīgi, ka šis pasākums tiek veikts slepenībā.

■f Viņi pateica viens otram ar. labu nakti un saskūpstījās.

Pjera kambarsulainis Emils vēl bija nomodā, lai noguldītu viņu. Ātri un izveicīgi palīdzēdams Pjeram noģērbt daudzos

apģērba gabalus, viņš jautāja godbijīgā sirsnībā: — Vai kungam šodien bija laba diena?

—    Ļoti laba, — atbildēja Pjers. — Es novēlu visiem labiem frančiem šādas dienas.

Emils atvilka vaļā smagos priekškarus, aiz kuriem uz paaugstinājuma stāvēja grezna gulta. Pjers lika vēl pasniegt cukurotu augli, iedzēra kādu malku no sava nakts dzēriena, tad atlaidās gultā, Emils apsedza viņu un aizvilka priekškarus, tā ka naktslampas gaisma tikai blāvi ieplūda alkovā. Pjers nožāvājās skaļi un laimīgi, nolikās uz sāniem, sarāvās līkumā, aizvēra acis.

Taču viņš vēl nebija aizmidzis, kad gaisma kļuva atkal spilgtāka, acīm redzot, priekškari tika atkal atvilkti vaļā. — Kas tad vēl, Emil? — jautāja Pjers, acu neatvērdams.

Bet tas, kas tur nāca, nebija Emils, tas bija Pjera tēvs. Viņš nosēdās uz platās, zemās gultas, un pašlaik ģērbies rītasvārkos, mājas kurpēs un ar naktscepuri galvā, viņš, vecais Karons, izskatījās visai vārgs.

—    Tagad saki man mans dēls, — viņš iesāka, — kas īsti ir noticis. Es saprotu, ka tu meiteņu klātbūtnē negribēji teikt, sievietes ir pļāpīgas. Bet tagad mēs taču esam vieni.

Pjers mirkšķināja acis. Vecā vīra kājas bija kārnas un spalvainas, taču dēlam pievērstās maiga, ziņkārīga uzbudinājuma pilnās acis bija možas un jaunas.

Pjera attieksmes ar tēvu bija pretrunīgas. Vecais Karons bija cēlies no hugenotu ģimenes, kā protestants viņš tika piespiests iet karadienestā, tad viņš bija atteicies no savas ticības, kļuvis par galma pulksteņmeistaru un stingru katoli. Starp tēvu un dēlu bija notikušas sadursmes Pjera dzīves veida dēļ. Pjers bija pametis tēva amata mācību, tad pēc dažiem nesekmīgiem mēģinājumiem atgriezies pie tēva pilnās bļodas, bet tēvs, iekams parādīja nožēlas pārņemtajam dēlam savu labvēlību, bija izspiedis no viņa sīku rakstisku līgumu, kas precīzi noteica . dēla tiesības un pienākumus. Sakarā ar šo gadījumu un vairākkārt arī vēlāk vecais pareģoja dēlam sliktu galu. Taču dēls neņēma sliktu galu, gluži otrādi, viņš bija ticis tik tālu, ka spēja nopirkt sev muižniecības titulu un skanīgus amatus. Lai viņa dižciltību atzītu, tad viņam vajadzēja pieprasīt tēvam, lai tas pamet savu pilsonisko amatu. Karona tēvs bija sašutis, liedzies atteikties no sava iemīļotā aroda, un Pjeram vajadzēja tēvam atgādināt, ka tad, kad viņš bija atmetis protestantismu,

viņam ne arēji, ne iekšēji nebija noticis nekas slikts. Vecais vīrs beidzot bija padevies, taču joprojām izturējās lepni.

Pjers mīlēja tēvu. Pjers ticēja, ka viņam jāpateicas pulksteņtaisītāja mācības laikam un pieredzei par to, ka viņš spēj radīt lugas un politiskas un veikalnieciskas intrigas, kurās simt ritentiņu bija mērķtiecīgi precīzi saistīti cits ar citu, un to viņš vecajam vīram neaizmirsa. Viņš uzvēma tēvu savā mājā un piešķīra tam pensiju. Vecais pieņēma pensiju, noraidīja to, pieņēma atkal. Pārgāja dzīvot Pjera mājā, atstāja to, pārvācās atkal atpakaļ. Kad Pjers pazaudēja savu prāvu un līdz ar to titulu un augstos amatus, vecais viņu izsmēja: kālab viņam vajadzējis pamest savu labo, godīgo amatu? Pēdējos gados abi saticīgi dzīvoja kopā, kopīgi smējās paši par sevi un par muļķīgo pasauli. Lai gan vēl aizvien gadījās, ka tie iedzēla viens otram un sacīja trāpīgus, niknus vārdus, tomēr tie labi zināja, ka mīl viens otru un saderas kopā. Sad un tad Pjers veda tēvu pastaigāties pa Versaļas parku un iepazīstināja ar saviem aristokrātiskajiem draugiem. — Mans labais, vecais tēvs, — viņš maigi teica, un vecais, ģērbies pilsoniskos svārkos, turējās ļoti taisni, paklanījās pieklājīgi, taču ne pārāk zemu.

Tātad patlaban vecais Karons sēdēja uz gultas malas pie dievinātā dēla, kuram bija pareģojis, ka tas nekā nesasniegšot, un priecīgā ziņkārē gribēja dzirdēt, kādus milzīgus panākumus tas jau atkal bija guvis.

Pjeram tas bija pārdzīvojums — paziņot draugam Sarlo par saviem panākumiem. Tā bija laime — runāt par to ar Jūliju. Augstākā svētlaime bija pastāstīt to tēvam.

Veco tas pagalam satrauca; ar plīvojošiem rītasvārkiem viņš uzbudināts skraidelēja pa istabu šurp un turp, žestikulēja, runāja pie sevis, pieskrēja atkal pie gultas, noglāstīja dēlu. Un tas pavisam aizmirsa nogurumu, sasparojās, no tēva viņš nekautrējās, tēva klātbūtnē viņš savos sapņos tiecās vēl augstāk nekā sarunā ar māsu. Stingri vērdamies nakts lampas blāvajā gaismā, aiz svētlaimes gandrīz muļķīgu smaidu sejā, viņš iztēloja sev un vecajam vīram savas vīzijas. Kā firmas «Hortalezs un kompānija» flote, viņa, mazā Pjero, Pjera Ogistena -f de Bomaršē kunga flote, izies jūrā, vedot līdzi lielgabalu, šauteņu un pulveru kalnus, un kā šie ieroči, viņa — Pjera ieroči satrieks Anglijas tirāniju un nesīs pasaulē brīvību. Nemaz jau nerunājot par milzīgajām bagātībām, par indigo, katūna un

tabakas krājumiem, ko šī flote vedīs Karona de Bomaršē ģimenei.

Karona tēvs bija izglītots, daudz lasījis, un bija krietns francūzis. Viņš lepojās ar to vareno lomu, kāda Francijai bija piešķirta Jaunās pasaules izpētīšanā un kolonizēšanā, un sirdījās uz angļiem, kas viņa valstij bija atņēmuši tās lomu un piespieduši labus, kristīgus frančus izmantot tik šausmīgus līdzekļus kā biedrošanos ar sarkanādainajiem, lai novilktu baltajiem skalpus. Tātad tagad viņa dēls palīdzēja saprāta tautai, krietnajiem bostoniešiem, dabai tuvajiem kvēkeriem, lai tie pamatīgi atmaksā angļiem.

Sirds dziļumos Karona tēvs nekad nebija pilnīgi ticis vaļā no domas, ka viņa atkrišana no hugenotu ticības bijusi grēks un ka par šo grēku dievs viņu piemeklēšot pie bērniem un bērnubērniem. Kad viņam dzīvē kaut kas nebija izdevies, viņā pamodās vainas apziņa ticības noliegšanas dēļ. Tagad izrādījās, ka dievs sakrata nabaga hugenotu, kas bija piespiests stāties karadienestā. E^evs piekrita, ka viņš labāk gribēja būt dieva vārdā godīgs katoļu pulksteņtaisītājs nekā hugenotu dragūns. Dievs saprata, dievs piedeva. Citādi viņš nebūtu uzticējis viņa dēlam Pjeram šo pasaulvēsturisko misiju.

Andrē Saris Karons, pirmo reizi brīvs no šīs vainas apziņas, glāstīja dēla roku. «Ameriku,» viņš teica pie sevis, «mans Pjers atbrīvo Ameriku.»

Lielu daļu sava darba Pjers mēdza paveikt guļamistabā rītos tūliņ pēc uzcelšanās, kamēr kārtoja tualeti. Tā bija tāda augstākās sabiedrības mode, kas atbilda viņa tieksmēm. Pjeram glaimoja, ka cilvēki pulcējās ap viņu, kamēr viņu apģērba, lai izteiktu savus lūgumus, sūdzības un piedāvājumus. Tur mēdza ierasties raibs bars un juku jukām izplāt viņa priekšā savu godkāri, postu, peļņas kāri, cieņu, nekaunību un karjerismu.

Tā kā bija paklīdušas valodas, ka Pjers taisoties dibināt jaunu, ārkārtīgi lielu uzņēmumu, tad šoreiz bija ieradušies vēl vairāk cilvēku nekā citkārt; viņi drūzmējās pat ārā, gaitenī.

Jau sen Pjeram bija paticis nodoties labdarībai un parādīt žēlastību, tagad viņš to drīkstēja atļauties pārpilnam. Firmai «Hortalezs un kompānija» bija vajadzīgi aģenti visās ostas pilsētās, vajadzīgi rakstveži, grāmatveži, izsūtāmie zēni, tresoti sulaiņi. Pjers varēja likt, lai no debesīm krīt kliņģeri.

Viņš sēdēja pie tualetes galda, kambarsulainis Emils un frizieris rosījās ap viņu, viņš māja, sveicināja, apmainījās ar laipnībām un jokiem, bija ļoti žēlīgs; ja viņš arī tūlīt neapmierināja lūgumus, tad vismaz deva izredzes un cerības.

Tur bija kuģa kapteinis Adelons. Ja Pjeram būtu jāsūta pāri Atlantijas okeānam kuģis, tad lai viņš zinot, ka kapteinis šo ceļojumu esot veicis simt divdesmit trīs reizes, viņš bija apgādājies ar vislabākajām rekomendācijām; bija vērts, ka Megrona kungs pierakstīja viņa vārdu.

Tur bija Sē kundze. Pirms gadiem, gadu desmitiem Pjeram bija kaut kas bijis ar to. Tagad šī arvien vēl kārdinošā sieviete atgādināja viņam, ka tā precējusies ar galdnieka darbnīcas īpašnieku. Pjers nešaubījās, ka sakarā ar sava tirdzniecības nama — Holandes hoteļa pārkārtošanu viņam ar šo darbnīcu būs darīšanas, un Megrona kungs pierakstīja adresi.

Pjers baudīja šo visapkārt kūsājošo mutuli, šo sajūtu, ka viņš tiek godināts, ka viņam pieder vara. Nāca viņi visi, dažādi draugi, dažādi ienaidnieki. Jau šai pirmajā naktī pa visu lielo pilsētu bija paklīdušas valodas, ka de Bomaršē kungs esot atkal godā, un ļaudis, kas agrāk reti bija atraduši ceļu pie viņa, pēkšņi atklāja, ka tie ir Pjera draugi un radinieki. Tur bija viņa tēva otrās sievas brālēna dēls. Tur bija viņa māsas Tontonas vīra brāļadēls.

Ieradās tādi, kas nojauta ienesīgus darījumus, un tādi, kas negribēja sanākt naidā ar iespaidīgo rakstnieku, starp tiem bija lieli vīri. Te bija barons de Trua-Tūrs, kas bija ieguldījis naudu lielākajā ziemeļu kuģu būvētavā, Peletjē kuģu būvētavā, tur bija Gašē kungs no Testāra un Gašē rēderejas Bordo pilsētā. Un Pjeram kļuva silti ap sirdi, kad ieradās pat ševaljē de Klonārs, visspēcīgās Indu kompānijas pārstāvis.

Arī Klervāla kungs no Itāliešu komēdijas bija šeit. Starp Pjeru un lielo aktieri pastāvēja vecs, apslēpts naids. Savu lugu «Seviļas bārddzinis» Pjers vispirms bija nolasījis Itāliešu teātra ļaudīm, viņi bija sajūsmināti, bet izrāde tomēr nenotika. Klervāla kungs, kuram vajadzēja spēlēt bārddziņa lomu, pats bija strādājis par frizieri un nevēlējās, ka tam atgādina viņa pagātni. Tad «Seviļas bārddzinis» guva lielus, milzīgus panākumus uz konkurentu skatuves — Franču teātrī. Klervāla % kungs vairs neatcerējās, ka viņš kādreiz būtu noraidījis šo lomu, un katrā ziņā gribēja apsveikt savu mīļo draugu Pjeru tūlīt pēc viņa pārbraukšanas.

Redzēja arī žurnālistu Metru, kas vairākkārt bija sevišķi ļaunprātīgi uzbrucis Pjeram.

—    Par kādu cenu jūs pašreiz pārdodaties, mans mīļais? — Pjers viņam laipni jautāja.

—   Tādam kolēģim kā jūs, — atbildēja žurnālists, — vienmēr ir augstakais rabats.

Bet Pjers jau vairs neklausījās. Triumfēdams viņš ieraudzīja aiz žurnālista parādāmies Renjē kunga cienīgo, īpatnējo galvu. Ievērojamais vīrs, augstākās tiesas tiesnesis, nebaidījās ierasties vizītē pie viņa, cilvēka, kam izteikts rājiens, — pie «nozākātā».

Un aizvien vēl lūdzēji, lūdzēji. Pjers neatstāja nevienu neievērotu. Viņš prata iemantot cilvēku draudzību un pat, ja viņš sacīja kādam tikai dažus vārdus, tad izteica tos tā, ka uzrunātais viņu atstāja ar tādu sajūtu, it kā Pjers būtu to sevišķi ievērojis.

Pjers jutās laimīgs šī kūsājošā mutuļa vidū, un labprāt viņš būtu savu rīta audienci turpinājis vēl ilgāk. Te viņam paziņoja, ka darba istabā viņu gaida kāda dāma, Menāra jaunkundze.

Tā mēdza darīt tikai Dezirē. Bez kādiem aplinkiem viņa skrēja uz viņa māju, viņa nerūpējās par pieklājības normām. Neraizējās par to, ka parasti labsirdīgā Jūlija viņai pie katras izdevības izrādīja savu antipatiju.

Jūlija saskatīja Dezirē Menārā pamatcēloni visam ļaunajam, kas Pjeram bija uzbrucis. Savā laikā Dezirē bija cēlonis divkaujai starp Pjeru un greizsirdīgo hercogu de Sonu, un hercogs bija panācis, ka nevainīgais Pjers nonāca cietumā. Tas bija noticis viņa lielā procesa izšķirošajās dienās, tāpēc viņš nespēja pienācīgi aizstāvēt savas intereses. Pēc Jūlijas domām, Dezirē Menāra un neviens cits nebija vainīgs, ka process tika zaudēts un rezultātā Pjeram atnesa tik daudz nelaimes. Jūlija nesaprata, kā Pjers pēc visa tā vēl varēja paturēt savā namā Dezirē portretu; viņa nespēja vairs redzēt šīs dāmas seju, viņa dažkārt izteicās un vienmēr no jauna uzstāja, lai Pjers aizvācot šo gleznu. Sis ļoti skaistais portrets bija Kantēna de Latūra roku darbs. Pjers tikai smējās; tā bija lieliska glezna, un Dezirē bija lieliska meitene, un viņš neatteicās no draudzības ar Dezirē un no portreta.

Pjers atvadījās no saviem rīta viesiem un gāja uz darbistabu. Tur sēdēja Dezirē. Nevis uz kāda no šiem svinīgajiem

un neērtajiem krēsliem, bet, pabīdījusi dokumentus un greznuma lietiņas sānis, viņa bija nosēdusies uz milzīgā rakstāmgalda. Tur viņa sēdēja, sārti blonda, neliela, ļoti slaika, nekaunīga un vaļīga. Viņa smējās, ieraudzījusi Pjeru.

—    Vai tā bija laba ideja, ka es atnācu? — viņa vaicāja. Viņš līksmi aplūkoja tās skaisto draiskules seju ar mazliet uzrauto degunu.

—    Ir patīkami redzēt saprātīgu cilvēku, kas nekā negrib no manis, — viņš teica un noskūpstīja tai roku, kaklu un pakausi.

—    Nu, vecais blēdi, — viņa sacīja, — tā dzird, ka tev padomā kaut kas sevišķs. Es paredzu, ka man vajadzēs tevi atkal dabūt laukā no l'Evekā forta. — Tas bija cietums.

Pjers un Dezirē pazina viens otru kopš ilgāka laika. Abi viņi bija Parīzes ielu bērni, mīlēja Parīzi, kaislīgi mīlēja teātri. Viņiem bija jāpārdzīvo daudz kas zemisks, lai tiktu uz augšu, viņiem viss bija skaidrs, viņi uzņēma un mīlēja dzīvi tādu, kāda tā bija, viņi neizlikās ne paši sev, ne citu priekšā. Dezirē bija slavena aktrise, viņas mājā viesojās ievērojami rakstnieki, iespaidīgi galma vīri un komersanti. Viņa turējās pie varenajiem, jo tas bija noderīgi, taču aristokratijas un komersantu pasaules lieli vārdi neapžilbināja Dezirē, viņa redzēja, cik muļķīgi pārvaldīja Franciju, no sava veselā saprāta augstumiem viņa noraudzījās uz šiem kungiem. Pjers bija tāds pats. Abi bija dziļi iespiedušies privileģēto aprindās. Abi izturējās pret privileģētiem ar dziļu, mazliet skaudīgu nicināšanu. Viņu pirmie vētrainie kaislību laiki bija sen pagājuši, un palikusi stingra draudzība. Gadījās, ka viņi neredzējās nedēļām, mēnešiem ilgi, kaut arī abi bija Parīzē, taču abi zināja, ka var paļauties viens uz otru.

Dezirē nolēca no galda. Viņa atvēra durvis uz mazo kabinetu, paraudzījās, vai Jūlija nenoklausās. Šķelmīgi sarauca seju. — Gaiss ir tīrs, — viņa teica, — klāj vaļā.

83

Pjers lietišķi izstāstīja viņai par darījumu ar amerikāņiem, patētiski vārdi viņai būtu likušies smieklīgi. Dezirē uzmanīgi noklausījās. Viņa, tāpat kā visa progresīvā Parīze, drošsirdīgi j. nostājās amerikāņu pusē, bija par lielo eksperimentu — uzcelt ^ valsti uz brīvības, saprāta un dabas pamatiem. — Es jau baidījos, — viņa teica, — ka tu būsi atkal kaut ko savārījis, gri« bēši vai nu nodibināt vergu tirdzniecības monopolu, vai apgā-

3 — Lapsas vīna kalnā

dāt Spānijas karalim jaunu metresi, kurai jāspiego tavā labā. Amerika, — viņa silti nobeidza, — tā ir laba doma.

—   Un ir patīkami, — Pjers šķelmīgi piezīmēja, — ka šoreiz sajūsma par labo lietu tiks arī samaksāta. Tas ir milzīgs tirdzniecisks darījums, Dezirē, tu redzēsi. Indiešu kompānija būs tikai sīka mailīte, salīdzinot ar Hortaleza firmu.

—   Man šķiet, — atbildēja Dezirē, — ka kaut ko līdzīgu es nedzirdu pirmo reizi.

—   Bet šodien, — Pjers apgalvoja, — tie nav tikai tukši vārdi, šodien tā arī ir.

—   Lai jūs pavada mani labākie novēlējumi, de Bomaršē kungs, — zobojās Dezirē, — bet es bieži esmu piedzīvojusi, ka ideja bija tava, taču augļus novāca citi.

—   Šoreiz ievākšu es, — Pjers palika pie sava. Šoreiz es neiekritīšu. Ir nedomāju. Tik milzīgas izredzes man nekad nav bijušas.

—   Katrā ziņā, Pjero, ir iepriecinoši, — Dezirē silti teica, — ka šoreiz tas ir tik nepārprotami labs pasākums.

Ka tas ir labs pasākums, to Pjers zināja pats, bet viņš gribēja dzirdēt kādu mierinošu vārdu par veikalnieciskām izredzēm. Jau vakar, vēl pirms sarunas ar Lenormanu, viņš bija sev vaicājis, vai nevajadzētu iepriekš atklāt visu Dezirē. Sarlo bija iemīlējies Dezirē, un Pjers nekad nebija kavējies izmantot sievietes saviem nolūkiem. Tomēr šai gadījumā viņš bija vilcinājies. Sarlo un Dezirē draudzība bija sarežģīta; izmantojot Dezirē palīdzību, viņš varēja savus veikalnieciskos darījumus tikpat viegli sagandēt, kā veicināt. Tā kā Dezirē tomēr bija pati atnākusi pie viņa un viņš tai tik daudz bija izstāstījis, tad, vairs ilgāk nedomādams, viņš pateica arī par savām cerībām un Lenormanu.

Pieminot Lenormanu, Dezirē šķelmīgā seja saviebās, starp uzacīm parādījās vertikāla rieva; viņa domīgi pašķielēja uz savu degunu. •

Dezirē draudzība ar Lenormanu ienesa viņas citādi tik skaidrajā dzīvē jucekli un neskaidrību. Vēsais un kaislīgais kungs, melanholiskais baudītājs, kas nicināja romantiku un tomēr ilgojās pēc tās, atšķīrās no pārējiem vīriešiem, kurus viņa pazina. Arī viņai tas dažkārt teica niknus, ironiskus vārdus, bet viņa redzēja, cik dziļi tas bija aizrāvies ūīi kā tas mēģina šo tieksmi pārvarēt. Sarlo valdzināja viņu un atbaidīja, viņa cienīja to un nicināja. Viņai būtu vajadzējis nesaudzīgi izmantot to, ka Sarlo viņas klātbūtnē kļuva vājš. Ar jebkuru

\ /

citu viņa būtu tā apgājusies; pret Sarlo Dezirē izturējās savādāk. Viņa skaidri nezināja, ko gribēja no Sarlo, ko gribēja ar to darīt. Nekad viņa nebija likusi sevi lūgties, nekad viņa nebija saudzīgi izturējusies pret savu miesu un pret savu mīlestību; to nevarēja, ja gribēja Parīzē ko panākt. Tāpēc viņa arī šad un tad gulēja ar §arlo. Taču viņa apgājās ar to sliktāk nekā ar citiem vīriešiem. Viņa lika tam manīt, ka to nemīl, un, ja tas gribēja no viņas ko vairāk, ja tas ieminējās, lai viņa atsakoties no savas neatkarības un kļūstot par tā oficiālo mīļāko, tad viņa paraustīja plecus, savilka noslēpumainu seju un nekā neatbildēja.

Dezirē saistīja pretrunīgais viņā. Savaldzināta tā noraudzījās, kā pēkšņi viņa naidīgais noskaņojums pret cilvēkiem pārvērtās maigā un sentimentālā. Parasti viņai bija skaidrs, kā beigsies draudzība. Ar Sarlo bija viss iespējams: viņš varēja to nogalināt vai apprecēt.

Sarlo bija labos draugos ar Pjeru. Bet viņa nešaubījās, ka Sarlo ir greizsirdīgs uz Pjeru, kaut arī neļāva to manīt, un allaž viņa juta slepenas bailes, ka Sarlo kādreiz briesmīgi satrieks Pjeru. Nekādā gadījumā nebija ieteicams, ka Pjers ielaidās tādā kolosālā dalījumā ar šo neaprēķināmo cilvēku. Ja viņi kopīgi uzņemsies šīs milzīgās piegādes, tad Pjers — vājākais no viņiem — drīz būs tā rokās, un šī doma viesa Dezirē nepatiku. Pjers ar visām savām intrigām tomēr bija miermīlīgs, jautrs puisis, viņš nespēja ilgi turēt naidu, piedeva visiem, viņš nevēlējās no dzīves nekā vairāk kā prieku. Tāds cilvēks nespēja turēties pretī tai dzēlīgajai ļaunprātībai, kas dažkārt radās Sarlo sirdī.

—   Es tavā vietā būtu divreiz pārlikusi, — viņa brīdināja,

—   iekams pieaicinātu Sarlo šai darījumā.

—   Viņš' ir mans draugs, — teica Pjers.

—    Tieši tālab, — Dezirē mīklaini atbildēja. — Viņš ir tik liels, — viņa turpināja. — Beigās viņš aprij visu, kas nāk ar viņu saskarē.

—   Nebīsties, mana mazā, — Pjers bezrūpīgi smējās.

—    Kas norīs šo Johasu, tam vajadzēs viņu ātri vien izspļaut atkal āra.

Pēc vakariņām Lenormans lika Pjeram vēl labu brīdi pagaidīt, iekams sāka runāt par darījumiem.

Lenormana kungs savā ziņā labi ieredzēja Pjeru. Lai gan viņš zināja, cik Pjers ir iedomīgs un paviršs, taču viņš cienīja tā izveicību un pievilcīgo asprātību un, ja viņš to mazliet nicināja tā sekluma dēļ, tad apskauda veiklības dēļ, laimes dēļ pie sievietēm, ar vieglu roku veiktā darba dēļ.

Neraugoties uz augsto dzimumu un bagātību, Sarlam Gijomam de Lenormanam vienmēr bi^a klājies grūti. Savā laikā — nu jau bija pagājuši trīsdesmit septiņi gadi — viņš bija apprecējis ļoti jaunu [1] ļoti skaistu meiteni — Žannu Antuaneti Puasonu, ar visai piemīlīgu raksturu, bet bez naudas un bez pazīšanās. Viņš bija smagnējs un ilgi vilcinājās, kamēr izšķīrās par šīm precībām; pirmajos laulības gados viņš tomēr izjuta dziļu prieku par savu lēmumu un iemīlējās Zannā arvien kaislīgāk. Tad negaidot Zanna bija viņu atstājusi, lai kā atzīta karaļa mīļākā, saukdamās jaunā, marķīzes de Pompaduras vārdā, valdītu pār Franciju. Tas Lenormanam bija tāds trieciens, ka viņš necerēja to pārciest. Vēlāk šī sieviete viņam bija piesolījusi visu — sūtņa posteni, pat savu atgriešanos, — bet viņš izturējās lepni un ar cieņu noraidīja visu, arī viņu pašu.

Tagad kopš ilga laika viņš bija atkal uzniris augšup no savu bēdu dzīlēm, taču tas bija cits Lenormans, melanholisks, dzēlīgs, sarkastisks, baudkārs, kas slepenībā alka dēkas. Ja agrāk viņš ar piesardzību bija uzņēmies komplicētos darījumus, kas bija saistīti ar viņa nodokļu nomu, tad tagad viņš ar nesavaldīgu prieku ielaidās arvien jaunos, sarežģītākos saimnieciskos pasākumos, vadīja tos ar neatkarīgu izmanību un ņeparastu laimi un, drūms un nicīgs, sarausa milzīgu kapitālu. Ar visu savu sarūgtinājumu viņš tomēr aizvien dzinās pēc jaunām baudām. Virs viņa Etiola pils galvenā portāla gan bija ar cēliem burtiem rakstīts sveiciens: «Vanitas, vanitatum vanitas, omnia vanitas.» * Bet Etiola pils īpašnieku pastāvīgi ielenca skaistas sievietes, viņa svinības bija slavenas ar savu greznumu un gaumi, un gurdenas iekāres pārņemtam Lenormana kungam arvien vēl par maz bija bagātības, autoritātes, greznības, tirdzniecisku darījumu, ietekmes, politikas, teātru, sieviešu, intrigu.

Dezirē Menārā Lenormans bija iemīlējies aplinku ceļā, redzot viņas ģīmetni. Tas nebija tas portrets, kas atradās Pjera mājā, bet gan kāds Perono pastelis. Tas bija labs glītas, jautras, dabiskas meitenes portrets. Bet, kad Lenormans bija iepazinies ar īsto Dezirē, viņš jutās pārsteigts, cik ļoti portrets atšķīrās no prototipa. Savā mākslas un samākslojuma pilnajā dzīvē Lenormans dažkārt ilgojās pēc spēka un vienkāršības; uz savas privātās skatuves viņš labprāt lika spēlēt sulīga tautiskuma pilnas joku lugas. Atklājis, cik daudz spēcīga, veselīga cilvēka prāta slēpās aiz Dezirē pievilcīgā maiguma, cik daudz bezrūpības par reputāciju un ļaužu valodām, cik daudz nekaunīgas, reālistiskas Parīzes asprātības, viņš bija sajūsmināts. Viņai piemita rakstura vilcieni, kas Lenormanam bija patikuši nelaiķē Zannā. Zannas līksme un saprāts izpaudās "gluži tādā pašā veidā, viņā bija tas pats lietišķības un romantikas sajaukums un tā pati spēja dzīves dubļos neaizmirst tās līksmo spožumu.

Lenormanam bija piecdesmit 'septiņi gadi, kad viņa dzīve ienāca divdesmit vienu gadu vecā Dezirē. Ar prieku viņš redzēja, ka jauno aktrisi saista viņa savdabība, melanholijas un baudkāres sajaukums, viņa gaume, teātra mākslas izpratne, viņa dzēlīgi asprātīgā filozofija; taču viņš nešaubījās, ka bez savas bagātības un sava ievērojamā v^rda diezin vai spētu noturēties jaunāko un amizantāko daudzo Dezirē draugu vidū. Varbūt viņam izdosies saistīt to pie sevis; bet, ja nāks kāds cits, varenāks, tad šī Dezirē pametīs viņu tāpat, kā savā laikā Zanna viņu bija pametusi Versaļas pils valdnieka dēļ.

Tomēr viņš uzskatīja to par lielu laimi, ka šī jaunā sieviete bija ienākusi viņa dzīvē un ka tagad, kad viņa kaislības bija kļuvušas gurdākas, viņam vēlreiz lemta laime iemīlēties kā jauneklim. Redzot, cik bezrūpīgi Dezirē atdevās tam vai citam vīrietim, viņš gan cieta, taču bija guvis mācību, — viņš negribēja otru reizi lepnības un goda dēļ apdraudēt savu laimi un nemēģināja aizskart aktrises neatkarību.

Lenormans zināja, ka vienīgais nopietnais sāncensis viņam bija Pjers. Viņš pareizi izprata abu attiecības, uzskatīja šo ciešo, uz gara radniecību dibināto draudzību par bīstamāku nekā kaut kādu romantisku iemīlēšanos un Pjeru karsti apskauda Dezirē pieķeršanās dēļ. Viņu, Lenormanu, kurš tik dziļi cietis cilvēku dēļ un kuram nemaz tā neveicās, kaitināja tas, ka šim Pjeram cilvēki un lietas pašas vai lipa klāt, ka viņam viss tik labi padevās un viņš visu pretīgo spēja nokratīt no sevis kā suns ūdens lāses. Lai arī cik labi viņš ieredzēja Pjeru, tomēr būtu novēlējis, lai arī tas reiz izjūt, kas ir nepateicība, nodevība, ciešanas.

Un tagad Pjers tātad bija atnācis pie viņa runāt par šīm piegādēm Amerikai. Pjera ideja — apgādāt nemierniekus kā privātam uzņēmējam, bet patiesībā kā Francijas valdības aģentam — bija spīdoša, tā bija īsts atradums. Bet, ja no šī pasākuma gribēja panākt ko vairāk nekā teātra intrigu, ja gribēja nemierniekus tā apbruņot, lai tie varētu stāties pretī regulārajai angļu armijai, tad bija nepieciešamas citas summas, ne tie smieklīgie trīs vai četri miljoni, par kuriem runāja Pjers. Tā cilvēka rīcībā, kurš gribēja realizēt šādu tirdzniecisku darījumu, vajadzēja atrasties neaprobežotam kredītam, tam vajadzēja spēt gaidīt samaksu, spēt ļoti ilgi turēties uz kājām.

Viņa, Lenormana roka bija pietiekami spēcīga, lai savilktu šo loku, un bagātīgie ienākumi bija stiprs kārdinājums. Bet vai Pjers bija īstais cilvēks, lai ar viņu kopā ķertos pie tik milzīga pasākuma? Vai viņa tirdznieciskie darījumi nebūs pārāk fantastiski un romantiski? Bez šaubām, tās bija kārdinošas izredzes, bet Lenormans bija pietiekoši savā mūžā spēlējis uz augstu summu, un prāvā peļņa neatsvēra briesmas sanākt ar Pjeru naidā. Sirds dziļumos viņā modās nojauta, kas vēl nekļuva par skaidru domu, kā Pjers bija dižojies un plātījies Dezirē priekšā: «Tātad es tagad apbruņošu amerikāņus, tagad es taisīšu vēsturi.» Nē, viņš, Lenormans, necels Pjeram šai nolūkā no miljoniem nepieciešamo pamatu.

Savā mīkstajā balsī viņš Pjeram kabineta klusumā izskaidroja, ka šis darījums solot lielas izredzes uz peļņu, taču risks esot milzīgs. Jārēķinoties ne vien ar to, ka katrs otrais kuģis var krist angļu rokās, arī izredzes iegūt samaksu esot pārāk nedrošas. Lai arī kā viņš, Lenormans, apbrīnojot nemiernieku brīvības tieksmes, taču šī slavējamā sajūsma neesot pietiekoša drošība viņu maksātspējām. Labvēlīgākajā gadījumā vajadzēšot gaidīt gadiem ilgi, iekams dabūšot redzēt naudu. Pēc pavirša aprēķina viņš pieņemot, ka nepieciešams apmēram desmit miljonu liels pamatkapitāls, ja gribot ko panākt. Nosaukdams augsto summu, viņš bažīgi pievērsa Pjeram miegainās, dziļi iegrimušās acis. «

Pjers apjucis nomākti atbildēja: — Cerēju, ka ārkārtīgās peļņas izredzes, kuras jūs saskatāt vēl labāk nekā es, vilinās jūs piedalīties Hortaleza firmā.

— Es nupat mēģināju, mans mīļais Pjer, — teica Lenormans ar labi tēlotu, laipnu pacietību, — jums ieskaidrot, ka iī darījuma risks ir vēl lielāks nekā tā izredzes. Es stāvu uz vecuma sliekšņa, man sāk zust prieks par lieliem, bīstamiem darījumiem.

—   Bet vai jūs tikko neatjaunojāt savu divu provinču nodokļu nomas līgumu? — vaicāja Pjers.

—    Kur tad tur ir risks cilvēkam, kas var gaidīt? — Lenormans atjautāja ar kaitinošu mieru. — Karalim ir tiesas kalpi un vajadzības gadījumā kareivji, lai piespiestu kūtros parādniekus. Vai Hortaleza firma var izsutīt kareivjus pret dumpiniekiem, ja tie vilcināsies ar maksājumiem?

—    Es cerēju, — Pjers sarūgtināts teica, — ka mans draugs Sarlo ar prieku piedalīsies šai lielajā pasākumā. Es cerēju, ka mans draugs Sarlo būs pirmais, kas palīdzēs man un amerikāņiem.

—    Neesiet taču tik straujš, mans Pjero, —■ Lenormans viņu laipni nomierināja. — Kas jums saka, ka es nepalīdzēšu?

Veids, kādā Sarlo spēlējās ar viņu, aizkaitināja Pjeru, bet, no otras puses, viņš pēc pieredzes zināja, ka Sarlo ir plaša vēriena cilvēks un viņam draudzīgs. — Man jau nauda vajadzīga tikai pirmajam laikam, — Pjers nedroši teica, — ja man tā vispār būs vajadzīga.

Tieši to Lenormans bija gaidījis. Aizdevumu viņš labprāt gribēja Pjeram dot. Tā kā viņš pazina Pjeru, tad zināja, ka tas drīz būs naudas grūtībās un lūgs termiņa pagarinājumu. Tad viņš, Sarlo, katrā ziņā saņems to, kas viņam pienākas. Pat, ja galu galā vajadzētu pazaudēt naudu vai daļu naudas, tad saruna, kad Pjers lūgs un klanīsies, būs šī zaudējuma vērta.

—    Redziet, —viņš atbildēja, — tā mēs viegli sapratīsimies. Naudu, it īpaši uz īsu laiku, jūs varat no manis tūlīt dabūt. Cik daudz jūs vēlaties?

—    Es domāju, — teica Pjers aizvien vēl nedroši, — vēl vienu miljonu, tad es iztiktu.

—    Sī summa ir jūsu rīcībā, — Lenormans bez vilcināšanās atbildēja.

Pjers uzelpoja un reizē bija arī apjucis. Tas bija svarīgs pakalppjums, ka Sarlo aizdeva viņam šo milzīgo summu, bet vai viņš patiesi uzskatīja risku par tik lielu, ka pats neuzdrošinājās ieguldīt naudu uzņēmumā un neizmantoja vienreizējo izdevību? — Es pateicos jums, Sarlo, — viņš teica, — es jums sirsnīgi pateicos. — Viņa balsī skanēja neparasts apjukums.

Man ir prieks jums palīdzēt, mans draugs, — Lenormans laipni vairījās. — Nākšu Jums labprāt pretī visos jautājumos, kas attiecas uz procentu likmi. — Brīdi klusējis, viņš laipni uzlūkoja Pjeru. — Bet, — viņš sacīja un draudēja tam pa jokam ar pirkstu, — nesvaidieties ar naudu, Pjero. — Un pavisam nevērīgi pabeidza: — Es aizdodu uz īsu termiņu un piedzīšu, mans mīļais. Vēršu jūsu uzmanību uz to. Visi zina, ka es naudu piedzenu.

Tie bija joki Sarlo gaumē, nepatīkami joki. Taču Pjers atvairīja nelāgq sajūtu, iekams tā bija viņu pārņēmusi. Viņam bija Sarlo solījums, tas bija galvenais. Vai viņš nebija apņēmies uzsākt darījumu arī tad, ja viņš saņemtu pavisam tikai vienu miljonu? Tagad viņš dabūja divus miljonus no valdības un vienu no Sarlo. — Vēlreiz ļoti pateicos, Sarlo, — viņš teica tikpat nevērīgi un laipni kā Lenormans. — Pateicos Amerikas, Francijas un pats savā vārdā.

Tagad bija pagājusi jau viena nakts un viena diena un vēl viena nakts, bet Pjers aizvien vēl nebija apciemojis savu draudzeni Terēzi. Vakar no rīta viņš bija tai vēstulītē devis cerības, ka apciemos vakarā, vakar vakarā atlicis satikšanos uz šorītu. Patlaban viņš bija pārāk aizņemts, viņam nebija laika darīt to, pēc kā viņš alka.

Vizmaz viņš varēja parunāt ar Terēzi. Viņa saprata, cik tas bija grūti — sadalīt savu laiku starp Amerikas atbrīvošanas pasākumiem un mīlestību uz sievieti, kuru gribēja precēt.

Jau pēc pirmās sastapšanās viņš bija sapratis, ka šī jaunava ir viņam īstā, un vienmēr no jauna abu pazīšanās gados viņš bija apsvēris lēmumu — tūdaļ pat — šodien, rīt — precēt Terēzi. Bet te nu bija Jūlija. Jau no paša sākuma tā bija greizsirdīga uz Terēzi, un, kad Pjers reiz bija licis saprast, ka viņš grib Terēzi precēt un vest savā mājā, tad brālim ar māsu bija izcēlies nikns strīds, un Jūlija pat piedraudēja atstāt māju. Protams, pēc tam viņa ar dedzīgu nožēlu brālim paziņoja, ka Terēze esot apburoša, jauna un visādā ziņā daudz pārāka nekā viņa pati, un, pats par sevi saprotams, viņa, Jūlija, satikšot ar to labi. Taču Pjeram bija skaidrs, ka tad, kad viņš ievedīs Terēzi mājā, straujā Jūlija drīz vien sadusmota noslēgsies sevī, bet viņš nespēja iztikt bez Jūlijas. Viņa bija ne tikai ideāla lielās mājas saimniecības vadītāja, bet tieši nepieciešama tam arī tāpēc, lai varētu tai palielīties, viņam bija nepieciešama māsas pastāvīgā, skaļā, jūsmīgā apbrīnošana. Turpretī Terēze, ja ari

viņš to oficiāli nesaistīs pie sevis, nekad viņu nepametīs; par Terēzi Pjers jutās drošs.

Viņš gāja kājām uz tās māju. Tas bija īss ceļš. Smaidīdams viņš apdomāja, cik bieži un cik labprāt bija gājis šo īso ceļu. Viņa intereses aptvēra visu pasauli, vairākkārt viņš darīšanu dēļ bija traucies tālu pasaulē; taču viņa īstā dzīve norisinājās mazajā trīsstūrī starp viņa māju, tirdzniecības namu un Terēzes māju. Sis nevaldāmais dēkainis bija ģimenes cilvēks; pēc trakulīgām dienām un trakulīgām naktīm viņam bija nepieciešams pilsoniski omulīgs brīdis ģimenes lokā — kopā ar tēvu, māsām, māsasdēliem, masāsmeitām, tēvočiem, brālēniem, māsīcām.

Viņš piezvanīja pie Terēzes dzīvokļa. Kalpone atvēra. Bet tur savas istabas durvīs jau bija arī Terēze, ģērbusies rītatērpā, kā viņš klusībā bija cerējis, un tās sejā nebija ne mazākā pārmetuma ēna par kavēšanos ierasties. Viņš steidzās tai klāt, saņēma abās rokās tās galvu, viegli paliekdams to slīpi atpakaļ. Terēze bija liela, gandrīz tikpat liela, cik viņš pats. Dziļi viņš ielūkojās tās možajās acīs. Lēni, sirsnīgi noskūpstīja tās pieri, piekļāva pilnīgās lūpas augstajām, izaicinošajām uzacīm, līdz tā aizvēra plakstiņus ar garajām skropstām, skūpstīja uzmestās lūpas, ļāva rokām slīdēt pār pilnīgo, spēcīgo zodu, kaklu, krūtīm.

Acis aizvērusi, Terēze laimīga ļāvās karsti ilgotajam apkampienam.

Kopš pirmā acumirkļa, kad bija sastapusies ar Pjeru, viņa bija nojautusi, ka šis cilvēks ir viņas dzīves saturs. Kad viņa toreiz, pirms trim gadiem, tikko septiņpadsmit gadus veca, lasīja viņa brošūras, skanīgais, spožais uzbrukums netaisnībai bija satraucis viņu līdz sirds dziļumiem. Viņu pārsteidza tas, ka autors spēja būt tik drosmīgs un tai pašā laikā tik vieglprātīgs, tik elegants, tik aizrautīgs. Tas saviļņoja viņu un savaldzināja. Citkārt apdomīgā un atturīgā Terēze, aizbildinādamās ar kādu ieganstu, bija aizgājusi pie šī svešā-vīrieša; viņš bija izrādījies līdzīgs saviem skanīgajiem teikumiem un mēģinājis to pārliecināt ar savu lokano balsi — glaimīgi, nekaunīgi, saprātīgi, un Terēzei vajadzēja atzīt: šo cilvēku viņa iemīlējusi ? uz visiem laikiem.

Terēze savos spriedumos bija apdomīga un noteikta. Turpmākajos gados viņa bija izdibinājusi visu, kas Pjerā tukšs, uzpūsts un frivols; taču tas, ko Terēze viņā mīlēja, bija

pietiekami varens, lai spētu samierināties ar pārējo. Tā bija viņa ideja, ko viņš bija aizstāvējis šajos polemiskajos rakstos, taču tā bija arī visu to cilvēku ideja, kuriem bezkaunīga un augstprātīga sistēma darīja pāri. Tā bija viņa ideja, par kuru viņš cīnījās, izsmejot aristokrātus, jo tie bija viņu apvainojuši un mēģinājuši pazemot, bet viņu mudināja arī kas cits, kaut kas vairāk, tā bija dziļa nesamierināmība ar visiem muļķīgajiem aizspriedumiem pasaulē. Aiz viņa lielības un samākslotības slēpās lieluma izpratne; un, kad viņš redzēja netaisnību un ļaunprātību, vai nu tā skāra viņu pašu vai citus, tad bez vilcināšanās sāka cīņu. Tādu viņu redzēja Terēze, tādu tā viņu mīlēja.

Tagad, kad Pjers tik ilgi bijis projām, viņam bija daudz kas Terēzei stāstāms. Viņš turēja to klēpī, glāstīja to. Jau vairākkārt viņš bija stāstījis visu Sarlo, māsai, tēvam, tas bija viens un tas pats un tomēr allaž kās cits; Terēzes klātbūtnē viņa pārdzīvojums un projekts guva atkal jaunu nokrāsu. Viņai Pjers izskaidroja pasākuma politisko nozīmi. Nemierniekiem bija viss: pietiekami daudz cilvēku, plaša zeme, viņu labā ideja, sajūsma, visas pasaules morālais atbalsts. Vienīgais, kas viņiem trūka, bija ieroči. — Un tos mēs viņiem tagad piegādāsim, — viņš nobeidza.

Terēzes pelēkās acis mirdzēja; no paša sākuma viņa bija nostājusies nemiernieku pusē. Viņam vajadzēja pastāstīt Terēzei aizvien jaunas detaļas par amerikāņu izredzēm, un viņš priecājās, ka tā interesējās tikai par to, nevis par viņa tirdznieciskā darījuma izredzēm. Viņa sievai vajadzēja saskatīt viņā rakstnieku, brīvības cīnītāju un saprātu. Pjeru iekvēlināja Terēzes sajūsma, kurai nepiemita Jūlijas dažkārt muļķīgā pārspīlētība. Arī sajūsmā Terēze nekad nezaudēja realitātes izpratni. Tā lieliski papildināja Pjeru; tā spēja viņu apvaldīt, ja viņš pāršāva pār strīpu.

Pjers apklusa. Atkal no jauna viņš klusībā apsvēra, vai nevajadzētu pasteidzināt kāzas.

Terēze nomanīja, kas viņā norisa. Nebija patīkami būt tikai par Pjera draudzeni, nevis sievu, viņa ļoti vēlētos legalizēt šos sakarus. Taču Terēze pazina Pjeru un bažījās, ka gadījumā, ja tam viņas dēļ vajadzētu pazaudēt Jūliju, tas smagi pārciestu zaudējumu un tā simpātijās varētu mazināties. Ļaužu valodas Terēzi nebaidīja, viņa bija neatkarīga, viņai bija nedaudz naudas. Viņa to nestei dziņā ja. Arī tagad Terēze gaidīja un klusēja.

Viņš pa to laiku atkal iztēlojās, kādu seju rādīs Jūlija, ja viņš tai paziņos: «Pēc nedēļas es precēšos ar Terēzi.» Tā nebija patīkama doma. Pārāk bieži viņš bija ļāvies acumirkļa tieksmēm. Viņš bija tik ilgi vilcinājies, tā ka it labi varēja vēl mazliet pagaidīt.

Viņš teica: — Tagad, kad man tā laimējies un es uzņemos šo jauno, lielo pasākumu, atļauj man sagādāt tev kādu prieku. Vai drīkstu tev dāvināt savu māju Medonā, to mazo, ar aizaugušo dārzu, kas tev tik ļoti patīk? Pats par sevi saprotams, ka es likšu to sakārtot, turklāt pamatīgi. Mēs varētu dažreiz tur aizbraukt un pāris dienu baudīt mieru un dabu.

Nākamās nedēļas Pjers pavadīja aizrautīgā darbā. Viņš satikās ar kuģu īpašniekiem, ar piegādātājiem, ar visāda veida finansistiem, viņš piedalījās konferencēs, kur bija kungi no ārlietu ministrijas, flotes un arsenāla. Vajadzēja piegādāt lielgabalus, šautenes, munīciju, formas tērpus, veļu, apavus, segas, teltis. Vajadzēja sadalīt kuģus, lai to visu, tas ir, apbruņojumu trīsdesmit tūkstošiem vīru, varētu transportēt pāri okeānam. Pjers bija Versaļas kungiem devis cerības, ka liela daļa no šī transporta varēs sākt kustēties jau rudenī, bet noteikti vēl pirms gada beigām.

Ja Pjers ar vēl straujāku dedzību nekā citkārt noņēmās ar šīm darīšanām, tad tas notika tāpēc, ka viņš gribēja apslāpēt kādas raizes, kas urdīja viņu aizvien stiprāk. Ja viņš gribēja piegādi izdarīt īstā laikā, tad viņam vajadzēja tūlīt kārtot lielus maksājumus. Viņa paša līdzekļi un Lenormana piešķirtais kredīts bija ātri izsīkuši, bet tas miljons livru, ko viņam bija apsolījis Veržēns, nenāca un nenāca. Kad Pjers ārlietu ministrijā deva vieglu mājienu, cik ļoti viņam nepieciešama šī nauda, tad viņam lika saprast, ka šī summa jāņemot no slepeniem fondiem un ka vienīgi iegrāmatošanas grūtības un nenovēršamā birokrātiskā rutīna novilcinot maksājumu. Tas skanēja ticami. Bet Pjeram nebija nekādu dokumentu, šajā delikātajā pasākumā valdība nevarēja dot nekādus rakstiskus solījumus, un viņš netika vaļā no bailēm, ka viņu beidzot atstās uz sēkļa un taisīs pārsteigtus ģīmjus, ja viņš atgādinās dotos solījumus.

Turklāt drīz izrādījās, ka piegādātāji un rēderi skaidri zina, cik ļoti viņš no tiem atkarīgs, un paaugstina cenas. Kaut Pjers varētu vismaz saņemt tos ieročus no karaļa arsenāla, kurus viņam ārlietu ministrijā bija apsolījuši. Tad viņš kaut daļēji būtu brīvs no raizēm un varētu parādīt privātajiem piegādātājiem, ka izticis arī bez tiem.

Arsenālam būtu viegli viņam palīdzēt. Senžermēna kungs, kas pirms gada bija pārņēmis kara ministriju* bija uzsācis bruņojuma pārkārtošanu; tādējādi daudzas lielgabalu un šauteņu markas tika izņemtas no lietošanas. Bija svarīgi, lai viņš, Pjers, padarītu savus plānus kara ministram pieņemamus; tad viņš varēs nopirkt vecos ieročus par ļoti lētām cenām, varbūt tikai par metala vērtību. Priekšnoteikums bija tāds, lai ārlietu ministrs iespaidīgā sarunā paziņotu to saviem kolēģiem arsenālā. Taču arī tagad ārlietu ministrijā negribēja saprast, ka vajadzētu pasteigties, un Veržēns arvien atlika savu konfidenciālo sarunu ar kara ministru.

Beidzot Pjers saņēma ziņu, ka de Senžermēna kungs esot informēts un gaidot viņa apmeklējumu. Jau nākamajā dienā Pjers ieradās arsenālā, kur uzturējās kara ministrs.

Pjeram bija jāatstāj kariete pie arsenāla ieejas un jāiet kājām uz kara ministra biroju. Arsenāls bija kā maza pilsēta. Tur bija dažādu veidu ieroču fabrikas, ieroču noliktavas, kantora ēkas, kazarmas. Pjeram patika arsenāls. Viņš bija romantiķis un veikalnieks, ieroči modināja viņā kā varonīgas jūtas, tā arī tirdznieciskus aprēķinus.

Tomēr šodien Pjeram nebija nekādas intereses par apkārtējām lietām. Viņš bija aizņemts ar domām par gaidāmo sarunu.

Gandrīz gadu Pjers nebija redzējis ministru. Toreiz septiņdesmit gadus vecais vīrs bija izskatījies uzkrītoši jauns un stingrs. Tagad, kad Pjers tika pieņemts, viņš bija pārsteigts, cik ļoti Senžermēns savas dienesta darbības īsajā laikā novecojis. Pamazajam kungam vienkāršajā formas tērpā stāja aizvien vēl bija braša, taču varēja nomanīt, ka tas prasīja viņam piepūli, un viņa pelēcīgā seja bija grumbu izvagota.

Ministram bija iemesls raizēties. Kad pagājušajā gadā jaunais karalis bija stingro, godīgo, progresīvo ģenerāli, kuru uzskatīja par lielu karavīru un labu organizatoru, iecēlis amatā, lai izdarītu armijā reformas, Parīze bija gavilējusi. Senžermēna kungs bija ar enerģiju ķēries pie darba. Viņš bija palielinājis karaspēka daļu sastāvu un bruņojuma kvalitāti un pie tam sašaurinājis savas ministrijas izdevumus. Bet, lai to sasniegtu, viņam vajadzēja likvidēt vairākus ienesīgus amatus, kas bija rezervēti galma muižniecībai, un bez tam pielaist augstās komandieru vietās virsniekus ar vienkāršu izcelšanos. Ar to viņš bija sagādājis sev galmā daudz ienaidnieku, tāpēc runāja, ka labsirdīgais, taču nevarīgais karalis savu ministru ilgi neturēšot. Pjers labi saprata, kāpēc vecais ģenerālis izskatās tik sagrauzts.

Viņš rēķinājās ar to, ka Senžermēns pēc līdzšinējās pieredzes arī viņa priekšlikumā samanīs intrigas un uzņems viņu ar aizdomām. Tāpēc viņš pagaidām nerunāja «par lielgabaliem un .šautenēm, ko gribēja izmānīt, bet pūlējās iedvest viņā «uzticību. Pjers zināja, cik kaislīgi Senžermēns bija pieķēries savām revolucionārajām militārajām teorijām, viņš gribēja tāš izdabūt visur cauri, visur viņš gribēja eksperimentēt. Pjers ņēma vērā šīs vecā vīra intereses. Nemierniekiem vispirms, viņš paskaidroja, būtu nepieciešama pamācība, organizēšana, instrukcijas. Viņš, Pjei-s, kurš pagaidām esot, tā sakot, vienīgais amerikāņu pārstāvis Francijā, lūdzot tātad šīs dabas un saprāta valsts vārdā ministram padomu. Senžermēna reformatoriskie principi nekur tik labi nenoderēšot kā tur, Amerikā. Tur nevajagot cīnīties pret iesīkstējušiem aizspriedumiem, tur varot organizēt armiju stingri pēc tiem desmit pamatnoteikumiem, kurus ministrs izvirzījis savā «Kara mākslas mācības grāmatā».

Senžermēns moži klausījās viņā. Likās, ka šis de Bomaršē kungs nebija nekāds nekautrīgs spekulants, par kādu viņam bija iztēlots. Ministrs ielaidās ar viņu diskusijā. Pjers bija ievācis labu informāciju un izrādīja lietpratību. Ar pacietību un izpratni viņš klausījās, kā Senžermēns viņam gari un plaši izskaidroja savu reformu sīkumus. Vecajam vīram tie bija patīkami brīži.

Tikai tad pamazām Pjers sāka runāt par darīšanām, par savu nemiernieku apbruņošanu. Runa esot, viņš izskaidroja, nevis par regulāras karaspēka daļas apbruņojumu, bet gan par milicijas ekipēšanu. Sai milicijai nepieciešami vienkārši ieroči, kuru apkalpošana neprasa ilgu apmācību. Ar jaunajiem ieročiem, kurus ministrs paredzējis franču armijai, būšot amerikāņiem maz līdzēts; jo šo jauno ieroču iedarbīga lietošana prasot garu apmācības laiku. Un Pjers savilka bažīgu seju.

Senžermēna kungs kļuva možāks un kā savu paša ideju izteica to, ko Pjers viņam bija iedvesis. Tieši šādos apstākļos viņš, ministrs, varot Bomaršē kungam palīdzēt un sniegt nemierniekiem nenovērtējamu palīdzību. Sakarā ar bruņojuma pārkārtošanu liels skaits lielgabalu un ieroču veidu esot kļuvuši

karaļa armijai nelietojami. Bet milicijai, kā Bomaršē kungs to attēlojot, šie vecie modeļi būšot tieši ideāls apbruņojums, un viņš ar prieku nodošot nemiernieku rīcībā no apgrozības izņemto ieroču krājumus. Atsevišķos jautājumos lai Bomaršē kungs vienojoties ar viņa pirmo sekretāru princi Monbarē.

Pjers uzelpoja. Pret veikalnieciskiem darījumiem ar naiviem, godīgiem cilvēkiem, kāds bija ministrs, viņš allaž bija izjutis zināmu neērtību, jo no tiem varēja visu sagaidīt. Ar princi Monbarē viņš tiks daudz vieglāk galā. Princis Monbarē, proti, bija trakulīgs spēlmanis, allaž parādos, un viņš bez šaubīšanās izmantoja savu amatu paša sarežģītā finansiālā stāvokļa nokārtošanai. Sim nolūkam viņš izlietoja kādu draudzeni — operdziedātāju de Violenu. Ikreiz, kad armijā atbrīvojās kāds augstāks postenis, de Violenas jaunkundze lika priekšā sarakstu ar pretendentiem, kuri bija gatavi maksāt par šo posteni, un princim parasti izdevās lētticīgajam Senžermēnam iegalvot savus kandidātus.

Sis paņēmiens, kā Pjers bija noskaņojis ministru sev par labu, bija gan nodrošinājis viņam ieroču krājumus, bet, ja princis Monbarē būs nelabvēlīgs, viņš var noteikt ļoti augstas cenas, viņš var sarežģīt un bezgalīgi novilcināt darījumu ar firmu «Hortalezs un kompānija». Bija tikai viens pretlīdzeklis: elegantā veidā sagādāt princim komisiju. Šādās lietās Pjers nebija skops.

Hortaleza firmai, viņš izskaidroja de Monbarē kungam, esot lielas rūpes dumpiniekiem sūtāmo ieroču izvēlē. Amerikāņu pasūtījums liekoties pārāk vispārīgs, un, kamēr viņi atsūtīšot lietpratējus, paiešot pārāk ilgs laiks. Viņš pats un pārējie Hortaleza firmas kungi esot komersanti un dedzīgi nemiernieku piekritēji, taču īstenībā neesot lietpratēji militāros jautājumos. Tāpēc viņš būtu princim ļoti pateicīgs, ja tas varētu viņam ieteikt saprātīgu padomdevēju. Protams, šādus pakalpojumus Hortaleza firma neprasot par velti, firma esot dibināta uz veikalnieciskiem pamatiem.

Princis Monbarē smaidīdams aplūkoja ar savām viltīgajām, spriganajām, melnajām acīm smaidošo Pjeru. Tad viņš minēja uzvārdus, atkal noraidīja tos un beidzot, piesizdams pie pieres, \ teica: — Tagad man ir rokā vajadzīgais cilvēks. — Bet šis cilvēks, kā jau to Pjers bija sagaidījis, bija no Monbarē draudzenes de Violenas jaunkundzes aprindām.

Pjers sirsnīgi pateicās princim par tā laipno padomu un

apsolīja paklausīt tam. Tad viņš šķīrās kā no ministra, tā no viņa pirmā sekretāra vislabākajā saskaņā un atstāja arsenālu ļoti iepriecināts.

Kopš bija izcēlies konflikts starp Anglijas karalisti un tās amerikāņu kolonijām, Parīzē bija radušies cilvēki, kas cerēja uzstāties kā amerikāņu piekritēji. Kad šie cilvēki uzzināja par de Bomaršē kunga apspriedēm, viņi kļuva greizsirdīgi un sāka izplatīt tenkas. *

Sevišķi uzstājās kāds doktors Barbē Dibūrs. Viņš bija ārsts, politiķis, komersants, rakstnieks, filantrops un tulkotājs doktoram Benjaminam Franklinam, vīram, kurš Eiropā starp visiem dumpinieku pārstāvjiem bija visslavenākais. Doktors Dibūrs lielījās, ka šajā okeāna malā viņš pirmais esot nostājies amerikāņu pusē. Viņš dzirdēja par de Bomaršē kunga apspriedēm un apmeklēja to.

Tur nu viņš sēdēja, šis omulīgais, pilsoniski tuklais kungs, un skaidroja Pjeram, ka viņš esot dzirdējis, ka arī Pjers interesējoties par nemierniekiem. Pjeram noteikti būšot zināms, ka viņam, doktoram Dibūram, esot gods saukt lielo Benjaminu Franklinu par savu draugu. Tā nu viņš esot atnācis, lai dzirdētu, vai de Bomaršē kungam varbūt neesot kādi derīgi ierosinājumi, par kuriem viņš, doktors Dibūrs, varētu ziņot tālāk Franklinam un amerikāņiem.

Smagnējais vīrs pilsoniskajā ģērbā ar tuklo seju, mazajām, laipnajām actiņām, uz priekšu izvirzīto muti, kurš rotaļājās ar savu spieķi, šņauca tabaku un vienā laidā čāpstināja, jau no pirmā acumirkļa bija Pjeram pretīgs. Viņa pašapmierinātā pieticība, viņa pļāpīgā uzpūtība, viņa naivi sazvērnieciskā izturēšanās — viss kaitināja Pjeru. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka šis cilvēks apgrozās visos salonos, viņam ir ietekme un ka ieteicams sabiedroties ar viņu; taču Pjers bija paradis ļaut vaļu savām simpātijām un antipatijām. Pretēji šai saprātīgajai apziņai viņš ar augstprātīgu laipnību atbildēja, ka pateicoties Dibūra kungam par tā laipnajiem nodomiem, bet viņam pašam esot starpnieki, kas viņa ieteikumus, drošā ceļā ātrāk nogādājot Filadelfijā. Doktors Dibūrs, mazliet samulsis, plaši un gari atkārtoja savu piedāvājumu, Pjers — savu noraidījumu. Abi f šķīrās vēsi.

Doktors Dibūrs bija labsirdīgs un viņam gandrīz nekad nebija gadījies, ka viņu kāds būtu tik strupi atraidījis kā šis

de Bomaršē kungs. Doktors Dibūrs nosēdās un rakstīja vēstuli, viņš labprāt rakstīja vēstules. Šoreiz viņš rakstīja grāfam Veržēnam. De Bomaršē kunga izgudrotāja spējas, viņš rakstīja, •viņa godīgums, viņa dedzība uz visu, kas labs un liels, esot neapšaubāmi. Tomēr gandrīz neviens nebūšot tik nepiemērots veikalnieciskiem darījumiem kā viņš. Bomaršē kungs pārāk mīlot greznību, runājot arī, ka viņš uzturot sievietes. Vārdu sakot, viņu uzskatot par izšķērdētāju, un neviens nopietns komersants Francijā nevēloties ar viņu ielaisties nekādās darīšanās. Lai jel grāfs Veržēns vēlreiz pārdomājot, iekams viņš izpildot savu nodomu un nododot tirdznieciskos darījumus ar amerikāņiem de Bomaršē kunga rokās.

Ministrs lasīja. Tas, ko pateica doktors Dibūrs, viņam nebija nekas jauns. Bet doktors Dibūrs līdz šim bija allaž devis tikai nederīgus padomus, turpretī Bomaršē padomi daudzos gadījumos bija izrādījušies par noderīgiem. Veržēns izlasīja vēstuli otrreiz, pasmaidīja, nosūtīja norakstu Hortaleza firmai un atstāja Bomaršē kunga paša ziņā atbildēt uz šo vēstuli.

Pjers atbildēja. «Ļoti godātais doktor Dibūr,» viņš atbildēja, «kāds sakars amerikāņu pasākumiem ar to, ka mani uzskata par izšķērdīgu un par tādu, kas uztur sievietes? Starp citu, es to daru jau divdesmit gadus. Sākumā es uzturēju piecas — četras māsas un vienu māsasmeitu. Tagad no šīm uzturētajām sievietēm, diemžēl, divas ir mirušas, tātad es uzturu vairs tikai trīs — divas māsas un vienu māsasmeitu; bez šaubām, cilvēkam bez ranga un titula tā aizvien vēl ir izšķērdība. Bet ko tad jūs teiktu, ja uzzinātu, ka es šai skandalozā uzvedībā esmu nogājis tik tālu, ka uzturu arī vīriešus — vienu māsasdēlu, jaunu un izskatīgu, un turklāt vēl pašu nelaimīgo tēvu, kurš laidis pasaulē šo skandalozo, padevīgi apakšā parakstījušos baudkāro cilvēku? Vēl sliktāk ir ar greznību, ko es atļaujos. Visdārgākais tūks man nav pietiekoši elegants, dažkārt, kad ir ļoti karsts, es esmu pat tik izšķērdīgs, ka valkāju tīru zīdu. Bet dieva dēļ, Dibūra kungs, nedariet to zināmu grāfam Veržēnam, citādi viņš pazaudēs labos uzskatus, kādi viņam ir par mani.»

No tās dienas, kad ministrs ar šīs vēstules pārsūtīšanu viņam bija pierādījis savu uzticēšanos, Pjera veikalnieciskie darījumi plauka.

Ar kara ministriju līgums realizējās tā, ka viņš labāk nemaz nebūtu varējis vēlēties. Arsenāls piegādāja viņam divsimt lielgabalu par tīru metala vērtību, proti, par četrdesmit sū mār

ciņā; par katrām tūkstoš mārciņām čuguna Hortaleza firmai tika aprēķināti deviņdesmit franki. Arī šautenes tika aprēķinātas iepriecinoši lēti. Neskatoties uz augsto gratifikāciju princim Monbarē, nekad vēl Francijā neviens ieroču piegādātājs nebija nopircis materiālu par tik zemu cenu.

Un tad beidzot pienāca ari tā nauda, ko Pjers tik ārkārtīgi bija gaidījis — ārlietu ministrijas miljons, miljons livru zeltā un vekseļos.

Pjers izbēra zeltu no maisiem uz sava milzīgā rakstāmgalda, tā ka naudas gabali pilnīgi apsedza galda virsu. Sierri zelta gabaliem bija daudzu valdnieku vaibsti, tie rādīja dažādo Luiju sejas: Četrpadsmitā, Piecpadsmitā, Sešpadsmitā, arī Austrijas Marijas Terēzes, Prūsijas Fridriha, Spānijas Kārļa sejas. Pjers baudīja spožumu un bagātību, viņš aprija acīm vekseļus, kurus bija parakstījis grāfs Veržēns un apstiprinājis viņa pirmais sekretārs Konrāds Aleksandrs de Zerārs. Viņš plati smaidīja.

Kas attiecās uz veikala partneriem viņpus okeāna, kuru labā firma «Hortalezs un kompānija» strādāja, tad viņi vēl nekā nezināja par šīs firmas pastāvēšanu un tās darbību. Līdz šim Pjers bija saimniekojis uz labu laimi. Londonā viņam bija stādījies priekšā kā koloniju pārstāvis kāds misters Arturs Lijs, jauns vīrietis, sajūsmināts par savas zemes cīņu un pats par sevi. Misteram Lijām bija iečukstēts, ka nevis oficiālais vēstnieks, bet gan dc Bomaršē kungs esot īstais Versaļas pārstāvis, un Pjers nekā nebija darījis, lai viņam šos uzskatus izkliedētu. Misters Lijs bija ļoti nopūlējies ap viņu, Pjers tam miglainos vārdos bija apsolījis pilnīgu Francijas palīdzību un devis cerības, ka savedīšot Liju kopā ar grāfu Veržēnu. Bet, kad Pjers, atgriezies Parīzē, stāstīja ministram par misteru Liju, piesardzīgais diplomāts negribēja par to ne dzirdēt, viņš bija atteicies pieņemt cilvēku, kas Londonā bija pazīstams kā nemiernieku pārstāvis. Jūtīgais misters Lijs tagad domāja, ka Pjeram trūcis vajadzīgās centības, un bija aizvainots. Viņš atsacīja savu Parīzes vizīti un neielaidās tālākās sarunās ar Hortaleza firmu.

Pa to laiku Kongress Filadelfija bija nolēmis iecelt Francijai speciālu pilnvaroto, un drīz arī šis aģents ieradās Parīzē. Tas bija kāds Sailess Dīns.

49

Pirms vēl Pjers viņu bija uzmeklējis, misters Dīns atrada ceļu uz Holandes hoteli. Tas bija labi, mazliet neparasti ģērbies

4 — Lapsas vina kalnā

pilsonisks kungs, viņa resno vēderu apņēma ar puķēm izšūta atlasa veste. Tūlīt pat izrādījās, ka viņš ir komersants, ar kuru var lietišķi pārrunāt darīšanas. Bez tam viņš runāja tikai angliski, viņam nebija ne jausmas par Parīzes apstākļiem, viņš bija. ļoti pateicīgs par Hortaleza firmas piedāvātajiem pakalpojumiem un jau pēc dažām dienām nāca un atklāja visu, kas viņu nomāca, laipnajam de Bomaršē kungam.

Doktors Dibiļrs mēģināja iejaukties. Taču Versalā misteram Dīnam nepārprotami paskaidroja, ka Francijas valdības uzticības persona esot de Bomaršē kungs. Amerikānim tas bija pa prātam, Pjers patika viņam labāk nekā doktors Dibūrs.

De Bomaršē kungs un amerikāņu aģents viegli vienojās, un drīz tika noslēgts formāls līgums. Firma «Hortalezs un kompānija»,. kuru pārstāvēja de Bomaršē kungs, uzņēmās piegādāt Savienoto Koloniju kongresam, ko pārstāvēja misters Sailess Dīns, pilnīgu apbruņojumu trīsdesmit tūkstošiem vīru; līgumā ietilpa saraksts, kur bija uzskaitīts viss, ko firma minimāli apņēmās piegādāt. Savienoto Koloniju kongresa savukārt apņēmās par sūtījumiem ikreiz samaksāt ne vēlāk kā astoņu mēnešu laikā, un proti, vismaz četrdesmit piecus procentus vekseļos, bet atlikumu precēs.

Pjeram aiz prieka sirds lēca vai pa muti laukā, kad viņš šo līgumu, parakstītu un apzīmogotu, turēja rokās. Viņš tūlīt aizbrauca pie Lenormana kunga. Ko nu Sarlo tagad teiks? Triumfēdams Pjers skraidelēja šurp un turp. Ko gan visu viņš šai īsajā laikā nebija sasniedzis! Franču valdība bija samaksājusi savu miljonu, spāņu valdība saistošā veidā bija apsolījusi savējo. Karaļa arsenāls piegādāja lielāko daļu vajadzīgā materiāla par vislētākajām cenām, un tagad te bija šis lieliskais līgums ar Kongresa pilnvaroto. Vai Sarlo vēl arvien uzskatīja šo darījumu par riskantu?

Ar mīklainām acīm Lenormans sekoja draugam, kas skraidelēja šurp un turp un lepni uzskaitīja savus panākumus. Tad viņš lēni un rūpīgi pārlasīja dokumentu. — Ne vēlāk kā astoņu mēnešu laikā, piecdesmit piecus procentus — precēs, četrdesmit piecus — vekseļos. Ļoti labs līgums, — Lenormans teica. Viņš pacēla galvu. — Kas ir šis misters Dīns?

— Kongresa pārstāvis, — mazliet pārsteigts, atbildēja Pjers.

-r~ Es zinu, — Lenormans laipni atteica savā mīkstajā balsī, — to jau viņš ir noteikti atzīmējis. Bet kas ir Kongress?

Ko pārstāv šis Kongress? — Un viņš melanholiski uzlūkoja Pjeru.

—    Tas pārstāv, — Pjers dedzīgi attrauca, — trīs miljoni strādīgas tautas, zemi ar milzīgām, neizmantotām bagātībām, tas pārstāv …

—    Es zinu, — Lenormans teica. — Bet kam pieder šīs bagātības? Jums var būt paraksti no dumpiniekiem, un jums var būt paraksti no lojālistiem. — Viņš domīgi aplūkoja parakstu. — Misters Sailess Dīns. — Viņš paraustīja plecus.

—    Paklausieties, Sarlo, — teica Pjers, — par jebkura paraksta derīgumu var šaubīties. Taču jūs gluži labi zināt, ka aiz šī nolīguma slēpjas noteikta griba to ievērot. So līgumu pildīs abi partneri. Katrā ziņā jūs atzīsiet, ka šodien Hortaleza firma turas stiprāk uz kājām nekā toreiz, kad mēs pirmoreiz pārrunājām par tās izredzēm. Toreiz jūs augstsirdīgi nodevāt manā rīcībā kapitālu par saprātīgiem procentiem. Es uzskatītu to par skopulību, ja es tagad, kad izredzes tik ārkārtīgi palielinājušās, jūs vēlreiz nelūgtu: piedalieties šai darījumā. — Viņš runāja neatlaidīgi, sirsnīgi.

Nodūris apaļo galvu ar izliekto pieri, Lenormans iegrima domās. Līgums nebija slikts. Līgums bija pat ļoti labs, pieņemot, kn aiz tā stāv stiprs vīrs, kurš vajadzības gadījumā aplinku ceļā ar franču valdības palīdzību var iespaidot amerikāņus. Ja viņš, Sarlo, piedalīsies šai pasākumā, tad ir īpaši lielas izredzes, un viena peļņas daļa, lauvas daļa, atlēks viņam. Bet šī lielā pasākuma ierosinātājs būs mazais Pjero, uz visiem laikiem tam piederēs ideja un slava.

—    Mans mīļais Pjer, — viņš sacīja ar gausu, laipnu manieri, — notikumi nav attīstījušies neizdevīgi, te es jums piekrītu, un tas ir ārkārtīgi laipni no jums piedāvāt šādos apstākļos pārveidot mūsu veikalnieciskās attiecības. Bet es, diemžēl, esmu pedants. Es labprāt turos pie līgumiem un riskēju atsevišķos gadījumos ciest zaudējumus. Es uzskatu par labāku, — viņš draudzīgi pabeidza, — paljkt pie mūsu nolīguma un pie tajā paredzētajiem procentiem un garantijām.

Pjers bija apjucis. Viņš bija sagaidījis, ka Sarlo piekritīs bez vārda runas. Viņš bija cerējis, ka ar amerikāņu līgumu varēs X dabūt jebkuru līdzdalībnieku, ko vien vēlēsies. Viņš to uzskatīja par augstsirdību, ka vēlreiz vērsās pie Sarlo. Sarlo izturēšanās viņam bija nesaprotama. Vai viņš būtu maldījies, vai viņš,

neskatoties uz visu, butu risku novērtējis par zemu? Sarlam allaž bija laba nojauta.

Bažu un īgnuma pilns viņš brauca atpakaļ uz Holandes hoteli.

Bet, kad viņš iegāja savā tirdzniecības namā, kad viņš gāja pa skaistajām telpām, viņa sliktā oma pagaisa. Bezkaunības, kuras doktors Dibūrs bija izteicis zināmajā vēstulē Veržēnam, bija pamudinājušas Pjeru iekārtot Holandes hoteli tieši tagad sevišķi krāšņi. Arī šodien, tāpat kā citkārt, viņš priecājās par greznumu, ko pats šeit bija izbārstījis. Viņš bija darījis pareizi, iekārtojot šo lepno namu kā savas ticības pierādījumu labajam pasākumam un labajam tirdzniecības darījumam.

Vēlreiz viņš pārlasīja līgumu ar Kongresu. Purināja galvu, smaidīja. Blēņas, Sarlo šaubas nebija nekas cits kā ērmīgas, grūtsirdīgas iedomas.

Viņš pasauca Megronu un starodams jūsmīgi diktēja viņam vēstuli Savienoto Valstu kongresam.

«Ļoti godātie kungi,» viņš diktēja, «ārkārtīgā cieņa, ko es izjūtu pret šo drošsirdīgo tautu, kas Jūsu vadībā tik lieliski aizstāv savu brīvību, pamudināja'mani piedalīties Jūsu cēlajā pasākumā. Esmu nodibinājis lielu tirdzniecības namu, lai apgādātu Jūs ar visu, kas Jums var būt noderīgs Jūsu taisnīgajā karā. Man ir formāls nolīgums ar Jūsu pilnvaroto Parīzē un vēl šogad es Jums nosūtīšu šādas preces.»

Kamēr sekretārs Megrons stenografēja ar kādu no saviem jaunmodīgajiem zīmuļiem, viņš diktēdams staigāja šurp un turp. Tad viņš apstājās un lēni, lai sekretārs varētu tikt līdzi, lasīja no kāda saraksta:

216 lielgabalu, 290 000 rācijas pulvera, 30 000 šauteņu,

200 lielgabalu stobru, 27 mortīras, 13 000 granātu,

8 transport kuģus.

Tālāk:

pilna apgāde 30 000 kareivjiem, proti, 30 000 segu, 20 000 pāri kurpju, 30 000 pāri kurpju sprādžu un zeķturu. 60 000 pāri vilnas zeķu, 30 000 mutautiņu, 120 000 pogu.

Tālāk:

95 000 olekšu vadmalas mundieriem,

42 000 olekšu oderdrānas,

180 000 olekšu audekla kareivju krekliem,

15 000 mārciņas diegu,

1 000 mārciņas zīda,

100 000 stipru šujamadatu.»

Tas bija bezgalīgs saraksts, Pjers to izbaudīja pilnībā. Tad viņš nometa to. — Kā jums liekas, Megron? Es nekad nebūtu domājis, ka mēs to spēsim veikt. , %

Tad viņš atsāka savu diktātu. «Jūsu pārstāvji, "mani loti godājamie kungi,» viņš ar plašu žestu diktēja, «atradīs manī uzticamu draugu, manā mājā pajumti, manās lādēs naudu un gūs atbalstu savai darbībai* vai nu tas būtu atklāti vai slepeni. Cik vien iespējams, es novērsīšu Eiropas ministru kabinetos visus šķēršļus, kādi jums varētu stāvēt ceļā. Katrā Francijas un Spānijas ostas pilsētā turēšu aģentu, kurš, iebraucot Jūsu kuģiem, apmeklēs kapteini un visādā veidā palīdzēs tam. Francijas karalis un viņa ministri būs spiesti oficiāli spert soļus pret ārzemju tirdzniecības līgumu noteikumu pārkāpšanu. Bet paļaujieties uz to, mani kungi, ka mana nenogurstošā centība novāks no icļn visus šķēršļus. Es parūpēšos, lai aizliegumi .tiktu apieti v«l pavisam nteoltl. Ks sekmēšu visas mūsu tirdznieciskajiem d«rl|timlem nepieciešamās operācijas.

No Ai brīža, mani ļoti godājamie kungi, uzskatiet manu mHju par visas Jums noderīgās darbības centru Eiropā un mnni pašu par vienu no visdedzīgākajiem Jūsu pasākuma piekritējiem, par cilvēku, kam nekas cits nav tik svarīgs kā Jūsu pa'nākumi un kas līdz sirds dziļumiem pilns godbijības un cieņas, ar kādu man ir tas gods parakstīties

Jūsu padevīgais Rodrigo Hortalezs un Kompānija.»

—   Nu, Megron, — viņš nobeidza, — vai tā nav neparasta vēstule?

—   Droši vien šie kungi Filadelfijā tādu veikala vēstuli vēl nebūs saņēmuši, — sekretārs sausi atbildēja.

Bet Pjers, tiklīdz Megrons bija aizgājis, vēlreiz pārlasīja savu nolīgumu ar Savienoto Koloniju kongresa pārstāvi misteru Sailesu Dinu. Tad apmierināts ielika dokumentu lādē blakus sava izgudrojuma zīmējumam, blakus «Bārddziņa» oriģinālam, blakus savām mīlestības vēstulēm.

Taču viņa entuziasmu arvien no Jauna aizēnoja Lenormana šaubas, un Pjers netika vaļā no vēlēšanās izrunāties ar kādu prātīgu cilvēku. Pols Teveno nebija īstais, viņš nebija objektīvs, tāpat kā Pjers. Pjers devās pie Dezirē.

Tu nac, ka saukts, — Dezire sanema vinu. — Pec divām dienām sākas mēģinājumi, — Franču teātris bija nolēmis no jauna iestudēt «Zoržu Dandēnu», komēdiju par bagāto lempi, kas apprec nabadzīgo Anželiku tas dižciltības del; ta pievij vīru pēc visām notīm, tas visu atklāj, pārsteidz viņu, tam ir pamatoti pierādījumi, bet tas ir bezspēcīgs, Anželika ir desmitkārt pārāka par to, viņa padara to par vainīgo un saziņā ar saviem dižciltīgajiem vecākiem piespiež to uz ceļiem nolūgties viņu par to, ko tas viņas dēļ pārcietis. Dezirē bija jāspēlē Anželikas loma; ņemot vērā viņas attiecības ar Sarlo, tas bija visai pikanti. Kad viņa tagad Pjeram pastāstīja, ko spēlēšot, viņš smīnēja; viņš nevarēja vien sagaidīt, kādu seju rādīs Sarlo. «Tu to gribēji, Zorž Dandēn!»

Kad Dezirē tika piedāvāta šī loma,'viņa vispirms bija vairāk domājusi par Sarlo nekā par Zoržu Dandēnu. Bet no tā brīža, kad bija izšķīrusies spēlēt, viņa interesējās vairs tikai par lomu. Dezirē bija aizrāvusies ar savu mākslu, viņa bija dzimusi aktrise, viņa jau vairs nebija Dezirē, bet Anželika. Franču teātrim bija svētas tradīcijas Moljēra atveidošanā; ciktāl viņa drīkstēja atkāpties no šīm tradīcijām? Visas šīs dienas viņa bija lauzījusi par to galvu, diskutējusi, izlēmusi, noraidījusi, atkal no jauna izšķīrusies.

Un nu atnāca Pjers, viens no tiem nedaudzajiem, kas kaut ko saprata no teātra. Tūlīt viņa to ņēma priekšā, izklāstīja jautājumus, kas viņai bija radušies, nospēlēja tam priekšā vienu otru ainu. Būdams teātra cilvēks, viņš ļāvās aizrauties, drīz vien viņš aizmirsa, kālab bija atnācis. Viņi disputēja par žestiem, par akcentējumiem, iekarsa, sastrīdējās, vienojās, pilnīgi nodevās savam darbam.

Pēc trim stundām — viņš bija gribējis palikt pie tās vienu stundu, — elpu atvilkdama, viņa paziņoja: — Tā, tagad taisīsim pauzi. — Apmierināti nopūzdamies, viņš atbildēja: i— Labi, Dezirē, es paēdīšu pie tevis vakariņas un tad, dieva vārdā, mēģināsim atkal tālāk.

Abi bija kopējā darba satraukti, tās bija jautras vakariņas. Viņi tērzēja par Franču teātri, — kas bija labs tā tradīcijās, kas slikts, viņi tērzēja par aktieriem un par reformu iespējamību. Pjeram patika «Zoržs Dandēns», labāk nekā jebkurš cits viņš saprata tā sulīgo, cietsirdīgo humoru, komēdija skāra viņus abus, viņu un Dezirē ne mazāk kā Sarlu. Lietpratīgiem vārdiem viņš atklāja Dezirē tehniku, ar kuru IVIoIjērs panācis savu iedarbību, un kas no šīs tehnikas šodien vēl bija atļauts, kas ne. Dezirē moži klausījās viņā. Kad Pjers runāja par teātri, viņš bija vēl saprātīgāks, vēl lieliskāks nekā tad, kad iedegās par brīvību. ^

Bet pamazām viņa domas atgriezās pie amerikāņu ^darījuma. Veikli viņš novirzīja sarunu uz to, izstāstīja visu un beidzot, vīnu dzerot, nolasīja Dezirē savu vēstuli kongresam. Notēloja to viņai priekšā; šo skaitļu triumfs, šo teikumu jūsma aizrāva Pjeru. Dezirē pateicīgi un pieklājīgi atmaksāja Pjera ziedošanos tās Anželikai, veltījot nedalītu uzmanību viņa pasākumam.

Taču, viņam lasot, tās seja saviebās aizvien vairāk un vairāk.

—    Vai tu pazīsti tos vīrus, — viņa jautāja, — no kuriem sastāv šis amerikāņu Kongress?

—    Es viņus nepazīstu, — atbildēja Pjers mazliet aizkaitināts. — Es zinu vārdus, bet tie, protams, ir tikai vārdi. Tuvāk es pazīstu viņu Franklinu un viņu Vašingtonu un viņu Tomasu Penu. Londonā es pazīstu kādu Arturu Liju; tas nav patīkams, bet sajūsmas pilns un noteikti godīgs. Un šis Sailess Dīns, kuru viņi man šeit atsūtījuši, par to es varu likt galvu ķīlā.

Tā nu Dezirē tur sēdēja, pamaza, domīga, prātīga. Viņa uzstāja: — Tātad tu nepazīsti tos cilvēkus, kuriem rakstīji šo vēstuli?

—    Nē, es viņus nepazīstu, — Pjers sakaitināts atzinās. —* Bet es zinu, ka tie, kas pieder pie šī Kongresa, riskē ar savu mantu, vairāk nekā^ar mantu. Ar to man pietiek.

Dezirē iķielēja uz degunu. — Es pūlos, — viņa teica,

—  iedomāties, ka? tie ir par cilvēkiem, šie tavi Kongresa locekļi. Tie laikam gan lielākoties ir vecāki vīri, tādi, kas ieguvuši zināmu stāvokli un pārējo pilsoņu uzticību, komersanti, advokāti, tamlīdzīgi cilvēki.

—    Un tad? — Pjers izaicinoši noprasīja. — Vai komersanti nevar būt ideālisti?

—    Tas pilnīgi iespējams, — Dezirē piekrita. — Bet tik daudz ir skaidrs: komersanti būs pārsteigti par tādu vēstuli kā tavējo.

■— Nevar par brīvības cīņu ieročiem rakstīt tā kā par siļķēm, — Pjers īgni atbildēja.

—    Tu esi rakstījis parīziešiem, — Dezirē attrauca, — tavu brošūru lasītājiem. Es baidos, ka krietnie vīri Filadelfijā neuzskatīs tevi par nopietnu komersantu.

—    Par ko tad lai viņi mani uzskata ar maniem formas tērpiem un maniem lielgabaliem? — Pjers sadusmots prasīja.

Dezirē atbildēja: — Varbūt, piemēram, par kādu, kurš tikai spēlē komersantu, lai nosūtītu tālāk par velti piegādātos franču valdības ziedojumus.

—    Tu domā, ka viņi nemaksās? — Pjers tagad jautāja uzkrītoši klusu un apjucis. Viņš domāja par Sarlo, viņš domāja par sava sekretāra Megrona piezīmi. Varbūt viņam patiešām vajadzēja labāk vīriem Filadelfijā rakstīt nevis sirsnīgu vēstuli, bet sausu rakstu. Varbūt patiešām viņi bija tādi cilvēki, kas ne labprāt maksāja, un vēstule, kādu tas uzrakstījis, pastiprinās viņu priekšstatu, ka tas. kas nāk pāri okeānam, ir Francijas karaļa dāvana. Bet tūlīt viņš atkal atvairīja šo domu. — Ko nu, — viņš teica, — man ir labs līgums ar uzticamo misteru Dīnu. Kongress maksās, par to man nav ne mazāko šaubu. Man ir darīšana ar tikumīgas nācijas pārstāvjiem.

; — Cerēsim, — Dezirē sausi teica. Tad viņa runāja atkal par «Zoržu Dandēnu», un viņi strādāja tālāk. Bet Pjers vairs nebija tā ieinteresēts kā pirmīt un drīz aizgāja.

Ja Versaļas valdības uzdevums Pjeram pagaidām finansiāli nesa tikai zaudējumus, tad viņš gribēja vismaz to izmantot, lai tiktu vaļā no «rājiēņa», no «kauna traipa», kas viņam bija uzlikts ar liesas spriedumu, saskaņā ar kuru viņam bija liegts ieņemt kaut kādu goda amatu. Tagad jau trīs gadus viņš bija nodzīvojis šai groteskajā, divkosīgajā gaismā, visveiksmīgākais dramaturgs valstī, slavens visā Eiropā ar, savām brošūrām, galmā labi ieredzēts, kam ministri uzticējuši svarīgas funkcijas, ko sievietes izlutinājušas, kas augstākās sabiedrības salonos ir tikpat populārs kā Parīzes krodziņos un kafejnīcās, un tai pašā laikā tomēr kritis neslavā, ar tiesas spriedumu «nozākāts».

Visus šos gadus viņš to bija uzņēmis ar vienaldzību, atbildējis pat ar asprātību, ja viņam norādīja uz šo viņa divdomīgo pilsonisko stāvokli. Taču viņa vienaldzība bija tēlota. Viņam bija apnicis būt par galma nerru, ko aprunā un nicina.

Jau vairākkārt viņš bija licis saprast grāfam Veržēnam, ka viņa sarežģītais pasākums prasot viņu pilnīgi visu, taču doma

par zināmo apkaunojošo spriedumu un apgrūtinošas pulēs panākt pārsūdzību traucējot viņu likt lieta visus speķus. Ministrs nebija gribējis saprast viņa mājienus. Bet tagad, kad viņam tik ilgi būs jāgaida uz pūļu atlīdzību skaidrā naudā, Pjers vienkārši vairs nevarēja paciest, ka tiek novilcināta arī viņa reabilitācija. Viņš devās pie ministra ar ciešu apņemšanos neatstāt istabu, iekams viņš nebūs panācis šī procesa atjaunošanu.

Noteikti un dedzīgi viņš paziņoja, ja viskristīgā karaļa valdība uzticot kādam cilvēkam tik svarīgu un goda pilnu uzdevumu kā viņam, tad tai beidzot arī jāatbrīvojot viņš no «kauna traipa», ko uzspiedusi neobjektīva tiesa. Te nu valdība esot parādā pati savai autoritātei.

Crāfs Veržēns uzlūkoja pjeru ar apaļām, labvēlīgājn, domīgām acīm. Ministrs bija patriots, filozofs un progresa piekritējs. Jau sen viņš bija nolēmis palīdzēt amerikāņu nemierniekiem, jo baidījās, ka tie, ja to stāvoklis kļūtu bezcerīgs, varētu galu galā salīgt mieru ar metropoli, un tad Francija būtu reizi par visām reizēm palaidusi garām izdevīgo gadījumu atmaksāt Anglijai par 1763. gada apkaunojumu. Bet, no otras puses, ministrs bija sapratis vēl labāk nekā Pjers, ka paies krietns laiks, iekams varēs riskēt uzsākt karu. Tā viņam Pjera priekšlikums par slepeno palīdzības sniegšanu bija ļoti noderējis, un spējīgo, apķērīgo Bomaršē viņš uzskatīja par īsto cilvēku šādam darījumam. Grāfs Veržēns tātad sajuta pret Pjeru labvēlību un zināmu pateicību.

Taču viņš ļoti labi nomanīja arī Pjera trūkumus. Viņš pats bija kluss, ironisks, ar tieksmi izteikties piesardzīgi; Pjera skaļa, ākstīgā, plātigā izturēšanās viņam nepatika. Viņš neņēma to īsti nopietni, ka Pjers bija «nozākāts»; tas bija drīzāk smieklīgi nekā traģiski, apmēram tā, it kā pārspīlēti eleganti ģērbtam kungam mugurpusē uz svārkiem būtu dubļu traips.

Turklāt grāfs Veržēns bija gauss un mēdza rīkoties lēni. Arī tagad viņš atbildēja: — Mans mīļais, jūs allaž esat tik straujš. Es jau jums teicu, ka esmu gatavs jums palīdzēt, Bet vai tam jānotiek tagad? Vai tas jādara tūlīt? -

— Jā, jā, jā, — Pjers atbildēja, — tas jādara tūlīt. Es baidos, — viņš turpināja nikni, bezkaunīgi 'un laipni, — e^ baidos, ka tikmēr, kamēr nebūšu atbrīvots no šī «kauna traipa», f nespēšu tā strādāt, kā to.no manis sagaida. Es baidos, ka amerikāņi saņems mazāk lielgabalu un munīcijas, kamēr es būšu «nozākāts».

Grāfs Veržēns nebija tas cilvēks, kas ļāvās iebiedēties no tik neveikliem draudiem. Bet viņš pamanīja apņēmīgo, gandrīz drūmo izteiksmi Pjera sejā. Pirmo reizi viņš nesaskatīja šaj cilvēkā nekā smieklīga. Ministrs atzina, cik dziļi bija Pjeru skāris nepareizais spriedums, kāda drošsirdība bija nepieciešama, lai par nodarīto pārestību trīs garus gadus tikai pazobotos.

Veržēns rotaļājās ar savu spalvu, viņa acis kļuva domīgas un apmiglojās. — Vai jūs pats neatzīstat, de Bomaršē kungs, — viņš teica, — ka angļiem tas durtos acīs, ja valdība tieši tagad pavēlētu atjaunot jūsu procesu? Un mēs taču nekādā ziņā negribam pievērst uzmanību.

Mazliet saīdzis, Pjers atbildēja: — Es nu reiz esmu pēc dabas uzkrītošs. Katrs talantīgs cilvēks ir uzkrītošs, tāpēc ka , tādu nav pārāk daudz.

—    Paldies par pamācību, — Veržēns atbildēja, nemaz nebūdams aizskarts.

Tomēr Pjers un turklāt tagad ļoti laipni teica: — Piedodiet, grāfa kungs, ja es būtu zaudējis savaldīšanos. Taču visa šī lieta uztrauc mani dziļāk, nekā jūs varbūt domājat. Starp citu, — viņš smiedamies turpināja bezrūpīgi un rezignēti,

—    tas taču vilksies mēnešiem, varbūt gadiem, iekams būs izpildītas visas formalitātes un sāksies process.

Ministrs pasmīnēja. — Tur jums taisnība, — viņš teica.

—    Labi, — viņš apsolīja, — es runāšu ar kolēģi no justīcijas. Lai amerikāņi saņem savus lielgabalus un savas šautenes, — viņš smaidīdams nobeidza.

Pjers sirsnīgi pateicās. Bet šoreiz viņš gribēja būt pilnīgi drošs.

—    Juma?, grāfa kungs, — viņš atbildēja, — ir jāpatur prātā tik daudz darīšanu, ka tas būtu nekautrīgi no manas puses, ja es gaidītu no jums manā lietā vēl tālāku rīcību. Līdz šim valdība mani nodarbinājusi daudzos amatos. Tas mani iedrošināja vienreiz uz īsu brīdi pārņemt jūsu sekretāra funkcijas. Es atļāvos sagatavot jūsu vēstuli ģenerālprokurora kungam, — un ar drošu, laipnu smaidu viņš pasniedza grāfam rakstu. Tas skanēja tā: «Steidzami karaļa darījumi prasa, lai de Bomaršē kungs vistuvākajā laikā dodas vairākos garākos ceļojumos. Bet viņš šaubās to darīt, iekams nebūs izlemts jautājums par viņa procesa vēlreizēju izskatīšanu. Tāpēc, ja Jūs šai virzienā varētu ietekmēt, ģenerālprokurora kungs, būtu Jums [oti pateicīgs, Jūsu vienmēr padevīgais…» — Jums vajag tikai parakstīt, grāfa kungs, — Pjers draiski teica.

Ministrs jautāja sev, vai viņam nevajadzētu šim nekaunīgajam zellim aizbāzt muti. Viņš nolēma to nedarīt. Smējās.

—   Jūs esat vēl bezkaunīgāks nekā cilvēki jūsu komēdijās, — viņš sacīja un parakstīja.

— Es zināju, ka jūs sapratīsiet manu stāvokli, — ar godīgu pateicību teica Pjers un paņēma rakstu pie sejas, lai pats to tūlīt nosūtītu. %

Viņš priecājās, ka varēs pastāstīt savējiem par jauno panākumu. Vispirms Terēzei, kura tik kaislīgi juta līdzi Pjera cīņai par viņa tiesībām; tā būs vēl laimīgāka nekā ,viņš pats. Bija labi sagadījies, ka viņš tikko bija saņēmis no tās vēstulīti, — lai aizbraucot drīz pie tās uz Medonu.

Tas notika reti, ka atturīgā Terēze viņam sūtīja šādas vēstis, parasti tikai tad, kad viņai kaut kas bija pārrunājams ay viņu. Tagad laikam būs citādāk. Viņa vairs nedzīvoja tik tuvu, viņa bija pārgājusi uz māju Medonā, ko tas viņai bija dāvinājis. Sī māja tomēr izskatījās savādāka, nekā viņš bija iedomājies. Pārbūvi un iekārtošanu viņš bija atstājis pilnīgi Terēzes ziņā, un viņa Pjeram par lielu pārsteigumu bija visu ierīkojusi pārlieku vienkārši. Pirmoreiz ieraudzījis pārbūvēto un no jauna iekārtoto māju, viņš tikai ar pūlēm noslēpa saīgumu, un viņam bija iešāvies prātā, ka ir arī savs labums, ja viņš nedzīvo kopā ar Terēzi.

Tomēr šodien, kad visas viņa domas aizņēma jaunais, lielais panākums, viņam bija patīkami, ka Terēze bija viņu uzaicinājusi pie sevis. Tūlīt pat viņš posās ceļā uz Medonu, viņš bija līksms un gaidu pilns, viņam likās, ka kariete nebrauc pietiekoši ātri. Ieraudzījis māju, viņš nodomāja, ka patiesībā tā nemaz neesot tik slikta. Vai vienkāršs iekārtojums nebija modernāks? Terēze ar savu labo gaumi bija izveidojusi sev īsto vidi.

Viņa nāca tam pretī, un Pjers tūlīt manīja, ka viņa bija citādāka nekā parasti; viņa šķita gan jautra, taču neparasti samulsusi. Tikko viņi bija iegājuši iekšā, viņa tad arī pateica:

—     Man tev kas jāpastāsta, Pjer. — Bet parasti tik mierīgā, ^drošā Terēze neatrada īstos vārdus, viņa smaidīja, runāja pusvārdiem, bija apmulsusi un laimīga.

Pjers tūlīt nesaprata. Bet tad, kad bija sapratis, kļuva ārkārtīgi priecīgs. Bērns, viņam būs bērns no Terēzes. Viņa pirmā laulība bija palikusi bez bērniem, bērni no otrās laulības miruši. Laikam Spānijā viņam auga viens bērns, taču māte dusmās bija šķīrusies no viņa, un viņš nekad nebija varējis uzzināt ko tuvāk. Bērns no Terēzes, tas bija lieliski.

Un šī priecīgā ziņa nāca tai pašā laikā, gandrīz tai pašā dienā, kad viņš bija panācis apelācijas procesu.

Mans dievs, Terēze taču vēl nemaz nezināja par viņa panākumu. Viņš pastāstīja. Sajūsminājās. Terēze ļāvās aizrauties no viņa sajūsmas. Viņa bija ņēmusi dalību Pjera garajā cīņā, tātad tagad ar savu nepiekāpību, savu padevību, savu enerģiju, savu viltību, savu pacietību viņš bija uzvarējis. Viņa sajuta to pašu pacilātību kā toreiz, kad pirmoreiz lasīja viņa brošūras, un vēl vairāk nekā to — piepildījumu. Viegls sārtums ieplūda viņas lielajā, skaistajā sejā, mute mazliet pavērās, smaidoša, laimīga. — Šodien ir laba diena, Pjer, — Terēze teica, viņa runāja ļoti klusu, bet balss skanēja vēl sulīgāk, vēl dziļāk nekā parasti.

Tikai tagad, kad vēl kāds tik aizrautīgi juta līdzi viņa lepnajam priekam, Pjera laime bija pilnīga. Jā, Tereze saprata viņu labāk nekā jebkurš cits, viņa patiesi bija īstā. Viņi saderēja kopā, tagad vairāk nekā jebkad. — Jā, — viņš uztvēra tās vārdus, — tā patiesi ir liela diena. — Un dedzīgi turpināja: — Un tagad precēsimies, Terēze, tagad es necietīšu vairs nekādus iebildumus. — Bet viņš nebija vēl pabeidzis teikumu, kad viņam no jauna sāka nepatikt šī māja. — Tiklīdz es būšu reabilitēts, — viņš nobeidza, — tūlīt precēsimies.

Viņas lielās, pelēkās acis zem augstajām uzacīm, pārdomājot to, kļuva mazliet tumšākas. — Ja tu tā domā, Pjer, — viņa arī to teica klusu un ne tik droši kā citkārt. — Cik ilgi, — viņa turpināja, — tas^būs līdz tavai reabilitācijai?

— Tas var notikt ļoti ātri, divos trīs mēnešos, — viņš atbildēja.

Tas bija pareizi. Bet tas varēja arī vilkties ļoti ilgi, ņemot vērā tiesu patvaļu, un viņu pārņēma mazliet nepatīkama sajūta, ka savam precību piedāvājumam nolicis termiņu. Taču nu reiz tas bija noticis, un tas bija labi, ka viņa apmierinājās -ar to. Viņi nerunāja vairs ilgāk par to, toties viņš ar jo līksmāku dedzību izteica priekšlikumus par bērna vārdu. Viņi vienojās, ka zēns jāsauc par Aleksandru, meitene — par Eiženiju. — Tad es nosaukšu, — Pjers strauji paziņoja, — savu pirmo kuģi

Amerikai par «Aleksandru», otro — par «Eiženiju», lai katram gadījumam būtu gādāts par abiem.

Etiola pilī, Lenormana kunga īpašumā, svinēja viņa sešdesmit pirmo dzimšanas dienu. Lenormana kunga svinības bija slavenas, ikviens nāca labprāt.

Pils skaistais angļu parks bija piemērots saviesīgai dzīvei. Laiks bija lielisks, pūta viegls vējš, nebija pīfrāk karsts. Dāmu vairums bija raibos ģērbos, ar lielām, gaišām cepurēm galvās. Tur pacēlās teltis, maurā bija izklāti galdauti, viesi apmetās zālē, ēda, dzēra, izklaidējās bērnišķīgās rotaļās. Tiem, kuriem patika satraucošākas rotaļas nekā vistiņu ķeršana un krokets, bija nolikti laukā, tāpat arī telpās, spēļu galdi, īpaši karstam laikam bija ierīkotas apmetnes koku paēnā, uz terasēm, pašā mājā.

Tagad, kad kļuva vēsāks, parks bija cilvēku pilns. Viesi norādīja cits citam uz daudzajām dāmām un kungiem no galma. Tur bija hercogs d'Eijāns, grāfs un grāfiene de Noaiji, jaunais hercogs-de la Rošfuko, arī de Morpā kundze, ministru prezidenta laulātā draudzene. Sevišķu uzmanību saistīja Dezirē Menāra. «Zorža Dandēna» mēģinājumi prasīja viņai daudz laika, taču Lenormana kungs varbūt tieši Anželikas dēļ bija neparasti neatlaidīgi lūdzis, lai viņa atnākot. Te nu viņa bija; spilgta, gracioza, sarkanmataina, daudzu vīriešu ielenkta, viņa ļoti droši, mazliet nekaunīgi gāja pār zālāju.

Morpā kurtdže, kā parasti, bija savas intīmākās draudzenes princeses Monbarē sabiedrībā. Abas sēdēja, viņa un Monbarē, uz terases, dzēra ledū atdzesēto limonādi un izteica jautras, dzēlīgas piezīmes par citiem viesiem. Norādīdama ar acīm uz Dezirē, de Morpā kundze teica: — Cik šis kāpuriņš ir tie viņš. Turklāt tas grauž tik leknu lapu.

Te bija daudz ļoti jaunu cilvēku, tieši bērnu, Lenormana kungam patika redzēt ap sevi jaunatni. Arī princese Monbarē bija paņēmusi līdzi savu meitu, četrpadsmit gadus veco Veroniku, nopietnu meiteni.

— Bērniem šie ir slikti laiki, — sūdzējās de Monbarē kundze. — Mēs, vecie, vēl tikām pareizi sagatavoti dzīvei, mušu klostera dāmas ieaudzināja mūsos dzīves prieku. Bet tagad? Paskatieties uz manu Veroniku, mīļā. Cik gan viņa man pataisīta īgna! Kopš saums atņemta reliģija, mūsu bērni kļūst

garlaicīgi un morāli. Un kas tas ir par zēnu, ar ko viņa pastaigājas? Vai arī viņš neizskatās sasodīti īgns?

Bet zēns, ar ko Veror; ka sarunājās, bija Felisjens Lepins, Pjera de Bomaršē kung&. māsasdēls. Jauneklis ar stūraino, stingro seju un lielajām, domīgajām acīm neveikli kustējās savos garajos tabakas brūnajos svārkos pa raibo, jautro pūli. Viņam blakus ejošās meitenes kalsnā galva šķita pārāk liela virs vājajiem, kailajiem pleciem, viduklis virs milzīgi platajiem, rotātajiem baltajiem svārkiem bija aizkustinoši tievs. Juzdamies vecāki par saviem gadiem, abi bērni domīgi klīda caur skalo, līksmo ļaužu baru, it kā viņi būtu vieni. Pie iepazīstināšanas Veronika bija uzlūkojusi Felisjenu pētoši un tomēr draudzīgi, un viņš, kurš parasti, draugu zobgalību apmulsināts, reti kļuva vaļsirdīgs, pret Veroniku tūlīt bija sajutis uzticību. Bikli, neveikliem vārdiem viņš tagad mēģināja pastāstīt viņai par saviem iekšējiem pārdzīvojumiem. Veronikai tās bija īstās valodas. Viņa uzlūkoja to ar lielām, sirsnīgām acīm un atzinās, ka pati bieži jūtoties vientuļa un sveša starp savām draudzenēm.

Viņi apmetās pie kādas mākslīgi ierīkotas grotes ieejas. Tur viņi sēdēja uz diezgan neērtiem klinšu sēdekļiem, un, kamēr čaloja strūklaka, Felisjens lepni un samulsis atzinās meitenei, ka viņš šad un tad lasot aizliegtas grāmatas. Viņš esot lasījis pat divas daudzkārt nopeltā un varas iestāžu vajātā filo. zofa Žana Zaķa Ruso grāmatas. Un viņš, Felisjens stāstīja Veronikai, esot kļuvis citādāks, kopš iepazinies ar šiem rakstiem. No ta laika viņam cilvēku esamība liekoties mākslotā, frivola, sarežģīta un grēcīga. Mēs dzīvojot tikai kroplīgu aizspriedumu varā, tālu no dabiskā stāvokļa, kādam mūs izredzējusi augstākā būtne, kas mūs radījusi. Daudz labāka nekā mūsu dzīve esot īsto dabas dēlu, tā saukto mežoņu dzīve. Vai arī viņa tā nedomājot, viņš jautāja Veronikai un mulsi, centīgi un melanholiski atbīdīja atpakaļ savu svārku garās piedurknes.

Veronika atbildēja, ka viņa jau esot dzirdējusi par Žanu Zaķu Ruso. Bet Felisjens esot pirmais, kurš viņai devis skaidru priekšstatu par Ruso idejām. Sīs idejas viņai esot ļoti tuvas. Arī viņai esot maz prieka par tādiem svētkiem kā šie, arī viņa ilgojoties pēc vientulības un dtibas.

Tad Felisjens pastāstīja par savu tēvoci de Bomaršē kungu. Viņš esot dziļi pieķēries skaļajai civilizētajai pasaulei, taču izprotot arī citādu dzīvi un izturoties atsaucīgi pret visām lielām idejām. Noslēpumaini viņš piemetināja, ka de Bomaršē fctmgs laikam pat palīdzot radīt šo brīvības, saprāta un dabas valsti, kuru pašlaik ceļot Jaunajā Pasaulē. Tomēr viņš, Felisjens, nespējot pārvarēt savu kautrību un runāt ar de Bomaršē kungu par to, kas viņu visdziļāk saviļņojot. Viņa esot vienīgā, viņš piebilda neveikli un laimīgi, ar kuru varot par to runāt.

Pie viņiem pienāca Pols Teveno. Viņš izskatījās piesarcis un satraukts. Ar slimnieka alkām, kuram dzīvot atlicis vairs tikai īss laika sprīdis, viņš vienmēr ilgojās pēc cilvēkiem, pēc draudzības, pēc mīlas, pēc sensācijas, un tik daudzu skaistu, jaunu, greznu sieviešu klātbūtne uzmundrināja viņu. Viņam ļoti patika Veronikas stingrā, mazliet augstprātīgā vienkāršība. Viņš sasveicinājās ar abiem, piesēdās pie viņiem, mēģināja uzsākt sarunu. Bet viņi bija mazrunīgi, Pols saprata, ka traucē, apbēdināts, atkāpās, gāja projām.

Viņš dusmojās par savu neveiklību. Viņš bija ļāvis, lai viņu uzveic Felisjens, zaļš puika. Pavisam citādāk viņa vietā būtu izturējies de Bomaršē kungs. Droši vien viņš būtu laipni un bez pūlēm nobīdījis Felisjenu pie malas un panācis, ka šī mazā Monbarē piegrieztu vērību tikai viņam vienam. Jau sen viņš brīnījās, cik viegli Pjers guva draugus un iekaroja sievietes.

Viņš pats. Pols, īstenībā nevarēja sūdzēties, ka viņam nebūtu laimes pie sievietēm. Bet, ja kāda sieviete, kuras uzmanību viņš centās iegūt, viņu neievēroja, viņš tūlīt kļuva bikls, mazdūšīgs, un viņu pārņēma dziļa depresija. Varbūt šis viņa kautrīgums radās, apzinoties savu nožēlojamo ārieni. Pie tam viņš apzinājās, ka viņa seja ir kaislīga, gudra un arī pietiekoši pievilcīga, lai sievietes aizmirstu viņa nožēlojamo ķermeni.

Viņš ieraudzīja uz sola vientuļi sēžam liela auguma jaunavu. Viņai bija možas acis ar garām skropstām, augstas, drosmīgas uzacis, pilnīgs, spēcīgi veidots zods, ļoti vienkārši šūta dārga, sārta kleita atsedza brūnganas, blāvi vizošas krūtis un plecus. Pols bija bieži ticies ar Terēzi, taču tādu viņš to nebija redzējis nekad; viņam likās, it kā redzētu to pirmo reizi.

Pjeru viņš uzskatīja par laimīgu cilvēku. Viņa dzīve bija nepārtraukta, elpu aizraujošu notikumu straume, un šī straume kļuva arvien platāka un trokšņaināka. Turpretī viņš, Pols, dzīvos vēl tikai īsu laiku, un ko gan viņam dzīve bija sniegusi? Un Pjers laikam nemaz neapzinājās, cik viņš bija laimīgs. Kā pašu par sevi saprotamu viņš uzskatīja to, kas viņam iekrita klēpī.

Terēze smaidīja Polam pretī. Sis jauneklīgais, dedzīgais uri atklāti iemīlējies cilvēks viņai patika, viņa zināja par tā slimību, juta līdzi tam. Pjers mēdza ārkārtīgi slavēt Pola krietnumu, un Terēze manīja, ar kādu padevību Pols bija pieķēries Pjeram.

Viņa pavirzījās uz sava sola mazliet sāņus, aicināja viņu apsēsties blakus. Viņi runāja par Pjera lielo pasākumu, viņš attēloja, cik liels šo jauno darījumu apjoms, vilinošās izredzes un draudošās briesmas. Terēze sevišķi ieinteresējās par veikalnieciskiem sīkumiem, taču viņai kļuva silti ap sirdi, kad viņa apdomāja, ka Pjers viņai bija stāstijis tikai par šī pasākuma politisko nozīmi un noklusējis personīgo risku.

Viņa brīnījās, ka Pjers vēl nebija atnācis. Arī Pols bija pārsteigts. Visiem ļoti trūka Pjera; viņš bija Lenormana kunga rīkoto slaveno svētku dvēsele.

Beidzot viņš nāca. Apkampa Sarlo un atvainojās par savu nokavēšanos. Kad viņš gribējis jau braukt šurp, ieradies kurjers ar aizjūras pastu, un viņš neesot spējis atturēties no kārdinājuma to tūlīt izlasīt. Un bijis vērts to darīt, viņš turpināja ar noslēpumaini līksmu seju. No Amerikas esot atsūtīta ārkārtīgi svarīga vēsts, un viņš lūdza Lenormana kungam atļauju paziņot šo vēsti viņam un viesiem.

Viņš nostājās mazā pakalniņā zem vecas kļavas, un viesi sāka ziņkāri pulcēties kopā. Tur nu viņš stāvēja, viņam apkārt izgreznojušies un gaidu pilni kungi un dāmas no Parīzes un Versaļas, un, kad pamazām visi bija apklusuši, viņš paziņoja:

— Mani kungi un dāmas. Nupat ir saņemts dokuments, kuru Amerikas Savienoto Koloniju kongress vai, pareizāk sakot, Amerikas Savienoto Valstu kongress jūlija sākumā vienbalsīgi pieņēmis un pasludinājis. Seit, manās rokās, ir šīs deklarācijas teksts angļu valodā. Atļaujiet to man jums pārtulkot. Sis tulkojums, protams, būs paviršs un nespēs būt tik iespaidīgs kā oriģināls, kas vienlaicīgi ir gan nosvērts, gan aizrautīgs.

Un viņš tulkodams nolasīja šo dokumentu: — «Ja cilvēcisku notikumu norise liek kādai tautai saraut politiskās saites, kas to saistījušas ar kādu citu tautu, lai zemes vareno vidū ieņemtu to īpašo un līdzvērtīgo stāvokli, uz kādu tai dabas likumi dod tiesības, tad pienācīgā cieņa pret cilvēces domām prasa, lai šī tauta pasaka iemeslus, kas to pamudina uz šādu šķiršanos.

Mēs domājam, ka sekojošām patiesībām nav vajadzīgi tālāki pierādījumi: proti, ka visi cilvēki ir radīti vienlīdzīgi, ka viņu radītājs viņiem devis līdzi zināmas neatsavināmas tiesības, kā dzīvību, brīvību un alkas pēc laimes. Mēs domājam, ka valdības; ieceltas cilvēkiem tikai tāpēc, lai nodrošinātu šīs tie! sības, un kā šo valdību tiesības un pilnvaras ir atkarīgas no ; pavaļstnieku piekrišanas. Tas nozīmē, ka tad, ja kāda valdības sistēma pastāvīgi apdraud vai grauj šos mērķus^ tautai ir tiesibas šo valdības sistēmu grozīt vai likvidēt un iecelt jaunu valdību, kura bāzējās uz šiem principiem un kuras formu un pilnvaru mērķis ir veicināt drošību un tautas laimi.»

Pjers lasīdams no jauna sajūsminājās par šiem teikumiem. Viņš necentās iespējami precīzi pārtulkot dokumentu, drīzāk viņš gribēja radīt savos klausītājos to iespaidu, kādu deklarācija bija atstājusi uz viņu pašu. Tas viņam izdevās. Būdams pats sajūsmināts, viņš sajūsmināja arī citus. Tur viņš stāvēja uz mazā pakalniņa zem vecās kļavas kuplās lapotnes, un uz viņu raudzījās daudz satrauktu seju. Bija pienācis klāt viens no Lenormana suņiem, liels, melni balts, lāsains dogs; turēdams vienā rokā manuskriptu, Pjers ar otru roku glaudīja sunim galvu. Tā viņš tur stāvēja, izslējies, starojošu seju, ar padevīgo suni pie sāniem. Dažreiz aiz uzbudinājuma viņa skanīgā balss aizsmaka, viņš necentās runāt skaisti, viņš nekautrējās pārtraukt teikumus, ja viņam nelaimējās tūdaļ pārtulkot, un sākt tos vēlreiz no jauna. Taisni tādēļ tas, ko viņš runāja, ietekmēja tieši, it kā tas rastos tikai tagad.

— «Apdomība un gudrība,» — viņš lasīja, — «prasa, lai valdības, kas noturējušās ilgu laiku, netiktu nomainītas mazsvarīgu, pārejošu iemeslu dēļ. Arī pieredze pierādījusi, ka cilvēki vairāk noskaņoti paciest ļaunumu, kamēr tas ir paciešams, nekā to novērst, atceļot tās formas, ar ko tas saistīts. Tomēr, ja ļaunprātības un patvaļa garā virknē nenovēršami tiecas uz vienu mērķi, proti, — uzspiest kādai tautai absolūtu despotiju, tad šīs tautas tiesības un pienākums ir gāzt tādu valdību un radīt jaunas garantijas savai turpmākajai drošībai. Tieši tāda bija *šo koloniju pazemīgā pacietība. Un tieši tāda tagad ir nepieciešamība, kas tās liek grozīt savu agrāko valdības sis«f tēmu.»

65

Tas, ko Pjers lasīja, nebija jauns viņa klausītājiem. Sīs idejas visiem bija labi pazīstamas no Monteskjē, Helvecija, Voltēra un Ruso grāmatām. Taču, ja līdz šim šīs idejas bija

5 — Lapsas vīna kalnā

radušās vienīgi kā asprātības un prāta rotaļas, tagad tās pēkšņī bija pārvērtušās par darbiem, par politisku īstenību, jo tās vairs neatskanēja no grāmatu lappusēm vai filozofu mutes, bet tās pasludināja par principiem cilvēki, kas gatavojās celt jaunu valsti.

Valdīja dziļš klusums. Apstājās pat sulaiņi, kas bija paraduši un kam bija pavēlēts bez pārtraukuma pasniegt ēdienus; viņi stāvēja zālāja jnalā, ar paplātēm rokās, stīvi saslējušies, galvas pastiepuši uz priekšu, un klausījās. Tik kluss bija ļaužu pilnajā parkā, ka varēja sadzirdēt putnu balsis un vieglā vēja šalkoņu. Visi sasprindzināti lūkojās uz Pjeru, vairums ar apbrīnu, daži ar īgnumu, it kā viņš pats būtu šīs deklarācijas autors. Daudzi zināja, ka viņam ir tirdznieciski darījumi ar nemierniekiem, daudzi bija smīnējuši par šiem pārlieku rosīgā komersanta darījumiem. Tagad vairs neviens nesmīnēja. Tagad manīja visi, zināja visi, ka šim Pjeram Karonam de Bomaršē bija pasaulsvarīgs uzdevums, ka viņš pārstāvēja Francijas līdzdalību varenajā pasākumā, ko tie tur viņā pusē bija uzsākuši.

Un Pjers lasīja: — «Pašreizējā Lielbritānijas karaļa vēsture ir vienmēr atkārtotu netaisnību un patvaļas vēsture, tādu darbu hronika, kuru nepārprotamais mērķis ir radīt absolūtu tirāniju pār mūsu valstīm. Lai to pierādītu, mēs liekam priekšā objektīvai pasaulei izskatīšanai šādus faktus. Viņš liedza savu apstiprinājumu likumiem, kas bija ārkārtīgi derīgi un ārkārtīgi nepieciešami sabiedrības labklājībai, ar savu gubernatoru palīdzību viņš apturēja steidzamu likumu pieņemšanu, kamēr nebija devis savu piekrišanu, un ārkārtīgi nevērīgi izturējās pret savu pienākumu nodarboties ar iesniegto likumprojektu izskatīšanu. Viņš sasauca likumdošanas sapulces tādās vietās, kur tās agrāk nekad nebija sēdes noturējušas, kuras bija nepiemērotas, neērtas, tālu no sabiedrisko dokumentu glabātavas, ar vienīgo nolūku darīt nepatikšanas un likt šķēršļus ceļā šīm sapulcēm.»

Ar savām lielajām, brūnajām, mirdzošajām acīm Pols Teveno cieši lūkojās uz savu kungu un draugu. Pols stāvēja ne-^ glītā pozā, ļengani, ar nožēlojami nošļukušiem pleciem, taču skaisto, sajūsmas pilno galvu viņš bija alkatīgi izstiepis uz priekšu, lai nepalaistu garām ne vārda no Pjera nolasītās apsūdzības, ko Savienoto Valstu kongress cēla pret Anglijas karali. Pols aizmirsa sievietes, viņš aizmirsa savu slimību, viņā skanēja un dziedāja tas, kas tur tika deklarēts, necienīgā karaļa gāšana, brīvība, Amerika, lielais karš, ieroči Amerikai,

lielā misija, un viņa draugs bija izredzēts, un viņš pats bija aicināts.

Arī grāfiene Morpā, ministru prezidenta sieva, tagad klausījās klusu un sasprindzināti Kad Pjers sāka runāt, viņa bija iečukstējusi savai draudzenei Monbarē kādu zobgalību. Bet tad bija noticis kaut kas tāds, ko viņa vēl nekad nebija piedzīvojusi. Jaunais hercogs de Rošfuko bija viņu asi apsaucis: — Lūdzu, netraucējiet, kundze. — Un vairāk izbrīnījusies nekā sadusmota viņa bija apklususi teikuma vidū.

Uz maza pauguriņa kāds bija paklājis Terēzei pledū. Tur nu sēdēja šī meitene, pievērsusi lielo, možo seju savam draugam un mīļotajam. Sevī iegrimusi, viņa klausījās vārdos, kas nāca no tā mutes, viņa tos iesūca sevī, viņa redzēja cēlā sajūsmā kvēlojošo Pjera seju, viņa ļoti mīlēja to. Viņš bija tai noklusējis darījumu risku, kas saistījās ar viņa pasākumu. Ideja, par ko viņš cīnījās, bija pilsoniskās brīvības cēlā ideja. Tas, ko viņš tur pavēstīja un kā viņš to pavēstīja, līdzinājās tiem vārdiem, kuri toreiz bija pievērsuši Terēzes uzmanību viņam, tām domām, kuras viņš izteica pamfletos sava nelādzīgā procesa laikā, kad viņš bija cīnījies ne tikai savā labā, bet par tiesībām un taisnību visiem, aizstāvējis visas pasaules pilsoņus pret aristokrātiju, pret privileģētajiem.

Un Pjers lasīja: — «Anglijas karalis vairākkārt ir atlaidis pārstāvju palātas, tāpēc ka tās ar spēku un vīrišķību pretojās viņa uzbrukumiem tautas tiesībām. Viņš nodibinājis daudz jaunu iestāžu un atsūtījis šurp veselus ierēdņu barus, lai tirdītu mūsu tautu un izputinātu mūsu mantu. Miera laikā viņš turēja mūsu zemē pastāvīgu karaspēku bez mūsu likumdevēju orgānu atļaujas/»

5*

67

Franču teātra aktieris Previjs uzmanīgi klausījās, viņa stingrā, izteiksmīgā seja bija sastingusi kā maska. Manifesta vārdi saviļņoja viņu, bet tai pašā laikā viņš skaitās uz šo Karonu de Bomaršē, kurš vienmēr citiem nozaga pelnīto panākumu labāko daļu. Šim Bomaršē ne tikvien piedēvēja panākumu galveno daļu «Seviļas bārddziņa» uzvedumā, kuru tas taču Kija tikai sacerējis, kamēr viņi, aktieri, un pirmām kārtām viņš, Figaro —■■ Previjs, tam bija izcīnījis uzvaru, bet tagad tas pievāca arī tik relatīvi mazsvarīgas lietas kā šīsdienas svētku laurus. Caurām nedēļām viņi bija gatavojuši mazo farsu, ko vajadzēja nospēlēt pēc vakariņām, gadu desmitiem bija studēta runas un priekšnesumu tehnika, bet te uzreiz nāk tāds diletants,

nostājas zem koka, glauda sunim galvu, lasa bez sevišķas mākslas bez sagatavošanās un stostīdamies no papīra strēmeles, un sa vējiem vairs nav ko darīt.

Apskaidrots un līksms lūkojās Karona tēvs uz savu dēlu Vecais vīrs stāvēja, stalli izslējies, lepns uz saviem pilsoniska jiem svārkiem. Kad viņš pēdējo reizi bija apmeklējis hugenotu dievkalpojumu, tad priesteris, ko viņš bija dzirdējis sprediķo jam, viņam bija Ijcies kā lielu, taisnīgu, nosodošu dusmu aug stākais simbols. Tagad šeit kāds cēla vēl varenāku sašutuma monumentu. Atmiņas par priesteri pagaisa, uzskatot to vīru, kas tur stāvēja zem koka, apsūdzēja Anglijas tirānus un skandināja brīvības zvanu.

Un Pjers lasīja tālāk par Anglijas karaļa ļaundarībām: — «Viņš uzspieda mums tiesas iekārtu, kas sveša mūsu konstitūcijai un ko neatzīst mūsu likumi. Viņš nometināja mūsu vidū apbruņotas karaspēka daļas. Viņš aizkavēja mūsu tirdzniecību ar pārējo pasauli. Viņš uzlika mums nodokļus bez mūsu piekrišanas. Viņš nogādāja mūs pāri jūrai, lai tiesātos ar mums šķietamu noziegumu dēļ. Viņš likvidēja mūsu likumdevējas iestādes un pats pārņēma tiesības un varu izdot mums likumus, kad tik viņam labpatikas. Ar to, ka viņš liedza mums savu aizsardzību un veda pret mums karu, viņš pats atteicies šeit no savas valdības.»

Starp tiem, kas lūkojās Pjerā, kamēr viņš pasludināja šo vēsti par amerikāņu brīvību, bija arī kāds tukls kungs, ģērbies pilsoniski, taču mazliet neparasti, plata puķota atlasa veste apņēma tā apaļo vēderu. Tas bija misters Sailess Dīns — Amerikas Savienoto koloniju pārstāvis. Vērīgi viņš lūkojās runātājam sejā. Viņš nomanīja pūļa satraukumu, viņš nomanīja, ka runa ir par Ameriku, bet neprata franciski, nesaprata ne vārda. Simtiem cilvēku vidū viņš bija vienīgais, kas neaptvēra, ka viņš vairs nebija Savienoto koloniju pārstāvis, bet gan Savienoto Valstu pārstāvis.

Tālu no viņa, dziļāk pūlī, stāvēja doktors Dibūrs. Ar nodomu viņš nebija nostājies tuvāk priekšā. Ko gan šis vējgrābslis un lielībnieks Pjers Karons lielu var sacīt? Kad izrādījās, ka viņam bija sakāms vissvarīgākais, uz mirkli Dibūru pārņēma dusmas, ka viņš pats nebija tas, kas šai izmeklētajai sabiedrībai nesa so vēsti, bet gan Karona kungs. Protams, Pjers Karons varēja atļauties speciālkurjeru no Havras, kamēr Dibūru šī ziņa sasniegs laikam gan tikai rīt. Bet tad, nākamajā mirklī, doktors Dibūrs nedomāja vairs par savu naidu pret Pjeru Karonu, viņš domāja tikai par vēstījuma saturu, sajūsminājās par cēlajiem vāidicm un garā redzēja savu lielo draugu doktoru Benjaminu Franklinu. Tātad tagad viņš to bija iedrošinājies. Tātad tagad viņš to bija veicis. Un doktors Dibūrs pie sevis pārtulkoja sparīgos, jūsmīgos Pjera Bomaršē vārdus atkal noteiktajā, nosvērtajā sava cienījamā drauga valodā.

Un Pjers lasīja: — «Anglijas karalis izlaupījis mūsu jūras un uzbrucis mūsu piekrastēm, nodedzinājis musu pilsētas, daudzus no mūsējiem nogalinājis. Patlaban viņš sūta lielus sVešu algotņu karapūļus pāri jūrai, lai pabeigtu slepkavošanas, laupīšanas un tirānijas darbu, ko viņš uzsācis ar tādu cietsirdību un nodevību, kam nevai atrast līdzīgu pat visbarbariskākajos laikmetos. Viņš sakūdīja pret mums indiāņus, nežēlīgus mežoņus, kuriem karošana ir viena vienīga slepkavošana, neņemot vērā ne vecumu, ne dzimumu. Sai apspiestības laikā mēs godbijīgi lūdzām pārtraukt patvaļīgo rīcību. Atbilde uz mūsu atkārtotajiem lūgumiem bija tikai jauni aizvainojumi. Karalis, kuram piemīt visas tirāna rakstura iezīmes, nav piemērots būt par brīvas tautas valdnieku. Tāpēc mēs esam spiesti šķirties un uzskatīt mūsu britu brāļus par to. par ko mēs uzskatām pārējo cilvēci — par ienaidniekiem karā, par draugiem miera laikā.»

Dezirē sēdēja uz taburetes, saliekusi ķermeņa augšdaļu uz priekšu, atspiedusi vaigu plaukstā, pievilcīgā, draiskā seja tai sastingusi pārdomās, uzacis sarauktas. Viņa klausījās vēstījumā kā pārsteidzošas, jauna veida lugas nozīmīgākajā ainā. Tas bija dīvaini, ka viņa šos vienkāršos, cildenos teikumus, kurus noteikti dzirdēs vēl ilgi un bieži, pirmoreiz dabūja noklausīties no sava vieglprātīgā, elegantā, asprātīgā Pjera mutes. Viņa redzēja, ka Pjers nelietoja nekādus mākslinieciskus paņēmienus, viņš nepozēja, bet līdz sirds dziļumiem bija aizņemts ar to. ko te lasīja. Acīm redzot, viņš bija aizmirsis, ka šim dižajam manifestam arī kāds sakars ar viņa veikalnieciskajiem darījumiem. Viņa palūkojās pāri uz Sarlo. Tā seja bija īgna, ne visai izteiksmīga, tādas laikam mēdz būt sejas cilvēkiem, kas klausās muziķu. No šīs sejas nekā nevarēja noprast, un bija ļoti iespējams, ka tās īpašnieks pie sevis apsvēra kopsakarību starp cilvēka tiesību deklarāciju un Pjeru un savu veikalniecisko darījumu.

Bet abi jaunieši, Felisjens un Veronika, bija aiz lielas sajūsmas pilnīgi apreibuši. Sen viņi bija atskārtusi, ka pasaulē

te-

vajadzētu eksistēt, ka jābūt skaidrībai, brīvībai, patiesībai, ideā' lam; taču tā bija bijusi tikai nojauta, tikai izjūta. Bet tagad šī nojauta kļuva zināma un droša. Tagad viņi redzēja brīvību, patiesību, ideālu. Ar aizrautības pilnām sejām viņi uzņēma sevī deklarācijas vārdus. Paši to nemanīdami, viņi satvēra viens otra roku, viņu acis kā apburtas bija pievērstas vīrieša mutei, no kuras plūda jūsmīgie vārdi.

Bet tas, izslējies, triumfēdams, uzsauca klusējošajam ļaužu baram savas deklarācijas beigu teikumus: «Mēs, Amerikas Savienoto Valstu pārstāvji, sapulcējušies kopīgā Kongresā, pieaicinot pasaules augstāko tiesnesi par liecinieku mūsu nolūku godīgumam, esam pilnvaroti svinīgi pasludināt šo koloniju krietnās tautas vārdā: šīs Savienotās Kolonijas ir un tām likumīgi jābūt brīvām un neatkarīgām valstīm. Tās ir atbrīvotas no piederības britu kronim. Visa politiskā savienība starp tām un Lielbritānijas valsti ir un tai jābūt pilnīgi likvidētai. Un, lai realizētu šo deklarāciju, cieši paļaudamies uz dievišķās augstākās varas aizstāvību, mēs abpusīgi liekam.ķīlā mūsu dzīvības, mūsu mantu, mūsu godu.»

Kad Pjers bija pabeidzis, gandrīz minūti vēl valdīja pilnīgs klusums. Bet tad viņi, izgreznotie, svinīgie, graciozie, ceremoniālie Parīzes un Versaļas kungi un dāmas, aplaudēja, traucās uz priekšu Pjeram klāt, ielenca to, apkampa to un teica viņam satrauktus vārdus. Tā bija neapvaldīta sajūsma, it kā tie vis nebūtu notikumi, kas norisinājušies pirms vairākām nedēļām un vairāku tūkstošu jūdžu attālumā, bet gan it kā šī deklarācija attiektos tieši uz viņiem, it kā viņi paši būtu to publicējuši, it kā šis cilvēks viņu vidū to būtu sacerējis viņu vārdā.

Taču drīz vien daži manīja, ka šāda sajūsma neesot pārāk pieklājīga un to nedrīkstot izrādīt pārāk ilgi. De Morpā kundze, piemēram, teica savai draudzenei Monbarē: -rKurš vēl spēj ap saviem veikaliem sacelt tādu sajūsmas brēku kā mūsu draudziņš? — Viņa mēdza saukt Pjeru par savu draudziņu.

Arī namatēvs, gaviļnieks Lenormana kungs, nepievienojās vispārējai sajūsmai. Tiklīdz Pjers bija beidzis, no viņa sejas gan bija pazudusi īgnās aizmiršanās izteiksme, un, kad viņu aicināja atzīt dumpinieku deklarāciju par apbrīnošanas cienīgu, viņš pieklājīgi palocīja lielo galvu, bet sirds dziļumos viņš nekādā ziņā nepiekrita manifesta tonim. Viņš bija progresīvs, viņš simpatizēja dumpiniekiem un novēlēja angļiem jebkuru sakāvi. Taču viņš bija pārliecināts autoritārās franču monarhijas piekritējs, viņš uzskatīja apgaismoto despotismu par labāko režīmu un baidījās, ka pārāk skaidra nemiernieku uzvara varētu arī Francijas karalistē modināt dumpības un anarhijas garu. Zināms, tas, kas bija noticis Filadelfijā, bija apsveikšanas vērts. Bet Lenormana kungam nepatika patoss, viņš uzskatīja par labāku visu patētisko nokārtot vienatnē un pasaules priekšā pret netaisnību izturēties ar ironiju. Dūšīgajiem vīriem rietumos droši vien bija daudz labu īpašību, bet gaumes viņiem nebija nekādas, tas bija skaidrs, un Pjers būtu varējis darīt kaut ko prātīgāku, nekā ar tādu retoriku nolasīt viņu patētisko deklarāciju. Lenormana kungs bija drusku saīdzis par to, ka viņa dzimumdienas svinībās ar šo patētisko scēnu bija radusies nepareiza noskaņa.

Viņš piegāja klāt Pjeram, kas vēl arvien stāvēja turpat, svētku viesu ielenkts. Mīlīgais, lielais suns nebija viņu pametis, tas spiedās viņam klāt, Pjers lāgiem paglaudīja viņam galvu. Pjers prata apieties ar suņiem, viņš mīlēja suņus, savai kucei Kaprīzei viņš bija aplicis kakla siksnu ar uzrakstu: «Mani sauc par Kaprīzi. Pjers de Bomaršē pieder man, mēs dzīvojam Kondē ielā.» Tā nu Lenormana kungs piegāja viņam klāt, viņa pilnīgajās lūpās vīdēja pazīstamais, tikko samanāmais smaids, un viņš teica: — Tā ir spēcīga deklarācija,, ko jūs tur nolasījāt, mans draugs. Tātad tagad nemiernieki patiešām riskē ar visu, ar savu dzīvību un savu mantu. Tur nepieciešama dūša, tur nepieciešama drošsirdība. — Viņš paspieda Pjera roku un aizgāja. Vai tas bija laimes vēlējums? Vai tā bija līdzjūtība?

Klātesošie neizpratnē pieklājīgi pasmaidīja. Pjers bija apjucis. Bet viņš ātri pārvarēja nelielo sarūgtinājumu. Pjers saprata Sarlo; tā kā svinības šodien notika Sarlo dēļ, viņam kremta, ka Pjers viņu bija izstūmis no uzmanības centra. Pjers nolēma viņu nomierināt. •

Izdevība radās vēlāk, kad pēc bagātīgām vakariņām un uguņošanas pārgāja uz lielo teātra zāli, lai noskatītos komēdiju.

Lenormana kungam, lai arī cik izsmalcinātas un izmeklētas bija viņa manieres, patika, ka uz viņa privātās skatuves spēiē ne tikai ārkārtīgi pretenciozas modernas traģēdijas, bet reizēm arī visrupjākā naturālisma pilnus farsus, tā sauktās «parādes». Sajās joku lugās ļoti atklāti tika runāts par gremošanas un dzimuma jautājumiem, tika sniegts visrupjākais, kas vien var būt, vistrakākais no tā, ko dēvēja par Aristofana dabiskumu. Versa]as galma un Parīzes salonu kungiem un dāmām pēc ikdienas pārsmalcinātās saviesīgās dzīves un samākslotā ceremoniāla tīri labi patika šī vulgārā barība. — Jāprot, — reiz bija izteicies ministru prezidents Morpā, — būt gan dievam, gan cūkai, bet vienmēr ar grāciju.

Šādas ainas Pjers rakstīja ar vieglu roku, ja viņš vēlējās, viņš bija meistars vulgārismā. Sirn vakaram viņš bija sagatavojis trīs mazas joku ludziņas; no pēdējās viņš sagaidīja visvairāk. Farsa saturs bija ķīviņš starp divām zivju sievām, Serafines un Eloizes kundzēm, kuras grib saņemt atlīdzinājumu par precēm, ko zaudējušas, apgāžoties rateļiem ar viņu mucu. Abas ķildojas savā starpā, ķildojas ar garāmgājējiem, ķildojas ar policistiem, ķildojas ar . tiesnesi, viņu rīcībā ir neizsmeļams krājums sulīgu, tēlainu, piparotu izteicienu, un viņas ar tiem neskopojas. Viss beidzās ar deju un Lenormana kunga slavinājumu, kurš vienīgais beidzot uzklausa Serafini un Eloizi un atlīdzina viņām zaudējumus.

Serafines kundzi vajadzēja tēlot Previja kungam, kurš Franču teātra uzvedumā spēlēja Pjera Figaro. Eloizes kundzi vajadzēja spēlēt Monvela kungam, tā paša uzveduma donam Bazilam. Bet tagad Pjers bija mazliet iedzēris, viņš jutās pacilāts par savas lielās deklarācijas panākumiem, viņam iešāvās prātā darīt kaut ko gluži pretēju. Viņš nolēma pats spēlēt Eloizes kundzi. Tas bija ne vien pamatīgs joks, bet arī pagodinājums Sarlam, lai remdinātu viņa sapīkumu.

Ne Previja kungs, ne Monvela kungs nebija pārāk sajūsmināti par šo ideju. Taču viņi zināja, ka nespēj mēroties ar vareno «Bārddziņa» autoru. Ar skābām sejām viņi padevās, un Pjers uzvilka Eloizes brunčus un koka tupeles. Lielā steigā viņš sev uzpolsterēja milzīgās krūtis; ar mākslinieciski rupjiem vilcieniem frizieris viņu naski nogrimēja. Tad jau arī noklaudzēja zizlis un viņi uzgāja uz skatuves.

Ja Pjers negribēja abus kungus no Franču teātra galīgi aizvainot, tad viņam vajadzēja panākt, lai improvizētā izrāde būtu labāka nekā sākumā paredzētā. Viņš sasparojās. Drīz aktieris Previjs saskatīja Pjerā partneri, kura izpildījums nebija nemaz sliktāks kā aktierim Monvelam. Pēc pirmajiem teikumiem abi bija pilnās burās, un aizvien trakulīgāk sāka kūsāt viņu maskerāde. Tā, ķildodamās, gauzdamās un lamādamās vissulīgākajā žargonā, Serafines un Eloizes kundzes nostaigāja visus sava ciešanu ceļa posmys.

Bet klausītāji, tiklīdz bija pazinuši savus mīluļus Bomaršē un Previju, izbaudīja pārsteigumu un uzjautrinājās par rupjo maskerādi. Viņi smējās, smējās aizvien vairāk. Dāmas ar tievajiem lapseņu vidukļiem locījās aiz smiekliem, sejas zem smiņķa tām bija piesarkušas, viņas slāpa vai nost, nevaldāmi aplaudēja. Un Lenormana kungs staroja, viņš apkampa Pjeru un piedeva par tām nepatikšanām, ko tas viņam bija sagādājis.

Bet uz bērniem, Felisjenu un Veroniku, ^is mazais farss atstāja pavisam briesmīgu iespaidu. Pārbiedētām acīm-viņi" lūkojās uz viņu, kurš tur augšā uz skatuves nopūlējās, izmeta rupjus vārdus, trakulīgi dejoja, klaigāja kā klauns un bļaustījās. Vai tas bija tas pats, kas pirms dažām stundām bija viņu sirdīs viesis vislielāko sajūsmu? Ai, kaut jel viņi būtu aizgājuši, nenoskatījušies to. Viņi kaunējās par viņu, kaunējās paši par sevi. Vai tiešām cilvēks ir tāds, ka tas allaž no debesu zilgmes tik apkaunojoši nogāžas dubļos?

Ielenkts un sumināts Pjers pamanīja abus jauniešus zāles malā. Viņš redzēja to izturēšanos, to sejas, viņš noskārta, ko tie izjūt, viņam bija mazliet nepatīkami. Viņš dusmojās. Viņš pats, kad bija tik vecs kā Felisjens, jau bija lakstojies ap meitenēm; šis zēns ar saviem piecpadsmit gadiem vēl aizvien bija mazs bērns un tai pašā laikā uzpūtīgs morāles sprediķotājs. Un, kamēr Pjers smaidīdams turpināja sarunāties, viņš pie sevis domāja: «Kas par pārspīlēti kautrīgu, īgnu paaudzi te izaugs. Tai trūkst tolerances, tai nav nekādas jēgas par cilvēciskajām vājībām.»

Misters Sailess Dīns no šī brīža staigāja tukls, cienīgs un dedzīgs un pārstāvēja Savienotās Valstis. Pjers viņu gudri iesaistīja savos darījumos, misters Dīns apspriedās ar rēderiem, ar dažādiem piegādātājiem un jutās noderīgs.

Pjers saveda viņu kopā ar dažiem lieliem vīriem, kas bija atzīti amerikāņu pasākuma draugi, starp citu, ar grāfu de Brolji, Francijas maršalu, ārkārtīgi bagātu vīru no ļoti senas aristokratu dzimtas. Piecdesmit astoņus gadus vecais feldmaršals, kura varoņdarbi kara laukā tam bija sagādājuši slavu visā pasaulē, atstaja dziļu iespaidu uz Konektikutas komersantu. tf Grāfs de Brolji bija gatavs, ja amerikāņi viņam to lūgtu, doties pie tiem un kā «zemes pārvaldnieks» uzņemties karaspēka un valdības vadību. Viņš bija aizsūtījis uz Ameriku kādu vīru, kurš viņam Rosbahas kaujā bija izglābis dzīvību un kurš bija

viņa draugs un uzticams palīgs, kādu pulkvedi de Kalbu, lai stātos sakaros ar dumpiniekiem. Sis de Kalba kungs, labs karavīrs un saprātīgs cilvēks, bija pārvedis no turienes daudz vērtīga materiāla. Protams, viņam vajadzēja arī ziņot, ka amerikāņi pagaidām vilcinoties pieņemt maršala piedāvājumu. Sī atbilde tomēr nemazināja de Brolji kunga dedzību par nemiernieku pasākumu.

Nu bija Sailesam Dīnam uzdevums savervēt amerikāņu karaspēkam dažus spējīgus virsniekus, it īpaši artilērijas un sapieru virsniekus. Viņš pastāstīja par to maršalam, un tā draugs pulkvedis de Kalbs bija ar mieru uzņemties šādus pienākumus; tā kā de Kalba kungs nebija dzimis aristokrats — pat tas «de» viņa uzvārdā bija apšaubāms, — tad paaugstinājums dienestā franču armijā viņam nebija iespējams, arī iecelšana par pulkvedi bija notikusi tikai maršala ietekmē un ar grūtībām. Misters Sailess Dīns bija lepns un priecīgs, ka varēja nopelniem bagāto karavīru pieņemt Kongresa uzdevumā kā ģenerālmajoru amerikāņu armijas dienestā. Jaunais ģenerālis iepazīstināja Sailesu Dīnu ar citiem kungiem — to vairums bija jaunāki virsnieki, — kūri bija gatavi stāties amerikāņu armijas dienestā, un Sailess Dīns, laimīgs par tādu entuziasmu un labprātīgumu, angažēja itin visus kungus; viņš tiem apsolīja par vienu rangu augstāku dienesta pakāpi, nekā tie bija ieņēmuši franču armijā.

Taču, kad amerikāņu delegātam vajadzēja viņiem samaksāt rokasnaudu un sagādāt iespēju pārbraukšanai un pirmo apbruņojumu, radās grūtības. Misters Dīns bija dabūjis no Kongresa tikai nelielu summu, viņam bija dotas cerības uz ieņēmumu no jūras kara laupījuma, kuru amerikāņu kapteiņi ievedīšot Francijas ostās. Bet šādi jūras kara laupījumi nepienāca, mistera Dīna līdzekļi gāja uz beigām, un viņš nevarēja samaksāt rēķinus rēderiem, piegādātājiem un virsniekiem. Viņš rakstīja Kongresam vēstuli pēc vēstules, skubināja, lai sagādā naudu un preces de Bomaršē kunga piegādāto materiālu apmaksai, lai viņam pašam atsūta naudu. No Kongresa nepienāca nekāda atbilde vai arī tāda, kas būtībā nekā nenozīmēja.

Sailess Dīns bija patriots, uzticīgs brīvības idejai. Lai kalpotu šai idejai, viņš bija savu ienesīgo veikalu Konektikutā pametis likteņa varā un lepojās, ka ir Savienoto Valstu pārstāvis. Viņš bija saprātīgs un pazina pasauli. Viņš zināja, ka Kongresam jāsagādā nauda tiešām, neatliekamām vajadzībām, ka naudas nebija, ka karš nenorisa labi. Lai arī kādās nepatikšanās viņš tāpēc nokļuva, Dīns saprata, ka Kongress tālu Parīzē esošā pārstāvja lūgumus nostūma pie malas.

Misters Dīns nezināja to, ka kongresa noraidošo izturēšanos pastiprina un atbalsta tas pats misters Arturs Lijs, ar ko Pjers bija iepazinies Londonā. Aizvainots jau tāpēc vien, ka de Bomaršē kungs viņam nebija sagādājis apsolīto audienci Versaļā, misters Lijs bija divkārt saniknots, ka^ Kongress viņu nebija izvēlējis par Parīzes delegātu pilnvaroto. Būdams pēc dabas aizdomu pilns, viņš pēc runām, kuras Bomaršē bija vedis Londonā, uzskatīja Hortaleza firmu tikai par šķietami nodibinātu, par fasādi. Misters Lijs nekautrējās šīs domas paziņot saviem ietekmīgajiem brāļiem Filadelfijā un Kongresam. Tas, ko piegādājot Hortaleza firma, viņš rakstīja, esot Francijas karaļa dāvana Savienotajām Valstīm: ja Bomaršē un Dīns to attēlojot citādāk, tad viņi gribot iegūt paši sev neatļautu peļņu. Kongress lasīja šīs vēstules, Kongresam nebija naudas, Kongress uzskatīja, ka tam ir tiesības ticēt sava Londonas pārstāvja Artura Lija ziņojumiem un neuzklausīt aizvien neatlaidīgākos sava Parīzes pārstāvja Sailesa Dīna iesniegumus.

Kad Dīnam sāka izsīkt līdzekļi un viņš nevarēja pat segt savus uzturēšanās izdevumus d'Ambūra namā, viņam nekas cits neatlika kā griezties pie laipnā dc Bomaršē kunga. Resns, apmulsis, svīzdams savā puķotajā vestē, viņš pastāstīja par savām grūtībām. Pjers bija iztrūcies. Ja kungi Filadelfijā nedod savam pārstāvim pat tos pāris simt dolārus, kas viņam nepieciešami kailas dzīvības uzturēšanai, kā būs tad, ja tiem vajadzēs samaksāt tos miljonus, kurus tie bija parādā Hortaleza firmai? Garā Pjers redzēja Sarla tikko jaušamo smaidu, dzirdēja viņa laipnos sulīgos vārdus: «Tātad tagad dumpinieki riskē ar visu, ar savu dzīvību un savu mantu.» Bet Pjera seja neizpauda nekā par viņa raizēm. Gluži otrādi — smaidīdams viņš ar plašu žestu paziņoja, ka Hortaleza firma priecājoties, ka varot aizdot misteram Dīnam vēlamo summu.

Milstera Dīna tuklā seja staroja. Kas par laimi, ka te Parīzē atradās tāds cilvēks kā šis de Bomaršē kungs, kurš izbūra no zemes amerikāņiem bruņojumu, kurš runāja angliski, kurš pacietīgi gaidīja samaksu par to, ko viņš Kongresam piegādāja. ~Kurš pat deva naudu, ja personīgi kāds bija grūtībās.

Uz divām vai trim nedēļām misters Dīns bija glābts. Bet ko tad?

Nākamais pasta sūtījums no Amerikas atnesa viņam mierinājumu. Naudu gan Kongress neatsūtīja, toties ziņu, ka Parīzē iecelts vēl viens pārstāvis — doktors Benjamins Franklins. Kad šis ārkārtīgi slavenais vīrs šeit uzņemsies vadīt pasākumu, tad viņam, Sailesam Dīnam, nebūs vairs ko bažīties. Protams, paies vēl mēneši, iekams doktors Franklins ieradīsies Parīzē; bet bija iepriecinoši zināt, ka grūtības ilgs tikai noteiktu laiku.

Ar visu savu temperamentu, savu uzpūtību un plātīgumu Pjers tomēr strādāja nenogurstoši un bija spīdošs organizators. Hortaleza firmas noliktavas pildījās ar ieročiem, formas tērpiem, visdažādākām precēm, Havras, Serburgas, Brēstas, Nantes, Bordo un Marseļas kuģu būvētavās būvēja kuģus šo preču transportam, salīga kapteiņus un matrožus, lai vestu šos kuģus pāri jūrai.

Hortaleza firma uzturēja aģentus visās lielākajās Francijas ostās. Tur bija, ja min tikai svarīgākos: ziemeļu ostās — Emeri, Vaijāna, un d'Ostali kungi, dienvidu ostās — Sasfjēra un Peirū kungi. Daži no šiem vīriem bija godīgi un pakļāvīgi, citi — slīpēti un neuzticami. Bija laiks reiz apskatīties pēc īstajiem.

Bet tagad angļu slepenais dienests modri uzraudzīja Hortaleza firmas darbību Francijas jūras ostās, un valsts sekretārs Zerārs pastāvīgi piekodināja Pjeram stingri jo stingri ievērot slepenību. Sevišķi ziemeļu ostas ņudzēja no spiegiem. Pjers aizsūtīja Polu Teveno uz ziemeļiem, bet pats inkognito kā Dirāna kungs devās sava drauga Filipa Gidēna pavadībā «studiju un izpriecas ceļojumā» uz dienvidiem.

Pjers ceļoja labprāt. Viņa acis un sirds bija atvērtas visam svešajam, viņš priecājās par jaunām pilsētām, jauniem cilvēkiem. Un labāku pavadoni par omulīgo vērotāju un baudītāju Gidēnu viņš nemaz nevarēja vēlēties. Padevīgs draugam līdz pēdējam, neaizvainodamies, kad Pjers viņu pilnīgi izslēdza no saviem sarežģītajiem un dažkārt tumšajiem darījumiem, uzticamais Filips vienmēr bija klāt, kad Pjers to vēlējās un turējās atstatu, kad būtu varējis traucēt. Filips Gidēns bija arī labs galdabiedrs, viņa tīksme par ēdieniem un dzērieniem pavairoja otra prieku, viņam piemita humors, un viņš piedalījās katrā jokā. Turklāt viņš allaž lika lietā savas plašās zināšanas, kuras viņš pēc vēlēšanās labprāt izklāstīja Pjeram.

Tā viņi abi braukāja krustam un šķērsām pa Francijas

dienvidu provincēm. Dāsna un ražīga pletās zeme vēlajā rudenī. Viņi jutās omulīgi labajās viesnīcās, viņiem baudu sniedza daba, vīns, sievietes.

Taču vēl vairāk viņi izbaudīja vēstures dvesmu. Filips Gidēns bija kaisligs senatnes pētnieks. Vecos mūros viņš jutās kā mājās, drupas viņa acīs pārvērtās atkal par to, kas tās bija senāk, un tanīs dzīvoja agrākie iemītnieki.

Pjeru saistīja šādas atmiņas un viņš Uībprāt izpušķoja drauga stāstus ar savu asprātību un fantāziju. Tad gan. draugs atsāka vecās runas:

—    Cik žēl, Pjer, ka tu neesi studējis. Kas tu būtu bijis par zinātnieku! Kādu ģēniju zaudējusi ar tevi franču klasiskā traģēdija!

—   Ak, liec man mieru, — Pjers tad bezbēdīgi attrauca, — esmu priecīgs, kā ir.

Pjeram pašam šķita, ka viņš varētu kļūt par Kornejam vai Rasinam līdzīgu traģēdiju rakstnieku, citos apstākļos viņš droši vien arī tas būtu, taču tagad viņš labākajā gadījumā sasniegs Moljēra slavu. Tomēr īstenībā viņš bija pateicīgs liktenim, ka tas viņam lēmis liela komersanta dzīves ceļu. Viņš bija nonācis pie atziņas, ka kārtas, tāpat arī gara privilēģijas, bija sākušas atkāpties jauno naudas privilēģiju priekšā. Bet viņam, Pjeram, piederēja visas trīs šīs lielās priekšrocības. Saprāts viņam bija iedzimts, naudu un dižciltību viņš sev bija iekarojis.

Reizēm viņš savu darījumu dēļ uz dažām stundām vai pat dienām atstāja Gidēnu vienu. Tad Gidēns nodevās studijām, rakstīja, lasīja un apcerēja, ka viņš pats kā ēna klīst pa kapiem un drupām, atdzīvina mirušos nākamajām paaudzēm par mā. čību, kamēr viņa lielais draugs, rūpēdamies par līdzcilvēku labklājību, apmeklēja ostas un kuģu būvētavas, lika darboties tūkstošiem čaklu roku, radoši un organizatoriski vadīja tūkstošiem galvu. Un viņš salīdzināja Pjeru ar vikingu, jūras ķēniņu, kas devās ceļā, lai iekarotu savai ciltij jaunas valstis.

Dažreiz arī, kad viņi bija sabiedrībā un Pjers ar savu izdomu un garu savaldzināja nepazīstamus "dzīru dalībniekus, Filips Gidēns nespēja apvaldīt savu sajūsmu un ļāva noprast, ka Dirāna kungs īstenībā esot slavenais de Bomar-šē kungs. Ja nu tad vaicāja Pjeram pašam, viņš dedzīgi tā apstrīdēja šo X varbūtību, ka katrs varēja saprast, kas viņš bija.

Tā nu -skaistajā Bordo pilsētā Pjers iekūlās tādā situācijā, kas viņam sākumā sagādāja daudz prieka, bet vēlāk visādas

nepatikšanas. Testāra un Gašē kungu kuģu būvētavā Bordo Pjeram pilnīgi pārbūvēja kādu lielu, vecu kuģi. Testāra un GaŠē firmas kantori Pjers apmeklēja bieži, taču vienīgi Gašē kungs drīkstēja zināt, kas viņš bija. Bet Bordo nesen bija uzcelta jauna, liela teātra ēka, to bija nodomāts atklāt ar «Seviļas bārddzini», lugu pašlaik iestudēja. Ik dienas Pjers vairākkārt gāja teātrim garām un juta lielu kārdinājumu doties uz skatuvi un sacīt aktieriem, kas tur iestudēja viņa tēlus un viņa domas: «Es tas esmu, es esmu Bomaršē!» Taču viņš pārvarēja kārdinājumu un noteikti piekodināja arī labajam, pļāpīgajam Gidēnam saglabāt viņa inkognito, un Gidēns dedzīgi un sazvērnieciski pamāja ar galvu:

—   Paļaujies uz mani!

Bet, kad vakarā viesnīcā pie blakus galda kāds izteicās, ka šī kunga seja viņam šķietot pazīstama, Gidēns nevarēja noturēties, plati un nodevīgi nenosmīnējis. Nākamajā dienā jau paklīda baumas, ka slavenais de Bomaršē kungs esot pilsētā, lai atbrīvotu Ameriku un piedalītos savas lugas uzvedumā. Vēl pēc kādas dienas pie Dirāna kunga ieradās aktieru deputācija un lūdza viņu konsultēt tos «Bārddziņa» mēģinājumos. Dirāna kungs, laipni smaidīdams, vaicāja, kā gan viņš, vienkāršais Dirāna kungs, varētu dot padomus pieredzējušiem, prasmīgiem māksliniekiem. Aktieri atbildēja ar smaidu, — ja Dirāna kungam esot svarīgi palikt Dirāna kungam, tad viņi būšot pirmie, kas ievērošot šo vēlēšanos; bet mēģinājumos lai viņš piedaloties. Dirāna kungs arī piedalījās, turklāt ļoti rosīgi, un deva derīgus norādījumus, ko godbijīgi ievēroja. Izrāde bija triumfs, aktieri norādīja uz Dirāna kungu, kas sēdēja kādā ložā, publika sarīkoja Dirāna kungam ovācijas, un Pjers ar smaidu atvairkiamies pacēla roku un sauca.:

—   Mani draugi, es taču esmu Dirāna kungs!

Pēc šiem piedzīvojumiem viņš līksms atgriezās Parīzē. Taču tur viņš tūlīt nomanīja, ka viņa dzērienam kausa dibenā palikušas rūgtas mieles.

Jo, kad viņš pieteicās pie grāfa Veržēna, ministrs viņu nepieņēma, bet gan de Zerāra kungs. Pjers ne labprāt apspriedās ar de Zerāra kungu. Viņš bija korekts, taču viņā nebija nekā no Veržēna filozofiski humoristiskās laipnības. Šodien Zerārs bija sevišķi vēss.

—    Jums nav noslēpums, mans kungs, — pēc apsveicināšanās viņš tūlīt uzbruka Pjeram, — ka lords Stormonts vairākkārt ir personīgi ieradies ārlietu ministrijā, lai ar dokumentiem aizrādītu uz aizdomās turamo vai, gluži otrādi, nu jau saprotamo firmas «Hortalezs un kompānija» darbību.

Jau pašā sākumā mēs jūs brīdinājām, ka jūsu dēļ mums būs nepatikšanas ar Angliju, un mēs noteikti lūdzām jūs būt piesardzīgam. Turpretī tagad, kad Bordo uzsākti aizdomīgi darbi ap diviem lieliem kuģiem, kāds Dirāna kungs piedalījies «Seviļas bārddziņa» uzvedumā, un katram bijis skaidrs, kas ir šis Dirāna kungs. Ko jūs īsteni iedomājaties, mans kungs, atļaudamies šādus izlēcienus? Vai jums nemaz nav ienācis prātā, ka par to būs jāatbild karaļa valdībai?

Aiz dusmām lūpas kodīdams, Pjers atbildēja, ka angļi sākuši novērot Hortaleza firmu tikai tādēļ, ka citi, neatbildīgi cilvēki, izplatot nepiedodamas pļāpas. Un viņš minēja krietno, labi domājošo, pļāpīgo vīzdeguni Barbē Dibūru.

Bet valstssekretārs asi noraidīja šo attaisnošanos.

— Lūdzu, kungs, neturiet mūs par dumjākiem, nekā esam. Mēs skaidri zinām visu kā par jums, tā par doktoru Dibūru, un mums apnikusi jūsu nepiesardzība. Jums jāizšķiras, vai turpmāk vēlaties būt ministrijas pilnvarotais un ievērot tam atbilstošu izturēšanos vai rīkoties kā privāts cilvēks, kas var atļauties jebkuru untumu.

Nevarīgu dusmu pilns Pjers devās prom.

Ne vien Parīzē, arī ziemeļos bija grūtības. Pols ziņoja, ka tur sagatavoti braukšanai stāvot ostā trīs kuģi, bet angļi mēģinot' ar visiem līdzekļiem aizkavēt to iziešanu jūrā; ik dienas viņi iesniedzot jaunus protestus jūras flotes ministram un franču iestādēm, lai gan tās esot firmas pusē, tomēr jāstimulējot stingra izmeklēšana. Šādos apstākļos Pols neiedrošinājās atstāt darījumus Emeri un Vaijāna kungu ziņā, bet gribēja palikt ziemeļos, kamēr kuģi būs izgājuši jūrā.

Vislabāk Pjersvbūtu pats aizbraucis turp. Viņš paļāvās, ka viņam ir pietiekoši daudz izdomas spējas un attapības, lai uz vietas tiktu galā ar angļu intrigām un īstā laikā ar vai bez ostas iestāžu formālas atļaujas varētu dot pavēli izbraukt. Bez tam arī viņš ar lielu prieku būtu noskatījies, kā viņa pirmie kuģi iziet jūrā. Taču viņš sapīcis atcerējās de Zerāra kungu — diemžēl, nebija iespējams braukt pašam uz Brestu.

Vispār tas bija sasodīti jauki no Pola puses, ka viņš palika tik ilgi ziemeļos. Pjers labi zināja, cik ļoti Pols mīlēja savu Parīzi; Pola mīlestību pret brīnišķo pilsētu pavairoja apziņa,

ka viņa dienas ir skaitītas, un viņš vēlējās aumaļām tvert dzīvi. Bez tam tuvojās ziema, un uzturēšanās pie Atlantijas okeāna nenāea par labu Pola veselībai.

Pjers pastāstīja Terēzei par šiem trim kuģiem, kas, piekrauti ar precēm, gaidīja Brestā un Havrā uz izbraukšanu. Vienu sauca «Aleksandrs», otru «Eiženija», trešo «Uzvara». Ja bija māņticīgs, varēja apcerēt, ko tas nozīmēs, ja viens vai otrs no šiem trim kuģiem pirmais atstās ostu. Terēze jautāja, vai tad garā uzturēšanās ziemeļos pie jūras nekaitējot Pola j veselībai.

— Arī es esmu noraizējies, — atbildēja Pjers, — un aizrādīju viņam to. Taču viņš katrā ziņā grib palikt. Un viņš raksta, ka tas nebūšot vairs ilgi.

Patiesi kādu nedēļu vēlāk Pols atsūtīja ziņu, ka vistuvākajās dienās viņš atgriezīšoties. «Uzvara» esot atstājusi ostu, tin, ja pa šo laiku negadīšoties jauni neparedzēti kavēkļi, tad tobrīd, kad Pjers lasīšot šo vēstuli, arī abi pārējie kuģi — «Aleksandrs» ^ un «Eiženija» būšot izgājuši jūrā.

Ar platu smaidu sejā Pjers sēdēja pie sava lielā rakstāmgalda, viņam priekšā bija vēstule. Viņš stingri raudzījās uz tukšolaukumu pie sienas, kas bija paredzēts Divernija portretam, kas toreiz procesa laikā viņam bija nozagts. Taču viņš neredzēja šo laukumu. Viņš redzēja tikai kuģus, savus kuģus, kā tie veda viņa ieročus pari jūrai uz Ameriku cīņai par brīvību un labākas pasaules dibināšanai.

OTRĀ NODAĻA FRANKLINS

Vecais vīrs stāvēja pie kuģa margām, cieši ietinies kažokā, togad decembra sākumā bija ļoti auksts; arī lielo, smago galvu labi sargāja kažokādas kapuce. No kapuces apakšas pāri mēteļa apkaklei slīga plāni un gari, balti mati.

Pūta ļoti stiprs vējš, pat šeit, rāmajā Kiberonas līcī, kuģis pamatīgi šūpojās. Raudzīdamies caur lielajām acenēm metala ietvarā uz krastu, vecais virs neviļus pieķērās ar abām rokām cieši pie margām.

Sis brauciens pāri okeānam uz Eiropu nebija nekāds garais ceļojums, tas ilga tikai piecas nedēļas, taču-patīkams tas nebija. Ne jau tādēļ, ka pastāvīgais stiprais vējš būtu viņam sagādājis daudz raižu, — viņam, vecajam Benjaminam Franklinam, nekad nepiemetās jūras slimība; taču, jau ceļojumu uzsākot, viņš1 pēc garajām apspriedēm kongresā un kustību trūkuma dēļ bija juties slābans un pārguris, un nepiemērotā pārtika uz kuģa bija viņu vēl vairāk novārdzinājusi. Tā kā svaigā putnu gaļa viņa zobiem bija par sīkstu, tad vajadzēja pārtikt galvenokārt no sālītas gaļas un kuģa sausiņiem. Un tā viņš bija sasirdzis ar kaut ko līdzīgu vieglam skorbutarn; viņu mocīja kreveles matos, kas kļuva aizvien retāki, un izsitumi uz citām ķermeņa daļām.

81

Taču visļaunākais laikam bija pastāvīgā briesmu apziņa. Savu abu mazdēlu — septiņpadsmit gadus vecā Viljama un sešus gadus vecā Benjamina klātbūtnē viņš izlikās aukstasinīgs kā allaž. Ik dienas viņš bija mērījis gaisa un ūdens temperatūru,

6 — Lapsas vīna kalnā

turpinājis savus pētījumus par Golfa straumi, metodiski nodarbojies ar abiem mazdēliem, papildinot savas un viņu zināšanas franču valodā. Taču aiz šī liekuļotā miera vienmēr bija slēpusies netīkama doma: «Cerams, ka mūs nepārsteigs neviens angļu karakuģis.» Jo tad viņa dzīvība karātos mata galā.

Nu viss bija noritējis labi, ļoti labi, «Atmaksa» galu galā bija pat varējis kaperēt divus mazus ienaidnieka tirdzniecības kuģus, vienu ar koku un vīna kravu, otru ar linsēklu un alkoholisku dzērienu kravu, un tagad krasts jau bija saredzams, briesmas bija garām.

Tur nu viņš stāvēja pie margām, sajuzdams mazliet vājumu kājās, visvairāk ceļgalos, un viņa acu priekšā atklājās Francija, zeme, ko viņš gribēja noskaņot labvēlīgi Amerikai un tās cīņai.

Pie viņa pienāca kapteinis Lamberts Vaiks, tas bija skaļš un jautrs vīrs.

—   Kā klājas šodien, doktor? — viņš tam uzsauca cauri vēja auriem.

—   Paldies, — atbildēja Franklins, — jauki, kā vienmēr.

—   Es baidos, — kliedza kapteinis, — ka mēs arī šodien nenonāksim galā.

Bija paredzēts pa Luāras grīvu aizbraukt līdz Nantei.' Franklins vēroja krastu, kas pavērās viņa skatienam.

—   Kā sauc šo vietu? — viņš jautāja.

—   Orē, — atbildēja kapteinis.

—   Tad es šeit izkāpšu krastā, ja vien tas iespējams, —nolēma Franklins.

—    Protams, — atbildēja kapteinis Vaiks. — Es sagatavošos. Sādā vējā tas ilgs pāris stundu. — Un viņš aizgāja.

Franklins palika. Viņam patika viļņotās jūras skats, vēja spēcīgās brāzmas. Tātad pēc dažām stundām viņš būs krastā, tai zemē, kur pavadīs savus turpmākos mūža gadus. Laikam tie viņam būs pēdējie, jo viņš bija vecs vīrs, vēl tikai dažas nedēļas, un viņam būs septiņdesmit viens gads.

Viņš nejutās vecs. Tas, ka viņš tagad devās jaunā, pavisam nedrošā pasākumā, kas prasīja visus cilvēka spēkus, vērta viņu jaunu. Viņš bija valstsvīrs un pētnieks ar pasaules slavu; taču tagad viņš īstenībā nebija ticis tālāk kā toreiz septiņpadsmit gadu vecumā, kad, pametis mācības, nokļuva Londonā bez līdzekļiem, paļaudamies tikai pats uz saviem spēkiem un to mazumiņu, ko bija iemācījies. Viņš ieradās šodien Francijā tik

pat nabags kā toreiz Anglijā. Viņa sieva bija mirusi, vienīgais dēls pārgājis angļu pusē, ienaidnieka nometnē, un Savienotajās Valstīs kā nodevējs pamatoti izsludināts ārpus likuma. Viņš, vecais, bija nodevis visus savus brīnos līdzekļus kā aizdevumu Kongresa rīcībā, tas bija slikts kapitāla ieguldījums īsajam laikam, kas viņam vēl bija atlicis dzīvot. Labākais un vienīgais, kas viņam piederēja, bija veicamais uzdevums, grūts, sarežģīts, gandrīz neatrisināms. Nepieciešamais,*" svētītais uzdevums — iekarot Franciju amerikāņu brīvības idejai.

Pirmīt, kad viņš ar kapteini Vaiku bija apsvēris, vai viņam šeit vajadzētu izkāpt krastā, viņa seja zem kažokādas cepures bija izskatījusies kā vecam, viltīgam vīram, acis caur brillēm metala ietvarā bija raudzījušās asi, gandrīz neuzticīgi, platā mute savilkusies vieglā, šķelmīgā smaidā. Tagad, palicis viens, viņš noņēma brilles un kažokādas cepuri, pavērsa seju pret vēju, un nu, kaut arī tā gandrīz nemaz neizmainījās, tā bija gluži cita cilvēka seja. Lielās, domīgās acis bija žirgtas un jaunas, augstā, platā piere, no kuras vējš atsvieda atpakaļ plānos matus, bija valdonīga, visa piesārtusī seja ar dziļajām krunkām pāri pierei un gar degunu un ar spēcīgi veidoto, lielo zodu bija visai izteiksmīga, gudra, apņēmīga, kareivīga.

Viņš redzēja savas nākamības zemi, gluži taustāmi sajuta dižo uzdevumu, kas tagad atradās tieši viņa acu priekšā, un viņš sagatavojies, gandrīz vai alkatīgi devās tam pretī.

Uz klāja uznāca abi zēni, septiņpadsmit gadus vecais Viljams Tempis Franklins un sešus gadus vecais Benjamins Beičs Franklins. Smiedamies, viens pie otra turēdamies, kuģim šūpojoties, streipuļodami gan uz vienu, gan otru pusi, viņi nāca tam klāt. Bija prieks skatīties uz abiem viņa mazdēliem. Mazais, Benjamins Beičs, viņa meitas dēls, bija spirgts bērns ar maigu, gaišām pūciņām klātu seju. Un vai otrs, septiņpadsmit gadus vecais Viljams neizskatījās burvīgs? Cik jauki un vīzīgi viņš pastiepa lielo, taisno deguņu vējam pretī! Un kāda glīta, jautra, dzīvespriecīga sārta mute viņam virs mazliet smagā zoda! Smagais zods ir no viņa, no vectēva. Citādi Viljamam, diemžēl, ir diezgan daudz tēva īpašību, tāpēc nevar ļaut maldināt sevi ^.ar draiskuļa glītumu un piemīlīgumu.

6*

83

Abi zēni bija ļoti satraukti. Viņi bija uzzinājuši no matrožiem, ka nav nekādu izredžu tik drīz nokļūt Nantē, un dedzīgi vaicāja, vai tad nu šeit viņus nogādāšot ar laivu krastā. Viņi

ļoti priecājās, kad doktors to apstiprināja un uzdeva viņiem tūlīt ķerties pie kravāšanās.

— Vai tu liki man sagatavot vannu? — viņš jautāja Viljamam.

Zēns samulsis atbildēja, ka esot aizmirsis. Viņš aizmirsa daudz; toties viņam bija vairākas citas visai patīkamas īpašības. Arī tagad viņš izpauda savu nožēlu tik kvēli, ka vectēvs tūlīt aizmirsa savas dusmas.

Kuģim zvalstoties, iet vannā bija nogurdinoši. Doktors bija atsacījies ņemt līdzi daudz saiņu, taču nebija atsacījies no vannas, ko viņš rūpīgi bija konstruējis savām speciālajām vajadzībām; viņam bija svarīga ilgstoša, karsta pelde. Vanna bija izgatavota no ļoti cieta, laba koka, un tai bija augsta, gliemežvāka veidā izliekta atzveltne, tā ka tajā varēja ērti sēdēt. To varēja arī noslēgt ar vāku tā, ka laukā rēgojās tikai vannas lietotāja pleci, kakls un galva. Tādējādi ūdens nešļakstījās, un cilvēki, ar kuriem vecais vīrs savas ilgās peldes laikā gribēja sarunāties, varēja sēdēt uz vannas malas.

Šodien vannā sēdētājam nebija citas sabiedrības kā vien paša domas; viņa mazdēli bija nodarbināti ar sakravāšanos. Viņš sēdēja vannā, viņa nogurušie locekļi priecājās par silto ūdeni, viegli un uzmanīgi viņš kasīja savas kreveles un ļāvās pārdomām. «Nē, Viljams nav pārāk apzinīgs zēns. Tiklīdz viņam iešaujas prātā kaut kas cits, patīkamāks, viņš tūlīt aizmirst, kas tam uzdots. Par Viljama tēvu, šo nodevēju, to vis nevar teikt. Ar visu savu baudkāri tas nekad neaizmirst karjeru. Vecākais Viljams izskatās labi, viņam nav tā smaguma un gausuma, kas piemīt vecajam Benjaminam. Viņš ir daudz elegantāks, viņā ir kaut kas valdzinošs. Jaunais Viljams bija pretojies atstāt tēvu un nebija gribējis ar vectēvu braukt uz Franciju. Taču tad vecais bija rīkojies enerģiski. Tur nevarēja ne mirkli vilcināties. Zēnam vajadzēja braukt līdzi uz Parīzi. Zēnam jāuzaug veselīgā atmosfērā, tālu no aplamnieka tēva, ko pavedinājuši Londonas valdības vilinājumi un nauda un kas tagad pelnīti sēž Ličfildā cietumā. Taču mazais Viljams stingri jāpieskata. Viņš gan nebija tāds ļauns un nesaudzīgs aprēķina cilvēks kā tēvs, taču viņam piemita neprātīgs dzīvesprieks. Un viņš labi zina, ka viņam piedod daudz, gandrīz visu, tāpēc ka viņš ir tik glīts draiskulis. Jā, mēs esam dzīvespriecīgi, mēs, Franklini. Vecāko dēlu Viljamu es neesmu radījis laulības gultā, viņš savu Viljamu tāpat neradīja laulības gultā, un nav sagaidāms, ka šis mazais Viljams Francijā bērnus radīs tikai laulībā. Mans dzīvesprieks ir iedzimts. Daudzas manas īpašības iedzimušas dēlā un mazdēlā, un dīvaini, cik mēs visi trīs tomēr esam atšķirīgi, kaut gan ir tik liela līdzība. Pietiek ar sīkumu, un cilvēka raksturs ir pilnīgi citāds.»

Doktors pazvanīja un lika pieliet klāt karstu ūdeni.

Ari mazā Renjamina vecāki nav sevišķi ievērojami. Māte Sallija ir piemīlīga, labsirdīga sieviete, doktoram viņa ļoti patīk, viņai ir veselīgs saprāts, taču nekas izcils viņa nav. Un viņas vīrs Ričards Beičs ir krietns cilvēks, tieši tāds, taču ari ne kripatiņas vairāk. Protams, vecākiem nepatika, ka viņš tiem atņēma mazo Benjaminu. Taču, bez šaubām, zēns Francijā viņa uzraudzībā tiks labāk uzaudzināts nekā Filadelfijā mis un mistera Beiču vadībā. Bez tam viņš taču bija atlīdzinājis savam znotam, iecēlis to par savu vietnieku pasta ministrijā. Tur neko pārāk nevar sabojāt, tur krietnais Ričards labi noderēs. Vecā Benjamina naidnieki, protams, sacels brēku par katru pasākumu, ko Ričards veiks un ko viņš neveiks. Lai jau! Amerikas un amerikāņu idejas labā viņš ir upurējis diezgan; lai viņam ir atjauts mazliet palīdzēt arī savējiem tikt uz priekšu.

Filadelfijā ir daudz tādu, kam prieks, ja var sākt šķendēties par viņu. Arī tad, kad viņš ierosināja deleģēt uz Franciju sūtņus ar speciālu uzdevumu, tie ceļa aizvien jaunus, neticīgus iebildumus. Nav rimis vecais, dziļais naids kopš franču un indiāņu kara laikiem. Joprojām daudzi uzskata frančus par mūžseniem ienaidniekiem, par elku pielūdzējiem, absolūtas monarhijas vergiem, par vieglprāšiem, kam nevar uzticēties. Ar lielām pūlēm bija izdevies kolēģiem Filadelfijā noskaidrot prātus. Beidzot viņi bija sapratuši, ka karā pret Anglijas karali Francija ir vēlamais sabiedrotais un ka bez Francijas palīdzības nevar uzvarēt. Taču, sūtīdami viņu pāri jūrai, tie nebija devuši viņam līdzi ceļā daudz cerību. Un nav arī gandrīz nekādu izredžu noslēgt ar frančiem aliansi. Lai būtu kā būdams, viņš jau daudzkārt ir uzņēmies bezcerīgus pasākumus, un allaž viņam veicies. Lūpas sakniebis, tā ka tās kļuva vēl šaurākas, vīrs vannā izstaipījās. Arī šis uzdevums izdosies.

Arī nekādu lielo naudu viņam nebija devuši līdzi, Kongresam naudas nav. Viņam būs visai grūti sagādāt sev kaut cik pieklājīgu iztiku. Trīs tūkstoši dolāru —• ar tiem lai viņš ierīko un uztur Savienoto Valstu pārstāvniecību. «Atmaksai» ir vēl indigo krava, to viņš var pārdot un izlietot. Viņš, Jaunās pasaules pārstāvis, nav vis bagātīgi apgādāts. Viņam būs jādzīvo no cerībām.

Turklāt viņš prot naudu cienīt un rūpējas par savu labumu. Viņš nav arī pārāk bailīgs līdzekļu izvēlē, kad jāpilda maks. Taču ir robežas, un viņš tās zina. Tā, piemēram, angļi viņam bija piedāvājuši naudu, amatus un augstus titulus, ja viņš uzstāšoties par samierinātāju. Vīrs vannā saīgst. Filadelfijā ir cilvēki, kas būtu ļoti nopietni apsvēruši šādu piedāvājumu. Viņa dēls Viljams, piemēram, ir ļoti nopietni apdomājis līdzīgus piedāvājumus. Turpretī viņš, vīrs vannā, zina robežas un, iekams piekristu šādai samierinātāja lomai, būtu nešauboties aplicis virvi ap savu veco kaklu.

Tie Filadelfijā nejutīsies sevišķu pateicību parādā par tām pūlēm, kas viņu sagaidīs Parīzē. Nekur pasaulē neuzlūko veco Benjaminu Franklinu ar tik kritiskām acīm kā Filadelfijā. Viņu ienīst ne tikvien daudzie toriji, lojālisti, šipi, stenberiji, kīrsliji un kā viņus tur visus sauc, bet arī starp republikāņiem pat Kongresā viņam ir pretinieki, «aristokrati», kas viņu neieredz, un tikai pēc ilgas vilcināšanās tika pieņemts lēmums sūtīt tieši viņu uz Parīzi. Vīrs vannā smaida, tas ir gudrs, drūms, lēnprātīgs un rūgts smaids. Dažiem šķiet, ka viņš Parīzei nav pietiekoši reprezentabls. Atskaitot ģenerāli Vašingtonu, viņš gan ir vienīgais amerikānis ar pasaules slavu, taču viņš ir un paliek ziepju vārītāja dēls, viņš nevar noliegt, ka savā laikā viņam nav bijis naudas, un viņš ir tikai doctor honoris causa un nav sistemātiski studējis.

Nē, no Filadelfijas viņš dzirdēs maz atzinības un maz labu padomu, toties daudz neatlaidīgu aicinājumu vairāk izkaulēt no Francijas valdības, un daudz rūgtu pārmetumu, ka yiņš nav izkaulējis vairāk. Viņš nepukosies par to. Viņš ir kļuvis vecāks, gudrāks, viņš pazīst cilvēkus.

Londonā par viņu melš, ka tikai aizskartas iedomības dēļ esot izjaucis koloniju izlīgšanu ar karali, tikai lai atriebtos par kauna pilnajiem netikumiem slepenajā valsts padomē.

Atceroties šos notikumus, veco vīru ar visu viņa nosvērtību aizvien vēl pārņem dusmas. Nu labi, tas nebija īsti korekti, ka viņš, būdams karaļa ierēdnis, bija publicējis šīs karaļa gubernatora vēstules, kas skaidri pierādīja valdības musinošo rīcību un ļaunos nodomus. Taču toreiz bija tādi apstākļi, ka vēstuļu publicēšana bija atļauts līdzeklis, un jebkurš no šīs sapulces dalībniekiem butu viņa vietā rīkojies tāpat; par to nebija nekādu šaubu. Tomēr viņi izturējās pret to kā pret pēdīgo nelieti, kad varēja pierādīt viņam formālu nolaidību. Veselu stundu viņš bija spiests tur sēdēt un uzklausīt valsts advokāta bezjēdzīgos apvainojumus. Kā viņi, pirmais ministrs un visi šie lordi, smīnēja, kā piekrītoši pamāja un sabāza kopā galvas un blenza uz viņu, it kā viņš būtu noziedzīgas viltības un nelietības iemiesojums. Mugurā viņam bija biezs, zils, labs mančestra uzvalks, toreiz gluži jauns, un viņš sēdēja pie kamīna,^tā ka viņam bija jāsvīst vēl vairāk. Taču viņš neizrādīja, kāds niknums pfosās viņā. Viņš nesavilka ne vaibstu, neatbildēja ne vārda. Klusēšana bija visprātīgākā atbilde uz valsts advokāta sagrozījumiem un muļķīgi nekaunīgajiem apvainojumiem šo naidīgo lordu klātbūtnē. Kā šis cilvēks ārdījās, kā sita dūri uz galda! Tas bija riebīgi, tas bija visļaunākais piedzīvojums viņa mūžā. Toreiz viņam bija sešdesmit astoņi gadi, viņš bija pasaulslavens zinātnieks, baudīja savas valsts uzticību, bet bija spiests paciest, ka viņu strostē kā zeņķi, kas nočiepis tēvarn naudu no lādes.

«Niknums ir īslaicīgs trakums,» — tā viņš bieži bija rakstījis un tā bija čukstējis pie sevis arī toreiz, un viņa seja bija mierīga. Taču iekšķīgi viņā viss vārījās no dusmām un tas ir skaidrs, ka toreiz, kamēr viņš svīzdams nekustīgi sēdēja pie kamīna un klausījās valsts advokāta apvainojumos, viņā norisa pārvērtība un modās dziļa atziņa: ar Anglijas karaļa lordiem nav un nevar būt iespējama nekāda saprašanās. Veselus septiņpadsmit gadus viņš bija ciemojies šo cienīgo kungu namos, bijis tur biežs viesis, tie bija laipni sarunājušies ar viņu, izrādījuši atzinību viņa zināšanām, viņa pētnieka prātam, viņa filozofijai; bet tagad viņi sēdēja tur un vīpsnādami klausījās, kā šis klaigātājs advokāts viņu prasti apmeloja. Tagad viss nāca gaismā. Tagad kļuva skaidrs, kāds tiem bija prieks, ja varēja viņu izsmiet. Tie izzoboja Franklinu, tāpēc ka viņš nepiederēja pie to aprindām, nebija dižciltīgs, bet gan vienkāršs sīkpilsonis, ziepju vārītāja dēls, kas bija uzdrošinājies uzstāties un pacelt balsi, lai aizstāvētu citus — mazos cilvēkus.

Sī stunda viņam bija dziļi iespiedusies prātā. Un, ja arī toreizējais niknums pārgājis, taču iegūtā atziņa nav zudusi.

Un nav zudušas arī dusmas par to, kas sekoja apspriedei, dusmas par dēla Viljama izturēšanos. Toreiz viņš Viljamam bija objektīvi pastāstījis par visu un devis padomu aiziet no valdības dienesta. «Tagad tu zini, kā ar mani apgājās,» viņš bija aizrakstījis dēlam, «es ieteicu Tev pašam pārdomāt un izdarīt savus secinājumus.» Jauneklis bija pārdomājis un izdarījis savus secinājumus. Viņš paziņoja saviem draugiem Anglijā, ka nepavisam nepievienojoties tēva politiskajiem uzskatiem. Par to viņš tagad var pārdomāt Ličfīldas cietumā.

Ūdens vannā kļuva remdens. Vai pazvanīt un likt otrreiz pieliet klāt karstu ūdeni? Nav vairs vērts. Viņam jāpošas, lai varētu izkāpt krastā. Vēl divas minūtes viņš paliks vannā.

Nav jēgas skaisties. Dzīve jāņem tāda, kāda tā ir, — muļķīga, lieliska, saprātīga, slikta, aplama un ļoti ļoti pievilcīga. Cilvēku vājības jāuzņem kā kaut kas pats par sevi saprotams, jārēķinās ar tām un jāizmanto tās taisnīgās lietas labā.

Tādas ir viņa domas un būs arī turpmāk. Nekad, pat visļaunākajos brīžos, viņš nebija kritis izmisumā. Viņš tic savai zemei, viņš tic saprātam, tic progresam. Viņš zina, ko spēj, un zina, ko nespēj, un tic, ka arī patlaban vēl var veicināt progresu. Viņš ir vecs, mazliet nevarīgs, neraugoties uz savu robusto izskatu, viņu nomoka ģikts un nelāgi izsitumi, un viņa dēls ir šaubīga persona un reakcionārs oportūnists. Bet par spīti visam, viņš jūtas vēl pietiekoši spēcīgs, lai ierastos šeit Francijā un iegūtu tās labvēlību savai Amerikai.

Labpatikā klusu sēkdams, vecais vīrs lēni un uzmanīgi izkāpa no vannas. Tur nu viņš sēdēja, slapjš, liels, tukls, pieliecies tuvāk ar dzelzs režģi aizsargātajam ogļu traukam, viņš rūpīgi slaucījās, plānie mati bija pielipuši pie lielās galvas.

Pēc tam pilnīgi kails viņš piegāja pie lādes, kurā uzglabāja savus svarīgākos dokumentus — savu akreditēšanās rakstu, Kongresa instrukcijas un citus slepenus papīrus. Viņš izņēma no šīs lādes kādu dokumentu — «Priekšlikumi par mieru starp Angliju un Savienotajām Valstīm, kurus ļoti cienījamais Benjamins Franklina kungs pilnvarots iesniegt izskatīšanai viņa majestātes Anglijas karaļa valdībai», un tālāk sekoja šī miera noteikumi. So dokumentu Franklins bija paņēmis līdz tādam gadījumam, ja viņa kuģis un viņš pats nokļūtu angļu gūstā. Šādam gadījumam viņš gribēja līdzi dokumentu, kas viņam piešķirtu miera delegāta neaizskaramību un tā varbūt pasargātu viņu no cilpas. Tagad, kad Francijas krasts jau bija klāt, šis dokuments viņam vairs nebija vajadzīgs; gluži otrādi, Francijā tas var būt viņam tikai par šķērsli. Viņš izņēma garo rakstu no lādes, sagrieza sīkās strēmelēs, iemeta tās ogļu traukā un noraudzījās, kā tās sadega.

Mazā laiva ar Benjamiņu Franklinu, Viljamu Templu Franklinu un Benjaminu Franklinu Beiču lēkāja pa šļakatainajiem, pelēkzaļajiem viļņiem ar baltajām putu galotnēm un ar pūlēm sasniedza krastu. Ceļotājus sagaidīja pārsteigti, neuzticīgi, laucinieciska izskata bretoņi. Tūļodamies viņi sadabūja sagrabējušu karieti. Vecie kleperi uzsāka nožēlojamu riksi, «Atmaksa» atvadoties salutēja, un Franklins iebrauca savas misijas un cerību zemē. „

Nantē viņš apmetās aģenta Griē mājā, kuram bija tirdznieciski sakari ar Kongresu. Franklins bija pārguris un labprāt būtu pāris dienas atpūties. Taču miera nebija. Kongress nebija paziņojis par pārstāvja iecelšanu Francijā, un Franklins neko neizpauda par savu politisko misiju. Bet viņš bija zinātnieks ar pasaules slavu, un Franklinam piedēvēja viņa valsts atbrīvošanu no Anglijas karaļa varas. Daudzi ieradās pie viņa vizītē.

Viņu apbēra ar jautājumiem, pēc kuriem viņš noprata, ka vaicātāji ir pilnīgā neziņā par viņa zemi. Viņš uzklausīja tos rāmā laipnībā, atbildēja īsi un aizbildināja savu mazrunību ar savu slikto franču valodas prasmi.

Namatēvs komersants Griē bija ļoti runīgs un uzskatīja par savu pienākumu informēt savu viesi par Francijas apstākļiem. Ar izbrīnu svešinieks uzzināja, ka Amerikas darījumus Parīzē un Versaļā nekārto vis viņa draugs un tulkotājs Dibūrs, kā viņš bija iedomājies, bet gan kāds Rodrigo Hortalezs jeb Karons de Bomaršē.

Par Bomaršē Franklins, protams, bija dzirdējis. Viņš bija lasījis arī polemiskos rakstus, kurus šis cilvēks bija publicējis sakarā ar kādu prāvu. Sie pamfleti viņam šķita pārāk spoži, pārāk veikli, pavirši un retoriski, tiem trūka gudrības. Pēc Franklina domām, Bomaršē bija sensāciju kārs žurnālists, un viņam nepatika, ka Francijā tieši šo cilvēku uzskata par svarīgāko un enerģiskāko amerikāņu interešu aizstāvi.

Bagātās Nantes pilsētas tirgotāji vēlējās sarīkot Franklinam par godu lielu balli. Doktoram bija gan līdzi svētku tērps, tas pats dārgais zilais mančestra uzvalks, kas 'viņam bija mugurā toreiz Londonā apkaunojošās sapulces laikā. Taču šis uzvalks bija labi iesaiņots cieši sasietā ceļasomā, un Franklins īstenībā negribēja ņemt to laukā pirms savas ierašanās Parīzē. Viņš ' nolēma apvilkt vienkāršus pilsoniskus brūnus svārkus.

Brūnie svārki Nantes iedzīvotājiem šķita īstais ģērbs pieticīgajam prātniekam no dabai tuvajiem Rietumiem. Franklins guva lielu piekrišanu. Viņa laipnā, gausā, vērīgā izturēšanās krasi atšķīrās no veiklajām, skeptiskajām, ārkārtīgi galantajām manierēm, kādas bija paraktas vietējā sabiedrībā, atdarinot Parīzes salonus. It īpaši sievietes savaldzināja slavenā vīra vecmodīgā, cienīgā laipnība. Visā pilsētā nerunāja ne par ko citu kā vien par viņu. Kur vien viņš parādījās, visur viņu sumināja, un kažokādas cepure un brilles metala ietvarā kļuva par simbolu.

Starp daudzajiem apmeklētājiem, kas ieradās vizītē pie doktora viņa uzturēšanās laikā Nantē, bija kāds jauns cilvēks, ļoti vājš, jauneklīgs, ar nošļukušiem pleciem, lielām, brūnām, neparasti mirdzošām acīm glītajā, pilnīgajā sejā — pieminētais Pols Teveno.

Pols bija palicis piekrastē, lai Franklinam tūlīt pēc viņa ierašanās apliecinātu savu cieņu. Un nu viņš stāvēja Franklina priekšā un starojošām acīm uzlūkoja viņu, redzami sajūsmināts, ka atrodas tik tuvu cienītajam cilvēkam. Aizkustināts par šo naivo entuziasmu, Franklins viņam sirsnīgi uzsmaidīja. Bet, kad jauneklis paziņoja, ka viņš esot ieradies apsveikt Franklinu kā Hortaleza firmas un tās šefa de Bomaršē kunga pārstāvis, smaids un laipnība tūlīt pazuda, un Pols pārsteigts pamanīja, ka pilnīgā, lielā seja pēkšņi nemaz vairs neatgādina labsirdīgu prātnieku. Vecais vīrs viņu uzlūkoja ar lielām, stingrām acīm, šķila, ka uzacis būtu saraukušās vēl augstāk, platā mute bija sakniebta, grumbas augstajā pierē kļuvušas vēl dziļākas; galva uz platajiem pleciem izskatījās varena, sadrūmusi, draudīga.

— Un jūs sakāt, ka tie atrodas jau jūrā, šie de Bomaršē kunga kuģi? — jautāja Franklins; viņa klusā balss skanēja laipni, nepaliku un neuzticību tikko varēja manīt.

Līdz šim Pols bija runājis angliski, kaut, ari ar grūtībām, tagad viņš pārgāja atkal uz savu pierasto franču valodu. Gribēdams aizstāvēties, viņš ar divkāršu dedzību sāka cildināt sava apbrīnojamā drauga Pjera paveikto darbu. Viņš paziņoja, ka trīs kuģi — «Uzvara», «Aleksandrs» un «Eiženija» esot jau jūrā> tie «yedot uz Ameriku četrdesmit astoņus lielgabalus, seši tūkstoši divsimt šauteņu, divtūkstoš piecsimt granātu un lielā vairumā ietērpu. Bez tam de Bomaršē kunga noliktavās gaidot uz transportu ieroči un formas tērpi trīsdesmit tūkstošiem kareivju, un viņš pēc atmiņas nosauca atsevišķus sūtījuma veidus.

Franklina lielā seja klausoties bija atturīga. Tas, ko šis jaunais cilvēks tur pavēstīja, bija ļoti svarīgs pakalpojums Kongresam un armijai. Taču Franklins nevarēja atbrīvoties no nepatikas, ko viņā modināja Bomaršē vārds, un no īgnuma, ka viņa draugs, krietnais, cienījamais Dibūrs, tika atstumts sāņus.

—    Laikam gan Francijas valdība cik spēdama ir atbalstījusi de Bomaršē kungu, — viņš sacīja.

—    Jā un nē, doktora kungs, — Pols atbildēja. — Protams, Versaļa bija ieinteresēta sūtīt uz Ameriku apbruņojumu, taču tikpat dedzīgi tā centās nedot iemeslu Anglijas sūtņa sašutumam. Atļaujiet man, doktor Franklin, pateikt, kā tas īsti ir, — viņš sirsnīgi turpināja. — Sos ieročus jūsu zemei sagādāja pēc paša ierosmes un pārvarot milzīgas grūtības vienīgi de Bomaršē kungs, mans draugs, ieguldot visu savu talantu un uzņemoties lielu risku.

Ar savām platajām, izvelbtajām, mierīgajām acīm Franklins vēro'ja satraukto runātāju.

—   Tas ir ļoti iepriecinoši, — viņš apdomīgi teica, — ka ieroči mūsu kareivjiem ir jau ceļā. Tie mums labi noderēs. Mūsējo nav daudz, un vieniem pašiem mums būs grūti ilgstoši cīnīties par visas cilvēces uzdevumu. Es pateicos jums par jūsu paziņojumu, mesjē, — viņš nobeidza; arī viņš tagad runāja franciski, lēnā, aprautā, stīvā franču valodā.

Pols redzēja, ka saruna beigusies. Viņš bija apjucis. Uz šo sastapšanos viņš bija licis lielas cerības, un tagad Franklins izturējās pret viņu kā pret kūtru piegādātāju. Viņš nevarēja aptvert, ka šis cilvēks, kas savas idejas labā riskējis ar stāvokli, mantu un dzīvību, bija tik salts, tik skeptiski aukstasinīgs; taču Pols centās nepieņemt pārsteidzīgu spriedumu. Viņš rimti devās prom un nolēma panākt otrreizēju sastapšanos.

Sāda izdevība radās pēc trim dienām, kad Griē kungs par godu Franklinam sarīkoja vakariņas nelielam draugu pulkam.

Priecīgi pārsteigts Pols pamanīja, ka šoreiz doktors izturas pavisam savādāk. Ja pirmajā sastapšanās reizē Polu samulsināja vecā vīra vēsā atturība, tad šodien viņš saprata, kāpēc Franklins bija savaldzinājis visu pasauli. Viņš pats labprāt ļāf vās Franklina cieņas pilnajai pievilcībai. Dīvainā kārtā šķita, ka pat garlaicīgos jokus un mazliet primitīvās anekdotes, kuras doktors mēdza iespraust sarunā, tāpat kā visu, ko viņš sacīja,

kaut arī tam nebutu sevišķas nozīmes, īpašā veida caurstrāvo viņa gars.

Sajā vakarā daudz runāja par reliģijas jautājumiem. Parīzes sabiedrības brīvdomīgie uzskati bija ietekmējuši arī šos viesību dalībniekus, kas bija pulcējušies šeit Nantē. Visi uzjautrinājās par apkaimes zemnieku māņticību, dzēlīgi zobojās par šo ticējumu radniecību ar katoļu baznīcas mācību un stāstīja frivolas anekdotes par garīdzniekiem.

Franklins klausījās laipni un atturīgi. Gaidīja, ka arī viņš izsacīsies, taču viņš klusēja. Beidzot kāds viņam tieši noprasīja, kā tad viņš domājot par garīdzniekiem.

—    Es negribētu šeit vispārināt, — viņš atbildēja savā gausajā franču valodā. — Starp garīdzniekiem ir nopietni cilvēki, kas cenšas savu ticību saskaņot ar zinātnes atzinumiem, bet ir arī tādi, kas ar prieku uzbrūk zinātnei.

Un viņš omulīgi sāka stāstīt to, ko pats pieredzējis, ierīkojot savu zibeņnovedēju. Tad, piemēram, kāds garīdznieks paziņojis, ka šāda rīcība esot dieva zaimošana; debesu artilērijas kontrole neesot mirstīgajam pa spēkam. Kāds cits sprediķojis, ka zibens esot viens no līdzekļiem, kā sodīt cilvēci par tās noziegumiem un brīdināt to no jauniem grēkiem. Mēģinājums novērst zibens spērienu nozīmējot iejaukšanos dievības tiesībās un esot grēks.

Taču brīvdomātāji neatlaidās; acīm redzot, viņi vēlējās panākt no Franklina nepārprotamu atzīšanos, ko viņi varētu izmantot.

—    Mums stāstīja, doktor Franklin, — kāds sacīja, — ka jūs traktātā «Brīvība un nepieciešamība, prieki un ciešanas» esot apšaubījis dvēseles nemirstību pēc nāves un apstrīdējis teoloģisko atšķirību starp cilvēku un dzīvnieku.

—   Vai tiešām? — Franklins laipni atvaicāja. — Jā, jā, jaunībā esmu daudz ko sarakstījis, ko labāk nemaz nebūtu vajadzējis rakstīt, un es esmu tikai priecīgs, ka šiem traktātiņiem nebija panākumu un tie plašāk neizplatījās. — Un viņš iedzēra vīnu, lielisku burgundieti, ko namatēvs bija pasniedzis savam viesim, kas labi pazina vīnus.

Pols domāja, ka uzbāzīgie jautātāji tagad beidzot būs sapratuši, ka doktors šos jautājumus uzskata par tādiem, ar ko katram pašam jātiek galā. Taču brīvdomātāji neļāvās iebiedēties, un viņu pārstāvis bezkaunīgi un tieši iloprasīja.

—   Vai jūs mums nepaskaidrotu, doktor Franklin, kā jūs tagad domājat par šiem jautājumiem?

Vecais vīrs atklāti un rāmi uzlūkoja runātāju un klusēja tik ilgi, ka citi jau apjuka. Bet tad viņš ierunājās ļoti laipni:

—    Es vairs nedomāju tā kā toreiz, tas ir skaidrs. Tagad, gluži otrādi, es reizēm sev jautāju: kālab īsti vajadzētu pilnīgi noliegt kādas augstākas būtnes eksistences iespēju un dvēseles nemirstību?

Brīvdomātājs iekoda lūpā aiz dusmām.

—   Tomēr, godātais doktor Franklin, — viņš uzstāja,

—    jūs esat mūsējais. Jūs nekad neesat izsacījis tādas domas, kas varētu tikt pārprastas un tā veicinātu māņticības pavairošanos zemes virsū.

—   Es baidos, mesjē, — Franklins smaidīdams atbildēja,

—   ka man būs jūs jāpieviļ. Es vienmēr esmu centies nesagandēt citiem prieku, ko viņiem sagādā reliģiskās jūtas, kaut arī man viņu uzskati bija neciešami vai likās pavisam aplami. Sais centienos es biju nonācis diezgan tālu. Jums jāzina, ka pie mums Filadelfijā pastāv dažādas sektas, arī tādas, kas ir pilnīgi pretējos uzskatos. Visām bez izšķirības es izrādīju vienādu laipnību un ziedoju katrai sektai tās baznīcas būvei vai atjaunošanai. Ja šodien man būtu jāmirst, es nomirtu mierā ar visiem. Es uzskatu, mesjē, ja nu kāds ir iecietīgs, tad tas nedrīkst būt neiecietīgs arī pret ticīgajiem.

Taču to viņš teica laipni, bez jebkāda asuma, tā ka* pat brīvdomātāji nejutās aizskarti.

Tomēr viņi gribēja paturēt pēdējo vārdu.

~ Vai jūs nevarētu mums izskaidrot, ,— jautāja viņu runātājs, — kāpēc jūs nekad Aeesat publiski atzinis, ka ticat augstākajai būtnei?

Mazliet pasmīnējis, Franklins atbildēja:

—    Es nevaru iedomāties, ka augstākā būtne šādu publisku apliecinājumu uzskatītu par svarīgu. Vismaz es nekad neesmu pamanījis, ka tā šķirotu ticīgos no neticīgajiem, apzīmogojot varbūt neticīgos ar īpašu savas nepatikas zīmi.

Te iejaucās Pols. Viņš godbijīgi vaicāja:

—    Vai jūs mums nepateiktu, doktor Franklin, vai un kā jūsu ticība dievam ietekmē jūsu praktisko rīcību?

—   Es domāju, — atbildēja Franklins, — ka vislabāk mēs godājam augstāko būtni ar to, ka krietni izturamies pret citām viņas radītām būtnēm. Visu mūžu esmu centies pēc šī krietnuma.

Taču brīvdomātājs, vel arvien negribedams padoties, savukārt uzstāja:

—    Bet jūs taču vismaz apšaubāt Jēzus no Nācaretes dievišķīgumu? Vai arī to ne? — viņš izaicinoši noprasīja, kad Franklins domīgi pievērsa viņam lielo seju.

—    So jautājumu es neesmu studējis, — doktors atbildēja, — un es uzskatu, ka man tagad nav vērts vēl lauzīt par to galvu. Redziet, jaunais cilvēk, es esmu vecs un laikam drīz vien man būs izdevība uzzināt patiesību bez lielām pūlēm.

Tā, aplinkus un pa pusei ironiski neveiklā franču valodā Franklins atbildēja pārgudrajiem brīvdomātājiem. Pols priecājās. Vecā vīra vārdi izteica daudz un reizē neko, un Pols apbrīnoja gudro pārākumu un viltību, ar kādu Franklins atcirta . uzmācīgajiem jautātājiem.

Nākamajā dienā Franklins aizbrauca uz Parīzi. Ar lielāko prieku Pols būtu braucis līdz. Viņš reizēm bija kautrīgs un reizēm nekaunīgs un spēja būt ļoti neatlaidīgs, ja bija kaut ko ieņēmies galvā. Jebkuram citam viņš būtu piedāvājies to pavadīt, taču Franklinam viņš kautrējās izteikt šādu priekšlikumu.

Toties viņš ieradās aizbraukšanas dienā.

Lejā pagalmā stāvēja iejūgta Griē kunga lielā, izvelbtā ceļojumu kariete, norisa pēdējie sagatavošanās darbi. Franklins bija vēl augšā istabā, ap viņu rosījās daži cilvēki. Viņam atnesa kažoku, kažokādas cepuri, lielus cimdus un ābeļkoka spieķi.

Citiem piepalīdzot, vilkdams mugurā kažoku, doktors uzrunāja Polu savā rāmajā, laipnajā balsī.

—   Es pateicos jums, mans draugs, — viņš teica, — par vērtīgo informāciju, ko jūs man sniedzāt.

Pols pietvīka aiz lepnuma, ka vecais vīrs viņu nosaucis par savu draugu. Franklins nu jau bija saposies, kažokā viņš izskatījās masīvs, zem kapuces bija redzama lielā seja, uz priekšu izvirzītais spēcīgais zods un biezās uzacis. Blakus varenajam sirmgalvim Pols izskatījās vājš un mazs.

—    Tas ir ciets rieksts, kas man Parīzē jāpārkož, — smagi elpodams savā kažokā un viegli sēkdams, viņš teica tik klusu, ka tikai Pols varēja viņu sadzirdēt. Viņi stāvēja pie loga, lejā, sniega klātajā pagalmā, spēcīgi krāvēji cēla karietē pēdējās lietas. Tās bija dzelzs stīpām apsistas kastes, kurās Franklins veda sev līdz savus svarīgākos dokumentus un grāmatas. Viens no krāvējiem pacēla, otrs palīdzēja, taču smagā kaste negribēja kustēties. Pienāca klāt trešais. Bet pirmais atmāja, ka nevajagot.

—   Lai paliek, — no lejas atskanēja sēcoša balss, — lai paliek, nu jau iet, Ģa ira [2] , — un viņš ar rīboņu iecēla kasti ratos.

—    Ģa ira, mon ami, Ģa ira, — savā rāmajā, laipnajā balsī sirmgalvis teica Polam, un tikko manāms smaids savilkās ap viņa plato muti, kad viņš ar pūlēm, atbalstīdamies pret Pola

roku, devās lejā pie karietes, kur viņu gaidīja viņa mazdēli.

%

Pēdējoreiz apstājās Versaļā. Varētu braukt tālāk uz Parīzi, taču Franklins bija pārāk noguris. Viņš noīrēja istabu viesnīcā «De la Belle Image».

Vēl pirms vakariņām ieradās viesis no Parīzes, liels, resns, iespaidīgs cilvēks, viņa vēderu apņēma puķēm izšūta atlasa veste, tas bija Sailess Dīns. Līksmi satraukts, priekā starodams, viņš negribēja laist vaļā Franklina roku. Tūdaļ viņš ņēmās stāstīt, nezinādams, ar ko sākt, ar ko beigt. Sarežģītās sarunas ar grāfu Veržēnu, spiegošana un angļu vēstnieka pastāvīgās sūdzības, atkal un atkal aizturētie kuģi, virsnieki, kurus viņš bija savervējis un nevarēja nosūtīt un kuriem nevarēja samaksāt, Kongress, kas nesūtīja naudu, bet neizprotamas atbildes. Kāds atvieglinājums, ka beidzot ieradies Franklins, lai atsvabinātu viņu no smagās atbildības. Pļāpīgais vīrs tūlīt izklāstīja visas savas raizes mazrunīgajam Franklinam. Tad bez jebkādas pārejas viņš irgodamies pavēstīja, ka Anglijas vēstnieks, uzzinājis par gaidāmo Franklina ierašanos, pieprasījis, lai Veržēns aizliedzot Franklinam uzturēties Parīzē. Veržēns viņam to arī apsolījis, bet pēc attapīgā de Bomaršē kunga padoma kurjeru ar rīkojumu, ka Franklins nedrīkst ierasties Parīzē, nosūtījis uz Havru, kur šis rīkojums nevarēja Franklinu sasniegt. Un tagad, kad Franklins jau ir šeit, viņu, protams, neizraidīs. Jā, ja mums nebūtu mūsu de Bomaršē kunga!

Kamēr misters Dīns iepazīstināja savu slaveno darba biedru ar pašreizējiem apstākļiem, ieradās uzposts, mazs nēģerēns ar vēstuli Franklinam. Karons de Bomaršē kungs daiļrunīgi pavēstīja slavenajam vīram no Rietumiem, ka viņš būšot ļoti laimīgs, ja varēs vēl šodien ierasties vizītē. Ar nepatiku Franklins uzlūkoja skaisti uzrakstīto, viegli iesmaržoto

vēstulīti. Tad viņš pieklājīgi lika atbildēt, ka jūtoties pārāk noj.guris un nevarot de Bomaršē kungu šodien pieņemt.

Ceļojums un mistera Dīna pļāpāšana viņu patiešām bija nogurdinājuši, un viņš bija priecīgs, kad viņa apmeklētājs atvadījās. Bet tad ieiadās jauns viesis, ko viņš nevēlējās atraidīt — doktors Barbē Dibūrs.

Doktors Dibūrs apkampa Franklinu, paplikšķināja viņam pa muguru; abi vecie, smagnējie vīri gandrīz aizņēma visu viesnīcas «De la Belle Image» mazo istabu. Doktors Dibūrs nerimās apgalvot, cik Franklins izskatoties jauns un spirgts, un Franklins savukārt apgalvoja, ka Dibūrs izskatoties jauns un spirgts. Bet sirds dziļumos viņi bija noskumuši, cik abi kļuvuši veci, un Franklins melanholiski nodomāja: «Un atkal es meloju, desmit kapa uzraksti nespētu labāk.»

Dibūram sirds bija pilna, un viņš runāja bez mitas. Viņš stāstīja jautri un juceklīgi. Stāstīja par kopējiem draugiem, par akadēmiju, jauniem sacerējumiem par fiziokrātu principiem, par finansu ministra Tirgo atlaišanu, par paša veiktajiem Franklina darbu tulkojumiem, valsts finansu nožēlojamo stāvokli, jauno finansu direktoru Neķeru, par Veržēnu, par galma intrigām. Viņš runāja angliski, viņš nerunāja slikti, taču uztraukumā arvien paspruka pa franču vārdam.

Neskaitāmas reizes viņš atkārtoja, kāda laime, ka Franklins beidzot esot šeit. Dibūrs neiebilstot pret centīgo un patriotisko Sailesu Dīnu, taču viņš neesot tik izcils, lai pārstāvētu revolucionāro Ameriku. Tad nu neesot brīnums, ka tāds sensāciju kārs komēdiju rakstītājs, kā šis mesjē de Bomaršē, galma un pilsētas priekšā var tēlot Amerikas aizstāvi, it kā visas eiropiešu rūpes par trīspadsmit štatiem koncentrētos viņa namā.

Kad pirmīt Sailess Dīns bija jūsmīgi stāstījis par de Bomaršē kunga darījumiem, arī Franklins pats bija izjutis nepatiku, un tagad viņš ļoti labi saprata sava drauga dusmas, kurš jutās atstumts pie malas. Taču viņš domāja arī par sajūsmu, ar kādu jaunais Pols Teveno cildināja savu šefu.

—    Man stāstīja, — viņš teica, — ka šis Bomaršē jau izsūtījis ievērojamu daudzumu preču, kādus sešus tūkstošus šauteņu, skaitļi man nav prātā.

—    Jā, protams, — Dibūrs piekrita, — bet, ja viņa rīcībā ir karaļa arsenāls un ārlietu ministrijas slepenais fonds, tad tā nav nekāda māksla.

—    Vai visa nauda nāk no karaļa valdības? — apvaicajās Franklins.

—   Kaut ko, zināms, ziedojuši arī citi, — doktors Dibūrs sapīcis atzina. — Lai arī viņš dabūtu to no kurienes dabūdams, — viņš iekaisa, — sliktākais ir tas, ka Parīze tieši šo cilvēku uzskata par Amerikas pārstāvi. Viņš ir tik nenopietns, — un Dibūrs atkārtoja franciski, — viņš ir pavisam nenopietns. Nu, tagad tas beigsies. Tā, kā doktors Franklins ir šeit, tad šis Bomaršē, protams, būs lieks. — Un viņš maigi paplikšķināja Franklinam pa muguru.

Pēc tam pie vakariņām viņi runāja par literārām lietām. Izdevējs mesjē Ruo gribēja izdot lielā tirāžā Franklina populāro grāmatiņu «Ceļš uz labklājību» Dibūra tulkojumā ar nosaukumu: «La science du Bonhomme Richard». Doktors Dibūrs domāja, ka tulkojums viņam sevišķi padevies, rāmais, omulīgais stils viņam esot tuvs. Pamatīgi un ar labu apetīti ēzdams, doktors Dibūrs nolasīja Franklinam viņa pamācības un izteicienus franču valodā.

Nākamajā dienā Franklins Dīna un Dibūra pavadībā brauca uz Parīzi. Tur apmetās d'Ambūra hotelī, kur līdz šim bija dzīvojis misters Dīns. Telpas bija ļoti neērtas, un Viljams, kam vajadzēja izsaiņot un sakārtot dokumentus, netika galā šajā šaurībā. Drīz viss bija izmētāts lielā nekārtībā, un zēns stāvēja pie lietām, mīļi un bezpalīdzīgi smaidīdams, taču bez jebkādas vainas apziņas.

Baumas bija atsteigušās Franklinam pa priekšu no Nantes uz Parīzi. Tikko bija izplatījusies vēsts par viņa ierašanos, ieradās vizītē viņa cienītāji. Starp pirmajiem bija Pjers de Bomaršē. Franklins nepieņēma viņu vienu, bet reizē ar diviem citiem apmeklētājiem. Viņš izturējās pret Bomaršē ļoti pieklājīgi, izteicās atzinīgi par Bomaršē veikto darbu Amerikas labā, taču bija atturīgs un ārēji laipni atstāja bez ievērības Pjera vārdus, ka viņš cerot uz izdevību drīz pa īstam izrunāties ar doktoru. Pjers bija apjucis. Taču savā pierastajā bezbēdībā viņš ātri nomierinājās. Vai tad Pols jau nebija viņam stāstījis, ka Franklins sākumā uzņēmis viņu ļoti vēsi, bet tad mainījis savu izturēšanos? Pjers nešaubījās, ka viņš drīz noskaņos amerikāni sev labvēlīgi.

97

Bet Franklins pa to laiku pieņēma citus apmeklētājus, tie nāca rindām vien. Viņa priekšā klanījās, kratīja viņam roku, apkampa viņu, veikli runāja ar viņu franciski. Viņš sēdēja liels^

7 — Lapsas vīna kalnā

laipns, cienīgs, plānie baltie mati krita viņam pār pleciem, reizēm viņš savilka plato muti patīkamā smaidā, uzklausīja daudz, runāja maz.

Pie d'Ambūra hoteļa gaidīja liels pūlis, lai redzētu vaigu yaigā Amerikas, filozofijas un brīvības pārstāvi. Viņš parādījās un bija tāds, kādu valodas viņu bija iztēlojušas. Viņam bija brilles metala ietvaros un slavenā kažokādas cepure. Visi bija sajūsmināti. Patiesību sakot, Franklins bija taisījies izbraukt, kariete stāvēja jau durvju priekšā. Tagad, kaut arī bija slidens un auksts, viņš mēroja ceļu kājām, glītais, jaunais Viljams viņu graciozi pieturēja. Visur lielo vīru sveicināja godbijīgi un aizkustināti, Franklins smaidīja jautri un šķelmīgi. Ja jau var savai zemei pakalpot tik viegli, tad viņš parīziešiem par prieku labprāt nēsās savu kažokādas cepuri līdz pat maijam.

Nākamajās dienās Franklina vārdu daudzināja avīzēs, salonos un kafejnīcās. Lords Stormonts izteica Veržēnam sašutumu. Policijas ministrs gribēja jau aizliegt publiski pieminēt Franklina vārdu, taču grāfs Veržēns baidījās, ka šāds rīkojums būs smieklīgs, un to neizdeva.

Sajūsma pieauga. Kas gan tas bija par lielisku cilvēku, šis zibeņnovedēja izgudrotājs, Amerikas brīvības pamatlicējs, izcilu filozofijas un fizikas darbu autors! Vai bija vēl kāds, kurā tik lieli panākumi bija apvienoti ar tādu vienkāršību? Patriarhāls, ģērbies kažokā un ar brillēm — tā un tikai tā varēja izskatīties īsts prātnieks, dabas filozofs, «Bonhomme Richard», kas organiski apvienoja senatnes cēlākās mācības ar jaunlaiku zinātni. Ar parīziešiem raksturīgo ātrumu viņi izplatīja sava «Frankiēna» slavu. Mesjē Leonārs, karalienes frizieris, labākais šīs mākslas meistars pasaulē, izgudroja dāmām jaunu matu sakārtojuma modi, augstu, sacirtotu rotājumu, kas atdarināja Franklina kažokādas cepuri, un nosauca šo matu sasukājumu par «Coiffure ā la Franquelin», Franklina frizūra. Parīzes salonos virs kamīniem, pie kafejnīcu sienām, uz šņaucamās tabakas dozēm un nēzdogiem parādījās Franklina attēls. Viņa ģīmetni pārdeva uz visiem ielas stūriem, ātrgleznotājiem bija darba pilnas rokas.

Doktors Dibūrs atnesa savam draugam no ielas šādu portretu. Abi vīrieši smaidīdami aplūkoja gleznu. Franklins bija attēlots ar kažokādas cepuri, brillēm metala ietvaros un ābeļkoka spieķi, viss viņa varenais stāvs pauda, ka viņš ir goda vīrs, īsts Bonhomme. Ģīmetni ietvēra izteiciens latīņu valodā, kas nozīmēja: «Debesīm viņš atņēma zibeni, tirāniem — scepteri.» Gandrīz vienmēr Franklina ģīmetni ietvēra šis skanīgais antīkais izteiciens. To bija sacerējis barons Tirgo, bijušais finansu ministrs, viens no fiziokrātu vadoņiem, Franklina draugs.

—    Tas ir labs teiciens, — aplūkodams portretu, sacīja Franklins.

—   Jā, — atbildēja Dibūrs, — ja jums ir kāds draugs un cienītājs, tad tas ir Tirgo.

—    Žēl, ka viņi to atlaiduši, — sacīja Franklins. — Bet es jau no paša sākuma baidījos, ka Versaļai viņš nebūs pietiekami padevīgs. Valstsvīrs nedrīkst zaudēt pacietību, viņam reizēm jāsamierinās ar to, kā jāiet aplinku ceļš.

—    Katrā ziņā amerikāņu pasākumā, — sacīja n^žīgais rūcējs Dibūrs, — Tirgo izrādīja pietiekoši daudz pacietības. Būdams finansu ministrs, viņš nedeva Amerikai nevienu sū. Es centos viņu pierunāt kā garīdznieks mirēju. Vienmēr viņam bija vienāda atbilde: «Amerikas lieta ir progresa lieta, tātad tā uzvarēs arī bez mūsu naudas. Un mūsu nauda nepieciešama mūsu pašu reformām.»

—   Vai tad viņa viedoklis nebija pareizs? — Franklins atvaiČāja.

Doktors Dibūrs uzmeta viņam pārmetošu skatienu.

Šāda objektivitāte aizvien radīja viņa draugos izbrīnu. Doktors Dibūrs un daudzi Parīzes inteliģenti, kas simpatizēja Amerikai, varēja gan saprast, ka galms izturējās vēsi pret viņu demokrātisko dedzību, bet vai arī Versaļai nevajadzēja atzīt, ka amerikāņu karš paver milzīgas izredzes atmaksāt Anglijai par sakāvi un 1763. gada miera līgumu? Sie inteliģenti bija sašutuši par kūtro franču ministru vilcināšanās taktiku. Pie velna, beidzot taču laiks atzīt Savienotās Valstis un noslēgt ar tām tirdzniecības līgumu.

Turpretī Franklins uzskatīja franču valdības rīcību par ļoti saprātīgu un pat vienīgi iespējamo. Francijas finansu stāvoklis rādīja bažas; karš, pat uzvarām vainagots, novestu pie sabrukuma. Šādu iemeslu dēļ pat tik dedzīgs amerikāņu ideju piekritējs kā Tirgo ar rokām un kājām bija pretojies pabalstīt Ameriku, lai neizraisītu karu ar Angliju. Turpmāk Francija varēja karot tikai ar savu sabiedroto — Spānijas un Austrijas atbalstu. Bet absolūtiskā Austrija nebija ieinteresēta, lai republikāniskā Amerika uzvarētu, un Spānija bažījās, ka tāda uzvara var pamudināt sacelties viņas pašas kolonijas.

7* 99

Apsvēris šos apstākļus, Franklins nepievienojās Dibūra un viņa domubiedru sašutumam un nepacietībai, bet samierinājās ar to, ka jānogaida, un nolēma nesagādāt ministriem nepatikšanas ar demonstratīvu izturēšanos.

Bet, ja Francijas valdībai bija jāizturas piesardzīgi, tad tautai šādi ierobežojumi nebija jāievēro. Franklinam bija atļauts iegūt parīziešu atbalstu savam pasākumam. Un iekarot sabiedrisko domu viņš bija mācījies no senām dienām kā iespiedējs, kā izdevējs, kā rakstnieks, kā valstsvīrs. Būt dvēseļu inženierim — tas bija viņa aicinājums, tālab viņš bija dzimis. Ja galms nevar viņu atzīt par Amerikas sūtni, nu, tad viņš būs sūtnis franču tautai. Tas nebija maz, un tas bija jauki.

Diemžēl, Franklins nebija vienīgais Savienoto Valstu pārstāvis Parīzē. Ieceļot viņu par pārstāvi, Kongress līdzīgas tiesības un pienākumus bija piešķīris arī Sailesam Dīnam, tāpat arī Arturam Lijām, šim viegli aizvainojamam, viltīgajam kungam no Londonas.

Ar Sailesu Dīnu Franklins sapratās tīri labi. Protams, labsirdīgais, patriotiskais vīrs bija pārāk sīks lielajai politikai, amerikāņu revolūcijā viņš saskatīja tikai plaši sazarotu tirdzniecības pasākumu. Taču viņš vismaz bija noderīgs veikalu lietās. Viņš darīja tikai to, ko saprata, un vaļsirdīgi un godbijīgi atzina Franklina pārākumu.

Turpretī Arturs Lijs ieradās Parīzē ar nolūku nopaļāt un sabotēt visu, ko Franklins darīs un sacīs. Viņš nepalīdzēja, vienīgi traucēja.

Arturs Lijs bija cēlies no ievērojamas ģimenes Virdžīnijā. Viņš bija sava veida brīnumbērns un, nesasniedzis divdesmit gadu vecumu, bija publicējis spīdošas politiskas brošūras. Visa Liju ģimene bija progresīva, ar radikāliem uzskatiem, un tas bija Artura brālis, Ričards Henrijs Lijs, kas formulēja un iesniedza Kongresā priekšlikumu pasludināt koloniju neatkarību; pats Arturs Lijs, tagad trīsdesmit septiņus gadus vecs, jau ilgus gadus bija Eiropā darbojies Amerikas labā.

Tas viņam bija liels gandarījums, ka Kongress nosūtījis viņu uz Parīzi. Bet drīz viņš vīlies un sarūgtināts bija spiests atzīt, ka šeit viņš pazuda doktora Franklina ēnā.

Tas nebija pirmo reizi, kad krustojās viņa un Benjamina Franklina ceļi. jau Londonā viņi abi kopīgi vai, pareizāk sakot, līdztekus bija darbojušies par Masačuzetas kolonijas aģentiem. Jau toreiz jaunajam, fanatiskajam, skaļu vārdu un žestu cienītājam Arturam Lijām bija grūti iet kopsolī ar veco, rāmi apdomīgo Doctor honoris causa — viņš nekad Franklinu citādi nedevēja — un ar ilgām viņš bija gaidījis, ka vecais viņam beidzot atbrīvos vietu. Turpretī tagad Parīzē, šais gados, kad izšķīrās viņa dzimtenes liktenis, viņu atkal ierobežoja un visur lika šķēršļus šis flegmātiskais, pārmērīgi slavinātais sirmgalvis.

Vājš, ar drūmu skatienu Arturs Lijs staigāja pa d'Ambūra hoteļa pieblīvētajām istabām, neuzticīgs, ķildīgs, deva padomus un paļāja visu. Viņš nebija aizmirsis aizvainojumu, ko Bomaršē viņam bija nodarījis, uzskatīja Bomaršē par krāpnieku, kas piesavinās naudu, ko Versaļa piešķīrusi Amerikai, tāpēc meklēja aizvien jaunus pierādījumus savām aizdomām. Viņš brīdināja Sailesu Dīnu no Bomaršē, un, kad Dīns aizstāvēja Bomaršē, Lijā nostiprinājās aizdomas arī pret Dīnu. Tad viņš brīdināja Franklinu no Bomaršē un Dīna, un, kad Franklins paziņoja, ka par Bomaršē viņš vēl nevarot nekā spriest, Lijs bija pārliecināts, ka arī Doclor honoris causa esot sabiedrojies ar Dīnu un Bomaršē.

Artura Lija sašutums pret Franklinu kļuva aizvien dziļāks. Kas tad viņā īsti bija tik sevišķs? Viņam piederēja daži izgudrojumi, kas varbūt bija derīgi, par to Arturs Lijs nevarēja spriest. Toties viņš saprata, ka vecā vīra politika ir pārlieku gausa un gļēva, un ko gan citu var sagaidīt no cilvēka, kas visu mūžu bijis neuzticams un kura dēls turklāt ir torijs? Viņš bija liekulis, šis Benjamins Franklins. Tas bija lēts triks — pastāvīgi nēsāt brūnos svārkus un zvērādas cepuri, nekaunīgi un viltīgi ir tēlot naivajiem frančiem pieticīgu filozofu. Pie tam Arturs Lijs pats savām acīm bija redzējis, ka Londonas «un Filadelfijas dižmaņu salonos šis viltīgais vecis bija tērpies tikpat eleganti kā citi, un arī šeit viņa dzīve ar bagātīgo virtuvi, vecajiem vīniem, jaunajām sievietēm, karieti un kalpiem it nemaz nelīdzinājās Diogena dzīves veidam.

Tātad Franklinam abi viņa palīgi bija vairāk traucējums nekā palīdzība.

Tas kļuva skaidrs, kad šos trīs Savienoto Valstu emisārus pieņēma ārlietu ministrs grāfs Saris Veržēns.

Franklins bija šaubījies, ka viņus pieņems Versaļā, un tāpēc ^viņš izjuta atvieglojumu, kad d'Ambūra hotelī ieradās laipns Xārlietu ministrijās sekretārs ar ziņu, ka grāfs Veržēns uzskatīšot par godu redzēt pie sevis visus trīs amerikāņu kungus. Sekretārs gan tūlīt piebilda, ka grāfs Veržēns nekā nezinot un negribot

zināt par to, ka kungi ieradušies šeit Filadelfijas Kongresa uzdevumā; viņš pieņemšot tos vienīgi kā privātpersonas.

Arturs Lijs sašuta. Tas esot ārkārtīgs apvainojums, un katrā ziņā jānoraidot ministra uzaicinājums apmeklēt to. Abiem pārējiem ar pūlēm izdevās pierunāt stūrgalvīgo kungu. Taču Franklins zināja, ka Veržēns tikai ar milzīgām pūlēm pārvarējis karaļa pretošanos sniegt slepenu palīdzību Amerikai, un tāpēc trīs komisāru pieņemšanu novērtēja kā drosmīgas labvēlības zīmi.

Ar lielām, laipni vērīgām acīm viņš lūkojās uz ministru. Viņš bija tāds, kādu viņu Franklins bija iedomājies — omulīgs, patīkams, izveicīgs, pieklājīgs, bieži mazliet zobgalīgs un vienmēr piesardzīgs; šīs īpašības Franklins prata novērtēt.

Daiļrunīgi un acīm redzami vaļsirdīgi grāfs Veržēns pauda savu prieku par sastapšanos ar lielo filozofu, kūra darbus viņš ļoti labi pazīstot. Tie nebija tukši komplimenti. Grāfs Veržēns bija lasījis Franklina rakstus, negaidot doktora Dibūra tulkojumu, jo bez pūlēm lasīja angļu valodā.

Kaut arī ministrs bija ļoti pieklājīgs, viņš tomēr galvenokārt pievērsās Franklinam. Sailesam Dīnam tas šķita pats par sevi saprotams, viņš sēdēja tur nerunīgs un drukns un priecājās par sava lielā darba biedra panākumiem. Bet Arturs Lijs bija sapīcis, ka grāfs Veržēns viņu neievēro. Viņš reizēm mēģināja iemest sarunā kādu asprātīgu teikumu, ministrs gan laipni noklausījās, taču tūlīt atkal pievērsās Franklinam.

Veržēns uzdeva jautājumu par dažām Kongresa pilnvarām. Bet, iekams Franklins bija paguvis atbildēt, Veržēns piebilda, ka uzdodot šo jautājumu, protams, tikai kā privātpersona, ko interesē valsts filozofija. Būdams visukristīgā karaļa ministrs, viņš nevarot ņemt vērā Trīspadsmit Savienoto Valstu pastāvēšanu; viņam tās joprojām eksistējot tikai kā Anglijas karaļa kolonijas, kas atrodas nožēlojamā konfliktā ar savu suverēnu.

— Bet ja ministrs Veržēns, — viņš turpināja, — dziļi nožēlo koloniju rīcību, tad mesjē de Veržēns pilnīgi saprot Kongresa viedokli. Mesjē de Veržēns jau no paša sākuma uzskatīja miermīlīgu konflikta atrisinājumu par neiespējamu. Es pazīstu Anglijas valdību, es pazīstu viņas cietsirdīgo egoismu. Mani pārņem niknums, domājot par apkaunojošo mieru, ko angļi mums uzspieda sešdesmit trešajā gadā. Katram francūzim rokas savelkas dūrēs, ja runā par Dinkerku un par angļu kontroles komisāru, kas sēž tur Francijai par apsmieklu.

So vārdu dedzīgais saturs dīvaini kontrastēja ar ministra izturēšanos; viņš runāja klusu, pieklājīgā tonī, spēlēdamies ar savu spalvu.

Klausīdamies grāfu Veržēnu tā runājam, Franklins nodomāja, ka diezin vai Anglija spētu uzstādīt tik stingrus miera noteikumus un nosūtīt kontroles komisāru uz sagrauto Dinkerku, ja nebūtu amerikāņu uzvaru. Franklins pats šai karā bija piegādājis ieročus cīņai pret Franciju, un tieši šajā karā ģenerālis Vašingtons, ko tagad viņi Parīzē tā cildināja, bija ieguvis srfvas praktiskās zināšanas un savu slavu.

Tālākā sarunā ministrs paziņoja, ka viņš iesakot, ja kungi atļaujot dot tiem padomu, pagaidām atturēties no plašākām manifestācijām. Parīzē jau tā esot pietiekoši daudz ļaužu, kas kvēlām runām aizstāvot Ameriku. Pēc viņa pārliecības jau tāda vīra kā Franklina klātbūtne vien ietekmējot spēcīgāk nekā visdedzīgākie vārdi.

Arturs Lijs iekšķīgi vai sprāga aiz dusmām. «Ko gan šis resnais varžu ēdājs uzdrošinās,» viņš domāja. «Viņš vis nepiedāvā mums oficiālu atzīšanu un savienību, ko mēs gribam panākt, bet atraida mūs ar zemiskiem padomiem. Mums jāsēž klusu kaktā. Tas gan viņam paliktu.»

Pa to laiku Franklins, Arturam Lijām par izbrīnu un dusmām, joprojām sēdēja ar laipnu izskatu un teica savā gausajā franču valodā:

—    Katrā ziņā nav neviena, kas spētu mūsu situāciju šajā zemē labāk pārskatīt nekā jūs, grāfa kungs. Tas padara jūsu padomus divkārt vērtīgus.

Veržēns smaidīja.

—    Es domāju, — viņš atbildēja, — jums nebūs nepatīkami, ja no mūsu sastapšanās gūsiet vairāk nekā tikai padomus vien. Varbūt pēc mūsu sarunas beigām jūs patērzēsiet vēl ar mesjē de Zerāru.

Viņi sāka atvadīties. Veržēns apgalvoja, ka viņam esot ļoti svarīgi biežāk parunāties ar doktoru Franklinu. Taču viņš iesakot šādas sanāksmes nenoturēt vis oficiālajā Vērsaļā, bet gan Parīzē un privāti. Ja valdība pretēji lorda Stormonta gribai neceļot iebildumus pret Franklina kunga uzturēšanos Parīzē, .^tad tas esot tāpēc, ka doktors Franklins, tā ziņots viņam, minis" tram, uzturoties šeit, lai kā Akadēmijas loceklis apmainītos domām ar saviem kolēģiem un lai viņa mazdēli varētu baudīt franču audzināšanu.

Arturs Lijs sasprindzināti pievērsa Franklinam lielās, drūmi kvēlojošās acis vājajā sejā. Vai tiešām vecais pieņems šo nekrietno apvainojumu un neatcirtīs pretī? Vai viņš ies tik tālu savā zemiskajā oportūnismā? Viņš uzbudināts uzlūkoja Franklina spēcīgo, tuklo seju. Sī seja nepauda nekādu sašutumu, tā, gluži otrādi, pauda kaut ko līdzīgu laipnam uzjautrinājumam.

—   Es pilnīgi saprotu, grāfa kungs, — vecais vīrs atbildēja. — Daudz labāk vedas sarunas pie kamīna omulīgā viesistabā nekā oficiālā pieņemšanas telpā.

Bet tad Arturs Lijs vairs nespēja ilgāk savaldīties.

—    Ļoti žēl, — viņš sacīja asā, drebošā balsī, — ka Trīspadsmit Amerikas Savienoto Valstu pārstāvji drīkstēs apmeklēt Francijas karaļa ārlietu ministru tikai pa pakaļdurvīm.

—   Bet mesjē, mesjē … — sacīja grāfs Veržēns, mēģinādams atcerēties jaunā, dedzīgā cilvēka vārdu, ko viņš, acīm redzot, bija aizmirsis. Taču Franklins mierinādams teica:

—   Mesjē Lijs, mans godājamais jaunais kolēģis, droši vien nav īsti sapratis jusu vārdus franciski, grāfa kungs. Viņš zina tikpat labi kā es, ka nopietnā sarunā svarīgs saturs, nevis krēsli, uz kuriem sarunu biedri sēž.

Viņi atvadījās, un amerikāņi devās uz mesjē de Zerāra kunga istabu. Tur runāja par skaitļiem un faktiem* Noskaidrojās, ka valsts sekretārs saņēmis rīkojumu nodot emisāru kungu rīcībā beztermiņa un bezprocentu aizdevumu divu miljonu livru apmērā.

—   Lieliski, — sacīja Sailess Dīns.

—   Skopa dzeramnauda, — norūca Arturs Lijs.

Benjamins Franklins neteica nekā.

Jau no mazotnes Franklinam gan patīkami, gan rūgti piedzīvojumi bija mācījuši, cik ļoti atsevišķu cilvēku un sabiedrības rīcību nosaka ekonomiskie apstākļi. «Cilvēkam bez naudas,» viņš mēdza sacīt, «grūti palikt krietnam; tukšs maiss nevar turēties taisni.» Viņam bija skaidrs, ka ekonomiskie iemesli amerikāņu revolūcijā ir noteicošie. Viņam pašam, sasniedzot pietiekamu pārticību, materiālais stāvoklis bija tikai līdzeklis, nekad tas nekļuva par mērķi. Paaugstinot īpašuma mobilitāti, buržuāzijai radās iespēja ātrāk uzkrāt naudu un iegūt iedarbīgu ieroci, lai atņemtu feodālajai muižniecībai privilēģijas, kas stāvēja ceļā cilvēces progresam. Ekonomika viņu interesēja tikai kā ierocis, viņš to atvirzīja savas apziņas un savas politikas perifērijā.

Diemžēl, šajās dienās Parīzē visvairāk viņa laiku aizņēma ekonomiski darījumi. Trīs pilnvarotie zināja, ka nedrīkst paļauties uz Kongresa naudas sūtījumiem. Viņiem vajadzēja uzturēt reprezentablu sūtniecību, sūtīt uz Ameriku preces, bet nauda tam visam bija jāsadabū Francijā. Tie bija divi ceļi. Viens — pastāvīga diedelēšana no franču valdības, otrs — izsniegt attiecīgus dokumentus kuģu īpašniekiem, kas pret līdzdalību peļņā bija ar mieru riskēt un zem Amerikas karoga nodarboties ar kape rēšanu.

Tomēr nebija viegli realizēt kaperētos kuģus un iegūtās preces. Te bija, piemēram, kapteinis Lamberts Vaiks, Franklina skaļais jūras vilks. Bez abiem pirmajiem kuģiem viņš bija sagūstījis vēl divus un tagad lepni gribēja savu jūras kara laupījumu publiski pārdot. Tad iejaucās franču iestādes; Francija esot līgumos ar Angliju svinīgi apņēmusies neatļaut iebraukt savās ostās nevienam svešam kuģim, kas brauktu ar Anglijai naidīgas valsts karogu, nerunājot nemaz par kara laupījumu pārdošanu šais ostās. Jūras vilks nesaprata, ko no vjņa grib. Viņš bija veicis varoņdarbus, taču tagad viņu nevis cildināja, bet franču skribenti pieprasīja, lai viņš nerādoties ne acīs un savas trofejas pārdodot slepeni kā zaglis. Viņš neganti lamājās. Vaiks aizbrauca uz Parīzi, un d'Ambūra hoteļa šaurajās telpās skanēja skarba jūrnieka valoda, lāsti un sūdzības.

Franklins ņēmās pārliecināt sašutušo kapteini. Izskaidroja viņam, ka franču valdībai taču esot nolīgumi ar Angliju, un tā esot neitralitātes laušana, ja atļaušot Vaikam no Francijas ostām uzbrukt miermīlīgiem angļu kuģiem. Jūras vilks negribēja nekā zināt par šādu birokrātisku pļāpāšanu. Viņš pieprasīja, lai Franklins vedot Versaļas kungus pie prāta.

Franklins cēla saudzīgus iebildumus franču iestādēs; viņam principā šķita absurds šādas mazsvarīgas lietas dēļ sadusmot Versaļu. Taču viņa kolēģi nepiekrita. Jūras vilks bija uzkliedzis un sūdzējies arī tiem. Tie gribēja, lai Franklins stingrāk uzstājot ministram. Arturs Lijs izsmiedams vaicāja, kur tad nu paliekot de Veržēna kunga draudzība, ja viņš nevarot pat aizstāvēt varonīgo kapteini pret Angliju.

Pat Franklina draugs un cienītājs Dibūrs nepiekrita viņa viedoklim. Gluži otrādi, viņu pašu vilināja līdzdalība kaperēšanā. Naudu un kuģus šādiem nolūkiem varēja viegli dabūt; pat piesardzīgajam Lenormana kungam nebija nekas pretī ieguldīt kapitālu šādā pasākumā. Un, kad Franklins labsirdīgi pazobojās par drauga jūras laupītāju romantiku, Dibūrs bija aizvainots. Kāpēc noniecināt tik lielisku līdzekli, lai sagādātu naudu brīvībai un Amerikai?

Arī Sailesa Dīna dienestam amerikāņu armijā savervētie virsnieki sagādāja Franklinam raizes. Vērsaļas valdība aizliedza viņiem izbraukt; citādi būtu pārkāpta neitralitāte. Bīdamies, ka pārliecīgs skaits augstu franču virsnieku amerikāņu armijā radīs nelabvēlīgu noskaņojuņui amerikāņu karavīros, Franklins labprāt būtu izmantojis gadījumu, lai tiktu vaļā no līgumiem. Turpretī Sailess Dīns bija lepns, ka iemantojis Amerikai šos kungus ar skanīgajiem vārdiem un tituliem, un nedeva doktoram mieru, lai viņš darot, ko vien spējot, un izgādājot viņiem izbraukšanas atļaujas.

Tamlīdzīgas darīšanas pilnīgi aizņēma Franklina dienu. Turklāt viņš bija pārliecināts, ka visa šī darbība ir vairāk kaitīga nekā noderīga. Bez šaubām, Veržēns bija labvēlīgi noskaņots un pats zināja, kad būs īstais brīdis panākt no ministriem un karaļa Savienoto Valstu atzīšanu un savienības noslēgšanu. Nedrīkstēja viņu pastāvīgi skubināt un spiest. Amerikāņu un franču draudzība bija maigs stāds, kas necieta pārmērīgi centīgu un neveiklu roku pieskārienus. Pēc dažādām pazīmēm Franklins varēja spriest, ka tiešām viņa klātbūtne vien jau ietekmē, kā to Veržēns bija paredzējis. Suazelas hercogs, vecā karaļa ministru prezidents, kas pie jaunā karaļa bija kritis nežēlastībā, gribēja sastapties ar Franklinu, lūdza atļauju ierasties pie viņa vizītē, ielūdza viņu ari savā namā. Pat hercogs Luijs Filips de Sartrs, karaļa tēvocis, kas centīgi kurināja veco ģimenes naidu pret galmu, mēģināja piesaistīt Franklinu savām aprindām un savas skaistās un apdāvinātās draudzenes — rakstnieces de Zanlis kundzes sabiedrībai. Doktors bija laipns, taču atturīgs; viņš uzskatīja, ka ir aplam sadarboties ar opozīciju. Turpretim Arturs Lijs gribēja pierādīt karalim un valdībai, ka amerikāņi ir spēcīgi. Viņam šķita, ka būtu izdevīgi sabiedroties ar opozīciju un parādīt karalim un ministriem dūri. Franklinam bija jānopūlas ar vieglu viltību novērst pārpratumus.

Arī vieta, kur norisinājās viņa maz iepriecinošā darbība, bija neērta. Amerikāņu delegācijas noīrētās telpas bija ļoti šauras, un, ja jaunā Viljama reģistratūra vienmēr bija nekārtībā, tad viņš ar zināmām tiesībām varēja aizbildināties ar šo šaurību. Jau no paša sākuma Franklins bija atzinis, ka d'Ambūra hotelis nav viņam piemērots. Pamazām viņā nostiprinājās pārliecība, ka labāk būtu uzturēties nevis tieši Parīzē, bet gan kaut kur tās apkaimē. Arī tur viņu prastu atrast dažs labs uzmācīgs apmeklētājs, taču ne katrs.

Kad Franklins pastāstīja doktoram Dibūram par savām raizēm un apsvērumiem, tas atrada atrisinājumu. Viņa draugam Rei de Somonam, dedzīgam amerikāņu piekritējam, Parīzes tuvumā, Pasī, piederot grezna villa —Valentinuā savrupnams. Somona kungs, stāstīja doktors Dibūrs, jūtoties^atstāts un vientuļš milzīgajā īpašumā. Nama viens spārns esot gandrīz atšķirts no galvenās ēkas un atrodoties brīnišķīgā dārza vidū. Ja Franklins vēlētos tur dzīvot, de Somona kungs būtu laimīgs.

Franklins aizbrauca uz Pasī. Nama spārns, par ko bija runa, izrādījās ērta, glīti būvēta, labi iekārtota villa, tā novietota plašajā dārzā, ka, apmetoties tur, patiesībā dzīvoja dārzā. Ieraugot šo dārzu, Franklins uzreiz to iemīļoja. Tas bija īsts košuma dārzs, kas pamazām pārgāja angļu parkā. Lejā uz upi veda terases, visur pavērās skats uz Parīzi, kas skaista un plaša pletās otrā upes krastā. Uz dārza mājas vārtiem veda alejas un uzbraucamais ceļš, taču tuklais, ģikts mocītais Franklins tūlīt nolēma, kad vien viņam būtu izdevība, iet pa terases pakāpieniem, lai pārvarētu savu tieksmi uz ērtībām.

Apskates laikā viņam māja un dārzs iepatikās aizvien vairāk. Tādu vietu viņš bija vēlējies. Seit viņš dzīvotu kā pilsētā, tā arī uz laukiem, jo Pasī atradās turpat pie Parīzes, šeit pietika vietas viņa grāmatām un visiem iemīļotiem sīkumiem, šeit viņš varēja ierīkot darbnīcu un šo to izgatavot pēc savas patikas, šeit viņš varēja nošķirties no Sailesa Dīna un Artura Lija un citiem uzmākuļiem.

Mazliet nedroši viņš apvaicājās de Somona kungam par īres maksu. Somons atbildēja, ka viņam tas būšot liels gods nodot māju, kas pašam tik un tā neesot vajadzīga, bez atlīdzības dižā cilvēka rīcībā.

Kādu brīdi Franklins vilcinājās. Somona kungs apgādāja preces Amerikai un droši vien cerēja uz pretpakalpojuiniem par savu piedāvājumu. Bet tad, sēdēdams mazajā skatu tornī, aplūkodams jauko, mierīgo ainavu un domādams par d'Ambūra hoteļa troksni un šaurību, viņš pieņēma piedāvājumu. Lai Arturs Lijs ziņo saviem draugiem Amerikā, ko grib.

Nākamajā dienā atmostoties, Franklinam ienāca prātā, ka šodien ir viņa dzimšanas diena. Filadelfijā viņa ģimene vienmēr plaši atzīmēja šo dienu, bija torte, dāvanas, svinīgas ģimenes pusdienas, mazbērni skaitīja dzejoļus no galvas. Doktoram gribējās zināt, vai Viljams atcerējies viņa dzimšanas dienu.

Viņš gulēja platā gultā aiz alkova aizkariem; kaut arī bija' salts janvāra rīts, logs bija mazliet pavērts vaļā, viņam patika svaigs gaiss. Viņš izbāza vienu kāju no segas apakšas, jo uzskatīja, ka aukstums dara labu.

Septiņdesmit viens gads. Vajadzētu sākt mazliet padomāt par sevi. Vēl pārāk bieži viņam ērtības ir svarīgākas nekā veselība. Viņam būtu jāiet vairāk kājām, vīna glāzi arī nevajadzētu tik bieži cilāt. Dzīve šeit Francijā ir pavedinoša. Acīm redzot, viņš patīk sievietēm, neraugoties uz saviem gadiem. Varbūt viņš vēlreiz apprecēsies, Franklini ir spēcīga dzimta.

Laikam jau Viljams būs aizmirsis viņa dzimšanas dienu. Sis zēns domā par savām izpriecām, citām domām viņam nav laika. Viņš ir piemīlīgs, labsirdīgs, vērīgs. Varbūt vēl viņā attīstīsies kādas spējas.

Ilgāk doktors nespēja palikt gultā. Mazliet sēkdams, viņš smagi piecēlās. Viņš mēdza celties daudz ātrāk par citiem un pirms brokastīm vēl kādu stundu lasīt vai strādāt.

Tērpies rītasvārkos, viņš iegāja dzīvojamā istabā, kur bija novietotas grāmatas. Istaba bija silta, bet dūmu pilna, šeit neprata kurināt. Franklins sāka darboties ap kamīnu. Tad viņš nometa rītasvārkus un sēdēja kails, kā viņam no rītiem patika.

Šaurajā telpā grāmatas bija pārāk cieši sablīvētas divās rindās un nebija pārskatāmas. Tur, Pasī, būs citādāk. Sešas septiņas nedēļas vēl paies, kamēr viņš varēs pārvākties, ātrāk nav iespējams māju savest kārtībā. Viņam vēl priekšā nogurdinoša ziema šeit Parīzē.

Viņš piebīdīja krēslu pie plaukta, no kura viņam vajadzēja paņemt grāmatas. Tas bija ērts krēsls, konstruēts tieši doktora ērtībām, to viņš bija atvedis līdz no Filadelfijas; sēdekli varēja pagriezt tā, ka to varēja izlietot arī kā kāpnītes. Viņš sadabūja grāmatas, sakrāva tās sev apkārt un sāka lasīt. Šodien viņš atvēlēs sev daudz laika; varbūt viņš ar saviem kolēģiem ieradīsies kādu ceturtdaļstundu par vēlu pie mesjē de Zerāra. Savā septiņdesmit pirmajā dzimšanas dienā cilvēks to var atļauties.

Pulksten astoņos, kā parasts, ēda brokastis. Viljams viņu skaļi un jautri sveicināja un pajokoja, ka šodien nokavējies nevis viņš, bet gan vectēvs. Franklins sev klusībā atzinās, ka patiesi gribējis ar savu novēlošanos atgādināt zēnam par savu dzimšanas dienu. Viņš bija sarūgtināts, ka Viljams tomēr neatcerējās.

Par gandarījumu viņš lika pasniegt brokastīs pankūkas no griķu miltiem, ko viņš citādi darīja tikai svētdienās; miltus viņš bija atvedis līdz no Amerikas. Viņš ēda lēnām, ar patiku un garā redzēja savu Filadelfiju, Kristus baznīcu, akadēmiju, tirgu un rātsnamu, vācu baznīcu, valdības namu, namdaru ģildi, lielo kuģu būvētavu, Sassafrasstrītu, Cesnutstrītu, Malberistrītu.

Pēc brokastīm viņš ķērās pie darba. Diktēdams viņš staigāja šurp un turp, jo bija pasācis katru dienu nostaigāt vismaz trīs jūdzes, ja ne svaigā gaisā, tad vismaz istabā; tāpēc istabā vajadzēja nosoļot sešsimt reižu uz priekšu un atpakaļ.

Pienākušais pasts bija bagātīgs, daudzpusīgs un visumā maz iepriecinošs. Sevaljē de Nevils lūdza dažus luidorus, kas viņu paglābtu no bada nāves. Doktors Ingenhuss, Marijas Terēzes galma ārsts, gribēja no sava drauga Franklina dabūt ziņas par dažiem zinātniskiem eksperimentiem. Kāda Erisana kundze lūdza doktoru sameklēt viņas dēlu, viņai esot iemesls domāt, ka viņš atrodoties Amerikā. Misters Arturs Lijs kaligrafiskā rokrakstā visos sīkumos paziņoja: tā kā Franklins nereaģējot uz viņa mutiskajiem protestiem, tad viņš iesniedzot rakstisku protestu, ko lūdzot pievienot dokumentiem, par to, ka kungi ārlietu ministrijā viņu ignorējot un apvainojot; ja Franklins beidzot neiejaukšoties, tad viņš, Arturs Lijs, pats speršot nepieciešamos soļus. Vēstulē ar nesalasāmu parakstu kāds naidīgi ieskaidroja, cik aplamas un nezinātniskas esot Franklina teorijas par zibeni. Kāds misters Rasels no Bostonas, kurš sarežģītu iemeslu dēļ netika projām no Marseļas, lūdza savam lielajam tautietim padomu un palīdzību. Kāds abats Lekombs bija nospēlējis naudu un ļoti lūdza Franklinu viņam palīdzēt, viņš savukārt aizlūgšot par amerikāņu ieroču uzvaru. Četrpadsmit «Reprizala» matroži sūdzējās par jūras vilka Vaika neciešamo izturēšanos, bet jūras vilks sliktā ortogrāfijā, taču sulīgiem vārdiem lādējās par"-četrpadsmit matrožu nepaklausību. Filips Gefjē pavēstīja, ka pabeidzis eposu pret angļiem, kas uz viņa draugiem atstājot spēcīgu iespaidu, un lūdza finansiālu pabalstu eposa publicēšanai.

Ar šīm vēstulēm tātad doktoram vajadzēja noņemties savā septiņdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Bet tad viņu tomēr gaidīja pārsteigums un velte, jo bija pienācis pasts arī no Anglijas. Dr'augi uz salas, par spīti angļu slepenajam dienestam, bija atraduši līdzekļus, kā nosūtīt viņam vēstis.

Tur bija vēstule no Džordžianas Siplijas, viņa labā drauga bīskapa Džonatāna Siplija meitas. Džordžianai tagad varēja būt astoņpadsmit vai, augstākais, deviņpadsmit' gadu. Viņas tēvs, viņa rakstīja, kara dēļ uzskatot to par nepiesardzību, ka viņa sazinoties ar savu Sokrātu, taču viņa nevarot ļaut paiet viņa dzimšanas dienai, nepateikuši, ar kādu sirsnību vjņa atceroties Franklinu. Ne viņas ģimenes, ne viņas, pašas jūtas nemaz neesot mainījuši pašreizējie notikumi.

«Es nevaru,» viņa pabeidza, «bez skaudības domāt par Jūsu mazdēlu, kam atļauts pierādīt Jums uzmanību un mīlestību.» Franklins vairākkārt pārlasīja lieliem, bērnišķīgiem burtiem rakstīto vēstuli.

Tad tur bija uzticības personu ziņojumi no Londonas. Viņi pavēstīja, ka angļu valdība ļoti uztraukusies par Franklina ierašanos Parīzē. Karalis stingri pavēlējis vērīgi uzmanīt katru soli, ko sper šis «viltīgais filadelfietis» Parīzē. Bet lords Rokinghems, kas no paša sākuma bija nosodījis angļu valdības politiku pret kolonijām, stāstot katram, ka Franklina darbība Parīzē ārkārtīgi pavairojot amerikāņu izredzes uzvarēt. Ziņotājs pats savām ausīm dzirdējis, kā lords lielākā sabiedrībā izsacījies apmēram šādi: pretīgie notikumi toreiz Slepenajā valsts padomē neesot atturējuši Franklinu braukt pāri okeānam. Viņš pakļāvis sevi briesmām, ka viņu var notvert un otrreiz nodot līdzīgam tribunālam. Ja kungi, kas piedalījušies tajā riebīgajā tiesas scēnā, tagad iedomātos Franklinu Versaļā, tad viņi izjustu tādas pašas jūtas kā Makbets, ieraudzīdams Bankogaru. Divi no šiem kungiem atradušies tajā sabiedrībā, kuras priekšā lords Rokinghems tā izteicies. Bet viņi klusējuši.

Franklins vēl lasīja savas vēstules, kad ieradās Sailess Dīns un Arturs Lijs, lai kopīgi dotos uz sanāksmi pie de Žerāra kunga. Arturs Lijs kašķīgi atgādināja, ka esot pēdējais laiks iet.

Piedodiet, — doktors laipni sacīja. — Es bija aizņemts. Man vajadzēja pievienot dokumentiem to, ko jūs likāt pievienot, — Viņš piecēlās. — Bet tagad mēs esam gatavi, mani zirgi un es, — viņš sacīja.

Nepatīkami pārsteigts, Arturs Lijs uzlūkoja viņu. Franklinam bija mugurā parastie brūnie svārki, un viņš nemaz netaisījās pārģērbties.

— Jūs domājat, ka man vajadzētu pārģērbties? — viņš smīnēdams apvaicājās.

—   Atklāti sakot, jā, — atbildēja Arturs Lijs. — Bet, — viņš sarūgtināts piebilda, — es jau zinu, ka jūs tik un tā to nedarīsiet.

—   Jus uzminējāt, — sacīja Franklins, un viņi devās ceļā.

Katru otro dienu neatlaidīgais Bomaršē apjautājās Franklina namā, kad viņam būs izdevība izrunāties ar cienījamo vīru par amerikāņu pasākumiem. Sailess Dīns nerļmās ieskaidrot, ka de Bomaršē kungs amerikāņu lietai izdarījis lielākus pakalpojumus nekā jebkurš cits un arī turpmāk nevarēs iztikt bez viņa palīdzības, un izteica izbrīnu, ka Franklins tik ilgi novilcina sastapšanos. Diemžēl, viņam bija taisnība. Franklinam vajadzēja pārvarēt savu nepatiku pret šo kungu, viņš nedrīkstēja ilgāk pretoties viņu pieņemt. Doktors aizsūtīja viņam ziņu, ka gaidot Bomaršē rīt ap pusdivpadsmitiem.

Nākamajā dienā agri no rīta Franklins sēdēja savā darbistabā kails, kā to bija paradis, un lasīja un rakstīja. Bet grāmatas un papīri viņam nesagādāja prieku. Tai rītā ģikts viņu mocīja vairāk nekā citkārt un viņam šķita, ka arī izsitumi niezētu stiprāk. Viņš pikti nolēma šim kungam par godu sevišķi nepūlēties ar ģērbšanos, bet pieņemt viņu vienkārši rītasvārkos.

Pjeru savukārt visu rītu nodarbināja domas par gaidāmo sarunu, viņš bija cerību un bažu pilns. Šaipus okeāna nebija otra cilvēka, kas amerikāņiem būtu izdarījis tik vērtīgus pakalpojumus kā viņš. Trīs Hortaleza firmas kuģi bija izgājuši jūrā, droši vien to krava bija jau amerikāņu rokās. Noliktavās bija atkal milzīgi preču krājumi, būvēja jaunus kuģus, bija noslēgti jauni līgumi, drīz vien par floti, ko Hortaleza firma bija ieguvusi un uzbūvējusi kravu sūtīšanai uz Ameriku, būs pārākas vienīgi karaļa un Indijas kompānijas eskadras. Nesaprotami, kāpēc doktors Franklins ne vien neizrādīja viņam labvēlību, bet pat taisni izvairījās no viņa. Pjeram nenāca ne prātā, ka tur vainojams viņš pats, viņa raksturs, viņa izturēšanās, viņa darbība, viņa raksti. Acīm redzot, šim svešiniekam viņa darbību iztēlojuši aplam vai arī sagrozījuši Pjera izteiktos vārdus. Tā jau ir gadījies. Pjers bija pārliecināts, ka, tiklīdz viņam būs izdevība sastapties ar amerikāni vaigu vaigā, Franklina bažas tūlīt izklīdīs. ^ Savā greznajā karietē, ļoti rūpīgi ģērbies, viņš svinīgi pie^ brauca pie d' Ambūra hoteļa. Viņš bija apmulsis par vienkāršību un nevīžīgo iekārtojumu namā, kur šis amerikānis dzīvoja; tas atgādināja viņam dažu viņa literāro draugu dzīves veidu. Sevišķi

viņu pārsteidza Franklina rītasvārki; viņš nezināja, vai šo nevīžīgo ģērbu lai uzskata par cieņas trūkumu vai par familiaritātes izpausmi.

Tur nu viņi sēdēja viens otram pretī. Smagnējais cilvēks ar grumboto veča seju, milzīgo zodu un lielajām, aukstajām, pētošajam acīm, neraugoties uz savu nevīžīgo izskatu, pauda pārākumu, pat valdonību. Turpretī Pjers ar visu savu izsmalcināto eleganci un savām drošajām, veiklajām un tomēr piesardzīgajām manierēm sēdēja tur kā lūdzējs. Varbūt lai pamazinātu šīs satikšanās nozīmi, Franklins bija pieaicinājis savu maz'dēlu, jauno Viljamu. Zēns vērīgi aplūkoja visiem pēdējiem modes likumiem atbilstošo grezno apmeklētāja ģērbu, acīm redzot, viņš iegaumēja katru sīkumu, un šī godbijīgā ziņkāre Pjeram mazliet atlīdzināja vecā vīra vēsumu.

Veiklā, daiļskanīgā franču valodā Pjers sāka cildināt Franklina nopelnus. Ņemdams palīgā visādus salīdzinājumus, viņš slavēja spēku un izmanību, ar kādu lielais cilvēks satricinājis angļu tirāna troņa balstus. Doktors nekustīgi klausījās, un Pjers šaubījās, vai tik Franklins saprot viņa izsmalcināto franču valodu.

TaČū pēc kāda brīža Franklins, vārdus meklēdams, lēnām atbildēja:

— Apskatot notikumus ar tik lielu vēsturisku nozīmi kā Amerikas Savienoto Valstu cīņa par savu neatkarību, nevajag pārvērtēt atsevišķa cilvēka nopelnus.

īsu brīdi Pjers apsvēra, vai šī sentencei līdzīgā atbilde nav mērķēta uz viņa, Pjera darbību, vai vecais negrib likt saprast, ka Pjers pārvērtē paša svarīgumu. Taču tūlīt viņš atvairīja šo domu un godbijīgi atbildēja, ka šāda filozofiska attieksme lieliski piederoties tik izcilam zinātniekam. Viņi sarunājās franču valodā, un Franklina smagā, kļūdainā izruna savādi atšķīrās no raitās, smalkās Pjera valodas: tomēr sirmgalvja izteiktie nedaudzie vārdi skanēja nozīmīgāk nekā neskaitāmās, skaistās un oriģinālās jaunākā sarunu biedra frāzes.

Pirms sarunas sākuma doktors bija apdomājis, ko viņš šim kungam sacīs. Tam būs vēl ilgi jāgaida, iekams viņš par savām piegādēm saņems kādu samaksu. Doktors Franklins pazina savu Arturu Liju un pazina savu Kongresu. Tātad viņš bija ar mieru šim kungam pasacīt dažus skaistus vārdus; tie nekā nemaksāja, un viņš redzēja, cik ļoti otrs pēc tiem kāroja. Tomēr dīvainā nepatika, ko viņš bija izjutis, pirmoreiz dzirdot Bomaršē vārdu, kļuva vēl stiprāka, ieraugot Pjeru pārāk eleganti ģērbušos, stipri

sasmaržojušos, ārkārtīgi pašpārliecinātu par savu nozīmīgumu sēžam savā priekšā. Doktors nespēja pārvarēt Јavu antipatiju un apmierinājās ar to. ka sausi paziņoja:

—   Tas ir iepriecinoši, mesjē, ka arī šaipus okeāna tik daudz krietnu cilvēku aizstāv mūsu pasākumu. Man ir prieks iepazīties ar vel vienu no šiem ļaudīm.

Pjeram nepatika, ka vecais vīrs viņu uzskata par vienu no daudziem. Viņš paasi atbildēja:

—   Mani centieni sagādāt amerikāņu armijai ietērpu un ieročus, bez kuriem taču nevar cīnīties, man bija goda pilna nodarbošanās. Es drīkstu sacīt, ka lielā mērķa priekšā ar manu darbību saistītās briesmas man šķita kā migla pirms saullēkta.

—   Briesmas? — doktors pārprasīja, viņš nebija pārliecināts, vai pareizi sapratis šo franču vārdu. — Vai jūs ar to domājat risku? — viņš apvaicājās mazliet mundrāk nekā iepriekš.

—• Jūs varat to saukt arī par risku, — Pjers laipni piekrita, tagad viņš runāja angliski, — es nevaru precīzi pateikt šī vārda nianses. Bet man liekas, ka vairums jūsu un manu tautiešu uzskatītu par nopietnām briesmām sastapšanos ar visiem pazīstamo, kauslīgo, atriebīgo un nesaudzīgo ienaidnieku.

—   Vai duelis, mesjē de Bomaršē? — ieinteresēts jautāja jaunais Viljams. — Vai jūs mūsu idejas dēļ izcīnījāt dueli?

—   Vairākus, — Pjers atbildēja. — Pēdējo ar marķīzu de Sen-Brisonu, kādu vīzdegunīgu lempi, kas man sarunāja rupjības, kad es pierādīja amerikāņu brīvības pārākumu par uzpūtīgās aristokratijas visādajiem ļaunumiem.

Doktoru aizkaitināja, ka šis pilsonis un rakstnieks Pjers Karons tik muļķīgi atdarina aristokratijas netikumus.

—   Un vai jūs viņu pārliecinājāt, šo jūsu marķīzu de SenBrisonu? — viņš rāmi apvaicājās. — Vai jūs pārliecinājāt viņu ar savu floreti par mūsu principu pareizumu? Vai tagad viņš tic mūsu idejai?

Un, tā kā Pjers mazliet pārsteigts klusēja, viņš turpināja:

113

—    Manā vecumā, mesjē, vairs netic dueļa lietderībai. — Un viņš omulīgi sāka stāstīt vienu no saviem iemīļotajiem jokiem. — Reiz kāds kungs sēdēja kafejnīcā un pieprasīja, lai kungs pie blakus galdiņa pārsēžoties tālāk uz citu vietu. «Kāpēc tā?» — «Tāpēc, ka jūs, kungs, smirdat.» — «Tas ir apvainojums un tādēļ jums vajadzēs ar zobenu dot man gandarījumu.» — «Ja jūs to pieprasāt, mesjē, tad es jums došu gandarījumu ar zobenu. Bet es nesaprotu, ko mēs ar to varētu iegūt. Ja jūs mani

8 — Lapsas vīna kalnā

nogalināsiet, mesjē, es arī smirdēšu, un, ja es nogalināšu jūs, tad jūs smirdēsiet vēl vairāk nekā tagad, ja vien tas iespējams.»

Pjeram šķita nevietā šis rupjais un banālais joks, ar ko vecais gribēja viņu pamācīt. Francijā, viņš atturīgi paskaidroja, pret uzpūtīgās aristokratijas privilēģijām jācīnoties citādāk nekā Filadelfijā. Un tad viņš novirzīja sarunu uz to* cik ārkārtīgi grūti esot sagādāt Amerikai ieročus un tos nosūtīt. Viņš atklāti stāstīja, ka šis darījums uzņēmējam nozīmējot milzīgu risku, un sūdzējās par vārdos skopo Kongresu, kas vai nu pavisam neatbildot uz vēstulēm vai arī izvairoties no Sailesa Dīna un viņa paša ar nenozīmīgām atbildēm.

Franklins sacīja, ka līgumi ar Bomaršē droši vien esot noslēgti jau pirms viņa atbraukšanas. .Viņš domājot, ka Versaļai nepatikšot, ja par šiem līgumiem daudz runāšot un sarakstīšoties. Viņš uzskatot, ka Bomaršē šīs darīšanas jākārtojot, tāpat kā līdz šim, ar misteru Dīnu, lielisku komersantu un izcilu patriotu. Ar to viņš pielika lielu punktu, zīmīgi saknieba lūpas un uzlūkoja Pjeru ar atklātu, laipnu un neizteiksmīgu seju.

Pjers saprata. Franklins, acīm redzot, izturas ārkārtīgi piesardzīgi, ievērojot Veržēna norādījumus, un tā arī jāizskaidro vecā vīra atturīgums, nevis ar nepatiku pret Bomaršē. Tas bija nomierinoši. Nu Pjers vairs nerunāja par darīšanām, bet atsāka sarunu par brīvību. Ja arī cīņas formas Amerikā un Francijā esot dažādas, viņš teica, tad būtībā tā esot tā pati cīņa.

—    Lai kādā nozarē izpaustos mana dftdriba, — viņš sacīja, — es domāju, doktora kungs, ka aizvien esmu bijis brīvības cīņas kareivis. Es ceru, ka reiz arī šķietami ar brīvības cīņu nesaistītus darbus, piemēram, manu komēdiju «Seviļas bārddzinis», nosauks par veiksmīgu kauju šajā cīņā.

Franklins joprojām uzlūkoja pļāpīgo vīru ar pieklājīgi vērīgu skatienu.

—    Diemžēl, es neesmu lasījis jūsu komēdiju, — viņš atbildēja.

Pjers pārsteigumā sarāvās. Viņš nekad vēl nebija sastapis cilvēku, kas nezināja šo komēdiju, kā liekas, laikmeta visslavenāko komēdiju. Mazliet saviebies, viņš pasmaidīja un sacīja, ka uzskatīšot par godu pagādāt Franklinam ieejas kartes uz nākamo lugas izrādi Franču teātrī. Bez viņa palīdzības būšot grūti dabūt biļetes, jo biļešu dēļ jāstāvot cauru nakti rindā. Franklins pieklājīgi pateicās, taču piebilda, ka viņa veselība neatļaujot šajos ziemas mēnešos vēlu vakaros atstāt māju, to viņš darot tikai

nepieciešamības gadījumos. Turpretī jaunais Viljams dedzīgi paziņoja, ka būtu ļoti pateicīgs, ja de Bomaršē kungs varētu viņam pagādāt biļeti.

Viņi patērzēja vēl kādu brīdi par šo un to. Tad doktors piecēlās, likdams saprast, ka audience beigusies, un oficiāli paziņoja, ka Amerika pratīšot ar cieņu novērtēt franču brīvības draugu nopelnus. Taču tas skanēja vēsi, un Bomaršē, kaut arī viņš to neizrādīja, diezin vai aizgāja apmierināts.

Vēlāk Franklins nožēloja savu saltumu. Protams, šis cilvēks bija nesimpātisks, tomēr viņš bija nepieciešams. Franklinam būtu vajadzējis savaldīties un uz šī kunga komplimentiem atbildēt ar komplimentiem.

Ja jau nu viņš bija izdarījis nepareizi, tad viņš gribēja vismaz gūt kādu labumu no savas kļūdas. Viņš atklāti atzinās savam mazdēlam Viljamam, ka labāk būtu bijis atteikties no prieka izrādīt de Bomaršē kungam, ko viņš par to domā. Katrā situācijā jābūt pieklājīgam, gudra pieklājība nes procentus. Un viņš pastāstīja Viljamam gadījumu ar ecēšām.

—    Reiz diviem kalpiem lika atnest no lauka smagas ecēšas. Pirmais, liels gudrinieks, gribēdams no smagās nastas tikt vaļā, saka otrajam: «Ko gan mūsu kungs īsti iedomājies, likdams šīs ecēšas stiept mums diviem vien? Divi vīri netiks galā.» — «Blēņas,» — atbild otrs, kas ir ļoti lepns uz savu spēku. «Divi vīri? Fs viens pats varu tās panest. Palīdzi man tās uzcelt mugurā, un tu redzēsi.» Bet, kad otram krava uz muguras, gudrinieks turpina: «Deviņi pērkoni! Kas tev par spēku, tu esi īsts Samsons! Otru tādu Amerikā neatradīsi. Bet tagad pietiek. Ļauj man palīdzēt.» Taču otrs, iepriecināts par uzslavu, smagumu nemaz nejuta. «Nekas,» viņš teica, «es nesīšu tālāk, es aiznesīšu tās viens pats līdz mājām.» Un tā viņš arī izdarīja.

—    Es ceru, — nobeidza Franklins, — ka mesjē de Bomaršē stieps mūsu ecēšas tālāk. Ja viņš to darīs, tad tas nebūs mans nopelns. Man vajadzēja samelot, — viņš nožēlodams atzina. — Man vajadzēja šim kungam sacīt, ka bez viņa piegādēm un bez viņa daiļrunības mums sen būtu jānoliek ieroči. Man vajadzēja būt laipnarh. Rīkojies vismaz tu gudrāk, manu zēn, un neņem piemēru no sava vectēva.

8'

115

Ziemas dienas Franklinam joprojām aizņēma apnicīgas darīšanas. Sailess Dīns sūtīja piegādātājus un kuģu īpašniekus, kas piedāvāja savus pakalpojumus, un uzstāja, lai Franklins

uzturot ciešākus sakarus ar Bomaršē. Doktors Dibūrs sūtīja piegādātājus un kuģu īpašniekus, kas arī piedāvāja savus pakalpojumus, un savukārt uzstāja, lai Franklins atsvabinoties no Bomaršē līdzdalības. Abi sūtīja cilvēkus, kas vēlējās rekomendācijas Amerikai. Arturs Lijs pieķērās katram vārdam, ko Franklins izteica vai uzrakstīja. Franklins uzklausīja doktoru Dibūru, Sailesu Dīnu un Arturu Liju, atbildēja laipni un nenoteikti un jāva visam ritēt savu gaitu.

Grāfs Veržēns bija viņam ieteicis sabiedrības priekšā pievērsties zinātniskiem mērķiem, nevis politiskiem. To viņš darīja labprāt. Viņš apmeklēja daudzās bibliotēkas — Karalisko, Senženevjevas, Mazarini, un visur viņu uzņēma ar vislielāko cieņu.

Tad viņš parādījās Akadēmijā. Viņš bija šīs slēgtās apvienības loceklis; visi pasaules zinātnieki uzskatīja par vislielāko godu piederēt šai apvienībai. Tikai septiņi locekļi nebija franči, Franklins bija vienīgais amerikānis.

Franklins bija apmeklējis Akadēmiju, jau iepriekšējā reizē uzturoties Parīzē. Bet tagad, kad viņš savu filozofiju bija iedzīvinājis darbos, viņa apmeklējums modināja vēl lielāku interesi. Viņu pavadīja doktori Leruā un Leveijārs. No četrdesmit Akadēmijas locekļiem bija ieradušies trīsdesmit viens, visi lūdza, lai viņus stāda priekšā Franklinam, un sacīja viņam jūsmīgus un godbijīgus vārdus.

Tad stājās pie sanāksmes darba kārtības. Vispirms d'Alambers nolasīja referātu par tikumu attīstību, vairākas reizes godbijīgi pieminēdams Franklinu. Bet Franklins vēl tik labi neizprata franču valodu un tikai ar pūlēm spēja sekot priekšlasījuma sīkumiem. Tomēr šoreiz viņam neatgadījās tāda neveiksme kā pēdējās uzturēšanās laikā Parīzē. Toreiz viņš nebija pūlējies saprast šādus priekšlasījumus un akli sekojis citu priekšzīmei — smējies, kad viņi smējās, aplaudējis, kad viņi aplaudēja. Un tā nu bija gadījies, ka reiz, kad referents cildināja viņu, Franklins bija sitis plaukstas tikpat spēcīgi un aizrautīgi kā citi. Starp citu, priekšlasījumi viņu pārāk neinteresēja. Sedēns runāja par Fenelonu, Laarps lasīja no eposa «Farsalija», Marmontels runāja par ķellu pārceļošanu. Franklins uzklausīja visus ar nopietnu uzmanību, kaut gan viņam nebija viegli noturēt lielās acis vaļā un vairākkārt radās stipra vēlēšanās pakasīties. Bija vērts pūlēties, jo katrs referents centās saistīt Franklina personību un viņa darbus ar sava priekšlasījuma tematu, tāpēc daudzi apgalvojumi bija aiz matiem pievilkti, un Franklins glaimots uzjautrinājās par to. Sēdes beigās Akadēmijas viceprezidents mesjē Tirgo, lielais tautsaimnieks, ierosināja atzīmēt sēdes protokolā Franklina klātbūtni, un tā arī tika nolemts.

Visi šie Franklina darījumi, kur maz bija patīkama un daudz nepatīkama, norisinājās drēgnajā un aukstajā Parīzes ziemā, un d'Ambūra hoteļa šaurība un neērtība vēl vairāk apgrūtināja viņa darbību. Viņš jutās pārguris un ilgojās pārcelties uz Pasī, viņš to dēvēja jau par «savu» Pasī. Taču Valentinuā villas pārbūve un iekārtošana vēl aizvien nebija pabeigta.

Vismaz no otras okeāna malas pienāca iepriecinošas ziņas. Ģenerālis Vašingtons bija pārgājis uzbrukumā, pārcēlies pār Delaveru un pie Trentonas spējā uzbrukumā izcīnījis uzvaru pret spēcīgu ienaidnieka vienību. Pēc dažām dienām pie Prinstaunas viņš sakāvis ģenerāli Mouhudu un piespiedis to atkāpties uz Ņujorku.

Būdams veikls propagandists, Franklins prata no šīs priecīgās vēsts gūt lielu labumu. Visās avīzēs parādījās viņa iedvesmoti raksti, kas sumināja uzvaru un saistīja ar to lepnus pravietojumus.

Visi bija sajūsmā, un doktors drīz izjuta patīkamos rezultātus. Uzskatīdams, ka Franklins viņu Parīzē uz katra soļa traucē. Arturs .Lijs pēc šīs uzvaras nolēma doties uz Spāniju un tur neatkarīgi no citiem darboties Savienoto Valstu labā. Franklins steidzas viņam sagādāt vīzas un rekomendācijas; tad viņš spēcīgi paspieda Arturam Lijām roku, novēlēja viņam laimīgu ceļu un ilgu, sekmīgu darbību Madridē un, atviegloti uzelpodams. noskatījās pakaļ viņa karietei.

Vēsts par uzvarām radīja patīkamas pārmaiņas arī Franklina attiecībās ar ministru prezidentu grāfu Morpā. Morpā kundze nebija aizmirsusi, ka Franklins, pirms desmit gadiem pirmoreiz ieradies Parīzē, bija apmeklējis viņu un grāfu. Toreiz Morpā vēl nebija visvarens valstsvīrs, bet dzīvoja savā Ponšartrenas pilī. kur vecais karalis viņu bija izsūtījis saudzīgā trimdā ļaunprātīgas epigramas dēļ par Pompaduru. Bet Franklins bija nežēlastībā kritušo uzmeklējis viņa trimdā, jo viņus saistīja liberālas idejas.

Morpā neslēpa savu draudzīgo cieņu pret Franklinu. Taču viņa politika amerikāņu jautājumā bija un palika nenoteikta.

Tam bija savs pamats. Morpā bija iecelts aiz pārpratuma. Luija Sešpadsmitā tēvs, svētulīgais dofins, bija brīvdomīgo ministru prezidentu Suazelu uzskatījis par savu ienaidnieku. Tikko nācis pie varas, jaunais Luijs bija padzinis Suazelu un viņa vietā iecēlis Suazela niknāko pretinieku Morpā. Jaunais Luijs bija tikpat dievbijīgs kā viņa tēvs un pārliecināts, ka karaļa vara tieši saistīta ar dievu un baznīcu. Taču vecais Morpā, reliģijas jautājumos tolerants un pret liberālām idejām labvēlīgi noskaņots, būtībā bija tāds pats brīvdomātājs kā Suazels.

Patlaban Morpā bija septiņdesmit sešus gadus vecs, un gadi viņu bija padarījuši aizvien ciniskāku. Tagad viņam bija vairs tikai viena godkārīga vēlēšanās — nomirt savā amatā. Tāpēc viņš aizvien ņēma vērā sava jaunā monarha dievbijīgo noskaņojumu; no otras puses, tomēr viņš tiecās saglabāt progresīva cilvēka slavu un vienmēr, kad bija iespejams, ievēroja progresīvo Parīzes salonu domas. Amerikāņu jautājumā bija ļoti grūti apvienot abas tieksmes, jo parīziešu un karaļa domas bija pretējas.

Morpā paša uzskati amerikāņu jautājumā bija neskaidri. Ja viņš būtu privātpersona, tad ar viegli ironisku labvēlību būtu pievienojies dumpinieku domām. Dibināt sabiedrības dzīvi uz saprāfā un dabas reliģijas principiem bija vilinošs mēģinājums, it īpaši, ja šis eksperiments tika uzsākts viņpus okeāna, tā ka no šī pasākuma atdarināšanas Francijā bija jābaidās tikai pēc viņa, Morpā nāves. Valstsvīra Morpā nostādne nebija tik nepārprotama. Zināms, vajadzēja pabalstīt jebkuru rīcību, kas vājināja Angliju; taču jebkura dumpinieku uzvara Francijas absolūtajai monarhijai nebija vēlama. Versaļa vēl nebija pabeigusi pašas Francijas apbruņošanu. Versaļai vajadzēja tik ilgi kurināt konfliktu starp Ameriku un Angliju, kamēr Versaļa pati justos pietiekoši stipra, lai atsāktu veco strīdu ar Angliju. Tātad Anglijas un amerikāņu koloniju karā Versaļa bija pret Angliju, bet ne par dumpiniekiem. Sādā garā vecais ministrs arī deva padomu jaunajam karalim. Viņš ieteica palīdzēt dumpiniekiem, bet tikai ļoti šauros apmēros. Morpā pilnīgi pievienojās Luija dziļajai nepatikai pret dumpiniekiem un viņa bažām, ka nemiernieku uzvara rietumos varētu uzkurināt dumpības garu paša zemē.

Tātad Morpā pret dumpiniekiem ieturēja stingru neitralitāti. Un tā nu kādu rītu grāfiene, mazliet negaidot, ierosinaja sarīkot Franklinam par godu pieņemšanu. Kādu brīdi Morpā apsvēra. Pieņemt ministru prezidenta namā amerikāņu emisāru, ko Versaļa oficiāli neatzina, bija pārdroši. No otras puses, doktors Franklins dzīvoja Parīzē kā privātpersona, viņš bija zinātnieks ar pasaules slavu un vecs, labs paziņa, kam vajadzētu izrādīt pieklājību. Pēc tam kad ministru prezidents Morpā aiz politiskiem apsvērumiem nebija varējis pieņemt amerikāni, bija sagaidāms, ka sabiedrība uzskatīs par privātpersonas Morpā nopelnu, ja viņš šo nevērību izlabos, it īpaši tagad, pēc dumpinieku militārajiem panākumiem.

Tādējādi de Morpā kundzes priekšlikums ministram bija īsti pa prātam. Viņš ar grāfieni sēdēja Versaļas pilī pie brokastu galda nelielās, taču ļoti komfortablās telpās, kuras jaunais karalis savu apartamentu tuvumā bija ierādījis savam mentoram. Ministrs, kas parasti stingri ievēroja etiķeti, šoreiz bija lūdzis grāfienei atļauju ierasties rītasvārkos; izkaltušais septiņdesmit sešus gadus vecais vīrs šajā aukstajā ziemas dienā bija piesardzīgi ļāvis ievīstīt sevi vairākos lakatos. Viņš raudzījās Uz grāfieni ar ārkārtīgi spriganām un žirgtām acīm no saviem lakatiem. Viņa bija kādus divdesmit piecus gadus jaunāka par vīru, ar savu glīto augumu un melnajām, dedzīgajām acīm ovālajā sejā viņa izskatījās vēl diezgan pievilcīga.

—    Pieņemšana par godu mūsu Franklinam, — viņš noteica un dauzīja olu. — Patīkama ideja, mazliet neapdomīgi, bet jauki. Un kā jūs to tuvāk iedomājaties?

—    Manuprāt, — atbildēja de Morpā kundze, — ielūgšu tikai es, nevis jūs: de part Madame de Maurepas. Doktors Franklins man ir vecs draugs; neliela pieņemšana, tas ir mazākais, ko es viņa labā varu darīt. Protams, es ielūgšu savus viesus Grenela ielā.

Grenela ielā atradās Morpā Parīzes miteklis, lielais, veclaicīgais, maz izmantotais Felipo hotelis.

—    Jauka ideja, — atkārtoja vecais• ministrs. — Protams, Felipo hotelis ir ārkārtīgi riebīga vieta svinībām, un to grūti apkurināt. Bet galu galā Franklins ir primitīvas tautas pārstāvis, un cerams, ka viņš nedabūs reimatismu. Un varbūt, — viņš nopūtās, — arī citi būs no tā pasargāti.

Ja es jūs pareizi saprotu, Zaņ-Frederik, jūs arī ieradīsieties? — viņa jautāja.

Morpā uzmanīgi nolika karotīti uz apakštasītes un žirgti noskūpstīja viņai roku.

—    Man būs prieks, madām, — viņš atbildēja, — apsveikt mūsu draugu Franklinu.

Tā nolēma sarīkot pieņemšanu Franklinam par godu. Morpā kundze ar rupību sastādīja viesu sarakstu; tika ielūgti tie augstākās aristokratijas pārstāvji, kurus uzskatīja par liberāliem. Izsmalcinātie Versaļas un Parīzes saloni uzskatīja par sevišķi pikantu grāfienes ideju likt lepnākās aristokratijas vidū parādīties republikāniskās brīvības pārstāvim brūnajos svārkos.

Doktors no paša sākuma noprs ta svinību raksturu; viņš zināja, ka viņu grib parādīt viesiem kā dresētu lāci. Taču viņš zināja arī, ka tas notiek draudzīgos nolūkos. Parīze vēl dzīvoja Trentonas un Prinstaunas uzvaru iespaidā, un vajadzēja kalt dzelzi, kamēr tā bija karsta. Viņš labāk būtu ieradies modernā tērpā, tāpat kā pārējie, bet tas būtu bijis pārāk nepieklājīgi pievilt sabiedrību, kas cerēja viņu ieraudzīt, ģērbušos brūnajos kvēkera svārkos.

Viņam par godu Morpā kundze bija sapulcinājusi izmeklētu sabiedrību. Nekad vēl agrākajos Francijā pavadītajos mēnešos doktors nebija redzējis ap sevi tik daudz cilvēku ar seniem, slaveniem vārdiem. Tur bija jaunais hercogs de la Rošfuko, kas no paša sākuma bija dedzīgi nostājies amerikāņu pusē. Tur bija grāfienes Poliņakas un princese Rohana no karalienes galma, kopā ar viņām marķīzs de Vodreijs. Pati Marija Antuanete izturējās ļoti atturīgi pret amerikāņu dumpiniekiem, taču daudzi kungi un dāmas no viņas tuvāko draugu pulka negribēja atteikties no modē nākušās jūsmošanas par dumpiniekiem. Tur bija vairāki Noaju ģimenes locekli; viena no Noaju meitām bija precējusies ar marķīzu de Lafaijetu, ļoti jaunu cilvēku, kas apspriedās ar Sailesu Dīnu par iestāšanos amerikāņu armijā. Tur bija feldmaršals de Brolji, kas nedusmojās uz Franklinu par to, ka amerikāņi aizvien vēl vilcinājās iecelt viņu par savu virspavēlnieku.

Tikko Franklins sava mazdēla Viljama Tempļa pavadībā bija ieradies, tūlīt viņu no visām pusēm apsveica sakarā ar ģenerāļa Vašingtona uzvarām. Viņš cienīgi pateicās un paziņoja, ka sajūsma, ar kādu Parīzē uzņem vēstis par amerikāņu uzvarām, būs Kongresam un armijai vērtīgs uzmudinājums.

Tā sabiedrība, kas savā laikā bija pulcējusies ap Franklinu Nantē, bija solīda un pilsoniska, bet šeit grāfienes Morpā salonā tā bija ļoti aristokrātiskā un pārsmalcināta. Nantē dāmu frizūras bija piecas līdz septiņas reizes augstākas nekā galvas; šeit tās bija tikko pusotras reizes augstākas, kā drīz izdibināja jaunais Viljams, kas interesējās par šādām lietām. Taču šo frizūru valkātājas ielenca viņu tikpat ziņkāri un jūsmīgi kā Nantē, uzdeva jautājumus, uz kuriem atbildot bija nepieciešams tikpat daudz pacietības, un aristokrātes Felipo hotelī, tapat ka provinces dāmas, savaldzināja doktora vecmodīgā, cieņas pilnā laipnība.

— Vai mūsu filozofs no mežonīgajiem Rietumiem nav burvīgs? — viņas sacīja. — Pietiek viņu uzlūkot, un tūlīt var skaidri izjust lielo mežu vientulīgumu.

Franklinu uzrunāja kāds pavecāks cilvēks. Tas bija loti rūpīgi, mazliet vecmodīgi ģērbies kungs ar tukļu seju un pilnīgu, baudkāru muti, bet lūpu kaktiņi bija saviebti greizi un neticīgi; dziļās, mazliet miegainās acis vērās Franklina brūnajās un izvelbtajās acīs. Ar mesjē Lenormanu Franklins bija iepazīstināts jau agrāk, un viņš tūlīt bija nopratis, ka pret šo kungu jāizturas piesardzīgi.

Lenormana kungs tikai retu reizi neieradās Felipo namā rīkotajās viesībās. Viņš piederēja pie tuvākajiem mājas draugiem. Taču ministru prezidentam nebija ar viņu nekādu veikalniecisku sakaru; grāfs Morpā neinteresējās par naudas lietām, viņš neizmantoja savu amatu, lai iegūtu finansiālus labumus, un visa Parīze brīnījās, ka citādi tik inteliģentais cilvēks šai ziņā bija tāds muļķis. Viņam patika Sarlo viņa paša dēļ; viņus vienoja daudzas tieksmes, gaume, baudkāre un aizraušanās ar pārsmalcinātu un ļoti vulgāru teātri.

Izdzirdīs, ka amerikāņu dumpinieks ieaicināts Felipo namā, Sarlo bija ļoti pārsteigts. Protams, patlaban bija modē simpatizēt insurgentiem, un bija vērts palūkoties uz cilvēku, kas bija uzkūris Rietumos sārtu. Taču Zans-Frederiks de Morpā nebija privātpersona, arī Felipo hotelī viņš bija un palika visukristīgā karaļa pirmais ministrs un viņš nedrīkstēja aiz tīra snobisma ļaut vaļu šim bīstamajam rietumu vējam. Protams, Zans-Frederiks bija jau vecs un droši vien apzinājās to, ka tikai viņa pēctečus skars vētra.

Katram gadījumam Lenormana kungs gribēja izmantot izdevību un izpētīt šo amerikāņu pilnvaroto lietvedi. Ar nevainīgu izskatu viņš apvaicājās, kā tad nu tagad pēc uzvarām tik autoritatīvs vīrs kā doktors Franklins iedomājoties insurgentu militāro stāvokli. Viņš sagaidīja, ka Franklins sāks sludināt kvēlu optimismu. kā no desmit diplomātiem būtu darījuši deviņi. Taču Franklins uzlūkoja jautātāju un izvairīgi paskaidroja, ka šo kauju sekas šimbrīžam nevarot pārskatīt; ievērojot viņa cienījamā drauga ģenerāļa Vašingtona ārkārtīgās militārās spējas; tomēr par kara galīgo iznākumu nevarot būt bažu.

Šarlo klusībā piekrita, ka šāda atturība ir ļoti gudra. Viņi, šie dumpinieki, bija atsūtījuši pāri jūrai īsto cilvēku, slīpētu lapsu, kas tikai izliekas par lāga vīru, bet grib un spēj apšmaukt galmu un Parīzes sabiedrību. Viņš bija mazliet ākstīgi apģērbies, šis nemiernieku pārstāvis. Viņš, Sarlo, nebūtu Francijas kroņa dēļ sevi tā izstādījis apskatei kā šis bezkaunīgais vecis ar brillēm metala ietvarā un plānajiem matiem, kurus neapsedza parūka. Taču šī ākstība nenoliedzami radīja efektu. Un šķita, ka mācītajam šarlatānam nebija par to ne karsts, ne auksts, ja viņš sevi tā pazemoja. Viņam bija apskaužams temperaments. Komersantam jābūt piesardzīgam ar tik nosvērtu veci.

Ar nodomu nokavējies, beidzot ieradās arī Morpā; viņš gribēja parādīt, ka šo pieņemšanu neuzskata par pārāk nopietnu. Viņš apkampa Franklinu; kalsnais, rūpīgi ģērbtais un sapostais nelielā auguma francūzis un varenais, druknais amerikānis uzsita viens otram uz pleca. Tad Morpā visiem klāstīja, cik patīkami esot justies brīvam no namatēva pienākumiem, jo šeit viņš ieradies tikai kā savas sievas viesis. Noklausījies slavinājumos Franklinam par godu, viņš teica kungiem:

—    Jā, viņš ir Seneka un Brūts vienā personā; cerams, ka jiņam būs vairāk laimes nekā šiem abiem politiķiem.

Bet dāmām viņš sacīja:

—    Es arī viņu mīlu, mūsu Franklinu; bet patiesi, marķīze, ja jūs arī turpmāk tā jūsmosiet par viņu, es vēl kļūšu greizsirdīgs.

Vēlāk viņš paziņoja, ka uz īsu brīdi gribot būt vienatnē ar savu draugu Franklinu. Sekretāra Šallē kunga pavadīts, viņš aizveda doktoru uz savām istabām. Tā kā ministrs par savu īsto dzīves vietu uzskatīja tās telpas, kuras bija viņa rīcībā Versaļas pilī, tad vecajā, visādu kaktu un nostūru pārpilnajā Parīzes namā, kas viņa garās trimdas laikā bija pamests novārtā, ar mīlestību bija iekārtotas tikai tās istabas, kurās viņš pats dzīvoja un gulēja.

—    Es gribu jums parādīt to telpu, kas man šajā namā vismīļākā, — viņš sacīja un ieveda Franklinu nelielā, ar glītām mēbelēm iekārtotā kabinetā, kura sienas klāja smagi zīda aizkari.

—    Lūdzu, iekārtojieties ērti, — viņš uzaicināja Franklinu. Tad viņš smaidīdams atvilka aizkarus.

Pie sienām karājās gleznas, kas delikāti attēloja kailas vai gandrīz kailas sievietes; tās bija tā laika meistaru gleznas. Tur bija Venēra, tikko izkāpusi no jūras putām, rokas pacēlusi, sudrabaini sārto, gaišām pūkām klāto klēpi mazliet izriesusi; un jebkurš Parīzē zināja, kas bija Venēra. Divas gleznas attēloja vecā karaļa draudzeni, miss O'Merfiju, kailu guļasvietā, pret skatītājiem tā bija pavērsusi savas sēdamvietas maigo izliekumu.

—   Kad

mes, jaunais karalis un es, — stastīja grafs Morpā savam viesim, — pirmoreiz apskatījām līdz tam laikam noslēgtos vecās majestātes nelielos apartamentus, uz<ļūrāmies šīm gleznām. Jaunais karalis nav tieši kaislīgs mākslas mīļotājs, līmējumi uti attēli, kas viņu visvairāk interesē, ir ģeogrāfiskās kartes. Viņš baidījās, ka šo gleznu tuvums viņu traucēs darbā. Viņš mani lūdza, lai tās liek aizvākt. Tāpēc tās pagaidām kā aizdevums karājas šeit un pieejamas tikai lietpratējiem no manu draugu pulka, — un vecā mākslas mīļotāja Morpā acis maigi slīdēja pār dārgajiem audekliem.

Vecais Franklins bija zinātnieks, mākslu viņš sevišķi labi vis neizprata. Skaņas mācība viņu interesēja vairāk nekā strīds par to, vai Gluks vai Pičini rada labāku muziķu, un Ņūtona krāsu teorija viņam bija svarīgāka nekā Ticiāna vai Rembranta glezniecības likumi. Viņam sagādāja prieku veselīgas, glītas, ja iespējams, mazliet apaļīgas sievietes izskats un arī skūpsts; pret trauslo izvirtību, pret pārsmalcināto juteklību šais gleznās viņš palika vienaldzīgs. Taču viņš redzēja, cik lepni un jūsn\īgi Morpā uzlūko gleznas, tāpēc laipni teica:

—    Lieliski! Kāds apgaismojums, kādi miesas toņi! Jūs parādāt man godu, atzīdami mani par cienīgu skatīt jūsu dārgumus.

Ministrs ar nožēlu nojauta, cik maz šis filadelfietis saprot no mākslas, taču viņš noslēpa savu vilšanos.

Viņš jautri pārgāja pie jautājuma, ko vēlējās apspriest ar Franklinu.

—    Man ļoti nepatīk, — viņš sacīja, — izturēties oficiāli, un it īpaši šeit, šajās telpās, es kļūstu neoficiāls. Seit es esmu tikai cilvēks. — Un viņš draudzīgi turpināja: — Vai es drīkstu jums kā privātpersona jautāt, manu mīļo doktor, kā jūs satiekat ar manu draugu un kolēģi Veržēnu?

—    Lieliski! — Franklins nevilcinādamies atbildēja. — Grāfs Veržēns ir pilnīgi atklāts pret mani, un es to cienu.

—    Man ir liels prieks, — sacīja Morpā, — ka jūs saprotat mūs. Mēs, es un Veržēns, esam vienis prātis par mūsu amerikāņu politikas pamatlīnijām.

Franklina lielās, izvelbtās acis domīgi un izklaidīgi aplūkoja piedauzīgās gleznas, Venēras klēpi, miss O'Merfijas maigos gurnus. Ja Morpā bija viņu atvedis pie šīm gleznām, tad, bez šaubām, tas bija tikai tānēc, lai rastu izdevību konfidenciālai politiskai sarunai. Viņš, Franklins, nedrīkstēja apmierināties ar tukšu pieklājību, viņam bija jāuzbrūk.

—   Atklāti sakot, — viņš žēlojās, — man nav viegla šī bezdarbīgā gaidīšana, ko Versaļa man uzspiedusi. Grūti palikt pasīvam tādas tautas pārstāvim, kura, līdz galējībai saniknota, cīnās par savu eksistenci. Man jārēķinās ar to, ka mana atturība manā dzimtenē tiek iztulkota aplam, nemaz nerunājot par to, ka mani kolēģi nekādā ziņā nav mierā ar šādu politiku.

Morpā pasmaidīja.

—   Jā, jā, — viņš sacīja, — mums, vecajiem, reizēm ir tīrais posts ar jaunajiem. Paiet gadu desmiti, iekams cilvēki saprot, ka politikā vajag rīkoties ar saprātu, nevis ar sirdi, — un ar klusu nopūtu viņš atkal aizvilka gleznām priekšā smagos zīda aizkarus

Franklins bija priecīgs, ka nebūs vairs jāskatās uz šiem nepatīkamajiem, mulsinošajiem attēliem, kas turklāt nesaskanēja ar anatomiju, kā viņam šķita. Viņš klusēja un nogaidīja, ko Morpā sacīs tālāk. Pēc īsa brīža ministrs tieši noprasīja:

—   Vai jūs domājat, ka jūsu atturība nav pietiekoši labi samaksāta ar mūsu diviem miljoniem?

Franklins tā domāja gan un atbildēja:

—   Tas ir tā, kā es sacīju. Valdības vilcināšanās politika padara mūsu stāvokli šeit mazliet smieklīgu.

—   Doktors Franklins, — Morpā laipni atbildēja, — nekad nav smieklīgs. Vēl nekad Parīze nav nevienam svešzemju prātniekam klanījusies tik zemu kā jūsu priekšā.

—   Mēs esam pateicīgi, — sacīja Franklins, — par to mīlestību un sajūsmu, ko mūsu pasākums modina parīziešos. Taču mēs cerējām, ka mūsu interešu acīm redzamā kopība radīs tuvākas attiecības ari starp Versaļu un trīspadsmit valstu pārstāvjiem.

Morpā savilka sausās lūpas vieglā smaidā. Sis vīrs no Rietumiem bija pazīstams ar savu vienkāršību, bet spēja būt arī citāds, ja vien gribēja, un bija nepieklājīgi sarunā ar viņu, Morpā, atļauties tādas banālas frāzes. Acis mirkšķinādams, viņš uzlūkoja savu amerikāni. Smagnējs, zemnieciski izgudrs, sīksts un atklāts viņa priekšā sēdēja pasaulei varbūt noderīgs, bet franču monarhijai noteikti bīstamas idejas aizstāvis. Morpā jāparāda šim viltus goda vīram, ka viņš redz cauri viņam un viņa politikai.

—   Es kļūstu vecs, —viņš sacīja, — un uzskatu, ka pienācis laiks atstāt savu pieredzi par labu pasaulei. Es rakstu savus memuārus, tas ir, — viņš pārlaboja, norādīdams uz sekretāru, — mans labais, uzticamais un klusais Šallē raksta manus memuārus. Šallē cenšas izteikt manus patiesos uzskatus. Man nav nekādu noslēpumu no mana vecā drauga Franklina. Pastāstiet, manu mīļo Šallē, ko mēs rakstām mūsu memuāros par Versaļas attiecībām pret dumpīgām kolonijām!

Par šiem memuāriem Franklins bija jau dzirdējis. Septiņdesmit sešus gadus vecais Morpā neslēpa savu nodomu atstāt neizpušķotas atmiņas, kuras vajadzēja publicēt tūlīt pēc viņa nāves. Ja viņš gribēja iebiedēt kādu draugu vai ienaidnieku, tam šķelmīgi piedraudēja: «Sargieties, mans dārgais, jūs varat iekļūt manos memuāros nelabvēlīgā gaismā,» — un labpatikā vēroja sarunu biedra mazliet greizo smaidu.

Jau pašā sākumā Franklins bija prātojis, kālab ministrs paņēmis līdz sekretāru. Tagad caur savām brillēm metala ietvarā viņš aplūkoja šo cilvēku, kas līdz šim bija sēdējis nenozīmīgs, kluss, il ka viņa šeil nemaz nebūtu. Viņi abi — ministrs, kas bija padarījis otru par savu ēnu, un otrs, kurš bija ļāvis tā sevi pazemot, bija pamācošs piemērs tam, kā despotisms pārvērš cilvēkus. Nu mesjē Šallē atdarīja muti, un, kā jau Franklins bija paredzējis, viņa balss bija dziestoša un aizlūzusi.

—   Mēs esam veci, — sacīja šī balss, un tā skanēja kā rakstvedim, kas nolasa dokumentus, — un esam daudz ko pieredzējuši. Mēs esam redzējuši cilvēkus, kas pārvērtušies un mainījušies tik nekaunīgi ātri, ka mēs neticētu šādām pārmaiņām un šādām svārstībām, ja nebūtu to paši piedzīvojuši un dažreiz arī paši tā rīkojušies. Tā, piemēram, nesen angļu kolonisti Amerikā veda pret mums asinainu karu. Viņi barbariski iebruka teritorijā,^ mēs bijām kolonizējuši un civilizējuši. Un pavisam nesen, kad Anglija bija spiesta vienā Kanādas daļā atstāt franču dzīves veidu, šie angļu-amerikāņu kolonisti neglīti zākāja franču režīmu, franču paražas un katoļu baznīcu. Un tagad šie paši angļu un amerikāņu kolonisti ierodas pie mums un, nevainīgi smaidīdami, saka: «Mēs taču esam draugi? Mums taču ir kopīgas intereses?»

Vecais Benjamins Franklins pasmīnēja ar savu lielo, plato muti un atkārtoja:

—    Mēs taču esam draugi? Mums taču ir kopīgas intereses? — Un viņš viegli uzsvēra vārdus «esam» un' «ir». Tad viņš laipni turpināja: — Bet es nevaru pieņemt uzslavu, ka mēs šo patiesību būtu pirmie atklājuši. Ja es nemaldos, tad, iekams mēs bijām vienojušies ar Parīzi, pie mums no turienes ieradās grāfa Veržēna sūtīts cilvēks, kāds mesjē Ašārs de Bonvuluārs, "un paziņoja mums, ka mēs varam rēķināties ar jebkuru Francijas atbalstu, ja atsacīsimies no Anglijas.

—    Vai viņam bija līdz kādi dokumenti, šim jūsu mesjē de Bonvuluāram? — ministrs noprasīja. Un, tā kā Franklins klusēja, viņš, laipni pamācīdams, piebilda: — Nu, redziet nu! Tātad viņš neeksistē. Viņš parādīsies tikai tad, ja būs mums noderīgs. Vai viņš ir mums noderīgs? — viņš jautāja sekretāram.

No Šallē kunga mutes neizteiksmīgi atskanēja:

—    Francijas valstij un Amerikas angļu kolonijām ir divas kopējas intereses: vājināt Angliju un nodibināt savstarpējus tirdznieciskus sakarus. Citur mēs redzam tikai pretišķības. Francijas absolūtā monarhija nav ieinteresēta demonstrēt saviem pavalstniekiem uzvarām vainagotu sacelšanos.

Tagad nu Franklins zināja, kālab vecais diplomāts vēlējās runāt ar viņu vienatnē. Viņš gribēja ar šiem samākslotajiem vārdiem ieskaidrot, ka viņš un Veržēns tikai tīri personīgas labvēlības mudināti pabalsta Franklinu, gribēja pierādīt, ka Franklins nekā nevar piedāvāt, bet pieprasa ļoti daudz. Taču tik vienkārši vis nebija. Ja Francija pieļaus, ka Amerika padodas Anglijai, tad agri vai vēlu Anglija un Amerika vienoti uzbruks Francijas īpašumiem Rietumindijā, ar cukuru bagātajām salām. Tas nebija pārāk spēcīgs arguments, taču, īstā reizē pateikts, tomēr kaut ko nozīmēja.

Tomēr ministrs domāja, viņš esot pietiekoši parādījis otram, ka neļaus sevi apmuļķot. Iekams vēl Franklins bija paguvis atbildēt, viņš teica:

—   Esmu jūs diezgan ilgi atņēmis grāfienes viesiem, — un gatavojās atgriezties pieņemšanas zālē.

Kamēr Franklins bija projām, tur visa uzmanība bija pievērsta viņa mazdēlam, glītajam zēnam, kuru sirmgalvis bija paņēmis līdz. Viņš bija ātri nopratis, ka vectēva klātbūtnē vislabāk tēlot maigu un godbijīgu mazdēlu. Bet, tiklīdz vecais vīrs bija prom, Viljams kļuva rosīgs. Viņš bija rūpīgi un moderni ģērbies, iemācījies sacīt dāmām komplimentus un nojautis, ka viņa sliktā franču izruna piešķir šiem komplimentiem īpašu pikantumu. Un patlaban viņš jutās labi.

Pa to laiku bija ieradies kāds cits vīrs, kas interese ja de Morpā kundzes viesus — de Bomaršē kungs. Visi bija pārsteigti, redzot šai izmeklētajā sabiedrībā cilvēku ar nopirktu titulu un ar tik šaubīgu reputāciju. Bet grāfiene bija apsvērusi, ka viņas «draudziņa» vārds tik cieši saistīts ar amerikāņu pasākumu, ka tas būtu dziji sarūgtināts, ja viņa šodien to neuzaicinātu. ,

Ielūgums bija vairojis Pjera pašapziņu. Un tomēr viņš bija svārstījies, nākt vai nenākt. Vai nebūs aplam, ja viņš pēc Franklina izrādītās pieklājīgās nevērības tagad izturēsies tā, it kā skrietu vecajam pakaļ? Bez tam Pjeram bija grūti atbrīvoties uz visu vakaru. Viņš bija apkrauts ar darbiem un gribēja atlicināt laiku arī saviem tuviniekiem. Pārāk maz viņš rūpējās par Terēzi, sava nākamā bērna māti. Arī vecā tēva veselības stāvoklis radīja bažas; lai gan Karona tēvs bija vēl spirgts un mundrs, taču šis mundrums prasīja lielu piepūli, un viņš manāmi sakritās.

Beidzot tomēr Pjers nolēma nākt; tieši tāpēc, ka iegūt Franklina labvēlību bija tik grūti, viņu vilināja šis mērķis. Viņš bija meistars cilvēku labvēlības iegūšanā, un būtu smieklīgi tik ātri atteikties iekarot šo cilvēku.

. Starp citu, arī Pjers neieradās viens pats. Viņu pavadīja viņa māsasdēls Felisjens Lepins. Parasti jauneklis bija ļoti atturīgs, taču, izdzirdis, ka tur būs Franklins, viņš saņēmās un lūdza pārsteigtajam tēvocim, lai izgādā viņam ielūgumu uz šo vakaru. Viņam ļoti gribējās tuvāk redzēt apbrīnoto cilvēku.

Varbūt arī viņš bija cerējis tur sastapt princesi Monbarē un viņas meitu Veroniku. Viņš nebija maldījies, tjn, tā kā Franklina pagaidām tur nebija, viņš kautrīgi tuvojās meitenei. Veronika nopietni sasveicinājās ar viņu, un viņi palika kopā. Viņi gaidīja Franklinu, un abiem bija prieks gaidīt viņu kopīgi.

Arī Pjers gaidīja. Viņš bija ļoti paļāvīgs un labā garastāvoklī, un apkārtējie viesi klausījās, kad viņš runāja. Viņš stāstīja par cīņām pie Trentonas un Prinstaunas un lietpratīgi izklāstīja militāro stāvokli. Viņš runāja ļoti sirsnīgi.

Viņā klausījās arī Sarlo. Viņu slepenais strīds par to, kuram būs taisnība amerikāņu jautājumā, šī klusā, neredzamā cīņa bija saasinājusi un piešķīrusi viņu veikalnieciskajām un cilvēciskajām attiecībām īpašu noskaņu. Amerikāņu militārās uzvaras pavairoja Pjera komerciālās izredzes, un tas, ka tagad

Sarlo bija starp tiem, kas klausījās viņā, padarīja viņa vārdus vēl asprātīgākus un dedzīgākus. Kādu laiku Sarlo pēc sava paraduma klusi un laipni noklausījās. Taču viņš labi nomanīja kluso izaicinājumu Pjera vārdos.

— Jūsu paļāvība ir iepriecinoša, mans mīļais Pjer, — viņš beidzot noteica. — Pirmīt man bija izdevība runāt ar doktoru Franklinu. Viņš vis nav tik optimistisks.

Sarlo lūpās pavīdēja pazīstamais, nepatīkamais smīns, un Pjeram pārskrēja viegli drebuļi. Bet tas ātri pārgāja, un viņš runāja tālāk ar divkāršu pārliecību, saistīdams savu klausītāju uzmanību. Veronika un Felisjens atkal pakļāvās Pjera runas burvībai. Viņi zināja, ka šim cilvēkam, lai,aizstāvētu Ameriku, nebija vajadzīga Franklina ierašanās, ne arī par modi kļuvusī sabiedrības jūsmošana. Viņi ticīgi klausījās viņa vārdos un sāka šaubīties, vai tovakar Etiola pilī nav nodarījuši viņam pārestību.

Pa to laiku bija atgriezušies Franklins un Morpa.

Doktors nebija sagatavojies šeit sastapt de Bomaršē kungu; viņa draugam Dibūram, piemēram, būtu grūti iekļūt šajā noslēgtajā, izcili aristokratiskajā sabiedrībā. Taču viņš savaldījās un sveicināja Pjeru ar sevišķu sirsnību. Pjers bija pārsteigts un priecājās, ka untumainais vecis tagad, acīm redzot, nožēlo savu nesaprotamo izturēšanos. Viņš apsveica doktoru ar uzvarām pie Trentonas un Prinstaunas tik pacilāti, it kā Franklins būtu pats tās izcīnījis. Izraisījās saruna, pārējie sapulcējās tiem apkārt; Pjers izjuta dziļu gandarījumu, ka kopā ar Franklinu atrodas uzmanības centrā.

Tieši tāpēc, lai iekostu Sarlam, viņš no jauna sāka runāt par amerikāņu militārajām izredzēm. Viņš bija pētījis šo jautājumu, sīki ziņojis par to savos memorandos karalim un ministriem. Amerikāņi, viņš izskaidroja, esot neuzvarami savas plašās teritorijas dēļ. Apmācītais angļu karaspēks varot gan ieņemt pilsētas, bet Vašingtona vienībām esot iespējams atkāpties arvien tālāk bezgalīgajā aizmugurē, necaurejamos, nepieejamos mežos, un no turienes ar nemitīgiem uzbrukumiem turpināt iznīcināšanas karu pret angļu ģenerāļiem.

Franklins, kā parasts, laipni un uzmanīgi klausījās. Viņš bija apņēmies būt pacietīgs un iejūtīgs pret šo kungu, viņš atzina Bomaršē retorisko talantu, viņa asprātību, vieglumu un izveicību sarunā. Un arī tas, ko viņš teica, nemaz nebija nepareizi. Protams, viņa vārdos skanēja romantiska jūsma, ar kādu šai zemē vispār runāja par notikumiem Amerikā, taču nebija noliedzama varbūtība,

ka beidzot patiešām amerikāņi būs spiesti uzsākt nelāgu atkāpšanos neapdzīvotā aizmugurē. Lai gan doktors paturēja visu to vērā, tomēr bija neciešami grūti noklausīties, kā šis grezni ģērbtais, sasmaržotais kungs veiklā franču valodā runāja par šīm ļaunajām un satriecošajām iespējām. Un pretēji viņa labajam nodomam būt pacietīgam, viņā atkal modās niknums.

—    Būtu ļoti žēl, mesjē, — viņš sacīja, — ja mēs būtu spiesti lietot šāda kara taktiku. Tā būtu dārga ņietode. Lielākā daļa mūsu iedzīvotāju dzīvo pilsētās. Mums ir Bostona, Baltimora, Ņujorka, Filadelfija. Pēc Londonas Filadelfija ir lielākā pilsēta, kur runā angļu valodā. Iedomājieties, ka jums vajadzētu dzīvi Parīzē mainīt pret dzīvi mežos.

Pjers bija vīlies un sarūgtināts. Tas, ko viņš bija teicis, nāca no sirds dziļumiem, un to attaisnoja arī saprāts. Un nu šis Franklins viņu apkaunoja Sarlo acīs. Pjers vairījās paskatīties uz Sarlo; viņam bija grūti slēpt savu īgnumu.

Bet tad Franklins atklāti uzlūkoja Pjeru, viņa platajai sejai pārslīdēja laipns smaids, un viņš sacīja:

—     Citādi jums ir taisnība, mesjē. Anglijai ir trīsreiz vairāk cilvēku nekā mums, tai ir apmācīta armija, liela flote un daudz algotņu, taču tai nav nekādu izredžu gūt politiskus vai militārus panākumus. Anglija būs spiesta atzīt mūsu neatkarību, tai būs jāatzīst, ka mēs pēc šī konflikta esam stiprāki nekā pirms tam. — Un Franklins pastāstīja vienu no savām pamācībām: — Reiz kāds ērglis uzglūnēja trusītim, nolaidās lejā, sagrāba to un pacēlās ar visu gaisā. Taču tas nebija vis trusītis, bet kaķis un sāka skrāpēt ērgļa krūtis. Ērglis atlaida nagus un gribēja nomest kaķi lejā. Tomēr kaķis bijās no kritiena, tas ieķērās ciešāk ērgļa krūtīs un sacīja: «Ja tu, ērgli, gribi tikt no manis vaļā, tad, lūdzams, nones mani lejā tur, kur tu mani saķēri.»

Sabiedrībai, kas bija izaugusi ar Lafontēna fabulām un frivolajiem stāstiņiem, tā likās diezgan primitīva fabula. Tomēr tā patika, viesi smaidīja piekrītoši un domīgi. Viņi nojauta, ka aiz šiem vienkāršajiem un patriarhālajiem vārdiem slēpjas liela pārliecība un ka vecais vīrs, ja vien gribētu, varētu izsacīt savus uzskatus viņiem piemērotākā un asprātīgākā veidā.

129

Pjeram īstenībā būtu vajadzējis apmierināties, ka Franklins tomēr viņam piekritis. Arī viņš atzinīgi smaidīja un pat viegli aplaudēja. Bet, atsākot asprātīgi un pārliecināti tērzēt ar savu kaimiņu, viņu pēkšņi pārņēma nevarība. Viņu nomāca atziņa,

9 — Lapsas vīna kalnā

ka šis cilvēks ir daudz lielāks par viņu pašu un ka viņš, Pjers. tā priekšā nobāl.

Mirkli viņam šķita, ka viņš pārdzīvo kritienu, vēl nekad nepieredzētu sabrukumu. Visu mūžu viņš bija pārliecināts, ka nav svarīgi dzīvot, bet gan izlikties. Pas ēlre, paraltre. Sī pārliecība bija viņa iekšējās un ārējās eksistences pamatā. Svarīgas ir nevis tās domas, ko kāds domā, bet tās, ko viņš izsaka. Svarīgi nevis tas, cik kādam naudas, bet cik viņš izdod citu klātbūtnē. Svarīgi nevis tie ideāli, kas krūtīs, bet tie, kurus aizstāv pasaules priekšā. Tāds bija Pjera Credo. Un nu viņa priekšā sēdēja cilvēks, kas nenopūlējās, nebija asprātīgs, runāja maz, un tas, ko viņš runāja, bija saturā primitīvs un izteikts kroplīgā franču valodā. Un tomēr ar "savu vienkāršo, laipno, cienījamo klātbūtni vien šis cilvēks panāk vairāk nekā Pjers ar skanīgu asprātīgu vārdu brāzmu. Kālab gan īstenībā viņš, Pjers, visu mūžu bija spēlējis nogurdinošo lomu, tēlojis cilvēku, kas pat visnejēdzīgākajās situācijās aukstasinīgi smaida un visas briesmas atvaira ar joku?

Taču izmisums, ko izraisīja šīs pārdomas, ilga tikai acumirkli, tas neizpaudās vārdos, un Pjera sejā, kamēr viņu nomāca paša iekšējā tukšuma apziņa, bija tas pats laipnais smaids. Varbūt ka viņš, par spīti savai mākslotajai uzmanībai, nebija dzirdējis visu, ko viņam sacīja viņa sarunu biedrs, jaunais ševaljē di Biisons, taču būtisko viņš bija uztvēris, proti, ka šis virsnieks pieder pie tās jauno aristokratu grupas, kas gribēja braukt pāri uz Ameriku un aktīvi piedalīties brīvības cīņā. Pjers pilnīgi aizdzina briesmīgo sajūtu, ko viņā viesa Franklina klātbūtne, izlikās, ka ļoti uzmanīgi klausījies ševaljē vārdos, skaļi apsveica viņu un pacilāti paziņoja, ka ar prieku palīdzēšot viņam nokļūt uz kuģa un doties pāri jūrai.

Franklins sēdēja tur smagnējs, laipns mierīgs, jaunais Viljams bija graciozi atbalstījies pret viņa krēslu. Pjers, ševaljē di Biisons un pārējie viesi stāvēja un sēdēja viņiem apkārt. Ševaljē runāja tā, ka Franklins varēja viņu sadzirdēt, droši vien viņa vārdi bija vairāk domāti Franklinam nekā Bomaršē.

— Arī es, — tagad sacīja doktors, — uzskatu jūsu nodomu par ļoti slavējamu, ševaljē. Tomēr, iekams jūs pieņemat galīgu lēmumu, es lūdzu jūs uzklausīt veca cilvēka domas, kurš pazīst turienes apstākļus. Mesjē de Bomaršē bija taisnība, kad viņš pirmīt izskaidroja, ka šis karš noritot savādāk nekā Eiropas kari. Man stāstīja, ka pēdējā karagājienā pirms kādas kaujas jūsu armijas komandieris uzaicinājis angļu komandantu: «Jums pieder pirmais šāviens, mesjē!» Par šādu pieklājību mūsu karā nevar būt ne runas. Mūsu karš nav spīdošu, cēlu, varonīgu kauju virkne, turpretim, tas bijis un laikam gan arī turpmāk būs bezgalīga virkne pūļu, bez jebkādas varonības, vesela rinda sīkumainu, pretīgu, nogurdinošu grūtību un likstu. Apdomājiet to, ševaljē, iekams jūs braucat pāri okeānam. Pasākums, ko jūs gribat uzņemties, ir grūts, smags, apnicīgs un ilgstošs.

Visapkārt apklusa. Sirmgalvis runāja, kā parasts, rāmi, taču viņa vārdi bija tik pārliecinoši, ka spožā zāle un grezni ģērbtā sabiedrība pagaisa un tās vietā viesi redzēja postažu, netīrumus, pamestību, badu, slimības, nožēlojamu nāvi. Vecais vīrs noprata, ka aizgājis pārāk tālu. Viņš atlieca plecus, papurināja vareno galvu, tā ka plānie mati noslīga pāri svārku apkaklei, un, mazliet paaugstinājis balsi, teica:

— Tomēr viss būs labi. Būs, būs! Ģa ira.

Felisjens un Veronika, visjaunākie šajā sabiedrībā, sēdēja, skatījās un klausījās. Viņi bija redzējuši Franklina portretus, zināja izteicienu: «Debesīm viņš atņēma zibeni, tirāniem scepteri.» Viņš bija tieši tāds kāds portretos un tomēr pavisam savādāks. Viņa dzīvā klātbūtne reizē pacilāja un nomāca. Viņi juta stindzinošas bailes, kad viņš runāja par bēdīgo un bīstamo kara vienmuļību un par vientuļo nāvi. Un viņi uzelpoja, kad viņš atvairīja skumjas. Viņi bija izlasījuši visu, ko vien varēja izlasīt par Ameriku, viņi bija izvaicājuši visus, kas varēja par to pastāstīt. Bet tagad pirmoreiz viņiem Amerika kļuva par īstenību. Tagad pirmo reizi viņi izjuta: jaunā, brīvā pasaule ir! Tā ceļas augšā, vecās pasaules karapūļi visi kopā uzbruka tai, taču to vairs nevarēs pievārēt. Abus jauniešus pārņēma rāma paļāvība, ko izstaroja vecā vīra platā seja.

TREŠA NODAĻA LUIJS UN TUANETE

Pa spoguļu galeriju virzījās spoža, jautra, svinīga procesija. Pa priekšu gvardes virsnieki, tad Luijs un Tuanete, pēc tam dāmas un kungi no svītas — raibais bars lēni nāca starp divām rindām galminieku ar zemu noliektām mugurām, un spoguļos daudzkārt atspulgojās šis spožums. Nemaz nebija tik vienkārši piedalīties šādā procesijā, jo parkets bija glums, drīkstēja likt tikai piesardzīgi slīdošus soļus, kājas nepaceļot; turklāt kungus traucēja zobeni un dāmas ārkārtīgi platie svārki. Bet šīs procesijas dalībniekiem tas nesagādāja nekādu pūļu, viņi bija iemanījušies to darīt, un visi gāja viegli, svinīgi, karaliski, izņemot pašu resno karali, kas neveikli gāzelēdamies virzījās uz priekšu. Jaunais Luijs šo ceļu bija nostaigājis neskaitāmas reizes, uz mesu un no mesas, taču aizvien vēl tas sagādāja viņam redzamas grūtības. Viņš mulsi smaidīja pār visu tuklo, zēnisko seju un neveikli cilāja smagās kājas, tā ka špalerās stāvošie galminieki bažījās, ka tik karalis tūlīt nenokrīt un nenogāž līdzi citus.

Blakus karalim Tuanete šķita sevišķi trausla un gracioza. Daudzi no skatītājiem bieži bija ļauni zobojušies par augstprātīgo, samaitāto, netikumīgo radījumu, par svešinieci, kas krāšņajai Francijai par nelaimi ieradusies no savas Vīnes. Taču tagad, ieraugot Tuaneti, šo meitenīgi pievilcīgo, tievo, smuidro un jauno sievieti, kas tomēr bija īsta dāma, zobgalības un dzēlības apklusa, atlika tikai apbrīnot. Tērpa mežģines atsedza žilbinoši baltu un cēlu kaklu, plecus, rokas un krūtis, stalti slējās gleznais augums, koši zilās acis zem izliektajām, tumši blondajām uzacīm spulgoja garenajā, ovālajā sejā, virs ļoti stāvās pieres mirdzēja augsti uzsukātie, krāšņie, pelēkblondie mati; viegli izliektais deguns un pilnīgā, mazliet atkārtā apakšlūpa netraucēja, bet pasargāja, lai seja neizliktos harmoniski garlaicīga. Tā apbrīnojami vieglā gaitā gāja, nē, nevis gāja, bet lidinājās Tuanete -slaika, gracioza, bērnišķīgi laipna un tomēr ļoti augstprātīga, īsta Marijas Terēzes meita, ķeizara Jozefa māsa, Francijas karaļa sieva.

Smaidīdama viņa lieca galvu pa labi un pa kreisi, pievilctga un cēla garām galminieku pūlim pagāja jaukā, starojošā, jaunā karaliene.

Taču domas, kas rosījās šajā gaišajā pierē, it nemaz nebija patīkamas. Tuanete šonakt bija maz gulējusi. Viņa bija piedalījusies viesībās pie princeses Rohanas, ilgi spēlējusi kārtis un ārkārtīgi daudz paspēlējusi. Droši vien grāfs Mersijs un abats Vermons, mātes uzsūtītie padomdevēji, bija jau uzzinājuši to. Tie izteiks viņai pārmetumus, varbūt paziņos par to arī mātei uz Vīni. Turklāt vēl pēc šīs paspēles viņas kase būs tukša, un viņai vajadzēs atkal lūgt Luijam naudu.

Pie princeses Rohanas bija daudz viesu un starp tiem arī tādi, kas tur neiederējās, tur grāfam Mcrsijam un abatam bija taisnība. Starp tiem cilvēkiem, ar kuriem viņa vakar bija sēdējusi un spēlējusi pie viena galda, bija daudz plukatu. Sie marķīzi de Drenē un de la Vopoljērs, kas pārmaiņus turēja banku, laikam savus titulus bija piesavinājušies, un šis misters Smits no Mančestras ir indiešu iznirelis, ļoti šaubīga persona, un ja hercogs de Fronzaks apgalvo, ka šiex kungi reizēm savu laimi aizstājot ar izveicību, tad viņam būs mazliet taisnības.

Viņai vajadzēja pārtraukt spēli ap pusnakti. Tā viņa arī gi'ibēja darīt, viņa jau bija piecēlusies. Bet tad princis Karls, viņas svainis, bija viņu pierunājis atkal sēsties pie galda un atgūt zaudēto. Tikai tad, pēc pusnakts, viņa bija paspēlējusi ārkārtīgi daudz. Taču tas bija satraucoši; ja viņa grib būt pavisam atklāta, — tas bija lieliski, un, ja visskaistākais pasaulē ir ārkārtīgi daudz laimēt, tad gandrīz tikpat skaisti ir ārkārtīgi daudz paspēlēt.

Tomēr viņa nedrīkst tā turpināt, tas būtu neprātīgi, tagad viņai ir jau divdesmit viens gads, un vairs nevar ļaut sev pilnu vaļu. Viņa bija cieši nolēmusi šovakar nespēlēt. Viņa tikai parādīsies savu draugu pulkā, citādi viņi zobosies, ja viņa neieradīsies. Kaut arī viņas svainis Karls uzstās, lai viņa revanšējas, kaut arī viņš izzobos Tuaneti, viņa būs nelokāma, nekāda pasaules vara viņu nenosēdinās pie kāršu galda.

Nonākot pie karalienes apartamentiem, svīta izklīda. Tuanete pavēlēja izģērbt sevi. Palikusi viena, viņa dziļi uzelpoja, bērnišķīgi izstaipījās un skaņi nožāvājās.

Viņas rīrībā bija trīs stundas, iekams būs jāpārģērbjas uz vakariņām. Sai laikā bija paredzēta apspriede ar arhitektu Miku, ar ko viņa gribēja sīki pārrunāt par jaunu dārzu iekārtošanu viņas Trianonā. Bez tam bija pieteicies abats Vermons; viņš noteikti nāca viņas mātes uzdevumā lasīt morāli. Ja tas vilksies ilgi, viņai atliks tikai viena stunda atpūtai. Nē, viņa nepieņems ne abatu, ne arhitektu. Viņa gulēs, viņa pagulēs visas trīs stundas, lai vakarā būtu spirgta un spētu pretoties kāršu galda kārdinājumam.

Viņa sēdēja savā plašajā, svinīgajā guļamistabā, kur aiz smagajiem, dārgajiem aizkariem atradās milzīga gulta. Viņa sēdēja tur ritatērpā, šī veselīgā divdesmit vienu gadu vecā sieviete, ar vieglprātīgu sirdi, ar vieglprātīgu, ļoti skaistu galvu, dzīves prieka pilna, bet patlaban ļoti nogurusi. Ar nepaliku viņa raudzījās uz milzīgo, grezno gultu. Viņa domāja par ceremonijām, kas ik rītu un ik vakaru norisinājās ap šo gultu, kad viņa piecēlās un kad likās gulēt, par savām galma dāmām, kas viņai saskaņā ar stingro etiķeti pasniedza kreklu, zeķes, mazgājamo bļodu, katra kaut ko citu, un katru vajadzēja apveltīt ar laipnu smaidu un laipnu vārdu, un simt acu vēroja katru viņas kustību.

Šķelmīgi smaidīdama, Tuanete rītakurpēs uz pirkstgaliem atstāja svinīgo guļamistabu. Viņa pārskrēja pāri vienam no tumšajiem gaiteņiem, kas gāja līkumu līkumiem, pārskrēja otram gaitenim, viņa labi orientējās milzīgās ēkas, labirintā. Tuanete ieskrēja vienā no daudzajām «blakus istabām»; šī istaba nekad netika izmantota un bija paredzēta tam gadījumam, kur, ja Tuanete kādreiz kļūtu grūta, varētu pārnakšņot viņas galma dāma. Tikai nedaudzi zināja par šo istabu, nevienam nenāca ne prātā, ka viņa ir tur. Ieskrējusi iekšā, Tuanete aizsita un aizbultēja durvis. Nometusi rītatērpu, viņa atgūlās pilnīgi kaila šaurajā gultā, kas it nemaz nebija grezna. Izstiepās, gari nožāvājās, pagriezās uz otriem sāniem, pievilka kājas. Viņa aizmiga ciešā, dziļā miegā bez sapņiem, bet svinīgās guļamistabas priekštelpā pa to laiku gaidīja arhitekts un abats.

Tuanetei ierodoties princeses Rohanas apartamentos, viņu, kā parasts, apsveica mazo šuneļu ķaukstēšana un papagaiļa brēcieni. Princese nekad nešķīrās no saviem suņiem Seri, Emē un Zužū un pacieta sava papagaiļa Mesjē ķērcienus. «Les amants arrivent — mīlnieki ierodas!» papagailis parasti sauca, tas bija viss, ko viņš bija iemācījies; viņš bija ļoti vecs, stāstīja, ka viņš dzīvojis jau reģenta laikā un toreiz mitis kādā pazīstamā augstākās aristokratijas satikšanās namā, tā&ēc iemācījies šo paziņojumu.

Bija vēls, visi viesi bija jau sapulcējušies, pie kāršu galda jau spēlēja faraona partiju. Bet spēli nepārtrauca, jo Tuanete savu draugu pulkā, «Ceriņzilajā līgā», aizliedza jebkādas ceremonijas.

Princese Rohana un Gabriela Poliņaka, Tuanetes tuvākā draudzene, nāca viņai pretī. Savā maigajā, siltajā, gausajā balsī Gabriela teica:

—   Te nu tu esi, Tuanete.

Bet princese Rohana skaļi pārmeta, kāpēc viņa neesot ieradusies agrāk; viņa esot daudz nokavējusi. Rohanas blāvās acis raudzījās vēl histēriskāk nekā citkārt, un nožēlodama un reizē triumfēdama viņa pastāstīja, ka esot atkal redzējusi parādību. Vispirms to pavēstījusi viņas sunīša Emē žēlabainā gaudošana un riešana, tad ieradies viens no viņas lielajiem mirušajiem gariem. Šoreiz tas bijis kardināls Rišeljē, un viņa runājusi ar to. Visi sajutuši mirušā kardināla klātbūtni, bet tiem, kas nav tik vērīgi, skaidrs pierādījums bijis viņas trīs suņu izturēšanās, tie bailēs izvairījušies nb mirušā, pieplakuši grīdai un ierāvuši astes. Arī papagailis apklusis un sabozis spalvas. Viņa prasīja, lai -viesi to apliecina.

—    Vai jums nelikās, mani kungi, it kā kardināls dzīvs būtu atradies starp mums? — viņa noprasīja.

—    Tas bija patīkami baisi, — atsaucās no kāršu galda savā spēcīgajā balsī grāfs Zils Poliņaks, Gabrielas vīrs.

Un marķīzs de Vodreijs apstiprināja:

—    Princese, bez šaubām, runāja ar kardinālu. Bet, — viņš turpināja, maskēdams ironiju ar labi tēlotām pārdomām, — mirusī eminence nebija tik cildena kā dzīvā.

Tuanete, tāpat kā visa Ceriņzilā līga, mēdza iecietīgi smaidīt par princeses Rohanas dīvainībām, par viņas zvērnīcu un viņas vīzijām. Taču brīvdomīgos kungus dīvaini valdzināja šīs vīzijas, viņi noņēmās ar tām un diskutēja par nelaiķa izteicieniem, taču visās zobgalībās bija graudiņš ticības.

Princesei Rohanai bija skaista, kalsnēja, nogurusi seja ar lielām, nemierīgām acīm; viņas vārdos un žestos bija kaut kas kvēli fanātisks. Viņas vīrs, ko viņa kaislīgi mīlēja, izturējās pret viņu loti nevērīgi, un viņa pievērsās mirušajiem. Viņa bija bagāta un sarīkoja suņu un kaķu pilnajā mājā lepnas pieņemšanas. Princese Rohana spēja pateikt pārsteidzošas gudrības, viņa nežēloja naudu un laiku saviem draugiem, un Versaļas un Parīzes dzēlīgā sabiedrība, labsirdīgi ironizēdama, samierinājās ar viņas ieražām.

Princis Karls apsveica Tuaneti.

—   Jūs labi darījāt, svaine, ka sekojāt manam padomam. Tātad lai notiek, tagad revanšēsimies.

Princim Karlam, karaļa jaunākajam brālim, tikko bija palikuši divdesmit gadu. Vecākie brāļi, Luijs un princis Ksavjē, bija pārmērīgi resni, turpretī Karls bija slaids un glīts; viņš bija īsts nebēdnis, jautrs, gatavs uz katru draiskulību, Tuanetes izpriecu patīkams dalībnieks, pat ierosinātājs.

Tuanete pašķielēja uz kāršu galda pusi, dzirdēja šķindam monētas, viegli plakšķam kārtis. Taču viņa savaldījās.

—    Nē, — viņa sacīja, — šodien es nespēlēšu. Es esmu tikai atnākusi, lai jūs visus redzētu. Man bija sasprindzināta diena, mesa, sūtņu pieņemšana. Bet nu es esmu šeit, — un starojošu skatienu viņa vērās visapkārt.

Tomēr ilgi viņa nespēja panest kārdinošo kāršu galda tuvumu. Apskāvusi savu draudzeni Gabrielu, viņa ieveda to blakus mazā kabinetā.

Marķīzs de Vodreijs, ievērojamākais starp Ceriņzilās līgas kungiem, sēdēja mazliet atstatu no pārējiem uz dīvāna kopā ar Diānu Poliņaku, grāfa Žila māsu, Gabrielas svaini. Kādu mirkli viņš apsvēra, vai neuzsaukt abām dāmām, kas apskāvušās lēni un graciozi gāja cauri plašajai telpai, kādu laipni ironisku joku; bet tas būtu bijis bezgaumīgi. Viņš pārdomāja un apmierinājās ar to, ka pavadīja viņas ar alkatīgu skatienu un vieglu, zobgalīgu smaidu. Veikli turpinādams tērzēt ar Diānu Poliņaku, viņš ar pazinēja skatienu atkal salīdzināja Tuaneti un Gabrielu, kā to bieži mēdza darīt. Tuanete bija jauna, mundra, jautra, viņas seja bērnišķīgā bezrūpībā atspoguļoja katru jūtu uzplūdumu; valdzināts un tomēr sapīcis, Vodreijs atkal ievēroja, cik dīvaini augstprātīgi šajā bērnišķīgajā sejā izpaužas Habsburgu iezīmes — viņu mazliet atkārtā apakšlūpa un lepni izliektais deguns. Gabrielai savukārt bija tikpat augsta piere kā Tuanetei, taču viņas tālu stāvošās acis zem melnajām uzacīm bija daudz zilākas, deguna gals apburoši paliekts mazliet uz augšu, un seja, ko ietvēra spīdīgi melni mati, šai divdesmit astoņus gadus vecajai sievietei ar mazliet miegainajām acīm bija koši balta. Neskaitāmie Gabrielas pielūdzēji cildināja šīs sejas «dievišķīgo skaidrību», un Vodreijs smīkņāja, domādams par to-, kas slēpjas aiz šīs eņģeļa sejas izteiksmes.

Tuanete un Gabriela apsēdās mazajā kabinetā. Aizkari, kas atdalīja kabinetu no pieņemšanas zāles, bija atvilkti, tā ka ārpusē varēja redzēt, kas notiek kabinetā. Tuanetei bija apvaldīta sejas izteiksme, un viņa visu laiku laipni smaidīja, taču no smaidošās mutes plūda nesavaldīgas sūdzības. Labi,, ja nu to no viņas pieprasa, viņa būs saprātīga diezgan un atturēsies no spēles. Bet vai nav apkaunojoši, ka viņai, karalienei, nav nekādas brīvības? Uz katra soļa viņu kavē muļķīgā etiķete, pat retajās brīvajās stundās viņa nedrīkstēja darīt to, kas viņai sagādā prieku, un par visu atturību, un atsacīšanos viņa kā atmaksu saņem tikai pārmetumus. Patiesi, katrai zivju pārdevējai tirgū klājas labāk nekā Francijas karalienei.

Gabriela Poliņaka liegi noglāstīja Tuanetes skaisto roku un garos, maigos, ļoti baltos pirkstus.

—   Vai tu gribētu mainīties ar zivju sievu? — viņa jautāja savā gausajā, zemajā balsī.

Tuanete bērnišķīgi iesmējās.

—   Kas tev nāk prātā, Gabriela, — viņa sacīja.

Cauri durvju ailei viņas redzēja Vodreiju. Viņš aizvien vēl tērzēja ar Diānu Poliņaku. Gabrielas svainei bija kalšna, tumša seja ar smailu degunu, viņa bija neglīta, taču visgudrākā ne vien no Poliņakiem, bet arī visā Ceriņzilajā līgā.

—   Kāpēc viņš īstenībā tik daudz noņemas ar viņu? — jautāja Tuanete. Gabriela neatbildēja, viņas lielās acis lēnām slīdēja pār Vodreiju un Diānu. Tuanete zināja, ikviens zināja, ka Vodreijs bija Gabrielas mīļākais, taču par to abas sievietes tikpat kā nekad nerunāja. Šodien Tuanete negaidot vaicāja: — Vai tu nekad neesi greizsirdīga, Gabriela?

f Aizvien vēl pievērsusi acis Vodreijam un Diānai, Gabriela " ciešāk noglauda Tuanetes roku.

—   Nevienam es neesmu tā pieķērusies kā tev, Tuanete, — viņa sacīja.

—   Bet patiešam, kapec viņš runā tikai ar Dianu? — Tuanete vēlreiz jautāja.

Mirkli klusējusi, Gabriela atbildēja:

—   Man liekas, ka viņam ir kādas rūpes. Mums viņš neliks nekā manīt, viņš ir par lepnu, bet ar Diānu viņš var par to runāt, tāpēc ka viņa nav skaista.

Tuanete zināja, kas tās ir par rūpēm, uz ko Gabriela norādīja. Fransuā Vodreijs bija bagāts, taču nauda izkusa viņa rokās. Diāna Poliņaka bija ierosinājusi, lai Tuanete atjauno vecu galma amatu — «karalienes izrāžu un izpriecu intendanta» vietu. Tuanetei bija nepieciešams šāds intendants, marķīzs de Vodreijs bija tam piemērots vairāk nekā jebkurš cits, un šāds postenis nozīmēja lielu algu.

Tuanete apsvēra. Sāds Vodreija atalgojums apgrūtinātu viņas budžetu vēl ar sešdesmit tūkstoš livriem. Luijs un finansu ministrs Neķers savilks skābas sejas; arī viņas austriešu padomdevējs, sūtnis Mersijs un abats Vermons no jauna pārmetīs, ka viņas draudzība ar Gabrielu izmaksājot pārāk dārgi. Neparastākais bija tas, ka Gabriela nekad neko nelūdza sev; viņai nebija nekādu vajadzību. Kad Tuanete, šīs maigās sejas brīnišķīgās pievilcības savaldzināta, viņu ievēroja, Gabriela bija nabadzīga, tik nabadzīga, ka gada lielāko daļu bija spiesta pavadīt savā bēdīgajā, trūcīgajā muižā tālu provincē un tikai uz divām trim nedēļām varēja atbraukt uz Versaļu, lai parādītos galmā. Taču Gabrielu šī nabadzība nemaz neapgrūtināja, Tuanetei vajadzēja pielikt viltību un pūles, lai pierunātu Gabrielu pieņemt naudu, kas deva iespēju viņai un viņas tuviniekiem dzīvot Versaļa. Protams, Poliņaki bija liela un izsalkusi dzimta, un Gabriela, kas bija tik pieticīga savās prasībās, nespēja atteikt, kad viņas vīrs grāfs Zils un viņa māsa Diāna nedeva viņai miera, lai pastāstot draudzenei par ģimenes grūtībām. Tad viņa beidzot gāja pie Tuanetes un ar vieglu sārtumu maigajā, rāmajā sejā, pievērsusi Tuanetei miegainās, mulsinošās acis, kas šķita tobrīd vēl lielākas un meitenīgākas nekā citkārt, lika manīt, ka viņas tuviniekiem atkal esot naudas grūtības. Bet Tuanetei bija neciešami iedomāties, ka viņas mīļoto Gabrielu varētu nomākt raizes par naudu, viņai bija liels prieks un saviļņojums mierināt draudzeni un palīdzēt viņās tuviniekiem. Nesen Mersijs bija aprēķinājis, ka viņa iztērējusi Poliņaku laba vairak neka pusmiljona livru gadā. Tas šķita vieglprātība un izšķērdēšana. Bet vai viņai japacieš, ka muļķīgie skaitļi traucē vienīgo laimi viņas dzīvē, draudzību ar Gabrielu?

—   Tev taisnība, — viņa noteica, — kaut kas jādara mūsu drauga Fransuā labā. Bet viņš atteiksies, ja es viņu lūgšu kļūt par manu intendantu. Viņš ir šausmīgi augstprātīgs.

—   Ja kāds cits viņam izteiks šādu piedāvājumu, — atbildēja Gabriela, — viņš ar izsmieklu atraidīs. Tikai jūs, Tuanete, varat ar viņu parunāt.

Vodreijs pa to laiku bija atvadījies no Diānas un tagad nāca šķērsām pāri zālei šurp uz kabinetu Neviens cits nebūtu uzdrošinājies traucēt karalienes un viņas draudzenes intīmo sarunu, bet viņš ienāca ar pašapzinīgu nevērību un apsēdās pie dāmām. Vodreijs sacīja, ka apbrīnojot Tuaneti par to, ka viņa tik ilgi un nelokāmi atturoties no spēles.

Tas bija viņš, Fransuā Vodreijs, kas īstenībā vadīja Ceriņzilo līgu. Versaļas un Parīzes salonos par pulciņa dvēseli uzskatīja princi Kārlu; bet Vodreijs virzīja princi. Viņš rīkojās gudri, ne princis, ne citi to nemanīja, Vodreijs palika ēnā. Taču marķīzs pievērsa sev uzmanību, vai nu viņš to gribēja, vai ne. Sī trīsdesmit gadus vecā cilvēka pilnīgā, enerģiskā seja ar juteklīgo, nekaunīgo muti. ar brūnajām, mazliet drūmajām acīm zem biezajām, koši melnajam uzacīm un ar lepno, skaisti veidoto pieri bija ļoti vīrišķīga. Vodreiju interesēja garīgās dzīves jautājumi, viņš bija draugos gandrīz ar visiem pazīstamajiem Parīzes rakstniekiem; augstākās aristokratijas amatieru uzvedumos viņš bija labākais un vēlamākais tēlotājs. Ap viņa vārdu vijās neskaitāmas tenkas. Tālu ārpus Parīzes robežām runāja, ka no Francijas vīriešiem visvairāk sieviešu fantāziju nodarbinot aktieris Lekēns, rakstnieks Bomaršē un marķīzs de Vodreijs.

—   Jums taisnība, Fransuā, — sacīja Tuanete, — tas ir pārsteidzoši, ka es nespēlēju. Mūsu izpriecas ir tik vienmuļīgas, ka neatliek nekas cits kā spēlēt. Mani svētki un sarīkojumi man šķiet vēl diletantiskāki nekā tie, kurus es kā bērns redzēju Sēnbrunā. Manai labajai Kampaņai un arī Lambalai nav nekādas izdomas. Mēs par to patlaban runājām, Gabriela un es. Es gribētu atkal atjaunot, intendanta posteni, — viņa, it kā garām ejot, drosmīgi nobeidza.

Vodreijs sēdēja elegants un nevērīgs, bet viņa kuplās uzacis bijā mazliet sarauktas. Vodreijs uzlūkoja vieriū dāmu, tad otru, un viņa seja pēkšņi kļuva pārsteidzoši brutāla. Brūnās acis raudzījās naidīgi drūmas, biezās uzacis draudoši savilkās; visi bijās no Vodreija pēkšņajiem, niknajiem dusmu izvirdumiem.

Gabriela steigšus piecēlās.

—   Es domāju, man laiks doties atkal pie citiem viesiem, — viņa teica un aizgāja.

—    Nopietni, Fransuā, — sacīja Tuanete, kad viņi bija palikuši vieni, — man vajadzīgs intendants, tur jums jāpiekrīt. Un nav neviena cita, izņemot jūs.

Ja kāds no galvenās zāles ielūkotos mazajā kabinetā, tas ieraudzītu Vodreiju sēžam priekšzīmīgā pozā un godbijīgi un galanti sarunājamies ar karalieni. Tomēr Tuanete redzēja, kādu vētru slēpj viņa piespiesti smaidošā seja. Tuanete pazina savu Fransuā. Viņu attiecības bija sarežģītas un satraucošas. Luijs bija vīrs tikai vārda pēc; fizisks trūkums kavēja viņu izpildīt laulības pienākumus. Šo trūkumu varēja novērst ar vienkāršu operāciju, kaut ko līdzīgu apgraizīšanai; taču jaunais Luijs, būdams grūti iekustināms un tūļīgs, atteicās piekrist šādai operācijai. Tuanete bija precējusies ar viņu jau sešus gadus. Ķeizariene Marija Terēze un vecais karalis Luijs. piedaloties visai Eiropai, ar svinīgām ceremonijām bija viņai ielikuši gultā dofinu, bet ar to arī pietika, šajos sešos gados nekas vairāk ari nenotika. Franču tauta, juzdama padevīgu godbijību pret apsvaidīto karali, uzvēla vainu Tuanetei par to, ka valstij nav troņmantnieka. Tirgus sievas, zivju pārdevējas dziedāja jestras, sājas kuplejas, literāti izplatīja elegantas, nepieklājīgas epigramas. Bet galmā un it īpaši Ceriņzilās līgas aprindās zināja īstenību. Kungu lakstošanās ap Tuaneti kļuva uzmācīgāka un nozīmīgāka, un izlutinātais Vodreijs sprauda sev godkārīgu mērķi — gulēt ar Francijas karalieni, Cēzaru meitu. Nevainīgajai Tuanetei kungu zvēresti ļoti patika, viņa dedzīgi flirtēja, un Vodreija pārdrošie, prasmīgie glaimi modināja viņā ziņkāri par vīrieti, kas bija pārāks par Luiju. Viņa pacieta viņa glāstus, viņa rafinētās maiguma izpausmes. Viņa atļāva daudz. Taču visu viņam neatļāva. Uz viņa gan maigajiem, gan uzmācīgajiem lūgumiem un prasībām viņai allaž bija tikai viena atbilde: viņa esot cieši apņēmusies dzemdēt Francijas karalim tikai likumīgu dofinu, viņa nepakļaušot sevi briesmām dabūt bērnu no cita.

Starp Vodreija draugiem nebija neviena, kas būtu atteicies kļūt par karalienes intendantu. Viņam šis piedāvājums bija kā sitiens. Viņš uzlūkoja Tuaneti ar savām skaistajām, drūmajām un bīstamajām acīm un atkal novērsās. Viņa redzēja, kādas

pūles viņam sagādāja laipnais smaids, un atcerējās, kā viņš reiz, būdams slikta omā, daudzu cilvēku klātbūtnē skūpstot viņai roku, bija tik brutāli saspiedis locītavu, ka vairākas dienas bija redzama zilgansarkana svītra.

—   Jūs gribat tikt no manis vaļā ar samaksu? — viņš jautāja, klusinādams dobjo, samtaino balsi. — Ar žēlastības dāvanu? Tā ir jūsu nolādētā Habsburgu augstprātība. Bet tā jūs netiksiet no manis vaļā. Es negribu būt jūsu intendants, Tuanete, es gribu gluži ko citu. — Tas skanēja rūgti, izsmejoši, draudoši, un satraucoši.

—   Esiet prātīgs, Fransuā, — viņa lūdza. — Kas būs iegūts, ja kādā jaukā dienā jūsu muļķīgie kreditori jūs piespiedīs izsludināt bankrotu? Tikai tas, ka jiis vairs nepieņems Versaļā un es nevarēšu jūs vairs redzēt.

—  Tad jūs mani apmeklēsiet Zanviljē, — Vodreijs atbildēja. — Kādu no manām muiželēm man droši vien atstās.

—   Tas taču ir ārprāts, — Tuanete saskaitās. — Es jums saku, ka esmu stingri nolēmusi iecelt intendantu. Ja jūs nepieņemsiet šo amatu, tad to pieņems Bezanvals vai d'Ademars vai vēl kāds cits. Un tie visi ir nejēgas.

—   Paklausieties, Tuanete, — Vodreijs sacīja, — es labprāt jums kādreiz sarīkošu izrādi vai arī svētkus. Bet nepiedāvājiet man nekādu amatu.

—   Jūs esat ārkārtīgi iedomīgs, Fransuā, — Tuanete atcirta. — Marķīzs de Vodreijs nevēlas pieņemt no Francijas karalienes nekādas dāvanas, bet karalienei jāļauj, lai viņai kaut ko uzdāvina. Es jūs lūdzu, — viņa uzstājīgi sacīja un pievirzījās viņam mazliet tuvāk, nelikdamās ne zinis par tiem, kas atradās lielajā zālē, — pieņemiet šo amatu, neatstājiet mani likteņa varā.

Naudas lietās Vodreijs bija ārkārtīgi bezrūpīgs. Nauda aizvien kaut kur radās, Fransuā Vodreijs nebija iedomājams bez naudas. Viņam patiesi neinteresēja šis postenis, ko Tuanete gribēja viņam uzspiest. Bet tā bija ļoti mīļa, kad mēģināja viņu pierunāt, viņš loti alka pēc tās.

—   Labi, Tuanete, — viņš sacīja. — Es apdomāšu. Varbūt es kļūšu jūsu izrāžu un izpriecu intendants. Bet to es jums tūlīt saku: ja es pārņemšu šo amatu, tad man jāļauj darīt tas, ko

X es gribu. Ja man būs vajadzīgs kāds no maniem literātiem, mans' Šamfors, Marmontels vai Bomaršē, tad nesakiet man: «To es nevaru no Luīja prasīt.» Es jums jau iepriekš saku: ja es būšu

jūsu intendants, tad jūsu izrādes un svētki izskatīsies pavisam savādāki nekā tagad. Tad tik Resnais būs pikts.

—   Es nevaru jums atļaut, — sacīja Tuanete, — saukt karali par «Resno», — taču viņa smaidīja.

Viņa ļāva sevi pavadīt atpakaļ galvenajā zālē. «Les amants arrlvent,» ķērca papagailis Mesjē. Taču neviens to neievēroja, jo bija pieraduši pie viņa sauciena.

No spēļu galda princis Karls uzsauca:

—   Nu jūs savu izturību esat pietiekoši ilgi parādījusi, svaine. Neesiet taču tik briesmīgi tikumīga. — Un, tā kā viņa vilcinājās, viņš mudināja vēl: — Man tik un tā jāiet pie Luija Stingrā un jālūdz viņam nauda. Ja jums neveiksies, tad es lūgšu pie reizes arī priekš jums.

No kāršu galda atskanēja patīkamā, klusā zelta šķindoņa un spēlētāju klusinātie izsaucieni. Tuanete gausi piegāja tuvāk, tūlīt princis Karls un Zils Poliņaks pietrūkās kājās un piedāvāja viņai vietu. Tuanete aizvien vēl vilcinājās, bet viņas sejā izpaudās iekšēja cīņa.

—   Sēdieties manā vietā, kundze, —grāfs Zils viņu uzaicināja, — tā man atnesa laimi.

—   Es tagad likšu uz jūsu laimi, — sauca princis Karls.

—   Sākumam divdesmit luidorus.

—■ Izbeidziet savus jokus, Kari, — Tuanete atbildēja, bet viņa piegāja vēl tuvāk galdam un sasprindzināti gaidīja, kas notiks. Kar^s laimēja, tagad viņam bija simt luidoru.

—   Tā ir jūsu nauda, svaine, — viņš bezbēdīgi sacīja.

—   Nē, nē, — attrauca Tuanete. Tad vilcinādamās sacīja:

—   Bet jus varat man aizdot piecdesmit luidoru. Es nepaņēmu nekā līdz, lai nekristu kārdināšanā, — un viņa nosēdās pie kāršu galda un sāka spēlēt.

Kad viņa kādu brīdi bija spēlējusi, princese Rohana pēkšņi izsaucās:

—    Suņi! Paskatieties uz suņiem, paskatieties uz Zužū! — Īstenībā ar suņiem nekas sevišķs nebija noticis, viņi paklusu kvekšķēja, taču to viņi bieži darīja. Toties princesei Rohanai atkal bija stingas acis, seja krampjaini savilkta un satraukta.

—   Vai jūs viņu neredzat? — viņa vaicāja apslāpētā, nāves baiļu pilnā balsī.

—   Pīķa desmits, —• sacīja Tuanete.

—    Pārtrauciet savu spēli! — uzsauca Diāna, un Gabriela klusu un laipni jautāja:

—   Kas tad šoreiz ir?

—   Vai tad jūs viņu neredzat? — dedzīgi čukstot atsaucās Rohana. — Vai tad jūs neredzat, ka tā ir Adrienna?

Adrienna bija nesen pagājušā laikmeta ievērojama aktrise, savā laikā visizcilākā. Kaut arī maiga un rāma, viņa bija pieredzējusi vētrainu dzīvi, beidzot kāda sāncense no aristokmtijas aprindām viņu bija ar viltu nogādājusi pie malas, un Parīzes arķibīskaps bija liedzis nelaiķei goda pilnu apbedīšanu. Toreiz bija parādījušies neskaitāmi pamfleti, un starp tiem viens bija sevišķi slavens, kas saviļņoja visu Franciju un Eiropu — tas piederēja Voltēra spalvai.

Par šo Adriennu, acīm redzot, arī Rohana runāja, un, kaut gan vairums viesu šajā zālē bija zobgaļi un ne sevišķi ticēja dievam, taču mazliet viņi ticēja mirušās Adriennas klātbūtnei. Viņiem pārskrēja vieglas tirpas. Hercogs de Fronsaks čukstus prasīja:

—   Ko nelaiķe saka?

Un kāda dāma pabailīgi apvaicājās:

—   Vai viņa ir ļoti dusmīga uz mums?

—   Viņa nav dusmīga, — Rohana paskaidroja, — viņa nav atriebīga, drīzāk skumja. .

—   Bet ko tad viņa saka? — Gabriela uzstāja.

—   Viņa skumst par mums, — Rohana atbildēja. — Viņa saka, ka mēs slikti esam sākuši un labi nebeigsim.

Iestājās īss klusuma brīdis. Tad princis Karls noteica:

—   Manas dāmas un kungi, es domāju, ka tagad mēs varam spēli turpināt.

—   Pīķa desmits, — sacīja Tuanete, un viņi spēlēja tālāk.

Nākamajā dienā, rīta pieņemšanas laikā, Tuanete atlaida galma dāmas vēl ātrāk, nekā parasts. Viņas aizgāja godbijīgi, ar piktām sejām un sašutumā sačukstēdamās. Četrdesmit divas dāmas bija palīdzējušas Tuanetei apģērbties, simt vienpadsmit citas bija ieradušās vizītē. Un visām šīm dāmām, kaut gan viņas piederēja aristokratijas izlasei, Tuanete bija ziedojusi tieši deviņpadsmit minūtes. Šuvējai — un neviens nešaubi jās, ka Tuanete patlaban taisās apspriesties ar šuvēju, — šuvējai viņa atkal veltīs , divas trīs stundas laika. Turklāt Rozai Bertēnai nebija pat atX ļauts apmeklēt karaliskās telpas, un vajadzēja apiet ceremoniālu, lai viņa varētu ierasties kādā no «blakus istabām».

Domājot par šīm «blakus istabām», dāmu sapīkums pieauga.

Diezin cik daudz tādu «blakus istabu» Tuanete bija sev iekārtojusi šajā milzīgajā, gandrīz nepārskatāmajā Versaļas pils labirintā un diezin kas šajās «blakus istabās» norisinājās. Visur tika stāstīts par atgadījumu ar šveiciešu gvardes pulkvedi, veco krietno Bezanvalu, kas taču pats piederēja Ceriņzilajai līgai un it nemaz nebija «ķīstais jēriņš. Vajadzēja aizkavēt dueli starp diviem karstasinīgiem jauniem cilvēkiem no Ceriņzilās līgas, un Tuanete bija lūgusi pulkvedi pie sevis. Viņu bija veduši pa gaiteni un trepēm augšā, tad vēl pa vienu gaiteni un trepēm lejā, un tik apslēptu un nošķirtu istabu, kā šī «blakus istaba», kurā Tuanete viņu beidzot bija pieņēmusi, nebija visā Parīzē.

Patiesi, tūlīt pēc rīta pieņemšanas Tuanete, atviegloti uzelpodama, aizgāja uz vienu no šīm «blakus istabām». Nu viņa bija tur kopā ar Gabrielu un modisti Bertēnu. Viņa bija ārkārtīgi pacilātā omā. Vakarnakt viņa bija laimējusi. Ja viņa paspēlēja, tad tā bija likteņa viltība; ja viņa laimēja, tad tas bija personīgs nopelns un viņas gribas apliecinājums. Tāpēc viņa šodien bija vēl možāka un jautrāka nekā parasti. Līksmi viņa vēroja spogulī, ka īsais miegs maz kaitējis viņas izskatam; viņa bija ļoti laipna pret Rozi Bertēnu.

„Abas dāmas sēdēja, un Bertēna izklāja viņu priekšā savus dārgumus. Mežģiņu, cepuru, lentu, spalvu, cimdu, vēdekļu, audumu, vizuļu un visādu rotājumu straume pārplūdināja mazo telpu un desmitkārt atvizēja daudzajos spoguļos. Tuanete un Gabriela, satrauktas un līksmas, vandījās pa šiem dārgajiem rotājumiem. Mazā, tuklā Bertēna, kuras apaļā, apķērīgā lauku meitenes seja ar strupo degunteli bija jocīgā pretstatā viņas pārmodernajai, izsmalcinātajai gaumei, deva lietpratīgus padomus. Tās bija divas patīkamas stundas.

Priekšistabā pa to laiku gaidīja abats Vermons un arhitekts Miks. Īstenībā Tuanetei vajadzētu vispirms pieņemt abatu. Taču apspriede ar arhitektu viņu interesēja vairāk, un viņa negribeja sabojāt sev omu ar noteikti nepatīkamo sarunu ar savas mātes pārstāvi.

Ienāca arhitekts Miks, un viņi tūliņ iedziļinājās plānos un zīmējumos.

Tuanete bija ar visu sirdi nodevusies savas pils, Mazā Trianona, pārbūvei un dārzu iekārtošanai. Pirmoreiz ieraudzījusi izsmalcināti, stingri būvēto ēku, toreiz piecpadsmit gadus vecā Tuanete bija nolēmusi, ka šai mazajai, baltajai, vienkāršajai, greznajai pilij jāpieder viņai. Visur viņai jāpakļaujas etiķetei,

bet šis nams piemērosies viņai. Šeit, Trianonā, viņa nevēlējās būt Francijas karaliene, bet gan Tuanete, jauna sieviete, kas grib dzīvot pēc savas vēlēšanās.

Tiklīdz Luijs bija kļuvis par karali, viņa bija panākusi, lai viņai uzdāvina šo pili, un uzsākusi to pārbūvēt un iekārtot pēc savas gaumes. Viņa bija dedzīga jaunā virziena piekritēja; šis virziens noraidīja iepriekšējā laikmeta pompu un deva priekšroku vienkāršām, no antīkās pasaules mākslas aizgūtām līrņjām. Tā bija eleganta, rafinēta vienkāršība, un vieglo, šķietami trauslo pili padarīt izturīgu izmaksāja dārgi. Bet Tuanete ar visu sirdi tiecās pārbūvēt Trianonu pēc šiem principiem, un arhitekti, gleznotāji un daiļdārznieki tūdaļ saprata, ka viņiem darīšana ar sievieti, kas skaidri zināja, ko viņa grib. Tuanetei bija idejas, neko nepārdomātu viņa nepieņēma, viņa necieta nekādu novirzīšanos no tā, ko bija iecerējusi, viņa pārliecināja māksliniekus, un lielākoties viņas padomi bija labi.

Pati ēka bija jau gatava, tagad runa bija par dārziem. Tuanetei derdzās Versaļas pils samāksloto parku stīvā greznība, viņa ilgojās pēc dabas, pēc priekšzīmīga angļu dārza. Nelielā platībā tur jāietilpina viss, kas attiecas uz «dabu» — upe, salas un tiltiņi, koki un puķes, ieleja un pakalni un, protams, arī ciematiņš ar dzīviem lauciniekiem un dzīviem lopiem, ar dzirnavām, govju kūti un arī tirgus laukumu, kur sarīkot ciema svētkus.

Patlaban Tuanete iedziļinājās plāna sīkumos.

—    Zēl, — viņa pēkšņi pārtrauca plāna apskati, — ka vēl nav gatavs modelis, ko jūs man apsolījāt.

Mesjē Miks atvainojās, ka tas neesot atkarīgs no viņa, vēl neesot atvēlēta nauda modelim. Visi sagatavošanas darbi varētu veikties daudz ātrāk, ja aizvien nebūtu grūtību ar līdzekļu atļauju.

Tuanete sašuta, viņa tūlīt aizsūtīja pēc mesjē d'Anživiljē, karalisko būvju intendanta. Intendantu gaidīdama, viņa laipni un dzīvi sarunājās ar arhitektu. Bet, tiklīdz parādījās intendants, viņa pārvērtās sadusmotā valdniecē. Viņa būšot viņam ļoti pateicīga, Tuanete paziņoja ar dzēlīgu laipnību, ja viņš paskaidrotu viņai, kāpēc īsti netiek izpildītas viņas pavēlēs. Intendants nobālēja, dzirdēdams viņas dzēlīgo laipnību.

145

—    Es vairākkārt esmu atļāvies, — viņš atbildēja, — vispazemīgi vērst kundzes uzmanību uz to, ka mans budžets ir izsmelts. Man ir dots stingrs norādījums turpmāk naudu izsniegt

10 — Lapsas vīna kalnā

tikai ar noteiktu finansu ministra kunga atļauju. Mesjē Neķers līdz; šim nav vēl devis savu piekrišanu.

—    Vai visu nosaka tikai mesjē Neķers, — Tuanete apvaicājās, — vai varbūt arī karalis? Sagatavojiet pieprasīto summu, -viņa klusi pavēlēja intendantam, taču tā, ka nebija iespējami nekādi iebildumi.

Mesjē d'Anživiljē paklanījās un izgāja.

—   Jūs redzat, mesjē, — sacīja Tuanete un jautri smējās, — tas ir ļoti vienkārši. Tikai jārunā skaidri franciski.

Bet nu viņa nevarēja vairs ilgāk izvairīties, viņa bija spiesta uzklausīt abatu Vermonu. Ar nožēlu viņa atlaida arhitektu un pavēlēja ieaicināt abatu.

Vermons bija sapīcis, ka Tuanete vakar viņu vispār nebija pieņēmusi un šodien likusi tik ilgi gaidīt, un, kaut arī viņš centās, taču slikti slēpa savu īgnumu. Abats Vermons bija cēlies no vienkāršas ģimenes, tā bija negaidīta laime, ka toreiz viņa priekšnieki bija viņu ieteikuši ķeizarienei Marijai Terēzei par viņas meitas audzinātāju. Vīnē Vermonam bija izdevies iegūt ne vien vecās ķeizarienes labvēlību, bet arī savas jaunās skolnieces mazliet atturīgo uzticību. Tuanetes padomdevējs viņš bija palicis ari Versaļā, un viņas māte uzstāja, lai Tuanete neuzsāk neko svarīgu, iepriekš neapspriedusies ar abatu.

Viņa amats nebija viegls. Uz viņa piesardzīgajiem brīdinājumiem Tuanete mēdza atbildēt ar jokiem. «Kādreiz,» apmēram tā viņa teica, «pienāks arī laiks, kad es būšu saprātīgāka, abata kungs, bet līdz tam atļaujiet man manas izpriecas.» Īstenībā viņam bija jāsamierinās ar to, ka viņš pārlaboja viņas kļūdaino franču valodu un godīgi paziņoja ķeizarienei uz Vīni visu, ko viņas mīļais un, ak vai, tik vieglprātīgais bērns bija sadomājis.

Taču šis amats sagādāja abatam arī dažu labu prieka brīdi. Neuzkrītoši un veikli viņš bija pratis izplatīt valodas, ka īstā Francijas valdniece esot Tuanete un Tuanetes reģents esot viņš. Daudzi tam ticēja, ap abatu pulcējās neliels piekritēju pulks, un bieži viņu priecēja atzinums, ka viņš, tirgotāja Vermona dēls no Sansas, savā rīta pieņemšanā redz sev apkārt veselu virkni augstmaņu, kas, zemu klanīdamies, apbēra viņu ar lūgumiem.

Protams, abata Vermona amatam bija arī savas sliktās puses. Parasti tik saticīgais jaunais karalis Luijs jau no pirmā skatiena nevarēja viņu ciest. Vīnes galmam abatu bija ieteicis

ministru prezidents Suazels, kura politiskajai partijai viņš piederēja, un Luijs, kaut arī nerunāja par to, nevarēja atbrīvoties no aizdomām, ka viņa tēvu, dofinu, bija novākuši no ceļa šī Suazela ļaudis. Dofins bija nomiris dīvainos apstākļos, runāja, ka viņš ticis noindēts, un Luijs uzskatīja, ka pilnīgi iespējams, ka abats Vermons arī bijis iesaistīts sazvērestībā. Katrā ziņā, tikko nācis pie varas, viņš Suazelu bija padzinis un viņa vietā iecēlis Morpā, un Tuanetes abatam viņš katrā izdevīgā gadījumā izrādīja savu antipatiju. Viņš nekad neuzrunāja Vermonu, un, ja abatam aizmugurē nestāvētu Marija Terēze, tad Luijs viņu droši vien jau sen būtu aizsūtījis prom.

Abats, kas bija ļoti neglīts, ar milzīgu muti un dzelteniem, greiziem zobiem, šodien bija paņēmis līdz savu dokumentu mapi. Tuanete ar nepatiku lūkojās uz šo dokumentu mapi: aizvien no tās nāca kaut kas nepatīkams. Tomēr pagaidām Vermons mapi neatvēra un uzsāka galmā parastu sarunu. Noliecies pār Trianona plāniem, kas vēl atradās uz galda, viņš izlikās ieinteresēts, cildināja Tuanetes radošo garu, viņas gaumi.

Taču Tuanete zināja, ka viņš ilgi piemin ļaunu, vienmēr aizvainots un noteikti tai nepiedod, ka tā likusi viņam gaidīt. Drīz viņš arī noraizējies apvaicājās, vai šīs jaunās pārbūves neesot pārāk dārgas, un, kad Tuanete atbildēja tikai ar bezrūpīgi augstprātīgu plecu paraustīšanu, viņš aizrādīja uz daudzajām nelabvēlīgajām tenkām, kas Parīzē klīstot par viņas izšķērdību.

Bet viņa nevainīgi atbildēja:

— Mans mīļais abat, kur ir tāds cilvēks, par kuru neklīstu nekādas tenkas? — Un viņa smaidīja tam sejā; varbūt viņai bija prātā tās baumas par viņas nelaiķa vīratēva, dofina, noindēšanu.

10*

147

Taču Vermons šodien jutās stiprs, viņa aktu mapē tiešām bija dokuments, kas viņa vārdiem piešķīra nozīmīgumu, un viņš iedrošinājās spert vēl vienu soli. Ja viņa būtu tikai Francijas karaliene, viņš teica, tad viņai, protams, būtu tiesības nelikties par tenkām ne zinis. Bet dievs viņai uzlicis grūto un svētīto pienākumu būt saitei starp diviem lielākajiem katoļu valdnieku namiem pasaulē, starp Habsburgiem un Burboniem. Tāpēc viņai jāapdomājot, ka arī viņas visnevainīgākā rīcība var radīt sekas, kas iespaidotu augstās majestātes, viņas mātes, politiku. Arvien neatlaidīgāk Parīzē runājot par «svešinieci», arvien vairāk pamfletu tiekot sacerēts pret «austrieti». Ar jauki tēlotu pārsteigumu Tuanete atbildēja, ka patiesi neesot domājusi, ka, liekot

pārstādīt Trianonā dažus kokus, viņa varētu satraukt Parīzi un traucēt Habsburgu politiku. Taču viņa nekā nesaprotot no politikas. Un vai abats viņai tātad iesakot galīgi atsacīties no viņas Mazā Trianona.

Vermons labprāt būtu uzstājies pret viņu stingri, taču viņš neuzdrīkstējās. Divreiz līdzīgos gadījumos viņš bija draudējis ar savu atkāpšanos. Otrajā reizē viņam gandrīz jau būtu Jāvuši iet, un viņam bija neveikli jāizlokās, lai atkal nokārtotu šo lietu. Viņam gāja grūti, dievs viņam bija uzlicis smagu pārbaudījumu. Sis sasodītais jaunais karalis neprata cienīt viņa nopelnus un meklēja tikai iemeslu, lai varētu viņu padzīt. Un šī piemīlīgā, jaunā karaliene, ko viņš tik labprāt būtu vedis uz īstā ceļa, diemžēl, bija vieglprātības apsēsta un zobgaļu sabiedrības samaitāta. Ja runa bija par viņas izpriecām, viņa varēja būt ārkārtīgi ietiepīga. Šoreiz viņa tāda bija, un viņam nekas cits neatlika kā piekāpties. Tāpēc no ļaunās, lielās mutes ar greizajiem zobiem plūda mierinoši vārdi. Viņš paskaidroja, ka gribējis tikai dot viņai dažus vispārējus padomus saskaņā ar viņas mātes kundzes norādījumiem; vispār viņš no sirds novēlot, lai viņas mazā pils izdodoties tik skaista, kā viņa iecerējusi.

Bet tad mazliet ļaunā priekā viņš tiešām izvilka no bīstamās mapes savu dokumentu.

— Man ir gods, — viņš paziņoja ļoti oficiāli, — jums atkal pasniegt jūsu mātes kundzes vēstuli, — un pasniedza viņai aizzīmogoto aploksni.

No šīm vēstulēm Tuanetei bija bail. Viņa zināja, ka viņu aplenc mātes uzsūtītie spiegi un par katru viņas soli visātrākā ceļā tika paziņots ķeizarienei. Vīnē zināja par viņas pārgalvībām, viņas tualetēm, frizūrām, ballēm, viņas flirtiem, zaudējumiem kāršu spēlē, par visām viņas izpriecām, un pār viņu nemitīgi gāzās.laipnu un stingru padomu un pārmetumu lietus.

Tuanete izjuta dziļu respektu pret māti; starp visiem dzīvajiem Marija Terēze bija ne vien pēc stāvokļa pati pirmā, viņa bija arī visievērojamākā. Viss, ko viņa meitai rakstīja, bija gudri un pareizi un nāca no sirds. Tuanete bijās no mātes, cienīja viņu, mīlēja viņu. Dažkārt viņai šķita, ka viņa šeit Versaļa ir pamesta, pārdota un nodota, svešinieku ielenkta un etiķetes nomākta. Viņa bija pārliecināta^ ka vienīgais cilvēks, kam viņa var pilnīgi uzticēties, ir māte. Pretrunīgu jūtu tirdīta, viņa saņēma Vermona pasniegto vēstuli. Viņa norāva zīmogu un pirms lasīšanas aplūkoja sīki aprakstīto lapu. Sākumā bija rakstījusi sekretāra roka, tālāk bija mātes rokraksts. Sī vēstule viņai atklās kaut ko ļoti svarīgu.

Viņa lasīja. Sākumā lēnām. Tad viņa nespēja savaldīties un steigšus pārlaida acis vēstules beigām. Viņa bija pārsteigta. Lasīja vēlreiz pamatīgi visu vēstuli. Tad nolika vēstuli, apmulsušu seju, domās iegrimusi, viņa vērās sev priekšā.

Vēstules saturs modināja viņā bailes un prieku. Ieradīsies viņas brālis Jozefs, Romas imperators. Jozefs, ārkārtīgi apdāvinātais" Valdnieks, brīvdomātājs, pagaidām tikai Marijas Terēzes līdzvaldnieks, bet visa Eiropa baiļu un cerību pilna gaida viņa uzkāpšanu tronī. Jozefs, par kura cildeno izskatu un prātu viņa neskaitāmas reizes bija jūsmīgi stāstījusi saviem draugiem. Jozefs, mūžīgais padomu devējs, kas jau tad, kad viņa bija vēl bērns, bija bāris un izsmējis viņas stulbumu, un kas tagad katru otro mēnesi sūta nepacietīgas,-sarkastiskas un pārmetumu pilnas vēstules. Jozefs, Zepls, uz kuru Tuanete raugās ar mīlestību, respektu, vainas apziņu un īgnumu.

Katrā ziņā viņas ievērojamā brāļa parādīšanās šeit nostiprinās viņas stāvokli Versaļā. Un, ja lad Parīzē runās par Habsburgiem, tad vairāk domās par intelektuālo, brīvdomīgo, pilsoniski vienkāršo Jozefu nekā par izpriecu kāro, izšķērdīgo Tuaneti. No otras puses, viņai būs jāpacieš nepatīkama izskaidrošanās ar viņu. Savās vēstulēs viņš apietas ar to kā mazu meiteni, kas nav izmācījusies savus skolas uzdevumus; pie tam viņam bieži ir taisnība, viņš ir tik nepatīkami saprātīgs, taču vēl tai tikai labu. Tas ir lielisks un nepieciešams, un viņa jau iepriekš zina, ka tā dzēlīgais izsmiekls sakaitinās viņu līdz sirds dziļumiem.

Pacēlusi acis, viņa palūkojās uz abatu, kas ar laipnu smīnu novēroja viņu.

—    Vai jums zināms vēstules saturs, abata kungs? — viņa jautāja.

—   Jā, kundze, — viņš atbildēja.

—   Vai karalis zina par to? — viņa atkal jautāja.

—    Es domāju, ka vēl ne, — abats atbildēja. — Es domāju, ka viņam pavēstīs par to tikai vēlāk. Viņa gaišība jūsu brālis, kundze, ieradīsies inkognito. Domāju, ka viņš nenāks ar oficiālu misiju. — Un abats pasmīnēja vēl laipnīgāk.

Karsts vilnis pēkšņi pāršalca Tuaneti. Ja Jozefs nenāca ar oficiālu misiju, ko tad viņam vajag te Versaļā? Acīm redzot, tikai vienu. Protams, tikai to, kas visdziļāk skāra Tuaneti.

Noteikti tas bija tā. Jozefs pierunās Luiju beidzot uzņemties to mazo operāciju, kas viņam ļaus izpildīt savus laulības pienākumus Habsburgu un Burbonu interesēs. Tā nav nekāda oficiāla misija, tā ir vissvarīgākā, vissvētākā misija.

Jozefs vienmēr prata panākt to, ko bija nodomājis; pat no mātes, spēcīgākā cilvēka pasaulē, viņš bija ar neatlaidību šo to panācis. Svārstīgo, nepastāvīgo Luiju Jozefs noteikti piespiedīs novērst savu defektu. Un tad? Tad viņa dzemdēs valstij mantinieku, ko no viņas sagaida. Tad viņa būs veikusi visĶft ko no viņas var prasīt Habsburgi, Burboni un dievs. Tad viņa būs īsta karaliene. Tad viņa būs brīva un drīkstēs dzīvot tā, kā viņa vēlas.

Tuanetei uzmācās mulsinoši priekšstati. Viņa saņēmās.

— Es pateicos jums, abata kungs, — viņa sacīja kā īsta dāma. — Jūs droši vien saprotat, ka pēc šādas vēsts es gribētu palikt vienatnē.

Un abats, mazliet vīpsnādams, ļoti godbijīgi aizgāja.

Luijs sēdēja pie neliela galda savas bibliotēkas erkerā. Sis erkers viņam bija iemīļota vieta milzīgajā namā. Parasti viņš sēdēja tur un, mirkšķinādams īsredzīgās acis, lūkojās lejā uz pagalmiem un piebraukšanas alejām — no loga pavērās plašs skats — un centās uzminēt, kas tur nāk un iet.

Šodien viņa domas bija tālu no tādas izklaidēšanās. Viņš sēdēja pie mazā galdiņa, jauno, tuklo seju atbalstījis abās rokās, nogrimis savās domās. Viņš bija ģērbies zaļās drēbēs, jo bija gribējis doties medībās. Luijs labprāt gāja medībās, jāšana un medīšana bija vienīgā nodarbība, kas viņam sagādāja prieku; arī ārsti viņam ieteica pēc iespējas biežāk iet medībās, tāpēc ka kustību trūkums un viņa pārmērīgais tuklums apdraudēja viņa veselību. Tieši šodien viņam bija nepieciešams izkustēties. Viņš bija ieēdis pārāk daudz, tas viņam bieži atgadījās; ja viņš nogrima domās, tad neviļus ēda bez sāta.

Tomēr Luijs bija atteicies no medībām. Šallē kungs, ministru prezidenta sekretārs, bija lūdzis, lai tūlīt pieņemot ministru prezidentu. Un, ja vecais Morpā, viņa mentors, neraugoties uz nopietno sasaldēšanos, vēlējās ar viņu runāt, tad tā bija svarīga lieta, un Luijam vajadzēja atteikties no savām izpriecām un uzklausīt viņu.

Morpā noteikti gribēja runāt par kaut ko neiepriecinošu. Vienmēr no viņa vēlas kaut ko nepatīkamu. No viņa gandrīz vienmēr pieprasa tādus lēmumus, kuriem pretojas viņa nojauta. Taču ļoti apgrūtinoši ir allaž pretoties, allaž sacīt «nē». Un citiem aizvien ir argumenti pie rokas. Tie ir nepatiesi argumenti, taču atspēkot tos ir grūti. Galu galā viņš ļaujas labāk pierunāties un paraksta. ,

Jaunais, neveiklais, tūļīgais cilvēks piecēlās un sāka staigāt šurp un turp. Bibliotēka bija plaša. Luijs labprāt lasīja, visvairāk ģeogrāfiskus, vēsturiskus un politiskus rakstus. Viņš bija licis šo telpu pārbūvēt un pieblīvējis to pilnu ar lietām, kas viņam patika. Tur bija globusi, ģeogrāfiskās kartes, pulksteņi, dažādi mākslas darbi. Visvairāk porcelāna. Savā porcelāna fabrikā Sevrā viņš bija licis izgatavot mirušo dižo dzejnieku statuetes — Lafontēna, Bualo, Rasina un Labrijēra statuetes. Bez tam viņš bija izrotājis savu bibliotēku ar dažādiem bronzas izstrādājumiem un dzelzs kalumiem. No tiem Luijs kaut ko saprata; viņš pats noņēmās ar metaldarbiem un augšā pilī, zem paša jumta, bija ierīkojis sev darbnīcu.

Apstājies pie kamīna, Luijs noglauda mākslinieciski kaltās restes. Taisni apbrīnojami, cik maigi viņa tuklās, lempīgās rokas pieskārās metalam. Nekā neredzēdamas, acis pārslīdēja kamīnam. Daudz labāk viņš būtu ķeries pie savām grāmatām nekā pie darīšanām, kuras ierosinās viņa mentors. Cik grūts, nepatīkams un nekad nepadarāms uzdevums bija valdīt. Kāpēc viņš nebija piedzimis, piemēram, kā vienkāršs lauku muižnieks? Cik jauki būtu, ja viņš varētu pēc patikas iet medībās, rakstīt, lasīt, mazliet patulkot no angļu valodas, nodarboties ar ģeogrāfiju un vēsturi. Lasīt avīzes, sevišķi aizliegtās angļu avīzes. Viņam turpretī jāvalda, jāpieņem lēmumi, jāatgaiņājas no mantraušiem un godkārīgajiem, pastāvīgi jārīkojas saskaņā ar sīkiem apsvērumiem, pretēji saprātam, pretēji savai sirdsbalsij un savam instinktam.

Viņa apceri pārtrauca prinča Karla ierašanās. Luijam nebija saskaņas ar savu jaunāko brāli. Pēc tēva nāves labsirdīgais Luijs uzskatīja sevi par ģimenes galvu, kam pienākums palīdzēt brāļiem. Taču abi brāļi viņam šai ziņā radīja grūtības. Jau no pašas bērnības viņi bija izsmējuši neveiklo vecāko brāli, princis Ksavjē slepus, bet nekautrīgais Karls pilnīgi atklāti un turklāt citu klātbūtnē.

— Es gaidu Morpā, — sacīja Luijs, kad Karls bija ienācis, t— Man nav daudz laika. Runājiet, lūdzu, īsi. Ko jūs vēlaties?

—Naudu, — sacīja Karls.

Luija trīs gadu valdīšanas laikā princis Karls bija izspiedis no viņa bez savas dalienas vēl pili ar lielu, ienesīgu zemes īpašumu un bez tam vairākkārt licis samaksāt-Luijam krietni lielas parādu summas, pēdējoreiz pirms nepilniem četriem mēnešiem. Toreiz notika vētraina izskaidrošanās, Karls bija ieteicis Luijam, lai viņš nedēvē sevi par Roi de France et de Navarre, bet par Roi de France et VAvarē. [3] Luijs galu galā bija samaksājis parādu, bet Karlam vajadzēja dot svinīgu solījumu turpmāk būt taupīgākam.

Pikti un nelaimīgi Luijs lūkojās uz brāli.

—    Tu taču man apsolīji… — Viņš nepabeidza teikumu, viņa balsī bija raizes, līdzjūtība, bezcerīgs naids.

—   Tad es būšu samelojis, — princis Karls vienkārši atbildēja. — Sī lieta man būs jānokārto ar mīļo dievu. Dod man labāk naudu, — viņš turpināja. — Kas tev cits atliek? Nepretojies ilgāk. Netēlo Luiju Stingro, tas tev nepiedien.

Reiz Luijs trīspadsmit gadu vecumā bija paziņojis, ka viņa karstākā vēlēšanās esot iekļūt vēsturē kā Luijam Stingrajam, un Karlam sagādāja prieku viņam to atgādināt.

Luijs sarosījās.

—   Es tev naudu nedošu, — viņš spalgā balsī paziņoja. — Es tev iecelšu aizbildņu padomi no maniem ministriem.

—   Lieliska ideja, — Karls zobojās. — Tad visa Parīze vaicās, kad tu iecelsi aizbildņu padomi Tuanetei.

Nu Luijs bija pārliecināts, ka Karls ir tas, kas Tuaneti uzvedina uz draiskulībām un izpriecām un liek iekrist viņai vieglprātīgos parādos. Nekad, līdz pašai nāvei, Luijs neaizmirsīs Karla nekaunīgās derības pagājušajā gadā. Toreiz sakarā ar ieilgušo Trianona pārbūvi Karls bija saderējis ar Tuaneti uz simt tūkstošiem livru, ka septiņu nedēļu laikā nojaukšot savu mazo Bagateles pili un uzbūvēšot pilnīgi no jauna. Noteiktajā laikā pili patiesi nojauca un uzbūvēja pilnīgi no jauna. Deviņsimt cilvēku strādāja dienu un nakti, un, kad trūka būvmateriālu, Karls pavēlēja savam šveiciešu gvardes pulkam Parīzes ielās un uz apkārtējiem ceļiem aizturēt visus ratus ar būvmateriāliem un nogādāt tos uz Bagateli. Visā valstī izcēlās sašutums. Princis Karls toreiz bija lielījies, ka esot nopelnījis simt tūkstošus livru, kurus viņam nevajagot izlūgties no brāļa, un viņš, Luijs, bija spiests izmaksāt Tuanetei šos simt tūkstošus livru. Un tagad šis pats Karls pieprasīja, lai viņš, Luijs, maksā par jaunām, bezjēdzīgām trakulībām un turklāt vēl izzoboja viņu.

—    Es aizliedzu jums, — viņš sašuta, — karalieni saukt par Tuaneti.

—   Labi, — bezkaunīgi smīnēdams, Karls piekrita, — tad visa Parīze sāks prašņāt, kad tu iecelsi karalienei aizbildņu padomi. Vai arī — austrietei, — viņš dzēlīgi piebilda.

Luijs bija noguris no šīs bezjēdzīgās ķildas.

—   Cik tad vajag? — viņš noprasīja.

—   Piecsimt astoņdesmit septiņus tūkstošus un vēl dažus simtus, — Karls atbildēja, — bet es apmierināšos ar piecsimt tūkstošiem.

Luijs sēdēja drūms un slābans.

—    Es aizsūtīšu pie tevis de Laboru, — viņš teica; de Labors bija viņa intendants, — lai viņš izskaidrojas ar taviem kreditoriem.

—   Sāda sīkumaina neuzticēšanās ir tavā dabā, — sacīja Karls.

—   Un kad viņš būs man ziņojis, — Luijs nobeidza, — tad es ar Neķeru apspriedīšu, kas darāms.

—   Tikai ne pārāk ilgi, ja drīkstu lūgt, — sacīja Karls. Abi zināja, ka Luijs atjaus izsniegt prasīto summu.

Palicis viens, Luijs nopūtās un elsa, viņš jutās nomākts. Viņš atpogāja vamzi un mazliet arī bikses, lai kļūtu ērtāk. Luijs vienmēr izskatījās nekārtīgi ģērbies, bieži netīrs, sulainim un frizierim bija tīrais posts ar viņu.

Tā bija samaitāta, nelaimīga diena. Un tagad viņam būs vēl jāpieņem Morpā. Droši vien atkal būs runa par Ameriku. Tie nedeva viņam mieru ar šiem nolādētajiem dumpiniekiem. Nevajadzēja ļaut doktoram Franklinam ierasties Parīzē. Pilsētā bija jau diezgan brīvdomātāju un ateistu; nebija nekādas vajadzības atvest vēl kādu jaunu no okeāna viņas puses. Un viņam, Luijam, būs vēl jādod dumpiniekiem arī nauda. Tas nebija labi, tas noteikti nebija labi. Bet, ja viņš to pateiks saviem kungiem, tad tie viņu atspēkos ar visvisādiem pierādījumiem.

Sēkdams viņš ievilka gaisu caur izliektā deguna biezajām nāsīm un ar troksni to atkal izpūta. Visi grib no viņa naudu, Karls, Tuanete, amerikāņi. Izblīdis jaunas miesas blāķis — tā viņš tur kvernēja pie milzīgā rakstāmgalda un īgni gaidīja.

Beidzot ieradās Morpā. Apbrīnojami ātri savā jodzīgajā gaitā Luijs devās viņam laipni un veikli pretī. Neraugoties uz saaukstēšanos, vecais vīrs bija rūpīgi saposies. Grāfiene bija uzstājusi, lai viņš saudzējot sevi, lai lūdzot Luiju pie sevis vai vismaz nelielo gabalu līdz Luija istabām ejot rītasvārkos. Taču ministru prezidents gribēja ievērot ceremoniālu. Ja notika oficiālas sarunas, tad Morpā ieradās pie monarha viņa paša telpās, ģērbies parādes tērpā, kā to prasīja galma parašas.

Viņi abi sēdēja pie lielā galda, kur starp papīriem un rakstāmpiederumiem stāvēja mazas dzejnieku porcelāna statuetes. Jaunais Luijs bija nekārtīgi ģērbies, sēdēja neglītā pozā, sava tukluma dēļ viņš izskatījās daudz vecāks par saviem divdesmit diviem gadiem. Morpā, uzposies, kalsns, daudz jaunāks ar saviem septiņdesmit sešiem gadiem, centās turēties stalti. Viņa priekšā atradās dokumentu mape, Luijs ar tuvredzīgajām, tālu stāvošajām.brūnajām acīm šķielēja uz to.

Viņš esot saņēmis vēstuli no sava austriešu kolēģa, Morpā iesāka. Kaunies ļoti sīki un skaidri izklāstījis Habsburgu viedokli par visiem neatrisinātiem jautājumiem. Bet, ja būtu tikai tas, tad viņš. Morpā, neapgrūtinātu karali. Vecais vīrs saslējās un uzsmaidīja Luijam, it kā gribētu viņam pavēstīt priecīgu pārsteigumu.

— Augstība, teikšu jums bez aplinkiem, — viņš sacīja. — Viņa gaišība, jūsu svainis, Romas ķeizars, atrodas ceļā uz Versaļu.

Luija šaudīgās acis pēkšņi sastinga, pārsteigumā apstulbis, viņš palika ar ieplestu muti. Aiz viņa slīpās, nolaidenās pieres rosījās domas, lēnām, taču loģiski. Viņš jau bija domājis, ka Morpā pateiks kaut ko nepatīkamu. Ja atbrauks Jozefs, tad viņam, Luijam, būs ar Jozefu jāpārrunā daudzas nepatīkamas lietas, vispirms šis nepatīkamais jautājums pār Bavārijas mantošanas kārtību. Bavārijas kūrfirsts bija vecs, drīz šis jautājums būs aktuāls. Marija Terēze gan bija paziņojusi, ka viņa necelšot nekādas prasības, toties svainis Jozefs bija izteicies diezgan draudoši. Luija ministri jau kopš vairākiem mēnešiem bija uzstājuši, lai viņš nepārprotami izskaidrojot Jozefam, ka šajā jautājumā Austrija nekādā ziņā nevar rēķināties ar Francijas atbalstu. Ja tagad ieradīsies Jozefs, Luijs būs spiests pateikt to viņam tieši acīs. Viņa kungi, Morpā un Veržēns, sagaida, ka viņš ies vēl tālāk un izrās Jozefu par viņa nepiesardzīgo izrunāšanos. Viņam — jaunākajam, runā gausajam — būs jāsaka daudz vecākajam svainim, kas slavens ar savu ašo, žilbinošo, skaudro, sarkastisko valodu, tieši acīs asi un enerģiski vārdi. Luija apaļie, smagie pleci noslīga vēl vairāk.

Morpā vēl aizvien lūkojās viņā laipni un nogaidoši, it kā būtu paziņojis viņam nezin cik patīkamu vēsti. Luija tuklie vaigi drebēja, viņa rokas nervozi raustīja piedurknes, pogāja vamzi, taču viņš klusēja un gaidīja. Bija dzirdama tikai pulksteņa tikšķēšana. Morpā nojauta, kas viņā norisinājās. Ministrs pamatīgi izklepojās, izvilka savu nēzdogu, nošņaucās, ak, kā viņu mocīja iesnas.

—    Es ticu, augstība, — Morpā teica, — ka šis apmeklējums jums sagādās tikai prieku, jo nebūs politisku diskusiju. Ķeizars apmeklē mūs inkognito, viņš ceļo kā grāfs Falkenšteins un aizliedzis jebkādu ceremoniālu. Tātad tā ir tikai ģimenes lieta. Man šķiet, ka šoreiz Romas imperators ceļo pat ar viņas gaišības mātes atļauju un svētību. Svainis Jozefs apmeklēs svaini Luiju un apciemos savu māsu Tuaneti.

Luijs novērsa acis no Morpā. Viņš mehāniski glāstīja porcelāna figūras uz rakstāmgalda. Tad, atbalstījis galvu rokās, sāka prātot. Viņa prāts darbojās ar pūlēm, taču labi, un viņš nojauta iemeslu, kālab svainis ieradās inkognito. Taču Luijs negribēja tam ticēt, viņš atvairīja šo atziņu. Beidzot ar piespiešanos viņš noprasīja sirmgalvim:

—   Kāpēc Jozefs brauc? Ko viņš grib?

Bet, tā kā ministrs tikai viegli pavīpsnāja, Luijs pēkšņi iekliedzās negaidīti spalgi:

—   Ko viņš grib?

Morpā nenobijās no pēkšņā jūtu uzliesmojuma. Viņš pazina Luiju un spēja iedomāties, kas viņā norisinājās. Par grūtībām, kas kavēja izpildīt laulības pienākumus, kautrīgais, gausais, jaunais cilvēks bija runājis tikai ar Morpā un ārstu. Tas nebija drosmes trūkums, ja Luijs izvairījās no operācijas, bet iemesls bija dievbijība vai, kā prātoja brīvdomātājs Morpā, māņticība un bērnišķīgs kauns. Un tagad viņam šis jautājums jāpārrunā ar neatlaidīgo, racionāli noskaņoto Jozefu. Vecajam ciniķim bija ^gandrīz žēl sava skolnieka. Rāmi un laipni viņš izskaidroja -Luijam, ka droši vien Jozefs uzņēmies ceļojumu tāpēc, lai pierunātu svaini uz zināmo mazo operāciju, par kuru runājis doktors Lasons; laikam Marija Terēze sagaidot no šīs operācijas svētību Francijai un Austrijai.

—    Vai tad visi zina? — Luijs nomākts jautāja. Viņš čurnēja tur nelaimīgs, sadudzis un nožēlojams. Viņā bangoja neskaidri priekšstati un jūtas, kādas aizvien izraisīja viņa fiziskais trūkums.

Luiju piecpadsmit gadu vecumā bija apprecinājis viņa vectēvs vecais Luijs Piecpadsmitais, lai ar viņa laulību nodibinātu savienību starp Franciju un Austriju — «ģimenes paktu». Tādu padomu bija devuši ministri — viņa tēva, dofina, ienaidnieki. Luijs bija cienījis un mīlējis savu agri mirušo tēvu, un tas, ka viņu saprecinājuši cilvēki, kas bija ienīduši viņa tēvu un varbūt pat to nogalinājuši, jau no paša sākuma bija viesis viņā īgnu neuzticību pret visu, kas saistīts ar šo laulību. Viņš bija loti dievbijīgs, pārliecināts, ka pastāv dievišķa providence, un viņu nomāca bailes, ka tēva pretinieku iecerētā laulība nav debesīm tīkama. Varbūt tieši tāpēc dievs viņu radījis ar tādu trūkumu. Bet, ja tas bija tā, vai tad viņam, Luijam, bija tiesības iejaukties? Ja viņš atļautu izdarīt operāciju, vai tas nebūtu mēģinājums izjaukt dieva roku darbu?

No otras puses, laulība bija noslēgta, un runa nebija tagad tikai par viņu vienu. Vai, izvairīdamies no ārsta naža, viņš nenodara netaisnību Tuanetei? Viņš izjuta pret viņu lielu kautrību. Viņa bija spiesta pamest savu dzimteni, ieradās šeit no liela tāluma, lai kļūtu viņa sieva, lai dzemdētu dofinu no Habsburgu un Burbonu asinīm. Viņš nespēja viņai dot to, kas viņai pienācās, un, ja tagad Jozefs dusmodamies aizstāvēs māsas tiesības, ja viņš apsūdzēs Burbonus, ka tie pievīluši Habsburgus, tad ta bus taisnība, un viņam, Luijam, nebūs ko atbildēt.

Tomēr vajadzētu būt kādai jēgai, ja dievs, kas viņu apžēlojis un iesvaidījis, bija devis viņam tādu miesu. Tas bija pienākumu konflikts, un, tā kā viņam vienmēr bija grūti izšķirties par kaut ko, tad viņš ļāva visam iet savu gaitu. Pastāvība bija labāka nekā pārmaiņa, bezdarbība labāka nekā darbība.

Sādu jūtu un apsvērumu tirdīts, drūms un slābans, viņš sēdēja pie milzīgā rakstāmgalda, mehāniski raustīja piedurknes un klusēja. Beidzot Morpā prasīja, vai viņš drīkstot izteikt pazemīgu priekšlikumu. Luijs nepacietīgi sacīja:

—   Jā, runājiet, manu mentor!

Esot līdzeklis, sacīja Morpā, kā šo Jozefa ceļojumu izmantot Versaļas prestīža labā. Un, tā kā Luijs ziņkāri pacēla acis, Morpā, šķelmīgi smīnēdams, turpināja, ka Luijs varot jau pirms grāfa Falkenšteina ierašanās vienoties ar doktoru Lasonu un

ļauties operēties. Tad Romas majestātei neatlikšot nekas cits kā to apsveikt, atgriezties Vīnē un pavēstīt mātes kundzei, ka nav bijis nekādas vajadzības pūlēties.

Luijs piekrita, ka tas esot lielisks padoms. Taču karalis, viņš nosarkdams paskaidroja, nedrīkstot vienmēr sekot saprātam, bet viņam jāievērojot zināmas dziļākas dvēseles norises. Ministrs zināja, ka tā nav tikai atrunāšanās, bet gan Luija patiess uzskats. Luijs ticēja, ka viņš ir dieva izredzēts un uzskatīja savas dziņas un saviļņojumus par debesu norādījumu, kam nav atļauts pretoties. Ja Luijs gribēja, viņš labprāt uzklausīja saprātīgus padomus; turpretī, ja viņš pamatojās uz to, ka ir dieva izredzēts, tad nevajadzēja vairs viņam uzstāt. Pavisam nesen Morpā bija devis iemeslu savam jaunajam monarham skumīgi atzīt, ka viņa pirmajam ministram trūkst stipras ticības. Viņš uzskatīja, ka šodien gudrāk būs samierināties.

Jau tā viņš šodien jutās pārguris. Viņš atcerējās grāfienes padomu nepārpūlēties un labprāt būtu devies prom. Diemžēl, tas nebija iespējams, jo bija vēl kāda cita lieta. Tiklīdz Morpā bija saņēmis ziņu par Jozefa ieplānoto braucienu, viņš bija apsvēris, kādas sekas šis apmeklējums varētu radīt viņa dzīvē. Tuanete viņu necieta, Mersijs un Vermons allaž norādīja, ka viņš nevēloties uzturēt pārāk ciešas saites ar Austriju, Ceriņzilā līga tīkoja viņu gāzt. Ja tagad Jozefs panāks savu mērķi, ja pēc operācijas Luija sakari ar Tuaneti kļūs ciešāki, ja vēl piedzims bērns, tad Mersija un Vermona izredzes pieaugs un viņš pats būs apdraudēts. Luijs gan centās pasargāt savu politiku no Tuanetes skaistajām, baltajām rokām; bet viņš bija gļēvs, un Morpā, apņēmies nomirt savā postenī, negribēja riskēt. Ministrs bija nolēmis šajā pašā audiencē, kad pavēstīja Luijam par Jozefa apmeklējumu, sākt uzbrukumu Tuanetei.

«Tā nu ministrs pārvarēja savu vājumu, ar grezno nēzdogu pārvilka pār seju, nokāsējās, nokrekšķinājās, tad izslējās. Kalsns, stalts un elegants viņš sēdēja iepretī zemnieciskajam, gurdeni kvernošajam Luijam.

Tā kā viņam bija gods ierasties pie karaļa ar ziņojumu, viņš paskaidroja, tad viņš atļaušoties aizskart otru neizšķirtu jautājumu. D'Anživiljē kungs esot iesniedzis finansu ministram jaunas V prasības sakarā ar Trianona pārbūvi. Bet Luijs saziņā ar karalieni esot devis norādījumu galma iestādēm nekādā gadījumā nepārsniegt iepriekš noteiktās budžeta robežas. Tāpēc Nekera kungs negribētu piešķirt prasīto summu bez tiešas karaļa pavēles.

Luijs īgni šņaukāja degunu. Viņš pats bija taupīgs. Viņš zināja, ka Tuanetes izšķērdība rada sašutumu Parīzē, un tomēr nepagāja ne nedēļa, kad Luijam vajadzēja dot rīkojumu laipnajam, centīgajam un kurnošajam Neķeram, ko viņš nevarēja ciest, piešķirt karalienes budžetam plānā neparedzētas, speciālas summas. No "otras puses, viņš saprata, ka Tuanetei ir zināms attaisnojums, ja viņa šķieda naudu. Viņš saprata, ka trakulīgās izpriecas, ko viņa atļāvās, aizstāja viņai laulības gultas priekus un tiesības, ko viņš apkaunojošā kārtā nevarēja viņai sagādāt. Savas vainas apziņas mocīts, viņš bija iecietīgs pret Tuaneti un, ja pats taupīja katru franku, tad bija gandrīz priecīgs, kad varēja Tuanetei ar naudu atlīdzināt to, ko viņš tai nespēja sniegt.

—   Cik tad šoreiz vajadzīgs? — viņš noprasīja.

—   Trīssimt tūkstoši livru, — atbildēja Morpā.

—   Trīssimt tūkstoši livru, — Luijs nosacīja pie sevis. Viņš paņēma spalvu un rūpīgi uzvilka uz vienas no daudzajām papīra lapām, kas atradās uz rakstāmgalda: 300 000, tad kricelēja vēl šo to un uzrakstīja: 60 000 X 50 000 X 6; 25 000 X 12. Luijs iedomājās nekaunīgās piezīmes, ko pirmīi viņa brālis Karls bija izteicis par Tuaneti. Viņš prātoja, vai Karls jau bija zinājis par šo jauno Tuanetes prasību. Droši vien bija zinājis, un Luiju krernta brāļa tuvība ar Tuaneti. — Trīssimt tūkstoši livru, — viņš atkārtoja. Vēl trīssimt tūkstoši livru Trianonam. Tas bija skandāls, sāksies atkal tenkas.

Morpā, priecādamies par savu vārdu iedarbi, turpināja uzbrukumu. Ja viņš drīkstētu dot padomu, viņš teica tikpat klusu un laipni, tad Luijam vajadzētu gan atvēlēt šo summu Trianonam, bet lūgt karalieni mazliet ierobežot savus izdevumus.

—   Trīssimt tūkstoši livru, — Luijs murmināja, — divdesmit pieci tūkstoši reiz divpadsmit.

—    Trīssimt septiņpadsmit tūkstoši sešsimt trīsdesmit četras livras, — sacīja Morpā, — ja jūs vēlaties zināt precīzu skaitli. Pati par sevi šī summa nav pārāk liela. Bet dzīves standarts, it īpaši uz laukiem, krīt, un ir saprotams, ka Ceriņzilās līgas izdevumus cilvēki salīdzina ar izdevumiem, kurus paši nevar atļauties. Nekaunīgi literāti dēvē visu, ko karaliene dara, pat viņas pilnīgi privātās lietas, par austriešu politiku. Patlaban mēs cenšamies traucēt izplatīt paskvilu, kurā teikts, ka karalienes pārmērīgie izdevumi traucē valdību sniegt Amerikai nepieciešamo palīdzību. Fakts ir tas, ka, neraugoties uz Nekera izmaņu, finansiālais stāvoklis vēl aizvien ir saspīlēts. Mans kolēģis Veržēns

šaubās, augstība, vai izlūgties jūsu atļauju vēl diviem miljoniem, kurus amerikāņi lūguši.

Luijam tas tieši bija pa prātam, ka Morpā pievērsies citam sarunu priekšmetam, par ko viņš varēja izgāzt savu niknumu,

—    Jūsu amerikāņi, — viņš pikti sacīja augstā balsī, un viņa mazais dubultzods trīcēja. — Pastāvīgi jūsu amerikāņi. Pastāvīgi jūsu dumpinieki. Un kas lai maksā par viņu dumpi? Es.

Ministru prezidents bija jau vairākkārt apspriedis ar Luiju amerikāņu jautājumu, viņš jutās galīgi pārguris un negribēja ielaisties liekā diskusijā. Morpā vienīgi rezumēja amerikāņu politikas pamatprincipus, kurus Luijs, Morpā mudināts, bija pieņēmis.

—    Es ceru, augstība, — viņš sacīja mazliet skarbāk nekā parasti, — ka esmu pareizi sapratis jūsu uzskatus amerikāņu jautājumā. Jūs un jūsu padomnieki esat vienojušies, ka mūsu interesēs ir iespējami ilgāk pavilcināt konfliktu starp. Angliju un tās amerikāņu kolonijām, lai novājinātu ir dumpiniekus, ir visvairāk pašu Angliju. Jūs esat noteicis ministriem attiecīgu politiku. Saviem padomniekiem jūs esat norādījis, augstība, ka dumpinieki ar nelielu pabalstu jāuztur pie dzīvības, kamēr mēs paši būsim spējīgi atsākt veco strīdu ar Angliju.

Luijam bija jāatzīst, ka tā ir. Morpā un Veržēns bija tik ilgi uzmākušies viņam ar saviem argumentiem, ar saviem «labajiem iemesliem», ka viņš beidzot bija piekritis. Taču sirds viņam sacīja, ka tas viss ir sofisms, ka pareizs ir viņa — karaļa riebums pret dumpiniekiem un ka šī palīdzība amerikāņiem var beigties slikti. Bet ko lai viņš dara? Sapīcis viņš pievēra plakstiņus, tā ka acis gandrīz pazuda tuklajā sejā.

—    Cik tad jūs atkal gribat saviem amerikāņiem? — viņš īgni noprasīja.

—   Veržēns ierosina — divus miljonus, — Morpā pacietīgi atkārtoja. — Viņš grib tos ņemt no sava slepenā fonda.

—   Vienu miljonu, — Luijs nikni atcirta. — Vienu miljonu, nevis divus. Vairāk kā vienu miljonu es dumpiniekiem nedošu. Tas būtu pret manu sirdsapziņu.

—   Labi, vienu miljonu, — Morpā miermīlīgi nobeidza.

—   Un lai viņš to izmaksā pa daļām trijās reizēs, — Luijs ^-kašķīgi pavēlēja. — Viņš ir tik uzmācīgs, šis jūsu doktors Franklins, nekad viņš nav apmierināts un nāk atkal un atkal.

—    Kā pavēlat, augstība, — ministrs atbildēja. Viņš savāca savus papīrus. — Un nu atļaujiet man būt brīvam, — viņš lūdza.

— Un esiet tik laipns, augstība, — viņš vēl atgādināja, — un parunājiet ar karalieni par turpmāko izdevumu ierobežošanu.

—   3ā, — Luijs izgrūda.

Viņš redzēja, ar kādām pūlēm Morpā turējās taisni.

—   Man būtu jums jāpateicas, manu mentor, — viņš sacīja ar nožēlu, — bet jūs man sagādājāt grūtības.

—   Es zinu, es zinu, — vecais vīrs viņu mierināja. — Bet nu es esmu beidzis, augstība, un tagad es jums novēlu jautras medības. — Ar mokām turēdamies braši, viņš ceremoniāli atvadījās.

Priekšistabā Morpā gandrīz saļima. Viņa sekretārs Šallē un sulainis satvēra viņu un aizgādāja uz viņa istabām. Piesteidzās de Morpā kundze un izteica maigus, bažīgus pārmetumus, kamēr vīrs kāsēja, krekšķēja un gārdza. Viņu iecēla gultā, pielika klāt siltas pudeles, iedeva buljonu.

Arī Luijs jutās noguris no sarunas. Palika doties medībās bija pārgājusi. Viņš atkal čurnēja erkerī pie loga un lūkojās laukā uz pils piebraucamām alejām, taču nekā neredzēja, kas tur notika. «Trīssimt tūkstošus austrietei,» viņš apsvēra, «viens miljons nemierniekiem, piecsimt tūkstošus delverim,» — un iegrima domās par grūto likteni, kas viņam bija lemts.

Nākamajā rītā atmostoties viņam ienāca prātā, ka šodien viņu sagaida kaut kas sevišķi grūts un nepatīkams. Lēnām sāka darboties viņa domas; tad viņš atskārta, ka tā bija saruna ar Tuaneti, tie bija pārmetumi, kurus viņš bija savam mentoram apsolījis izteikt Tuanetei.

Kādu brīdi viņš vēl palika gultā snauzdams un šņākuļodams. Tad viņš pavilka auklu, kas bija piesieta pie sulaiņa rokas, lai viņu jebkuru brīdi varētu pasaukt. Steigšus pienāca sulainis, un Luijs piecēlās no gultas, kurā bija gulējis, un tūļīgi devās uz parādes gultu, kurā viņš ar ceremonijām atmodās rīta pieņemšanai. Simt izcilāko aristokratu klātbūtnē viņu apģērba. Luijs automātiski pārmija ar viņiem parastas, nekā neizteicošas frāzes. Brokastīs viņš ēda daudz, bija izklaidīgs un domāja tikai par gaidāmo sarunu.

Torīt bija paredzēts pieņemt kara ministru Senžermēnu. Luijs ieredzēja Senžermēnu un bija pārliecināts par viņa reformu lietderību. Bet pēdējā laikā viņam no visām pusēm uzstāja, lai atceļot veco vīru. Aizvien vēl Luijs izjuta sirdsapziņas pārmetumus, iedomādamies, kā viņš savā laikā, Tuanetes un Ceriņzilās līgas spiests, bija apkaunojoši atlaidis savu lielisko

finansu ministru Tirgo, un viņš bija nolēmis paturēt Senžermēnu. Taču sirds dziļumos viņš nebija pilnīgi drošs, vai tas viņam izdosies. Saruna ar Senžermēnu nekādā ziņā nebūs patīkama. Sirmgalvis ieradīsies pie viņa ar sūdzībām un žēlabām, uzliīkos viņu ar savām uzticīgajām suņa acīm un gaidīs, ka Luijs apsolīs viņu aizsargāt pret ienaidniekiem. Nē, šodien tas nederēja. Viņš negribēja nopūlēties pirms grūtās sarunas ar Tuaneti. Viņš nepieņems Senžermēnu, bet par atalgojumu beidzot apskatīs Invalīdu māju. Tā ir sena ministra vēlēšanās; viņš lepojās ar to, kā viņš šo māju pārbūvējis un kādu kārtību tur ieviesis. Jā, Luijs apmeklēs Invalīdu māju un lūgs arī Tuaneti nākt līdz.

Apmierināts par šādu atrisinājumu, viņš nolēma tā iegūto laiku pavadīt savā bibliotēkā. Viņam patika savu lielisko atmiņu pieblīvēt ar faktiem un detaļām; noņemšanās ar grāmatām viņam sagādāja tīkamu mieru.

Abi bibliotekāri, de Kampans un de Set-Sēns, sveicināja Luiju. Tie bija klusi, neuzkrītoši cilvēki, tie ieradās, kad bija nepieciešami, un nebija redzami, kad traucēja.

Vispirms Luijs lika padot jaunākās avīzes. Vairākās bija ievietota anekdote par vēsturnieku Edvardū Giboņu, kas Luiju ļoti interesēja. Pirms gada šis misters Gibons bija publicējis liela vēsturiska darba pirmo daļu: «Romas impērijas sabrukums un bojā eja»; Luijs ar labpatiku bija studējis šo darbu un gatavojies to tulkot franču valodā. Pašreiz misters Gibons bija Parīzē, un, pēc franču laikrakstu ziņām, bija sagadījies, ka Gibons un Benjamins Franklins vienā un tai pašā laikā bija ieradušies populārajā krodziņā «Pie gražīgās Katrīnes». Franklins bija licis apvaicāties Gibonam, kas sēdēja citur, vai viņš nevēloties pārsēsties pie viņa galdiņa. Bet Gibons, kā vēstīja avīzes, bija atbildējis, ka viņš nevēloties sēdēt pie viena galdiņa ar dumpinieku, kas sacēlies pret viņa karali. Uz to Franklins licis atbildēt misteram Gibonam, ka viņš, Franklins, varētu piegādāt bagātīgu materiālu, ja Gibons gribētu rakstīt jaunu darbu par kādas lielas impērijas sabrukumu un bojā eju. Luijam šāda Franklina atbilde šķita mazliet pliekana; būtu smieklīgi domāt, ka koloniju dumpis varētu sagraut Angliju.

Neapmierināts viņš nolika laikrakstus pie malas.

161

— Vai angļu laikraksti pienākuši? — viņš jautāja. Luijs aizvien mēdza izskatīt aizliegtās angļu avīzes. Set-Sēns steigšus atnesa tās. — Vai tik jūs pats, Set-Sēn, arī neielūkojaties

11 — Lapsas vīna kalnā

tajās? — Luijs šķelmīgi noprasīja un, skaļi smiedams, piedraudēja bibliotekāram ar pirkstu; smiekli viņam bija rupji un skaļi, t «kā ormanim», apgalvoja Ceriņzilajā līgā. Set-Šēns laipni uzņēma pierasto joku.

Luijs iedziļinājās angļu avīzēs. Tās bija pilnas ar ziņojumiem par konfliktu ar amerikāņu kolonijām. Arī tās daudz rakstīja par doktoru Franklinu. Izbrīnu radot tas, ka dumpinieku vadonis atradis patvērumu Parīzē. Luijs nopūtās: avīzēm bija taisnība. Ar patiku viņš lasīja dzēlīgos epitetus, ar kādiem daži angļu žurnālisti apveltīja veco dumpinieku. Viņi dēvēja Franklii\u par «septiņdesmit gadus veco hameleonu», par «peļņas kāru utopistu», par «šarlatānu». Luijs plakšķināja sev pa gūžām, piesauca klāt abus bibliotekārus, parādīja viņiem šīs vietas, nolasīja viņiem tās angliski priekšā. Viņš neizrunāja īsti pareizi vārdu «hameleons»; de Set-Sēns pazemīgi pārlaboja viņu. Luijs centīgi vairākas reizes atkārtoja pareizo izrunu.

Viņš lika atnest grāmatas, Luijam patika vienlaikus rakāties vairākās grāmatās. Ap viņu tika sakrauti angļu vēsturnieku darbi — Horeisa Volpola pētījums: «Vai mūsu rīcībā esošās ziņas par Ričarda Trešā dzīvi un valdīšanu ir vēsturiski drošas?», Džēmsa Andērsona ziņojumi par Marijas Stjuartes procesu, Davida Jūma «Anglijas vēstures» biezie sējumi.

Abi bibliotekāri bija pamanījuši,ka Luijs vienmēr lasīja tikai vienu sējumu, kaut gan aizvien lika atnest visus sešus Jūma darbu sējumus. Acīm redzot, karalis negribēja, lai viņi ievēro, ka viņu interesē tieši šis viens sējums. Bet viņa uzmanību saistīja tas sējums, kurā bija aprakstīta Kārļa Pirmā dzīve.

Luija interese par šo Davida Jūma vēsturisko darbu radās pirms viena gada, precīzāk sakot, kopš finansu ministra Tirgo atlaišanas pagājušā gada maijā. Luija interesi bija modinājusi kāda vēstule, ko Tirgo viņam bija rakstījis tieši pirms savas krišanas nežēlastībā. Sis bezkauņa bija Luiju brīdinājis, ka viņu ielencot divkosīgi padomdevēji, ka viņam ar saviem divdesmit diviem gadiem nevarot būt nekādas pieredzes un prasmes pazīt cilvēkus, Luijam draudot briesmas, viņš atrodoties jau bezdibeņa mala. «Neaizmirstiet, augstība,» bija rakstīts vēstulē, «ka Kārļa Pirmā galvu uz bluķa nolika vājums. Jūs uzskata par vāju, augstība.» So vēstuli Luijs nevienam nebija rādījis, viņš to aizzīmogoja un ' ieslēdza lādē, kurā uzglabāja visslepenākos dokumentus. Bet vēl tajā pašā dienā viņš bija licis sameklēt Jūma vēsturisko darbu un kopš tā laika vienmēr ar jaunu niknu izbrīnu pārlasīja, kā

toreiz angļu noziedznieki bija sacēlušies pret savu karali, tiesājuši viņu, sodījuši ar nāvi, un viņš priecājās par rāmajiem, zinātniskajiem un tomēr tik laipnajiem vārdiem, ko lielais zinātnieks Jūms veltīja šim moceklim Kārlim. Arī šodien Luijs centīgi pētīja sīkumus, izdarīja uz lappušu malām atkal jaunas atzīmes, lika jautājuma zīmes un izsaukuma zīmes.

Nē, nē. Un lai arī Veržēns un Morpā viņam minētu cik labus iemeslus minēdami, tas nebija pareizi, ka Francijas karalis atbalstīja septiņdesmit gadus veco hameleonu un viņa dumpiniekus, un tas nevarēja beigties labi.

Luijs aizvēra savas grāmatas, izstaipījās, izšļaucījās, atpogāja dažas pogas. Viņš atkal bija pārēdies. Tīrā nelaime, ka viņš jau otru dienu nevarēja doties medībās. Taču kustības bija nepieciešamas. Viņam bija vēl ceturtdaļstundas laika, iekams vajadzēja doties pie Tuanetes. Luijs uzgāja augšā bēniņos, savā mehāniskajā darbnīcā.

Labi, ka tur bija ne vien dūšīgais, plecīgais Fransuā Gamēns, bet arī mesjē Lodrī, kas pārzināja sarežģītos smalkmehāniķu darbus Versaļā. Nebūdams apmierināts ar savas dokumentu lādes aizslēgu, Luijs kopā ar Gamēnu bija strādājis pie jaunas slepenas atslēgas; taču nebija izdevies īsti tas, ko viņš bija iecerējis. Gamēns nebija pietiekoši attapīgs. Turpretim lieliskais meistars Lodrī tūlīt atrada, kur bija vaina. Luijs bija sajūsmināts, trijatā viņi ķērās pie darba, un, pavei, izdevās gan: atslēga bija gatava.

Taču tas ilga vairāk par stundas ceturksni, bija gandrīz par vēlu. Luijs steigšus iebāza lielo atslēgu svārku kabatā, pavirši noslaucīja ar eļļu notraipītās rokas un devās pie Tuanetes.

Savā tūļīgajā, ļodzīgajā gaitā viņš klumzāja pa zālēm un gaiteņiem; smagā atslēga svārku kabatā sitās viņam pret sēdvietu. Gaiteņi bija pilni ar sulaiņiem, gvardiem un galminiekiem spožās uniformās. Luijam ejot garām, viņi visi pieņēma cienīgu stāju un zemu paklanījās. Protams, dažiem tieši sejā varēja izlasīt nicināšanu, ko viņi izjuta pret necilo karali. Luijs skaidri zināja, ka šie kungiv iedami cauri troņa zālei, ar daudz lielāku pārliecību zemu klanījās tukšā troņa priekšā, kā bija ceremoniālā noteikts, nekā tagad dzīva karaļa priekšā; un viņš atkal pukojās, kālab gan dievišķā providence piešķīrusi viņam tik necilu ārieni šim svētajam amatam.

Tā viņš slidinājās pa gaiteņu un zāļu parketu, izčāpoja cauri telpai ar apaļo lodziņu — «vēršaci» un sasniedza karalienes apartamentus. Seit pēkšņi blakus lielajai gleznai, kas attēloja Jupiteru, Taisnību un Mieru, no sāņu ejas izspurdza kāds gadus astoņus vecs zēns. Viņš bija rūpīgi apģērbts, un viņa ņiprās, draiskās kustības neatbilda viņa bagātīgajam, cienīgajam apģērbam. Luijs zināja, kas bija šis zēns, tas bija Pjers, dārznieka palīga Mašāra dēls, ko Tuanete pirms gada, kādas iedažas mudināta, bija adoptējusi. Ieraudzījis karali, zēns aprāvās, nostājās pie sienas, lai palaistu karali garām, un zemu palocījās, kā viņam bija mācīts. Laipni viņam uzsmaidīdams, Luijs pagāja garām; atslēga viņam aizvien vēl sitās pret sēdvietu un gurnu.

Pēkšņi viņš izdzirda aizmugurē skanīgus smieklus, mazais Pjers, acīm redzot, nebija spējis savaldīties.

Luijs bija labsirdīgs, jauns cilvēks un parasti izturējās tāpat kā visi citi. Taču viņš bija arī Luija Četrpadsmitā mazmazdēls, Luija Piecpadsmitā mazdēls, Francijas un Navaras karalis. Viņš atcerējās, ka nelaiķa vectēva gaita allaž bija ārkārtīgi majestātiska, tā ka, ieraugot viņu, ikviens pārstāja mēļot par karaļa izvirtību, un viņš iedomājās par Tuaneti, ka, par spīti viņas trakulīgajām azarta spēlēm, izpriecām, ballēm, Ceriņzilo līgu, viņa izstaroja tik daudz karaliskuma, ka pat visnekaunīgākās mutes mitējās zoboties. Un pēkšņi Luiju sagrāba traks niknums. Viņš pagriezās, saķēra mazo Pjeru savām milzīgajām rokām, purināja nobālušo zēnu un, balsij aizraujoties, spalgi kliedza: — Sardze! — Piesteidzās sulaiņi, šveiciešu gvardi. Jupitera, Taisnības un Miera acu priekšā Luijs nodeva sardzei mazo Pjeru un pavēlēja to aizturēt, kamēr viņš dos tālāku rīkojumu.

Tad daudz noteiktāks un apņēmīgāks viņš gāja pie Tuanetes.

Kad viņš pēc divām stundām atstāja Tuaneti, viņam bija tāda cilvēka izskats, kas atbrīvojies no smaga sloga. Ar apmierinājuma izteiksmi tuklajā sejā viņš atgriezās savos apartamentos.

Tur viņš vispirms ņēmās pierīkot jauno atslēgu dokumentu lādei. Tas bija grūts darbs — izņemt veco atslēgu un pielāgot jauno. Eet tad jaunā, slepenā atslēga turējās stingri un labi skaistajā lādē. Luijs atvēra to, aizslēdza, noslaucīja sviedrus, priecādamies par pabeigto darbu.

No jauna atslēdzis lādi, viņš pacēla vāku. Pārlaida maigu skatienu lietām, kas tur bija uzglabātas; lielākoties tās bija viņa personīgs īpašums — dienasgrāmatas, vēstules, dažādi suvenīri. Tagad viss bija drošībā. Paglupi smaidīdams, kā kolekcionārs priecādamies, viņš rakņājās pa lādi. Uzdūrās bijušā finansu ministra Tirgo aizzīmogotajai vēstulei. Negribot viņš to pastūma zem citiem papīriem, arvien dziļāk, līdz tā atradās pašā apakšā. Rakņājās tālāk.

Tur bija maza grāmatiņa. Viņš pats to bija sarakstījis trīspadsmit gadu vecumā un arī pats nodrukājis; kopš bērnības viņam patika rakstīt un strādāt pašam savām rokām. Grāmatiņas virsraksts bija: «Par mērenu monarhiju. Uz Telemaha pamatoti, dofina Luija Augusta sastādīti morāli un politiski pamatprincipi.» Domīgi viņš šķirstīja grāmatu; nekad viņš nebija gājis pa vieglāko ceļu. Viņš lasīja: «Arī valdnieks ir tikai cilvēks. Kā tādam viņam ir kopēji kristīgi pienākumi ar saviem tuvākajiem. Bet, tā kā radītāja roka viņu pacēlusi pāri visiem citiem cilvēkiem, tad viņa pienākums ir būt par tikumības un ticības piemēru, par dievbijības un dedzības paraugu.» Viņa izvelbtās acis stingri vērās lappusēs. Viņš atcerējās, kā viņš, trīspadsmit gadus vecs zēns, lepni bija aizskrējis pie sava vectēva un parādījis viņam mazo grāmatiņu. Un piedzīvojis vilšanos. Vecais, nelaiķis Luijs Piecpadsmitais — laikam viņš tieši bija atgriezies no Dibarī — kādas pāris minūtes bija palasījis grāmatiņu. Tad viņš laipni bija paplikšķinājis centīgajam mazdēlam pa vaigu un sacījis: «Jauki un labi, mesjē dofin, viss ir jauki un labi. Taču pārmērīga centība tikai kaitē. Metiet labāk grāmatiņu ugunī!»

Papurinājis smago galvu par savu toreizējo naivitāti, priecādamies par savu nepaklausību, Luijs atlika grāmatiņu atpakaļ. Rakņājās atkal. Izvilka savas sievasmātes Marijas Terēzes vēstuli. Viņa to bija rakstījusi pirms septiņiem gadiem, toreiz, kad viņa bija sūtījusi Tuaneti uz Versaļu. Nopietni, gausi ar savām īsredzīgajām acīm Luijs pārlasīja vēstuli. Tā skanēja: «Jūsu laulātā draudzene, manu mīļo dofin, nupat atvadījās no manis. Viņa bija mans prieks, un es ceru, ka viņa būs Jūsu laime. Tālab es viņu audzināju, jo sen zināju, ka viņa dalīsies ar Jums Jūsu misijā. Es ieaudzināju viņā pienākuma apziņu pret Jums, maigas jūtas un spējas izvēlēties līdzekļus, kā Jums patikt. Mana meita mīlēs Jūs, par to es esmu pārliecināta, jo es pazīstu viņu. Dzīvojiet sveiki, manu mīļo dofin, esiet laimīgs, dariet viņu laimīgu. Es mirkstu vienās asarās. Jūs mīlošā māte Marija Terēze.»

Luijs paturēja vēstuli rokā. Tā bija laba vēstule. Toreiz viņš nebija zinājis, ko lai atbild; tas nebija viegli piecpadsmit gadu vecumā. Beidzot viņš kopā ar savu audzinātāju bija sacerējis neko neizteicošu atbildi vācu valodā, mazliet kļūdainu, lai izklausītos istāk. Starp citu, Austrijas majestāte arī nerakstīja īsti labi franciski. Luijs saskaitīja īsajā vēstulē četras gramatiskas kļūdas un deviņas ortogrāfiskās.

«Esiet laimīgs, dariet viņu laimīgu.» Viņas gaišībai mātei Vīnē viegli runāt. Tātad tagad Marija Terēze viņam sūta Jozefu. «Dariet viņu laimīgu.»

Tā ir skaista vēstule. Ķeizarienei ir ne vien gudrs prāts, bet arī jūtas. «Mana meita mīlēs Jūs, par to es esmu pārliecināta, jo es pazīstu viņu.»

Nule notikušās sarunas laikā Tuanete bija ļoti laipna pret viņu. Lai gan abi nekā nebija runājuši par Jozefa apmeklējuma varbūtējo mērķi, tomēr viņu saruna bija citādāka nekā parasti; tajā bija jaušama vēl līdz šim nebijusi sirsnība.

Starp citu, Tuanetes plāni par viņas Trianona pārbūvi ir tiešām lieliski. Viņai ir gaume, viņai ir idejas. Un viņa ir skaista. Tas, ka Tuanete viņam patīk, neko vēl nenozīmē, viņš neko nesaprot no sieviešu skaistuma. Bet šis Volpols, lieliskās grāmatas — Ričards Trešais autors, taču ir labs rakstnieks, kas kaut ko saprot, un viņš nosaucis Tuaneti par skaistāko sievieti Eiropā. Kaut tikai viņa nebūtu tik zobgalīga un allaž gatava smieties; viņam vienmēr mazliet bailes no viņas smiekliem.

Sie trīssimt tūkstoši livru Trianona pārbūvei nav vis zemē nosviesta nauda. Precīzi — trīssimt septiņpadsmit tūkstoši seši simti trīsdesmit četras livras, uz savu atmiņu viņš var paļauties. Ar smagu sirdi viņš bija noapaļojis summu uz četrsimt tūkstošiem. Bet iesāktie darbi, loģiski, jāturpina, tur viņai taisnība, tā būtu izšķērdība — pamest visu pusceļā. Par to viņa bija Luijam apsolījusi, ka nākamajā gadā viņa nekādā ziņā nepārsniegs Trianona budžetu. Vismaz to viņš varēs pieminēt, dodams Neķeram pavēli.

Bet jautājumā par Senžermēnu viņam bija mazāk panākumu. Tuanete noteikti un enerģiski atteicās piedalīties Invalīdu mājas apmeklējumā. Turklāt vēl viņa no jauna bija uzstājusi, lai viņš beidzot atlaižot veco. Viņa vienkārši nevarot Senžermēnu paciest. Labi vēl, ka Luijs bija ticis vaļā ar solījumu, ka arī pats neapmeklēs Invalīdu māju.

Citādi Tuanete bija patiesi izturējusies saprātīgi un piekāpīgi. Viņa nopietni apņēmās nepārsniegt savu budžetu. Taču vienā jautājumā viņa negribēja piekāpties. Viņa vēlējās personīgu intendantu savām izrādēm un izpriecām. Tā kā viņš bija piekritis, ka Trianons ir pilnīgi viņas rīcībā, tad bija loģiski, ka viņa gribēja tur iecelt personīgu intendantu. Kaut arī viņam tas bija ļoti nepatīkami, tomēr^ajā punktā viņam bija jāpiekāpjas Tuanetes priekšā.

«Es ieaudzināju viņā pienākuma apziņu pret Jums . .. Dzīvojiet sveiki, manu mīļo dofin, esiet laimīgs, dariet viņu laimīgu.» Ar savu smago roku viņš apbrīnojami maigi noglāsta vēstuli, atkal saloka to un rūpīgi atliek atpakaļ lādē.

Viņš izņem dienasgrāmatu. Piesēžas pie tās. Pārdomā, kurš no šīsdienas pārdzīvojumiem būtu vērts, ka to' atzīmē. Ieraksta: «Atteikta kara -ministra pieņemšana grūtu personīgu pārrunu dēļ. Saruna ar Tuaneti beigusies labi. Pagatavota slepena atslēga. Ļoti labi. Medībās nebiju.» Viņš ieliek dienasgrāmatu atpakaļ lādē, aizcērt aizslēgu un, plati smaidīdams, stāv pie lādes.

Pēkšņi viņa smaids sastingst, viņam kaut kas iešaujas prātā. Viņš nepacietīgi zvana, pavēl atsaukt dežurējošo gvardes virsnieku.

— Tika aizturēts kāds zēns, Pjers Mašārs, karalienes aizbilstamais. Viņš tūlīt jāatlaiž vaļā, — Luijs dod pavēli. — Un iedodiet viņam par diviem frankiem saldumus. Nē, par pieciem frankiem, — viņš pārlabo.

CETURTĀ NODAĻA JOZEFS

Pēc dažām nedē|ām imperators Jozefs devās uz Parīzi.

Jozefs, otrais imperators ar šādu vārdu, bija vācu nācijas Romas impērijas valdnieks tikai titula pēc. Viņa māte bija iecēlusi viņu par līdzvaldnieku, taču patiesībā vecā ķeizariene, enerģiska un ļoti noteikta savos spriedumos, valdīja viena pati. Pēc viņas dēla un līdzvaldnieka domām šie spriedumi bieži bija aizspriedumi. Marija Terēze bija ļoti dievbijīga un labi jutās tikai baznīcas klēpī. Jozefs bija pieejams visām laika strāvām, izjuta neuzticību pret baznīcu — drūmas māņticības viesēju un aizstāvi — un dedzīgi vēlējās pārvērtēt vērtības saskaņā ar apgaismotā gadsimta prasībām.

Jaunajam ķeizaram, kas it nepavisam nebija vairs tik jauns — viņam bija trīsdesmit seši gadi, — neklājās viegli. Viņš kaislīgi vēlējās savus uzskatus īstenot darbos un pārveidot pasauli. Viņš pavēstīja to pasaulei, pasaule ausījās, visvairāk jaunatne, viņš bija jaunatnes prieks un cerība visā vācu nācijas Romas impērijā. Bet vara viņam piederēja tikai vārda pēc. Viņš bija līdzvaldnieks, varēja tikai runāt; rīkojās un valdīja viņa māte. Tā ar gadiem viņš kļuva aizvien skarbāks.

Tā kā viņš pagaidām nespēja pasauli pārveidot, tad gribēja izmantot uzspiesto brīvo laiku, lai pamatīgi iepazītos ar pasauli. Viņš ceļoja. Ceļoja vairāk nekā jebkurš cits valdnieks. Labprāt ceļoja inkognito, pārliecināts, ka tā ir labākā iespēja iegūt par zemi un cilvēkiem neizpušķotu priekšstatu. Viņš uzska

tīja par ļoti svarīgu, lai pret viņu neizturas kā pret valdnieku, apmetās vienkāršās viesnīcās un veda līdz kareivja gultu, ko bija lietojis savos karagājienos. Taču viņš bija godkārs un vēlējās, lai uzzina, ka viņš cenšas izpētīt īstos apstākļus. Viņš apmierināti smaidīja, ja viņu, ķeizaru, kas ceļoja kā grāfs Falkenšteins, pazina un viņam patika, ja avīzes ziņoja par šiem ceļojumiem.

Tika darīts viss, lai saglabātu ķeizara inkognito'viņa ceļojumā uz Parīzi un viņa uzturēšanās laikā tur. Firsti, kurli zemēm grāfam Falkenšteinam bija jābrauc cauri, bija brīdināti, ka grāfā lūdz atturēties no jebkurām ceremonijām un vēlas, lai viņu uzņem kā vienkāršu tūristu. Taču dažiem firstiem šī doma šķita neciešama. Piemēram, Virtembergas hercogs nespēja pieļaut, ka Romas imperators pārguļ vienkāršā hotelī. Viņa policija noņēma visām viesnīcām izkārtnes, rezidences pilsētas Stutgartes iedzīvotājiem bija pavēlēts izlikties, ka nezina, kur atrodas viesnīcas, un grāfam Falkenšteinam neatlika nekas cits kā meklēt apmešanās vietu hercoga pilī.

Toties ķeizaram bija ļauts Parīzē iebraukt parastos ormaņa ratos. Viņš apmetās vienkāršajā de Trevila viesnīcā un lika tur uzstādīt savu saliekamo gultu. Viesnīcas īpašnieks Granžana kungs nebija pret viņu pakalpīgāks kā pret citiem viesiem. Bet, kad Jozefs devās-pirmajā, lielākajā pastaigā" pa pilsētu, Granžana kungs godbijīgi un par lielu dzeramnaudu rādīja citiem saliekamo gultu, kurā gulējis Romas ķeizars, kas dzīvoja tikpat vienkārši kā viņa kareivji.

Nākamajā dienā Jozefs brauca uz Versaļu. Tuanete, kā tas pieklājas, gaidīja viņu savas svītas vidū. Taču viņa nespēja apvaldīt savu nepacietību un ik brīdi skrēja pie loga. Un, kad viņš nāca augšā pa kāpnēm, Tuanete steidzās viņam pretī un goda sardzē stāvošo gvardu acu priekšā apkampa viņu un noskūpstīja.

Brālis un māsa bija līdzīgi viens otram. Jozefam, tāpat kā Tuanetei, bija atklāta, izteiksmīga seja, augsta piere, možas, zilas acis, maza mute ar mazliet atkārtu apakšlūpu, viegli izliekts deguns. Viņš bija slaids un garš, viņa kustības bija skaistas un apvaldītas. Tomēr Tuanete bija vīlusies, aplūkojot viņu tuvāk. Viņas atmiņā Jozefs bija tāds, kādu viņa to bija redzējusi pirms septiņiem gadiem Sēnbrunā — lielais brālis, kura nopietnība ļtn pamācības viņai vienmēr bija iedvesušas bailes un zināšanas un spožums modinājis apbrīnu; simtiem reižu viņa šeit, Versaļā, saviem draugiem bija jūsmīgi stāstījusi, ka viņas brālis ar savu izskatu vien jau savaldzinot visu pasauli. Un nu ieradās neizskatīgs, vienkārši ģērbies cilvēks, visādā ziņā mazliet apbružāts, tīri vai novecojis, galvvidus jau metās viņam pliks.

Tomēr abu pirmā sastapšanās norisinājās patīkami. Jozefs bija noņēmies māsu tūlīt neatbaidīt ar rājieniem. Noklusējis dažādas pedagoģiskas piezīmes, kuras viņš labprāt būtu izteicis, Jozefs uzslavēja Tuanetes glīto izskatu, pastāstīja par citiem brāļiem un māsām un vispirms par māti. Viņi runāja franciski, taču atkal un atkal pārgāja uz vācu valodu. Tuanetei bieži pietrūka īstā vācu vārda, Jozefam vajadzēja viņai palīdzēt. Smaidīdams, taču bez pārmetuma, viņš noteica, ka tagad viņa runājot ne īsti labi vāciski, ne arī labi franciski. Viņš pats lepojās, ka prot tekoši runāt vāciski, franciski un itāliski un var sarunāties ar savu pārvaldīto tautu pārstāvjiem viņu pašu valodā.

Viņš turēja Tuanetes roku savējā un teica:

— Nu, Tonij, vai nav patīkami būt atkal kopā? — Un no brāļa balss skaņas un maigā skatiena viņai kļuva pavisam silti ap sirdi.

-'Arī satiekoties ar savu svaini Luiju, Jozefs apslāpēja vēlēšanos pamācīt viņu. Luijs pūlējās pārvarēt savu kautrību, un viss noritēja labāk, nekā abi bija gaidījuši. Luijs parādīja svainim savas grāmatas un dažus metala kalumus, ko viņš pats bija izgatavojis; viņš mēģināja mazliet runāt vāciski, labsirdīgi smaidīja par savu neveiklību un savukārt vairākas reizes pārlaboja svaiņa franču valodu. Mazliet sapīcis, Jozefs pastāvēja pie tā, ka viņa izruna esot pareiza. Precīzais Luijs nepiekāpās, atsaucās uz sava bibliotekāra Set-Sēna autoritāti un gribēja pat dabūt akadēmijas atsauksmi. Jozefs nevarēja neatzīt svaiņa filoloģiskās intereses un viņa skaidro, lietišķo saprātu. Sūtnis Mersijs vairākkārt bija godbijīgi, taču nepārprotami norādījis, ka visukristīgais karalis esot mazliet aprobežots.

Nākamo nedēļu Jozefs izmantoja, lai apskatītu Versaļu un Parīzi. Būtībā viņam franču gars bija pretīgs; taču viņš bija apzinīgs un negribēja nopelt Franciju, iekams nebūs pamatīgi to izpētījis. Rosīgi viņš staigāja un braukāja pa Parīzi, interesēdapues kā par visu lielo, tā par visu mazo. «Neiegrimstiet sīkumos,» Jozefam bija devis padomu vecais Prūsijas karalis Fridrihs, viņa apbrīnotais pretinieks. So vārdu jēga un asais, uzstājīgais, pavēlnieciskais tonis, kādā šie vārdi tika izsacīti, Jozefam dziļi iespiedās prātā, taču viņš nespēja pārvarēt savu rosīgo dabu. Viņu saistīja tieši sīkumi. Ķeizariskais tūrists bāza savu habsburģisko degunu visos Parīzes nostūros. Apmeklēja slimnīcas, nogaršoja zupu nespējnieku patversmēs, piedalījās tiesas sēdēs, apskatīja visādas fabrikas, uzsāka sarunas ar preču iznēsātājiem, pierakstīja zivju pārdevēju žargona sulīgos izteicienus, apmeklēja amatnieku darbnīcas, izpētīja to ierīces. Visur inkognito un visur pazīts. Laikraksti ievietoja jūsmīgus ziņojumus par grāfa Falkenšteina neuzkrītošajām studijām, viņa demokrātiskā izturēšanās radīja sensāciju, viņš nāca modē, un daudzi piekāra blakus gudrā pilsoņa Franklina portretam laipnā ķeizara Jozefa portretu.

Vispirms Jozefs vēlējās sastapties ar Francijas dižgariem. Pret zinātniekiem, rakstniekiem filozofiem viņš izturējās kā inteliģents, kā kolēģis un nožēloja, ka valdnieka pienākumi viņam atstājot tik maz laika zinātniskai darbībai. Viņš apmeklēja bibliotēkas, piedalījās arī kādā akadēmijas sēdē un uzsāka garāku sarunu ar tās viceprezidentu, atlaisto ministru Tirgo* Vairākkārt viņš sastapās ar akadēmiķiem Kondorsē un Leruā; un resnais misters Gibons, ievērojamais vēsturnieks, kas bija atteicies pusdienot pie viena galda ar dumpinieku Franklinu, sauca grāfu Falkenšteinu visu laiku par majestāti, kaut gan Jozefs lūdza, lai viņu uzrunājot ar «mesjē». Sevišķi dedzīgi Jozefs apmeklēja inteliģento dāmu salonus. Viņš parādījās pat Nekera kundzes salonā, kaut gan finansu ministrs Neķers bija brīvdomātājs, buržujs un šveicietis. Ar zobgalīgiem smīniem Ceriņzilajā līgā runāja par šīm ķeizara vizītēm «šveiciešu namiņā».

Ļoti pamatīgi Jozefs izpētīja Versaļu, milzīgo pili, kā arī galma paražas. Viņš klaiņoja pa milzīgā labirinta gaiteņiem un nostūriem; nekas nepaslīdēja garām viņa uzmanībai, ne Tuanetes «blakus istabas», ne Luija kalve. Kā parasts lūdzējs viņš nepieteicies sēdēja ministru Morpā un Veržēna pieņemšanas istabās. Viņš piedalījās Luija svinīgajā gājienā uz mesu un viņa publiskajās pusdienās.

Apslēpies galminieku barā, Luijam nezinot, viņš apmeklēja arī Luija rīta un vakara ceremoniālu. Galvu purinādams, Romas imperators nepamanīts novēroja, kā resnais Luijs, acīm redzami garlaikots, daudzo cilvēku klātbūtnē nekautrēdamies ļāva svinīgi novilkt Un uzvilkt kreklu un bikses; karaļa labo pusi apkalpoja vieni augstmaņi, kreiso pusi atkal citi.

X Jozefs novēroja, kā reiz Luijs vakara izģērbšanās ceremoniāla .laikā klumzāja starp galminiekiem ar nošļukušām biksēm, apstājās kambarkunga, jaunā grāfa Gramona priekšā, piegāja viņam cieši klāt, tā ka Gramons atkāpās līdz sienai, spiedās viņam arvien tuvāk, līdz viņa resnais vēders aizskāra slaido kambarkungu, bet tad sāka nevaldāmi smieties un pameta pārbiedēto grāfu.

Vismaz divdesmit minūtes Luijam ik vakaru bija publiski jāizģērbjas. Kad viņam beidzot šķita, ka ir diezgan, viņš deva mājienu pāžiem, tie novilka viņam zābakus un ar troksni nometa uz grīdas. Sis troksnis piederēja pie rituāla, tā bija zīme, ka augstmaņu baram jādodas prom; tikai tad beidzot Luijs drīkstēja likties gultā. Jozefs ar lepnumu nodomāja, cik tālu progresējušas viņa paša vienkāršās galma paražas, salīdzinot ar šo muļķīgo ceremoniālu.

Vispār Jozefs centās izturēties taisnīgi pret visu, kas Parīzē un Versaļā bija labs. Viņš atzinīgi novērtēja lielisko Versaļas pili un dārzus, atzinīgi novērtēja Parīzes lepnās, iespaidīgās celtnes un skaistos tiltus un laukumus. Taču vēl skaidrāk viņš saskatīja zirnekļa tīklus Versaļas lepno telpu kaktos, daudzu gleznu salauztos rāmjus, nesalabotās mēbeles, redzēja tirgotājus, kas uz varenajām, cildenajām piebrauktuvēm un kāpnēm, mežonīgi klaigādami, piedāvāja savas preces. Un visvairāk viņam dūrās acīs Parīzes netīrība, troksnis un juceklis. Pilsētas un pils nekārtība un nevīžība atstāja uz viņu spēcīgāku iespaidu nekā spožums un greznums. Apmierināts viņš nopaļāja redzeto un priecājās, ka paša pieredze apstiprina to uzskatu, kas viņā bija radies, lasot ziņojumus par Franciju.

Kad Jozefam jautāja, kā viņam patīk Parīze un Versaļa, viņš centās būt diplomātisks un izteicās pieklājīgi un atzinīgi. Dažkārt viņš tomēr nespēja apspiest savu tieksmi būt sarkastiskam un bārstīja dzēlīgas, visgudras piezīmes. Tā viņš nopaļāja novecojušos armijas reglamentu un nekārtībās Parīzes satiksmē, un visur viņam likās, ka saskata slēptu pagrimumu. Sādi nejauši izteicieni tika cītīgi izplatīti tālāk.

Katru viņa soli kontrolēja ne vien Parīzes policijas aģenti, bet arī Austrijas sūtņa Mersija un abata Vermona spiegi. Marija Terēze savā Sēnbrunā un Luijs savā Versaļā nepārtraukti saņēma sīkus jo sīkus ziņojumus pār grāfa Falkenšteina neatslābstošajiem centieniem pavairot savas zināšanas par pasauli un cilvēkiem un sniegt tās arī citiem.

Jozefam bija literāra sliecība; viņam patika izteikt savus iespaidus daiļskanīgos teikumos. Vistuvāks viņam bija brālis Leopolds, Toskanas lielhercogs. «Viss šai Parīzes pilsētā,» Jozefs rakstīja viņam, «domāts ārējam spožumam, celtnes ir lieliskas un atstāj spēcīgu iespaidu, taču tuvāk tās nedrīkst aplūkot. No ārpuses — ak, bet iekšpusē — vai! Viss dižums ir mākslots. Sajā Bābelē nepazīst ne dabas likumus, ne arī saprātīgas sabiedriskas kārtības likumus. Turpretī visu pārklāj ar lepnības un ceremoniāla laku.» Vēstule iznāca gara, visu, ko Jozefam vajadzēja noklusēt sarunās ar franču paziņām, viņš bez izpušķojumiem uzticēja brālim.

Vēstuli viņš nodeva savam sūtnim Mersijam, lai tas nosūta ar speciālkurjeru brālim uz viņa galvaspilsētu Ferāru. Vēstule, nokļuva franču slepenpolicijas rokās; Lenuāra kungs, Parīzes policijas prezidents, pirms tālāksūtīšanas izdarīja norakstu un nosūtīja to karalim.

Luijs ilgi sēdēja pie vēstules un prātoja par svaiņa asajiem, netaisnajiem, pārspīlētajiem spriedumiem. Tas rodas tāpēc, ka Jozefs tik daudz noņemas ar dumpīgiem, bezdievīgiem filozofiem; viņš pat ilgi bija runājis ar šo Tirgo, kura pārdrošība jau ir tikpat kā dumpis. Un, ja Jozefs ar līdzjūtīgu nicināšanu noraudzījās uz verdziski pretīgo' jezgu ap resno svaini, tad Luijs turpretī sirsnīgi nožēloja Romas ķeizaru, kas pievienojies zobgaļiem un pazudināja savas dvēseles labklājību.

Ķeizars Jozefs bija kaislīgs pamācītājs. Viņš domāja, ka dzimis tālab, lai nokārtotu visas nepilnības, kā visā pasaulē, tā arī savas māsas dzīves veidā un sava svaiņa vīrišķības spējās. Jau pirms gadiem, kad grāfs Mersijs bija sācis rakstīt uz Vīni par mazliet vieglprātīgo Tuanetes dzīves veidu, Jozefs bija paziņojis: «Es tur reiz aizbraukšu un parūpēšos par kārtību.» Un, kad vēlāk uzticamais un apzinīgais sūtnis godbijīgās rūpēs ziņoja par jaunā karaļa fizisko trūkumu, Jozefs tūlīt bija pateicis: «Es braukšu turp, es to nokārtošu, paļaujieties, māt, uz mani.»

Tā kā viņš tik lepni bija apsolījis, tad katrā ziņā vajadzēja gūt panākumus. Viņš nedrīkstēja paļauties uz gadījumu. Bet, iekams viņš uzsāka ar Luiju svarīgo vīriešu sarunu par operāciju, viņam vajadzēja sīki izpētīt Luija raksturu. Līdz šim viņš vēl nebija ticis īsti skaidrībā par svaini. Reizēm viņš izteica pārsteidzoši asprātīgas domas, tad atkal bija tik glups, ka to jau varēja uzskatīt par kretīnismu. Lai izpētītu viņa pretestības spējas, Jozefs ievilka viņu plašā politiskā diskusijā. *f Sākumā viss noritēja saskanīgi. Jozefs izklāstīja savas idejas par angļu un amerikāņu konfliktu. Ļoti apņēmīgi viņš paziņoja, ka uzskatot par aplamu izrādīt kaut vismazākās simpātijās Amerikai. Luijs pie sevis nodomāja, ka svainim te ir savi iemesli.

Habsburgiem Anglija nepieciešama savienībai pret pieaugošo Krievijas varu, Habsburgi nekādā ziņā nedrīkst sadusmot Angliju. Lai kādi būtu svaiņa motīvi, Luijs pilnīgi piekrita viņa uzskatiem. Jūsmīgā runā Jozefs klāstīja, ka īsta brīvība esot iespējama tikai apgaismotā monarhijā, un pārliecināti un asprātīgi izsmēja brīvības aizstāvjus Filadelfijā, kuru rīcība radīšot tikai anarhiju. Luijs apmierināti noklausījās, brīžiem pamāja ar apaļo galvu, piekrītoši noņurdēja un iegauitiēja dažus labi formulētus Jozefa izteicienus, lai pie gadījuma tos izspēlētu pret Morpā un Veržēnu.

Bet tad Jozefs sāka runāt par Bavārijas mantošanas kārtību. Plaši un dedzīgi .viņš runāja par iespējām, kas Habsburgiem rodas sakarā ar sagaidāmo Bavārijas kūrfirsta nāvi. Vai Habsburgiem nav svēts pienākums izmantot gadījumu un, pārņemot stratēģiski svarīgu apgabalu, nodrošināties pret pieaugošajiem prūšu draudiem? Luiju pārņēma apslāpēts īgnums. Vai tad svainim Cveibrikenas labi pamatotās prasības nenozīmēja neko? Vai šis ārkārtīgi morālais, apgaismotais, filozofiskais valdnieks visu morāli izmeta vienkārši mēslu čupā? Morpā un Veržēnam bija pilnīga taisnība: Habsburgiem padomā bezprātīgi noziedzīgas uzpūtības iedvesmoti kara plāni, un nekāda ģimenes pakta dēļ Francija nedrīkstētu ļaut, lai to ierauj karā. Un nu svainis, kas tik labprāt daudzināja saprātu un morāli, izrādījās romantiķis, avantūrists, negodīgs iekarotājs, kas gribēja iegūt Habsburgiem pasaules kundzību. Nekas nebūs. Tur Luijs, visukristīgais karalis, nepiedalīsies. Ne jau tālab dievs viņu bija izredzējis.

Ar augošu apjukumu viņš svīzdams klausījās nekaunīgajās, bezdievīgajās runās. Vai viņam nevajadzētu atbildēt? Bet kā gan lai viņš, jaunākais, nepieredzējušais, sprediķotu izcilajam Romas ķeizaram morāli? Viņš tam droši vien aizbāztu muti ar neskaitāmiem labiem argumentiem. Nē, labāk viņš darīs tā, kā bija nolēmis, izvairīsies, noraidīs diskusiju.

Viņš klusēja un klausījās. Pievilka klāt papīra lapu un sāka iskribelēt. Kad Jozefs bija pabeidzis, viņš pasniedza tam lapu ar saviem kricelējumiem.

— Skatieties, augstība, — viņš teica, — šī te ir jūsu un tā ir Bavārijas robeža. Vai man tās nav labi atmiņā?

Jozefs nezināja, vai uzskatīt resno, naivā lepnumā smaidošo jauno cilvēku par muļķi vai par ļaunprātīgu jokdari. Viņš aplūkoja lapu, nolika to atpakaļ uz galda un noteikti sacīja:

—    Kā tad ir, augstība? Vai jums ir tāds pats viedoklis kā mums? Vai mēs, izcīnot mūsu prasības, varam rēķināties ar jūsu atbalstu?

—   Ļaujiet man apdomāt, — Luijs domīgi atbildēja, — vai es varēšu pēc atmiņas uzskaitīt visas vietas ar vairāk nekā divtūkstoš iedzīvotājiem, kuras pakļautas Bavārijas kūrfirstam, — un viņš sāka tās uzskaitīt.

Jozefs atsacījās no nodoma runāt ar šo cilvēku tātek nopietni, tāpēc parunāja šo to nenozīmīgu un drīz atvadījās.

Kā parasti, viņš metodiski apsvēra, kādi secinājumi izriet no šīs sarunas. Viņam radās pārliecība, ka svainis spēj tikai izvairīties, bet nespēj tieši pasacīt nē. Taču vajadzēs daudz izmaņas un enerģijas, lai pārvarētu šo mīksto, nomācošo, sīksto pretestību.

Jozefs rakstīja Marijai Terēzei: «Jūsu znots Luijs, dārgā māte, ir slikti audzināts un izskatās ļoti nepievilcīgs. Taču savā sirdī viņš ir pieklājīgs. Savā apbrīnojamā atmiņā viņš uzkrājis daudz zināšanu. Piemēram, viņš pēc atmiņas var alfabētiskā kārtībā uzskaitīt visas bavāriešu apdzīvotās vietas ar vairāk nekā divtūkstoš iedzīvotājiem. Protams, es neizprotu, kādu tiešu vai netiešu labumu valdniekam varētu dot šāda māka. Vispār mūsu Luijam piemīt bīstama nespēja pieņemt lēmumus. Viņš ir vājš tādu priekšā, kas viņu prot iebaidīt. Es ccru, dārgā māte, ka mana brauciena mērķis tiks sasniegts.»

Ari ši vēstule nonāca Parīzes policijas prezidenta rokās. Lenu.ira kungs neziņoja pats karalim, bet uzskatīja par labāku nodot norakstu ministru prezidentam.

Vecais Morpā lasīja tekstu un nogrozīja galvu. Tad viņš parādīja vēstul^ savam sekretāram Šallē un noprasīja:

—   Ko jūs domājat, manu mīļo Šallē?

Savā neizteiksmīgajā balsī sekretārs atbildēja:

—   Kā valdnieks Romas ķeizars nav slikts cilvēku pazinējs.

Morpā nolēma vēstuli pagaidām uzglabāt un izmantot tikai

sevišķā gadījumā.

Doktors Benjamins Franklins savā klusajā mājā un dārzā Pasī daudz bija dzirdējis par brīvdomīgā Romas ķeizara rīcību un izturēšanos. Doktora draugi, kas bija tikušies ar viņu — un tāŠu nebija mazums — cildināja monarha vienkāršību, viņa straujo, vērīgo, lietišķo un tomēr laipno izturēšanos. Sie akadēmiķi un dzejnieki bija glaimoti, ka Jozefs ar viņiem bija runājis kā ar līdzīgiem, un apsveica to kā iepriecinošu simptomu, ka pats ķeizars uzskata par nepieciešamu uzdoties par inteliģentu un brīvdomātāju.

Franklins ļoti vēlējās, kaut arī viņam būtu bijusi izdevība parunāties ar Jozefu. Viņš cerēja Jozefu pārliecināt, ka amerikāņu jautājums būtībā ir vienīgi angļu-sakšu lieta un ka Trīspadsmit štati it nemaz nevēloties uzkūdīt Eiropas tautas uz dumpi. Viņš paļāvās uz sevi, viņš spēs izkliedēt Marijas Terēzes un viņas dēla bailes, ka Amerikas paraugs varētu uzmusināt Eiropas zemes uz dumpošanos.

Tāpēc Franklinam bija ļoti patīkami, kad viens no viņa draugiem, akadēmiķis Kondorsē, viņam paziņoja, ka esot runājis ar Jozefu par Franklinu un ķeizars labprāt vēloties iepazīties ar doktoru.

Abats Nikoli, Toskanas lielhercogistes pārstāvis, kur valdīja Jozefa brālis Leopolds, uzņēmās sarīkot brīvu sastapšanos. Viņš apjautājās grāfam Falkenšteinam un doktoram Franklinam, vai viņi nevēlētos ierasties uz tasi šokolādes. Ar Kondorsē starpniecību viņš lika abiem kungiem paziņot, ko tie sastaps pie viņa.

Saņēmis ielūgumu, Jozefs uz mirkli iedomājās, ka varbūt labāk nevajadzēja izteikt vēlēšanos sastapties ar Franklinu. Pirms aizbraukšanas no Vīnes, viņa māte bija lūgusi, lai viņš, ja nu reiz braucot uz samaitāto Parīzi, tad vismaz lai izvairoties sastapties ar «trakgalvjiem». Jozefs vairs skaidri neatcerējās visus, kurus māte bija pieskaitījusi karstgalvjiem. Starp tiem noteikti bija Voltērs un Ruso, bet viņš neskaidri atcerējās, it kā viņa būtu nosaukusi arī Franklinu. Lai tas būtu kā būdams, galu galā Romas ķeizars nevar pieļaut, ka māte pavēl, ar ko viņš drīkst runāt un ar ko ne. Vai nu Benjamins Franklins ir vai nav dumpinieks, taču viņš ir viens no izcilākajiem laikmeta zinātniekiem, ievērojams filozofs, un sarunāties ar viņu būtu ārkārtīgi interesanti. Kas nu tur sevišķs, ja Jozefs izmantos gadījumu izrunāties ar šādu cilvēku? Viņš taisni priecājās, ka varēs'dumpinieku vadonim laipni un objektīvi pierādīt, ka masas jau pēc savas dabas nav spējīgas saprast, kas tām ir labāks, tāpēc apgaismots despotisms ir saprātīgākā valdīšanas forma.

Jozefam jau vairākkārt'bijušas sastapšanās, kas izraisījušas izbrīnu visā pasaulē, piemēram, sastapšanās ar Habsburgu lielāko ienaidnieku — Prūsijas Fridrihu. Tas, ka viņš, Romas ķeizars, vēlas aci pret aci sarunāties ar amerikāņu dumpinieku vadoni, šķita viņam vēl drosmīgāka un orģinālāka rīciba nekā

viņa līdzšinējās sastapšanas, un, lepodamies ar savu demokrātisko noskaņojumu, viņš stāstīja visiem par šo nodomu.

Pienāca noteiktā diena. Ap deviņiem no rīta, kā vienojušies, Franklins ar savu mazdēlu Viljamu Tempļu ieradās pie abata Nikoli. Dažas minūtes vēlāk ieradās arī Kondorsē. Dzēra šokolādi un tērzēja. Franklins dzēra otru tasi šokolādes, paņēma arī dažus no lieliskajiem, saldajiem cepumiem, kurus abats bija licis pasniegt. Gaidīja un sarunājās. Pulkstenis nosita desmit, pulkstenis nosita vienpadsmit. Abats lika pasniegt portvīnu. Franklins iebaudīja arī lielisko portvīnu. Nevarēja zināt, kas bija Jozefu aizkavējis ierasties noteiktajā laikā. Franklins nolēma gaidīt vēl vienu stundu. Pienāca pusdienlaiks. Ilgāk palikt nebija pieklājīgi. Visi atvadījās. Franklins aizbrauca atpakaļ uz Pasī.

Jaunais Viljams bija ļoti sapīcis un gandrīz visu ceļu pukojās par katoļiem un aristokrātiem. Viņš bija ļoti gaidījis šo sastapšanos. Tik labprāt viņš būtu savām draudzenēm starp citu stāstījis: «Nesen man ķeizars Jozefs sacīja . . .» Pats Franklins izjukušo sastapšanos uzņēma filozofiski. Laikam amerikāņu lietai nebūtu nācis par sliktu, ja viņš būtu varējis runāt ar Jozefu. Nu buM -jāgaida nākamā izdevība.

Met "iiij.i laika nr Jozefu bija atgadījies tā: grāfs Mersijs jau irprirk.š biju simemiH no Marijas Terēzes, kas veco diplomātu u/.'iluilijn par vienu no saviem labakajiern draugiem, slepenu vēstuli; kura viņa ļoti bažījās par sava nepaklausīgā dēla Jozefa braucienu uz Bābeli pie Sēnas. Rūpīgā ķeizariene savai vēstulei bija pievienojusi šaubīgu elementu, demokrātu un filozofu, «vējagrābšļu» un plukatu sarakstu, ar kuriem viņa nekādā gadījumā nevēlētos, lai Romas ķeizars satiktos. Un pašā saraksta sākumā bija minēti Voltērs un Franklins.

177

Tā nu vecais Mersijs bija pagalam pārbijies, izdzirdis par sava jaunā monarha vieglprātīgo plānu sastapties ar dumpinieku. Tūlīt viņš rakstīja Marijai Terēzei un ieteica, lai viņa pati lūdz dēlu atteikties no sava nodoma. Mersija kurjers traucās uz Vīni, cits kurjers joņoja atpakaļ, un tajā dienā, kad vajadzēja sastapties ar Franklinu, agri no rīta Jozefs saņēma savas mātes vēstuli. Tā bija vācu valodā, viņa bija rakstījusi pati ar savu roku, tā bija laba, sirsnīga vēstule. Viņa saprotot tā ziņkāri iepazīties ar bezdievīgajam Voltēram un dumpiniekam Franklinam līdzīgajiem ļaundariem, taču viņa lūdzot to padomāt par atbildību

12 — Lapsas vīna kalnā

vēstures priekšā. Un daži vārdi īsajā vēstulē bija no asarām izplūduši.

Jozefa acis lēnām slīdēja pār bērnišķīgi neveiklajiem, stūrainajiem burtiem. Viņš bija paradis nepalaist garām nevienu detaļu, ievērot gan vēstules stilu, gan gramatiku, gan ortogrāfiju. Taču šoreiz tas viņam nepadevās. Viņa domas un jūtas aizņēma vēstules saturs, vācu valodā rakstītie stingrie, pienākuma apziņas pilnie mātes vārdi.

Romas ķeizars sadumpojās pret mūžīgo aizbildniecību. Viņš bija nolēmis satikties ar šo doktoru Franklinu. Viņš zināja, kālab. Vai pavaldoņa pienākums nebija iepazīties ar dažādiem cilvēkiem un pārbaudīt viņu uzskatus pēc viņu pašu izteicieniem? Mātes šaubas nebija dibinātas. Vai tad viņš pieņēma visti to cilvēku uzskatus, ar kuriem viņš satikās? Taču, neraugoties uz šiem apsvērumiem, visi jau zināja, ka viņš grib sastapties ar Franklinu, un vai tas bija valdnieka cienīgi un nekaitēs viņa autoritātei, ja viņš mainīs šo lēmumu?

Jozefs pārlasīja vēstuli vēlreiz. Vīnē viņam bija palikušas vairākas neatrisinātas problēmas. Tur bija mūžīgais Bohēmijas protestantu jautājums, tur bija skolu reforma, tur bija Bavārijas mantošanas kārtība, tur bija krievu-turku jautājums. Ja viņš grib panākt, lai māte piekāpjas kaut vienā no šiem jautājumiem, tad jāsargās to sadusmot. Kas bija svarīgāk — Austrijas skolu reforma vai viņa sastapšanās, ar veco doktoru? Viņš nopūtās. Marijas Terēzes vēstule bija grāfa Falkenšteina privāto vēlēšanos redzēt Franklinu pārvērtusi par Habsburgu monarhijas valsts afēru.

Mazliet saīdzis viņš prasīja padomu grāfam Mersijam. Diemžēl, viņš redzot, Mersijs teica Jozefam, ka vecā ķeizariene baidoties, vai sarunu starp Jozefu un Franklinu nevar iztulkot aplam. Tātad viņš principā esot nolēmis savu privāto zinātkāri ziedot mātes politiskajām bažām. No otras puses viņš negribot doktora Franklina priekšā būt nelaipns. Vai viņš, Mersijs, zinot padomu? Mersijs uzelpoja un deva padomu. Neviens nevarot ņemt Jozefam ļaunā, ja viņš viegli radāmu apstākļu dēļ nevarētu ierasties tieši noteiktajā stundā brokastīs pie abata Nikoli. Lai viņš neatsakot norunu, bet liekot abatam Nikoli mazliet gaidīt. Divas stundas, trīs, četras stundas. Veiklie Mersija aģenti Jozefam laikus paziņošot, kad viņš varēšot ierasties pie abata Nikoli norunātajā vizītē, pie tam nesadusmojot veco ķeizarieni Vīnē.

Tā notika, ka Jozefs, ieradies divdesmit minūtes pēc divpadsmitiem pie abata Nikoli, viņam par nožēlu, tur vairs neatrada doktoru Franklinu.

Princese Rohana bija ielūgusi uz tējas vakaru, kas pēc angļu parauga bija tagad nākuši modē. Vajadzēja ierasties ievērojamākajiem Ceriņzilās līgas locekļiem; arī Jozefs bija apsolījis piedalīties.

Ret Jozefs vairākkārt bija Tuanetei ļoti nelabvēlīgi izteicies par viņas draugiem, «Tu esi ierīkojusi skaistu zvērnīcu,» viņš reiz bija teicis un Gabrielas nevērību nosaucis par nevīžību, bet «tous ces messieurs» [4] — par vējagrābšļiem; Vīnē par vējagrābšļiem sauca šaubīgus, divdomīgus, tukšus, avantūristiski noskaņotus cilvēkus. Pat dāmām Jozefs bija teicis tieši acīs ļaunus, dzēlīgus vārdus.

Lai aizkavētu vai vismaz mīkstinātu šādu brāļa netaktiskumu, Tuanete aizgāja ļoti agri pie princeses Rohanas. Tur ieradusies, viņa sastapa tikai Fransuā Vodreiju un Diānu Poliņaku.

12*

179

Pēdējās nedēļās starp Fransuā un Tuaneti bija notikušas asas izskaidrošanās. Jozefa uzturēšanās Parīzē padarīja citkārt tik nosvērto Vodreiju viegli aizkaitināmu un nervozu. Viņš uzskatīja Franciju ne vien par varenāko, bet arī par viscivilizētāko valsti pasaulē, un viņu sakaitināja šī Ilabsburga izturēšanās, kurš gan augstprātīgi laipni šo to atzina, taču lika skaidri noprast, ka viņš nicina valsti, pilsētu un galmu, saskata tur tikai tukšumu un pagrimumu. Fransuā iztēlē saplūda brāļa un māsas īpašības. Jozefam piemita tā pati naivā iedomība, kas bieži saniknoja Fransuā, vērojot Tuaneti. Kaut gan Tuanete nekad ar viņu par to nebija runājusi, viņš zināja, uz ko viņa bija tik lepna. Viņa bija uzaugusi pārliecībā, ka karaļi ir dieva izvēlēti, viņas iztēlē karalis bija savas valsts personificējums, un, tāpat kā pret lempīgo, impotento Luiju, viņa ar līdzjūtīgu nicināšanu izturējās arī pret valsti. Viņa — Cēzaru, Romas imperatoru mazmeita — nicināja Franciju, kuras karaliene pati bija. Atklājot šo iedzimto, ārkārtīgo lepnumu arī Jozefā, Vodreijs, kas pats bija augstprātīgs, izlutināts, pārmērīgi iedomīgs, iekaisa sašutumā un vairāk nekā jebkad ar dusmām un prieku domāja, kā viņš ievilks Tuaneti savā gultā un pazemos.

Vēl lielāku sajukumu Fransuā jūtās radīja Jozefa apmeklējuma mērķis. Fransuā kremta doma, ka Francijas karalim nepieciešama Habsburga palīdzība, lai laupītu nevainību savai sievai.

Palicis divatā ar Tuaneti, varmācīgais vīrietis vienmēr aizvainoja viņu tā, kā līdz šim vēl neviens un arī viņš pats nebija iedrošinājies. Tagad abi tikai gudroja, kā otram nodarīt sāpes.

Šodien, gaidot Jozefu, viņš bija ceremoniāli pieklājīgs, kas Tuaneti kaitināja vēl vairāk nekā izsmiekls.

—    Kas jums ir, Vodreij? — viņa jautāja. — Kāpēc jūs izturaties kā sūtnis pirmajā audiencē?

—   Esmu noraizējies par grāfa Falkenšteina pārmetumiem, — atbildēja Vodreijs. — Romas majestāte mums pārmet, ka mūsu pieklājība esot tikai ārišķīgs spīdums un aiz tās slēpjoties tikai rupjība un nevīžība. Es cenšos viņa novērojumus pastiprināt.

Pa to laiku bija ieradušies lielākā daļa viesu.

—   Cerams, — teica Vodreijs, — ka grāfs Falkenšteins neliks mums tik ilgi gaidīt kā abatam Nikoli.

—    Bet kādēļ grāfs Falkenšteins liktu mums gaidīt? —; atvaicāja Diāna Poliņaka.

Tuanete kļuva piesardzīga. Uzzinājusi, ka paredzētā brāļa sastapšanās ar dumpinieku Franklinu tomēr neesot notikusi, viņa neko sevišķu nebija iedomājusies. Bet tagad, redzot savu draugu smaidus, Tuanete noprata, ka Jozefa nokavēšanos izskaidro kā tīšu nodomu un viņa izturēšanos kā gļēvumu. Mazliet pārsteigta, viņa tikai tagad pamanīja, ka Gabriela un Diāna savas augstās frizūras bija izrotājušas ar Franklina figūriņām. Tā kā Luijs un Tuanete izturējās pret dumpinieku vadoni ar noraidošu neitralitāti, tad arī galma sabiedrība līdz šim pretēji modei bija izrādījusi doktoram Franklinam atturību. Tacu abas Poliņaku dāmas bija vienmēr atļāvušās zināmas privilēģijas, izsakot jebkurus politiskus uzskatus, kas vien viņām iepatikās, un it īpaši Gabriela allaž "nevērīgi un pašapzinīgi uzsvēra savu neatkarību. Tātad nebūtu sevišķi uzkrītoši, ja abas Poliņaku dāmas klaji izrādītu simpātijās Franklinam: bija parasts frizūras izrotāt ar dažādām emblēmām, kas norādīja uz aktuāliem notikumiem. Bet tas, ka abas dāmas tieši šodien bija iespraudušas matos Franklina figūriņas un ka piedevām vēl Fransuā bija devis šo mājienu, viesa Tuanetē nepatīkamu satraukumu. Viņa nebūtu brīnījusies, ja Ceriņzilās līgas kungi un dāmas meklētu gadījumu, kā atmaksāt Jozefam teitoniski asos izteicienus par vidiem. Viņa bažījās, ka brālis notikumā ar amerikāni parādījis savu vājo pusi, un uzbudināta prātoja, kas gan viņas draugiem ir padomā.

Grāfu Zilu, kas nebija sevišķi apķērīgs, viņi laikam nebija ievilkusi savā intrigā.

—   Vai jūs neuzskatāt, kundze, — viņš mazliet neveikli uzrunāja Tuaneti, — ka nevajadzētu būt tik liberāliem kā manām dāmām? — Viņš norādīja uz Franklina figūriņām. — Jūs ar savu jūsmošanu vēl panāksiet, — viņš teica, — ka jūsu Franklins mums samusinās visu Versaļu. — Parasti grāfs Zils ierobežojās ar to, ka sēdēja pie kāršu galda un rādīja dāmām savu skaisto, neizteiksmīgo un brutālo seju; viņa politiskos uzskatus neņēma sevišķi nopietni.

—   Mūsu labais Zils, — tas arī bija viss, ko Diāna atbildēja, un viņas neglītajā, gudrajā sejā parādījās līdzjūtīgs smaids. Bet Gabriela rāmi un apņēmīgi sacīja:

—   Es maz zinu par Ameriku, bet doktors, manuprāt, ir apburošs. Abas reizes, kad viņu sastapu, vienreiz pie de Morpā kundzes un otrreiz pie Zanlis kundzes, viņš bija tieši brīnišķīgs. Ja viņš kiidam izsaka komplimentus, tad tas sāk justies krietni no7.iinif.v'tk.s. Amerikāņu pasākums nevar gan būt pavisam ncmorul.s.

Tuanetes apjukums pieauga. Līdz šim viņa vēl nebija paguvusi padomāt par amerikāņu konfliktu. Mersijs un Vermons viņai bija ieteikuši izvairīties no izteicieniem, kas varētu parādīt simpātijās pret dumpiniekiem. Tā viņa arī bija darījusi, un tas viņai nenācās grūti. Varbūt tomēr viņai vajadzēja vairāk painteresēties par šo amerikāni? Vai viņš tik ļoti bija modē? Izbrīnījusies un mazliet nobažījusies, viņa manīja, ar kādu sirsnību viņas draugi aizstāvēja Franklinu.

Bet tad viņas domas iztraucēja papagaiļa ķērciens: «Les amants arrivent» un kambarsulaiņa sauciens zālē:

—   Grāfs Falkenšteins!

Ieradās Jozefs.

Plānās jaunmodīgās tasēs pasniedza tēju, un visi sāka spriedelēt par neparasto baudvielu. Plaši iztirzāja angļu dīvaino patiku dzert teju, pieminēja muitas un monopolus un brīnījās, ka šis šķidrais, nekaitīgais dzēriens savā laikā bija ierosinājis amerikāņu kolonijas uz dumpi.

Tēlodams, ka neko nezina, princis Karls jautāja Jozefžhī, kādu iespaidu uz viņu atstājis slavenais brīvības apustulis ar savu kažoku un brillēm. Jozefs ar mākslotu humoru atbildēja, ka nesavaldīgajam vecim neesot bijis pietiekoši daudz pacietības viņu sagaidīt. Visi izbrīnījās: doktors bija izslavēts ar savu lēnprātību un rāmumu.

—    Vai jūs mēģināsiet vēl otrreiz sastapties ar viņu, augstība? — Cabriela Poliņaka nevainīgi jautāja.

—    Pirmkārt, nesauciet mani, kundze, par augstību, un, otrkārt, es to nevēlos, — Jozefs atbildēja un ar vieglu, sarkastisku smaidu turpināja: — Misters Franklins galu galā taču nevar prasīt, lai es skraidītu viņam pakaļ. — Tas skanēja kā nevēlēšanās sarunu turpināt.

Taču Gabriela maigi un nosvērti palika pie sava:

—    Man šķiet, grāf Falkenštein, — viņa teica, — ka jūs nepievienojaties mūsu sajūsmai par šo gudro, veco kungu.

—    Vai tad jūs gaidījāt ko citu, kundze? — Jozefs sausi atcirta. — Es taču esmu pēc amata rojālists.

—    Vai jūs patiesi uzskatāt lo par nesavaldību, grāf Falkenštein, — tagad sarunā ļoti pieklājīgi iejaucās marķīzs de Vodreijs, — ka doktors Frankliņs kādu laiku bija gaidījis un tad aizgājis? Viņš vērtē augstu savu cieņu. Viņš pārstāv zemi, kas nicina mūsu samākslotās ceremonijas, bet aizstāv 'savu cieņu.

Jozefs sarauca uzacis un uzlūkoja Vodreiju. Vai šis cilvēks gribēja viņu pamācīt? Vodreijs mierīgi, ar labi tēlotu bezrūpību izturēja Jozefa skatienu.

—    Man ir labi zināms, — Jozefs sacīja asi, ķildīgi un autoritatīvi, ka parīzieši pārāk izlutina doktoru Franklinu. Bet vai nu pret viņu personīgi būtu cieņa vai ne, taču viņa pārstāvētās idejas ir aplamas un necienīgas. Tāpēc es nožēloju, — un viņa zilās acis pedantiski stingri pievērsās Poliņaku dāmu frizūrām, — ka nekritiska jūsmošana par šo cilvēku izplatīta karalienes draugu vidū. Kaut arī esmu liberāls, tomēr neielaistu šo Benjaminu Franklinu savā Vīnē un nekādā ziņā neciestu, ka mana galma locekļi neapdomīgi slavina viņu.

Jozefs jau vairākkārt bija skarbi izrājis Ceriņzilās līgas kungus, taču nekad tik asi kā šodien. Iestājās nepatīkams klusums. Sajā klusumā namamāte, princese Rohana, aprauti noteica:

—    Kad šeit uzradās šis Franklins, es mēģināju izsaukt 01ivera Kromvela garu un runāt ar viņu. Bet viņš neparādījās.

Neviens nepievērsa viņai uzmanību. Nepatīkami pārsteigta par Jozefa asumu, Tuanete bija mazliet piesarkusi, Gabrielas sejā parāclījās viegls, zobgalīgs, nevērīgas intereses pilns smīns, Diāna glaudīja vienu no princeses Rohanas suņiem, princis Karls iedomīgi savieba seju un veltīgi mēģināja izdomāt kādu nekaunīgu joku. Visi saspringti gaidīja, vai Vodreijs pacietīs Romas majestātes asos vārdus vai arī viņam pietiks nekaunības, lai atbildētu.

Tās viņam pietika. Viņam bija pa prātam, ka Habsburgs bija runājis tik augstprātīgi un pikti ar viņu: viņš bija rēķinājies ar to. Vodreija drosmīgā, vīrišķīgā seja staroja pārākuma apziņā, kad viņš gatavojās atmaksāt iedomīgajam austrietim.

—    Redziet, grāf Falkenštein, — viņš teica, — jūs savā Vīnē dzīvojat vienkāršu dzīvi. Jūsu konflikti ir nepārprotami un viegli pārskatāmi. Turpretī mēs Versaļā mūsu ilgās, aizvien izsmalcinātākās civilizācijas gaitā esam tā izpilkuši un tā pārsātināti. ka alkstam pēc visa tā, kas dabisks. Sajā vecajā, cienījamā vīrā Benjaminā Franklinā mēs saskatām to dabas principu iemiesojumu, par kuriem prātojuši mūsu filozofi. Par mūsu Žanu Zaķu Ruso jūs arī droši vien būsiet dzirdējis. Sis vecais, vienkāršais vīrs ietver sevī visu dabisko, un tas mūs saviļņo, aizkustina, un tad mēs aplaudējam.

Mirkli viņš apklusa, gaidīja atbildi. Jozefs tomēr neatbildēja. Tuanete sāka neveikli un muļķigi pļāpāt.

—    Daba! — viņa iesaucās liekuļoti jautri. — Manā Trianonā es jums sagādāšu tik daudz dabas, ka jums pāries patika ņemties ar jūsu Franklinu. — Un viņa iesmējās.

Bet citi nesmējās. Visi joprojām lūkojās uz Jozefu un Vodreiju. Un, tā kā Jozefs aizvien vēl klusēja, Vodreijs turpināja:

—    Varbūt jums ir taisnība, grāf Falkenštein. Varbūt tas kaitē mūsu tiešajām interesēm, karaļa un mūsu interesēm, ja mēs izrādām Franklinam tik lielu līdzjūtību un cenšamies cik spēdami palīdzēt viņam un viņa dumpiniekiem. Bet varbūt mūsu rīcībā tomēr ir dziļāka gudrība, nekā ja mēs tikai lamātu un vajātu viņus. Tā kā mēs nespējam pretoties laika garam, tad mēs palīdzam laika garam. Mēs zāģējam zaru, uz kura mēs sēžam, jo mēs zinām: tam nolemts krist.

Marķizs de Vodreijs šos vārdus neteica pamācošā tonī, kā to būtu darījis Romas ķeizars, bet gan viegli, ar pievilcīgu drosmi Jozefam tieši acis. un Ceriņzilās līgas vīrieši un sievietes priecājās, ka šim Vodreijam bija laimejies tik skaisti izteikt to, ko viņi visi izjuta. Bet tai pašā laikā viņi bija pārsteigti par tādu nekaunību. Ko Jozefs atbildēs? Ko viņš var atbildēt?

Jozefā kūsāja nevarīgs niknums. Viņš, Romas ķeizars, apustuliskā majestāte, cēlā pašaizliedzībā ir sludinājis un realizējis brīvdomīgas idejas, un daudzi cildina to, ko viņš sacījis un darījis, par visdrosmīgāko rīcību kopš neatminamiem laikiem. Un nu viņa priekšā nostājas kāds nelga galminieks, viņa neapdomīgās māsas nožēlojama kreatūra, un nostrostē viņu un lepni paskaidro viņam, ko tas nozīmē, ka viņš, mazais, vieglprātīgais joka francūzītis atzīst sevi par Franklina piekritēju un drosmīgi zāģē zaru, uz kura sēž. Un pārējie blenž un klausās un tiepīgi daudzina savu Franklinu un nēsā savās frizūrās, bet viņš. Romas ķeizars, kas nebija uzdrošinājies skatīties dumpiniekam acīs, stāv nožēlojams viņu priekšā. Bet viņš to ir pelnījis. Viņam toreiz vajadzēja aiziet pie abata Nikoli. Viņam nevajadzēja izvairīties no sastapšanās, viņš nedrīkstēja būt gļēvs. Vēsturiski nozīmīgā sarunā viņam, apgaismotajam monarham, vajadzēja izskaidroties ar anarhistu no mežonīgajiem Rietumiem un parādīt, kas ir īstā tikumība un atbildība.

Bet viņš nedrīkstēja tā ilgāk stāvēt un klusēt. Viņš apvaldīja savas dusmas un saņēmās.

—   Sādu noskaņojumu, marķīza kungs, — viņš sausi teica, — es savā galmā neciestu.

—   Par to es nekad neesmu šaubījies, augstība, — patīkami smaidīdams, atbildēja Vodreijs, un viņa laipnība bija tāda, ka Jozefs zaudēja savaldību.

—   Ja jūs, mesjē, — viņš asi sacīja, — ar šiem vārdiem gribat savu «patieso» liberālismu nostādīt pretī manam «neīstajam», tad jūs mani nekad neesat sapratis. Liberālisms nenozīmē būt piekāpīgam un ļauties likteņa varai. Liberālisms nozīmē būt aktīvam, darboties. Patiesi brīva gara mērķis nav dumpis un anarhija, bet gan kārtība, uz.saprātu dibināta autoritāte.

—   īsi sakot: apgaismots despotisms, — Diāna ar komisku lietišķību papildināja. Un ķeizars asi atbildēja:

—   Jā, kundze, apgaismots despotisms.

Tomēr Vodreijs ar to pašu uzvarošo laipnību sacīja:

—   Jūs to nezināt, augstība, bet jūs ar savu apgaismoto despotismu zāģējat minēto zaru tāpat kā mēs. Arī jūs atsakāties no savām tiesībām, piekāpjaties laika garam. Tikai jūs to darāt ar piktu nopietnību, kamēr mēs savu nelaimi pārvēršam jokā.

Jozefs dusmās izgrūda:

—   Jūs esat ciniski, nenopietni niekkalbji. Jums nav ne cieņas, ne pienākuma apziņas. — Un, tā kā viņš bija paaugstinājis balsi, suņi kļuva nemierīgi un sāka vaukšķēt, arī papagailis ķērca. Bet Jozefs, tos pārkliegdams, nobeidza:

—   Jūs esat ļaunāks dumpinieks, mesjē, nekā Franklins.

Tuanete bija pārliecināta, ka valdniekus iecēlis dievs pasaulei par svētību. Ja jūsmošanu par Franklinu varēja vēl uzskatīt par nevainīgu, aristokrātisku kaprīzi, līdzīgu "princeses Rohanas garu izsaukšanai, par kaprīzi, kas rīt varēja pievērsties kaut kam gluži pretējam, tad tas, ko Fransuā beidzot bija pateicis, bija tīras blēņas, tieši trakums. Drīzāk ies bojā pasaule nekā monarhija. Tomēr tas viņai bija dziļš gandarījums, ka jel kāds uzdrīkstējās runāt pretī viņas lielajam, viszinošajam brālim, un gandrīz ar juteklīgu patiku viņa-noskatījās, izbaudīja, kā Jozefs, lai gan viņam noteikti bija taisnība, bezspēcīgi nopūlējās atspēkot viņas Fransuā elegantos un drosmīgos vārdus. Beidzot reiz Jozefs, šis mūžīgais skolmeistars, pats bija tas, kuru nostrostēja.

Nu tomēr bija diezgan, un viņa jau gribēja iejaukties, pateikt kaut ko vieglu, nomierinošu.

Taču pirms viņa paguva kaut ko iebilst, princese Rohana jau teica:

—   Tagad mitējieties, kungi. Mēs šeit neesam Nekera kundzes debašu klubā. Seit dzer tēju un runā par saprātīgām lietām.

Un smiedamies viņi beidza debatēt.

Tuanete bija ielūgusi Jozefu uz intīmām vakariņām. Ierasties vajadzēja tikai tuvākajiem ģimenes locekļiem, abiem Luija brāļiem ar sievām.

Tā bija ļoti jaunu cilvēku sabiedrība. Luijs bija divdesmit trīs gadus vecs, viņa brālis Ķsavjē, Provansas grāfs, divdesmit divus, viņa brālis Karls, Artuā grāfs, divdesmit gadu vecs. No sievietēm divdesmit vie^u gadu vecā Tuanete bija vecākā. Jozefs ar saviem trīsdesmit sešiem gadiem šajā sabiedrībā jutās vecs.

Apzinīgais Luijs uzskatīja par svarīgu saglabāt ģimenes vidū ciešu kopību. Saviem brāļiem viņš bija ierādījis Versaļā skaistākās telpas, un visi trīs bieži bija kopā. Taču saskaņas viņu starpā nebija. Luija attiecības pret Ksavjē bija tikpat neskaidras kā pret Kārlu. Ksavjē gan neizšķērdēja tik lielas summas kā Karls, arī publisku skandālu ar viņu bija mazāk. Bet jau kā mazam zēnam viņam bija grūti paciest domu, ka par karali nolemts būt muļķim Luijam, nevis viņam pašam, kas viegli apguva daudz zināšanu un prata izturēties cienīgi un karaliski. Tiesa, tad Ksavjē par ļaunu apmierinājumu izrādījās, ka Luijs nav spējīgs radīt bērnus. Kad Luijs sāka valdīt, Ksavjē kļuva pretendents uz troņa, ieguva titulu «jūsu augstība» un kopš tā laika viņam izrādīja visus kroņprincim pienākošos godinājumus. Bet viņam bija jāgaida, acīm redzot, ilgi jāgaida, un viņš kavēja laiku, rakstīdams ļaunprātīgas epigramas par Luiju. Luijs to visu zināja, taču tas netraucēja viņu izturēties pret Ksavjē kā pret brāli. Jā, viņš aizstāvēja Ksavjē ar visu savu karaļa autoritāti. Kādreiz, kad bija izplatīti īpaši dzēlīgi panti par «jaunavīgo karalieni», policijas prezidents Lenuārs iesniedza pamatotus pierādījumus, ka vaininieks ir princis Ksavjē. Taču Luijs .sausi atbildēja: «Jūs ņialdāties, mesjē.» Protams, savā starpā brāļi bieži apmainījās piezīmēm, kas skanēja kā zobgalības, bet bija dzēlīga ļaunuma pilnas. Reizēm viņi paši nezināja, vai viņi strīdas vai draudzīgi sarunājas. Kādreiz, kad amatieru uzvedumā princis Ksavjē spēlēja Tartifu, Luijs viņam ar uzsvaru apgalvoja: «Lieliski, Ksavjē, šī loma jums piemērota labāk nekā jebkura cita.»

Princis Karls, kas nebija tik viltīgs kā Ksavjē, ņirgājās Luijam tieši acīs. Būdams jau divu bērnu tēvs, viņš izturējās pret impotento vecāko brāli ar atklātu nicinājumu. Viņa attiecībās pret Tuaneti bija puiciski biedriskas, nekas vairāk; bet, lai kaitinātu Luiju, viņš centās, lai Parīzē ikviens ticētu, ka viņš atvietojot skaistajai svainei lempīgo brāli ari gultā.

Pēc Jozefa atbraukšanas brāļu attiecības bija saasinājušās. Karls ciniski jokoja. Princis Ksavjē, kam tagad zuda visas cerības, plosījās dusmās un rakstīja dzēlīgus pantus.

Šādas saites vienoja trīs jaunos vīriešus, kas kopā ar Jozefu sēdēja pie šo intīmo ģimenes vakariņu galda.

Runāja par Jozefa pastaigu pa Parīzi.

—   Vai jūs arī zināt, Luij, — Jozefs jautāja svainim, — ka jums pieder skaistākā celtne Eiropā?

—   Un tā būtu? — Luijs atjautāja.

—   Invalīdu nams, — Jozefs atbildēja.

—   Jā, — Luijs laipni piekrita, — visi man stāsta, ka tā esot skaista ēka.

—    Kā? — Jozefs pārsteigts izsaucās. — Jūs to nekad neesat aplūkojis?

—   Vai es jūs nesen neuzaicināju, Tuanete, — Luijs labsirdīgi teica, — izrādīt Senžermēnam laipnību un aplūkot viņa Invalīdu namu? Viņš tā lepojas ar to.

Tuanete saskaitās. Atkal viņai uzveļ vainu, ka kaut kas nokavēts. Aizvien šis Senžermēns. Viņas draugi jau sen uzstāj viņai, lai beidzot triecot prom šo veco nejēgu. Viņš bija sakaitinājis vairākus no tiem. Viņa atcerējās, kāds prieks toreiz bija padzīt ministru Tirgo. Nē, viņa ilgāk necietīs, ka viņai allaž pārmet par šo Senžermēnu. Pļāpādama un ēzdama jēra cepeti, viņa cieši un pikti nolēma padzīt šo Senžermēnu.

Jozefs stāstīja par saviem pētniecības braucieniem pa Parīzi un Versaļu. Viņš nebija bijis slinks; viņš bija apskatījis pili no pagraba līdz bēniņiem.

—    Tā gan tev ir pamatīga, kaste, Tonij, — viņš vāciski sacīja Tuanetei.

—   Jā, — atbildēja Tuanete, — un briesmīgi nemājīga.

—   Ko nozīmē «kaste»? — Luijs noprasīja.

—    Kaste, — Jozefs atbildēja, — nozīmē Versaļu. Bet es jums gribēju teikt, svaini, ka jūsu Versaļā ir milzums lielisku mantu, kuras pārāk maz tiek novērtētas. Noliktavās, pieliekamajos kambaros es atradu brīnišķīgas gleznas, noputējušas, pieslietas pie sienas. Tur patiesi kādam būtu jāaiziet un jāizskata un jāgādā par kārtību.

—   Jā, — atbildēja Luijs bez sevišķas intereses, — kopš Luija Lielā laikiem tur sakrājies daudz kas. Starp citu, arī pārāk daudz nemorālisku gleznu. Es jau reiz devu Morpā norādījumu, lai viņš kaut ko aizvāc projām.

Princis Karls nekaunīgi teica:

—    Mūsu Luijam gleznas nekad nav sevišķi patikušas. — Un, pievērsies abiem brāļiem, viņš dzīvi sacīja: — Vai jūs atceraties, kā mums bērnībā lika aprakstīt gleznu ar dīķi un gulbjiem? Luijs aprakstīja lieliski, tikai viņš, diemžēl, nebija pamanījis, ka tas ir tas pats dīķis, kuram mēs ik pārdienas gājām garām.

Luijs labsirdīgi smējās.

—    Tā nu gluži nebija, — viņš nosacīja un ēda mierīgi tālāk. Viņš ēda ļoti daudz, viņam labi garšoja, viņš piekrāva šķīvi no jauna pilnu. Pārējie bija paēduši, kalpotāji gaidīja, lai varētu noņemt šķīvjus. Visi noraudzījās,,^ Luijs ēda, viens pats, omulīgs, aizmirsies, nepieklājīgs.

.— Luij, — beidzot Tuanete atgādināja.

—   Jā, mana mīļā, kas ir? — Luijs atsaucās, tad paraudzījās apkārt, lika paņemt šķīvi un noslaucīja rokas. Tad atzvēlās krēslā."

—   Vai jūs atceraties, — viņš jautāja, un viņa balsī dusmas dīvaini jaucās ar patiku, — kā reiz Vogijonas hercoga ģeogrāfijas stundas laikā hercogs nostiepās uz parketa? Viņš pašreiz stāstīja par Ibērijas pussalas upēm. Tikai es zināju, kas par lietu — jūs abi nekā nebijāt iemācījušies. Tad nosodīja mūs visus, tāpēc ka viņš bija nogāzies. — Luijs brīdi klusēja. — Tu viņam aizliki kāju priekšā, Kari, — viņš nobeidza.

—   Nē, taču, — šķelmīgi smaidīdams, Karls sacīja. — Viņš vienkārši paslīdēja, šis vecais muļķis.

—   Tu viņam aizliki kāju priekšā, — atkārtoja Luijs, — bet mēs tevi nenodevām.

Un pēkšņi Luijam atausa atmiņā simtiem bērnības ainu. Toreiz viņš bija vēl lempīgāks nekā patlaban. Ļoti bieži viņš labi zināja, kas jādara vai jāsaka, taču bija pārāk kautrīgs, lai ko iesāktu. Bet Ksavjē un Karls, kas mācījās sliktāk, bija strauji un kustīgi, viņus uzskatīja par apdāvinātiem, bet Luiju par neapdāvinātu, un visi, vairāk par visiem Ksavjē un Karls. zobojas par viņu. Kādreiz — tad viņam vēl bija Beri hercoga tituls — viņi trijatā ciemojās pie krustmātes Adelaides. Šie abi bija draiskojušies, bet viņš nevarīgi stāvējis kaktā. Tad krustmāte viņu uzaicināja: «Nestāvi tā kaktā! Pakusties jel, Beri. Pasaki kaut ko, Beri! Taisi traci,» un viņas tonis bija tik līdzjūtīgs un nievājošs, ka viņš to nekad neaizmirsīs. Un tad, kad viņa tēvs nomira pēkšņā, ļaunā, noslēpumainā nāvē, bija notikusi pārmaiņa. Kad viņš gāja pa gaiteņiem, sargi militāri sveicināja un sauca: «Lai dzīvo dofins!» Bet viņš muļķīgi skatījās apkārt, it kā sauciens būtu domāts kādam citam, lai gan zināja, ka sauc viņam par godu. Un viņam sažņaudzās sirds aiz saldās un rūgtās atziņas, ka miris tēvs, ko viņš mīlēja un no kā bijās, un ka tagad viņš ir izredzēts kļūt pārvaldnieku. Kopš viņš bija nācis pie varas, abi brāļi, resnais un tievais, ienīda viņu vēl vairāk. Ksavjē vismaz ierobežojās ar slepeniem pantiem. Bet šis nekaunīgais, netiklais, izšķērdīgais Karls, kas ik pārnedēļas nāk pie viņa izspiest naudu, staigā apkārt un stāsta katram, ka viņš liekot Luijam ragus.

—   Es tev saku, Kari, — viņš nikni, gandrīz draudoši palika pie sava, — ka tu šim Vogijonam toreiz aizliki kāju priekšā.

—   Mitējies jel, — iejaucās Ksavjē.

—   Lai paliek blēņas, — Karls kundziski atteica.

—   Es saku tikai to, kas ir, — Luijs pastāvēja pie sava. — Vai tu gribi noliegt? — viņš attrauca, pielēca kājās un negaidīti saķēra Kārlu aiz rokas locītavas.

Karls smiedamies, taču dusmu pilns atvairījās. Taču Luija neveiklās rokas bija stipras. Karls netika vaļā.

—   Liec taču viņu mierā, — Ksavjē uzstāja.

Luijs sagrāba vēl ciešāk.

—   Kungi, kungi, — Jozefs atgādināja; abu prinču sievas klusu spiedza.

Luijs palaida brāli vaļā.

—   Spēks man ir, — pastulbi, mulsi smaidīdams, viņš sacīja vairāk pie sevis nekā citiem.

Lai pierādītu sev un parīziešiem, ka viņš aizspriedumu dēļ nav izvairījies no satikšanās ar Franklinu, Jozefs tagad uzmeklēja tieši tādas personas, kas Versaļas galmā bija nevēlamas. Garas stundas viņš pavadīja kopā ar nežēlastībā kritušo finansu ministru Tirgo un vēl biežāk nekā agrāk parādījās Nekera kundzes salonā, «šveiciešu namiņā». Viņš pat aizbrauca uz Livisjenu apmeklēt sievieti, ko Tuanete ienīda vairāk par visām, grāfieni Dibari, «netikli», «paklīdeni». Kamēr vēl vecais karalis bija dzīvs, ar viņa starpniecību Dibari bija ietekmējusi Mariju Terēzi. lai piespiež Tuaneti uzrunāt viņu. Tuanete viņai to nekad nebija piedevusi, un tūlīt pēc Luija uzkāpšanas tronī bija panākusi, ka žilbinoši skaisto, divdesmit astoņus gadus veco sievieti izraida uz vientuļo Livisjenu. Tātad Jozefs aizbrauca turp. Viņš ļāva, lai vecā karaļa mīļākā parāda savu slaveno parku, savas skaistās alejas un siltumnīcas, un veda viņu pie galda. Atgriezies Parīzē, viņš katram cildināja viņa māsas vajātās favorītes pievilcību un spirgtumu.

Jozefs apmeklēja vēl kādu personu, kura Versaļā nebija populāra un kuras dzīves veids izraisīja Parīzē tenkas, — rakstnieci de Zanlis kundzi. Viņa bija Sartras hercogienes galma dāma, Sartras hercoga mīļākā, šī pāra bērnu audzinātāja un māte un progresīvu bērnu grāmatu autore.

Zanlis kundzes salonā pārāk neievēroja etiķeti. Trīs vakarus nedēļā bez sevišķa uzaicinājuma tur sapulcējās viņas draugi. Jozefs, negribēdams būt pārāks par citiem, aizgāja iepriekš nepieteicies un sastapa rakstnieku Karonu de Bomaršē.

Pjers bieži bija zobojies-par Jozefu. Romas ķeizaram, viņš mēdza sacīt, neesot viegli. Viņš esot tikai monarhijas balss, monarhijas dūre esot vecā ķeizariene. Viņa valdot despotiski, un jaunais pavaldonis pavadot viņu ar liberālu muziķu.

No Pjera nevarēja sagaidīt, lai viņš izturētos pret Habsburgiem pilnīgi objektīvi. Pirms vairākiem gadiem, kad Tuanete vēl bija troņmantniece, Pjers bija aizsteidzies uz Vīni, lai nodotu ķeizarienei Marijai Terēzei pret viņas meitu vērstu paskvilu. Pjers bija Vīnes galmā dedzīgi stāstījis, kā viņš tikai ar pūlēm un pārvarot bīstamas dēkas, atņēmis autoram šo paskvilu. Bet nu tā ir šeit, Pjers lasīja to ķeizarienei priekšā un piedāvājās piespiest apmelotāju klusēt; protams, šis zellis prasot naudu. Bet tad iejaucās nenovīdīgā Vīnes policija. Tā esot izdibinājusi, ka nelāgās dēkas esot izdoҐhātas, ievainojumus cīņā par manuv skriptu Karona kungs esot nodarījis sev pats ar bārdas nazi. un, ja viņš tik izteiksmīgi esot nolasījis paskvilu, tad tas neesot nekāds brīnums, jo viņš pats to esot sacerejis. Ķeizariene pavēlēja Pjeru arestēt. Bet tad viņa apdomājās un nolēma labāk izturēties laipni. Viņa nodeva Pjera rīcībā lielāku naudas summu un nosūtīja viņam dārgu gredzenu. So gredzenu viņš nēsāja arī tagad, pie gadījuma nevērīgi izmezdams: «Ķeizarienes Marijas Terēzes suvenīrs.»

Tomēr ikreiz, kad runa bija par Habsburgiem, viņš juta aizvainojumu, ko viņam bija nodarījuši toreiz Vīnē. Tā bija sagadījies, ka viņš līdz šim vēl nebija sastapies ar ķeizaru Jozefu. Toties jo bieži viņš pie sevis bija iztēlojies, kā viņš spīdošā runā pazemos klīrīgo Habsburgu. Nu Jozefs bija šeit, un Pjers gaidīja izdevīgu gadījumu.

Jozefs neskaidri atcerējās, ko mesjē de Bomaršē bija izstrādājis Vīnē, un šaubījās, vai uzrunāt šo aizdomīgo cilvēku. Taču viņš bija lasījis viņa brošūras un nesen Franču teātrī redzējis «Seviļas bārddzini», kas viņā izraisīja negribētu atzinību. Bez tam viņš bija dzirdējis, ka Bomaršē esot ievērojamākais amerikāņu dumpinieku aizstāvis Francijā, un viņš negribēja, lai viņu vēlreiz turētu aizdomās, ka viņš neuzdrošinās sastapties ar šādiem cilvēkiem.

Viņš pateica Bomaršē dažus laipnus vārdus par «Bārddzini». Tas padarīja pašapmierināti pārdrošo Pjeru vēl pārdrošāku. Šīs kronētās galvas priekšā pamodās viss viņa pilsoniskais lepnums, viņš runāja ar Jozefu<ikā līdzīgs ar līdzīgu, kā inteliģents, kura

spējas Jau ir atzītas, ar inteliģentu, kurš tikai izmēģina savus spēkus. Ar glaimīgu bezkaunību viņš pieminēja palfdzību, ko toreiz laipnais liktenis viņam atļāvis sniegt vecajai ķeizarienei. Viņš plaši izklāstīja paskvilas saturu; pēc atmiņas viņš citēja ķeizaram dažas vietas un lietišķi piemetināja, ka formas ziņā autors parādījis daudz asprātības. Elegantā veidā viņš Jozefam lika saprast, ka viņš, Pjers, savā laikā apvedis ap stūri viņa ķeizarisko māti.

Jozefs atturīgi klausījās. Kopš neizdevušas sastapšanās ar Franklinu un kopš sarunas ar Vodreiju viņš bija kļuvis piesardzīgs. Ar lietišķību, kas reizēm vadīja viņa rīcību, viņš iekšēji atzina, ka de Bomaršē citētajā paskvilā slēpjas graudiņš patiesības; viņš pats bija novērojis māsai dažas no tām īpašībām, kuras tika izsmietas paskvilā.

Jozefa atturības iedrošināts un tīksminādamies par situāciju, Pjers turpināja. Viņš izklāstīja, ka tā nu reiz esot viņa mīļoto parīziešu vājība, ka tie asprātīga joka labad arī bez pietiekama pierādījuma izplatot nevalodas par kādu cilvēku. Viņš pats to esot piedzīvojis. Un dāma, piemēram, karaliene, kas stāvot augstākās sabiedrības interešu degpunktā, neizbēgami esot ļaunprātīgu joku mērķis, šie joki esot dažādi, daži esot rupji un muļķīgi, citi smalki un tāpēc jo viltīgāki. Pats nevainīgākais joks kļūstot par dzēlīgu argumentu. Piemēram šī augstā frizūra, ko karaliene, lielā modes noteicēja, ievedusi visā Eiropā un glaimojošā kārtā nosaukusi par «Ģues-a co» [5] pēc kāda izteiciena vienā viņa brošūrā. Mēlneši apgalvojot, ka šī frizūra lieliski piestāvot karalienes augstajai pierei un garajai sejai, bet izķēmojot Parīzes dāmu apaļās, klasiskākās sejas. Austriete esot ieviesusi šīs frizūras tikai greizsirdības dēļ, aiz antipatijas pret visu francisko, tikai, lai padarītu parīzietes neglītas. Un Pjers ļoti nožēloja augstākās sabiedrības ļaunprātīgo tenku kāri.

Jozefs pukojās par šī cilvēka bezkaunību. Labāk būtu bijis izvairīties ņo šīs sarunas; pēdējā laikā viņš pieļāva daudz kļūdu. Vispirms viņš izdarīja aplam ar šo Franklinu un nule ar šo Bomaršē. Ar amerikāņu lietām viņam neveicās. Viņš jutās bezspēcīgs, akls, un viņam šķita, ka neredzama roka stumj viņu uz bīstama ceļa. Viņam bija godīga, laba vēlēšanās darīt visu, kas pareizs, derīgs, liels, viņš jutās aicināts šim nodomam, bet netika galā ar pirmo, ar visvieglāko.

Un pēkšņi viņš ļoti vienkārši pateica to, ko izjuta pret šo Bomaršē.

— Redziet, mesjē, — viņš teica, — ir viegli būt ar sirdsapziņu, ja par šo sirdsapziņu tikai jārunā un jāraksta. Bet tas, kam jārīkojas, vienmēr spiests, ja grib vienam darīt labu, otram nodarīt netaisnību.

Tas neizskanēja kā asprātīga frāze, bet nāca no šī cilvēka sirds dziļumiem, un Pjers nojauta to un nezināja, ko atbildēt.

Pēc kādas nedēļas Jozefs nolēma, ka ir pietiekami sagatavojies uzsākt ar svaini izšķirošo sarunu un panākt viņa piekrišanu operācijai.

Abi sēdēja Luija bibliotēkā, apkārt bija grāmatas, globusi, porcelāna dzejnieku figūriņas. Grāfs Falkenšteins, pilsoniski un glīti ģērbies, turējās ļoti braši, turpretī Luijs sēdēja ar nošļukušiem pleciem; viņš bija, kā parasts, mazliet netīrs un nekārtīgs, jo pirms tam bija kopā ar Gamēnu noņēmies ar atslēdznieka darbiem. Jozefs viņu bija pārsteidzis un pret paša gribu ievilcis šajā sarunā.

Jozefs spēja būt ļoti sirsnīgs, ja viņš uzskatīja to par nepieciešamu. Šodien viņš uzskatīja, ka tas ir nepieciešams. Viņš runāja kā vecākais brālis. Viņš esot sīki konsultējies pie Vīnes speciālista doktora Ingenhusa un Tuanetes galma ārsta doktora Lasona. Ar zinātnisku precizitāti viņš izskaidroja Luijam, ka operācija neesot bīstama un solot drošus panākumus.

Luijs labprāt uzklausīja cilvēkus, kas daudz zināja. Jozefa zinātniskā objektivitāte viņam imponēja. Jau no tā brīža, kopš viņš bija uzzinājis par Jozefa nodomu ierasties Versaļā, viņam bija skaidrs, ka nespēs ilgāk izvairīties, ka būs jāpadodas Jozefa mudinājumiem. No otras puses, visa viņa būtne sacēlās pret šādu iejaukšanos. Viņš vēlējās atstāt visu tā, kā bija; quieta non movere — neaizskart rimušo, tā bija viņa dziļākā pārliecība. Viņš sēdēja smagnējs un nomākts, ārkārtīgi neapmierināts, sevī noslēdzies. Viņš neskatījās Jozefam virsū, nevarīgi grozījās, raustīdams piedurknes.

Kad Jozefs bija beidzis, Luijs labu brīdi klusēja. Jozefs ļāva viņam apdomāties. Beidzot Luijs saņēmās, sāka runāt, minēja vecos argumentus, kurus viņš bija izteicis jau Morpā. Lai gan viņš Morpā ļoti uzticējās, taču, runājot par šīm intīmajām, delikātajām lietām, viņš bija izjutis biklumu un kautrību. Turpretī Jozefs bija valdnieks ar dieva žēlastību, tāpat kā viņš pats, viņš

sapratīs šīs vārās un svētās izjūtas, ar viņu Luijs spēja runāt. Lēnām viņš izklāstīja visu, kas uz sirds, un teiktais no tukšas atrunāšanās pārvērtās par viņa svētāko jūtu atklāsmi.

Karaļa miesa ir svēta. Ja dievs viņu, Luiju, tādu ir radījis, kāds nu viņš reiz ir, ar šo trūkumu, tad tam laikam gan ir, sava jēga. Un, ja kāds grib ar nazi iejaukties, vai tas nenogrēkojas pret dieva gribu? Varbūt dievs nolēmis viņu celibātam, tāpat kā viņŠ pieprasīja atturību no saviem priesteriem.

Jozefs atzina, ka Luijs runā godīgi un no visas sirds. Bija grūti atspēkot argumentus,, kas nāca no sirds dziļumiem. Bet Jozefs bija sagatavojies. Viltīgais Mersijs bija izprašņājis Morpā un aplinku ceļā no Mersija Jozefs bija uzzinājis par Luija bažām. Viņš bija gatavs izklīdināt Luija šaubas.

Pati par sevi šī teoloģiskā matu skaldīšana, kā to Luijs darīja, lietišķajam, brīvdomīgajam Jozefam bija pretīga. Ķeizars ienīda visu, kas bija saistīts ar melnsvārčiem, un, ja svaiņa vietā ar šiem māņticīgajiem sirdsapziņas pārmetumiem būtu uzstājies cits, tad Jozefs to būtu tikai asi izsmējis. Tomēr viņš bija nolēmis rīkoties diplomātiski. Viņš bija apspriedies ar abatu Vermonu par teoloģiskiem jautājumiem un nodomājis atspēkot svaiņa muļķīgi jezuītiskās šaubas ar tikpat muļķīgi jezuītiskiem pretargumentiem. Un, ja Jozefs nupat bija parādījis apbrīnojamas zināšanas medicīnas jomā, tad tagad viņš izrādījās tikpat kompetents teoloģijā.

Apgraizīšanu, viņš skaidroja Luijam, nekādā ziņā nevarot —: cik Jozefs pats zinot — izskaidrot kā dieva gribai nevēlamu rīcību. Dievs to esot ne vien padarījis par likumu savai izvēlētai tautai, bet dieva vienpiedzimušais dēls pats esot apgraizīts, par .ko varot lasīt Lūkasa evaņģēlija 2. nodaļā 21. pantā, un viņa priekšādiņa vēl šodien tiekot uzglabāta kādā itāļu klosterī. Viņš pats, Jozefs pikti piemetināja, šo relikviju, protams, uzskatot par viltojumu, par melnsvārču blēdību, un pienākšot laiks, kad viņš aizliegšot to izstādīt apskatei. Taču tūlīt viņš norima un laipni teica:

193

— Atļaujiet izdarīt operāciju, Luij. Tikai tad jūs varat iz-, pildīt bībeles bausli: «Esiet auglīgi un vairojieties.» Jā, — viņš šķelmīgi turpināja, — ja jūs uzņemtos operāciju miesas kārības nolūkā, ja jūs būtu atsities savā nelaiķa vectēvā, tad varbūt jūsu šaubas būtu pamatotas. Bet jūs, tāds, kāds jūs esat, augstība, —i savaldīgs, mierīgs, nevis kāds jauns ērzelis, — jūs varat droši

13 — Lapsas vltia kalnā

būt pārliecināts, ka arī pēc operācijas jūs varēsiet sekmīgi pre-< toties miesas kārdinājumiem. — Viņš pasmaidīja.

Taču Luijs nesmaidīja. Viņš iedomājās, kā viņš pēc veiksmīgas operācijas ieradīsies pie Tuanetes. Kā lai to viņai pasaka? Kā viņš vispār izturas? Jau to iedomājoties vien, viņu pārņēma stindzinoša kautrība. Viņš čurnēja tur sēkdams un pikti klusēja.

Jozefs piecēlās, un tad bija jāpieceļas arī Luijam. Pārvarējis svaiņa teoloģiskās šaubas, Jozefs gatavojās izvirzīt galveno argumentu, politisko. Šoreiz, to viņš zināja, viņa politika būs Luijam pa prātam; viņš labi bija nomanījis Luija pretrunīgās jūtas pret brāļiem. Tā nu viņš, apskāvis svaiņa plecus, ar zināmām pūlēm vadāja smagnējo vīru šurp un turp un stāstīja viņam par sekām, kādas izraisīs Luija nāve, ja viņš neatstās pēctečus. Tad kroni mantos princis Ksavjē. Viņš, Jozefs, nevarot noslēpt, ka viņam šis princis Ksavjē neesot pārāk paticis, un viņam šķietot, ka arī Luijs ne labprāt redzētu viņu uz troņa. Jozefs esot pārliecināts, ka uz ģimenes pakta, uz politiskām un radnieciskām saitēm starp Francijas, Austrijas un Spānijas valdniekiem balstoties ne vien šo zemju laime, bet arī visas pasaules labklājība. Varbūt Luijs nedomājot tik jūsmīgi par šo savienību kā viņš pats, taču šo triju valstu politiku vairs neesot iespejams iedomāties bez šīs alianses. Ja tronī uzkāpšot princis Ksavjē, tad ģimenes pakts sairšot, trīs katolisko lielvalstu alianse būšot apdraudēta, un sekas neesot pārskatāmas. Luijs nedrīkstot to pieļaut. Pasaules drošības labad viņam jāuzticoties doktoram Lasonam un jāpiekrītot nelielajam griezienam.

—    Pārvariet sevi, — Jozefs silti sacīja un padeva viņam roku. — Atļaujiet man paziņot savai mātei, mūsu mātei, ka Tuanete beidzot atradusi to laimi, ko mēs viņai bijām novēlējuši.

Izdzirdis, ka viņam atgādina viņa pienākumu, un skatoties uz izstiepto ķeizara roku, Luijs vairs nespēja tālāk izvairīties.

—   Labi, — viņš gļēvi noteica un gurdi ielika neveiklo, mazliet netīro roku Jozefa spēcīgajā, šaurajā plaukstā.

—    Tātad, — Jozefs tūlīt noskaidroja sarunas iznākumu, — jūs cieši, nepārprotami apsolāt tuvāko četrpadsmit dienu laikā uzņemties šo operāciju. — Un viņš joprojām turēja Luija roku savējā.

—    Jā, mesjē, — Luijs vārgi teica. Viņš atvilka roku atpakaļ. — Bet, — viņš ātri piemetināja, — labāk nepārsteigties. Es to izdarīšu, teiksim, sešu nedēļu laikā.

Jozefs bija labi domājošs cilvēks, kas godīgi centās darīt labu saviem tuviniekiem un būt savām tautām par priekšzīmīgu valdnieku. Bet viņam bija jāatzīst, ka lielākā daļa cilvēku, kurus viņš gribēja aplaimot, bija truli un ļaunprātīgi, slimnieki, kas ārstam izsita zāles no rokām. Nav brīnums, ka viņš kļuva nepiekāpīgs un īgns, aizvien īgnāks, un nu bija tik tālu, ka vislabāk viņš jutās, ja varēja izrādīt asa, nepacietīga skolmeistara dabu.

Tik ilgi tēlot Luija priekšā labvēlīgu, saprotošu vecāko brāli viņam galīgi apnika. Toties viņš Tuanetes priekšā atvieglos sirdi. Viņš Tuanetei ļoti skaidri pateiks, ka māsa īstenībā it nemaz nav to pūļu vērta, kuras viņš tās dēļ uzņēmies.

Vēl neizstāstījis viņai par iepriecinošo rezultātu sarunā ar Luiju, Jozefs viņai dzēlīgiem Vārdiem pārmeta, kas viņam nepatika Tuanetes dzīves veidā. Un tas nebija maz. Piemēram, viņas nekaunīgais paradums skraidīt maskā pa publiskām ballēm un ielaisties nepiedienīgās, bieži vien frivolās sarunās ar pilnīgi svešiem cilvēkiem. Tās bija viņas tualetes, kas izraisīja izsmieklu un kritiku visā Eiropā. Tā bija viņas izšķērdība, kas ministrus dzina izmisumā. Tās bija viņas azarta spēles, kas radīja sašutumu visā Francijā.

—   Es baidos par to brīdi, — viņš teica, — kad man vajadzēs atskaitīties mūsu mātei.

Tuanete zināja, cik Jozefs ir skarbs. Taču viņa nebija sagaidījusi, ka brālis tik pikti uzbruks viņai. Viņa sašuta.

—    Nu jūs esat apmierināts, — viņa teica, un viņas skaistā seja izskatījās vēl niknāka un augstprātīgāka nekā brālim. — Nu jūs man esat sadevis. Te nu jūs stāvat kā lielais, slavenais monarhs, kas izbāris savu mazo māsu, jo tā ar savu vieglprātību dara viņam kaunu. Bet varbūt jūs pats neesat tik nevainojams, kā jūs iedomājaties. Esmu šo to dzirdējusi. Jūs ņirgājaties par mūsu kārtību. Jūs zobojaties par mūsu armiju un mūsu floti. Vai jūs domājat, ka tas vairo Habsburgu popularitāti Francijā? Vai jūs domājat, ka mūsu mātei būs ļoti patīkami uzzināt par neciešamo zākāšanos, uz ko mudina jūsu nevaldāmā paļātkāre? Es izraisot zobgalības un kritiku? Un jūs pats? Kas gan nesen tik nožēlojami izrādīja nenoteiktību un neapņēmību, jūs vai es?

Un, tā kā Jozefs pārsteigts iepleta acis, viņa triumfēdama nobeidza.

13*

195

—   Kas nesen tik lepni visai pasaulei pasludināja, ka grib redzēt amerikāni un tad pazaudēja drosmi un palika godīgi mājās?

Neviens, arī Jozefs pats nebūtu varējis pateikt, kas bija lielāks — viņa izbrīns vai niknums. Viņš bija ieradies šeit un izspiedis šim kroplajam Luijam solījumu likties pie viņas gultā un beidzot radīt dofinu, kas tik ļoti vajadzīgs kā Austrijai, tā Tuanetei. Un pateicības vietā viņa te ņems un dumposies. Pret viņu, pret apustulisko ķeizaru, pret vecāko brāli. Un kas bija vainīgs šai nedzirdētajā iecirtībā? Viņas sabiedrība, viņas draugi, galvenokārt nekaunīgais suteners, šis Vodreijs. Jozefu sarūgtināja vēl vairāk tas, ka Tuanetei bija taisnība, kā zināmā mērā bija taisnība arī šim Vodreijam. Tam bija viegli runāt, šim kungam. Viņš drīkstēja atļauties kvēpināt amerikāņu dumpiniekiem vīraku un savām netiklēm iespraust frizūrās savu elku. Par to ne gailis nedziedās. Bet, ja viņš, Romas ķeizars, uzsitis dumpiniekiem uz pleca, tad pārmainīsies pasaule. Uz viņu gulstas atbildība. Ļoti tālu mērķu labad viņš nedrīkst aizmirst savus tuvākos mērķus, skolu reformu, Bohēmijas protestantus.

— Tu esi zoss, — viņš teica vienkārši un nievājoši. — Tu runā par lietām, par kurām tev nav nekādas jēgas. Tu atkārto tikai to, ko tev skandina tavi glaunie draugi. Sie draugi, par kuru taisnību tu esi pārliecināta. Vai tad tev nemaz nav acu? Vai tad tu neredzi, ka tava Ceriņzilā līga ir netikumīga, ciniska banda? Vai tad tu nemaz nemani, ka viņi grib tevi tikai izmantot? Ka tu esi tikai kauls šiem suņiem? Kauls, kam vēl klāt diezgan daudz gaļas un tauku, — viņš dzēlīgi teica. Un ņirgādamies viņš sāka precīzi uzskaitīt visas siltās vietiņas, kuras viņa bija izgādājusi Poliņakiem un viņu draugiem un radiniekiem. Grāfam Zilam viņas pirmā galma maršala vietu, turklāt vēl pasta ministriju un muitas pārvaldi, viņam norakstīta arī Fenestranžas muiža ar sešdesmit tūkstošiem livru gada ienākumu, piedevām vēl četrsimt tūkstoši livru nepieciešamāko parādu segšanai. Grāfa Zila tēvam sūtņa postenis Šveicē. Hercogam Gišam, Poliņaku brālēnam, nodota virsuzraudzība pār miesassardzi. Otram brālēnam — prinča Karla galma maršala postenis. Trešajam brālēnam — žēlastības dāvanu priestera vieta viņas pašas galmā. Uzskaitījumam nebija gala. Vairāk nekā pusmiljonu gada rentes Poliņaku ģimene izvilka no karaļa kases, nedodot pretī neko ciļu kā vienīgi sabiedrību Tuanetei. Un tas vēl nebija viss. Nupat Tuanete bija nabaga Luijam izspiedusi citu gada renti, vēl sešdesmit tūkstošus livru šim izgreznotajam ākstam, kas viņai iestāstījis šīs muļķīgās tenkas par doktoru Franklinu, sešdesmit tūkstošus livru savam Vodreijam.

Tiklīdz viņš minēja Vodreiju, Tuanete iekaisa.

—    Tagad ir skaidrs, — viņa izsaucās, — kāpēc tu mani tik nekrietni nolamā. Tu nevari viņam piedot, ka viņa priekšā nokļuvi tik neveiklā stāvoklī. Kaut jel tev būtu bijusi drosme un tu tomēr būtu aizgājis pie šī amerikāņa. Tad tev nevajadzētu tagad stāvēt manā priekšā un rupji apmelot cilvēkus, kas droši vien ir daudz krietnāki nekā visi glaimotāji un roklaižas, kuri tevi ielenc. Fransuā Vodreijs ir visgudrākais un asprātīgākais cilvēks Parīzē. Literāti un filozofi, kurus tu apmeklēji, dzenas pēc viņa ievērības. Es esmu lepna, ka šis cilvēks ir mans draugs. Ja viņš būs mans intendants, tad man būs apbrīnošanas vērts teātris. Bet, diemžēl, vēl nav tik tālu. Viņš man tikai pa pusei devis piekrišanu. Viņš nerūpējas par naudu, ko Luijs man piedāvāja viņa atalgošanai. Visu laiku tu man iegalvo, lai es nodarbojoties ar literatūru un mākslu. Un, kad es to daru, tad tu nāc un sajauc visu un tirdi mani ar zemiskām aizdomām. Tfū! Tu esi pavisam citāds, nekā es tevi atceros.

Jozefs bija apstulbis par šo uzbrukumu. Vissliktākais bija tas, ka viņa, acīm redzot, ticēja tam, ko sarunāja.

—    Es nenoliedzu, — viņš piekāpās, — ka Vodreijam piemīt ass prāts. Taču šis prāts ir tikai ārējs spožums, kas slēpj tukšu, bezprincipu izvirtuli. Tev taču tik ļoti patīk derības. Derēsim, ka viņš galu galā žēlīgi piekritīs un iebāzīs tos sešdesmit tūkstošus livru kabatā. Bet tu jau esi akla. Tev nekā nevar palīdzēt. Ar tevi runā kā ar tukšu gaisu. Ne jau Vodreijs viens pats. Visi cilvēki, kas tevi šeit ielenc, tie taču ir plukatas. Tavas draudzenes Rohanas salons nav nekas cits kā spēļu elle vai meitu māja. Mēs ar māti nekad neesam tevi turējuši par sevišķi gudru. Bet tik daudz tev taču jāsaprot, ka Austrijas erchercogiene, Francijas karaliene, nedrīkst uzvesties kā Vīnes veļas mazgātāja, kurai kritis lielais laimests.

—   Lielais laimests, — Tuanete izsmejoši noteica. — Lielais laimests, — viņa rūgti atkārtoja. Un pēkšņi sabruka viss viņas lepnums, un izlauzās ilgi aizturētās asaras. — Kādēļ jūs mani atsūtījāt šeit? — viņa žēlojās. — Kas es šeit esmu? Kālab es šeit esmu? Visi ienīst mani. Viss, ko es daru, ir nepareizi. Kāpēc jūs man devāt šo vīru? Šo nejūtīgo malkas pagali, — dusmu un nievu pilna viņa sūrojās. — Es tik ļoti priecājos tevi gaidīdama, — viņa atzinās. — Beidzot ieradīsies kāds, es domāju, ar ko varēšu parunāt. Es ticēju, ka tu man palīdzēsi. Un nu tu esi šeit, un tagad arī tu uzbrūc man.

Jozefs pēc sava prāta mīlēja māsu. Viņš saprata, ko viņa darīja un kāpēc viņa tā dzīvoja. Piecpadsmit gadu vecumā viņa bija atnākusi šeit, glaimu apbērta un ienīsta, izlutināta un zemiski novērota, ārkārtīgi vīlusies par Luija nevarību. Bija saprotams, ka viņa meklēja izeju un atvietojumu un neapdomīgi nodevās savām muļķīgajām izpriecām.

Viņš saņēma tās roku.

—   Tonij, — Jozefs neparasti sirsnīgi teica, — es neesmu ieradies šeit, lai tevi izlamātu, bet gan lai tev palīdzētu. Es domāju, ka esmu tev palīdzējis.

Viņa pacēla acis, viegls sārtums pārklāja viņas gareno, skaisto, balto seju.

—   Vai tu runāji ar Luiju? — viņa vaicāja.

—   Jā, — viņš atbildēja. — Viss būs labi, tu vari paļauties uz to. Visvēlākais sešu nedēļu laikā, — viņš smīnēdams piemetināja.

Sārtums viņas sejā kļuva košāks, acis kļuva tumšākas, mute bija mazliet pavērta, viņa strauji elpoja. Pamodās pretrunīgas izjūtas, tās nomāca cita citu. Tātad tagad Luijs nāks pie viņas gultā. Piespiedīsies cieši klāt. Tuanete atcerējās, kā viņa reiz rīta ceremoniāla laikā bija puskaila sēdējusi, gaidot savu kreklu. Kā parasts, viņas guļamistaba ienāca cita pec citas aizvien augstākas kārtas dāmas; kreklam ceremoniāli vajadzēja pārceļot no zemākām rokām augstākās, bet viņai bija jāgaida, kaunā pietvīkušai un nosalušai, kamēr viņa beidzot dabūja savu kreklu. Iedomājoties, kā Luijs kāps pie viņas gultā, Tuaneti pārņēma līdzīgas jūtas. Viņa kaunējās. Un tomēr viņa izjuta lepnumu. Tas nu reiz jāpacieš, ja lemts būt par Francijas karalieni. Un vairāk nekā kaunu un lepnumu viņa izjuta kairinājumu, ziņkāri, tieksmi izsmieties kā mazai meitenei. Nākamajā mirklī viņas iztēlē Luija vietā aizvirmoja neskaitāmi citi vīrieši, Ceriņzilās līgas kungi, svešinieki, kai viņu bija uzrunājuši ballēs, satvēruši viņas roku, pieliekuši savas sejas tuvu klāt viņai. Viņa iedomājās šos vīriešus, iedomājās arī Gabrielu, tad atkal Luiju, kas liksies pie viņas gultā, un viss saplūda kopā. Bet no šī jūkļa pacēlās milzīgs, gaidu pilns prieks un apstaroja viņu. Kad tas būs garām, kad viņai būs bērns, tad visapkārt apklusīs bezkaunīgās pļāpas, nelabās tenkas un baumas, tad zivju sievas turēs savas nekaunīgās mutes un paskvilu rakstītāji nometīs spalvas, tad viņa patiesi būs karaliene. Būs karaliene un darīs, kas vien iepatiksies. Būs karaliene un priecāsies pēc sirds patikas. Beidzot viņas priekšā gluži tuvu paveras dzīve, īsta dzīve. Viņai būs viss, kas vien zemes virsū ir. Viņa būs jauna, būs karaliene, būs skaista, būs sieviete, ko mīl daudzi un kas var izvēlēties, kuru mīlēt.

Nopietna, satraukta, viņa lēni piegāja Jozefam klāt.

—   Kāpēc tu man to neteici tūlīt? — viņa jautāja un uzlika viņam rokas uz pleciem. — Kāpēc mēs strīdējāmies? — Viņa apkampa Jozefu un noskūpstīja. — Zep, — viņa izdvesa, kā to bērnībā bija saukusi, un vēlreiz: — Zep, — un ļoti laimīga sacīja: — Kad iet pārāk grūti, tad man vēl esi tu.

Jozefs paplikšķināja viņai pa pakausi un pa pusei nopietni, pa pusei jokodams teica:

—   Jā, Tonij, tagad viss turpmākais atkarīgs no tevis.

—   Tagad tu vari mani vēl mazliet pabārt, ja tas tev dara prieku, — viņa sacīja.

Jozefs gandrīz nožēloja, ka vajag traucēt viņas laimi un vēl pārrunāt ar viņu nopietnus jautājumus. Bet viņam bija jāizmanto māsas atmaigusī oma, lai ieskaidrotu tos uzdevumus, kuru dēļ viņa vispār bija šeit. Luijs bija vājš un viegli ietekmējams, taču viņš bija arī viltīgs. Protams, viņš gan nekad tieši nenoraidīja, bet izvairījās, izrādīja gļēvu, trulu, sīkstu pretestību, ko varēja pārvarēt tikai ar pūlēm un enerģiju. Viņam, Jozefam, nebija pietiekami laika izdabūt no Luija Habsburgiem nepieciešamo politisko piekāpšanos. Par to tagad vajadzēja parūpēties Tuanetei. Vairāki līdzīgi pakalpojumi viņai būs jāveic arī turpmāk. Ievērojamu sava mūža daļu viņai vajadzēs veltīt šiem pasākumiem. Bet galu galā šim nolūkam viņa taču ir atsūtīta šeit. Un, ja viņš, Jozefs, izlietojis veselu mēnesi, kamēr piedabūja resno, jauno cilvēku viņai gādāt mantinieku, tad lai viņa ir tik laipna un atsakās no dažām savām muļķīgajām izpriecām un atrod laiku, lai pielāgotu sava Luija politiku Habsburgu politikai.

Viņš nosēdās gluži taisni, kā bija paradis, uzsākot garāku runu. *

—   Uzklausiet, Tuanete, — viņš runāja atkal franciski, — man jāpārrunā ar jums vēl kas ļoti nopietns. Tagad, kad jūs patiesi kļūsiet Francijas karaliene, uz jums gulsies vēl lielāka atbildība, milzīga atbildība. Jūs esat Habsburgu un Burbonu savienības ķīla un mezgls, un Eiropas labklājība atkarīga no šīs alianses pastāvēšanas. Karali ielenc padomdevēji, kas nevēl Austrijai labu. Jūsu uzdevums, kundze, atvairīt šādas ietekmes.

Gandrīz aizvainota Tuanete atbildēja:

—   Tas jums nemaz nav man gari jāskaidro. Vai tad es to līdz šim varbūt neesmu darījusi?

—   Es atzīstu, — Jozefs teica pamācoši, taču laipni^ — ka jūs cik labi vien varēdama esat paklausījusi padomiem, kurus mūsu vārdā jums devis Mersijs un Vermons. Bet ar to nepietiek. Jums pašai jāpūlas uzzināt, kas notiek, jums jāmēģina saprast, ap ko lieta grozās. Jums jālasa, jāsarunājas ar nopietniem cilvēkiem, ja arī tie neizskatītos tik labi kā jūsu draugi. Jums jācenšas saprast padomus, kurus mēs jums sūtīsim ar Mersija un abata starpniecību. Varbūt karalis un viņa ministri jums reizēm iebildīs, ka tas, ko pieprasām mēs Vīnē, esot gan mūsu interesēs, taču neesot Francijas interesēs. Zināmos gadījumos tas būs pat pareizi. Bet nekādā ziņā jūs to nedrīkstat atzīt, un jums jātur gatavībā argumenti, lai varētu atspēkot Luiju un viņa kungus. Jums vienmēr jāapzinās, Tuanete, ka pasaules labklājība pirmām kārtām atkarīga no Habsburgiem un tikai otrām kārtām no Burboniem.

—   Nu, protams, — atbildēja Tuanete. Viņa izskatījās kā vērīga, kārtīga skolniecīte, taču klausījās tikai pavirši; viņas iztēlē vēl rosījās pirmītējie dīvainie, pretīgie un pievilcīgie priekšstati.

—   Es ļoti vēlētos, Tuanete, — Jozefs turpināja, — ka jūs paklausītu tam, ko jums saka, nevis mehāniski, bet kaislīgi un ar iekšēju pārliecību.

—   Bet tā es arī daru, — Tuanete iekaisa. — Man ir daudz vairāk Habsburgu pazīmju nekā jums. Paraugieties uz manu lūpu un manu degunu!

—   Lai paliek šī niekošanās, — Jozefs nepacietīgi attrauca. Un nu viņš sāka runu, kuras dēļ bija tik cienīgi nosēdies. Viņš centās viņai izskaidrot krievu-turku problēmas grūtības un izredzes, kas rastos Austrijai pēc Bavārijas kūrfirsta nāves. Tuanete rātņi klausījās. Taču Jozefs redzēja, ka v,iņa vārdi Tuanetei palika vienaldzīgi. Viņš mēģināja viņu ietekmēt spēcīgāk. Vai politika nebija dziļāka, uztraucošāka spēle nekā «faraons» pie Rohanas kāršu salda? Vai viņa negribētu izmantot izdevību un piedalīties spēlē?

—   Jā gan, — viņa jūsmīgi piekrita. — Es vienmēr uzmanu, lai visus svarīgākos amatus ieņemtu mani draugi.

Jozefs palūkojās viņā — viņa domāja to nopietni, tātad bezcerīgi kaut ko izskaidrot, un viņš mitējās.

Taču Tuanete neļāva viņam vēl iet. Viņš bija tik daudz stāstījis par saviem nodomiem, par Bavāriju un Krieviju, tagad viņa gribēja stāstīt par saviem plāniem, par Trianonu. Viņš bija vienīgais, ar ko viņa varēja runāt pavisam brīvi no sirds. Viņa parādīja tam maketu, kas tagad bija gatavs; tas izskatījās neparasti skaists. Jūsmīgi viņa paskaidroja, kā viss būs ierīkots. Bez viņas piekrišanas nedrīkstēja tur iestādīt nevienu krūmu, iesist nevienu naglu. Jozefs redzēja, ka viņa skaidri zina, ko vēlas, ka viss bija saskaņots, pilnīgi atbilst viņas prasībām un pauž vislabāko gaumi. Iekšķīgi nopūties, viņš ievēroja, ar kādu talantu un sajūsmu viņa varēja nodoties kādam pasākumam. Zēl, ka viņas sirdij nav tuva ne Austrija, ne Francija, tikai viņas Trianons.

Viņa pa to laiku jūsmoja, ka šeit, Trianonā, esot viņas īstā valsts, kurā viņa gribot valdīt bez spaidiem un ceremonijām. Trianonā viņa viena pati gribēja noteikt toni; kalpotāji nenēsās karaļa, bet gan viņas livreju, sarkanu ar sudrabu, uz ielūgumiem būs rakstīts — «No karalienes», un, ja uz viņas Trianona skatuves notiks izrādes, tad ierasties varēs tikai tādi cilvēki, kas viņai patīk.

Viņa bija ļoti pievilcīga, tērzējot par saviem plāniem, bērns un sieviete. Jozefam patika viņa un viņas Trianons. Bet viņš domāja arī par jaunajām grūtībām, kuras viņai sagādās šis Trianons. Tie, kurus tur neielaidīs, sāks izplatīt tenkas, Tuanetei radīsies jauni ienaidnieki. Arī nabaga Luijam un viņa ministram Neķeram vajadzēs ilgi lauzīt galvu, kā lai samaksā Tuanetes dārgo vienkāršību.

Tās pašas dienas vakarā Jozefs rakstīja savam brālim Leopoldam uz Ferāru: «Mūsu māsa Tonija ir neparasti skaista un apburoša, taču viņa domā vienīgi par savām izpriecām. Viņai pielipusi šī samaitātā galma izšķērdība. Viņai nav ne kripatiņas mīlestības pret nabaga Luiju un ne jausmas par laulātās draudzenes, kā arī karalienes pienākumiem. Viņas draugi, titulu un naudas kāru vējagrābšļu un greznotieskāru netikļu banda, uzkurina viņas trako dzīšanos pēc izpriecām. Es darīju visu, ko spēju, lai viņas skaistajā, tukšajā galvā iedabūtu mazliet prāta, bet es baidos, ka tas man nav izdevies, un, ja tā «.turpināsies, tad paredzu mūsu māsai šausmīgu atmošanos.»

Pēc divām dienām Luijam par lielu atvieglojumu un Tuanetei par bēdām un reizē iepriecinājumu Jozefs aizceļoja. Pēdējo vakaru viņš pavadīja Versaļā kopā ar Luiju un Tuaneti.

Viņi sēdēja pie galda. Luijs bija ļoti samulsis, viņš ēda daudz un, lai kaut kā uzturētu labo noskaņojumu — «Taisi traci, Beri!» — mēģināja runāt vāciski un dārdoši smējās par savām kļūdām. Tūlīt pēc vakariņām viņš devās projām. Nosarcis viņš stostīdamies pateicās Jozefam par tā padomiem. Tas izklaidīgi atbildēja:

—   Cerams, ka viss būs labi.

Tad Jozefs kādu brīdi vēl palika divatā ar Tuaneti. Brālis un māsa, kuriem citkārt viegli raisījās valoda, bija mazrunīgi, un šajā pēdējā stundā, kuru viņi pavadīja kopā, abi runāja tikai vāciski. Tuanetes istaba, iekārtota ar greznu vienkāršību, palsajā sveču gaismā izskatījās jautra un omulīga, taču Jozefs un Tuanete bija nomākti.

Jozefs noglāstīja negaidīti maigi māsai roku un pretēji ārišķīgajam optimismam, ko viņš parasti izrādīja, noteica:

—   Mums nav viegli, Tonij. Arī tev ne. Bet gan jau mēs ar visu tiksim galā.

Cieši un sirsnīgi viņš apkampa Tuaneti, noskūpstīja uz pieres * un vaigiem. Viņa raudāja. Tad nepierasti bramanīgi uzsauca: — Servus, Tonij! — un aizsteidzās. Viņa bija dziļi nelaimīga, ka atkal palikusi pavisam viena.

Sajā atvadu stundā Jozefs nebija klāstījis savus principus un bārstījis savus dzēlīgos jokus, bet apslāpējis savu tieksmi pamācīt. Toties nākamajā rītā sūtnim grāfam Mersijam bija gods pasniegt Romas ķeizara vārdā Tuanetei burtnīcu. Uz vāka Jozefs bija uzrakstījis: «Rokasgrāmata manai māsai, Lotringas princesei, Austrijas erchercogienei, Francijas karalienei.» Burtnīcā bija noteikumi un norādījumi, un tā sākās ar uzaicinājumu Tuanetei pēc iespējas biežāk ņemt vērā burtnīcā minētos padomus.

Tuanete bija aizkustināta par brāļa pūlēm viņas labā. Viņa iedomājās, cik tie vakar bija bijuši tuvi, un tūlīt sāka lasīt. Taču burtnīca bija ļoti bieza. Viņa palasīja sākuma lappuses, tad pēdējās, atkal atgriezās pie sākuma, cenzdamās lasīt rūpīgi. Taču, viņa nespēja atvairīt domas par jaunām šallēm un cepurēm, par kurām Bertēna bija stāstījusi. Viņa domāja arī par gaidāmajām zirgu skriešanās sacīkstēm un ka viņa šoreiz noteikti nederēs uz to zirgu, uz kuru princis Karls. Tad viņa domāja par lielo, svinīgo mesu, kurā viņai rīt būs jāpiedalās. Domāja arī par to, ka tikai pēc tam, kad Luijam būs izdarīta operācija, viņa varēs pavisam citādi izturēties pret eleganto un bezkaunīgo Vodreiju.

Viņas acis vēl aizvien slīdēja pār rūpīgi rakstītajām rokasgrāmatas rindām. Taču viņa vairs neuztvēra to jēgu. Viņa pašķirstīja, cik daudz viņai vēl jālasa. Vēl trīsdesmit divas lappuses. Garas lappuses. Viņa viegli nožāvājās. Izlasīja vēl vienu lappusi. Tad aizsita burtnīcu ciet un ieslēdza to savā atvilktnē.

OTRA DAĻA SAVIENĪBA

.

PIRMĀ NODAĻA ILGA GAIDĪŠANA

Franklins laiski sēdēja Pasī savas mājas dārzā uz sola zem liela skābarža. Bija agrs pavasaris, starp jaunajām lapām spraucās cauri vēl daudz gaismas. Franklins priecājās par sauli, kas vietvietām apspīdēja viņa vecās rokas un retiem matiem klāto galvu.

Viņš nevarēja vien nopriecāties, cik labi māja un parks iekļāvās piemīlīgajā ainavā. Viss vecais, plašais, ērtais Valentinuā savrupnams un it īpaši spārns, kur viņš dzīvoja, slīga vienā zaļumā; ļaudis vienkārši teica, ka Franklins dzīvojot dārzā, tie dēvēja viņu par «vecp vīru dārzā, le vieux dans le jardin».

Franklins sēdēja, noliecies uz priekšu, brilles metala ietvarā viņš bija noņēmis un kasīja savu kailo pakausi; izsitumi bija mazinājušies. Vispār viņa veselība bija uzlabojusies, kopš viņš pēc nogurdinošajām Parīzes dienām atļāvās atpūsties. Varbūt tā bija pārāk izšķērdīga atpūta. Viņš bija sīki vienojies ar mesjē 2aku Finku, jauniecelto pārvaldnieku, kas jāpasniedz galdā katrā atsevišķā ēdienreizē; tā bija bagātīga ēdienu karte un diezin vai noderīga viņa veselībai. Arī viņa kasei ne. Taču ar tiem vienpadsmit tūkstošiem un dažiem simtiem livru, ko viņš bija saņēmis no Kongresa, tik un tā visam nepietika.

Doktora lielā seja pauda atslābumu. Pāri skaistajam parkam, *$:ura terases aizsniedzās lejā līdz Sēnai, viņš tīksmi noraudzījās ūz upi un sidrabaini pelēko Parīzi viņā krastā. Viņš bija apņēmies vismaz divreiz dienā nokāpt un uzkāpt pa terases

pakāpieniem. Vakar un aizvakar viņš to nebija darījis. Viņš nedrīkstēja būt tik slinks.

Garām gāja de Somona kungs. Viņš laipni sveicināja un palēnināja soļus, gaidīdams, ka Franklins viņu uzrunās. Katrā izdevīgā gadījumā de Somona kungs izpauda savu prieku, ka var dot pajumti Franklinam, viņš bija pārlieku pakalpīgs, un Franklins jutās viņam pateicību parādā. Taču, nevēlēdamies pārtraukt savu omulīgo vientulību, doktors atbildēja gan de Somona kunga sveicienam, bet nesāka ar viņu sarunu un ļāva viņam paiet garām.

Seit viņam bija miers, brīnišķīgs, labvēlīgs miers. Tikai nedaudzi iedrošinājās uzbāzties viņam klusajā Pasī, un pats ļau7 nākais miera traucētājs, Arturs Lijs, vēl bija Spānijā.

Diemžēl, arī otrs viņa kolēģis, Sailess Dīns, negribēja saprast, ka savienību varēja panākt tikai aplinku ceļā, nevis triecienā un ka dedzīga darbība vairāk kaitēja nekā noderēja. Viņš, Franklins, bija iekārtojies uz ilgu gaidīšanu. Tagad viņš lapenē bija ierīkojis iespiedēja presi, primitīvu un darbam piemērotu, un viņam patika pašam ar savām vecajām, lielajām rokām salikt brošūras un citus sīkumus. Viljams viņam palīdzēja, viņš ļoti veikli iemanījās; jā, iespiešana Franklinus interesēja it visus, pat mazo Benjaminu Beiču.

Viņam bija laimējies šeit Pasī. Ari cilvēki «dārza apkārtnē» bija ļoti patīkami, ar tiem varēja sadzīvot. Ar doktoru Leruā, akadēmiķi, un ar doktoru Kabani viņam bija daudz kopīgu interešu, abati Morelē un de la Rošs bija izglītoti un asprātīgi, un patīkamā pastaigā ar Pasī birģermeistaru, mesjē Disē, varēja uzzināt daudz ko vērtīgu.

Īstenībā viņam tagad patiesi derētu izkustēties un vismaz reizi nokāpt un uzkāpt pa terases pakāpieniem. Bet bija tik silti un patīkami sēdēt zem skābarža, un, kas zina, vai rīt būs tikpat jauka saule. Lai panāktu nokavēto, viņš stingri apņēmās pirmajā dienā, tiklīdz ūdens vairs nebūs pārāk auksts, izpeldēties Sēnā; viņš bija teicams peldētājs. Viņš smīnēja, iedomādamies, kā viņš Helvecija un Brijona dāmām, starp citu, pastāstīs, ka šodien pārpeldējis Sēnu turp un atpakaļ.

Pirmīt viņš mazliet bija liekuļojis pats sev, kad, domādams par patīkamajiem kaimiņiem, bija minējis abus abatus un doktoru Kabani, bet ne Helvecija kundzi, kuras namā šie kungi dzīvoja. Droši vien viņš savā dārzā nepavisam nejustos tik labi, ja tieši tuvumā nedzīvotu Helvecija kundze un Brijona kundze.

Viņš vienmēr bija pratis izbaudīt sieviešu sabiedrību, bet īstu prieku par tām īstenībā sācis izjust tikai tagad, sākot savu astoto gadu desmitu. Pagāja ilgs laiks, iekams viņš kļuva gudrs, un kopš tā laika viņš nevarēja iedomāties ievērojamu viru bez spēcīgas erotikas.

Nē, viņš vēl nebija vecs un nejūtīgs. Vēl viņam sagādā prieku dzīves daudzveidība, zinātne, sievietes, panākumi, daba, peldēšana, brīvība, tikumība, rada prieku cilvēku dažādība, viņu labās īpašības un viņu vājības, dod prieku vientulība un sabiedrība.

Pa celiņu nāca šurp Viljams. Franklins bija devis norādījumu, lai šajā stundā viņu aicina pie darba. Zēns izskatījās ļoti glīts, kad spirgts un smuidrs nāca starp krāšņajiem kokiem šurp.

Viņi iegāja atpakaļ mājā. Ķērās pie darba. Pasts, kā jau parasts, bija atnesis vairakas nepatīkamas ziņas.

Svarīgākā bija de Veržēna kunga vēstule. Protams, tā bija par kapteiņa Koninghema dēku. Kapteinis Koninghems bija līdzīgs «jūras vilkam» Lambertam Vaikam, taču viņam bija plašāks vēriens. Viņš bija gluži vienkārši nolaupījis Hervičas pasta kuģi ar visu vērtīgo kravu. Drosmīgais vai, kā to nosauca angļi, ārkārtīgi nekaunīgais joks bija radījis milzīgu sašutumu Londonas valdībā. Pats karalis Džordžs bija uzņēmies kārtot šo lietu. Veržēnam vajadzēja apņemties atlīdzināt Anglijai zaudējumu un vaininieku sodīt. Koninghems tika apcietināts, bet pec Franklina iejaukšanās drīz vien atbrīvots. Tagad drošsirdīgais kapteinis bija pavēlnieks jaunam kuģim ar četrpadsmit lielākiem un divdesmit mazākiem lielgabaliem. Taču franču iestādes negribēja ļaut viņam izbraukt jūrā, kaut gan viņš bija svinīgi apsolījis, ka tas būšot tikai brauciens tirdznieciskos nolūkos, un Franklins bija cēlis Versaļā atkal iebildumus.

209

Tur nu gulēja atbilde, Veržēna vēstule amerikāņu delegātiem, sašutuma un nopietnu pārmetumu pilna. Ministrs vēlreiz uzskaitīja visus gadījumus, kad amerikāņu kaperkuģi ar savu laupījumu iebraukuši franču ostās un tādējādi izraisījuši konfliktu starp Versaļas valdību un Londonu. Ministrs vēlreiz uzsvēra, ka karalis esot stingri nolēmis precīzi un pedantiski izpildīt saistības, kuras viņam uzliek līgumi ar Angliju. «Jūs esat pārāk labi valstsvīri, mani kungi,» rākstīja Veržēns, «un pārāk gudri, lai neatzītu, ka jūsu kapteiņa izturēšanās apdraud karaļa, manā pavēlnieka, cieņu un ka tas nozīmētu neitralitātes laušanu, ja mēs paciestu šādu rīcību. Es drīkstu sagaidīt, mani

14 — Lapsas vina kalnā

kungi, ka jūs pirmie nosodīsiet savu kapteiņu uzvešanos, jo tā noteikti ir pretrunā ar pieklājības un pateicības jūtām pret nāciju, kas jūsu kuģiem izrāda viesmīlību. Jūsu kapteinis Koninghems var saņemt atļauju izbraukšanai no mūsu ostām tikai ar tādu noteikumu, ka viņš nekavējoties brauc atpakaļ uz Ameriku un pēc naidīgas rīcības pret angļu kuģiem otrreiz vairs nemeklē patvērumu mūsu ostās. Man jālūdz jūs, mani kungi, dot pietiekamas garantijas. Es pievēršu jūsu uzmanību tam, ka rakstu šo vēstuli pēc karaļa kategoriska rīkojuma, un es jums noteikti iesaku paziņot viņa majestātes valdības viedokli ne vien kapteinim Koninghemam, bet ari visiem jūrniekiem, uz kuriem tas attiecas, lai ari citi jūsu kuģi nesagādātu ne sev, ne mums līdzīgas grūtības.»

Franklins nopūtās. Ja viņš būtu bijis Veržēna vietā, viņš laikam gan būtu rakstījis tāpat. Tad viņš ķērās pie atbildes rakstīšanas. Skaistās, nopietnās frāzēs viņš pauda nožēlu par notikušo un apgalvoja, ka došot kapteinim Koninghemam vēlamo rīkojumu; viņš rakstīšot arī uz Filadelfiju vēlamā garā un esot pārliecināts, ka Kongress nekavējoties došot nepieciešamās pavēles.

Sirds dziļumos Franklins zināja, ka kapteinis un cilvēki, kas stāv aiz viņa muguras, Viljams Hodžs un baņķieri Grans un Morels ar dēliem, neliksies ne zinis par viņa norādījumiem, kapteinis Koninghems joprojām nodarbosies ar jūras laupīšanu, baņķieri smīnēdami bāzīs savu peļņu kabatās, angļi iesniegs jaunus protestus, Filadelfijā tikai pasmaidīs par kaperkuģu izdarībām, un viņam, Franklinam, būs visa tā putra jāizstrebj.

Viņš norādīja Viljamam, lai vēstuli vēl nesūta prom; tā bija svarīga vēstule, viņš gribēja to vispirms parādīt Sailesam Dīnam, gribēja kolēģim izteikt nopietnus pārmetumus, kaut gan bija pārliecināts par savu pamācību veltīgumu.

Viņš šķiroja pārējās vēstules. Tur atkal bija vairākas, kuras prasīja ieteikumus Filadelfijai. Brīvības mīlestība varēja būt viens no motīviem, kas pamudināja šos ļaudis, bet droši vien starp viņiem bija ari daudz vienkāršu dēku meklētāju un slaistu. Vesela rinda rekomendāciju prasītāju minēja cilvēkus, par kuriem viņš nekad nebija dzirdējis.

Franklins atbildēja vienam no šiem rakstītājiem, atbildēja otram, trešajam. Tad viņam tas apnika.

— Es tev tagad nodiktēšu tekstu, — viņš teica, — ko mēs turpmāk lietosim visos šādos gadījumos. — Un viņš diktēja:

«Šīs vēstules iesniedzējs dodas uz Ameriku un lūdz mani dot viņam līdz rekomendāciju. Bet es par viņu nezinu nekā, izņemot viņa vārdu. Tāpēc, ja gribat iepazīties ar vēstules iesniedzēja raksturu un nopelniem, griezieties pie viņa paša, jo viņš to zina labāk nekā es. Katrā gadījumā es jūs lūdzu viņam izrādīt to labvēlību, ko pelna katrs svešinieks, par ko nav zināms nekas slikts. Izrādiet, lūdzu, viņam visus pakalpojumus un laipnības, kuras viņš būtu cienīgs saņemt pēc tuvākas iepazīšanās.»

Pēc šīs vēstules uzrakstīšanas Franklins domāja, ka šodien viņš nokārtojis jau pietiekami daudz nepatīkamu darīšanu; bez tam bija pieteicies Sailess Dīns. Viņš aizsūtīja jauno Viljamu prom un ķērās pie patīkamāka darba — kārtoja no Amerikas līdzpaņemtos papīrus; tur bija manuskripti, uzmetumi, visādas piezīmes, politiķu, zinātnieku, draugu un draudzeņu vēstules, uz kurām viņš, steigā aizbraucot no Filadelfijas, nebija paguvis atbildēt un kuras nebija sakārtojis. Pie šiem dažkārt ļoti intīmajiem papīriem viņš nelaida nevienu, arī Viljamu ne.

Kas tik tur nebija sakrājies un cik dažāda satura! Tur bija viņa paša rokas rakstīta vēstule, ko viņš toreiz nebija nosūtījis. Viņš skaidri atcerējās to brīdi, kad bija to rakstījis, tas bija tad, kad viņš bija dzirdējis par sadursmi pie Bankerbilla. Toreiz viņš bija izgāzis savas dusmas pār savu draugu un izdevēju Viljamu Strehemu.

Doktora lielās acis slīdēja pār steigā, taču skaidri uzrakstītajiem burtiem. Vēstule skanēja: «Strehema kungs, jūs esat parlamenta loceklis, jūs piederat pie tā vairākuma, kas nolēma iznīcināt manu zemi. Jūs esat sākuši dedzināt mūsu pilsētas un apkaut mūsu pilsoņus. Paraugieties uz savām rokām, tās ir aptraipītas ar jūsu radinieku asinīm. Mēs abi ilgi bijām draugi. Tagad jūs esat mans ienaidnieks, un es esmu jūsu ienaidnieks.

B. Franklins.»

«

14*

211

Lasot vecā vīra acīs atspīdēja tas niknums, kas viņā bija kvēlojis, rakstot šo vēstuli. Taču stiprāks par sarūgtinājumu bija mierīgais apsvērums. Viņš redzēja, cik viņa paraksts bija mākslinieciski izlīkumots. Pamanīja, ka sākumā bija uzrakstījis: «Jūsu rokas ir aptraipītas ar radinieku asinīm,» un vārdu «jūsu» pievienojis tikai vēlāk. Tas bija labs pārlabojums; «ar jūsu radinieku asinīm», bez šaubām, skanēja labāk. Tā bija lieliska vēstule, tā uz mata atspoguļoja viņa salto niknumu un nicinājumu pret cilvēku, kas nebija spējis paredzēt savu darbu sekas.

Viņš, Franklins, prata paredzēt savu darbu sekas. Viņš bija apmierināts, ka toreiz nebija nosūtījis šo vēstuli. Viljams Strehems bija labs draugs, Viljams Strehems pat tagad, neraugoties uz karu, uzturēja sakarus ar viņu. Tas bija izdevīgi, ja Londonā bija draugi. Bija labi, ka toreiz Filadelfijā viņš nebija paļāvies savām dusmām un priekam par labi izdevušos vēstuli un nebija to nosūtījis. Tagad gluži labi, ka vēstule atrodas šeit, Pasī. Savilcis smīnā plato muti, Franklins rūpīgi to novietoja starp papīriem, kas bija sakopoti mapē ar uzrakstu «Personīgais».

Viņš atšķiroja vēstules, uz kurām bija jāatbild, nolika pie malas tās, kuras uzskatīja par nokārtotām. Viņa darbu pārtrauca Sailesa Dīna ierašanās.

Šobrīd šis resnais, impozantais, jautrais cilvēks vairs nebija tik jautrs, viņam darīja raizes Kongresa dīvainā izturēšanās: tas visu laiku neuzklausīja viņa un Bomaršē lūgumus nokārtot maksājumus. Viņa pilnīgajā sejā bija saradušās sīkas krunciņas, un puķainā atlasa veste vairs neaptvēra tik cieši viņa vēderu. Tomēr viņš bija tikpat uzņēmīgs kā parasti un tūlīt sāka jūsmīgi stāstīt, ka visa Parīze priecājoties par kapteiņa Koninghema varoņdarbiem un cik lieliski amerikāņu pasākumu sekmējis uzbrukums angļu pasta kuģim.

Franklins viņam neatbildēja, bet pasniedza Veržēna vēstuli. Sailess Dīns lasīja; viņš lasīja lēnām, jo viņam vēl arvien bija grūtības ar franču valodu. Sapratis viņš atteicās uzņemt vēstuli nopietni. Tamlīdzīgi brīdinājumi, viņš teica, esot tikai diplomātiskas formalitātes; Veržēns noteikti priecājoties par angļu pasta kuģa nolaupīšanu tāpat kā viņš. Franklins paraustīja plecus. Viņš parādīja Sailesain Dīnam savas atbildes uzmetumu. Sailess Dīns, acīm redzot, labprāt būtu vēlējies, lai ministram neatbild tik nopietnā tonī, bet, tā kā viņš bija labsirdīgs un ļoti cienīja doktoru, tad samierinājās. Kapteinis droši vien saņemšot izbraukšanas atļauju, viņš paziņoja.

Arī viņš esot par to pārliecināts-, Franklins atbildēja, bet baidoties, ka Koninghems sagādāšot amerikāņu sūtņiem vēl daudz nepatikšanu. Tas esot iespējams, Sailess Dīns atteica; taču lepnums par kapteiņa varoņdarbiem un to sekas visā Eiropā esot bagātīga atlīdzība par tamlīdzīgām nepatikšanām. Angļu apdrošināšanas maksas pieaugot ar katru dienu, angļu tirgotāji gandrīz vairs neuzdrošinoties izmantot angļu kuģus saviem pārvadājumiem.

Pacietīgais Franklins mēģināja Dīnam no jauna ieskaidrot, ka niecīgais guvums neatsverot lielo politisko zaudējumu, ko radot neierobežotā jūras laupīšana. Svarīgi nevis nolaupīt divdesmit vai trīsdesmit tūkstošus livru, bet gan noslēgt tirdzniecības līgumu un savienību ar Versaļu. Taču Dīns gandrīz apvainots atbildēja, ka sakarā ar Kongresa finansiālām grūtībām sadabūt katru nedēļu vai ik pārnedēļas divdesmit vai trīsdesmit tūkstošus livru lielas summas nemaz neesot peļami.

—    Mīļais, cienītais doktor, — viņš lūdza ar neatlaidīgu komersanta daiļrunību, — apdomājiet jel. cik milzīgas ir Kongresa vajadzības. Atcerieties taču sarakstu, ko šie kungi mums atsūtīja pirms trim nedēļām.

Franklins nelabprāt atcerējās šo sarakstu. Tas bija garš un bezgalīgs. Zemkopju tautai bija tieši milzīgs pieprasījurrts pēc rūpniecības precēm, un Kongress vēlējās saņemt no Francijas ne vien lielgabalus, šautenes un formas tērpus, bet arī aitu cērpamās dzirkles, priekškaramās atslēgas, kurpnieku īlenus, šujamadatas, visādus ārstniecības līdzekļus, opiju, alojas un klistīra šļirces, zirpu sukas un brezentu, notis un timpānus. Viss bija pieprnsiis milzifos vairumos. Taču tieši tas apstiprināja doktora ii. I ii ii: I;i iii nui/i'm līdzekļiem neka nevar izdarīt. Ja ir tik ln'lir vaj/id/ilia'i, tad jāliek viss uz speles, jāpanāk atzīšana, liid/nlonba» līgums, savienība.

Pulēdamies runāt, cik loģiski vien iespējams, doktors mēģināja to pierādīt kolēģim. Taču Dīns laipnā šķelmībā atbildēja:

—    Atļaujiet man, cienījamo doktor, sakaut Franklinu ar Franklinu. Vai jūs pats nemācījāt «Nabaga Rišārā»: labāk ola šodien nekā vista rīt?

Franklins padevās. Tad viņš runāja par citām apnicīgām nepatikšanām, kuras viņam uzveļ Sailess Dīns. Piemēram, šie kungi, kas, atsaukdamies uz Dīnu, pieprasīja no viņa amatus un posteņus Filadelfijā. Nosūtot šos cilvēkus uz Ameriku, viņš teica, Kongresam tikšot sagādātas neērtības un pašiem lūdzējiem tikai vilšanās.

Sailess Dīns domīgi aplūkoja savu skaisto vesti. Viņš nepiekrita sava lielā drauga un kolēģa ieskatiem. Viņam liekoties, ka tā esot kļūda, viņš rimti, taču stingri paziņoja, — atraidīt franču virsniekus, kas kvēlā brīvības degsmē gatavi pamest savu stāvokli dzimtenē un armijā. Sāda aktiva līdzdalība izraisot visā pasaulē sajūsmu par Ameriku.

— Jeb vai Lafaijeta aizbraukšana, — viņš nobeidza, — nebija mums milzīgs solis uz priekšu?

Ar Lafaijetu bija tā. Jaunais marķīzs Zozefs Pols Zilbērs de Lafaijets, kuram Sailess Dīns bija izdevis patenti, visur bija klāstījis savu nodomu iestāties ģenerāļa Vašingtona armijā. Kad izcēlās konflikts ar amerikāņiem, angļu uzskats bija, ka katra franču virsnieku darbība dumpinieku labā nozīmējot Versaļas valdības neitralitātes laušanu; pievērsuši Veržēna uzmanību mesjē Lafaijeta nodomiem, viņi prasīja, lai ministrs veic nepieciešamos pasākumus. Arī jaunā marķīza ietekmīgais sievastēvs hercogs d'Eijāns, neskatoties uz savām simpātijām pret amerikā, ņiem, bija asi nosodījis avantūristisko nodomu. Kopā ar Veržēnu viņš bija panācis valdības pavēli, kas kategoriski aizliedza jaunajam cilvēkam izbraukt. Tomēr grūtības bija tikai pavairojušas Lafaijeta dedzību, un skaļi un stūrgalvīgi viņš paziņoja, ka neatkāpšoties no sava nodoma. Visas šīs gatavošanās dēļ Franklinam un viņa kolēģiem Lafaijeta ieskaitīšana Vašingtona armijā bija kļuvusi par prestiža jautājumu, un Parīzes un Versaļas salonos ar sasprindzinājumu bija gaidījuši, vai jaunā virsnieka nodoms izdosies. Tas izdevās; ar Bomaršē palīdzību Lafaijets uz paša rēķina bija apgādājis kuģi un slepeni no kādas spāņu ostas izbraucis jūrā.

Parīzieši ar sajūsmu bija apsveikuši viņa aizbraukšanu, un Sailesam Dīnam bija taisnība, kad viņš Lafaijeta pasākumu atzina par derīgu. Arī Franklins bija par to priecājies. Bet, diemžēl, viņa prieks tika aptumšots. Viņam bija jāpūlas nomierināt ne vien hercoga d'Eijāna dusmas, kurš turēja aizdomās amerikāņu sūtņus, ka tie palīdzējuši viņa neapdomīgajam znotam tā pasākumā; izrādījās vēl, ka marķīzs paņēmis līdz veselu baru Sailesa Dīna savervētu franču virsnieku, un Franklins ar bažām domāja, kādas sejas taisīs amerikāņu karavīri, kad viņus gribēs komandēt šie pa lielākajai daļai ļoti jaunie un augstprātīgie kungi. Bet viņš vairs ilgi nenoņēmās ieskaidrot Sailesam Dīnam Lafaijeta dēkas ēnas puses, vienīgi lūdza, lai kolēģis tagad noteikti vairs neizsniedzot virsnieku patentes. Mazliet izbrīnījies un aizvainots, Sailess Dīns to apsolīja.

Toties tagad viņam bija lūgums Franklinam. Ja kaut kas viņiem jānoorganizē, viņš teica, vai tā būtu Kongresam nepieciešamo bezgalīgi daudzo mantu sagāde, vai Lafaijeta aizceļošana, vienmēr gan lielos, gan mazos pasākumos viņi ir atkarīgi no atjautīgā de Bomaršē kunga palīdzības. Līdz šim viņš esot vieiffiis, kas transportējis uz Ameriku ievērojamus ieroču daudzumus, un nekad Lafaijets nebūtu nekā panācis bez viņa palīd/ilias. Viņam, Sailesam Dīnam, radies iespaids, ka Franklins neizrādot šim bezgalīgi izpalīdzīgajam cdvēkam visu to laipnību, Lidu viņš pelnot. Mesjē de Bomaršē cienot Franklinu un esot I wnrūgtināts, ka viņam tik reti esot izdevība sniegt ziņojumu par šuvu darbību.

Sailesam Dīnam bija taisnība, uņ Franklins sirds dziļumos lo atzina. Vai tad viņš pats nebija savam mazdēlam Viljamam Incis, ka neesot pietiekoši sirsnīgi un laipni izturējies pret šo mesjē Karonu? Vai viņš nebija mazdēlam un pats sev atgādinājis notikumu ar ecēšām? Lai arī cik nepatīkams viņam bija šis cilvēks, viņam jāpārvar sevi un jātiekas ar viņu biežāk.

—    Kamēr es šeit vēl neesmu pilnīgi iekārtojies, — viņš' teica, — es pieņemu tiļcai tuvus draugus, jūs un vēl nedaudzus. Bet vēlāk ar prieku es atkal reiz parunāšos ar jūsu attapīgo de Bomaršē kungu. Viņam ir idejas, tas ir skaidrs, viņš ir komersants, viņš ir debrouUlard, kā šeit saka, manīgs vīrs. Es nevērtēju zemu viņa nopelnus. Lūdzu, pasakiet viņam to tik sirsnīgi, cik vien jūsu franču valodas zināšanas pieļauj.

Kādu brīdi viņš apdomājās.

—    Vai jūlija sākumā nebūs gads, — viņš pēc tam sacīja, — kopš Kongress pasludināja neatkarību? Es domāju tad saaicināt mūsu draugus uz mazām svinībām, un tad, protams, arī jūsu manīgais vīrs netiks aizmirsts.

Sailess Dīns domāja, ka līdz jūlijam ir vēl tālu, taču viņš priecājās arī par šo solījumu, ļoti sirsnīgi pateicās doktoram un atvadījās.

Vēlāk Franklinam par prieku atnāca doktors Dibūrs. Šajos pēdējos mēnešos Franklins aizvien vairāk bija iem.īļojis šo cienījamo, pļāpīgo, izglītoto, draudzīgo, vīzdegunīgo vīru. Viņš palīdzēja Franklinam noslīpēt valodu franču vēstulēs un mazākos rakstos, Franklins uzklausīja viņa tūkstoš lielās un mazās, reizēm ļoti interesantās tenkas, izmantoja viņu visdažādākajiem pakalpojumiem. Franklins bija arī pateicīgs Dibūram, ka tas viņam bija ieteicis «dārzu» Pasī. Un nosvērto amerikāni allaž ^uzjautrināja tas, kā mundrais franču draugs iekaisis ātri runāja, debatēs nezināja mēra un bija ārkārtīgi pārsteigts, kad sarunu biedrs ņēma ļaunā viņa nesavaldību.

Doktors Dibūrs lepni stāstīja, ka izdevējs Ruo pēc divām nedēļām varēšot sākt pārdot Franklina «Bonhomme Richard» ceturto izdevumu. Dibūram šajās dienās bijusi gara un, jāsaka, reizēm ļoti satraukta diskusija ar baronu Grimu no «Enciklopēdijas» par savu tulkojumu. Jaunizceptais barona kungs esot nopēlis to, ka atkal un atkal esot lietots izteiciens — «saka nabaga Rišārs». Turklāt šis izteiciens astoņpadsmit lappusēs esot sastopams tikai astoņdesmit četras reizes. Viņš arī bezkaunīgajam kritiķim licis skaidri saprast, ka tulkotāja uzdevums neesot jaukties autora darīšanās. Tik nozīmīgs sacerējums kā Franklina darbs jātulko pazemīgi, godbijīgi un precīzi, bet šīs īpašības barona kungam laikam gan esot pavisam svešas.

Franklins pārdomāja. Ja viņš pamatīgi apsverot, doktors pēc tam teica, jāatzīstot, ka baronam Grimam ir taisnība. Droši vien bieži atkārtotais izteiciens — «saka nabaga Rišārs» raitajā, asprātīgajā franču valodā skanot nogurdinošāk nekā angļu valodā.

Doktors Dibūrs neizpratnē Uzlūkoja draugu.

—    Jūs taču mani nepamctīsiet ķezā? — viņš sašuta. — Jūs taču nepiekritīsiet šim jaunizceptajam?

—   Varbūt pamēģināt, — Franklins apsvēra, — šo «saka nabaga Rišārs» šur tur izsvītrot.

Dibūrs atplauka platā, šķelmīgā smaidā.

—    Tātad man ir jūsu piekrišana, mīļais draugs, — viņš priecājās. — Lai nedotu baronam Grimam ieganstu publicēt savu viszinību, jaunajā izdevumā es jau esmu nosvītrojis šo izteicienu divdesmit sešas reizes, tā ka tas tagad atrodams vairs tikai piecdesmit astoņas reizes. Es neesmu nekāds tiepša, kas vienmēr turas pie saviem aizspriedumainajiem uzskatiem. Vispār jaunajā izdevumā es esmu pamatīgi pārstrādājis savu tulkojumu un, kā man šķiet, uzlabojis.

Un viņš paņēma manuskriptu un nolasīja Franklinam pārlabojumus. Franklins īstenībā nesaskatīja lielu atšķirību, viņš to pat nepamanīja. Taču Dibūrs šņaukādamies un čāpstinādams pūlējās viņam ieskaidrot, ka noslīpējot sacerējums kļuvis daudz labāks, un Franklins centīgajam draugam par prieku beidzot piekrita.

Tad Franklins plaši apcerēja grūtības un briesmas, ar kādām reizēm jāsastopas aizrautīgiem tulkotājiem. Viņš stāstīja, cik sviedru un asiņu prasījis lieliskais angļu bībeles tulkojums. Pastāstīja par tulkotāju Viljamu Tindalu, kas daudzās vietās devis skaistu un tautisku atveidojumu, piemēram, skaisto divdesmit trešā psalma tulkojumu, bet beigās tomēr ticis sadedzināts, jo illr/gan neloģiskās autoritātes vietā gribējis likt parastu, Ioflnku saprātu.

Jā, — viņš domīgi nobeidza, — tulkotāja liktenis reizēm li riskants.

Dibūrs nedroši palūkojās viņā un sāka runāt par ko citu. Varbūt vārda «riskants» ierosmē arī viņš tagad runāja par kapli ini Koningbemu un viņa varoņdarbiem. Viņš izrādīja vēl lielu lai, vēl puiciskāku prieku par pirātu viltībām un delverībām nekā Sailess Dīns. Ar naivi sazvērniecisku manieri viņš pavēstīja par viltīgajiem manevriem, kurus izdara kaperkuģu kapteiņi, Ini angļu un viņu uzrīdīto franču iestāžu acu priekšā iegūtu trofejas un tās pārdotu. Tā kaperkuģi, kas bija saņēmuši pavēli divdesmit četru stundu laikā atstāt franču ostu, pie labākās gribas nespēja izbraukt jūrā, jo, pēc lietpratēju atzinuma, sūci nepavisam nevarēja izlabot. Vai arī, pēc signāla franču uzpircēji iebrauca jūrā un tur pārņēma preces no pirātiem. Reizēm vienas nakts laikā pārmainījās kuģu krāsa un izskats. «Klarendons» un «Hanoverietis» pārvērtās par «Hankoku» un «Bostonu». Kaut arī Versaļas valdība ārēji izrādot lielu stingrību, tomēr varot paļauties uz klusu palīdzību. Veržēns — to Dibūrs zinot no drošiem avotiem — kad Stormonts viņam pierādījis, ka amerikāņi un franči sadarbojoties laupījuma pārdošanā, pacēlis vienīgi acis pret debesīm un, galvu purinādams, vaimanājis par privāto uzņēmēju mantkāri.

Starp citu, Dibūrs turpināja, viņam esot lūgums lielajam draugam. Kapteinis Džeims Litls nelaimīgā kārtā esot iebraucis kādā spāņu ostā, noturēdams to par franču ostu, un tagad spāņu iestādes esot viņu internējušas. Viņš, Dibūrs, esot šajā notikumā ieinteresēts, jo pats ielicis mazliet naudas kapteiņa Litla pasākumā. Vai Franklins nevarētu tur Madridē iejaukties?

Franklins pavērās Dibūrā, kas, mazliet samulsis, spēlējās ar savu spieķi. Madridē tagad esot Arturs Lijs, Franklins domīgi noteica, tur viņam, Franklinam, esot grūti iejaukties, ja gribot izvairīties no nepatīkamiem sarežģījumiem. Bet, cik viņš zinot, tad šeit, Parīzē, esot cilvēks, kas daudzējādi saistīts ar Madridi, — mūsu debrouillard, mūsu Bomaršē. Dibūrs pikti nošņācās. Viņš ļoti vēloties palīdzēt savam kapteinim Litlam, Dibūrs beidzot noteica, — bet vai viņš spētu tiktāl pazemoties? . . . Viņš nepabeidza teikumu.

Tad, atkal sasparojies, viņš dedzīgi sāka stāstīt, ka vakar esot jūrniecības ministrijā dzirdējis par kara kuģi «Orfreju», «jūras ērgli», skaista, lielu kuģi ar piecdesmit metru ķīļa garumu un piecdesmit diviem lielgabaliem, kuru gribot izņemt no apgrozības. Viņš esot nodomājis dibināt tirdzniecības sabiedrību, lai šo kuģi iegūtu, izremontētu un sūtītu kaperēšanas braucienos. Pasākumam esot nepieciešams liels kapitāla ieguldījums; varbūt Franklins varētu tur ieinteresēt savu namatēvu, mesjē de Somonu. Protams, viņš varētu pats parunāt ar to, bet, ja ierosme nākšot no Franklina, ja, tā sakot, brivības ģēnijs pats spārnošot šo pasākumu, tad tam būs pavisam cits vēriens. Un viņš latīniski citēja Horāciju: «Kuģi, mans kuģi, nu tevi jauni viļņi aiznesīs jūrā!»

Franklins nopūtās pie sev^s par drauga dēku kāri. Ja viņš pareizi atceroties Horāciju, Franklins atbildēja, tad šajā odā par kuģi esot daudz runāts par raizēm, kas pavada jūras braucienu. Un nekādā ziņā tā nebūtu pateicība, ja Franklins gribētu izpalīdzīgajam de Somona kungam ne vien nolaupīt viņa skaisto māju, bet arī uzspiest vēl notakelētu kara kuģi.

Dibūrs bija mazliet aizvainots. Tomēr viņš nelikās ilgi lūgties, kad Franklins viņu uzaicināja palikt uz vakariņām. Mājzinis Finka kungs kā vienmēr bija parūpējies par labu un bagātīgu maltīti, un Franklins ēda ar patiku. Bet viņš ar nožēlu manīja, ka doktors Dibūrs neķērās pie ēšanas ar agrāko aizrautību. No jauna viņš pamanīja, ka draugs redzami novecojis. Ar bailēm Franklins konstatēja, ka Dibūram ir Hipokrata seja, viņš bija apzīmogots, viņa mīļais nabaga draugs Dibūrs, ilgi viņš vairs nedzīvos.

Franklins pats taisījās dzīvot vēl krietni ilgi. Taču viņš zināja, ka beigas varēja būt ja arī ne šodien, tad rīt, un bieži apcerēja nāvi. Viņš nebija sentimentāls. Viņš bija redzējis daudz cilvēku mirstam, draugus un ienaidniekus. Tā kā viņš bija rakstnieks no galvas līdz kājām, tad bija apņēmies ietērpt vārdos to, ko domāja par draugiem un ienaidniekiem; viņš bija uzrakstījis neskaitāmas epitāfijās. Pamazām viņam bija kļuvis par paradumu sacerēt kapa uzrakstus saviem draugiem, saviem ienaidniekiem, mirušajiem, dzīvajiem, sev pašam. Tā arī tagad, dūšīgi ēzdams, viņš domās meklēja slavinošus, trāpīgus vārdus sava drauga Dibūra kapa uzrakstam.

Bet tas, pārtraucot viņa domas, negaidot bažīgi un lietišķi nosacīja:

— Jūs esat vēl apbrīnojami spirgts, cienījamais draugs, allaž nevaru bez bailēm noskatīties, cik jūs bagātīgi ēdat. Vai himnu vecumā nevajadzētu būt piesardzīgākam? Vīns, ko mums pasniedza Finka kungs, ir lielisks, un, kaut arī tas būtu tīrais noziegums, es jums tomēr ieteicu pieliet savam vīnam ūdeni.

Franklins nodomāja: «Dīvaini, ka šis ārsts nemaz nepamana savu facies Hippocratika.» Kad Dibūrs ķērās jau pie karafes, lai pielietu vīnam klāt ūdeni, Franklins uzlika roku savai glāzei un skaļi sacīja:

— Bībeli, mans vecais draugs, jūs necitējat tik pareizi kā savus klasiķus. Apustulis Pāvils nav ieteicis liet ūdeni vīnā, bet gan vīnu ūdenī.

Nākamajā dienā, otrdienā, sava mazdēla Viljama pavadībā Franklins aizbrauca uz Oteiju, lai kā katru otrdienu pavadītu vakaru pie Helvecija kundzes. Ceļš bija mazliet vairāk nekā divas jūdzes garš, un Franklins sākumā bija domājis ķermeņa vingrinājuma labad šodien noiet šo īso gabalu kājām. Taču iebraucot Helvecija kundzes skaistajā īpašumā, viņš bija priecīgs, ka beidzot tomēr izšķīries braukt ratos; patīkami ierasties, ja ir atpūties, nav aizelsies un nosvīdis.

Krāsains un līksms pletās parks. Pati māja, kā parasts, bija trokšņu pilna; tur bija suņi, kaķi un kanārijputniņi, un Helvecija kundzes mundrās meilas, kā arī abi abati un viņu ārsts doktors Kabaniss, kas dzīvoja mājā, savukārt gādāja, lai jautrība būtu lielāka.v Kā vienmēr, Helvecija kundzes namā uz vakariņām bija ieradušies daži draugi; Helvecija kundzei bija ārkārtīgi daudz draugu — valstsvīri, rakstnieki, mākslinieki.

Helvecija kundze skaļi apsveica doktoru. Tā viņa bija to apsveikusi arī toreiz, kad viņš pirmoreiz bija ieradies viņas namā. Viņš vēlējās vēl ciešāk piesaistīt šo progresīvo, ietekmīgo dāmu savas zemes pasākumam un labprāt bija aizgājis līdzi bijušajam finansu ministram Tirgo pie viņas. Franklinam ienākot, viņa bija atplaukusi un tūlīt sirsnīgi izstiepusi viņam pretī skaisto, pilnīgo roku: «Noskūpstiet man roku!» viņa bija saukusi. «Tikai ne pārāk kautrīgi!» — un ļoti ātri starp viņiem abiem bija nodibinājusies cieša draudzība.

Arī šodien viņam vajadzēja tūlīt piesēsties viņai tik tuvu klāt, cik vien atļāva viņas platie svārki. Draudzīgi un stingri viņa apvaicājās, vai viņš atkal neesot lauzis savu solījumu nākt pie viņas kājām un braucis ratos. Ar labpatiku aplūkodams" viņu, Franklins atbildēja, ka arī šoreiz viņš esot bijis iecietīgs pret sevi.

Tukla, izplūdusi, viņa sēdēja savā krēslā, — dāma pāri piecdesmitiem, balta un sārta, nevērīgi nokrāsojtīsies, pabālējušiem gaišiem, nevīžīgi nokrāsotiem matiem. Viņš zināja: dažas sievietes uzskatīja, ka viņa izskatoties kā Palmīras drupas. Viņš pats vēlējās vēl saskatīt viņas agrāko, daudz apbrīnoto spožumu; viņas sirsnīgums, žirgtums, viņas asais prāts modināja viņa dziļākās simpātijās, starp citu, tāpat kā daudzos vīriešos, un viņš uzskatīja, ka tas ir pilnīgi pareizi, ja viņa arī vēl šodien, tuvodamās sestajam gadu desmitam, izturējās kā izlutināta, apbrīnota skaistule.

Viņi jautri tērzēja par šo un to, bet uz viņiem no augšas nolūkojās Kloda Adriena Helvecija portrets, viņš bija miris pirms sešiem gadiem, un savā iepriekšējā Parīzes apmeklējumā Franklins bija iepazinies ar viņu un iecienījis. Apburoši skaistā Marija Felicita bija pavadījusi ar šo ļoti bagāto vīru, kas bija tikpat ievērojams filozofs kā nodokļu nomnieks, vairāk nekā trīsdesmit gadus.raženā, līksmā, laimīgā laulībā. Tagad visur mājās karājās nelaiķa portreti, un uz kamīna stāvēja viņa kapa pieminekļa kopija — sērojoša sieviete ar urnu. Viņas mīļotais Klods Adriens uz nāves gultas bija piesacījis, lai Helvecija kundze, cik vien fiziskais un garīgais spēks atļauj, arī turpmāk bauda dzīvi, un tā pēc viņa vēlēšanās sievas un viņa skaisto meitu jautrība apšalca viņa portretus un viņa kapa pieminekli.

Pēc vakariņām, kad doktors Kabaniss un abats Morelē, asistējot abatam de la Rošam, spēlēja šaha partiju un Viljams flirtēja ar jaunkundzēm, Franklins sēdēja vienatnē ar Helvecija kundzi. Viņa bez aplinkiem noprasīja:

—   Vai jūs pa šo laiku esat saticies ar Brijona kundzi?

Brijona kundze, kas dzīvoja kaimiņos, bija skaista, maiga

un jauna un bija precējusies ar pavecu padomnieku no finansu ministrijas.

—    Protams, — Franklins nevilcinādamies atbildēja un savā gausajā franču valodā paskaidroja: — Es lūdzu Brijona kundzi satikties ar mani pēc iespējas biežāk. Viņa centīsies uzlabot manas franču valodas zināšanas.

—    Jūsu franču valodas zināšanas ir pilnīgi pietiekošas, mans draugs, — Helvecija kundze autoritatīvi paskaidroja, — un jūsu jaunās franču valodas skolotājas mācību metodes man it nemaz nepatīk. Man stāstīja, ka viņa visu klātbūtnē iesēdusies jums klēpī.

—   Vai tur kas sevišķs? — Franklins nevainīgi apvaicājās.

Vai jūsu ziņu pienesēji nestāstīja arī, ka Brijona kundze, kas

ļoti bija pieķērusies savam tēvam, adoptēja mani šī sava nelaiķa tēva vietā?

—   Ak, vecais rakari! — Helvecija kundze vaļsirdīgi un pārliecināti nosacīja. — Es atzīstu, — viņa turpināja, — -ka Brijona kundze ir glīta. Bet vai jums viņa neliekas par kalsnu?

—   Radītājs, — atbildēja Franklins, — skaisto mums devis visdažādākās formās. Es izrādītu nepateicību, pārāk specializēdamies.

—   Man nepatīk sievišķi, — Helvecija kundze noteikti sacīja. — Viņas tik nekrietni tenko. Ir tādas, kas visur kladzina, ka man esot liela mute un veļas'mazgātājas manieres.

—    Ja Parīzes veļas mazgātājām, — Franklins atbildēja savā neveiklajā franču valodā, — ir jūsu manieres, kundze, tad viņām ir karalieņu manieres.

Pēc tam, pievirzīdamās viņam tuvāk, Helvecija kundze jautāja:

—   Sakiet man vaļsirdīgi, vai jūs vēstuli abatam Merelē rakstījāt tikai tāpēc, lai viņš man to atstāstītu?

Helvecija kundzes uzdevumā abats biia atteicis Franklinam norunātu sastapšanos un Franklins garā atbildē bija daiļrunīgi attēlojis, cik ļoti un kāpēc viņš to nožēlojot. «Ja mūs visus,» viņš bija rakstījis, «valstsvīrus, filozofus, dzejniekus, zinātniekus pievelk Notre Dame d'Auteuil — tā Helvecija kundzi dēvēja viņas draugi — tāpat kā salmiņus dzintars, tad tikai tāpēc, ka viņas patīkamajā sabiedrībā mēs rodam labvēlību, draudzīgu iejūtību, gatavību izrādīt laipnību un sagaidīt to no citiem, un tādu savstarpēju prieku, .kādu mēs nekādā ziņā neizjustu, ja kundze nebūtu mūsu vidū.»

—   Vai tad abats jums parādīja šo vēstuli? — jautāja Franklins mākslotā samulsumā.

—    Nu, protams, — viņa teica, skaļi smiedamās, un turpināja: — Es jums novēlu tikai, jūs vecais šķelmi, lai pie ministriem ar piekukuļošanas mēģinājumiem jums laimētos tāpat kā ar mani.

Tā viņi arvien tērzēja. Viņa, Helvecija kundze, bija allaž kustīga, skaļa, apkampa viņu un skūpstīja, bet viņš sēdēja kluss, skops žestos, taču ar cieņas pilnu, uzmanīgu bruņnieciskumu. Viņas skaļajos un klusajos komplimentos mazliet jaudās ironisks pārspīlējums, taču viņi abi nešaubījās, ka viņu vārdos slēpās patiesas simpātijās. Franklinu valdzināja viņas drošā, pasaulīgā gudrība, viņas milzīgā interese par cilvēkiem un lietām, viņas jaunavīgais spēku pilnbriedums, bezrūpīgais dabiskums, pat vulgārais un karaliskais veids, ar kādu viņa neievēroja gramatikas un pareizrakstības likumus. Viņa, kas savukārt nevarēja iedomāties dzīvi bez vīriešiem un cildinājumiem, atrada iepriecinājumu apziņā, ka šis izcilais cilvēks, kura pārākumu atzina pat nelaiķa Helvecijs un viņas draugs Tirgo, tik atklāti viņu apbrīnoja un vismaz pielīdzināja jaunajai, kalsnajai Brijona kundzei; un, kad pirms četrpadsmit dienām, atmetis liekās ceremonijas, viņš savā labskanīgajā, glaimīgajā balsī bija nosaucis viņu nevis par «kundzi», bet Mariju Felicitu, tas viņu bija dziļi saviļņojis?

Pa to laiku bija ieradušies arī Dibūrs un Tirgo.

Žaks Robērs Tirgo, barons de Olns, stalts vīrs tuvu sešdesmitiem, izskatījās vecāks par saviem gadiem; skaistajā sejā ar pilnīgajām lūpām un taisno degunu stiepās dziļas, asas krunkas lejup uz lūpu kaktiņiem. Tirgo un Helvecija kundze bija draugi kopš jaunības. Kad viņa vēl bija de Liņvilla jaunkundze, tas bija gribējis viņu precēt, bet, tā kā abi bija ļoti nabadzīgi, tad, sekodama saprātam, viņa bija bildinājumu noraidījusi. Kad vēlāk viņa bija apprecējusies ar bagāto, apdāvināto, godājamo, allaž jautro Helveciju, Tirgo bija ārkārtīgi neapmierināts, taču palika Marijas Felicitas draugs un visus šos trīsdesmit gadus viņi satikās gandrīz ik dienas. Kad pēc Helvecija nāves abi bija bagāti, brīvi un ievērojami, Tirgo bija atkārtojis bildinājumu. Atkal nesekmīgi. Taču arī otrais atraidījums neatturēja viņu" joprojām bieži satikties ar to.

Augstākā mērā godīgais, kaislīgais saprāta cildinātājs Tirgo baudīja plašu mīlestību un cieņu. Arī doktors Dibūrs bija viņam sirsnīgs draugs un izrādīja lielu cieņu. Taču Dibūrs nespēja atturēties un izteica viņam neveiklus, labsirdīgi pamācošus aizrādījumus, ka Tirgo sava amata laikā neesot izdarījis gan šo, gan to. Arī šodien viņš atsāka savu pastāvīgo pukošanos, ka Tirgo toreiz vajadzējis dot trīs vai piecus miljonus insurgentiem. Tirgo sākumā savaldīgi izskaidroja viņam desmito vai/divpadsmito reizi, ka viņš būtu apdraudējis savas reformas un devis saviem pretiniekiem iemeslu pamatotiem uzbrukumiem, ja arī tikai vienu sū būtu izlietojis citur nekā šīm reformām. Dibūrs neapmierinājās, turpināja dzelt, viegli aizvainojamais Tirgo cirta pretī. Helvecija kundze veltīgi pūlējās būt par starpnieci. Tirgo beidzot paziņoja, ka viņa amata darbība jāaplūkojot visumā, luču Dibūrs nekādi negribot to saprast. Un, sarūgtināts par otra stūrgalvību, viņš turpināja, ka Dibūrs sīkumu dēļ nesaredzot veselo kopumu; šāda metode varbūt esot vietā filoloģijā, bet ta nederot politiskas zinātnes. Diburs citēja savus latiņu filozofus, ka summa sastāvot tikai no saskaitāmajiem, tas ir, no daļām. Viņam bija skaļa balss, arī iekaisušais Tirgo nebija kluss, suņi sāka riet, sacēlās tracis.

Galu galā Tirgo uzaicināja Franklinu apstiprināt, ka tas sapratis un pat piekritis viņa rīcības veidam.

—    Piekritis, — atbildēja Franklins, — tas ir mazliet par daudz teikts, bet ka jūsu izturēšanās ir saprotama, tas man gan jāatzīst.

Pēc tam — viņš tikai bija gaidījis izdevību— Franklins pavēstīja, ka sen jau gribot abiem cienījamiem un ķildīgajiem draugiem atgādināt kādu pārāk maz pazīstamu bībeles līdzību.

—   Mīļais abat, — viņš uzrunāja de la Rošu, — pastāstiet jel abiem kungiem līdzību par iecietību no pirmās Mozus grāmatas.

Abats, mazliet pārdomāji, sacīja, ka viņš nezinot, par kādu līdzību Franklins domājot; arī abats Morelē nevarēja saprast, uz ko Franklins mērķē. Doktors nogrozīja galvu un teica, ka tas esot dīvaini, cik maz pazīstama esot šī līdzība; turklāt tā esot viena no gudrākajām starp dažādajiem gudrajiem nostāstiem, kas atrodami bībelē blakus daudziem juceklīgiem un dīvainiem stāstiem. Pazīdams abu mīļo draugu nepacietību un paredzēdams, ka viņi atjaunos savu veco strīdu, viņš esot paņēmis līdzi savu bībeli un lūdzot visiem atļauju nolasīt šo nodaļu.

Viņš izvilka no svārku kabatas mazu bībeli.

—    Tā ir trīsdesmit pirmā nodaļa no pirmās Mozus grāmatas, — viņš paskaidroja. Un sāka lasīt nostāstu, kā pie Ābrama no tuksneša atnācis svešinieks, aiz vecuma salīcis, uz nūjas atspiedies. — Bet Ābrams sēdēja pie savas telts, un viņš piecēlās un gāja svešajam pretī un sacīja viņam: «Nāc iekšā, es tevi lūdzu, nomazgā savas kājas un pavadi nakti zem mana jumta, tad tu piecelsies agri no rīta un iesi tālāk.» Un vīrs sacīja: «Nē, es gribu savu dievu pielūgt zem šī koka.» Bet Ābrams pastāvēja pie sava un uzstāja, un vīrs piekrita, un viņi iegāja teltī, un Ābrams izcepa maizi, un viņi ēda to. Un, kad Ābrams redzēja, ka vīrs nepateicas dievam, ne arīdzan slavē viņu, viņš sacīja svešiniekam: «Kāpēc tu negodā visvareno dievu, debesu un zemes radītāju?» Un vīrs atbildēja, sacīdams: «Es negribu tavu dievu godāt, nedz arī saukt viņa vārdu, jo es pats sev esmu radījis dievu, kas allaž atrodams manā namā un uzklausa visas manas vajadzības.» Un Ābrams iedegās niknumā pret šo vīru. un viņš piecēlās un uzbruka viņam un sita viņu un jzdzina laukā tuksnesī. Tad dievs parādījās Ābramam un teica: «Abrām, kur ir tavs viesis?» — un Ābrams atbildēja, sacīdams: «Ak kungs, viņš atteicās tev parādīt godu un piesaukt tavu vārdu. Tad es viņu aizdzinu tuksnesī, lai manas acis viņu neredz.» Un dievs uz to sacīja: «Es viņu vadīju visus šos deviņdesmit astoņus gadus un baroju viņu un ģērbu viņu, kaut arī viņš savu sirdi bija novērsis no manis, un tu, kas pats esi grēcinieks, nespēj izturēt ar viņu kopā vienu vienīgu nakti.»

Franklins aizvēra grāmatu.

—   Tas nav slikts nostāsts, — sacīja doktors Kabaniss.

—    Cik dīvaini, — abats Morelē lauzīja galvu, — ka nespēju atcerēties šo nodaļu.

Tāpat bija ar abatu de la Rosu. Franklins iedeva viņiem savu bībeli, abi abati noliecās pār to. Tur skaidri un gaiši vecmodīgiem burtiem bija rakstīts: Radīšana, 31. nodaļa.

—    Sakiet godīgi, — Helvecija kundze jautāja Franklinam, kad viņi atkal bija vieni, — kas rakstīja šo nodaļu, mīļais dievs vai jūs?

-— Mēs abi, — Franklins atbildēja.

Pārējo vakara daļu Tirgo labi sapratās ar Dibūru, un Franklins bija viņam ļoti pateicīgs. Protams, amerikāņu pasākumam būtu bijis ļoti noderīgi, ja Tirgo savā laikā būtu piešķīris naudu, taču Franklins cienīja Tirgo tieši tādēļ, ka tas nekad neielaidās kompromisos. Praktisku politiku gan šādā veidā nevarēja piekopt, toties izvirzījās skaidri nelokāmi ideāli nākotnei un lasāmgrāmatām.

Franklins, kā jau rakstnieks, mēģināja izteikt savas domas par Tirgo vienā teikumā un, veikli flirtēdams ar Helvecija kundzi, atrada šādu formulu: Zaks Robērs Tirgo nebija astoņpadsmitā gadsimta valstsvīrs, bet pirmais deviņpadsmitajā gadsimtā.

Neparasti domīgs, Pjers sēdēja pie sava brīnišķīgā rakstāmgalda. Viņš nepiederēja pie tiem, kas mēdz raizēties par nākamo dienu, viņš dzīvoja šodienai un mūžībai, nevis rītdienai. Taču viņš neslēpa sev, ka nākamās dienas sagādās nopietnas grūtības. Kad Pjers šodien bija pieprasījis savam sekretāram Megronain no Hortaleza firmas kases nožēlojamus astoņus tūkstošus livru,

Niikretārs salasīja tos ar pūlēm un, kad beidzot tas nodeva naudu Pjeram, tad Megrona pelēkā seja viņam šķita vēl pelēkāka. Kā būs turpmāk? Pēc trim dienām ir termiņš Testāra un Cašē vekseļiem, septiņpadsmitajā jāatmaksā pirmais ceturtdaļmiljons mesjē Lenormanam, un, ja viņš grib noslēgt līgumu par karakuģi «Orfreju», tūlīt jāmaksā skaidrā naudā vismaz simttūkstoš livru.

«Orfreju» var dabūt par smiekla naudu. Vai lai viņš atsakās no tā tikai tāpēc, ka viņam pašlaik nav šīs smiekla naudas?ViņŠ taču nav nekāds muļķis. Kopš tā brīža, kad viņš bija padzirdējis, ka «Orfreju» pārdos, Pjers bija nolēmis to nopirkt. Viņš bija iemīlējies šajā brīnišķīgajā kuģī. Kuģis ar trim klājiem, piecdesmit diviem lielgabaliem, piecdesmit metru garš. Un lieliskais ērglis kuģa priekšgalā! Iedomājoties, kā varenais putns ar līko knābi lidos pa priekšu viņa kuģiem, kļuva silti ap sirdi.

Bet nauda viņam jādabū tuvākajās dienās, jādabū jau rīt, vismaz simttūkstoš livru, citādi kuģis viņam aizpeldēs gar degunu. Citi konkurenti vērīgi seko tam, to viņam slepeni pastāstījis uzticams cilvēks jūrniecības ministrijā. Dibūrs ir šis konkurents! Bet viņš maldās, šis izglītotais, uzpūtīgais ēzelis, kam nav nekādu citu priekšrocību kā tikai tas, ka viņš ir lielā Franklina draugs. Pjers gan labi zina, kā noķert šo «jūras ērgli», zina, kam jādod kukulis.

Tas ir smieklīgi, ka viņam, Hortaleza firmas šefam, jālauza galva, kur lai ņem naudu, nožēlojamos simt vai divsimt tūkstošus livru. Bet kas gan varēja paredzēt, ka brīvības cīnītāji Amerikā būs tik slikti maksātāji? Vienīgi mūžīgais pesimists Sarlo bija to paredzējis, un tas bija kauns un muļķība, ka pagaidām taisnība bija Sarlo pusē.

Turklāt amerikāņi, viņa pirmajiem trim kuģiem iebraucot Ņuhempšīrā, bija sveikuši tos ar gavilēm un lielu godu. Bet naudu vai vekseļus kuģi nebija pārveduši, tikai pāris ķīpu tabakas, kas nesedza pat astoņus procentus no Hortaleza firmas rēķina. Otrā transporta atvestā krava bija segusi tikai četrus procentus no rēķina. Sailess Dīns, kas darīja, ko vien spēja, izgrozījās gan šā, gan tā un samulsis teica, ka Kongresa kūtrumā esot vainojami vienīgi Artura Lija nekrietnie, melīgie ziņojumi, pēc kuriem piegādātās preces jāuzskatot par franču valdības maskētu dāvanu.

22S

— Ak, šie amerikāņi, šie amerikāņi, — sacīja Pjers un glaudīja kucei Kaprīzei galvu.

1S — Lapsas rīna kalni

Bet, tā sūrodamies, viņš domāja tikai par vienu amerikāni, un tas nebija Arturs Lijs. Lija uzbrukumiem nebūtu panākumu, ja kāds cits būtu pūlējies atdarīt muti. Bet šis cits niepūlējās, šis cits palika nesaprotami, aizvainojoši vienaldzīgs. Sis cits paziņoja, ka līgumi noslēgti pirms viņa ierašanās, tos noslēdzis Sailess Dīns, lai griežoties pie Dīna. Bet Sailess Dīns ar visu savu labo gribu bija bezspēcīgs, ja viņu nepabalstīja šis zināmais cilvēks.

Lai arī cik vaļsirdīgi Pjers parasti apsprieda savus darījumus ar tuviniekiem, taču par savām nevēlamajām attiecībām ar Franklinu viņš nerunāja ne ar vienu, pat ar Polu ne. Bet tagad, pirms «Orfreja» pirkšanas, viņam laikam gan būs atklāti jāpārrunā ar Polu vispārējais tirdzniecisko darījumu stāvoklis, un tad būs jāaprunājas arī par muļķīgajām attiecībām ar Franklinu.

Kad Pjers bija atklājis savu nodomu pirkt «Orfreju», Pols sacīja:

—   Jūs spēlējat augstu spēli.

—   Vai lai atstāju «Jūras ērgli» citiem? — Pjers atvaicāja. — Somonam un Dibūram ar kompāniju?

Pols saprata viņu, Pjeram nemaz nevajadzēja plaši izklāstīt savus nodomus. Runa nebija tikai par kuģi vien. Pagaidām Hortaleza firma bija nepieciešama, pagaidām Pjers bija vienīgais, kura rīcībā bija pietiekoši daudz kuģu un ieročul lai pasargātu amerikāņus no kapitulācijas. Bet ja tie, kas pastāvīgi bija ap Franklinu, savukārt spēs sūtīt uz Ameriku pietiekošā daudzumā kuģus un ieročus, tad viņi ātri piespiedīs Pjeru pie sienas, un Hortaleza tirdzniecības nams pārvērtīsies par tukšu firmas izkārtni.

—   Megrons ir lielisks, — sacīja Pols. — Neviens cits nebūtu spējis izpirkt līdz šim katru vekseli. Bet es nezinu, kā viņš samaksās Testāra un Gašē vekseļus un Lenormanam ceturtdaļmiljonu.

—   Uz Sailesu Dīnu mēs varam paļauties, — atbildēja Pjers.

—   Jā, uz Sailesu Dīnu, — sacīja Pols. Vairāk viņš nekā neteica, bet Pjers saprata, ka Pols zina visu.

Nantē atvadījies no Franklina, Pols bija viņu redzējis tikai divas reizes lielākā sabiedrībā. Kaut arī parasti Pols nebija sevišķi kautrīgs, tomēr viņš nebija uzdrošinājies uzrunāt Franklinu; dīvainā un aizvainojošā doktora izturēšanās pret viņa draugu un šefu viņu ļoti sarūgtināja un samulsināja. Tas, ka parasti tik runīgais draugs noslēpa sevī šo aizvainojumu, Polam rā

dīja, ka Franklina vēsums ļoti dziļi skāris Pjeru. Pat-šodien, apspriežot slikto darījumu stāvokli, visu likstu cēloni, Pjers nenoteikti izvairījās, tāpēc Pols nolēma doties tieši pie Franklina, nemaz ar Pjeru gari nerunājot, un noprasīt doktoram, kāpēc viņš negrib sadarboties ar Pjeru.

Savukārt Pjers gaidīja, ka Pols pirmais sāks runāt par Franklina iecirtību. Viņam kremta, ka Pols to nedarīja. Beidzot viņš nepacietīgi, gandrīz nikni pats noteica:

—    Reiz taču pienāks amerikāņu nauda.

—   Diezin vai pirms pēdējā maksājuma par «Orfreju», — Pols atbildēja.

—   Jums šodien patīk visu redzēt pārāk melnās krāsās, mans draugs, — sacīja Pjers.

—   Jūsu vietā, — Pols palika pie sava, — es neieskaitītu ienākumus no Amerikas savā aprēķinā, pērkot «Orfreju».

—   Nevaru iedomāties, — Pjers drūmi teica, — ka arī nākamie pieci transporti neatvedīs atpakaļ naudu.

—   Cerība ir slikts padomdevējs, — Pols attrauca.

—   Jūs esat pārāk gudrs saviem gadiem, — Pjers atbildēja. — Jūsu sentences līdzinās mūsu Pasī drauga prātulām Dibūra tulkojumā.

—   Jūs varat «Orfreju» nopirkt tikai tad, — Pols noteikti sacīja, — ja mesjē Lenormans jums piešķir jaunu kredītu vai vismaz pagarina veco.

Būtībā Pjers kopš pašā sākuma bija zinājis, ka viņam būs jālūdz Lenormans pagarināt maksājumu, ja grib pirkt kuģi, taču viņš negribēja to atzīt. Tagad, kad Pols nepatīkamo faktu skaidri un gaiši ietērpa vārdos, Pjeram iešāvās prātā Dezirē brīdinājums. Redzēdams, cik mokoša draugam bija doma par Lenormanu, Pols piedāvājās:

—   Varbūt man parunāt ar mesjē Lenormanu?

Pjeru vilināja piedāvājums, taču viņš noraidīja:

—   Nē, nē, mans draugs, es pats runāšu ar Sarlo.

15*

227

Kad Pjers pieteica savu vizīti, Lenormana kungs ielūdza viņu nākamajā dienā viesos. Tā bija neliela, izmeklēta aūgstu kungu un dāmu sabiedrība. Pjers bija vienīgais, kas nebija dzimis aristokrats. Viņš bija ārkārtīgi labā omā un nemitīgi stāstīja jautrus jokus. Viņš bija sabiedrības degpunktā, un Pjers skaidri dzirdēja, kā hercogs Monmoransi sacīja namatēvam: «Jūsu Bomaršē es varētu klausīties līdz pat rītam!» Šķita, ka Lenormans ļoti apmierināts ar savu mazo viesību panākumiem.

Kad viesi piecēlās no galda, Pjers aizturēja Lenormanu.

—   AcumirkKti, vecais draugs, — viņš nevērīgi sacīja, turēdams vēl rokā glāzi armaņjaka. — Man liekas, ka tuvākajā laikā ir termiņš vienam mūsu amerikāņu aizdevuma vekselim. Es ceru, ka jums nebūs grūti pagarināt mums vekseli uz pāris mēnešiem.

Lenormana kungs laipni pavērās Pjerā ar savām nespodrajām acīm. So lūgumu viņš bija jau sen gaidījis. Varbūt viņš Pjeram aizdevumu bija devis tikai tāpēc, ka bija cerējis sagaidīt šādu sarunu. Tātad tagad bija noticis tieši tā, kā viņš Pjeram bija pareģojis. Izrādījās, ka darījumu ar amerikāņiem varēja uzsākt tikai cilvēks ar lielu spēku rezervi, un šāda rezerve bija tikai viņam, Sarlo, nevis Pjeram. Te nu stāvēja viņa priekšā šis Pjero, ļoti apdāvināts cilvēks, ļoti patīkams cilvēks, taču viņš nebija cietis, tātad arī nebija izjutis īstus pārdzīvojumus. Viss viņam veicās viegli, viss padevās, viņš uzskatīja kā pašu par sevi saprotanJu to, ka cilvēki sacenšas izrādīt viņam pakalpojumus. Tā tas bija ar Dezirē. Sarlo nopūlējās ap viņu, cieta viņas dēļ, bet viss, ko viņš spēja panākt, bija tas, ka Dezirē gulēja ar viņu, taču piederēja otram, šim viņa draugam Pjero, to viņa mīlēja, taču Pjero to īsti varbūt nemaz neapzinājās. Tur nu viņš stāvēja viņa priekšā un pieprasīja, lai pagarina ceturtdaļmiljona atmaksu, acīm redzot, uz mūžīgiem laikiem. Pjero runāja nevērīgi, nemaz nešaubīdamies, ka viņš, Sarlo, izdarīs šo pakalpojumu. Viņš neapskauda Pjeru, ka tas tik viegli tiek galā ar dzīvi un cilvēkiem, bet būs tikai derīgi, ja tas kādreiz dabūs arī pamocīties.

Visu laiku Sarlo nebija zinājis, vai viņš — kad šis brīdis būs pienācis — izpildīs Pjera lūgumu vai ne; pat tagad, kad Pjers izteica šo lūgumu, Sarlo nezināja. Un nu kādās'trīs sekundēs, vērdamies Pjera glītajā, jauneklīgajā, pašapmierinātajā sejā, Sarlo kļuva skaidrs. Viņa lūpas savilkās pazīstamajā fatālajā smīnā, kas Pjeru aizvien ļoti uzbudināja, un savā klusajā, maigajā balsī viņš vienaldzīgi atbildēja:

—    Jūs šodien taisījāt daudz lielisku joku, Pjero. Bet šis ir vislabākais. — Un, viegli palocījis galvu, devās pakaļ saviem viesiem.

Pjers palika viens greznajā, gaumīgi iekārtotajā ēdamzālē, ap viņu dvesmoja dziestošo sveču un neizdzertā vīna smaržas. Sulaiņi sāka novākt galdu. Viņš mehāniski izņēma konfekti no kādas vāzes un nekā nedomādams sāka to grauzt.

Pjers nebija šaubījies, ka Sarlo viņam piešķirs pagarinājumu. Viņš nesaprata, kas bija noticis. Nesaprata, kāpēc Sarlo tā apgājās ar viņu. Viņam pašam prieks par otra nelaimi bija pilnīgi svešs. Sarlo, protams, piederēja pie tiem augstmaņiem, kuriem reizēm uznāk bezkaunīgas, mākslotas augstprātības lēkmes. Varbūt viņš bija arī greizsirdīgs.

Galdu novākdami, sulaiņi izbrīnījušies uzlūkoja lepno kungu, kas stāvēja manāmi satriekts, domās iegrimis, un grauza konfekti. Taču viņi nesmējās. Karonu de Bomaršē, «Bārddziņa» autoru, vienkāršie ļaudis bija iemīļojuši. Viņi piedeva Pjeram greznību, viņi bija pateicīgi, ka viņš nostājās viņu pusē pret privileģētajiem; it īpaši sulaiņi, viesmīļi, bārddziņi saskatīja «Figaro» sacerētājā savu dzejnieku un sargeņģeli. Viņš saņēmās un brauca mājās. Karietē viņš sēdēja stalti, eleganti, atņēma sveicienus. Taču domas bija citur. Sarlo gribēja viņam aizspiest elpu. Sarlo gribēja parādīt Dezirē un visai pasaulei, ka Pjers Bomaršē ir lielībnieks un neveiksminieks. Viņš pierādīs Lenormanam, ka tas kļūdījies. Tieši tagad viņš nopirks «Jūras ērgli» Un nometīs Sarlo pie kājām viņa nožēlojamo ceturtdaļmiljonu.

Viņš pierādīs to visiem, šiem sasodītajiem, uzpūtīgajiem aristokrātiem. Arī Veržēnam, kas ir tāds pats kā citi. Kopš šeit bija ieradies Franklins, Veržēns apgājās ar Pjeru kā ar tukšu gaisu. Acīm redzot, grāfs domāja, ka viņu var tagad aizmest projām kā novalkātu cimdu. Viņš vel nebija novalkāts. Vai šie kungi patiesi domāja, ka viņu darīšanas varēs izkārtot muļķadesa Somons un vecais ēzelis Dibūrs? Dibūram bija jāskrien pie viņa, pie Pjera, pat šī nelaimīgā kapteiņa Litla dēļ, kas Spānijā bija uzskrējis uz sēkļa, jo nespēja atšķirt spāņu krastu no franču krasta. Ja viņi pat to nespēja dabūt nost no sēkļa, kā gan viņi gribēja sagādāt kuģus un ieročus Amerikai? Un uz šādiem cilvēkiem Veržēns paļāvās. Vispirms viņš uzkūdīja Pjeru uz šo bīstamo pasākumu un tad atstāja viņu likteņa varā kāda Somona un Dibūra dēļ. Domāja, ka var uzspļaut Pjeram, jo viņš nav aristokrats un nav lielā Franklina draugs. Bet jūs esat pārrēķinājies, cienījamais grāf de Veržēna kungs!

Niknas apņēmības pilns Pjers devās uz Ārlietu ministriju. Viņš negāja vis uz ministrijas ēku Parīzē, Teatena krastmalā, bet brauca lepni karietē, ar sulaiņiem livrejās un savu nēģerzēnu uz Versaļu un pieprasīja audienci pie grāfa Veržēna. TaČu viņu pieņēma tikai de Zerārs un korekti un pieklājīgi paziņoja, ka ministrs esot aizņemts. Vai Zerārs nevarot uzklausīt to, kas

Pjeram sakāms. Nē, Pjers uzsvērti atbildēja, to viņš nevarot. Runa neesot tikai par Pjera paša dzīvību vien vai nāvi, bet par ļoti svarīgām valsts lietām. Pēe nelielas vilcināšanās viņu pielaida.

Ja Pjej-s domāja, ka ministram ir slikta sirdsapziņa, tad tā bija maldīšanās. Grāfs Veržēns bija labsirdīgs skeptiķis. Viņš ticēja, ka Karona kungs rūpējas par Amerikas darīšanām arī intereses dēļ par labo ideju, taču galvenokārt laikam gan to dara sava paša peļņas labad. Tā kā valdībai Karona kunga darbība bija vēlama, tad tā bija sniegusi viņam ievērojamu naudas pabalstu. Zināmu risku vajadzēja uzņemties arī pašam Karona kungam — tā bija domāts jau pašā sākumā — toties viņam bija izredzes uz milzu peļņu. Ja amerikāņi bija nokavējuši savus maksājumus, tad Karona kungam pašam ar saviem spēkiem vajadzēja izkļūt no pagaidu naudas grūtībām. Grāfs Veržēns cienīja Karona kunga nopelnus, viņam patika šis asprātīgais, atjautīgais cilvēks, taču nekādā ziņā viņš neskatījās caur pirkstiem uz Karona nepatīkamajām īpašībām; Pjera plātība un balamutība bija sagādājusi valdībai pietiekami daudz nepatikšanu. Laime, ka tagad doktors Franklins bija pārņēmis a/nerikāņu darījumus. Karona kungs bija vējagrābslis, ko labprāt ieredzēja, bet doktors Franklins — liela mēroga valstsvīrs un zinātnieks un ļoti nosvērts cilvēks.

Pjeram ienākot, Veržēns pieklājīgi nogaidīdams lūkojās viņā ar gudrajām, apaļajām acīm. Pjers negribēja tūlīt iesākt ar savām naudas darīšanām un vispirms runāja par savu reabilitāciju. i abi pazīstamās birokrātiskās nolaidības dēļ, viņš teica, bezgalīgi novilcinot procesa atjaunošanu; viņš būtu ļoti pateicīgs ministram, ja tas, aizlikdams kādu vārdu par viņu, iekustinātu šo lietu. Veržēns atbildēja, ka ar savu vēstuli ģenerālprokuroram viņš būšot pietiekami veicinājis Bomaršē kunga procesu, bet, kad sastapšot Tieslietu ministrijas kolēģi, atgādināšot viņam šo vēstuli. Pjers saklausīja ministra vārdos to jp&šu vieglo nepatiku, ko viņš pats izjuta, noraidīdams uzmācīgu lūdzēju.

Bet tāpēc viņā modās vēl piktāka apņēmība sagraut Veržēna lielo aukstasinību. Ja nu grāfs izturas pret viņu šādi, tad lai vismaz samaksā par to. Gan Pjers izdabūs savu naudu no šī vīra, kas tur sēdēja viņa priekšā tik augstprātīgs un nepieejams.

Viņš izklāstīja savas finansu grūtības, nesaprotamo Kongresa tūļību, atbildot uz viņa vēstulēm un kārtojot rēķinus. Pjers dramatiski attēloja, kā viņš visīsākajā laikā ar milzīgām pūlēm sagādājis lielus vairumus'kara materiālu un, pakļaudams sevi briesmām, kas ministram esot zināmas, nogādājis tos pāri jūrai nemierniekiem. Bet Kongress tikai sausi apstiprinājis saņemšanu un ne pušplēsta vārda vairāk. Pjeru tagad sagaidot visļaunākais. Viņš ieguldījis piegādēs, kuras valdība prasījusi no viņa, visu savu mantu, savu godu, savu talantu, un nu laupīti viņa cēlāko, gandrīz pārcilvēcisko pūliņu augļi.

Spēlēdamies ar savu spalvu, ministrs raudzījās Pjeram sejā ar vieglu nožēlu.

—    Kāpēc tad jūs negriežaties tieši pie amerikāņiem? — viņš beidzot jautāja. — Viņiem taču tagad šeit ir savi pārstāvji.

Arī šis paņēmiens — atkratīties no lūdzēja ar sāju padomu Pjeram bija pazīstams, arī viņš pats to reizēm bija lietojis. Taču nekad ne pret tādu cilvēku, kuram bija tādu pateicību parādā kā šis Veržēns viņam. Vai šāds padoms nebija tīrais izsmiekls? v Franklins teica viņam: «Griezieties pie Dīna!» Dīns saka: «Ejiet pie Franklina!» Un nu Veržēns ieteic viņam: «Ejiet pie amerikāņiem!»

Ministrs vēl aizvien rotaļājās ar spalvu, un šī nevainīgā kustība aizkaitināja Pjeru vēl vairāk nekā viņa vārdi. Visu laiku viņš bija vilcinājies izmantot savu iedarbīgāko līdzekli. Tas nebija nekāds smalkais līdzeklis, bet citi, šie aristokrati, ar savu zemiskumu piespieda viņu to darīt. Un, ja tas nav nekāds smalkais līdzeklis, tad viņš taču, mans dievs, nav nekāds aristokrats.

Dzimtenes interesēs, Pjers paziņoja, viņš esot ieguldījis firmā «Hortalezs un kompānija» ne vien paša naudu; lai sagādātu ārkārtīgi lielos preču sūtījumus, viņš bijis spiests uzņemties milzīgas saistības. Daļa šo parādu tagad jānomaksājot. Viņš nezinot, ko iesākt, esot izpostīts, viņam draudot bankrots un skandāls, un viņam būšot grūti attaisnoties, neizdarot negribētus, sensacionālus atklājumus.

Ministrs pacēla acis. Uz mirkli viņa apaļās acis nikni iedzalkstījās. Taču tūlīt tās atguva agrāko kūtro mieru. Viņš spēlējās atkal ar spalvu. ,

—    Jūs paglābs no galējības, mesjē, — viņš sacīja, taču pateica to tādā tonī, kādu Pjers nekad agrāk nebija dzirdējis un kādu viņš noteikti nebija nekad lietojis. Kaut gan šis tonis bija nevainojami pieklājīgs, taču tā bija nievājoša pieklājība, tīri vai riebums, neizsakāma augstprātība, kas novilka stingras robežas starp runātāju un uzrunāto, riebuma pilns «neaizskar mani».

—    Jūs paglābs no galējības, mesjē, — tātad Veržēns noteica sajā laipnajā, nicinošajā tonī. — Cik jūs prasāt?

Pjeram bija tāda sajūta, it kā šis cilvēks būtu iesitis ar labi kopto roku viņam sejā. Viņš norīstījās. Viņš bija ieradies šeit ar nodomu pieprasīt trīssimt piecdesmit tūkstošus livru, divsimt piecdesmit tūkstošus Lenormanam un simttūkstoš «Jūras ērglim», un rēķinājies ar to, ka ministrs reducēs šo summu.

—    Piecsimt tūkstošus livru, — viņš tagad teica un bija pārliecināts, ka starp viņu un Veržēnu notiks nikna kaulēšanās.

Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Gluži otrādi, ministrs tai pašā neatdarināmi augstprātīgajā tonī, kas viņu starpā uzcēla augstu sienu, sacīja:

—   Labi, — Viņš pat nesacīja: «Labi, mesjē,» bet vienkārši, pieklājīgi un ar pretīgumu: «Labi» — un pēc maza brīža: — Vai vēl kaut kas?

Nē, vairāk nekas cits nebija.

—    Paldies, grāfa kungs, — Pjers teica; tam vajadzēja skanēt vienaldzīgi, lietišķi, taču Pjeram negribot tas iznāca pazemīgi un ļoti atviegloti. Tūlīt pie sevis viņš nodomāja kaut ko ārkārtīgi rupju. Ak, kā viņš ienīda un apskauda ministru viņa toņa dēļ.

Pjers aizgāja. Viņš brauca mājās ar savu livrejā tērpto sulaini, nēģerzēnu un apsolījumu saņemt pusmiljonu. Bet ļoti nikns.

Viņš bija panācis, ko vēlējies. Vēl vairāk. Droši vien pat tiks paātrināta procesa atjaunošana. Un noteikti viņš varēs apmierināt Lenormana prasību un viņam būs līdzekļi «Jūras ērgļa» pirkšanai. Taču viņam nebija nekāda prieka par sasniegto.

—    Mēs esam ļoti sliktā omā, mana draudzene, — viņš teica savai kucei Kaprīzei.

Franču vārdam «bagateīle» ir dažādas nozīmes. Tas nozīmē: «nieks», «sīkums» un nozīmē arī «blakus lieta». Joki, ar kādiem burvju mākslinieki sāk un pavada savus numurus, ir «Ies bagatelles de la porte» un: «Ce sont Ies bagalelles de la porte» nozīmē: tas vēl nav nekas, notiks vēl trakākas lietas. Bez tam «bagateīle» nozīmē: jājamais zirdziņš, aizraušanās, un galvenokārt: koķetēšana, lakstošanās, flirts. «Ne songer qu'ā la bagateīle» nozīmē: «domā tikai par flirtu.»

Doktoram Franklinam it sevišķi patika lietot divus franču izteicienus. Viens bija.: «Ģa ira», otrs — « Vive la bagateīle».

Sai septiņdesmit septītā gada vasaras sākumā, dzīvodams Pasī un nespēdams darīt nekā cita kā gaidīt, viņš pavadīja laiku ar «bagatelēm». Tie bija nopietni sīkumi, tādi, kas veicināja Franklina attiecības ar viņa draugiem un draudzenēm, un tādi, kas sekmēja viņa lielo ideju.

Kopš uzvarām pie Trentonas un Prinstaunas nebija gapdrīz nekas dzirdams par militāro stāvokli, un Franklinam bija pamats domāt, ka stāvoklis nav labs. Angļi bija nosūtījuši uz Ameriku jaunas, lielas karaspēka vienības, jaunus kuģus, pilnus vāciešiem, «hesiešiem», kurus viņu firsti bija pārdevuši par algotņiem. Tas Franklinu bija ierosinājis sacerēt kādu «sīkumu».

Agri no rīta viņš sēdēja kails pie rakstāmgalda, apkrāvies grāmatām un rakstīja. Viņš sacerēja vēstuli franču valodā, izdomāta nosūtītāja vēstuli izdomātam adresātam.

Viņš pārlasīja jau uzrakstīto: «Grāfs fon Saumbergs baronam Hohendorfam, hesiešu karaspēka daļu komandierim Amerikā. Romā 1777. gada 18. februāri.» Jā, tas bija labi, grāfs Saumbergs bija labs vārds tādam mazam vācu firstam. Un arī datums bija ticami izvēlēts. Diezin vai ziņa par sakāvi pie Trentonas bija sasniegusi šo grāfu Saumbergu pirms februāra vidus, un bija ticams, ka šis kungs, kas tirgojās ar saviem pavalstniekiem, notērēja peļņu nevis skarbajā Vācijas ziemā, bet gan jaukajā Itālijā.

Franklins lasīja tālāk: «Manu mīļo baron, atgriezies no Neapoles, es saņēmu šeit Romā Jūsu pagājušā gada 27. decembra vēstuli. Ar lielu gandarījumu es uzzināju, kādu drosmi izrādījušas mūsu karaspēka daļas pie Trentonas. Un Jūs nevarat nemaz iedomāties, cik es biju priecīgs, kad vēl uzzināju, ka no tūkstoš deviņsimt piecdesmit hesiešiem, kas piedalījās kaujā, atgriezušies tikai trīssimt četrdesmit pieci. Tātad nonāvēti tieši tūkstoš sešsimt pieci vīri, un es Jūs neatlaidīgi lūdzu aizsūtīt manam sūtnim Londonā precīzu kritušo sarakstu. Sī piesardzība nepieciešama jo vairāk tāpēc, ka oficiālais ziņojums angļu ministrijai uzdod tikai tūkstoš četrsimt piecdesmit piecus kritušos. Tas būtu četrsimt astoņdesmit trīs tūkstoši četrsimt piecdesmit guldeņu sešsimt piecdesmit četru tūkstošu piecsimt guldeņu vietā, kurus es varu pieprasīt pēc mūsu vienošanās. Jūs saprotat, manu mīļo baron, cik ļoti šī kļūda ietekmē manus ienākumus, un es nešaubos, ka Jūs papūlēsieties norādīt angļu ministru prezidentam, ka viņa saraksts ir nepareizs un mūsējais pareizs.»

Plats smaids, reizē apmierināts un pikts, izstiepa lasītāja garo muti vēl garāku. Tad viņš rakstīja tālāk. «Londonas valdība,» viņš rakstīja, «iebilst, ka tur esot apmēram simt vīru, kas tikai ievainoti un tāpēc neesot pievienojami sarakstā un arī pie maksāšanas nav ņemami vērā. Bet es paļaujos, ka Jūs sekojat instrukcijām, kuras es Jums devu pirms Jūsu aizbraukšanas no Kaseles, un neesat paļāvies muļķīgajai humanitātei saglabāt dzīvību šiem nelaimīgajiem, kuru mūžu varētu pagarināt, tikai nogriežot vienu kāju vai roku. Tā viņi tiktu nolemti vienīgi nožēlojamai veģetācijai, un es esmu pārliecināts, ka šie ļaudis labāk grib mirt nekā dzīvot tādā stāvoklī, kad viņi nav noderīgi manam dienestam. Bet tas nenozīmē, manu mīļo baron, ka Jums viņi jānogalina, mums jābūt humāniem. Bet Jūs varat likt ārstiem ār pienācīgu uzsvaru saprast, ka kropls kareivis ir kauns visai kareivju kārtai un, ja karavīrs vairs nav spējīgs cīnīties, tad vislabākais ir ļaut viņam nomirt.

Es sūtīšu Jums jaunus rekrūšus. Neapejieties ar viņiem pārāk taupīgi. Atcerieties, ka visaugstākais pasaulē ir slava. Slava ir īstā bagātība un nekas tā nepazemo kareivi kā naudas kāre. Karotājam jārūpējas tikai par godu un slavu, un slavu var iegūt tikai briesmās. Kaujai, kurā uzvara gūta, izlejot maz asiņu, nav slavenu panākumu, bet uzvarēto», kas iet bojā ar ieročiem rokās, vainago slava. Atcerieties trīssimt lakedemoniešus, kas aizstāvēja Termopilas. Neviens no viņiem neatgriezās. Es būtu lepns, ja varētu sacīt to pašu par saviem drošsirdīgajiem hesiešiem.»

Vecais vīrs rakstīja tālāk tādā pašā garā. Viņš uzrakstīja šo vēstuli ātri, viens teikums veidojās no otra, loģiski un dzēlīgi. Viņš rakstīja franciski un, ja tūlīt neatrada īsto vārdu, tad ierakstīja to angliski.

Viņš redzēja, ka uzrakstītais bija labs, un smīknēja nīgri un apmierināti. Būdams apzinīgs arī sīkumos, viņš pārrakstīja visu vēlreiz, šoreiz rūpīgākā franču valodā. Tad ieslēdza manuskriptu un gāja vannā. Ilgi viņš gulēja karstajā ūdenī, — šodien viņš divreiz lika pieliet klāt karstu ūdeni, kasījās un bija itin līksms.

Pēcpusdienā ieradās abats Morelē. Palūdzis neizpaust citiem, Franklins parādīja viņam vēstuli par «hesiešiem» un lūdza mazliet noslīpēt viņa franču valodu. Viņi ķērās pie darba; tīrais prieks, ar kādu izpratni abats uztvēra šo joku, un Franklins bija ar vēstules galīgo redakciju ļoti apmierināts. Bez mazdēlu palīdzības Franklins pašrocīgi slepeni salika savu sacerējumu un «Inžos eksemplāros iespieda uz mazās spiedes, ko bija ierīkojis dārzā.

Lasot nodrukāto «Grāfa Saumberga vēstuli», Franklinam šķita, ka paskvila tomēr izdevusies pārāk dzēlīga. Vēstule bija iecerēta tā, lai vienkāršais lasītājs kādu brīdi apdomātos, vai tā ir "īsta vai ne. Tagad viņš baidījās, ka šādam nolūkam tā ir iznākusi pārāk ļaunprātīga.

Kad vakarā ieradās doktors Dibūrs, Franklins gribēja par to apspriesties ar viņu. Viņš iedeva Dibūram vienu novilkumu, pats paņēma otru, ar patiku ieelpoja papīra un svaigo iespiedkrāsu un, vēlreiz pārskatīdams šo darbu, novēroja Dibūra sejas izteiksmi.

Doktors Dibūrs lasīja lēnām, rūpīgi, ar biezajām lūpām klusi veidodams lasītos vārdus, visa viņa tuklā seja pauda, cik ļoti viņš pūlas saprast.

—   Nu? — Franklins noprasīja, kad Dibūrs bija beidzis. — Ko jūs sakāt par to?

Vecais Dibūrs vairākkārt nogrozīja lielo, smago galvu.

—   Es jau zināju, — viņš atbildēja, — visi jau zināja, ka šie vācu firsti ir nelieši, bet par tik nelietīgiem es viņus tomēr neturēju.

To dzirdēdams, Franklins priecājās par savu literāro veiksmi. Bet viņam bija žēl sava drauga Dibūra. Agrāk Dibūrs nebūtu tik ātri iekritis. Viņš kļuva vecs, ļoti vecs, šis nabaga Dibūrs.

Dibūrs savukārt bija atnesis Franklinam kaut ko līdzi, mazu grāmatiņu glītā apdarē, nule iznākušu Lafontēna fabulu jaunu izdevumu; viņš vairākkārt bija dzirdējis Franklinu slavējam Lafontēnu. Franklinam bija patiess prieks par dāvanu; viņš slavēja skaisto iespiedumu un autora tīkamo dzīves gudrību.

Dibūrs domāja, ka Franklins, kam esot daudz kopīga ar Lafontēnu, diemžēl, nespēšot īsti novērtēt visu autora pievilcību; svešiniekam palikšot nepamanītas galvenokārt zināmu valodas nianšu fineses, kaut arī tam būtu Franklina izkoptā valodas izjūta.

—   Kāds vijīgums, — viņš jūsmoja, — kāda elegance! — Un viņš sāka lasīt priekšā pantus.

Priecādamies par pantu asumu, pievilcību un vieglumu, nolasīja vienu fabulu. Lasīja otru. Nonāca līdz septītās grāmatas devītajai —-• līdz fabulai par karieti un mušu. Sajūsmā elsdams, ar tuklo roku atdarinādams pantu ritmu, resnītis sāka lasīt, un vecmodīgās, rāmās rindas no viņa tuklās mutes skanēja māksloti.

Šī fabula stāsta, kā seši stipri zirgi pūlas uzvilkt karieti pa grūtu ceļu stāvā kalnā. Braucēji izkāpuši un, kas spēj, palīdz stumt karieti. Bet ap zirgiem spindz muša, sīc viņiem apkārt, iedzeļ vienam, iedzeļ otram, nometas uz dīseles, uz kučiera deguna, iedomājas, ka viņa esot tā, kas stumj karieti uz priekšu. Žēlojas, ka neviens cits nepalīdz zirgiem, izņemot viņu, viņai vienai uzvelts viss darbs. Laidelējas šurp un turp, plātās, lien visur, un, kad kariete beidzot ir augšā, viņa līksmo: «Bet tagad, mani mīļie zirgi, mēs atpūtīsimies, nu es esmu paveikusi.»

Doktoram Dibūram izteiksmīgi un priecīgi lasot mazo fabulu, Franklina platā seja atplauka smaidā. Nolaidis roku ar grāmatu, Dibūrs noskaitīja no galvas pamācību, ko Lafontēns bija pievienojis savai fabulai:

«Ainsi certaines gens, f ai sarit Ies empresses,

S'introduisent dans Ies af) airēs.

Ils font partout Ies nšcessaires,

Et, partout importuns, devroient etre chasses. [6]

Lai arī cik gauss novērotājs bija Dibūrs un lai kā bija aizrāvies ar savu fabulu, tomēr viņš pamanīja, ka Franklina sajūsmu radījusi ne vien pati fabula un Dibūra lasījums, bet vēl kas cits, kas draugu tā uzjautrināja. Un lēnām viņam atausa gaisma un viņš izsaucās:

J\a man tas neienāca prata! Patiesi, Lafontēns paredzējis viņu, mūsu lielībnirku, mūsu mesjē Karonu!

Un abi vecie viri priecājās no sirds.

Nākamajā dienā ieradās negaidīts apmeklētājs — Pols Teveno.

Parasti nepieteiktus atnācējus Franklins nepieņēma. Taču Polu Teveno viņš pieņēma tūlīt. Viņam ne vien patika pieklājīgais, izpalīdzīgais, par Amerfkas ideju sajūsminātais jaunais cilvēks, bet viņam bija patīkami, ka ar laipnību pret Hortaleza firmas darbinieku varēja daļēji izlīdzināt savu nevērību pret Karona kungu.

Viņam šķita, ka jauneklis kopš viņu pēdējās sastapšanās kļuvis vēl vājāks: drēbes Polam nokarājās vēl no/ēlojamāk, spožās acis likās vēl lielākas slimīgi sārtajā sejā. Polu savukārt Franklina klātbūtne manāmi satrauca, ar pūlēm viņš sāka sarunu.

Doktoru atkal, tāpat kā agrāk, patīkami pārsteidza Pola skaidrie, veselīgie spriedumi. Daudz skaidrāk nekā Arturs Lijs un Sailess Dīns šis mesjē Teveno bija izpratis, ka Savienotās Valstis nespēs panākt galīgu uzvaru bez pilnīga Versaļas un franču armijas atbalsta. Kaut gan šis jauneklis bija nodarbināts galvenokārt tikai ar piegādēm, taču viņš skaidri bija sapratis, ka nevis ar atsevišķu firmu piegādēm, bet gan savienībā ar Franciju var sasniegt lielo politisko mērķi — nodrošināt brīvību.

Doktoru saviļņoja sastapšanās ar šo drosmīgo jaunekli, kas aizstāvēja Amerikas cīņu saprātīgi un ar visu sirdi un kam bija vēl mazākas izredzes nekā viņam, sirmgalvim, redzēt savu lielo ilgu piepildījumu.

Ar visu savu sirsnīgo atklātību Franklins tomēr mēdza savas dziļākās domas un jūtas paglabāt sirdī. Viņš nešaubījās par lielās cīņas labajiem panākumiem, taču bažījās, ka tas ilgs garus gadus un prasīs daudzu cilvēku dzīvības, iekams tiks panākta uzvara. Ļaudīs viņš izrādīja tikai paļāvību, visi redzēja tikai apmierinātu, gudru, par savu taisnību pārliecinātu vecu vīru. Viņi nesaskatīja raizes un sarūgtinājumu, kas slēpās zem viņa jautrā miera; gandrīz nekad viņš nerunāja par savām šaubām un par mūžīgās gaidīšanas nogurdinošo smagumu.

Taču ar šo jauno brīvības kareivi, kam vairs ilgi nebija lemts dzīvot, viņš runāja. Runāja ar viņu kā vecākais brālis par kopējām raizēm. Stāstīja par angļu karaspēka daļu militāro pārākumu, par Savienoto Valstu politisko sadrumstalotību, par daudzajiem amerikāņiem, kas vai nu aiz mantkāres vai aiz muļķības stāvot angļu pusē, par Kongresa naudas trūkumu. Runāja par garo, grūto ceļu, kas ejams brīvības cīnītājiem. Ar riebumu runāja par karu. Ar rezignētu patosu par savām pūlēm novērst karu. Ar rūgtumu pieminēja akli ietiepīgos Londonas vīrus, kas vilka garumā šo mežonīgo asinsizliešanu.

Pols kāri tvēra Franklina vārdus. Viņu aizkustināja apziņa, ka šis dižais cilvēks runā ar viņu tik vaļsirdīgi.

Bet kā gan lai pēc tādas satraucošas atzīšanās viņš runā par Hortaleza firmas naudas lietām? Vai tās nebija muļķības, salīdzinot ar dižajiem uzdevumiem, par kuriem jāraizējas šim cienījamam vecajam vīram? Vai tā nebūtu nedzirdēta bezkaunība uzvelt viņam vēl arī savas personīgās raizes? Taču, būdams uzticams draugs, Pols taisījās runāt par Pjera grūtībām. Tomēr vārdi viņam neraisījās.

Sādu apsvērumu tirdīts, viņš tikai pavirši klausījās Franklina tālākajos vārdos. Pols saņēmās, atvairīja domas par savām personīgajām grūtībām un klausījās ar lielāku uzmanību. Viņš izdzirda:

— Pavisam savādāk izskatās lietas šajā okeāna pusē un gluži citādi viņā pusē.

Asi un dziļi viņam iedūrās sirdī šie vārdi. Un pēkšņi viņā modās kāda ideja. Ideja. Viņam pašam jābrauc pāri uz Ameriku.

Tā tas bija. Citādi nevar novērst Hortaleza firmas grūtības. Kaut arī Pols nebija prasījis, Franklins bija devis viņam padomu un norādījumu. Polam jābrauc pašam pāri, lai tur, Filadelfijā, uz vietas atspēkotu šī mistera Artura Lija muļķīgos apvainojumus. Acīm retizot, Amerikā cilvēki raudzījās uz visu citādāk nekā šeit. Vajadzēja kādam, kas pārzin darījumus un ir padevīgs Pjeram, aizbraukt tur un visu ieskaidrot viņiem. Tas bija viņa, Pola, uzdevums. Un ko vēl labāku viņš varēja iesākt ar tām dienām, kuras viņam vēl atlikušas, kā ar paša acīm vērot, kas tur viņā pusē notiek, kā pašam pārdzīvot sīvās kaujas, kurās top Jaunā pasaule, jauna, saprātīga kārtība?

Būdams ātrs savos lēmumos, viņš tūlīt izšķīrās galīgi. Atbildeja, ka cerot drīz pats piedalīties lielajos, grūtajos pasākumos, par kuriem Franklins runājis. Hortaleza firmas darīšanās viņš braukšot uz Ameriku. Viņš nerunāja par šo ceļojumu kā par neskaidru projektu, bet pārliecinoši paziņoja, ka pavadīšot firmas nākamo transportu uz Ameriku.

Franklins noraudzījās sīkajā jaunekli ar savām lielajām acīm. Vai viņam būs pa spēkam pārvarēt ceļojuma grūtības un nokārtot grūtos uzdevumus zemē, kas — Franklins to zināja — īstenībā bija frančiem naidīga? Jauneklis nebija to apsvēris, viņš to nespēs. Franklins uzmanīgi ati lāja viņu.

Pols labi nomanīja, ka veco u mudināja uz to rūpes par viņa dzīvību. Bet viņš stūrgalvīgi turējās pie savas idejas. Viņš nespēja skaistāk un cēlāk izlietot vēl atlikušās mūža dienas kā cīņā par brīvību un savu draugu. Viņš negribēja mirt, iekams

bija redzējis to, pēc kā visu savu mūžu bija tiecies. Viņš atbilļ;i vienkārši, taču apņēmīgi, ka esot stingri apņēmies braukt. Franklins mitējās atrunāt, sāka runāt par ko citu. Viņam li'Mivās prātā pēkšņa doma.

Izlasiet, mesjē, — viņš teica un pasniedza Polam mazo Iespieddarbu — «Grāfa Saumberga vēstuli».

IV>ls lasīja, un, tāpat kā vakar Franklins bija novērojis dokloni Dibūra sejas izteiksmi, tā tagad viņš vēroja Pola Teveno seju.

Jau pēc otrā teikuma ap Pola lūpām savilkās nikns, bargs, triumfējošs smaids. Tā viņš pats būs izskatījies, vēstuli rakstot, Franklins nodomāja.

—    Tas ir lieliski! — Pabeidzislasīt, Pols izsaucās. — Doktor, jūs esat viņus brīnum labi attēlojis, šos cilvēkus.

—    Kas jums saka, ka es to esmu rakstījis? — Franklins pasmīnēja.

—    Neviens cits kā jūs tā nevar uzrakstīt, — Pols iekaisa. -Tā var rakstīt tikai tas, kas mīl savu zemi kā jūs un ienīst un nicina šos ļaudis kā jūs.

—    Mani iepriecina, ka mans nieks jums patīk, — Franklins sacīja, — tas man sagādāja daudz prieka.

—    Vai tas ir nieks? — Pols sašuta. — Sī vēstule* — viņš dedzīgi izsaucās, — padarīs nekaitīgus tikpat daudzus hesiešus kā kauja pie Trentonas. Sī vēstule panāks to, ka jauni hesieši nemaz vairs nebrauks pāri.

—    Diemžēl, jūs pārvērtējat literatūras ietekmi, — Franklins noteica.

Nezinātājam liktos, ka de Bomaršē kunga rīta pieņemšana arī tagad noris tikpat grandiozi un grezni kā toreiz, kad viņš dibināja firmu «Hortalezs un kompānija». Tikpat daudz draugu un lūdzēju izjuta vajadzību jau no agra rīta pateikt Bomaršē, < ik ļoti viņu mīl un ciena, aktieri un dziedātāji parādīja savu mākslu un lūdza protekciju, tirgotāji piedāvāja viņam retas preces. Sekretārs Megrons, kuram šajā stundā vajadzēja ierasties pie sava šefa ar ziņojumu, nespēja pateikt ne pāris teikumu, kad viņu pārtrauca dedzīgie apmeklētāji. Pjers pats tomēr pamanīja, ka, neskatoties uz drūzmu, rīta pieņemšanai nebija vairs la cienīgā spožuma kā pirms dažām nedēļām. Nebija vairs barona de Truā-Tūra un Renjē kunga no Augstākās tiesas un ševaljē Klonāra no Indijas kompānijas. Viņam atkal reiz lika noprast, ka viņš ir «aptraipīts».

Pjers, protams, zināja, ka tas saistīts ar Hortaleza firmas kases stāvokli, bet izturējās lepni un nevērīgi pret to. Taču sulainis Emils, kas mīlēja savu kungu un labāk nekā jebkurš cits noprata viņa sejas izteiksmes un kustību nozīmi, manīja, kā kungu kremt slepenas raizes, un apkalpoja viņu vēl rūpīgāk, ar vēl sirsnīgāku iejūtu nolasīdams katru vēlēšanos.

Un tad ar apvainojošu precizitāti pienāca nauda, ko šis lepnais nelietis Veržēns bija apsolījis. Pjers gan neizjūta to reibinošo prieku, kā saņemot pirmo naudas sūtījumu, tomēr viņu pārņēma gandarījums, ka viņš, debrouillard, atkal bija panācis savu.

Kaut gan līdz vekseļa termiņam bija vēl divas dienas, viņš tūlīt aizsūtīja Sarlam tā nelaimīgo ceturtdaļmiljonu.

—    Vai mūsu Sarlo bija pārsteigts? — viņš atriebīgi un triumfējoši apvaicājās, kad Megrons atnesa kvīti.

—    Ja arī bija, tad man to neizrādīja. — sekretārs sausi atbildēja.

Tad Pjers devās uz dažām iestādēm, piepildīja dažas tukšas rokas un iemantoja drošu pārliecību, ka lepnais «Jūras ērglis» lidos pa priekšu viņa transportkuģiem un nevis Somona vai Dibūra kuģiem.

To padarījis, viņš uzelpoja. Tikai tagad īsti viņš izbaudīja savas dusmas pret lielajiem kungiem, kas atkal, tiklīdz laime uz īsu brīdi bija novērsusies, izturējās tik nelietīgi pret viņu. Šis Sario, šis Veržēns, šie Trua-Tūrs, Renjē un Klonārs.

Pašlaik savos pusmūža gados Pjers jutās žirgtāks nekā jebkad un izbaudīja visu, kas gadījās viņa dzīves ceļā, sajūsminājās par savu spēku un savu laimi. Jūtas, kuras izrādīja apkārtējie cilvēki, viņu apbrīns, mīlestība, draudzība, skaudība, dusmas un viņu naids, ārkārtīgi sarežģītie darījumi, lielā ideja, kuras labā viņš strādāja, milzīgā peļņa, kas, par spīti visam, sagaidīja viņu, viss šis virpulis radīja viņā nemitīgu, vieglu reiboni.

Ar saviem četrdesmit pieciem gadiem viņš nebija vairs «Bārddziņa» Figaro. Kaut arī tāpat kā agrāk viņam patika nauda un intrigas naudas un pašas intrigas dēļ, taču stiprāka nekā agrāk bija pārliecība par paša nozīmi. Viņš nebija vairs tikai jokdaris, un, ja viņu mīdīja kājām un lika viņam lēkāt, tad viņš spēja smieties par likteni un pats par sevi un par muļķīgo situāciju, bet daudz dzēlīgāk viņš smējās par savu pazemotāju muļķīgo, noziedzīgo augstprātību.

Atbrīvojies no nomācošajām rūpēm par rītdienu, viņš alka ļftlt'ikl to, kas viņu piepildīja, Domadami, ka viņš iekritis ar llIlliM iknuu pasākumu, Lenormana un Veržēna kungi viņam ne VI* u nepalīdzēja, bet piedevām vēl izsmēja viņu. Labi, mani It ii 111' i, varbūt ka amerikāņu jautājumā es galu galā tikšu piekrāpts. Bet, ja tas ir iemesls smiekliem, tad jūsu izturēšanās dod vel labāku ieganstu. Un, ja jūs uzdrīkstaties ļauni un augstprātīgi zoboties par mani, tad es jums pierādīšu, ka varu vēl labāk, nituk un vēl augstprātīgāk zoboties par jums.

Jau sen viņš bija iecerējis jaunas komēdijas plānu, sava <• Barddziņa» turpinājumu. Tagad projekts ieguva reālu formu. Viii", staigāja šurp un turp pa savu lielo, grezno darbistabu, apkali milzīgajam rakstāmgaldam, un kuces Kaprīzes valgās acis sekoja viņam. Pjers runāja balsī, svilpoja, dungoja, apstājās pie sienas tukšā laukuma, kur trūka vēl zināmā portreta. Viņš redzēja Figaro. Tagad Figaro kļuvis vecāks, vairojusies viņa pieredze, viņa spožums kļuvis dziļāks, viņa joki rūgtāki. So jauno un veco Figaro vajadzēja paturēt prātā. Un Pjers apsēdās un rakstīja, attēloja viņu, šo jauno un veco Figaro.

Pjers rakstīja Figaro runu lielajiem kungiem, kuriem viņš kalpo, kuriem ir savedējs un kuru labā nokārto simtiem divkosīgu darīšanu un par kuriem jūtas simtkārt pārāks. Rakstīja Figaro dzives stāstu, visu savu vētraino, viltīgo, spožo, nolādēto, svētīto dzīvi, savas trakulīgās intrigas, savas bēdīgās, komiskās cīņas ar tiesu un cenzūru, visu to jautros, asprātīgos, vieglos, elegantos, mazliet dzēlīgos teikumos.

241

«Man stāstīja,» viņš rakstīja, «ka Madridē tagad esot preses brīvība, es varot rakstīt visu, ko vēloties, ja vien ļaujot sevi pārbaudīt diviem vai trim cenzoriem un ja nerakstot par valdību, reliģiju, politiku, morāli, augstiem ierēdņiem un .lieliem kungiem.» Viņš rakstīja: «Draugi sagādāja man vietu valdībā, bija nepieciešams cilvēks ar idejām. Diemžēl, man bija idejas. Pēc nedēļas mani aizvietoja ar baletmeistaru.» Viņš rakstīja: «Grāfa kungs, jūs iedomājaties, ka esat ģēnijs, tāpēc ka esat ievērojams vīrs. Dižciltība, bagātība, tituls, amati padara lepnu. Ko jūs esat devis kā atlīdzību par šīm ērtībām? Jūs esat papūlējies piedzimt. Turpretī es, kas esmu cēlies no bezvārda pūļa, biju spiests, velns parāvis, tikai lai vilktu savu dzīvību, izlietot vairāk Viltības un zināšanu, nekā izlietots simt gados, lai pārvaldītu Spāniju ar visām tās kolonijām.»

16 — Lapsas vtna kalnā

Visu garo runu viņš uzrakstīja vienā paņēmienā. Pjeram rakstot, uz viņu nolūkojās Aristofana, Moljēra, Voltēra un paša krūšu tēli, noraudzījās arī kuce Kaprīze, noraudzījās mesjē Divernija portretam paredzētā tukšā vieta, pašā portrets spāņu tērpā.

Viņš pārlasīja uzrakstīto. Jā, tas bija labi trāpīts. Viņš mehāniski glāstīja kuci Kaprīzi. Smaidīja. Bija laimīgs. Bija sajūsmināts par paveikto. Gribējās kādam to tūlīt parādīt.

Viņš paņēma papīra lapu, uz kuras tinte tik tikko bija nožuvusi, un aizsteidzās uz sava tēva istabu. Bezgala vājš un novārdzis vecais vīrs gulēja gultā, bet no kalsnās sejas zem naktseepures staroja dzidras acis, un, ieraugot savu Pjeru, viņš» atieza laipnā smaidā baltus, stiprus zobus.

Es te kaut ko uzrakstīju, tēv, — Pjers sacīja, — kas tev patiks. Zini, es rakstu «Bārddzinim» otru daļu, tā būs vēl labāka. Tagad uzklausi, un tad saki pats — vai tas nav lieliski?

Viņš sāka lasīt. Sirmgalvis kāri klausījās. Aizvien stiprāk viņu aizrāva nekaunīgās, izsmejošās un — ak vai! — tik patiesās frāzes. Viņš atcerējās pats savu pagātni, savus pilsoniski lepnos hugenotu laikus, viņš saslējās, ar izkaltušo roku neviļus pavilka atpakaļ naktscepuri, lai labāk dzirdētu. «Es, kas esmu cēlies no bezvārda pūļa, biju spiests, tikai lai vilktu savu dzīvību, izlietot vairāk viltības un zināšanu, nekā izlietots simt gados, lai pārvaldītu Spāniju ar visām tās kolonijām.» Sirmgalvis kāri tvēra Pjera vārdus, pilnībā izbaudīja, kā dēls viņa paša izjūtas bija ietērpis vārdos. Viņā bangoja trakulīgs, nikns prieks, liela, vētraina, rupja, dzēlīga jautrība saviļņoja viņa sirdi, pārņēma viņa veco, kārno miesu līdz pat pirkstgaliem, sasniedza muti un izlauzās skaļos ķērcošos smieklos, kas kratīja un purināja viņu un negribēja nemaz rimties. Pjers starodams lūkojās vecajā tēvā, ārī sāka skaņi smieties, abu brāzmainie smiekli pildīja istabu. Tiem nebija gala.

Negaidot tie tomēr beidzās. Vispirms sirmgalvja smiekli pārvērtās gārgšanā, vaidos. Tad apklusa pavisam, un, atslīdzis atpakaļ, vecais vīrs vairs nekustējās.

Lapa, uz kuras Pjers bija uzrakstījis sava Figaro vārdus, izkrita viņam no rokām. Viņš raudzījās uz tēvu. No gultas segas apakšas rēgojās tieva, matiem klāta stīva kāja, naktscepure bija atšļukusi atpakaļ un atsedza kailo pieri.

Pjers stāvēja un skatījās. Tad gausi piegāja tuvāk, noliecās pie tēva. Vecais vīrs vairs nekustējās, vairs neelpoja.

I'jrrn seja pauda galīgu neizpratni, viņš negribeja ticēt, inl'u I lija jātic: Karona tevs bija nomiris, smiedams Figaro Hinirklus.

l ajā pašā nedēļā Terēze dzemdēja Pjeram bērnu, tas gan nebija Aleksandrs, bet Eiženija.

Terēze jutās labi, un nākamajā dienā Pjers uzstāja, ka tagad ļum viņi nevarot ilgāk dzīvot šķirti, tagad jāprecoties un jādzi'vojnl kopā. Viņš runāja ļoti dedzīgi.

Viņa uzlūkoja Pjeru ar savām dzidrajām, pelēkajām acīm. Vinas sāpju brīdī Pjers bija rūpējies par viņu ar tādu maigumu, kadu Terēze nebija sagaidījusi no šī straujā cilvēka. Tagad viņš ar lepnu aizkustinājumu atkal un atkal aplūkoja mazo cilvēciņu, ko viņa bija dzemdējusi. Terēze zināja, ka viņš to mīl, zināja, ka viņš nopietni bija pieķēries tai, gribēja dzīvot kopā ar to un šo mazo Eiženiju, tie nebija tukši vārdi. Bet viņa domāja arī par lo, ka viņš bija nolicis termiņu laulībām, viņa nedusmojās, un tomēr, tas mazliet kremta viņu, un nekādā ziņā viņa negribēja dot Pjeram izdevību sev vēlāk pārmest, ka viņš pārsteidzies.

Viņa pagaidīšot līdz Pjera reabilitēšanai, Terēze atbildēja, kā viņš jau esot ierosinājis. Turklāt viņa šeit, Medonā, mazās Eiženijas sabiedrībā jutīšoties vēl labāk un nebūšot vairs tik vientuļa kā līdz šim. Mazliet samulsis, viņš kādu brīdi vēl centās pierunāt, bet, tā kā viņa palika pie sava, Pjers piekāpās.

Pjers it nepavisam nebija māņticīgs. Taču dīvainā tēva nāve un tās sakrišana ar viņa bērna dzimšanu viņu apmulsināja. Parasti tik runīgais Pjers kautrējās stāstīt saviem draugiem, kā Karona tēvs bija miris. Arī Figaro monologu citkārt tik lepnais autors nebija vēl nevienam rādījis. Tēva nāve sagādāja viņam īstas ciešanas, bērna piedzimšana — īstu laimi. Viņš bija gandrīz priecīgs, ka ar tēva apbedīšanu saistītās dažādās darīšanas un rūpes par Terēzi atturēja viņu no meta fiziskām pārdomām.

Hortaleza firmas darījumiem viņš ļāva iet savu gaitu. Pat ar Polu viņš runāja tikai par vispārējiem jautājumiem; patlaban viņš neesot noskaņots nodarboties ar šiem sīkumiem, Pjers paziņoja.

16*

243

Polam tas patika. Viņš vēl nekā nebija stāstījis draugam par cicmošanos pie Franklina un par savu lēmumu braukt uz Ameriku. Viņš vēl nebija pilnībā apguvis Pasī dzirdēto. Dīvaini, ka cilvēks ar Franklina plašo redzes loku, gudrību un pieredzi it

nemaz negribēja piedot Pjeram viņa vājības, bet tā nu tas reiz bija, ka Franklinam Pjers bija pagalam nepatīkams. Ar to bija jāsamierinās, katrs mēģinājums kļūt par starpnieku būtu veltīgs. Tagad ari Pols pats gribēja izturēties kritiskāk pret savu draugu, taru viņa kritika pagaisa apbrīnā. Viņam patika Pjera spožumi, viņa žirgtums, kustīgums, atsaucība pret visu dižo, patika arī viņa pārspīlējumi un tieksme pēc greznības un aizraušanās ar sievietēm. Viņš vienlīdz cienīja Pjera skaļo sirsnību un draudzīgi šķelmīgo Franklina atturību.

Pa to laiku tika sagatavots jauns transports Amerikai, un gaidīja tikai ziņas no Filadelfijas, lai to nosūtītu. Ja Pols gribēja aizbraukt ar šo transportkuģi, kā viņš doktoram tik lepni bija paziņojis, tad vajadzēja posties ceļā. Vispirms vajadzēja runāt ar Pjeru.

Pols apmeklēja ārstu, kas viņu jau vairākus gadus bija ārstējis, doktoru Lafargu. Pēc Pola atgriešanās no ziemeļu ostām ārsts viņu bija krietni izrājis par viņa neapdomību: tagad Lafargs gribēja Polu uz visu vasaru sūtīt uz kādu Alpu kalnu ieleju. Pols pastāstījav ka veikala darīšanu dēļ viņam nepieciešams braukt pāri okeānam. Doktors Lafargs noteikti paziņoja, ka Pola veselības stāvokļa dēļ par šādu ceļojumu nevarot būt ne runas. Pols tikai mulsi, greizi pasmaidīja un lūdza ārstam nekā nestāstīt draugiem, it īpaši Pjeram, par viņa bīstamo veselības stāvokli.

Viņš gāja pa trokšņainajām Parīzes ielām, ar drudžaini spožajām acīm stingri raudzījās uz sieviešu gaišajiem pavasara tērpiem, klausījās daudzo preču iznēsātāju skaļajos, dedzīgajos saucienos, važoņu lamās, vēroja aiz bagātības lūstošo tirgus palieveņu krāsu jūkli, redzēja un dzirdēja lielākās, krāšņākās pasaules pilsētas — savas dzimtās pilsētas Parīzes mirdzumu un troksni, un pārpilnību. Brīžiem viņš nekādi nespēja saprast, kā varējis paziņot, ka brauks uz Ameriku. Viņš, kas bija tik jauns, tik maz dzīvē pieredzējis, tik daudz vēl gribēja gūt no dzīves un prata to baudīt kā reti kāds, — kā viņš varēja iedomāties pamest savu Parīzi? Ja viņš aizbrauks uz Ameriku, tad neatgriezīsies; doktors Lafargs, kaut arī saudzīgi, tomēr pieliekami skaidri bija licis viņam to saprast.

Pols devās pie Terēzes. Viņš aplūkoja zīdaini Eiženiju. Viņi runāja par Pjeru. Viņa skatiens tagad bija vēl asāks nekā agrāk, viņš atskārta, ka ari Terēze raugās kritiski uz Pjeru. Taču pamatttlrtM vājības netraucēja Terēzi bezgalīgi mīlēt Pjeru. Viņam bija lApigi, ka Terēze, kas tik labi saprata Pjeru, nekā nenojauta par viņa, Pola, jūtām, nenojauta, ko viņš grib darīt Pjera labā, nevi i tikai grib, bet kas viņam noteikti jādara.

Pa to laiku no Amerikas, apkārtceļā caur Holandi, bija piennkusi pārsteidzoša ziņa. Granda banka Amsterdamā oficiālā vēstulē paziņoja, ka saņēmusi no Kongresa Filadelfijā rīkojumu Izmaksāt Hortaleza firmai četri tūkstoši trīsdesmit sešus livrus un dcpiiņus sū par mutautiņiem, pogām un diegu, ko minētā firma piegādājusi Kongresam. Tas bija tīrais izsmiekls. Firma bija piegādājusi lielgabalus, mortīras, munīciju, teltis un formas tērpus, lirmas prasība Kongresam pārsniedza divus miljonus, bet tas mi maksāja četrus tūkstošus livru un arī tos ar konkurentu banti ns starpniecību.

Tagad pēc šīs aizvainojošās vēstules tūlīt notika izskaidrošanās, ko Pjers un Pols tik ilgi bija novilcinājuši. Pretēji savam paradumam Pjers nesāka vis gari un plaši sūdzēties un pukoties, bet ar niknu lietišķību noprasīja savam draugam un pirmajam palīgam.

—   Ko lai mēs darām? Ko jūs iesakāt?

Granda bankas vēstule un Pjera jautājums Polam bija pēdējais pamudinājums. Ja viņš tagad nerunās par savu nodomu braukt uz Ameriku un noskaidrot patiesību, tad viņš nekad nerunās par to, tad viņš nekad nebrauks pāri okeānam, tad Franklins viņu vienmēr uzskatīs par lielībnieku un balamuti.

—    Es jums gribu kaut ko teikt. Pjer, — viņš paziņoja. — Ir tikai viens vienīgs līdzeklis, kā atdabūt jūsu naudu no amerikāņiem. Kadam jābrauc pāri uz Filadelfiju un jārunā ar šiem kungiem aci pret aci. Kādam tur uz vietas jāatmasko Artura Lija meli ar dibinātiem pierādījumiem. Kadam jāpieņem pašam kuģu krava un tik ilgi jāglabā ieslēgta, kamēr tiks pārsūtīta nauda vai citas preces.

—   Un kurš tas būs? — Pjers noprasīja.

—   Es, — sacīja Pols.

No pirmajiem Pola vārdiem Pjers bija nopratis, pēc kā viņš tiecas. Pjers pats dažkārt bija iedomājies braukt pāri okeānam. Ideja pašam aizstāvēt savas prasības Kongresā bija ļoti vilinoša. Bet, lai arī cik kvēli Pjers aizstāvēja rietumnieku pasaules uzskatu un viņu dižo pasākumu, taču paši šie cilvēki pēc pieredzes ar Franklinu iedvesa viņam nepatiku. Anglijas karaļa pirmā ministra un ķeizarienes Marijas Terēzes klātbūtnē viņš bija juties ārkārtīgi droši, bet Jaunās pasaules cilvēku priekšā viņš jutās nebrīvi. Pjejs baidījās, ka, aizbraucis uz Ameriku, nodarīs sev vairāk zaudējuma nekā labuma.

Viņam bija arī ienācis prātā sūtīt savā vietā spējīgu pārstāvi. Taču vienīgais tāds būtu Pols. un Pjers atvairīja šo domu, iekams tā vēl nebija īsti izdomāta līdz galam, jo sūtīt slimo draugu pāri okeānam bija sūtīt viņu drošā nāvē. Patlaban Pols pats izteica šo priekšlikumu, un Pjers bija aizkustināts, ka draugs viņam piedāvā šo upuri. Nešauboties viņš pacilāti paziņoja, ka nekad neatļaušot Polam braukt uz Ameriku; viņš esot pārāk nepieciešams šeit Francijā. Pols iecirtīgi atbildēja, ka esot cieši apņēmies un braukšot ar nākamo transportkuģi — ar «Ametiju». Savu lēmumu viņš esot jau pateicis arī citiem.

—    Jūs esat jau runājis ar citiem? — Pjers izbrīnījies , jautāja. &

—   Jā, — Pols atbildēja, — es gribēju galīgi izšķirties. Es gribēju piespiest pats sevi un jūs.

—    Ar ko tad jūs runājāt? — Pjers vaicāja, domādams, ka otrs atbildēs: «Ar Megronu» vai — «Ar Gidēnu».

—   Ar doktoru Franklinu, — Pols atbildēja.

Pjers sarāvās. Šo jauno cilvēku amerikanis pieņema, iedrošināja viņu tiktāl, ka tas pārrunāja ar viņu savas intīmākās lietas.

—    Jums jāsaprot, Pjer, — Pols pa to laiku turpināja, — ka es tagad nemaz nevaru nebraukt uz Ameriku. Es negribētu kļūt smieklīgs Franklina acīs.

Sī vienkāršā frāze sarūgtināja Pjeru vēl vairāk. Viņš, Pjers, bija neizdibināmu iemeslu dēļ smieldīgs Franklina acīs, un šis jaunais cilvēks vēlējās labāk mirt, nekā kļūt smieklīgs Franklina priekšā.

—   Nekad es jūs nelaidīšu uz Ameriku, — Pjers dedzīgi izsaucās. — nekad!

—   Es tomēr braukšu, — Pols tikpat dedzīgi attrauca. — Kā jūs gribat samaksāt par «Jūras ērgli», kā jūs gribat saglabāt firmu, ja neviens nebrauks turp un nesadabūs jūsu naudu?

—   Atstājiet to manā ziņā, — Pjers skarbi atcirta. Bet viņš runāja tik skarbi tāpēc, ka būtu bijis lieliski, ja tāds virs kā Pols būtu pārstāvis Filadelfijā, un tāpēc, ka tas bija neiespējami. Nekad, kaut vai Hortaleza firma bankrotēs, viņš neatļaus Polam doties drošā nāvē.

Pjers sparīgi paskaidroja, ka Pols esot īpaši nepieciešams Vii,min šeit. Pols stāvēja un klausījās ar stūrgalvīgu izskatu.

• Ametija» izgāja jūrā, transports aizbrauca bez Pola.

No Provansas pilsētas Eksas Pjers saņēma ziņu, ka nolikts li-intinš pārsūdzības procesam, ko viņš tik ilgus gadus ar sīkstu neatlaidība bija centies panākt.Veržēns tomēr bija turējis vārdu. Pjeru pārņēma vētrains prieks.

Procesa laikā bija nepieciešama viņa klātbūtne Eksā. Savukārt sarežģītie Hortaleza firmas darījumi prasīja gandrīz ik dienas jaunus lēmumus, kas bija jāpieņem Parīzē, un šai laikā nopirktā «Orfreja» remonta dēļ bija nepieciešams bieži izbraukt Uz Bordo, jo firma «Testārs un Gašē», kas bija uzņēmusies remontu, kļuva nepiekāpīga, tā pieprasīja lielas iemaksas. Un, ja skaisto kuģi gribēja drīz dabūt kārtībā, tad lietpratīgam, uzticamam un enerģiskam Hortaleza firmas pārstāvim vajadzēja liut pastāvīgā kontaktā ar kuģu būvētavu. Vienojās, ka Piera prombūtnes laikā Megrons kārtos darījumus Parīzē un Pols brauks uz Bordo.

— Redziet nu, — Pjers sacīja Polam, — cik labi, ka jūs palikāt Francijā.

Tad Pjers posās ceļā uz Eksu; arī šajā ceļojumā viņš ņēma līdz krietno Filipu Gidēnu, ideālo ceļojuma pavadoni. Viņš pameta nomācošos, sarežģītos darījumus, pēc pirmās jūdzes aiz Parīzes tos aizmirsa un bija lieliskā omā.

Pjera prāva pati par sevi bija vienkārša,, taču tā bija ar nolūku sarežģīta. Prāvas pamatā bija divi dažādi procesi. Pirmais bija sakarā ar Pjera drauga un labvēļa Divernija mantojumu. Pjers bija iesniedzis kādu dokumentu, kaut ko līdzīgu pēdējam norēķinam starp viņu un Diverniju. Divernija brāļadēls un mantinieks grāfs de la Blašs bija apstrīdējis šī dokumenta likumīgumu. Tiesa bija nostājusies grāfa pusē. Dokumentu neatzina tieši par viltotu, taču par nederīgu, tādējādi nolaupot Pjeram ne vien lielāko daļu viņa mantības, bet arī netieši padarot viņu par viltotāju.

Sī procesa sagatavošanas laikā Pjers, kā tas bija pieņemts, noņēmās ar piekukuļošanu. Viņš l^ija sūtījis dāvanas tā tiesneša sievai, kuram bija uzdots ziņojums viņa lietā, lai viņa panāk Pjeram satikšanos ar vīru; to visu viņam vajadzēja nokārtot, sēžot cietumā, kur viņš bija nokļuvis muļķīgā kautiņa dēļ ar hercogu de Solnu, kas bija greizsirdīgs uz Dezirē. Taču visas vīņa pūles, kukuļi, vizītes palīdzēja viņam tikpat maz kā īstās tiesības.

Kad spriedums bija pasludināts un nekā vairs nebija ko zaudēt, Pjers vērsās pie atklātības. Lieliskos pamfletos viņš bija attēlojis, cik daudz pūļu un darba jāuzņemas franču pilsonim, cīnoties par savām tiesībām, un kā viņš tomēr nedabū taisnību. Sājos polemiskajos rakstos Pjers neapsūdzēja, bet vienkārši pastāstīja sava procesa gaitu, taču tik spilgti, asprātīgi, ar tadu iznīcinošu satīru, ka katram dūrās acīs franču tiesas pērkamība. Pamfleti bija saviļņojuši visu valsti, visu Eiropu un beidzot ierosinājuši franču tieslietu reformu. Taču autoram šie raksti bija atnesuši tikai jaunu nelaimi; iejaucās Parīzes Augstākā tiesa, uzsāka pret Pjeru prāvu par tiesas nonievāšanu un uzspieda viņam «kauna traipu», nopaļāja viņu, atņēma viņam visas tiesības.

Bija skaidrs, ka šādu «kauna traipu» uzspiež netaisni, ka tā ir pamfletos aizskarto tiesnešu ļaunprātīga atriebība. Sie tiesneši tomēr varēja pamatoties uz to, ka notiesātais polemisko rakstu autors jau agrāk ar likumīgu spriedumu atzīts par viltotāju un tātad ir cilvēks ar apšaubāmu reputāciju. Tātad Pjers vispirms cīnījās par šī pirmā sprieduma atcelšanu, un tagad Eksā paredzētajā procesā viņš gribēja ar jaunām liecībām un secinājumiem pierādīt, ka savā laijsā iesniegtais dokuments, šī Divernija pēdējā vēlēšanās, šis pēdējais norēķins bija īsts. Ja dokumentu atzīs par īstu, tad viņš varēja būt pārliecināts, ka panāks arī «rājiena», «kauna traipa» noņemšanu.

Tikko ieradies Eksā, Pjers devās parastajās vizītēs pie apelācijas tiesas prezidenta un citiem tiesas locekļiem. Nē, šoreiz viņa aristokrātiskie draugi viņu nebija atstājuši likteņa varā. Acīm ■redzot, tiesneši Eksā bija saņēmuši mājienus no Versaļas un bija apņēmušies viņam palīdzēt gūt uzvaru. /

Pārliecinājies, ka tiesneši būs viņa pusē, Pjers uzaicināja vistuvākos cilvēkus — Terēzi, Jūliju, Polu — atbraukt uz Eksu un būt klāt viņa triumfā. Taču Terēze noraidīja ielūgumu; viņa negribēja braukt bez mazās Eiženijas un neuzdrošinājās pakļaut bērnu garā, karstā ceļa grūtībām. Arī Pols rakstīja, ka nevarot atstāt darīšanas Bordo bez uzraudzības. Tikai Jūlija paziņoja, ka ieradīšoties.

Kaut arī Pjera tuvākie draugi nebija klāt, taču visā valstī nebija vēl zudusi interese par viņa prāvu. No visām Francijas

flm ieradās juristi, lai uz vietas sekotu procesam, un visi Mīksti ziņoja par to.

Pjers bija rēķinājies ar to, ka process ilgs divas vai trīs dflns. Taču tieši tālab, ka iznākums bija skaidrs, tiesneši, lai ļprfidītu savu objektivitāti, uzskatīja par nepieciešamu izpētīt elli vēlreiz sīki jo sīki. Noturēja sēdi pēc sēdes, pagāja mēnesi, un visā šajā laikā abi pretinieki cīnījās tiesas priekšā runās, ļtbledrības priekšā — polemiskos rakstos.

De la Blašs bija atvedis līdz veselu baru advokātu un finansu lllipcrtu, Pjers bija viens pats ar savu Gidēnu un aizstāvi. «Mans (lielinieks uzbrūk man no paslēptuves ar veselu armiju nopirktu lb;olņu.» viņš rakstīja savās brošūrās, «turpretī es līdzinos me■onigajam skitam, kas nostājas atklātā kaujas laukā cīņai, uzticēdamies tikai paša spēkiem. Un, ja tad mana bulta, no visa spara triekta, aizspindz pa gaisu un trāpa ienaidniekam, tad visi zinās, kns to izšāvis. Jo, tāpat kā skits, es uzrakstu strēlnieka vārdu uz bultas smailes. Viņu sauc — Karons de Bomaršē.» Un tālāk viņš paziņoja: «Es esmu miermīlīgs cilvēks. Es uzsāku cīņu tikai tad, ļn man uzbrūk. Es esmu bungas, kas atskan tikai tad, ja uz tām mii, bet tad tās skan vareni.»

Un atkal atskanēja jaunas runas, tika noturētas jaunas sēdes, nopratināti jauni liecinieki, iztiesāšana ieilga, Pjers bija gaidījis sešus gadus; salīdzinot ar šiem sešiem gadiem, tas laiks bija īss, ko vēl atlika gaidīt. Viņam tas likās bezgalīgs.

Eksas pilsētā, juridiskās Francijas centrā, gaiss bija jurisprudences putekļu pilns. Senā apmetne, kur no romiešu pilīm un pirtīm bija palikušas tikai vairs drupas, bija tumša. Provansas grāfa pils bija sabrukusi, plašais klosteris, kurā tribunāls noturēja savas sēdes, arī bija nolaists. Drūmā, melanholiskā apkārtne padarīja Pjeram gaidīšanu divkārt grūtu.

Ikreiz, kad viena vai divas dienas bija brīvas, viņš izbrauca ar savu Gidēnu Eksas apkaimē. Tad viņi brauca pa krāšņās Provansas kalniem un pakalniem, caur mežiem un olīvu un ozolu birzīm, cauri neskaitāmiem vīna dārziem. Viņi apbrīnoja milzīgos akveduktus, kurus fomieši bija ierīkojuši pie Nimas, un gigantisko, cietoksnim līdzīgo pāvestu pili Aviņjonā.

Pa to laiku bija ieradusies Jūlija. Turpretim Pols atkal rakstīja, ka, diemžēl, viņš nevarot ne domāt par Bordo atstāšanu. Viņam jācīnoties ar Gašē firmas birokrātiskajiem advokātiem, kas tagad nonākuši tik tālu, ka apšaubot viņa pilnvaras. Tāpēc viņš lūdzot Pjeru parakstīt klāt pievienoto ģenerālpilnvaru, kas noteikti noderēšot visos gadījumos.

Pols bija reģistrēts kā Hortaleza firmas pirmais pilnvarnieks, tas Gašē firmai bija labi zināms; Pjers galvu vien nogrozīja, ka pēkšņi nepieciešamas tādas birokrātiskās formalitātes. Uz īsu mirkli viņš iedomājās, ka tuvākajās dienās bija paredzēta viņa kuģu «Liesmojošais» un «Laimīgais» izbraukšana no Bordo. Varbūt Gašē kuģu būvētava, lai izspiestu naudu, cēlusi iebildumus pret izbraukšanu? Viņš vaicāja pats sev, vai labāk vēlreiz uzstājīgi nelūgt, lai Pols brauc šurp, nekā sūtīt viņam pilnvaru. Tad varētu visu pārrunāt, un viņš labprāt redzētu sprieduma paziņošanas brīdī draugu sev blakus. Bet Pols ir tik loti centīgs, ka neatstās Bordo. Pjers parakstīja pilnvaru un nosūtīja.

Visu šo lietu aizmirsa, jo nu bija pienācis izšķirošais brīdis. Beidzot, pēc piecdesmit deviņām sēdēm, tiesneši bija nolikuši dienu, kad uzklausīs abu pretinieku gala vārdu.

Grāfs de la Blašs runāja veselas piecas stundas, Pjers stundu ilgāk. Tad tiesneši aizgāja pēdējoreiz apspriesties, lai pieņemtu spriedumu. Sī sēde ilga pārējo dienas daļu un visu nākamo dienu.

Bija ieradušies daudz ļaužu, lai noklausītos sprieduma pasludināšanu. Pussagruvušais klosteris, kurā notika tiesas sēdes, bija ziņkārīgo pilns. Visa pilsēta sasprindzināti gaidīja spriedumu.

Grāfs de la Blašs izlikās paļāvīgs. Uzturēšanās laikā Eksā viņš bija noīrējis vienu no vecajām pilīm. Tovakar, kad tiesa pieņēma lēmumu, viņš dzīroja ar saviem advokātiem un citiem padomdevējiem; visi lielās ēkas logi bija apgaismoti. Pjers pieticīgi pavadīja vakaru ar Gidēnu un Jūliju sava aizstāvja dzīvoklī kādā nomaļā šķērsielā.

Vēlu naktī beidzot tika pasludināts spriedums.

No tiesas zāles pa visām līkumotajām Eksas ieliņām atskanēja: «Bomaršē uzvarējis!» Ugunis de la Blaša pilī nodzisa. Bet šauro šķērsielu, kurā dzīvoja Pjers, apgaismoja lāpu gājieni. «Bomaršē uzvarējis!» gavilēja lāpu nesēji.

Dažu labu uzvaru Pjers jau bija izcīnījis savā mūžā, neviena nebija viņu tā aplaimojusi. Tikai tagad, īsu brīdi, viņš izjuta visu netaisnību, kas viņam bija nodarīta. Viņš bija nevainīgs, to zināja ikviens, viņa pamfleti bija katru pārliecinājuši. Taču viņa pretiniekam, aristokratam, bija atļauts vajāt viņu ar visādām intrigām, apvainot viņu visādās nejēdzībās un nelietībās, krāpšanā, viltošanā, noindēšanā, un neviens neiebilda viņa labā ne

VHnln. Augstdzimušie draugi, kas varētu viņam palīdzēt, apmierinu j»s ar to, ka nosauca viņa aizstavešanas rakstus par lieliskiem un uzjautrināti uzsita viņam uz pleca. Bet kaunu, īsto kaunu viņi nl i.ija uz viņa pleciem; tā kā viņš esot dzimis pilsonis, tad to pnrak vis neizjutīšot. Taču viņš bija to izjutis, tas bija spiedis l'jrra plecus, licis sūrstēt ādai visus šos gadus. Tagad viņš bija nomazgājis šo «kauna traipu», nokratījis to. Viņš bija cīnījies par taisnību ne vien savā labā, bet visu to labā, kas nākuši no zemajiem slāņiem, bez privilēģijām. Viņš bija labs cīnītājs, un tā bija laba uzvara, labāku neizcīnītu neviens.

Tas viss saviļņoja viņu, kamēr atskanēja saucieni: «Bomaršē uzvarējis!» Citu viņš nebija gaidījis. Visus šos gadus viņš bija pārliecināts, ka izcīnīs uzvaru. Bet, kad tā kļuva par īstenību, viņš nespēja to izturēt. Pārmērīgā laime plēsa krūtis vai pušu, un viņš sabruka bezsamaņā.

Viņu rīvēja ar zālēm, atdabūja atkal pie samaņas, viņš izdzēra glāzi vīna. Pie mājas salasījās aizvien vairāk muzikantu ar flautām, vijolēm, tamburīniem. Nāca jauni lāpu gājieni. Kāda amatnieku delegācija apsveica ar improvizētiem provansiešu pantiem. Gidēns svētlaimīgi zvilnēja uz krēsla un ar apbrīnu noraudzījās draugā, Jūlija bija gluži vai bez prāta aiz prieka.

— Tas bija skaists brauciens, sacīja Pjers, kad kariete pieturēja pie viņa mājas Kondē ielā.

Vēl lielāks spožums apstaroja Pjeru, kad sakarā ar Eksas procesu notika Parīzes Augstākās tiesas sēde, kur bija jāizlemj, vai tagad būtu jāanulē «kauna traips».

Pjera draugi Versaļā bija viņam norādījuši, ka valdība vēloties, lai šoreiz viņš klusētu. Tāpēc viņš apmierinājās ar to, ka vienā pamfletā paskaidroja, ka «iekodīšot sev mēlē un ļaušot runāt tikai faktiem». Tā viņš arī darīja. Vienkārši ģērbies, tikai ar ķeizarienes Marijas Terēzes briljanta gredzenu pirkstā, viņš ieradās pārpildītajā zālē, rimti nosēdās uz krēsla un nerunāja ne vārda.

Viss norisa īsi, pārāk īsi, kā šķita Pjeram. Ģenerālprokurors dažos vārdos lika priekšā atcelt veco spriedumu. Senāts, apspriedies piecas minūtes, paziņoja lēmumu: Pjers Karons de Bomaršē ieceļams atpakaļ tajā pašā kārtā kā pirms iepriekšējā sprieduma, atbrīvojams no jebkura «kauna traipa», viņam atdodami atpakaļ agrākie amati un tituli. Kad Pjers paklanījās saviem tiesnešiem, izcēlās vētrainas gaviles. Sajūsminātie draugi iznesa viņu uz pleciem līdz karietei. «Moceklis Bomaršē» svinēja tādu triumfu, kādu līdz šim pat teātrī nebija piedzīvojis.

Nākamajā dienā rīta pieņemšanā visi pazudušie atkal bija ieradušies. Barons de Trua-Tūrs, mesjē Renjē no Augstākās tiesas, ševaljē Klonārs no Indijas kompānijas.

Pēc nedēļas viņam tika piesūtīts Eksas tiesas spriedums. Sīkumos tas bija vēl labvēlīgāks, nekā viņš bija cerējis. Bet lika gan iznīcināt pamfletu par skitu ar bultu un rībošajām bungām, jo tas netaisni apvainojot viņa pretinieku. Toties Pjeram bija piespriestas visas summas, kuras viņš bija pieprasījis, līdz ar ļoti augstiem procentiem. Bez tam viņam piesprieda trīsdesmit tūkstošus livru atlīdzības par zaudējumu, kas viņam bija nodarīts, nolaidīgi apejoties ar nelaiķa Divernija mantojumu. Vispār viņa ^tukšajā kasē ieplūda negaidīti liela summa.

Un tad viņam atveda portretu, kas arī bija viņam piespriests — gleznotāja Diplesī darināto Divernija portretu. Sienā iesita kāsi, tukšā vieta pazuda. Tur nu karājās šī glezna — Pjera sīkstā, enerģiskā optimisma simbols, un Pjers sēdēja pie gleznas, gluži neprātīgs aiz laimes.

So dienu virpulī, spožumā un sajūsmā Pjers gandrīz nemaz nebija pamanījis, ka kopš ilgāka laika no Pola nav vairs nekādu ziņu. Viņam bija žēl, ka Pols nebija klāt arī tiesas sēdē Parīzē, un savādi bija tas, ka pēdējos ziņojumus no Bordo nebija parakstījis Pols, bet gan Peirū kungs, Hortaleza firmas pastāvīgais aģents. Un tad pienāca vēstule no Peirū kunga ar kādu steidzamu prasību, ko bez kādām pūlēm būtu varējis turpat uz vietas nokārtot Pols. Pjers noraizējies lika, lai viņam tūlīt paziņo, kas noticis ar Polu. Peirū kungs izbrīnījies tūdaļ atbildēja, ka Teveno kungs taču ar pēdējo transportkuģi esot aizbraucis uz Ameriku.

Kopš no Pola vairs nepienāca ziņas, Pjeram bija tāda nojauta, taču viņš negribēja tai ticēt. Tagad viņš sēdēja uzbudināts, pukojās uz sevi, taisnojās. Ar kādu viltīgu pamatojumu Pols bija no viņa izdabūjis ģenerāļpilnvaru! Tomēr Pjers fledrīkstēja iekrist. Viņš arī neiekristu, ja nebūtu tik ļoti aizņemts ar procesu, un Pols ar to bija rēķinājies. Vai viņš, Pjers, bija vainīgs, ja viltīgais Pols izlietoja šādus līdzekļus? Vai viņš nebija darījis visu iespējamo, lai atturētu draugu? Vai nebija stingri noliedzis braukt? Vai Pols bija paklausījis? Patiesi, viņš nebija gribējis, ka Pols brauc uz Ameriku. Un nu viņš pukojās uz sevi, uz Polu un visvairāk uz amerikāņu ļauno nodomu.

Tūlīt pēc triumfa tiesas zālē Pjers bija devies pie Terēzes un Nlorodams viņai paziņojis, ka tagad, kad viņš reabilitēts, nekas vii irs nestāvot ceļā viņu laulībām; Pjers to bija pateicis tā, it kā Terēze būtu noteikusi laiku laulībām. Viņi bija vienojušies nogaidīt vēl Pola atgriešanos no Bordo; viņi vēlējās, lai Pols ir klāt viņu laulībās. Un tagad viņš neveikli, satraukti un tomēr lepni pastāstīja Terēzei par drauga cēlo un reizē nesaprotamo rīcību.

Viņa kļuva bāla, tad pietvīka, viņas lielās, dzidrās, pelēkās acis satumsa, izliektās uzacis šķita vēl augstākas.

-      To tu, Pjer, nekad nedrīksteji pieļaut, — viņa teica un pēc brīža piebilda, — tā bija nekrietnība. — Viņa runāja mierīgāk, nekā viņš bija sagaidījis, taču nobeidza asi.

Pjeru viņa raibās dzīves laikā atkal un atkal bija applūdinājuši lamu viļņi, tie bija pelnīti vai nepelnīti, pārslīdējuši viņam pāri, allaž viņš bija izkūlies no tiem. Bet tas, ko šī sieviete, vistuvākais cilvēks pasaulē, viņam svieda sejā, bija, saudzīgi izsakoties, ārkārtīgi pārspīlēts. Eksas procesa nemierīgajās dienās viņš varbūt nebija pievērsis nepieciešamo uzmanību vienai dīvainai Pola vēstulei — tas bija viss. Bet Terēze izturējās tā, it kā viņš zēnu būtu sūtījis tieši nāvē. Viņš sāka dedzīgi iebilst. Bet. pavēries viņas lielajā sejā un saskatījis tajā dusmīgu nievājumu, viņš vairs neizdabūja ne vārda. Un, iekams Pjers paguva saņemties, Terēze atstāja istabu.

Aizvainots un pēkšņi ārkārtīgi vientuļš, Pjers čurnēja pie galda, uz kura vēl atradās maltītes atliekas. Sis zaudējums viņam šķita vēl lielāks nekā uzvara Eksā un Parīzē, tas nāca negaidot un to nodarīja viņa Terēze. Parasti attapīgais Pjers patlaban sēdēja, nezinādams, ko iesākt. Iztukšoja glāzi vīna. Tad piecēlās un gāja viņai pakaļ.

Pjers atrada viņu guļamistabā. Viņš apsēdās Terēzei blakus, nerunāja ne vārda par nelaimīgo notikumu, zināja, ka aizstāvēšanās ir veltīga. Tāpēc viņš piesardzīgi sāka runāt par gaidāmajām kāzām, par sīkām, praktiskām lietām. Viņa papurināja galvu. Maigi viņš paņēma viņas roku, bet viņa atrāva to.

Kādu mirkli viņš klusēja. Tad, kaut arī zināja, ka tas ir aplam, sāka runāt, cik viņš stingri esot Polam noliedzis aizbraukt. Bet viņa novērsās un teica klusu, taču tā, ka celt iebildumus nebija iespējams.

—   Lūdzu, ej!

Viņš aizgāja pazemots dziļāk nekā jebkad savā mūžā.

Arturs Lijs, kas nekā nepanācis, bija atgriezies no Madrides, dzēlīgos, ironiskos vārdos nosodīja laisko, izlaidīgo dzīvi, kādu veda «doctor honoris causa» Pasī.

Franklins tiešām visu pavasari un vasaras sākumu turpināja savu jautro, saviesīgo dzīvi, maz raizēdamies par darīšanām, pārliecināts^ ka katrs mēģinājums paātrināt sarunas ar Versaļu par Savienoto Valstu atzīšanu, tirdzniecības nolīgumu un savienību var tikai kaitēt. Vajadzēja tikai gaidīt.

No Filadelfijas pienāca maz ziņu; laikam to kuģu skaits, kas krita angļu rokās, bija daudz lielāks nekā to, kas neskarti sasniedza Eiropas krastus. Tik daudz bija zināms, ka labi vis neiet. Kādu laiku Filadelfija bija pat evakuēta un Kongress noturēja sēdes Baltimorā. Protams, Kongress tagad bija atgriezies Filadelfijā, ienaidnieka uzbrukums, acīm redzot, bija apturēts, taču stāvoklis aizvien vēl šķita bīstams. Bet. ja Arturs Lijs domāja, ka tadeļ ar divkāršu enerģiju jāuzstaj Versaļai, tad tas bija bezjēdzīgi. Tieši tāpēc, ka pašreiz nevarēja atsaukties uz jaunām uzvarām, kā toreiz pie Trentonas un Prinstaunas, bija jānogaida, kamēr militārais stāvoklis uzlabosies.

Franklins nebija karavīrs. Viņā mita saprātīga, humāna cilvēka dziļais riebums pret tādu nevajadzīgu, bezgalīgu muļķību un atavismu, kāds ir karš. Visa ilgstošā konflikta laikā ar Londonu viņš bija pielicis ārkārtīgi daudz pūļu, lai novērstu atklātu karu, un, ja tas nebija izdevies, tad viņš nekādā ziņā nebija vainīgs. No visām muļķīgajām cilvēku izpriecām karaspēle viņam šķita vismuļķīgākā un visdārgākā, un tas bija kauns un izsmiekls, ka apstākļi tagad spieda viņu vēlēties otru Trentonu vai Prinstaunu ar visām tām ciešanām un nāvi, kas bija saistītas ar šādām uzvarām.

Kongresa vīri, acīm redzot, nemaz neapjauta, ka pašreizējos apstākļos savienība vienkārši nebija iespējama. Viņi rakstīja, tāpat kā Arturs Lijs runāja. Viņu vēstules allaž beidzās ar uzstājīgu prasību emisāriem, lai tie par katru cenu paātrina tirdzniecības līguma un savienības noslēgšanu, uz to viņi gaidot kā izkaltusi zeme uz lietu.

Morpā patiesi toreiz bija taisnība, kad viņš parastajā cinismā zobojās par bezkaunīgo steigu, ar kādu Filadelfijā visu aizmirsa. Daži Kongresa locekļi, kas tagad sevišķi enerģiski uzstāja, lai noslēdz līgumu ar Franciju, pavisam nesen bija turējuši graujošas runas par mūžseno naidu ar frančiem, šiem ķeceriem, elku pielūdzējiem, tirāna vergiem. Tagad Filadelfijā tas viss bija piejtfiirsts. Taču Versaļā nebija aizmirsts.

Arī Franklins pats it nemaz nebija aizmirsis to karu, ko amerikāņi dēvēja par franču un indiāņu karu, bet eiropieši mēdza saukt par Septiņgadu karu. Labais cilvēku pazinējs saprata, ka tur, Filadelfija, uzvaru un mieru izskaidroja vispirms ar angļu-amerikāņu ieroču spēku. Viņš saprata arī, ka šeit, Parīzē, tic, ka tikai sevišķi nelaimīga sagadīšanās laupījusi Francijai drošu uzvaru. Ja toreiz, kā domāja šeit Parīzē, ja toreiz, kad Prūsijas Fridrihs bija tikpat kā visu pazaudējis, nebūtu nomirusi Krievijas ķeizariene un uz troņa nācis viņas romantiskais un stulbais dēls, tad Prūsija būtu zaudējusi. Francija šeit uz kontinenta diktētu miera noteikumus, un abas katoliskās valstis nekad nebūtu pametušas savus īpašumus Amerikā.

Franklins bieži pārdomāja par 1763. gada angļu uzvaras dīvainajām sekām un par to, kā šī uzvara vērsās pret pašu Angliju. Ja nebūtu šīs uzvaras, tad Francijas un Spānijas katoliskās kolonijas joprojām ieskautu angļu Ameriku žņaudzošā lokā, tad šī angļu Amerika, lai noturētos pret Franciju un Spāniju, joprojām būtu atkarīga no metropoles militārās aizsardzības, tad šīs kolonijas nespētu domāt par neatkarības pasludināšanu.

Doktors bija uzjautrināts un reizē drūms. Ja uz notikumu gaitu raudzījās no lielāka atstatuma, kā viņš to iespēja sava astotā gadu desmita sākumā, tad redzēja, ka, par spīti visam, cilvēce iet kalnup, cilvēki kļuva gudrāki vai vismaz nebija tik muļķīgi kā agrāk. Vēstures ceļš gāja līkumiem, ļoti dīvainiem līkumjom, un ne vienmēr bija saskatāms, kurp tas ved. Bet šķita, ka -:»jīērķis ir, un tas likās saprātīgs mērķis. Tikai bija jāprot gaidīt.

Tā domādams, Franklins sēdēja pie sava rakstāmgalda, un gudrā padevība vēstures progresa gausumam nemazināja viņa sapīkumu par nepatīkamo pastu, kam viņš atkal bija. ļāvis uzkrāties nepiedodami lielā kaudzē. Ar vieglu nopūtu viņš noraudzījās uz papīru gubu. Tad apņēmīgi nobīdīja to pie malas. Viņš vēlreiz dos iemeslu misteram Arturam Lijām nopelt viņu un atkal atliks apnicīgo vēstuļu atbildēšanu uz vēlāku laiku. Vispirms viņš sagādās sev prieku un uzrakstīs vēstuli Brijona kundzei.

Brijona kundze bija aizbraukusi ceļojumā uz dienvidiem. Doktors ar mīļu prātu domāja par viņu. Gatavodamies viņai rakstīt, Franklins skaidri iztēlojās, kā viņa, maigi pieglaudušies, sēž tam klēpī, viņas skaistā seja pavisam tuvu viņa sejai. Viņa izskatījās kā dienvidmece, mazliet melnīgsnēja, tumšiem matiem, un viņas maigās, lielās, melnās acis bija dīvainā pretstatā pūciņām uz īsās virslūpas, tās tikko jūtami, maigi un silti kutināja. Franklins nevarētu pateikt, ko viņš vērtēja augstāk, Helvecija kundzi vai Brijona kundzi, abas ar vienādu sirsnību sauca viņu par veco šķelmi, abām viņš veltīja vienādu daudzumu laika, ar abām runāja galanti frivolā cienībā un negribēja šķirties ne no vienas.

«Es bieži eju garām Jūsu mājai, mana mīļā Brijona kundze,» viņš rakstīja, «un tā man šķiet kā izmirusi. Agrāk jūsu mājas tuvumā es bieži grēkoju pret bausli: «Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu.» Pašlaik es to nedaru. Taču jāatzīstas, ka es šo likumu vienmēr esmu uzskatījis par ļoti apgrūtinošu, tas ir pretrunā cilvēka dabai, un es nožēloju, ka tas pasludināts. Ja Jūs savā ceļojumā nejauši satiksiet svēto tēvu, kā būtu, ja Jūs lūgtu viņu atcelt šo bausli?» Sādā garā viņš rakstīja vēl kādu brīdi; tādas vēstules viņš rakstīja labprāt.

Bet tad vairs nelīdzēja nekāda izlocīšanās, bija jāķeras pie dienesta korespondences. Pēkšņi viņam atkal iesāpējās kāja, kas līdz šim bija devusi mieru. Viņš novilka kurpi un zeķi un, viegli sēkdams, mazliet pamasēja ar ģikti slimās vietas.

2ēl, ka Viljams tik maz palīdzēja. Viņam nevarēja uzticēt gandrīz nevienu svarīgāku vēstuli. Zēns gan bija ļoti apķērīgs, taču viņš neizturējās pietiekoši nopietni pret darbu, viņam prātā bija pārāk daudz citu domu. Viljams bija pievilcīgs puisis, viņa skaidrais, jautrais jaunības spirgtums palika katram, rm tieši tas bija iemesls kārdinājumiem un briesmām. Viņš bija u-kērdīgs, spēlēja kārtis, flirtēja ar sievietēm. Un, kad viņš nāca pie Franklina pēc naudas, tad darīja to tik pievilcīgi, ka bija grūti viņam atsacīt. Nopietni pamācīt viņu nebija iespējams. Ja Franklina izteicieni un pamācības ietekmēja citus, tad šim elegantajam, ar sevi un visu pasauli apmierinātajam jaunajam cilvēkam tās nebija piemērotas.

Žēl, ka lietu kārtošanai Franklinam nebija tāda cilvēka kā, piemēram, šis Teveno kungs. Tas uzupurējās sava vieglprātīgā šefa labā, viņa dēļ aizbrauca uz Ameriku, bet Franklinam nav neviena īsta palīga.

Tik neuzticami, kā apgalvoja Arturs Lijs, viņa ļaudis gan vis nebija. Pēc atgriešanās no Spānijas to bija apsēdusi jauna

iedoma: visur viņam, rēgojās spiegi. Uz katru, kas ieradās šeit Pasī, Lijs noraudzījās ar neuzticību, vai tas bija Bankrofts, ko Franklins reizēm izmantoja grūtākiem sekretariāta darbiem, vai jaunais garīdznieks Džons Vardils. Arī Sailess Dīns sūdzējās, ka Arturs Lijs par okšķeriem saucot viņa abus sekretārus Džozefu Hinsonu un Jakobu van Zantu, bet Sailesam Dinām šķietot, ka Artura Lija uzticamais sekretārs, kāds misters Torntons, nekādā ziņā neesot drošāks. Beidzot starp abiem vīriem bija izcēlusies asa ķilda, un Franklins uzjautrināts atcerējās, kā viņam vajadzēja būt par starpnieku abiem kolēģiem.

Viņš nezināja, ka abiem bija taisnība. Par spiegiem nosauktie palīgi un sekretāri visi bez izņēmuma patiesi strādāja angļu un franču slepenā dienesta uzdevumā.

Domas par saviem darbabiedriem, kas turēja viens otru aizdomās, pamudināja Franklinu sameklēt vēstuļu kaudzē kādu vēstuli, ko iepriekšējā dienā noslēpumainā kārtā bija nodevis kāds nepazīstams cilvēks. Sajā vēstulē kāds mīklains barons Veisenšteins izteica vilinošus solījumus amerikāņu vadoņiem, ja viņi atbalstīšot kompromisu mieru ar Angliju. Lielas naudas summas, amati un tituli tika solīti it īpaši Franklinam un ģenerālim Vašingtonam. Franklins uzskatīja, ka šie priekšlikumi ir domāti nopietni un izteikti ar karaļa Džordža ziņu; viņam pat likās, ka pazinis karaļa pedantisko stilu. Paļaudamies uz to, ka karalis pats arī lasīs atbildi, Franklins centās šo atbildi formulēt tik asi un dzēlīgi, ka majestāte kļūs par to gluži zaļš aiz dusmām.

To padarījis, viņš vēlreiz pārlasīja sazvērniecisko rīkojumu, kā piegādāt atbildi noslēpumainajam baronam. Nākošajā pirmdienā, tur bija teikts, pie Notr-Dama katedrāles galerijas dzelzs treliņiem atradīšoties kāds vīrs, kas gleznošot; par pazīšanas zīmi viņam pogcaurumā būšot roze. Sis ziņnesis nezinot, ap ko lieta grozās; viņam teikts, ka tā esot kāda mīlestības dēka. Viņam varot droši nodot atbildi.

Franklins uzdeva savu atbildi nodot kādam puisim, ko viņš turēja aizdomās, ka tas sastāv franču policijas dienestā. Tas nekas, ja de Veržēna kungs uzzinās, ka amerikāņu komisāri pilnīgi vis neatteicas no sarunām ar noslēpumainiem angļu starpniekiem. Varbūt tas mazliet iekustinās Versaļas kungus.

257

Tātad noteiktajā dienā un stundā Notr-Dama galerijā parādījās Franklina sūtnis, ieradās arī angļu un franču slepenie aģenti. Un katram bija kas nododams, un katram bija kas ziņojams, un katrs jutās pārāks par citiem.

17 — Lapsas vīna kalnā

Parīzieši joprojām jūsmoja par Franklinu, un prātnieks un valsts vīrs, kas savā dārzā tālu no pilsētas centra un lielajiem notikumiem filozofiskā mierā gaidīja, viņiem bija cildens simbols. Taču amerikāņu nelabvēlīgais militārais stāvoklis lika Franklinam bažīties, ka šī jūsmošaria vairs ilgi neturpināsies; aizraušanās ar pasākumu, ko gaida zaudējumi, ātri pāriet. Viņam jau šķita, ka viņa portreti, kurus joprojām izgatavoja vairumā, nav vairs tik izskatīgi. Tagad bieži no šīm ģīmetnēm viņā lūkojās viltīgs, bargs, sīksts zemnieks bez jebkāda dižuma un labsirdības.

Tāpēc viņam bija ļoti patīkami, kad namatēvs de Somona kungs lūdza, vai viņš drīkstot pasūtīt gleznotājam Diplesī Franklina portretu. Diplesī kungs, visievērojamākais un visdārgākais Francijas portretists, gleznoja savus modeļus izteiksmīgi un cieņas pilnus.

Diplesī kungs bija piecdesmit piecus gadus vecs neveikls cilvēks. Savā provansiešu dialektā, ko Franklinam bija grūti saprast, viņš bikli paskaidroja, ka strādājot lēnām un smagi un tāpēc lūgšot Franklinam pozēt diezgan daudzos seansos. Doktoram tas nepatika, viņš nepacieta ilgu sēdēšanu uz vietas, taču Diplesī gleznots portrets bija pūļu vērts.

Ziņkārīgais Franklins jau pirmajā seansā gribēja redzēt, kā darbs veicas, taču Diplesī nepatika, ka aplūko viņa gleznas, iekams tās nav gatavas.

Vispār Franklins atstāja acīm redzamu iespaidu uz Diplesī, un jau tā vārdos skopais gleznotājs bija nerunīgs Bet, kad Franklins lika manīt, ka gleznotājs viņam patīk, Diplesī kļuva mundrāks. Pastāstīja par saviem mēģinājumiem uzlabot dažas lakas krāsas, galvenokārt sārto un ultramarīnu. Bez tam viņš esot izgudrojis jaunu metodi, kā izgatavot ateljē nepieciešamos manekenus, proti, no gumijas. Tā kā doktors, acīm redzot, interesējās par šiem izgudrojumiem un uzdeva saprātīgus jautājumus, gleznotājs pastāstīja viņam ari par citām savām rūpēm.

Nemaz nebija viegli gleznot šīs zemes varenos. Ilgi viņi nevarēja izlemt, kad pozēt, vairākkārt mainīja seansa laiku, un arī tad viņi bieži nebija sastopami, reizēm pat, iepriekš nebrīdinot par to. Kas tās bija par pūlēm, kad viņš gleznoja karalieni — toreiz viņa vēl bija kroņprincese — pēc viņas mātes, Austrijas majestātes pasūtījuma. Galu galā Tuanete viņam bija žēlīgi pozējusi divarpus seansus. Tomēr lietpratēji atzina, ka glezna izdevusies. Taču Vīnes majestāte bija neapmierināta,

I>Ii,im paziņoja, ka portrets neesot pietiekami līdzīgs, ietērps bija neizskatīgs, un vispār, viņa teica, dzīvā Tuanete esot skaistāka hekā uzgleznotā. Diplesī nopūtās, smaidīja. Tad, pa pusei uzJnutrināts, pa pusei sapīcis, pastāstīja par savu pieredzi ar Karali. Viņš to bija gleznojis trīs reizes. Mesjē d'Anživiljē bija pieprasījis, lai portreti būtu ļoti karaliski, tie bija paredzēti ārzemju valdniekiem. Toreiz, kad majestāte nebija tik resns, nebija vēi tik grūti piešķirt ģīmetnei majestātiskumu; kronis, scepteris, sermuliņu ādas apmetnis un ordeņa zvaigzne darīja savu. Bet piedabūt karali pozēt bija gandrīz neiespējami. Diplesī bija spiests braukt viņam pakaļ uz kronēšanu, un sešas dienas pirms salona atklāšanas Luijs vēl nebija piekritis apsolītajam otrajam seansam. Vēlāk viņam vajadzēja gleznot sevišķi «grandiozu» Luija portretu; tā bija Indijas kompānijas dāvana Karnatikas radžam. Karali nevajadzēja attēlot kronēšanas tērpā, taču ar visiem citiem varas simboliem, un tas bija jādara ļoti ātri, jo kuģis drīz devās uz Indiju. Bet ierēdņi, kas uzglabāja varas regālijas, bija kūtri un sagādāja birokrātiskās grūtības. Beidzot d'Anživiljē kungs viņam bija licis — parasti rāmais gleznotājs stāstot vēl tagad bija sašutuma pilns — uzlikt viņa gleznoto Luija Sešpadsmitā galvu nelaiķim Luijam Piecpadsmitam, ko bija gleznojis Van Loo; radža, kā šķiet, tik smalki vis nepazīs.

Franklins savukārt iepriecināja gleznotāju ar dažiem saviem omulīgajiem stāstiņiem. Taču seansu bija daudz, abiem bija svarīgi, lai darbs izdotos; viņi runāja aizvien gausāk un retāk, un pamazām viņiem vairs nebija īsti ko runāt. Tad Franklins uzaicināja uz seansiem ikreiz pa draugam, kas ar viņu tērzēja vai lasīja priekšā. Diplesī bija priecīgs par jebkuru līdzekli, kas novērsa amerikāņa nepacietību.

Kādu dienu, iepriekš nepieteicies, ieradās Morpā. Viņš esot dzirdējis, Morpā teica, ka doktors Franklins patlaban pozējot māksliniekam. Tāpēc viņš uzskatījis par savu pienākumu iepriecināt veco draugu.

17*

259

Franklins ērti, taču cienīgi sēdēja uz paaugstinājuma, veste bija sakrokojusies, mati krita pār svārku zvērādas apkakli. Viņš zināja, ka šī poza viņam ļoti piestāvēja. Morpā eleganti sēdēja viņam pretī mazliet zemāk. Viņš bija rūpīgi saposies, un pēc modes tērptais, stipri sasmaržotais septiņdesmit sešus gadus vecais vīrs dīvaini atšķīrās no vienkāršā un cienīgā septiņdesmit vienu gadu vecā Franklina.

Doktors omulīgi teica, ka pēdējā laikā viņš bieži esot dzirdējis, ka viņu dēvē par viltīgu un slīpētu; bet viņš domājot, ka viņam piemītot arī citas īpašības, kuras, cerams, attēlošot cienījamā Diplesī glezna, piemēram, pacietību. Morpā pasmaidīja.

—    Jūs esot viltīgs un slīpēts, manu mīļo doktor? — Morpā teica angliski, lai Diplesī nesasprot. — Nē, — viņš turpināja, — nē, kaut arī respektējam jūsu gudrību, taču viltīgs un blēdīgs jūs patiesi neesat. Piemēram, jūsu manevrs ar šo baronu Veisenšteinu — uz šādu joku mēs šeit Parīzē vis neiekritīsim.

Franklins nosmīnēja pie sevis. Tātad tāpēc Morpā bija ieradies. Doktors sen jau ar lielu interesi gaidīja, ko Versaļā sacīs par viņa sarakstīšanos ar apšaubāmo baronu.

—    Un kaut arī jūs esat tā nodomājis, — ministrs turpināja, — mēs jums vienkārši neticam, ka jūs esat viltīga lapsa un Makiavelli. Man pat negribējās lasīt jūsu vēstuli šim Veisenšteinam. Es jau no paša sākuma zināju, ka jūs nenoslēgsiet mieru, iekams nebūs atzīta jūsu neatkarība.

Franklins priecājās. Ministrs runāja tieši tā, kā viņš bija vēlējies un sagaidījis.

—   Vediet vien mierīgi sarunas ar saviem angļiem, — Morpā turpināja. — Un, ja jūs turpmāk gribat savas ziņas nodot neuzkrītoši, tad ļaujiet, lai mūsu policija jums iesaka ceļus un līdzekļus, kas nav tik diletantiski. Piemēram, jūsu Veisenšteina uzticības persona varētu nosēsties kā ubags uz Jaunā tilta, un jūs kopā ar sū iemetāt viņa cepurē arī savu ziņojumu.

—   Vai jūs traucēs, ja es smaidīšu, Diplesī kungs? — Franklins jautāja.

—   Nepavisam ne, cienījamo doktor, — gleznotājs steidzās atbildēt, un Franklins plati pasmaidīja.

—    Jums jāpiekrīt, — Franklins sacīja Morpā, — ka jūsu ptditika tieši piespiež mūs sākt sarunas ar Londonu. Jūs mūs pārmērīgi ilgi ķircināt.

—    Franklinu neķircina, — Morpā laipni atbildēja. — Gaidīšana jums nenāk par sliktu, kā dzird, jūs protat patīkami un cienīgi pavadīt laiku. Un droši vien jūs sapratīsiet, ka amerikāņu militārais stāvoklis pašreiz neatvieglo jūsu draugiem Versaļā paātrināt līguma noslēgšanu.

Franklins pēc Diplesī norādījuma galvu bija noliecis mazliet uz labo pusi, taču pret paša gribu viņa vaibsti kļuva nopietnāki un drūmāki, nekā gleznotājs vēlējās.

Bet es neesmu ieradies, — Morpā turpināja, iri»ainu IVfll l'Vanklins bija paguvis atbildēt, — sabojāt jums seansu, lv» ļum ; galvoju: nelabvēlīgās vēstis no Amerikas būtībā tikpat ka nemaina jūsu stāvokli šeit, Parīzē. Mēs pārāk nesteidzināsim lifiima parakstīšanu ar jums, taču mēs nevaram arī pamest |M likteņa varā. Tas nu ir skaidrs, — viņš pieklājīgi nobeidza, — ka mainīgie kara apstākļi neskar Amerikas spēcīgāko aktīvu — jūsu popularitāti, doktor Franklin.

—   Būtu ļoti žēl, — savā klusajā un tomēr skanīgajā balsī l'Vanklins atbildēja no paaugstinājuma, — ja tik dižs pasākums kā amerikāņu republikas dibināšana būtu atkarīga no viena atsevišķa cilvēka popularitātes.

—   Mēs abi esam pietiekoši veci, mans cienījamais draugs, — Morpā iebilda, — lai zinātu, kāda milzīga loma pasaules vēsturē ir tādai laimīgai nejaušībai, ka tautai patīk kāda cilvēka seja. Jeb vai jūs ticat, ka vēsturi vada dziļāki likumi nekā šādas nejaušības? Jo ilgāk es dzīvoju — klausieties arī jūs, mans mīļais Diplesī, — viņš piebilda tagad franču valodā, — jūs varat no manām atziņām gūt tikai labumu — jo ilgāk es dzīvoju, jo skaidrāk es saprotu: pasaules vēsturei nav jēgas. Tā trauc un veļ savus viļņus visos virzienos, un mēs plunčājamies un ļaujamies viļņu varai.

Šķita, ka piemīlīgā telpa no šiem vārdiem kļūst tukša un drūma. Vārdi skanēja jo nepatīkamāk tāpēc, ka tika izteikti tik draudzīgā ikdienišķas sarunas tonī. Pat Diplesī kungs nolaida otu un ar nepatiku raudzījās uz laipni smaidošo Morpā.

Franklins uz sava paaugstinājuma nepakustējās.

—    Es domāju, — viņš teica, — ka mēs cenšamies piešķirt vēsturei jēgu. — Tas neskanēja kā aizrādījums, bet pieticīgi, tomēr tik paļāvīgi un pārliecināti, ka pagaisa Morpā teikto vārdu drūmais iespaids.

Morpā laipni iebilda: — Jūs cenšaties, mesjē.

Viņš piecēlās, izstaipījās un ļoti žirgti saviem gadiem piegāja pie gleznas, iekams Diplesī paguva viņu aizkavēt. Pakāpās mazliet atpakaļ, piegāja tuvāk, pakāpās atkal atpakaļ, vēroja. Atplauka. Atkal un atkal salīdzināja cilvēku uz paaugstinājuma ar to, kas gleznā.

—    Tas taču ir lieliski, mans mīļais Diplesī! — viņš izsaucās. — Tas ir vēl labāks nekā jūsu Gluka portrets. Tagad tikai redz, — viņš pievērsās Franklinam, — kas jūs esat par cilvēku. Vai vismaz es to redzu tikai tagad. Kāda plata, spēcīga piere, —.

viņš neapvaldīti slavināja, it kā Franklina nemaz nebūtu klāt, — skaidri var redzēt, kā aiz tās rosās domas. Un šīs rievas, tās ir dziļas un izteiksmīgas, taču neviena nenorāda uz pūlēm vai sviedriem. Un kāda aukstasinība acīs! Jūs mums sagādāsiet vēl daudz rūpju, manu mīļo doktor. Tikai tagad es saprotu, cik daudz.

No jauna viņš iedziļinājās gleznā.

—    Cik žēl, — viņš noteica pie sevis, — ka es nepaņēmu līdz savu Šallē un ka mans pirmais iespaids zudīs pēcnācējiem. — Tad viņš uzrunāja vismaz mākslinieku. — Cilvēks, ko jūs esat attēlojis uz šī audekla, nepazīst nekādu grūtību. Viņam viss padodas viegli. Viņam pat mūža pievakarē republikas dibināšana nav darbs, bet rotaļa. Viss viņam ir rotaļa, — zinātnes, cilvēki, darbi. Par mon āme, s'il en fut en moi, — viņš citēja savu iemīļoto pantu, — zvēru pie savas dvēseles, ja man tāda ir, jūs nemaz nezināt, manu mīļo Diplesī, kādu šedevru jūs esat radījis.

—    Atvainojiet, ja esmu bijis pārspīlēts, doktor Franklin, — Morpā pievērsās viņam, — bet mēs, franči, kad esam sajūsmināti, tūlīt un bez kautrēšanās izsakām visu, kas mums uz sirds.— Un viņš turpināja: — Vai jūs zināt, cienījamo doktor Franklin, kas jūs esat, — Morpā jūsmoja atkal, — tā, kā jūs sēžat un raugāties šajā gleznā? Lūk, virs. Voilā un homme, — viņš sacīja un mēģināja pārtulkot: — Behold the man. Bet to var pateikt tikai latīniski, — viņš nobeidza: — Ecce vir.

Franklins piecēlās, izstaipījās.

—    Vai drīkstu tagad mazliet pastaigāt? — viņš jautāja gleznotājam, kas, ministra slavinājumi apbērts, stāvēja neveikls un pietvīcis. Franklins nokāpa no paaugstinājuma, pagājās šurp un turp, pakasījās. — Grāfa kungs ir labākais lietpratējs šajā zemē, — viņš teica gleznotājam. — Jūs patiesi būsiet radījuši meistardarbu. Vai drīkstu apskatīt?

No audekla uz viņu raudzījās Benjamins Franklins, ko viņš pazina un kas tomēr likās svešs. Bija gan maisiņi zem acīm, gan dubultzods un krunkas. Piere bija augsta, žokļi spēcīgi un enerģiski, acis stingras, pētošas, ļoti godīgas, plata, aizvērta mute, tā nebija radīta, lai sūdzētos vai atsacītos. Tas bija vecs vīrs un tomēr nebija vecs, pazīstams un tomēr svešs.

Diplesī mazliet bailīgi lūkojās Franklinā. Neviļus doktora seja bija pieņēmusi portreta stingri pētpšo izteiksmi.

—    Tas jums labi izdevies, Diplesī kungs, — viņš beidzot teica, un šie nedaudzie vārdi gleznotāju padarīja lepnāku nekā ministra garais slavinājums.

—    Jums jāuzglezno arī man Franklina portrets, — Morpā sacīja.

—   Es vairs nepozēšu, — Franklins tūlīt paziņoja.

—   Tas nav vajadzīgs, — Diplesī viņu nomierināja. — Ja es vēlreiz gleznošu portretu ar mazām izmainām, tad otrā vai trešā kopija būs labākā.

—   Tātad norunāts, — noteica Morpā.

—   Bet nepiekariet mani blakus savām slepenajām kailajām dāmām, — Franklins palūdza.

Ministrs apdomājās.

—    Kur lai es jūs piekaru, — viņš teica, — tā ir problēma. Es domāju, pagaidām nerādieties labāk viskristīgajai majestātei acīs. Labāk es jūs pagaidām piekāršu Parīzē, Felipo namā, nevis Versaļā. Bet, kad būs pienācis laiks, es jūs nogādāšu uz Versaļu viscēlākā zelta rāmī. Mans jaunais monarhs maz izprot sieviešu skaistumu, toties viņš augstu novērtē cieņu un krietnumu. Un homme, — viņš atkārtoja, — ecce vir, — un nopriecājās par apzīmējumu, ko bija atradis vecā vīra portretam.

Pjers nespēja izdzēst no atmiņas Terēzes vārdus — «tā bija nekrietnība» un viņas lielo, dusmīgo, nicinājuma pilno seju.

Viņš aizbrauca pie viņas uz Medonu. Istabene kniksēja un teica:

—   Kundze nepieņem.

Viņš uzrakstīja Terēzei, bet viņa neatbildēja.

Viņš nesaprata Terēzi, bet sirds dziļumos tomēr saprata un mīlēja viņu, jo viņa bija tāda, kāda bija. Viņš vēlreiz pārbaudīja sevi un secināja, ka uz viņu nekrīt ne mazākā ēna.

Arī savu draugu Polu viņš nevainoja. Franklins bija vienīgais vaininieks. Franklina naidpilnie veča untumi atņēma Pjeram ne vien pelnītos ienākumus par viņa milzīgajām pūlēm, bet arī mīļoto sievieti un draugu.

Ilgu laiku viņš bija domājis, ka viņu apmelojuši doktoram, ka Franklina dīvainās izturēšanās cēlonis ir kāds pārpratums. Tagad viņš neļāvās vairs nekādiem maldiem. Tagad Pjers atskārta, ka viņš pats nepatika vecajam vīram, pretēji Polam, viņš neatrada žēlastību Franklina acīs. Tas bija nesaprotami, nekad vēl.ar viņu tā nebija gadījies. Viņš nespēja ar to samierināties. Taču ar visu savu vaļsirdību viņš negribēja par to runāt ar citiem; tas būtu pārāk pazemojoši.

Tā bija ar viņu, kad no Amerikas pienāca jauna, sarūgtinoša vēsts. Bija atgriezies trešais Hortaleza firmas transports, šoreiz pavisam bez precēm un bez naudas. Kongress bija atradis jaunu ieganstu, kā izvairīties no maksāšanas. Tas atteicās par transportiem atlīdzināt jebkuras apdrošināšanas summas, tāpēc ka pēc Artura Lija ziņām Pjers neesot apdrošinājis kuģus un kravu ar trešās personas starpniecību, bet atbildīgs pats. Kamēr šajā jautājumā nebūšot panākta vienošanās, Kongress paziņoja, nekādi maksājumi netikšot izdarīti.

Pjers kļuva pilnīgi traks aiz dusmām. Franču aizjūras tirdzniecībā bija parasts, ka lielas firmas pašas apdrošināja savus transportus, tas ir, rēķinā tika ieskaitītas augstas prēmijas par risku. Toties par transportiem, kas nepienāca, nekādus maksājumus negaidīja un arī Pjers nebija pieprasījis Kongresam apmaksāt piegādes, kas bija nokļuvušas angļu rokās. Tas viss Franklinam bija zināms; viņa pienākums būtu izlabot Artura Lija zemiskos melus. Turpretī kaprīzā sirmgalvja ļaunprātīgā klusēšana pastiprināja filadelfiešu nelabvēlīgo nostāju pret Hortaleza firmu.

Viss Pjera niknums vērsās pret veco vīru Pasī. Tagad viņš vairs nespēja noslēpt sevī naidu, kas plēsa krūtis pušu. Jūlijai pirmajai viņš atklāja visu. Tur nu sēžot šis lielais, slinkais zirneklis savā dārzā, Pjers ārdījās, izsūcot visu pasauli, piesūcoties pilns ar slavu. Un kas esot upuris? Kam jāmaksājot? Viņš, Pjers, labsirdīgais, allaž apkrāptais ideālists. Parasti šādas niknuma izpausmes Pjers mēdza pabeigt ar joku, ar vieglprātīgu — «nieki vien!». Šoreiz, Jūlijai par brīnumu, Pjera dusmas nerimās. Doktors Franklins būs ļoti nelādzīgi apgājies ar viņu. Jūlija piebalsoja brāļa lāstiem, daiļrunīgi apbrīnoja viņu, bija dedzīgi pārliecināta, ka Pjers pārvarēs arī šo jauno nelaimi un parādīs ļaunajam vecim, kā nākas.

Ar Gidēnu Pjers bija piesardzīgāks. Viņš zināja, ka uzticamais draugs saglabāja atmiņā viņa izteicienus un laikam arī pierakstīja, jo Gidēns, strādādams pie «Francijas vēstures», tai pašā laikā slepeni rakstīja ari «Pjeia Bomaršē dzīves stāstu». Tālab Pjers neizrādīja viņam sašutumu, bet gan tikai apbrīnojami ironisku rezignāciju. Gidēila priekšā Pjers tikai saprotoši un sarūgtināti paraustīja plecus par brīvības cīnītājiem, kas savas lielās idejas dēļ aizmirsa samaksāt savus parādus un tādējādi izputināja pašus labākos palīgus. Gidēns bija satriekts. Viņš noprata, ka aiz drauga aukstasinīgās atteikšanās slēpjas nevaldāms niknums — «saeva indignatio». Viņš citēja Eiripida «Trako Heraklu»: «Es ienīstu katru nepateicīgo.» Viņš citēja citus latīņu un grieķu autorus un salīdzināja Franklinu ar Plutarha Marcelīnu, kuram Pompejs spiests teikt: «Kā tev nav kauna tā uzbrukt man? Tu biji mēms, un es tev devu valodu; tu cieti badu, un es tev ļāvu tik daudz ēst, ka tu esi pieēdis līdz kaklam.» Savu draugu, kas cieta brīvības dēļ, Gidēns skumīgi un pikti pielīdzināja tiem upuriem, kurus, ceļot tempļus, dzīvus iemūrēja pamatos.

Taču Gidēna erudīcija tikpat maz spēja mierināt Pjeru kā Jūlijas raidītie lāsti amerikāņiem. Ai, kā viņam trūka draudzenes Terēzes! Ai, kā trūka drauga Pola!

Kādā no nākamajām dienām rīta pieņemšanā Megrons ar savu mūžīgi vienādo, pelēko seju viņam paziņoja, ka Hortaleza firmas brīvie līdzekļi pašlaik esot trīssimt septiņpadsmit franku un divi sū. Uz mirkli Pjera seja kļuva neprātīga aiz niknuma, apjukuma un pārsteiguma. Taču viņš bija saglabājis spēju pēc īsa dusmu uzliesmojuma nepatikšanas aizgainīt ar smiekliem. Tāda nu reiz bija viņa dzīve — lieliska un grotcska. Kaut arī visās Spānijas un Francijas ostas pilsētās viņš uzturēja kantorus un noliktavas, kaut arī nodarbināja desmit tūkstoši roku, bija sagādājis un nosūtījis deviņdesmit procentu no amerikāņu armijas pieprasījuma, kaut arī četrpadsmit viņa kuģi bija jūrā un deviņi bija gatavi izbraukt, taču savam sulainim Emilam viņš bija spiests palikt algu parādā. Viņš neņēma to liktenim ļaunā, viņš samierinājās ar to.

Bet nepatīkamās darīšanas viņam tagad bija apnikušas. Vismaz uz kādu laiku viņš tās nobīdīs pie malas un vienkārši nerūpēsies vairs par tām. Svarīgākais darbs Amerikas un brīvības labā bija padarīts. Lai Amerika kādu laiku iztiek bez viņa. Viņš bija Ameriku iesēdinājis seglos, lai nu tik jāj.

Ar vieglprātīgu noteiktību, kas viņam parādījās šādos gadījumos, viņš teica Megronam:

— Te nu jums ir brīnišķīga izdevība gūt nopelnus. Es pats tuvākajā laikā nevaru noņemties ar veikala darīšanām. Man ir steidzams literārs darbs.

Un patiesi, viņš vairs neieradās hotelī «Holande» un nelika arī ziņot par to, kas tur norisinās. Toties viņš atkal ķērās pie savas komēdijas plāna. Viņš uzmeklēja to manuskriptu, Figaro monologu, ko toreiz pirmajā sajūsmā bija nolasījis priekšā tēvam un kopš tā laika aiz bailēm nevienam nebija rādījis. Pjeru atkal pārņēma prieks, ar kādu viņš toreiz to bija rakstījis, un no monologa viņš sāka veidot iecerēto komēdiju, «Bārddziņa» turpinājumu, tā cilvēka dzīves stāstu, kurš smiedamies veikli izkļūst no visām likstām, komēdiju par lielo «debrouillard», cilvēku, kas sadumpojies pret muļķību un visiem pasaules aizspriedumiem un savā veidā pārspēj tos, — Figaro dzīves stāstu.

Rakstīdams viņš atbrīvoja dvēseli no dusmām par pasauli, kur privileģētajam muļķim klājas tik viegli un apdāvinātajam vienkāršajam, cilvēkam tik grūti. Ar pareizu nojautu viņš nosprieda, ka skaļi vārdi šeit nebūtu vietā, savas domas laikabiedriem viņš pauda savā īpašā veidā. Dziļi krūtīs mītošo naidu viņš pārvērta kuplejās, dzēlīgās, vieglās tautas dziesmiņās. Allaž viņam darbs raisījās bez pūlēm, bet nekad tik viegli kā tagad. Teikumi radās paši no sevis, replikas nemaz nevajadzēja meklēt. Atgriezās viņa labākais laiks, Spānijas laiks. Viņa vieglprātīgais prieks par pasauli, viņa asprātīgās dusmas par pasauli viegli un pievilcīgi traucās uz papīra, skanēja, dzīvoja.

Viņš nolasīja lugu savai māsai Jūlijai. Tā vēl nepavisam nebija gatava, bet galvenais jau bija izveidots. Un jau tagad bija redzams — luga bija izdevusies, tā bija pārdroša un patiesa, saistoša un nozīmīga. Jūlija uzņēma to ļoti atsaucīgi un klaji apbrīnoja.

Ar tādu pašu apbrīnu un ar vēl lielāku izpratni noklausījās Filips Gidēns. Viņš novērtēja darba asprātību un spožumu kā piedzīvojis kritiķis, viņš salīdzināja draugu ar Aristofanu un Menandru, ar Pļautu un Terenciju, prasmīgi izskaidroja, ka Pjers attīstījis franču komēdiju daudz tālāk par Moljēru un kāpēc tas tā ir.

Ilgas pēc Terēzes sagandēja Pjeiam prieku par Gidēna solīdo uzslavu. Ar visu sirdi viņš ilgojās redzēt, kā viņa rakstītie vārdi atspoguļojas tās lielajā sejā. Bet Terēze nevēlējās viņu ne dzirdēt, ne redzēt.

Pēc pabeigtā, līksmā darba viņš nīka bez cerētā gandarījuma.

Un tad viņš saņēma negaidītu ziņu. No Pasī, Valentinuā nama pienāca glīti iespiesta kartīte, kurā mesjē de Bomaršē tika uzaicināts piedalīties mazās svinībās, kuras mesjē Benjamins Franklins bija nodomājis sarīkot nelielam draugu pulkam 4. jūlijā sakarā ar Trīspadsmit Savienoto Valstu neatkarības pasludināšanas gadadienu.

Pjeru caurstrāvoja milzīgs prieks. Kā viss atkal vērsās uz labu! Vispirms viņam bija izdevusies šī brīnišķīgā luga, «Figaro kāzas», «Trakā diena», un nu arī vecais no Pasī bija nācis pie atziņas, ka Amerika nevar iztikt bez Bomaršē palīdzības. Atkal un atkal Pjers pārlasīja ielūgumu, viņa dusmas pret Franklinu bija izgaisušas.

Tad lēnām radās šaubas. Vai šāds ielūgums patiešām kaut ko nozīmē? Vai tas bija kas vairāk nekā vienkārša formalitāte? Vai lai viņš pieļauj, ka ar šādu papīreli viņam atlīdzina par kuģiem, ieročiem, precēm, par miljoniem, ko viņš bija piegādājis Amerikai? Varbūt ielūgums bija tikai veča viltīgs mēģinājums nomierināt viņu un pielabināt? Svārstīdamies viņš grozīja kartiņu rokā.

Tagad viņam bija nepieciešams padoms. Bet tikai no diviem cilvēkiem viņš būtu pieņēmis padomu. Viens bija Amerikā.

Viņam jāredz Terēze. Viņa neatteiksies palīdzēt Pjeram tik svarīgā lietā.

Viņš uzticējās Ģidēnam. Starp viņu un Terēzi, Pjers teica, esot radušās mazas nesaskaņas. Lai Gidēns aizbraucot uz Medonu un liekot Terēzei manīt, ka Pjeram esot ļoti svarīgi dzirdēt viņas domas kādā lietā. Gidēns viltīgi pasmaidīja. Pjers prata apieties ar sievietēm, šis velna puika.

—   Varbūt sakiet viņai, — Pjers turpināja, — ka runa ir par manām attiecībām ar Franklinu, vai arī sakiet, kas vien jums ienāk prātā. Starp citu, vecais ielūdzis mani pie sevis, «dārzā», uz Pasī. Laikam izrādījies, ka nevar iztikt bez vecā Pjera.

—    Un jūs, protams, iesiet, — Gidēns sašuta. — Jūs savā neprātīgajā augstsirdībā visu piedosiet un aizmirsīsiet.

Pjers tikai pasmīnēja.

—   Aizbrauciet uz Medonu, mans mīļais, — viņš lūdza, — un neatgriezieties bez panākumiem. Es paļaujos uz jūsu izveicību.

Pagodināts un laimīgs Gidēns devās ceļā.

Mierīgi pārdomājot to, ko viņa sirds dziļumos devēja par Pjera nodevību pret Polu, Terēzei tas vairs nelikās pārsteidzoši. Viņa pazina Pjeru caur un cauri, visu, kas viņā bija labs un slikts. Viņa it nepavisam nenožēloja, ka tik skarbi bija novērsusies no Pjera, arī to ne, ka nebija pieņēmusi ne viņu pašu, ne viņa vēstules. Taču viņa apzinājās, ka ilgi nespēs tā izturēties.

Pjers ar visām savām vājībām bija un palika ārkārtīgi mīļš, Terēze negribēja zaudēt viņu, Pjers bija viņas dzīves saturs.

Sādā noskaņojumā viņu atrada Gidēns. Viņa un Gidēns bija labi draugi, viņai patika šis godīgais, runīgais, labsirdīgais, izglītotais cilvēks, Terēze zināja, cik viņš ir padevīgs Pjeram. Gidēns pats sevi uzskatīja par ļoti viltīgu, stāstot, kā Pjers aplinkus mājieniem licis viņam saprast, ka starp viņu un Terēzi radušās nesaskaņas. Un tad Gidēns, abu draugs, Pjeram nezinot, tūlīt braucis pie viņas, jo šādas nesaskaņas nedrīkstot ieilgt. Kad Gidēns dedzīgi un svīzdams sāka runāt, Terēze jau no pirmajiem vārdiem noprata, ka viņš melo.. Viņš sāka stāstīt ar plašu ievadu, ka Pjers esot spaidīgos apstākļos un viņam nepieciešams viņa labākās draudzenes padoms. Terēze neuzticīgi noprasīja, kas tad Pjeram esot par raizēm. Tās esot Pjera attiecības ar Franklinu, Gidēns atbildēja. Tās nepavisam neesot labas. Bet Pjers un Franklins taču esot progresa pārstāvji uz šī kontinenta, un esot ļoti žēl, ka viņu starpā nevaldot īsti draudzīga uzticība.

Jau agrāk Terēzei likās, ka Pjeram sagādā ciešanas Franklina vienaldzība. Kad Gidēns viņai tagad to apstiprināja, Terēzei radās doma, ka Franklina dzedrums ir sava veida sods par Pjera slikto izturēšanos pret Polu. Tūlīt viņa sev sacīja, ka tās ir blēņas; Pols bija devies uz Ameriku tieši tāpēc, ka Franklins bija atstājis Pjeru likteņa varā, un diez vai augstākā būtne sodīja par darbu, kas vēl nebija izdarīts. Tomēr viņa nevarēja atvairīt priekšstatu par liktenīgu sakaru starp Pjera nodevību pret Polu un Franklina noraidošo izturēšanos.

Tas, ka Pjers tagad ar Gidēna starpniecību bija licis lūgt, lai viņa dod padomu, Terēzei šķita laba izdevība piekāpties. Viņa teica, ka esot gatava sastapties ar viņu. Starodams Gidēns paziņoja draugam par savas viltīgi veiktās misijas panākumiem.

Ieradies pie Terēzes, Pjers izturējās tik vienkārši, cik vien viņam bija iespējams. Ne ar vārdu viņš neatgādināja strīdu Pola dēļ. Lietišķi viņš runāja par dažādajiem mēģinājumiem panākt auglīgu sadarbību ar Franklinu, par dzestro, aizvainojošo Franklina izturēšanos pret viņu, par vecā vīra stūrgalvīgo atteikšanos atbalstīt viņa prasības pret Kongresu. Tad viņš pastāstīja par ielūgumu uz Pasī un par savām šaubām, ko šis ielūgums nozīmējot: vai tas esot miera piedāvājums vai manevrs, lai viņu nomierinātu un atturētu no enerģiskas rīcības. Terēze atbildēja, ka šis ielūgums laikam gan būšot pieklājības izpausme un nekas

*

vairāk. Viņa nespējot iedomāties, ka aiz tā slēptos viltīgi plāni. Viņa neticot arī, ka Franklins ienīstot.Pjeru.

—   Laikam, -viņa teica, — viņš nemaz tik daudz nenoņēma? ar tevi, kā tu iedomājies. Acīm redzot, tu neesi atstājis uz viņu tik stipru iespaidu kā uz citiem, tas ir viss.

Pjers par to vairs nerunāja. Viņš jautāja Terēzei, vai lai pieņem ielūgumu vai ne. Pjera vietā, Terēze atbildēja, viņa katrā ziņā ietu turp. Neierasties būtu nepieklājīgi, bērnišķīgi būtu pieteikt Franklinam atklātu ķildu, un Pjers neesot tas, kas spēšot cīnīties ar Franklinu.

Viņš samierinājās arī ar to. Atzina, ka viņas padoms ir saprātīgs. Turklāt bija ļoti vilinoši aiziet pie šiem amerikāņiem un paspīdēt viņu priekšā. Viņš sausi atbildēja, ka tai esot taisnība un viņš sekošot tās padomam.

Tomēr pēc tik lietišķas sarunas viņš nespēja vairs ilgāk savaldīties. Viņš sāka nikni apsūdzēt Franklinu. Viņš, Pjers, patiesi neesot uzņēmies lielo pasākumu atalgojuma un pateicības dēļ, bet gan pašas lietas labā. Un esot kauns, ka doktors tik nievājoši pametot viņu likteņa varā tikai sāncensības dēļ. Terēze pievērsa viņam lielās acis, Pjeram kļuva neomulīgi, un viņš apklusa.

Pēc kāda brīža viņš sāka runāt par ko citu. Pastāstīja par savu darbu, par Figaro. Viņš esot pārliecināts, ka darbs patiesi izdevies. Apvaicājās, vai nenolasīt viņai lugu priekšā, «kamēr tā vēl gluži karsta».

Terēze bija apņēmusies sākumā aprobežoties ar šo vienu sastapšanos ar Pjeru; viņa nedrīkstēja šim bezrūpīgajam, neapzinīgajam cilvēkam atvieglot visu. Bet savā laikā, iekams viņa vēl nebija ar Pjeru ne vārda pārmijuši, Terezi bija sajūsminājis viņa literārais darbs, šie pamfleti, ar kuriem viņš lieliski, aizrautīgi cīnījās par taisnību, un viņa bija laimīga, ka tagad Pjers, acīm redzot, atgriezies savā īstajā jomā — rakstniecībā. Ikreiz, kad viņš lasīja priekšā savus darbus, viņa bija saviļņota un pacilāta. Tad pagaisa viss. kas Pjerā bija sīks, palika tikai uguns un gars. Lasot viņš radīja darbu no jauna, varēja redzēt un saprast, kā tas viņā rodas. Terēze dega nepacietībā dzirdēt komēdiju, ko viņš rakstīja. Ar pūlēm viņa mierīgi un atturīgi nosacīja:

—   Labi, atnāc nedēļas beigās!

Kad nu nedēļas beigās viņš ar savu manuskriptu ieradās pie Terēzes, viņai bija svinīgi ap sirdi, taču viņa centās to neizrādīt.

Viņa paturēja mazo Eiženiju istabā, kamēr viņš lasīja, un atļāva tai brēkt viņa teikumiem pa vidu. Pjeru tas netraucēja. Viņš lasīja un aizrautīgi attēloja uzrakstīto komēdiju, un drīz viņas lielajā, skaistajā sejā, kas atspoguļoja katru izjūtu, Pjers samanīja gaidīto saviļņojumu. Viņa sirsnīgi smējās, bērns vāvuļoja līdzi, Pjers pats laimīgi smējās par savām asprātībām, par savām sentencēm, izbaudīja tās, viņi izbaudīja tās abi. Tā bija tautas gudrība, parīziešu asprātības, tie nebija tukši vārdi, ziboši nieki, bet joki, kas trāpīja īstajā vietā, skaudra patiesība.

Kad viņš bija pabeidzis, Terēze paspieda viņa roku un vaļsirdīgi teica:

—   Tev patiesi, Pjer. izdevies kas labs.

Pjers lepni nodomāja: «Lai nu vecais Franklins pamēģina mani atdarināt ar savām prastajām līdzībām.» Taču neizteica šo domu klaji. Toties, droši izmantodams izdevīgo brīdi, izsaucās:

—   Un tagad pietiks tūļoties, tagad precēsimies!

Terēze piekrita precībām, un Pjers bija lepns, ka viņa literārais darbs, viņa komēdija, bija salauzusi šīs nepieejamās, nopietnās sievietes pretošanos.

Taču Terēze noteikti atteicās dzīvot zem viena jumta ar Jūliju.

Pjers atrada atrisinājumu.

Dodamies no savas mājas uz netālo Senantuana priekšpilsētu, viņš ikreiz gāja garām zemes gabalam, kas atradās aiz mūra sētas un aizvien saistīja viņa uzmanību. Tas bija Parīzes nomalē, tur, kur Senantuana iela paplašinādamās izveidoja Bastīlijas laukumu. Tas bija liels, nolaists dārzs, un tā vidū, no ielas tikai neskaidri saredzama, koku un augsto sētas mūru aizsegta, vientuļa xin pussagruvusi stāvēja veca māja. Pjers divreiz jau bija apskatījis šo zemes gabalu. Māja un dārzs atšķīrās no visiem citiem Parīzes.mājokļiem. Apskatot apkārtni no vecās ēkas augšstāva, varēja justies kā uz salas pilsētas burzmas vidū. Vienā pusē dārzos slēpās klusas, vecas mājas, viena kādreiz bija piederējusi Ninonai de Lanklo, kāda cita piederējusi pazīstamajam magam Kaliostro; otrā pusē atradās plats laukums un tā vienā malā drūma un varena slējās Bastīlija.

Ar starpnieka palīdzību Pjers bija apvaicājies pēc mājas cenas. Noprazdams, ka zemes gabals radījis sevišķu interesi, īpašnieks bija pieprasījis milzīgu summu — trīsdesmit vai četrdesmit tūkstošus livru vairāk par īsto cenu, tā ka pat vieglprātīgais Pjers bija atmetis šo nodomu. Bet tagad, taisīdamies precēties, viņš nolēma nopirkt māju un pārbūvēt savām vajadzībām. Arī viņš gribēja būt divu māju īpašnieks, kā to atļāvās tik daudzi lieli vīri. Vienā viņš saimniekos ar Jūliju, otrā ar Terēzi un savu meitu.

Viņš nopirka zemes gabalu Senantuana ielā un uzdeva arhitektam Le Muanam uzmest plānu namam, kas būtu vēl skaistāks un staltāks nekā nams Kondē ielā.

Starodams viņš pastāstīja Terēzei par hoslēgto pirkumu.

— Protams, — viņš piebilda, — mēs negaidīsim ar kāzām, kamēr māja būs gatava. Tas var ilgt vairākus gadus. Ja tu esi ar mieru, tad precēsimies nākamajā nedēļā.

Tā arī notika.

OTRA NODAĻA sastapŠanas

Sabiedrībā, kas 4. jūlijā līdz ar vakara dzestrumu sapulcējās Franklina dārza mājā, bija gandrīz vienāds skaits amerikāņu un franču. Sailess Dīns bija lūdzis atļauju ņemt līdzi divus savus jūras vilkus — kaperkuģu kapteiņus Džonsonu un Smitu, slavenus vīrus, kas uzjautrināšot sabiedrību ar saviem piedzīvojumu stāstiem. Arturu Liju pavadīja misters Rids, drūms cilvēks no Londonas, kas demonstratīvi vēlējās izrādīt cieņu pret cilvēku tiesībām un nicināšanu pret Sendžemsa tirānisko režīmu. Franklins klusībā uzskatīja šo kungu par spiegu tieši viņa uzsvērtā dumpīguma dēļ, taču pret viņa klātbūtni doktoram nebija nekāda pamata iebilst. Franklins pats bija ataicinājis ne vien jauno Viljamu Tempļu, bet atsaucis arī mazo Benjamiņu Beiču no internāta. Doktors baidījās, ka pārāk izlutinās mazdēlu, tāpēc bija nolēmis sūtīt viņu uz Zenēvu uz kādu iņstitūtu, ko uzskatīja par ļoti progresīvu. Bet pagaidām viņam gribējās zēnu pēc iespējas vairāk redzēt pie sevis. Tā nu septiņus gadus vecais zēns ar starojošām acīm patlaban pastaigājās starp viesiem, vaļsirdīgi sarunādamies ar katru. Vecais doktors priecājās, ka zēns jau tagad runāja ar labāku franču akcentu nekā viņš pats, un ar patiku noskatījās, kā zēns mielojas un mazliet arī iedzer. Vecais vīrs jutās ļoti labi savu viesu vidū, kas draudzīgi, dedzīgi, skaļi un jautri bija pulcējušies viņa dārza mājā, sarunājās franciski un angliski, pārprata cits citu un, paaugstinādami balsi, cerēja, ka viņus sapratīs labāk.

Kaut arī sabiedrība bija raiba, taču netrūka ievērojamu vārdu. Bez Somona un Dibūra kungiem, izdevēja Ruo un akadrmiķa Leruā bija ieradušies arī barons Tirgo, jaunais hercogs dc la Rošfuko un ļoti jaunais marķīzs de Kondorsē, ko Franklins I augsti vērtēja kā filozofu, nerunājot nemaz par mesjē de Bomaršē.

Helvecija kundze bija apņēmusies būt par namamāti, taču .ir noteikumu, ka viņa būs vienīgā dāma. «Man nepatīk sievieši,» viņa bija paziņojusi. Franklins nodomāja, ka viņas noteikums vērsts galvenokārt pret Brijona kundzi; Helvecija kundze esot uzzinājusi, ka Brijona kundze nosaukusi viņu par «mūžīgo negaisu». Doktors bija turējis par labāku izpildīt viņas vēlēšanos, un tā nu patlaban viņa viena pati, balta un sārta, skaļa un apmierināta. nevīžīgi nokrāsojusies, valdīja pār sabiedrību.

—    Nestāviet ar tik skābu ģīmi, Zak-Robēr, — viņa sacīja savam vecajam draugam Tirgo. — Kad tad jūs beigsiet sēroties, ja ne šodien?

Taču Tirgo kungs joprojām bija mazrunīgs. Viņš ticēja, ka vēstures gaitā uzvarēs labais un derīgais un tātad bija pārlie cināts par amerikāņu pasākuma galīgo uzvaru. Bet viņš pats uz savas adas bija diezgan sāpīgi pārdzīvojis, cik gari ir vēstures līču loču ceļi un cik daudz rūgtuma un vilšanās nes līdzi cīņa par progresu. Vai valstsvīrs izvēlas īsto brīdi, to neizšķir vienīgi viņa vērtējošais prāts, bet arī viņa laime. Ja viņa varā ir novilcināt vai paātrināt lielu, nenovēršamu konfliktu, tad viņš tāpat atkarīgs no Fortūnas kā no Minervas. Varbūt viņš, Tirgo, patiesi bijis pārāk straujš, varbūt viņš labajai lietai būtu vairak līdzējis, ja nebūtu centies savas reformas ieviest tik steidzīgi. Un viņš apskauda Franklinu par viņa aukstasinību, par viņa apbrīnojamb spēju gaidīt.

Kapteinis Džonsons., ko doktors Dibūrs pamudināja iedzert un patērzēt, pastāstīja, kā viņš no angļu preču kuģa nolaupījis steļļu kravu. Tās bija grūti sakraujamas uz viņa kuģa, un nebija nemaz ko domāt, ka varēs atklātā jūrā nodot tās franču pircējiem, kā viņi to bija paredzējuši. Beidzot viņam pēc dēkaina brauciena bija laimejies iestūrēt savu kuģi kopā ar nolaupīto preču kuģi kādā franču ostā — «Es neteikšu, kā sauc šo ostu, tā sākas ar burtu «H»» — un franču ierēdņu un angļu spiegu ļacu priekšā izkraut un pārdot.

273

—    Vai tas nav lieliski, — viņš nobeidza, — ka amerikāņi ar savu brīvības cīņu sagādājuši franču tautai uz angļu rēķina lētas

18 — Lapsas vīna kalnā

stelles un iespēju apģērbties? — Viņa sārti bruņa seja savilkās blēdīgā smīnā.

Otrs kapteinis — misters Smits bija ieguvis divus rikšotājus. Nogādāt tos malā nebija grūti, bet pircēji bija vilcinājušies, jo zirgus varēja viegli pazīt. Pagaidām tie bija pārkrāsoti un, protams, tika nosaukti arī jaunos vārdos; vienu sauca — «Brīvība», otru — «Neatkarība». Un tie piedalīsies prinča Karla rīkotajās nākamajās sacīkstēs.

Sailess Dīns smējās par šo notikumu tā, ka viņa vēders puķotajā atlasa vestē trīcēja vien. Priecājās arī doktors Dibūrs, kam interesēja viss, kas bija saistīts ar kaperēšanu, un Sailess Dīns viņam vairs nelikās tik pretīgs kā agrāk.

Pa to laiku mesjē de Bomaršē plaši klāstīja jaunajam Viljamam, cik viņa darbība esot grūta un bīstama. Viljams pūlējās uzmanīgi klausīties, taču vairāk vērības veltīja grezni tērptā kunga elegantajiem žestiem nekā viņa vārdiem. Viņš iedomājās, cik ļoti vectēvs bija nožēlojis, ka neesot izrādījis de Bomaršē kungam pienācīgo uzmanību; tagad Viljams centās to vērst par labu.

Viņiem piebiedrojās citi, arī Benjamins Beičs. Plaši ieplestām acīm mazais apbrīnoja Pjera vizošo tērpu, viņa briljantu, veiklo valodu. Pjers uzrunāja Benjaminu, izvaicāja par skolas gaitām, viņš prata ātri iedraudzēties ar bērniem. Pārējiem par prieku, četrdesmit piecus gadus vecais un septiņus gadus vecais sarunājās lieliski.

Tad, viņu ievērības pacilāts, Pjers pievērsās pārējiem. Pamanījis, ka vairums viesu, arī tie, kas runāja tikai angliski, tomēr saprata franču valodu, viņš bieži pārgāja uz franču valodu un drīz vien jutās kā franču salonā. Viņš stāstīja asprātīgas tenkas, bārstīja aforismus par sievietēm un literātiem. Kaut gan pārējie laikam ne vienmēr spēja sekot viņa domai un daudzi aplinku mājieni palika neskaidri, taču Pjers gribēja paspīdēt. Ja viņš nobērs tiem simt pērļu,, Pjers domāja, tad tomēr piecas sešas viņi uztvers, un viņu nemaz netraucēja, ka abi jūras vilki, kas pa tam bija krietni iemetuši, sāka skaļi smieties, un nebija skaidrs, vai smieklus izraisījuši viņa joki vai viņš pats.

Pjers bija izbraucis no mājām nelāgā omā, jo nezināja, kādu iespaidu viņš atstās uz amerikāņiem. Un, kad nu viņš, acīm redzami, tiem patika, nebrīvums pazuda, un viņš ticēja, ka būs pa spēkam veikt savu nodomu — pierādīt doktoram Franklinam, kādu netaisnību viņam nodara. Viņš tuvojās Franklinam.

Franklins bija cieši noņēmies ņemt vērā līdzību par ecēšām un noslēpt savu nepatiku pret Karona kungu. Nosvērti un sirsnīgi viņš nāca Pjeram pretī, bez tās nicinošās laipnības, kas Pjeru tik dziļi bija aizvainojusi. Pjeram novēlās kā kalns no pleciem, kad viņš pamanīja, ka Franklins šodien neizturas tik noraidoši; ar pasvītrotu uzmanību viņš klausījās vecā vīra pašsarerētajās līdzībās, skaļi smējās un starodams raudzījās stāstītājā. Tad. diskrēti norādīdams uz Franklinu, sāka apcerēt starpību starp humoru un asprātibu. Piemera deļ viņš citēja Sokrātu un Aristofārtu —• par šīm zināšanām viņš varēja pateikties izglītotajam Gidēnam — un bija laimīgs, kad Franklins, kas sākumā nebija īsti sapratis, lūdza atkārtot un paskaidrot un smaidīdams atzinīgi novērtēja viņa teikto.

Bet tad doktors kļuva nopietns un līdzjūtīgi apvaicājās Pjeram par viņa jauno palīgu mesjē Teveno, kas, cik Franklinam esot zināms, aizbraucis uz Ameriku. Pjers atbildēja, ka viņam neesot vēl nekādu ziņu par transportu, ar kuru Pjers aizceļojis, un nevarot arī vēl būt. Abi vīrieši, Franklins un Pjers, uz brīdi apklusa un iegrima domās.

Mesjē de la Rošfuko bija rūpīgi pārtulkojis neatkarības deklarāciju un izdevējs Ruo bija pacenties iespiest tulkojumu ar jauku, plašu ievadu līdz 4. jūlijam. Viņš pasniedza Franklinam vienu eksemplāru. Kamēr doktors šķirstīja glīto sējumiņu, jaunais hercogs, tulkotājs, nepacietīgi un godbijīgi lūkojās viņā. Franklins skaļi uzslavēja tulkojumu; klusībā viņš nodomāja, ka cēlie teikumi franču valodā izklausās mazliet banāli. Tad, pievērsies Pjeram, teica, ka dzirdējis, kādu dziļu iespaidu savā laikā Etiola pils parkā atstājusi Pjera nolasītā neatkarības deklarācija. Pjers nosarka aiz prieka, kas reti gadījās, un bija gatavs piedot Franklinam visu, ko viņš tam bija nodarījis. Viņš uzskatot kā likteņa žēlastību un neatņemamu ieguvumu, ka pirmais uz šī kontinenta uzzinājis jaunākās vēstures dižākos notikumus un ka viņam bijis gods savas zemes labākajiem dēliem paziņot cildenā dokumenta tekstu.

18*

275

Doktors Dibūrs ar īgnumu atcerējās notikumu Etiola pils parkā. Viņu kremta, ka Franklins tā izcēla šo spekulantu Karonu; viņš nepiedeva arī šim cilvēkam, ka tas ar intrigām un ^viltību bija ieguvis «Orfreju», turpretim viņam, Dibūram, cīņā *par taisnīgo lietu vajadzēja piedalīties ar nepilnīgi apbruņotiem kaperkuģiem. Bet tad viņš atcerējās, cik sirsnīgi Franklins bija smējies, klausoties fabulu par mušu un karieti, un nepukojās

vairs uz savu gudro draugu, ka tam bija iepaticies dot šai mušai cukuru.

Marķīzs de Kondorsē teica:

—   Ak dižais cilvēk, ar kādām gan jūtām jūs lasāt šo savu darbu, kas pārveidojis pasauli!

Franklins pacietīgi atbildēja:

—    Man žēl, ka šeit izplatījusies doma, ka es esot sacerējis deklarāciju. Tā tas nav, to es jums jau vairākkārt esmu apgalvojis. Lūdzu, kungi, ticiet taču man un iegaumējiet: priekšlikumu pasludināt neatkarību Kongresā iesniedza misters Ričards Henrijs Lijs, mūsu mistera Artura Lija brālis, un deklarāciju sacerēja mans jaunais kolēģis misters Tomass Džefersens. Es izdarīju vienīgi nenozīmīgus labojumus tekstā.

Artura kalsnā seja sadrūma. Viņš pukojās par Franklina uzpūtīgo pieticību. Bet Pjers jūsmīgi teica:

—   Jūsu izdarītie labojumi, doktor Franklin, nekad nav nenozīmīgi. Lai kas būtu iesniedzis priekšlikumu, — viņš piebilda, — Amerikas atbrīvošana ir jūsu darbs. Lai gods jūsu misteram Džefersonam, bet, tā kā jūs piedalījāties deklarācijas sagatavošanā, tad tā ir jūsu deklarācija. Benjamina Franklina stils nav noliedzams, tas nomanāms arī franču valodā.

Franklins piekāpās. Nekad viņš šiem parīziešiem neieskaidros, ka deklarācijas sacerētājs patiešām bijis Tomass Džefersens, tāpat nekad viņiem neiemācīs jauno deputātu saukt par «Džefersenu», nevis par «Džefersonnu».

Franklins pārdomāja, ka deklarācija būtu skanējusi pavisam savādāk, ja viņš būtu tās autors. Arī viņa politiskie uzskati balstījās uz Džona Loka, Monteskjē, Vatela idejām un būtībā viņš bija vienās domās ar izglītoto, kvēlo taisnības aizstāvi Džefe» senu. Taču viņš, Franklins, būtu vispārējo daļu, kā arī atsevišķās sūdzības pret karali izteicis mierīgāk un loģiskāk. No otras puses, visai pasaulei domātiem dokumentiem nevajadzēja būt pārāk lietišķiem. Toreiz bija nepieciešama sajūsma, pacilāta retorika. Deklarācija bija pavisam laba, tā bija labāk piemērota šim gadījumam nekā tas, ko viņš pats spētu uzrakstīt, un tā bija amerikāņu laime, ka īstajā brīdī deklarācijai atradās īstais vīrs.

Iekšķīgi vīpsnādams, viņš atcerējās dedzīgās debates Kongresā par deklarācijas tekstu. Toreiz, pirms gada, Filadelfijā bija ārkārtīgi karsta vasara, sapulču zālē pēcpusdienā bija nepanesami tveicīgi, turklāt mušas no tuvējiem zirgu staļļiem koda bez mitas, visvairāk kājās. Vēl tagad viņam kļuva jautri, atceroties, kā §1* karstuma cieta divi eleganti un tāpēc sevišķi biezi saģērbuļli'M un safrizēti kungi — Henkoks un viens no Adamsiem, garais, tievais Samuels Adarnss.

Viņš pats, Franklins, bija sēdējis blakām Džefersenam. Tas bija slikts runātājs, balss bija pārāk vāja, un viņš bija spiests Nava teksta aizstāvēšanu uzdot kolēģim Adamsam, otram Adam«am, mazajam Džonam Adamsam. Sis godīgais entuziasts labi bija veicis savu uzdevumu; laiku pa laikam pielēkdams kājās, mazais resnītis aizstāvēja tekstu un skaļi un bezbailīgi raidīja apvainojumus uz visām pusēm.

Daudzi uzskatīja par savu pienākumu arī piebilst kādu vārdu, taču tas ne vienmēr bija vietā. Ja nebūtu bijis tik karsts, tad debates būtu laikam ilgušas vēl divas vai trīs dienas un no sākotnējā teksta nekas vairs nebūtu palicis pāri.

Jaunais Džefersens bija cietis, dzirdēdams ne vienmēr gudros iebildumus pret viņa formulējumu lietderību. Franklinam allaž paliks atmiņā šī garā, kalsnā, sarkanmatainā cilvēka ciešanu pilnā seja, kad runātāji tik nežēlīgi un nesapratīgi plucināja viņa tekstu. Franklins spēja labi iedomāties, ko juta apdāvinātais jauneklis, kad viņa sacerējumam izrāva vienu spalvu pēc otras. Savu niknumu viņš noslēpa, šis nabaga autors, seja viņam bija mieriga, kā tas pieklājas, taču viņš lauzīja rokas un vīstīja dūres, un svīda kā nesējs, kaut arī bija vājš.

Franklins pa paradumam bija mēģinājis nabaga jaunekli mierināt ar mazu stāstiņu. Tas bija labs, pamācošs stāstiņš, un Franklins nevarēja noturēties, nepastāstījis to arī šai franču sabiedrībai.

— Starp citu, apspriežot tekstu, — Franklins stāstīja, — vairāki Kongresa locekļi ieteica grozījumus, un autors, nule minētais misters Džefersens, nemaz nebija iepriecināts. Es sēdēju viņam blakus un mēģināju viņu nomierināt. — Esmu apņēmies, — es viņu iedrošināju, — nesacerēt nekādas deklarācijas, kas vispirms jāapspriež kādā sapulcē. To es mācījos no kāda pazīstama cepurnieka. Viņš gribēja savam veikalam pasūtīt izkārtni ar labu uzrakstu. Viņš domāja tā: «Džons Tompsons, cepurnieks, izgatavo un pārdod cepures pret skaidru naudu» — un virs tā uzgleznota cepure. Viņš parādīja uzrakstu saviem draugiem. Pirmais uzskatīja, ka vārds «cepurnieks» ir lieks, jo to izsakot jau vārdi «izgatavo cepures». Misters Tompsons nosvītroja šo vārdu. Otrais domāja, ka arī vārdi «izgatavo» varot svītrot. Pircējiem esot vienalga, kas izgatavo cepures; ja tik tās būšot labas, gan viņi pirkšot. Misters Tompsons izsvītroja. Trešais teica, ka vārdi «pret skaidru naudu» neesot vajadzīgi, šai zemē taču citādāk nepārdodot. Misters Tompsons nosvītroja, un tagad uzraksts skanēja: «Džons Tompsons pārdod cepures.» «Pārdod?» jautāja nākamais. «Neviens negaida, ka jūs tās atdāvināsiet.» Tātad nosvītroja arī vārdu «pārdod». Un, beidzot, arī vārdu «cepures», jo cepure jau bija uzgleznota uz izkārtnes. Tā nu uz izkārtnes palika tikai vārds «Džons Tompsons», un virs tā uzgleznota cepure.

—   Būtu žēl, — kad visi bija gana izsmējušies, marķīzs de Kondorsē sacīja, — katra vārda, ko izsvītrotu no deklarācijas. Tāds, kāds tas ir tagad, tas ir dižens manifests, kas vienkārši un lieliski pasludina tik svētās un tik aizmirstās cilvēku tiesības.

—   Man ir gods, — sacīja Franklins, — šajā sabiedrībā atgādināt, cik ļoti mēs esam pateicīgi jūsu zemes filozofiem par to, ka viņi devuši savu daļu mūsu pasaules uzskata veidošanai. Nekad šī deklarācija nebūtu sacerēta bez Monteskjē, Ruso, Voltēra darbiem.

Arturs Lijs tikai zobus vien nošņirkstināja. Tātad bezkaunīgais vecis izmantoja arī šo iemeslu, lai paglaimotu šiem frančiem, kas lielās idejas labā veltīja tikai tukšas runas

Marķīzs de Kondorsē atkal ierunājās.

—    Tas ir pareizi, — viņš teica, — cilvēku tiesības jau agrāk bija ierakstītas filozofu grāmatās un arī godīgu cilvēku sirdīs. Bet ko tas līdzēja? Tagad šajā deklarācijā tās paustas valodā, ko saprot arī mazizglītotie un vājie, un izraisījušas tādus darbus, kurus filozofija nespēja izdarīt.v

Viņš runāja vienkārši, tomēr dedzīgi un lūkojās Franklina. Visi lūkojās Franklinā, un Arturs Lijs vai plīsa no dusmām, ka šis doctor honoris causa piesavinājās ne vien Loka, Hobsa un Davida Jūma grāmatu slavu, bet arī Ričarda Henrija Lija un Džordža Vašingtona darbu slavu.

Bet Franklins mazliet pacēla roku un sacīja:

—   Es vēl nebiju beidzis, Kondorsē kungs. Es vēl nepieminēju kādu citu jūsu zemes dižo dēlu, bez kura mūsu revolūcija nebūtu iedomājama — Klodu Adrienu Helveciju. Viņa filozofija nav bijusi neiedarbīga, to jūs nedrīkstiet sacīt, marķīza kungs. Grāmata «De l'Esprit» atbalsojas mana kolēģa Džefersena deklarācijā. Tās ir mana mirušā drauga Helvecija domas, kuras mēs Amerikā ietveram darbos.

Visi ielenca Helvecija kundzi, un viņa bez jebkāda samulsuma laimīgi sacīja:

—   To jūs labi pateicāt, doktor Franklin, tā tas ir, — un pasniedza viņam roku skūpstam.

Franklins sacīja:

—   Nelaiķis Helvecijs ir viens no tiem, kas savu filozofiju ir ne vien izdomājis Un uzrakstījis, bet arī dzīvojis pēc tās. Viņš izpaudis visu mūsu noslēpumu, ka mes visi tiecamies vienīgi pēc laimes, un saskaņā ar šo tezi veidojis savu dzīvi. Viņš bija laimīgākai? no visiem cilvēkiem, ko es pazinu, viņš iekarojis skaistāko un gudrāko sievu un vairojis savu līdzcilvēku saprātu un prieku.

—   Jā, — atbildēja Helvecija kundze, — žēl, ka viņš nepiedzīvoja šo dienu. Es vēlētos, lai jūs abi būtu šeit, jūs un viņš.

Tirgo tas likās pārspīlēti un mazliet bezgaumīgi. Viņš nekad nebija sevišķi cienījis Helvecija sacerejumus. Viņš nožēloja, ka, sadedzinot šī nenozīmīgā vīra grāmatas, viņš bija padarīts par mocekli, un pievienojās Voltēra domām, ka šajās grāmatās esot daudz banalitātes un ka tas, kas tajās oriģināls, esot aplams vai problemātisks. Diezgan asi un pamācoši Tirgo teica, ka viņš cerot, ka amerikāņu piemers ierosināšot visu civilizēto pasauli pārdomāt un atdarināt.

—   Būtu vērts, ka tā iet bojā, — dedzīgi teica Kondorsē, — ja tā neņems vērā šo piemēru.

Mājzinis Finka kungs paziņoja, ka ēdiens esot servēts. Helvecija kundze bija likusi sagatavot izmeklētu mielastu; lēti tas nebija, un Helvecija kundze bija sīksti kaulējusies ar Finka kungu par katru sū. Vēlāk Finka kungs bija sūdzējies Franklinam. Viņš esot godīgs cilvēks, Finks ar uzsvaru bija paziņojis. Atstāstīdams to Helvecija kundzei, Franklins noteica:

—   To Finka kungs saka vienmēr, bet es baidos, ka viņš maldās.

Skaidrs bija tas, ka ēdienu karte bija sastādīta ar rūpību uti gaumi; un viesi to prata novērtēt, visi ēda, dzēra un dzīvi sarunājās.

Daudz runāja par marķīzu de Lafaijetu, aizvien vēl Parīzē visi interesējās par viņu. Ziņas par viņu vēl nebija saņemtas. Visi cerēja, ka šo dienu viņš svinīgi atzīmē Filadelfijā, viesi uzdzēra Lafaijetam par godu.

De la Rošfuko kungs, Lafaijeta tuvs draugs, pastāstīja par viņa augstsirdību un vieglprātību naudas lietās. Pjers paziņoja, ka viņš esot bijis par starpnieku, pērkot kuģi, ar ko marķīzs aizbraucis uz Ameriku. Viņš esot panācis, ka marķīzam neesot pieprasījuši pārāk augstu cenu. De )a Rošfuko izteica cerību, ka izšķērdīgais draugs arī viņpus okeāna atradīšot cilvēkus, kas pasargāšot viņu no augļotājiem. Lafaijets esot pārāk bezrūpīgs, un ebreju netrūkstot nekur.

Franklins teica, ka Filadelfijā esot dažādi ebreji, tādi, kas stāvot karaļa pusē, un tādi, kas stāvot Kongresa pusē. Viņa seja kļuva domīga; viņš iedomājās par ebreju Franku ģimeni, kurā divi dēli bija patriotu pusē, bet viens cīnījās lojālistu pusē, — un viņš atcerējās pats savu dēlu, nodevēju. Steigšus viņš stāstīja tālāk.

—    Man pašam ir, pareizāk sakot, bija savs jūds, kāds Heizs. Kādreiz, kad es ar laivu gribēju iebraukt Ņujorkas ostā, mana laiva apgāzās, un es iekritu ūdenī. Mani uzņēma pasta kuģis. Man nedraudēja ne mazākās briesmas, negadījums notika tuvu krastam, un es esmu labs peldētājs. Bet tad ieradās ebrejs Heizs un paziņoja, ka viņš esot bijis tas, kas ar enerģiskiem mājieniem pamudinājis pasta kuģi izglābt mani. Kopš tā brīža viņš uzskatīja mani par savu galveno ienākumu avotu. Tiklīdz viņš mani sastapa, tūlīt lūdza naudu, viņam taču esot laimējies izglābt manu neatsveramo dzīvību. Sādā veidā viņš man izspieda te divkāršo Johannu, te spāņu dublonu, mazāk viņš nekad neprasīja. Tagad viņš miris un novēlējis mani savai atraitnei.

Mani kungi, nesaprotiet, lūdzu, nepareizi šo notikumu, — visiem smejoties, Franklins turpināja. — Es ne labprāt vispārinu un nekādā ziņā neuzskatu manu Heizu par tipisku ebreju. Ar ebrejiem es esmu pieredzējis gan sliktu, gan arī labu. Reiz es atradu kādu pazīstamu ebreju Perecu sēžam pie grāmatas, tāpat kā to darīja citi. Es zināju, ka mans Perecs neprot ne lasīt, ne rakstīt; droši vien viņš nesaprata nekā, par ko citi diskutēja. Būdams ziņkārīgs, es iztaujāju viņu. Viņš man paskaidroja: «Tas ir dievam patīkams darbs, ja nodarbojas ar grāmatām, kaut arī neprot lasīt!» Es novēlētu saviem tautiešiem tādu bijību pret zinātni.

Mielasta beigās uzsauca tostus Amerikai un brīvībai. Anglis, misters Rids, Artura Lija draugs, ar drūmu satraukumā trīcošu seju fanātiski izsaucās:

—    Lai Amerika ir brīva un neatkarīga tik ilgi, kamēr saule atdziest no vecuma un zeme nogrimst atpakaļ haosā!

Nepatīkami pārsteigts par tādu pārspīlējumu, Franklins uzmeta viņam neuzticīgu skatienu.

—    Pirms gada Filadelfijā pieņemtais lēmums, — teica Kondorsē, — ir lieliska ilustrācija grieķu dzejnieka vārdiem: «Nekas nav varenāks kā cilvēks.» Cik liela drosme bija nepieciešama, lai pasludinātu neatkarību! Mēs dzirdējām, ka daudzi no šiem vīriēm esot turīgi, ka viņu interesēm labāk atbilstu dzīvot mierā ar metropoli. Bet savas dvēseles dēj, brīvības dēj viņi riskējuši ar savu mantu un dzīvību. Un ja padomā, ka šī rezolūcija pieņemta vienprātīgi, ka neviens nav bijis pretī…

Franklins sēdēja klusēdams, viņa platā seja bija laipna un koncentrēta. Viņa jaunais draugs bija teicis taisnību, un, ja dokumenta nosaukums bija: «Trīspadsmit Savienoto Valstu vienbalsīga deklarācija,» — tad tas nebija melots. Bet cik daudz grūtību un mākas bija nepieciešams, lai panāktu šo vienprātību. Lai nodrošinātu Delaveras balsi, deputātu Cēzaru Rodneju ar kurjera palīdzību vētrā un negaisā atsauca no gandrīz simt jūdžu liela attāluma. Ņujorkas deputāti bija atturējušies no balsošanas, viņa paša konservatīvie kolēģi Dikinsens un Roberts Moriss bija palikuši itin rāmi miājās. Tajās trijās dienās, kad ņēmās pārlabot un apspriest Džefersena projektu, bija jāsastopas ne vien ar cilvēku gara lielumu un cildenumu, bet ari ar tveici, sviedriem, mušām, spriedelēšanu, sīkmanību. Tomēr bija pamats svētkiem un paļāvībai, jo galu galā tik daudz cilvēku bija gatavi parakstīt lielo un bīstamo dokumentu.

—    Kad mēs parakstījām, — viņš stāstīja, — es sacīju saviem kolēģiem: «Tagad, mani kungi, ir izlemts. Tagad mēs karāsimies vai nu visi kopā, vai katrs atsevišķi.»

Vēlreiz skaļi, pacilāti un paļāvīgi uzdzēra par godu Amerikas nākotnei. Helvecija kundze apkampa Franklinu.

—    Ar jums es apkampju visus četrpadsmit štatus, mans draugs! — viņa izsaucās un noglāstīja viņu un noskūpstīja uz abiem vaigiem. — Trīspadsmit, — viņš gurdi iebilda, — trīspadsmit, mana mīļā. — Iekams vēl pacilātība nebija izgaisusi, viesi devās projām. Taču amerikāņi, kā norunājuši, visi bez izņēmuma vēl palika. Jaunais Kondorsē pirmīt bija sacījis, ka Lafaijets droši vien šo dienu svinīgi atzīmē Filadelfijā. Pie šiem vārdiem visi amerikāņi garā bija Filadelfijā, taču nemaz nebija tik pārliecināti, vai Kongress patlaban atrodas Filadelfijā. Un, ja arī pilsēta nebūtu otrreiz evakuēta, ja deklarācijas gadadienu sviri ar zvanu skaņām, parādēm un uguņošanu, tad pa šo laiku iedzīvotājiem noteikti bīis kļuvis skaidrs, ka brīvība vēl itin nemaz nav nodrošināta, ka būs jālej vēl daudz sviedru un asiņu.

Franču klātbūtnē, it kā klusībā vienojušies, amerikāņi nebija izpauduši savas raizes, bet visi bija izjutuši nepieciešamību vēl pabūt kopā paši vien, bez svešiem, svešās valodas skaņu netraucēti.

Tur nu viņi sēdēja, noguruši no svinībām, noguruši no ēšanas un dzeršanas, neparasti samulsuši, it kā kaunēdamies cits no cita par savu saviļņojumu. Pat abi jūras vilki bija kļuvuši klusi, un, acīm redzot, viņu dēkas viņiem nelikās vairs tik ievērojamas.

Nemaz nerunājot par to, visi apzinājās, ka cīnītāji piedzīvo grūtas dienas un ka tos gaida vēl grūtākas. Viņi bija priecīgi, ka šo vakaru nevajadzēja katram pavadīt vienatnē, viņi bija viena saime, bija labi pasēdēt kopā. Viņi smēķēja, un dzēra, un tērzēja par nenozīmīgām lietām. Un pat Arturs Lijs neizjūta nelabvēlību pret citiem.

Kļuva vieglāk, kad Franklins izteica to, kas saviļņoja visus. Viņš to izdarīja, kā parasts, aplinkus un tikai divos vārdos, turklāt franciski. «Ģa ira,» viņš teica.

Tikai tiešie līdzdalībnieki zināja un drīkstēja zināt par Luija lēmumu atļaut izdarīt Jozefa ieteikto operāciju. Tomēr visai Versaļai tas jau bija zināms, un Vīnē, Madridē un Londonā nepacietīgi gaidīja dienu, kad tas būs noticis.

Princis Ksavjē gribēja pats sev noliegt, ka viņam draud briesmas pazaudēt troņa mantošanas tiesības; nekad Luijam nebūšot drosmes atļaut operāciju, Ksavjē paziņoja. Viņš pamazām kļuva tik paļāvīgs, ka piedāvāja derības uz divdesmit tūkstošiem livru, ka vēl pēc gada nebūšot tiktāl. Princis Karls pieņēma derības; ja Luijs patiešām gulēšot ar Tuaneti, viņš teica, tad viņam, Karlam, par mierinājumu būšot vismaz divdesmit tūkstoši livru.

Tuanete gaidīdama turpināja savu parasto dzīvi. Dejoja, spēlēja kārtis, sarīkoja svinības, apmeklēja svinības, vēl trakulīgāk nekā agrāk dzinās pēc izpriecām no Versaļas uz Parīzi, no Parīzes uz Versaļu. Tiklīdz viņas tuvākie draugi, Gabriela, Vodreijs, iedrošinājās aplinkus norādīt uz Luija nodomu, Tuanete dusmīgi tūlīt pārtrauca viņus.

Un tad pienāca nakts, nakts pēc karstas augusta trešdienas, nakts, ko lieliem burtiem ierakstīs Versaļas kronikā. Sajā naktī ap pulksten vienpadsmitiem Francijas Luijs atstāja savu guļamistabu un devās uz" Austrijas Marijas Antonijas guļamistabu.

Mājas svārkos viņš klumzāja pa milzīgās pils gaiteņiem, pa lielāko pasaules celtni, ko bija licis uzbūvēt viņa vectēvs. Zem nīajassvārkiem viņam bija grezns naktskrekls, resnajās kājās ērtas mājaskurpes. Karalim pa priekšu sarkani balti zilā livrejā, slīvi, vienaldzīgi un svinīgi soļoja ļoti vecs sulainis, kā viņš to savā četrdesmit gadu garajā dienestā bija mācījies, un nesa kandelabru ar sešām svecēm. Uztraukts, svīzdams, pūlēdamies nepievērst uzmanību un tomēr ārkārtīgi uzkrītošs, Luijs stūrēja pa Versaļas gaiteņiem. Gaiteņos bija daudz sulaiņu, Šveices gvardu un augstmaņu, kas atgriezās vai gāja projām. Samulsis no viņu skatieniem, Luijs nolēma ierīkot eju, kas slepeni un tieši savienotu viņa un Tuanetes istabas. Lai atvairītu domas par to, kas viņu sagaida, Luijs pārdomāja šādas tiešas ejas tehniskos sīkumus; tādas lietas viņu allaž interesēja. Tai jābūt pazemes ejai, vislabāk to ierīkot zem «Vērša acs» zāles. Apsvērdams to visos sīkumos, garām gvardiem, kas svinīgi sveica, garām galminiekiem un sulaiņiem, kuri sastinga zemu noliektām mugurām, viņš stiepa savu lempīgo augumu uz Tuanetes telpām.

Viņam parādoties, dāmas priekšistabā zemu pakniksēja un palocījās. Aiz mulsuma pietvīcis un lepns Luijs sacīja:

— Labvakar, manas dāmas. — Viņš parakņājās savu mājassvārku kabatā, iedeva sulainim vienu luidoru un sacīja večukam: — Se, mans dēls! — Pieklauvēt pie Tuanetes guļamistabas durvīm būtu nepieklājīgi; viņš paņēma ķemmi, paskrāpēja durvis un pazuda guļamistabā.

Pēc piecām minūtēm pili aplidoja čuksti: «Resnais guļ ar viņu.» Čuksti aizšāvās tālāk, šāvās pa gaiteņiem, cauri istabām, izšāvās laukā pa vārtiem. Pēc desmit minūtēm to zināja Austrijas vēstnieks grāfs Mersijs, pēc piecpadsmit minūtēm spānietis Aranda, vēl pēc desmit minūtēm lords Stormonts, britu majestātes sūtnis. Sekretārus pamodināja nakts vidū. Visi sūtņi diktēja — Mersijs, Aranda, Stormonts. Kurjeriem sagatavoja zirgus, pārlasīja vēstules, aizzīmogoja. Tad vēstneši pa visīsāko ceļu auļoja uz austrumiem, dienvidiem, rietumiem, mainīdami zirgus katrā stacijā.

Nākamajā dienā rakstīja' paši vaininieki. Luijs rakstīja Jozefam, aiz sirsnīgas pateicības viņš rakstīja vāciski: «Jums, augstība,» viņš rakstīja, «esmu pateicību parādā par savu laimi.» Tuanete rakstīja ķeizarienei: «Sī diena, dārgā māte, ir vislaimīgākā manā mūžā. Tagad mana laulība ir piepildīta, un viss izdevās laimīgi. Es vēl neesmu grūta, bet ceru, ka jebkuru brīdi tas notiks,» un viņa uzmeta traipu.

Parasti Tuanetei nepatika palikt vienai ar savām domām. Šoreiz viņa palika viena arī pēc tam, kad bija pabeigusi grūto vēstuli mātei, un nepieņēma nevienu. Neskaidru domu un jūtu pārņemta, viņa laiski sēdēja un pārdomāja notikušo. Tas bija norisinājies tumsā aiz biezajiem aizkariem, kas aizsedza viņas lielo gultu, no ārpuses vāji spiedās naktslampas gaisma. Vispār Tuanete gandrīz visu laiku bija turējusi acis aizvērtas. Negaidītais pārsteigums bija izkliedējis domas; bet, ja viņa kaut ko domāja, tad vienīgi to, cik labi būtu, ja Luija vietā gulētu cits. Viņa bija izbaudījusi daudz, taču nekad līdz galam; tagad viņa atzina, ka īstenībā tas bija mazāk, nekā viņa bija sagaidījusi, un jutās vīlusies. Tomēr viņa bija apnuerinata ar notikušo un izjuta gandarījumu. Nu viņa bija izpildījusi savu misiju, nu viņa patiesi bija karaliene, pati noteicēja par sevi, brīva no jebkuras aizbildnības. Izbeigsies muļķīgie joki par «jaunavīgo karalieni», zivju sievas vairs neplātīs savas netīrās mutes. Bet ko gan sacīs viņas tuvākie draugi — Gabriela, Fransuā? Viņai bija mazliet bailes no sastapšanās, kaut arī kāri gaidīja to.

Visur Versaļas pilī ļaunprātīgi runāja, vai patiesi Luijs būs īstais vaininieks, ja Tuanete kļūs grūta, jeb vai viens no daudzajiem mīļākajiem no «blakusistabām». Sevišķi dzēlīgi joki atskanēja prinča Ksavjē apartamentos. Turklāt princim Ksavjē bija skaidrs, ka notikums, no kā viņš baidījās, patiesi norisinājies likumīgi, viņš pat samaksāja princim Karlam kā uzvarētājam derībās divdesmit tūkstošus livru.

Pats jaunais karalis staigāja apkārt muļķīgi laimīgu seju un izrādīja katram, cik viņš apmierināts ar sevi un pasauli. Viņš izmeta labsirdīgi rupjus jokus vēl vairāk nekā agrāk. Vēl biežāk viņš bikstīja saviem padotajiem vēderā un spēcīgi sita uz pleca. Reiz, pamanījis kādu sulaini zemu noliekušos, lai kaut ko paceltu, Luijs nespēja novaldīties un, spalgi smiedams, uzsita viņam skaļu pliķi pa dibenu, bet pēc tam pasniedza luidoru.

Savai Tuanetei viņš izrādīja padevīgu pateicību. Viņai nezinot, Luijs iepazinās ar viņas naudas stāvokli, izbijās un tomēr, nekā neteicis, samaksāja viņas parādus. Pēc nelielas dvēseles cīņas viņš pat vēlreiz palielināja Trianona budžetu. Tuanete žēlīgi pieņēma viņa neveiklos mīlestības un apbrīnošanas pierādījumus un izturējās pret viņu draudzīgi, kā pret lielu, lempīgu suni. Viņa neizrādīja, cik ļoti viņai nepatīk Luija vājības, karaļa necienīgā uzvešanās, viņa pašapziņas trūkums.

Līdz šim Luijs bija izturējies pret Tuanetes draugiem vienaldzīgi, pat atklāti naidīgi. Tagad viņš kļuva iecietīgs, laipns. Parādījās princeses Rohanas apartamentos, smējās par papagaiļa Mesjē ķērkšanu, deva viņam barību un ļāva ieknābt pirkstā; tad viņš laipni apvaicājās par princeses mīļajiem nelaiķiem. Viņš briesmīgi traucēja, un visi bija priecīgi, kad karalis atkal aizgāja.

Kādu citu reizi viņš labvēlīgi paķircināja Diānu Poliņaku. Draudēdams viņai šķelmīgi ar pirkstu, viņš savā rupjajā balsī paziņoja, ka esot dzirdējis, ka viņai esot romāns ar veco dumpinieku Pasī. Viņa atbildēja dzedri. Bet Luijs uzdeva savai Sevras manufaktūrai izgatavot dārgu nakstpodu ar Franklina portretu un aizsūtīja to Diānai Poliņakai kā dzimšanas dienas dāvanu.

Arī marķīzs de Vodreijs nespēja atkratīties no karaļa uzmācīgās laipnības. Satvēris viņu aiz svārkiem un ar savām īsredzīgajām acīm lūkodamies viņam tuvu sejā, Luijs žēlsirdīgi izklāstīja visos sīkumos Tuanetes priekšlikumu iecelt Vodreiju par viņas izpriecu intendantu. Viņa galma naudas stāvoklis, Luijs omulīgi teica, pašlaik gan esot slikts, bet, tā kā viņam pēdējās nedēļās esot iemesls būt labā omā, tad viņš esot Tuanetei atļāvis šai postenī iecelt Vodreiju. Vodreijs ar ledainu laipnību atbildēja, ka viņš esot laimīgs, ka Luijs piekritis viņas majestātes izvēlei. Bet viņš nezinot, vai esot piemērots šādam godam un tāpēc esot lūdzis karalieni atļaut īsu laiku pārdomāt. Luijs draudzīgi satvēra viņu aiz svārku pogas.

— Kas par niekiem, manu mīļo marķīz, — viņš teica. — Neklīrējieties! Ņemiet tik ciet! Gan būs labi. Paļaujieties uz saviem spēkiem!

Tās bija nelādzīgas nedēļas visai Ceriņzilajai līgai. Vienīgi grāfu Zilu Poliņaku nekas nesatrauca, un viņa skaistā, mazliet brutālā seja pauda parasto pašapmierinātību. Pārējie, ārēji izrādīdami ironisku vienaldzību, bija raižu pilni. Vai nebija iemesls bažām, ka pēc tam, kad Luijs būs gulējis ar Tuaneti, abi kļūs arī garīgi tuvāki? Un vai tad līga varēs saglabāt savu iespaidu?

Gudrākie līgas locekļi, Diāna Poliņaka un Vodreijs, apmainījās domām. Nepacietīgais Vodreijs gribēja tūlīt pārbaudīt spēkus un ierosināt Tuaneti uz kaut kādu politisku rīcību, kas katrā ziņā izraisītu Luijā nepatiku. Ja viņa pretosies, tad līgas locekļiem jāatsakās ar Tuaneti draudzēties. Diāna bija pretī piespiedu līdzekļiem. Viņa domāja, ka Tuanetei piesardzīgi pie izdevības jāliek saprast, ka tieši tagad viņai jāpierāda, ka viņa ir ne vien karaļa laulātā draudzene, bet arī karaliene. Vodreijs sapīcis piekrita, ka tā būs gudrāk.

Tā nu Ceriņzilās līgas kungi un dāmas izturējās pret Tuaneti atturīgāk nekā agrāk; viņi lika manīt, ka Tuanete izdarījusi kaut ko tādu, kas radījis plaisu starp viņu un viņas draugiem. Kundziskajam, izlutinātajam Vodreijam bija grūti izrādīt tikai nelielu atsvešināšanos, nevis nicinošu sašutumu. Taču viņš savaldījās. Toties viņš izgāza savas dusmas uz Gabrielu. Pret viņu Vodreijs izturējās tik pikti un nicinoši, ka parasti vienaldzīgā Gabriela galu galā izplūda asarās. Pie tam viņa labi saprata savu Fransuā un zināja, ka tā īgnums nebija vērsts pret viņu, bet Tuaneti, Viņš mīlēja Tuaneti, kā prata. Viņam kremta, ka tagad lempīgais Luijs bauda to, kas pēc taisnības pienācās viņam. Turklāt viņš vairāk nekā citi bažījās, ka līga varētu pazaudēt savu iespaidu. Vodreija augstprātībai bija pastāvīgi nepieciešams apliecinājums, un viņš, Ceriņzilās ligas nekronētais karalis, būtu trāpīts pašā sirdī, ja līga zaudētu varu pār Tuaneti un reizē ar to pār Franciju.

Diānas Poliņakas plāns sāka iedarboties. Tuanete manīja savu draugu savādo izturēšanos un kļuva nedroša. Viņa negribēja pazaudēt savus draugus, savu mīļo Ceriņzilo līgu. Viņa mēģināja izskaidroties ar Gabrielu, ar Vodreiju. Abi izvairījās. Tuanete vēl stiprāk alka pēc agrākās tuvības.

Redzēdama, ka Tuanete piekļaujas viņai un apkampj viņu, Gabriela saprata, ka Tuanetes draudzība nav mainījusies. Mazāk nekā citi Gabriela domāja par šīs draudzības labumiem, viņa bija Tuanetei pieķērusies no visas sirds. Viņa pirmā nometa neērto masku un izturējās pret Tuaneti tāpat kā agrāk.

Bet Vodreijs tā nespēja. Par spīti savai nepacietībai, viņš bija atturīgs un, kad beidzot žēlīgi bija ar mieru izskaidroties, tad padarīja šo izskaidrošanos Tuanetei pēc iespējas smagāku.

Izskaidrošanās notika kādā no «blakus istabām». Sī telpa, kur bija norisinājušās daudzas vētrainas scēnas, kad atļāvās vai liedzās, Tuanetei šķita īstā vieta.

Nu viņa esot sasniegusi ilgi kāroto mērķi, Vodreijs iesāka, to viņai varot nolasīt no acīm. Visa viņas būtne izstarojot bezkaunīgi sīkpilsonisku. laimi. Tuanete neapvainojās; Vodreija dusmas tikai pierādīja, cik ļoti viņš bija tai pieķēries.

— Tagad beidzot, — viņa atbildēja, — esmu atbrīvojusies no muļķīgā šķēršļa, kas mani kavēja būt īstai karalienei. Es saprotu jūsu apbēdinājumu, Fransuā, bet kā labam draugam jums vajadzētu tomēr priecāties kopā ar mani.

—    Jūs novērtējat situāciju ar pārākuma sajūtu, kundze, — Vodreijs sarkastiski atcirta. — Novērtējiet, lūdzu, tikpat mierīgi arī manu stāvokli. Tad jūs piekritīsiet manām domām, ka man šeit vairs nav nekā ko meklēt. Tagad, kā nupat teicāt, jūs esat pilntiesīga karaliene un tātad stāvat marķīzam Vodreijam nesasniedzamā augstumā. Viņš godbijīgi noraugās pakaļ augstajam mākonim un aiziet. Man ir gods, kundze, lūgt jums atļauju. Es došos atpakaļ uz savu Zanviljē muižu.

Tuanete bija iedomājusies, ka viņš to dzēlīgi izsmies, varbūt būs pat brutāls un saspiedīs viņas rokas locītavu kā toreiz; sirds dziļumos viņa bija pēc tā ilgojusies. Bet, kad viņš runāja tik ledaini ironiski un tik drūmi apņēmīgi, vinu sagrāba panika. Tā nebija tukša pļāpāšana, viņš patiešām gribēja tikt projām, atstāt viņu likteņa varā. Tuanete atcerējās viņa vētrainos, reizēm varmācīgos tīko jumus šeit, šajā istabā. Viņa atcerējās, ar kādu augstprātīgu drosmi viņš bija padarījis smieklīgu un pazemojis viņas lielo brāli Jozefu. Viņš nedrīkstēja atstāt viņu, viņa mīlēja Vodreiju, nekādā ziņā nespēja iztikt bez viņa.

—   Tās taču ir blēņas, Fransuā, — viņa apjukusi sacīja,

—   jūs taču tam pats neticat, jūs nevarat mūs atstāt. Mēs to

nepieļausim. Mēs saderam kopā — jūs un es, un Ceriņzilā līga ' _ ' -

—   Jus maldaties, kundze, — Vodreijs pieklājīgi atbildēja.

—   Es ilgojos pēc klusas apceres vienatnē. Pēdējā laikā šeit pieredzētais man nepatīk. Neizliecieties, kundze. Mana parādīšanās šajā istabā nav šaha gājiens galantā spēlē, bet atvadīšanās. Vai karaliene atļauj, ka es vēlreiz noskūpstu viņas roku?

—   Izbeidziet jel savus nelāgos jokus, — tagad, nopietni uztraukusies, lūdzās Tuanete. — Pirmo reizi pēc nezin cik ilga laika mēs atkal varam runāt divatā, un tad jūs mani tā mokāt.

—   Jūs mani mocījāt pavisam citādāk, kundze, — • Vodreijs atcirta. — Starp citu, Zanviljē nav nemaz tik tālu. Es tur noņemšos ar literatūru un lugām. Ja es reiz uzvēdīšu kādu sevišķi tikumīgu lugu, varbūt man būs gods apsveikt jūs, kundze, un karali kā savus viesus.

Tuanetei bija asaras acīs.

—    Esiet prātīgs, Fransuā, — viņa atkal lūdza, — un neļaujiet vaļu savam neprātīgajam, naidīgajam noskaņojumam. Tas, kas notika, bija arī jūsu interesēs. Es jums vienmēr esmu teikusi: kopš tā brīža, kad būšu dzemdējusi dofinu, es būšu brīva. Es turēšu savu vārdu.

Vodreijs uzlūkoja viņu.

—    Kundze. — viņš teica, — vīrieša jūtas nav iesālītas siļķes. Neviens vīrietis nevar paredzēt, vai viņa kaisle nemitēsies, kamēr būs izpildīts zināms noteikums. Kaislības nevar saistīt ar noteikumiem, — viņš nobeidza, un, kaut arī viņa dobjā balss skanēja klusi, taču tā bija ārkārtīgi spēcīga un piepildīja visu telpu, tā ka sienām gandrīz vai vajadzētu plaisāt. Bet viņa seju aptumšoja Tuanetei pazīstamais mežonīgais niknums.

Viņa sabijusies atkāpās, tās bija saldas izbailes. Tādu viņa to vēlējās, tā viņa jutās tam daudz tuvāka. Viņa apsēdās un sāka raudāt.

—   Nu viņa vēl brēks, — Vodreijs nicinoši noteica.

—    Es domāju, — viņa šņukstēdama teica, — ka būšu darījusi labu gan jums, gan sev. Es jutos tik svabada un laimīga, bet nu jūs visu sabojājāt.

Nepievērsdams viņai sevišķu vērību, viņš dažas reizes šķērsoja mazo istabu. Tad viņš apstājās un notālēm uzlūkoja viņu.

—    Sakiet, — viņš jautāja, — kad tas notika, vai jūs domājāt par mani?

Viņa nekā neatbildēja, tikai bikli, ar vāru smaidu uzlūkoja viņu.

Viņš iekaisa.

—    Arī tas vēl, — viņš sašuta. — Paklausieties, to es aizliedzu. Tas neietilpst manos pavalstnieka pienākumos. Mans uzdevums nav ierosināt jūsu jūtas, ja jūs gribat dzemdēt dofinu.

Bet nu viņš vairs nespēja viņu iebiedēt. Ieraudzījusi viņa nikno seju, T uanete vairs neticēja, ka viņš aizies.

—    Nedomājiet vienmēr tikai par sevi, — viņa lūdza. — Domājiet arī par mani vai labāk par mums abiem. Mēs tik ilgi esam gaidījuši. Es tik ilgi gaidīju. Tagad gaidīšanas garākais, sliktākais laiks pagājis. Pacietieties vēl šo pēdējo brīdi.

Viņa piecēlās, piekļāvās viņam.

—    Fransuā, — viņa sirsnīgi lūdza, — palieciet šeit, Fransuā. Tieši tagad vēl vairāk nekā agrāk jums jābūt pie manis. Pieņemiet šo intendanta amatu. Jums tas jāpieņem, Fransuā.

Ar saldu smeldzi viņa atcerējās, cik grūti viņai bija nācies izdabūt no Luija intendanta algu, sešdesmit tūkstošus livru, un nu Fransuā lika sevi tik ilgi lūgt.

—   Jūs prasāt daudz, Tuanete, — Vodreijs teica, un viņa li/clpoja, ka tas beidzot atkal viņu nosauc par Tuaneti.

—   To es daru, — viņa maigi piekrita. — Bet jūs teicāt, ka mīlat mani. Pieņemiet šo amatu, Fransua! — viņa mudināja.

—   Es nesaku ne, — viņ.š atbildēja, — bet es nesaku art jā. — Un Vodreijs satvēra viņu un reizē dusmīgi un žēlīgi skūpstīja.

Pjers sēdēja pie sava rakstāmgalda, viņam iepretī karājās tik sīvā cīņā dabūtais Divernija portrets, viņam iepretī stāvēja samazināts «Orfreja» priekšgala makets: šo kuģi viņš bija nopircis ar tādu viltibu. drosmi un pazemošanos. Tagad, kopš 4. jūlija svinībām, viņš bija pārliecināts, ka ieguvis arī Franklina labvēlību. Kā gan viņš bija varējis vēl šaubīties, ka tādi cilvēki kā viņš un doktors galu galā sastapsies? Viņš kasīja kucei Kaprīzei galvu un teica tai:

—   Tavs saimnieks bija ēzelis, Kaprīze. Dažkārt arī visgudrākais cilvēks ir ēzelis.

Palīdzēdams Pjeram izģērbties, sulainis Emils sacīja:

—   Kādu laiku mesjē neizskatījās visai labi.

Un Pjers piekrita.

—   Tas var būt. Es laikam biju mazliet pārstrādājies. Bet tagad es esmu atkal tas pats vecais, vai nav tiesa? — viņš lepni noprasīja, un Emils, sniegdams savam kailajam kungam naktskreklu, apmierināti atbildēja:

—   Jā, tagad mesjē izskatās atkal kā trīsdesmit gadu vecumā.

Pjera plāni par namu Senantuana ielā kļuva aizvien izšķērdīgāki, un, kad arhitekts Le Muans norādīja, cik dārgi izmaksās šādu projektu realizēšana, Pjers ar rokas mājienu noraidīja viņa iebildumus. '

Pie tam Hortaleza firmas stāvoklis it nemaz nebija uzlabojies. No Pola vēl arvien nebija nekādu ziņu. Divi firmas kuģi pēc grūta brauciena bija pārveduši tikai smieklīgi niecīgu amerikāņu preču kravu. Taču Pjeru tas neuztrauca. Viņš bija pārliecināts, ka diezgan drīz viņam samaksās, un viņš sevišķi neraizējās, ka atkal paklīda ļaunas tenkas par viņa finansiālo stāvokli. Ari tad, kad viņam atnesa žurnālista Mētras zemisko rakstu par f Hortaleza firmas kases stāvokli, viņš tikai paraustīja plecus.

289

Bet tad viņam iešāvās prātā, ka daži sīkumi, uz kuriem raksts aplinkus norādīja, varēja kļūt zināmi tikai pēc viņa tuvāko

19 — Lapsas vīna kalnā

draugu un veikala līdzdalībnieku informācijas, un viņš kļuva domīgs. Pjers apsvēra, kas Varētu slēpties aiz šī raksta, viņš nojauta un saprata. Sarlo bija sadusmots, ka Pjers spēja vēl pirms maksājuma termiņa nosviest viņam pie kājām nožēlojamo ceturtdaļmiljonu. Sarlo pukojās par Pjera lieliskajām attiecībām ar Franklinu. Sarlo bija sapīcis, ka Dezirē . . .

Pjers attapās. Vairākas nedēļas viņš nebija redzējis Dezirē, darīšanu jūklī viņš atkal bija vienkārši aizmirsis savu labāko, gudrāko draudzeni. Viņš vairs nesaprata, kā gan jau agrāk nebija nolasījis viņai savu Figaro. Pagaisa visas domas par Lenormanu, viņš izjuta tikai vēlēšanos redzēt Dezirē, pastāstīt viņai par savu lugu. Tajā būs loma tieši viņai — istabene Zuzanna, laba, izcila loma. Pagaidām vēl šīs Zuzannas nebija, taču tā būs, tā izdosies, to viņš zināja.

Viņš brauca pie Dezirē.

Viņa saņēma Pjeru tā, it kā viņš tikai vakar būtu atvadījies no viņas. Dezirē stāvēja viņa priekšā iesārti dzelteniem matiem, ļoti tieva, neliela, viņas glītā, žirgtā, gudrā seja ar mazliet uzrauto degunu pauda prieku, ka viņš ieradies.

Pjers pastāstīja viņai par svinībām pie doktora Franklina un ka viņš tagad esot pārliecināts, ka Hortaleza firmas darījumi būšot ne vien politiski nozīmīgi, bet ari ienesīgi. Viņa uzmanīgi klausījās, virs deguna bija savilkusies vertikāla rieva, laikam viņa nebija sevišķi pārliecināta.

Toties viņa ticēja Pjeram nešaubīdamās, kad viņš stāstīja par savu lugu. Viņš nepazina otru tādu cilvēku, kas tā saprastu teātri kā viņa. Viņš stāstīja lietišķi, izskaidroja pamatideju, runāja par lomām, par tehniskiem jautājumiem, iztirzāja visus par un pret atsevišķos darbības attīstības posmos, personāžu raksturojumos.

Tad viņš lasīja. Viņai nebija sīki jāpaskaidro. Dezirē bieži pārtrauca, uzdeva jautājumus, norādīja uz pretrunām, uz vājām vietām. Tikai tagad, uzlūkojot Dezirē un runājot ar viņu, Pjers atskārta, kādai jābūt istabenei Zuzannai: gudrai, vīzdegunīgai, asprātīgai, īstai Figaro partnerei. Viņa tūlīt noprata, kurp Pjers mērķē, viņa papildināja, palīdzēja, viņiem izraisījās idejas, frāzes, replikas.

Ilgi viņi tā strādāja. Viņi sapratās pusvārdā, strādāja aizrautīgi, vērās viens otrā ar smaidīgām acīm, sajūsmināti viens par otra atradumiem.

Kad viņa beidzot teica: «Tā, nu jau pietiks!» — Pjers nesāka viņai gari pateikties, bet vienkārši satvēra viņu, un Dezirē metās viņam pretī, viņi smējās un bija laimīgi.

Vēlāk, tikai vēlāk viņam iešāvās prātā, ka grāfā Almāvīvā viņš attēlojis ne vien ministru Veržēnu un dažus citus savus labos Versaļas paziņas, bet galvenokārt savu mīļo draugu Sarlu Lenormanu d'Etiolu.

Pēkšņi viņš noteica:

—   Es atdevu Sarlo viņa naudu pirms maksājuma termiņa.

Mirkli klusējusi, Dezirē atbildēja:

—   Sevišķi gudri tas vis nebija, — un īsu brīdi bija sapīkusi.

Viņas draudzība ar Sarlo bija kļuvusi vēl daudzpusīgāka.

Sie sakari viņai bija svarīgi ne vien tāpēc, ka tie palīdzēja viņas karjerai, bet viņa bija savā veidā pieķērusies Sarlam. Viņa cieta šī grūti saprotamā cilvēka dēļ, cik nu viņa bija spējīga ciest. Ja viņš būtu bijis muļķīgs, brutāls, tukšs, kā daži citi viņas aristokrātiskie draugi, tad viņa būtu vienkārši gulējusi ar viņu un citādi maz raizējusies par viņu. Bet viņu saistīja un atbaidīja šī drūmā baudītāja cilvēku pazīšana un cilvēku nīšana. Bez šaubām, viņš mīlēja Dezirē, tomēr nepriecājās par to, bet gan izteica sīkas, ciniskas un melanholiskas piezīmes par savām jūtām. Un, apskaudams viņu, Sarlo nopūtās, ka atkal padodas savas miesas vājībai. Dažkārt viņai vajadzēja savaldīties, lai rupjiem vārdiem nemestu viņam acīs visu savu nicinājumu pret viņa sarežģīto, pārsmalcināto aristokratismu. Taču viņa zināja, ka viņas varai pār Sarlo ir robežas un ka cilvēks, kas nebija pieņēmis nožēlas pilno Pompaduru, arī viņai nekad nepiedos, ja viņa pārkāps zināmas robežas.

Dezirē pārņēma raizes, uzzinot, ka neapdomīgais Pjers aizskāris Sarlo viegli aizvainojamo lepnumu. Taču viņa saprata Pjeru. Vai viņa pati nebija spēlējusi Anželiku?

Viņi nerunāja vairs par Sarlo un atgriezās pie Pjera lugas, pie šī lieliskā, spilgtā mīlas, naudas un intrigu virpuļa. Kad viņa ar prasmi atzinīgi novērtēja viņa sižeta veiklo uzbūvi, Pjers atkal atcerējās savu tēvu. Nepieciešama pulksteņtaisītāja pieredze, viņš smaidīdams teica, lai spētu sasaistīt visu ritentiņu darbību. %

19*

291

Ar savu praktisko prātu viņa sāka apdomāt, vai, kur un kā varētu uzvest šo lugu. Viņa izlēma ātri.

—    Es apsveicu jūs, Pjer, — viņa sacīja. — jūs esat uzrakstījis skaistāko un pārdrošāko lugu pasaulē. 2ēl, ka to nekad neizrādīs.

Pjers jau pats bija domājis, ka viņam būs grūti panākt lugas izrādīšanu. Taču tagad, kad Dezirē to pateica bez aplinkiem, viņš negribēja tam piekrist.

—   Man, — viņš teica, — jau tūkstošiem reižu uzklieguši «nekad!», bet kliedzēji vienīgi satricināja gaisu.

Uz galda stūra bija piemetusies Dezirē — maza, vīzdegunīga, ļoti glīta, mundru, šķelmīgu seju, un viņš skaidri noprata, kādas domas rosījās viņas galvā. Dezirē uzskatīja viņu par lielībnieku, jo viņš, mazais Pjers, uzdrīkstējās par spīti Versaļai izrādīt savu lugu.

Sajā mirklī, vērdamies Dezirē skepses pilnajā sejā, Pjers nolēma: Figaro sacīs savu monologu uz skatuves. Es panākšu, ka «Figaro» tiks uzvests. Es cīnīšos par to tāpat kā par reabilitāciju, kā par amerikāņu projektu, kā par «Orfreju», kā par Pasī vecā vīra labvēlību. Figaro izrādīs.

Viņa apņemšanās bija tik cieša, ka viņš to pat neietērpa vārdos.

—   Dzīvosim, redzēsim, — bija viss, ko viņš teica.

Taču tūlīt viņš sāka gudrot, kā varētu lauzt aristokratu pretestību. Bija viens vienīgs ceļš. Vajadzēja viņus piespiest kļūt par šīs lugas dedzīgiem piekritējiem.

—   Tu piedzīvosi, — viņš uzvaras apziņā teica, — ka tieši mūsu aristokrati man palīdzēs uzvest «Figaro». Vai viņu vidū nav tik augstprātīgi un afektēti cilvēki, kas jebkuru izsmieklu izbauda estētiski? Viņi iedomājas stāvam tik augstu, ka smiekli no lejas izčākst kā putas.

—   Tas ir jauks aforisms, — Dezirē atbildēja, — bet vai tas var būt par pamatu solīdam pasākumam?

—   Var, — Pjers sacīja tik paļāvīgi, ka Dezirē gandrīz ticēja viņam.

Kādu brīdi viņa pārdomāja. Tad jautāja: . — Par kuru jūs domājat?

Viņš apsvēra, apdomāja, klusēja.

—   Par Vodreiju? — viņa izmeta.

Kaut kas viņas tonī lika Pjeram ausīties. Vai viņa bija uzsākusi mīlas sakarus ar Vodreiju? Tur viņai bija taisnība: viņa plāniem Vodreijs bija īstais. Vodreijs bija pietiekami cinisks un pārsmalcināts, lai interesētos par kādu lugu tieši tāpēc, ka tā aizskar viņu, ja vien šī luga ir atjautīga un asprātīga.

—   Es pateicos jums, Dezirē, — sacīja Pjers, — par visu.

—    Jūs man patīkat, Pjer, — viņa atbildēja. — Jums uxi jūsu lugai piemīt patīkami, skaidri ideāli: nauda, komika, intrigas, brīvība.

—   Neaizmirstiet mīlestību, — Pjers iebilda.

Pēc sarunas ar Tuaneti «blakusistabā» Fransuā Vodreijs dienām, pat nedējām ilgi bija pikti jautrā omā. Viņš bija panācis to, ko vēlējās: viņa attiecības ar Tuaneti bija kļuvušas tuvākās, Ceriņzilās līgas ietekme spēcīgāka nekā jebkad.

Viņš uzskatīja, ka labāk ir retāk parādīties Versajā, un visvairāk uzturējās Parīzē, kur sastapās ar rakstniekiem un filozofiem, kurus viņš protežēja. Viņš mīlēja literatūru. Rakstīja arī pats. Taču viņš mēdza visu uzrakstīto tūlīt iznīcināt. Viņam patika tikai pati rakstīšana; gūt panākumus viņam šķita-vulgāri. Viņš gribēja būt vienīgais, kas baudīja sava gara augļus. Varbūt viņš arī mazliet baidījās, ka pārējie varētu viņa sacerējumus pienācīgi nenovērtēt.

Uzzinājuši, ka viņš ir Parīzē, visi steidzās uz viņa rīta pieņemšanu. Reiz tur ieradās arī Pjers de Bomaršē. Vodreijs priecājās, viņu ieraudzījis. Viņš uzskatīja, ka Pjera asprātība līdzīga viņa paša asprātībai. Bet, lai pulksteņtaisītāja dēls nekļūtu, pārāk bezkaunīgs, nevarēja viņu pielaist sev par tuvu. Šodien Vodreijam bija uznācis untums parādīt Pjeram, ka viņa draudzība ir žēlastība, tikai dāvana, ko katru brīdi var atņemt. Viņš tikai nevērīgi pamāja Pjeram, neuzrunāja viņu, bet tērzēja ar citiem par šo un to, par rikšotāju, ko bija ieguvis no Anglijas karaļa brāļa. Beidzot Pjers tuvojās Vodreijam. Paziņoja, ka gribētu izteikt Vodreijam priekšlikumu piedalīties kādā darījumā, kura ienākumi atļautu iegūt kaut vai visu Anglijas prinča zirgu stalli. Vodreijs augstprātīgi izmeta: — Es neesmu komersants, — un, Pjeru nemaz neievērodams, runāja ar citiem atkal par saviem zirgiem.

Pjers pacieta šādu izturēšanos. Viņš zināja, ka Dezirē ir taisnība. No visiem varenajiem Vodreijs vislabāk izprata Pjera sasniegumus, viņa prozu, viņa replikas, spārnoto garu. Tikai tad, ja viņš tagad pazemosies, izdosies viņa plāns — panākt, lai tieši šis visīstākais Versaļas augstākās aristokratijas pārstāvis palīdz Uzvest viņa dumpīgo lugu. Tā nu viņš ar smaidu vaigā norija pazemojumu un nebaidījās ierasties nākamajā rītā atkal.

Marķīzam naktī bija iešāvusies prātā kāda asprātība, kas Šķita sevišķi laba, un viņam bija izdevies to iegaumēt. Tāpēc viņš bija žēlīgs un omulīgs, un kad Pjers viņam pastāstīja, ka esot pabeidzis jaunas lugas lielāko daļu un viņam būtu īpašs gods, ja drīkstētu Vodreijam pirmajam nolasīt šo komēdiju un lūgt viņa padomu, Vodreijs labprāt pieņēma šo priekšlikumu. Marķīzs atcerējās, kā viņu bija sajūsminājuši šī viņa galma nerra agrākie lasījumi, viņam patika jaunumi un tagad kā Tuanetes intendantam viņam bija divkārša interese pirmajam iepazīties ar populārā autora jauno lugu. Tāpēc viņš mudināja Pjeru tūlīt aizsūtīt pēc manuskripta, uzaicināja viņu uz pusdienām un tad, pēc ēšanas, rītasvārkos laiski atlaidies uz dīvāna, pavēlēja:

— Labi, mesjē, sāciet!

Pjeru iedvesmoja pacilājoša sajūta mest sejā šim lepnajam, iedomīgajam aristokratam vispārdrošākās patiesības, ko tas varbūt nekad nedzirdēs. Pjers bija izcils lasītājs un šodien jutās savu spēku pilnbriedā; lasīdams viņš radīja no jauna. Viņa balss, kas spēja izteikt katru niansi, kļuva vijīga, saspringa, pauda dusmas, izsmieklu, aizvainojumu, mīlestību, viņš nelasīja, bet tēloja savas personas. Komēdija kļuva skaidrāka, spilgtāka, it kā to uzvestu uz skatuves.

Vodreijs pats dažreiz bija pazobojies par savu šķiru. Bet vai lai to atļauj šim prastajam zellim, šim pulksteņtaisītāja dēlam? Vai labāk neizraut šim cilvēkam manuskriptu no rokām un aizbāzt viņam bezkaunīgo muti? Taču viņš nepaguva ne attapties, kad viņu bija aizrāvusi jautrā palu straume. Sādu domu un vārdu virpuli viņš nekad vēl nebija pieredzējis, viņš bija spiests skatīties, klausīties un just, viņš nespēja savādāk, tas bija pārāk bezkaunīgi un jocīgi.

Pjers apzinājās, ka patlaban, šajās stundās, kamēr viņš lasīja, izšķīrās viņa darba liktenis. Viss bija atkarīgs no tā, kā šis cilvēks te viņa priekšā, šis cilvēks rītasvārkos, uzņems komēdiju. Ja Vodreijs nopietni vēlēsies, Parīze ieraudzīs «Figaro». Ja ne, tad Pjeram atliek tikai noglabāt lugu un paļauties uz nākamo paaudžu labvēlību.

Cilvēkam, kas zvilnēja uz dīvāna lasītāja priekšā, bija iespaidīga, gudra, izsmalcināta, augstprātīga seja, vairāk augstprātīga nekā gudra. Taču pamazām šī seja zaudēja savu lepnumu. Vodreijs prata novērtēt labu teātri. Viņš atmeta šaubas un nolēma netraucēti baudīt. Viņš saslējās, pielēca kājās, skraidīja Šurp un turp. Smējās. Tēloja līdz. — Atkārtot, atkārtot! — viņš sauca un sita plaukstas kā skatuves priekšā. Aizvien biežāk viņš lika atkārtot vienu otru teikumu, lūdza Pjeru vēlreiz nolasīt kādu nelielu gabalu, piebilda pats replikas. Tā bija lieliska komēdija, ko viņi abi izrādīja, viņi smējās, vēderus turēdami, abi vairs nezināja, kurš bija tas āksts.

—    Tas tev lieliski izdevies, Pjero, — aizvien vēl aizelsies no smiešanās, sacīja Vodreijs. — Tas satracinās jebkuru, tas satracinās Parīzi, visu galmu. Tā t ir labākā luga, ko uzrakstījis francūzis kopš Moljēra.

—   Un jūs domājat, ka to izrādīs? — jautāja Pjers.

—   Resnais nevar mani ciest, — prātoja Vodreijs, — resnais nekā nejēdz no teātra un nesaprot humoru. Tas būs grūts darbs. Bet tieši tāpēc. Ļauj tik man pagudrot, manu Pjer. Paļaujies uz mani.

Filips Gidēns izjuta dziļu godbijību pret lieliem vīriem, labprāt lasīja Plutarhu un ļoti cieta, ka tādus izcilus cilvēkus kā Franklins un Pjers, kas cīnījās par vienu ideju, nesaista draudzība. Kad Pjers viņam pastāstīja par svinībām Pasī un par savu izlīgšanu ar Franklinu, Gidēnam kā akmeffis novēlās no sirds.

Traktierī «Pie gražīgās Katrīnas» pie rakstnieku un filozofu galda viņš sastapa doktoru Dibūru. Dibūrs bija viens no nedaudzajiem, kas labsirdīgajam Gidēnam nebija simpātisks. Tas vēl nebija nekas, ka doktors Dibūrs nebija ieradies tai vakarā, kad Gidēns lasīja priekšā savu «Francijas vēsturi», bet viņš piesavinājies arī nopelnus, kas pieder nevis viņam, bet Pjeram Bomaršē. Un, ja Franklins tik ilgi bija izturējies vēsi pret Pjeru, tad droši vien tur bija vainojamas arī Dibūra tenkas.

Gidēns priecājās par izdevību iedzelt kolēģim Dibūram, ka viņa ļaunprātīgās pļāpas galu galā nekā nav panākušas. Lielīgi viņš pastāstīja, ar kādu sajūsmu Pjers runājis par svinībām Pasī. Laikam Dibūrs izjutis pacilātību, Gidēns teica, redzot Franklinu un Bomaršē, abus lielos brīvības kareivjus, tik draudzīgus.

Dibūrs sapīcis atcerējās, ka Franklins patiešām tajā vakarā ^■bija Karona kungam izrādījis nepelnītu sirsnību. Viņš, Dibūrs, '-tūlīt bija paredzējis, ka šis kungs un viņa draugi Franklina laipnību iztulkos aplam. Tā arī notika. Turpmāk vēl vairāk apgrūtinās šī dundura rūkšana, šīs mouche au coche sīkšana.

Viņam bija gan padomā pāris spēcīgu izteicienu, lai sadotu šim mācītajam muļķim Gidēnam. Taču viņš nolēma neielaisties nepārdomātās sarunās, tas neatbilstu Franklina garam.

—    Jā, — viņš sausi atbildēja, — es atceros, ka šajās mazajās svinībās pamanīju arī de Bomaršē kungu. Viņa, tāpat kā daudzu citu klātbūtne izcēla Franklina un Franklina idejas dižumu.

Gidēns nodomāja, ka šī garlaicīgā lielībnieka īgnās piezīmes tikai pierāda, cik ļoti viņš apskauž Pjeru Franklina draudzības dēļ. Omulīgi sēdēdams pie smagā galda pārpildītajā, trokšņainajā krodziņā, viņš atpogāja zem vestes bikses, iedzēra malku slavenā anžū, ko pasniedza «Gražīgajā Katrīnā», un teica, ka patiesi abi vīri, rāmais, izglītotais Franklins un atjautīgais, allaž darbīgais Bomaršē, papildinot viens otru. Franklins palīdzot Amerikai ar filozofiskiem apcerējumiem un Bomaršē ar drosmīgiem darbiem. Franklins esot mūsu gadsimta Solons vai, labāk sakot, Arhimeds, bet Bomaršē nākamās paaudzes laikam nosaukšot par mūsu laika Brutu. Protams, bez Bruta demokrātiskās dedzības Bomaršē kungam piemītot arī dzirkstošais, dzēlīgais Aristofana humors. Plaši un gari ar zinātnieka cienīgu nosvērtību, taču ļoti izaicinoši, omulīgais vīrs izklāstīja savus uzskatus.

Bet nu doktoram Dibūram apnika šī uzmācīgā pļāpāšana, viņam zuda pacietība. Mazliet jau blāvās acis viņa kārnajā, sarukušajā sejā atdzīvojās, viņš nosēcās, nošņaukājās, savukārt iedzēra malku vīna un izgudri sacīja:

—    Reizēm gadās, ka vēsturnieks prot pareizi iztulkot pagātnes notikumus, bet apbrīnojamā kārtā nespēj pareizi spriest par tagadnes notikumiem. Tā, man šķiet, ir ar jums, doktor Gidēna kungs. Es it nemaz nevēlos pamazināt de Bomaršē kunga nopelnus. Viņš ne vien raksta iedarbīgus, labu ideju pārpilnus farsus, bet nodarbojas arī ar riskanto aizjūras tirdzniecību, un no abiem šiem darbības veidiem Trīspadsmit Savienotās Valstis var gūt zināmu labumu. Bet, lai arī kā tas dara godu de Bomaršē kungam, taču man šķiet, ka nekādā ziņā nav pieļaujams, novērtējot amerikāņu notikumus, nostādīt viņu blakus valstsvīram un filozofam Franklinam. Dzirdot tik pārmērīgu pārspīlējumu, var saprast, ka ir cilvēki, kuriem, pieminot Bomaršē vārdu, nāk prātā Lafontēna fabula par mušu un karieti.

Gidēnam likās, ka krodziņa troksnī viņš nav īsti labi sapratis. Bet Dibūra mazās acis raudzījās spīvi, un viņš triumfēdams šmakstināja uzmestās lūpas. Gidēns juta, ka viņam asinis sakāpj galvā. Viņš smagi elsa, atpogāja vesti un bikses vēl vaļīgāk un noprasīja:

—   Vai ir tādi cilvēki, mesjē? Vai ir cilvēki, kas dzejnieku un politiķi Pjeru Bomaršē uzdrošinās pielīdzināt šai mušai?

—   Uz atklātu jautājumu, mesjē, — atbildēja Dibūrs, — atklātu atbildi: jā, mesjē.

Abi tuklie kungi šņākdami sēdēja viens otram pretī un katrs aizstāvēja savu apbrīnoto draugu. Pārējie pie galda bija kļuvuši uzmanīgi, taču troksnī viņi nesaprata, kas īsti par lietu.

—   Varbūt jūs gribat teikt, doktor Dibūra kungs, — turpināja Gidēns aizvainoti, taču klusu, — ka arī Pasī, runājot par Bomaršē, iedomājas par šo fabulu?

Vienu mirkli Dibūrs vilcinājās, vēl mirkli, tad iedomājās par zaudēto «Jūras ērgli», par vēstuli, kurā šis mesjē Karons viņu bija izzobojis, un atbildēja:

—   Jā, mesjē. Noteikti, mesjē.

Gidēns sašļuka. Viņš negribēja ticēt tam, ko Dibūrs bija sacījis, taču nomanīja, ka tā bija taisnība. Gidēns iedomājās, ka pazīst cilvēku sirdis, Senekas, Cicerona, Marka Aurēlija darbos, Teofrasta «Raksturos» viņš bija lasījis visādus iespaidīgus teicienus pār nepateicību, skaudību, greizsirdību un patiesu nopelnu nonievāšanu. Kad Pjers viņam pirmoreiz bija pastāstījis par Franklina dīvaino izturēšanos, Gidēns pats bija norādījis uz šīs pretīgās sērgas — nepateicības plašo izplatību. Bet, redzot tagad savā priekšā naidā triumfējošo Dibūra seju, ar paša ausīm dzirdot, ka Franklins patiešām nodarījis viņa Pjeram tik milzīgu netaisnību, Gidēns bija satriekts līdz sirds dziļumiem. Doktors Franklins, ko abpus okeāna cienīja kā krietnuma un patiesīguma iemiesojumu, šis tikumības un saprāta filozofs spēja ļaužu priekšā savam lielajam sāncensim glaimot un tad aiz muguras aizskart ar dzēlīgiem salīdzinājumiem. Gidēns sēdēja jautri trokšņainajā krodziņā, labsirdīgā, tuklā seja bija sadrūmusi, pleci nošļukuši, viņš dzēra, bet vieglais, dzirkstošais vīns viņam vairs negaršoja.

—   Ja filozofs Pasī dārzā, — viņš teica, — ja Rietumu Sokrāts patiešām pacietis, ka rakstnieku un brīvības cīnītāju Bomaršē tā apmelo, tad — to es saku vislielākā g<Mbijībā — viņš nepavisam nav rīkojies kā Sokrāts.

Dibūrs jau nožēloja, ka bija otru tik ļoti aizvainojis.

—   Man žēl, — viņš sacīja, — ja junis būtu radies iespaids, it kā jūsu draugam neizrādītu pelnīto cieņu. Bet, tā kā jūs jautājāt un uzstājāt, tad biju spiests jums atbildēt. Un meli nav manā dabā. Amicus Plato, magis amica veritas.

Tas bija pilnīgs doktora Dibūra triumfs.

Taču prieku šis triumfs viņam vis nesagādāja. Visas nākamās dienas viņu nomāca atmiņas par satriekto Gidēnu. Dibūrs bija zinātnieks, pūlējās būt objektīvs un nespēja noliegt, ka aprobežotā, bet godprātīgā vēsturnieka Gidēna vārdos par Franklinu un Bomaršē slēpās graudiņš patiesības. Viņa lielais draugs bija radījis pamatus Amerikas neatkarībai, bet kopš apmešanās Pasī bija iegrimis nesaprotamā apatijā un pat neinteresējās par kaperkuģiem. Nebija nekāds brīnums, ka šāda bezdarbība tika iztulkota aplam. Droši vien bez Gidēna kunga vēl daudziem cilvēkiem radās nelabvēlīgs -iespaids, salīdzinot Bomaršē pastāvīgo rosību un doktora Franklina filozofisko kūtrumu.

Ja doktors Dibūrs reiz noņēmās ar kādu problēmu, tad viņš to izdomāja līdz galam. Apsēdies viena'nē pie pudeles kortona un Montena sējuma, viņš pārdomāja strīdu krodziņā «Pie gražīgās Katrīnas». Tam bija arī sava labā puse, ka šis Gidēns ar savu pinguis Minerva, ar savu pastulbo prātu, bija uzdrīkstējies Franklinu noniecināt. Tā atklājās tas, ko viņš, ārsts Dibūrs, gan bija pamanījis, bet nevēlējās atzīt: Franklina enerģija vecuma dēļ sāka mazināties.

Tur kaut kas jādara. Kaut arī viņš, Dibūrs, bija tikai nedaudz jaunāks par Franklinu, taču laimīgā kārtā vēl bija enerģijas pilns. Viņa pienākums sapurināt savu lielo draugu; tā bija viņa vēsturiskā misija. Franklinam bija ārkārtīgi slavens vārds, popularitāte; viņam, Dibūram, paliekot pašam aizmugurē, jāpanāk, lai draugs izmanto šo popularitāti svarīgai akcijai.

Viņš lauzīja galvu par šādu akciju, meklēja lielu plānu, ko varētu ierosināt Franklinam. Viņam iešāvās prātā gan šis, gan tas, taču tie bija nepārliecinoši projekti, trūka īstā, paša galvenā. Viņš dzēra un lasīja, prātoja un dzēra un lasīja. Tad viņš likās gulēt un nebija vēl atradis pašu galveno.

Nākamajā rītā viņš atmodās, un, paraug, īstais bija rokā. Guļot viņam augstākā būtne, bija iedvesusi lielo plānu. Kāda laime! Iekams viņš gulsies kapā, viņš izdarīs Franklinam un brīvībai tadu pakalpojumu, ko nekad neaizmirsīs.

Viņš lika iejūgt zirgus un brauca uz Pasī.

Tobrīd Franklins sēdēja savā darbistabā un rakstīja vēstuli savam draugam doktoram Ingerhūzam Vīnē. Viņš sīki attēloja savu sastapšanos ar ķīmiķi Lavuazjē. Lavuazjē brošūra par oksidāciju pavēra jaunas perspektīvas, un tas, ko jaunais zinātnieks viņam bija papildus paskaidrojis, pelnīja vislielāko ievērību. Franklinam ārkārtīgi patika zinātnisku jautājumu skaidrie rakstiskie formulējumi, viņš bija disciplinēts un pieradis koncentrēties. Tomēr šodien viņam domas neraisījās, viņš atlika spalvu sānis un nodevās pārdomām, kurām nebija nekāda sakara ar noteiktu gaisa daļu savienošanos ar noteiktām metāliskām vielām.

Franklina veselības stāvoklis bija labāks nekā agrāk, laiks bija brīnum jauks, viņš peldējās Sēnā un, kāpdams pa terasēm augšā un lejā, izdarīja savus kārtējos fiziskos vingrinājumus. Arī vakari ar Helvecija kundzi un Brijona kundzi bija ļoti patīkami. Tomēr parastā nosvērtība bija zudusi.

No Amerikas bija pienācis pasts, un viņš beidzot ieguva skaidru priekšstatu par turienes apstākļiem. Tie bija visai neiepriecinoši. Ja jau kongresa oficiālās ziņas bija bažu pilnas, tad draugu intīmās vēstules bija vēl drūmākās. Vašingtona armijai trūka cilvēku. Atsevišķi štati nepildīja saistības, ko bija uzņēmušies un nepiegādāja ne kareivjus, ne kara materiālus, ne naudu. Toties tūkstošiem pilsoņu uz sava rēķina nodarbojās ar kaperēšanu vai iestājās darbā uz kaperkuģiem. Vairojās administratīvās un ekonomiskās grūtības. Kongresa izlaisto naudu pieņēma tikai pret lielu piemaksu vai vispār nemaz nepieņēma. Nerimās ķildas starp atsevišķiem štatiem, zuda ticība galīgai uzvarai, viss saira. Ja Franklins, lakstīja draugi, drīz nepanākšot savienības noslēgšanu, tad palīdzība nākšot par vēlu.

Bija pienākusi viņa meitas Sallijas vēstule. Kad Kongress bija aizbēdzis uz Baltimoru, arī viņa un viņas vīrs Beičs bija devušies projām un aizveduši līdzi doktora bibliotēku. Reizē ar Kongresu viņa bija atgriezusies un atgādājusi atpakaļ Filadelfijā uz māju Marketstrītā grāmatas, gleznas un citas tēvam dārgas mantas. Tagad atkal runājot, viņa rakstīja, ka pilsētai draudot briesmas. Toriji, šipeni, kirsleji, stensberiji no jauna paceļot galvas, vairums republikāņu pārdodot par pusvelti savus nekustamos īpašumus un daudzi gatavojoties uz jaunu bēgšanu vai esot jau aizbēguši. Bet šoreiz viņa neļaušot iebaidīties. Šoreiz viņa palikšot, arī tēva lietas atstāšot mājā, jo esot pārliecināta, ka viss būšot labi.

Franklins skaidri redzēja savā acu priekšā meitu Salliju, gaišmatainu, tuklu, robustu, rīkojamies ar lielajām, spēcīgajām, veiklajām rokām. Viņa meitai Sallijai bija veselīgs saprāts, un bezbailīgi viņi bija abi, Sallija un viņas vīrs Ričards Beičs, viņiem piemita tāda drosme, kada ir cilvēkiem bez iztēles. Tieši" tāpēc tas maz liecināja par Filadelfijas drošību, ja viņi nolēmuši palikt.

Daudzi viņa draugi, rakstīja Sallija, pārdodot savas mājas par pusvelti un gatavojoties bēgt. Skumjas pārņēma viņa sirdi. Viņš iedomājās savu mīļo pilsētu. Tā bija lielākā Amerikā, taču ne pārāk liela, Parīze bija vairāk nekā divdesmit reižu lielāka. Viņa pilsēta Filadelfija izskatījās laucinieciska, tai bija maz bruģētu ielu, vairāk bija dārzu, zaļumu joslu nekā apbūvētas zemes. Taču tā bija skaista, koša, veselīga pilsēta; tās iedzīvotāju vairums bija omulīgi un apmierināti un neslēpa to. Seit. Parīze, staigāja daudz vairāk ļaužu zīdā un brokātā, taču tuvāk aplūkot nedrīkstēja, visbiežāk tās bija privileģēto apvalkātas un atdāvinātas drēbes. Šādas izskaistinātas nabadzības Filadelfijā nebija. Arī kariešu bija mazāk; sliņķi, tādi kā viņš pats, lietoja palankinus. Toties Filadelfijā bija mazāk netīrumu un posta, tur nebija tās saspiestības un smirdoņas un tās bezgalīgās nabadzības, ko viņš bija vērojis daudzos Parīzes kvartālos. Filadelfijā arī nabadzīgie dzīvoja dārzu vidū, tāpat kā viņš savā Pasī. Viņa draugiem bija ļoti grūti atstāt savu skaisto pilsētu. Arī viņam bija grūti iedomāties, ka patlaban, kamēr viņš sēdēja šeit, Marketstrītā varētu lepni soļot angļu virsnieki un ka varbūt Džeimsa kafejnīcā, Sitijas tavernā un viesnīcas «Pie Indijas karalienes» krodziņā dižojas angļu kareivji sarkanajās uniformās un stulbie hesieši. Viņa veco sirdi pārņēma ignums, un doma par griķu un kukurūzas miltu pilnajiem maisiem, kurus viņam Sallija bija devusi līdz, lai varētu pagatavot viņa iemīļotos ēdienus, tikai nedaudz remdināja sarūgtinājumu.

Arturs Lijs un Sailess Dīns droši vien arī bija saņēmuši savas privātās ziņas. Nav šaubu, ka viņi — steidzīgi, sašutuši, noraizējušies, ar svarīgu izskatu ieradīsies vēl šodien. Viņi ieteiks aplamus priekšlikumus, uzstās, lai kaut ko dara. Viņu nepacietība bija saprotama, viņam pašam bija grūti šeit čurnēt bezdarbībā. Taču citādi nevarēja. Franklins atradās kā burvju lokā. Tā kā militārais stāvoklis bija tik slikts, steidzīgi bija nepieciešama savienība ar Franciju, bet Versaļu nevarēja noskaņot labvēlīgi aliansei, iekams nebija uzlabojies militārais stāvoklis.

Franklins iegalvoja sev, ka vecumā esot kjuvis gudrāks un spējot padevīgi uzņemt vēsturiskā progresa gauso gaitu. Taču viņa pacietība bija tikai ārēja, garā gaidīšana nozīmēja garas mokas. Dzīve aizritēja, un uzdevums, kuram viņš bija veltījis savas atlikušās mūža dienas, nevirzījās uz priekšu. Viņam šķita, ka viņš ir kā svētais Georgs gleznā: tas jāj un jāj un netiek no vietas. Protams, viņš bija pārliecināts par galīgo uzvaru. Vēsture garantēja Amerikas neatkarību, un viņš bija šī mērķa labā ziedojis savu daļu. Viņš bija skatījis izredzēto zemi. Bet baidījās, ka būs jāmirst, tā arī nesasniedzot to.

Šādās pārdomās un rūpestos bija iegrimis Franklins, kad rosīgs ienāca doktors Dibūrs, lai izklāstītu viņam savu ideju.

Līdz šim, viņš paskaidroja, pilnīgi neizmantots stāvot lielākais un labākais kapitāls, kāds esot viņu rīcībā.

—   Kas tas būtu par kapitālu? — Franklins apvaicājās.

—    Jūsu popularitāte, — Dibūrs triumfēdams atbildēja, ar savu spieķi sparīgi norādīdams uz Franklinu. Un, nemaz neraizēdamies par Franklina skeptisko smīnu, paskaidroja, ka alianse ar Savienotajām Valstīm neesot noslēgta, kā to katrs zinot, tikai karaļa pretestības dēļ. Līdz šim esot pūlējušies tikai ap ministriem. Taču tie, kaut arī labvēlīgi, nevarējuši lauzt viņa pretestību. To iespējot vienīgi austriete — Marija Antuanete. Franklinam jāmēģinot pievērst viņas labvēlību Amerikai vai vismaz sastapties ar viņu.

Franklins atklāti un pētoši ielūkojās doktoram Dibūram sejā, tad laipni atbildēja:

—   Mīļais vecais draugs, palieciet labāk pie saviem kaperkuģiem.

Tomēr Dibūrs neatlaidīgi izklāstīja, cik viņa plāns ir drošs. Kaut arī viņš ļoti cienot draugu, tomēr vienā ziņā esot pārāks: tā kā viņš pavadījis visu savu mūžu šeit, Parīzē, tad labāk nekā Franklins izprotot Versaļas domāšanas veidu. Viņš zinot, kā galms un it sevišķi austrietes tuvākie draugi, Ceriņzilā līga, dievinot modi.

—    Jūs esat modē, doktor Franklin, — viņš uzsvērti paskaidroja. — Pamēģiniet sastapties ar karalieni. Jūs redzēsiet, — būs vērts, — pārliecināts par' panākumiem, viņš apsolīja.

—     Tas ir atkal mans romantiskais Dibūrs! — Franklins jautri atteica. — Varbūt jus atceraties, ka pat ar liberālo ķeizaru Jozefu nebija iespējams sastapties.

—   Tuanete ir sieviete, — Dibūrs iekarsa, — viņa nedomā par politiku, bet par modi.

—   Sastapties ar karalieni, — Franklins nogrozīja galvu, — viegli jau teikt. Varbūt amerikāņu delegācija Parīzē ir populāra, bet galmā, mūs ieraugot, ir deguni gaisā. Ja gribu redzēt mesjē de Veržēnu vai tikai mesjē de Zerāru, tad man jāiet pa pakaļdurvīm.

Dibūra vecā, grumbainā, sarukusi seja savilkās šķelmīgā, draiskā smaidā.

—   Kā būtu, — viņš noprasīja, — ja jūs apmeklētu karalieni pa pakaļdurvīm? Cik man zināms, Luijs tikai nupat izpildījis savus laulātā vīra pienākumus, Marija Antuanete nule kļuvusi sieva. Sajā fazē, — viņš kārdinādams paskaidroja kā zinātājs, — sievietes ir emocionālas un spējīgas uz pārgalvīgiem jokiem. Versaļas galmā daudz kas iespējams. Vienu vienīgu reizi uzklausiet manu padomu, cienījamais draugs, — viņš lūdza no sirds. — Ticiet man, visgudrākais ir ķert vērsi aiz ragiem.

Mazas, sarežģītas intrigas, līdzīgas tai, kādu Dibūrs viņam nule bija ieteicis, vecajam, gudrajam Franklinam bija gluži svešas. Viņš ticēja lielai, imanentai vēstures jēgai, viņam šķita smieklīgi censties izraisīt vēsturiskus notikumus ar tik muļķīgiem manevriem, kā to savā pārbagātajā fanfāzijā bija izdomājis uz mūža beigām bērna prātā palikušais Dibūrs. No otras puses, Franklins pēc savām dabas zinātņu studijām zinaja, ka reizēm sīks, nejaušs atgadījums deva ierosmi lielām revolucionārām atziņām. Droši vien Dibūra «projekts» bija tukša iedoma, kas nebija realizējama, un, ja arī lo īstenotu, diez vai tas palīdzētu. Bet Franklins bija paradis vispirms pamēģināt un tad noraidīt. Vai tas varētu daudz kaitēt, ja viņš mēģinātu sastapties ar habsburģieti? Protams, nekādā ziņā viņš nespēs «pievērst viņas labvēlību Amerikai», kā to bija iedomājies viņa naivais draugs. Bet ir daudz jo daudz iespaidīgu personu, kas simpatizēja Amerikai un tikai tāpēc neizrādīja savas simpātijās, ka karalis un karaliene izturējās tik naidīgi neitrāli. Ja viņš satiksies ar karalieni, runās ar viņu, varbūt šis fakts vien padarīs šos cilvēkus mazliet drošākus. Un vai vecais Morpā jau nebija norādījis, ka viņš, Franklins, pietiekami nenovērtējot savas popularitātes praktisko nozīmi? Patiešām, kādēļ lai viņš tur savu sveci, zem pūra? Pārējie, Lijs un Sailess Dīns, uzmācās, lai viņš kaut ko darot. Ja viņš pamēģinās sastapties ar austrieti, tad ar to parādīs savu labo gribu, un tad tie kādu laiku liks viņu mierā. Diemžēl, arī Savienoto Valstu stāvoklis bija tāds, ka nebija pareizi galīgi noraidīt arī tik avantūristisku projektu. Jāķeras pie jebkura glābiņa, kaut arī tā būtu velna aste.

—    Tā kā jūs no tā tik daudz sagaidāt, vecais draugs, — viņš teica, — tad es apdomāšu jūsu ierosinājumu. Katrā ziņā es jums pateicos.

Dibūra seja staroja smaidā, bet Franklins ar nožēlu vēroja, ka tā vēl vairāk līdzinās Hipokrata maskai.

Un patiešām Franklins Dibūra klātbūtnē pastāstīja Lija kungam un Sailesam Dīna kungam par Dibūra ideju.

Arturs Lijs tūlīt dedzīgi to noraidīja. Brīvas tautas emisārs, viņš stingri teica, nedrīkstot tiktāl pazemoties un glaimot despotei. Bet Sailess Dīns bija sajūsmināts. Pavisam nesaprotami, viņš atzina, ka jau agrāk neesot mēģināts šādā veidā gūt ietekmi Versaļā, un, kaut arī viņš parasti neieredzēja doktoru Dibūru, Bomaršē ienaidnieku un apmelotāju, šoreiz nosauca viņa ideju par Kolumba olu.

Arturs Lijs nicīgi noteica, ka, paf laimi, šis necienīgais projekts pats par sevi atkrītot. Pēc pieredzes ar Vīnes faraonu, viņš neredzot iespēju, kā panākt sastapšanos ar Parīzes despoti. Dibūrs iebilda, ka karaliene, kas inkognito sastopas ar dažādiem ļaudīm, būs arī Franklinam pieejama. Bet Sailess Dīns viltīgi sacīja:

—    Ja kāds ir spējīgs panākt šādu sastapšanos, tad tas ir vīrs, kas mums jau daudzkārt izpalīdzējis grūtā brīdī, — mūsu draugs Bomaršē.

Dibūrs pikti nošņācās. Tā viņš to nebija iedomājies. Viņš, Dibūrs, bija parādījis, kā izvilkt karieti no dubļiem, un te jau atkal bija klāt šī muša.

—   Allaž jūsu Bomaršē, — viņš īgni sacīja.

—    Bet nav jau neviena cita, — plecus paraustīdams, atcirta Sailess Dīns.

Arturs Lijs sacīja:

—    Te nu jūs redzat, mani kungi, kurp nonāk, ja tikai iedomājas vien par šādu necienīgu ceļu. Lai varētu paglaimot despotei, jums nepieciešama spekulanta palīdzība.

Bet Franklins miermīlīgi noteica:

—    Ja grib izvirpot labu kaula pogu, nedrīkst baidīties no vieglas smakas.

Pasaucis Sailesu Dīnu sāņus, Franklins ieteica viņam apspriesties ar Bomaršē.

—    Tikai nesakiet viņam, — viņš lūdza, — ka šis ierosinājums ir mans. Būtu nepatīkami, ja pēc neizdevušās sastapšanās ar Jozefu arī šoreiz nelaimētos, un diskrēcija nav de Bomaršē kunga stiprā puse. Lai tas būtu pakalpojums, ko viņš izdara jums personīgi. Iestāstiet viņam, ka šis projekts ir jūsu paša ideja.

—    Man nepatīk lepoties ar doktora Dibūra gudrību, — Sailess Dīns vilcinādamies atbildēja.

—    Doktors Dibūrs ir pieticīgs kā visi zinātnieki, — Franklins viņu nomierināja. — Es uzņemos visu uz sevis.

—   Labi, — Sailess Dīns piekrita. — Es priecājos, — viņš tomēr piebilda, nespēdams novaldīties, — ka arī jūs tagad atzīstat mūsu veiklo puisi.

Kad nākamajā rītā Sailess Dīns runāja ar Pjeru, tas tūlīt uzminēja, kas viņu sūtījis.

—   Sakiet mans cienītais, — viņš draudzīgi un tieši noprasīja, — vai jūs nākat mūsu lielā Pasī drauga uzdevumā?

Sailess Dīns pietvīka gluži sarkans, noslaucīja sviedrus un apgalvoja:

—   Nē, tā ir mana ideja.

—   Tad jums ir ienākusi prātā drosmīga ideja, — Pjers atzina.

—   Pateicos, — Sailess Dīns glaimots sacīja.

Pjers izjuta dziļu gandarījumu. Tagad lieliski apstiprinājās 4. jūlija svinībās pieredzētā pārmaiņa. Franklins bija atzinis, ka Amerikas neatkarību nevar panākt bez Pjera Bomaršē palīdzības.

Tas bija pievilcīgs uzdevums. Francijas karalieni pret viņas gribu vajadzēja piedabūt uz sastapšanos ar dumpinieku vadoni. Tur bija nepieciešama tāda pati intriga, kādas viņš tik bieži bija vērpis savās lugās. Viņš jau redzēja ceļu. Un, kā bieži šādos gadījumos, viņš atkal steidzās ar pusgatavo projektu pie savas draudzenes Dezirē.

Tur nu viņi sēdēja blakus, abi viltīgie, spēcīgie Parīzes ielas bērni, un prātoja, kā izmuļķot savus augstprātīgos labvēļus Versaļā. Bija skaidrs, ka tuvākais ceļš ir pie Vodreija. Dezirē

labi ieredzēja savu draugu Fransuā, viņš bija devīgs un droši vien jebkurā strīdā ar Franču teātri krietni palīdzētu viņai. Bet reizēm viņš nesaudzīgi lika izbaudīt savu augstprātību, un bija jocīgi izmantot viņu kā aklu ieroci intrigā, kas vērsās pret viņa paša šķiru.

Abi bija pārliecināti, ka Vodreijs, atzītais karalienes favorīts, ja vien nopietni gribēs, spēs viņu ietekmēt sastapties ar Franklinu. Dezirē uzskatīja, ka pašreiz esot sevišķi labvēlīgs brīdis ieinteresēt marķīzu par šo plānu. Viņš, acīm redzot, bija ar mieru pieņemt viņam piedāvāto intendanta posteni un meklēja vēl tikai kādu sensāciju, lai pierādītu galmam un pilsētai, ka viņš tomēr paliks tas pats agrākais, neatkarīgais Vodreijs, kam nenāks ne prātā rēķināties ar Luija tieksmēm un politiku.

Dezirē uzmundrināts, Pjers devās pie marķīza un pastāstīja viņam, ka pēc darba pie «Figaro» viņu atkal esot pārņēmusi kaislība pret teātri, nekas cits viņu vairs neinteresējot; visu, kas vien pagadoties ceļā, viņš uzskatot kā vielu skatuvei. Pat veco Franklinu viņš mēģinājis iesaistīt lugā. Vīrs brūnajos svārkos ar kažokādas apkakli un ar brillēm metala ietvarā esot īstais tips komēdijai, krietns varoņtēvs, gudrs, aizkustinošs un mazliet smieklīgs. Tomēr esot sasodīti grūti ap viņu izveidot lugu. Lai gan parasti viņam šādi izdomājumi rodoties viegli, taču šoreiz viņš neredzot nekādu ticamu iespēju tā savest kopā varoni ar partneriem, lai tie varētu apmainīties asprātīgām un kareivīgām runām un replikām. Vienā pusē stāvot vecais no Filadelfijas, otrā pusē — Versaļa, galms, un, kaut arī tie atrodoties tikai dažas jūdzes tālu viens no otra, tos tomēr šķirot tikpat kā okeāns; vienas lugas ietvaros viņus nevarot sasaistīt. Žēl, ka vecais Franklins tādējādi palikšot viens ar savu monologu un ka ap viņu nevarēšot izdomāt nekādu komēdiju.

Viņi sēdēja pie galda, Vodreijs nevērīgi ēda un nevērīgi klausījās. Taču Pjers, lieliskais cilvēka izjūtu novērotājs, pamanīja, ka šī nevērība bija mākslota. Viņš neraizējās, ka marķīzs neiedziļinās šajā tematā. Viņš zināja, ka bija šo cilvēku noskaņojis tā, kā to vēlējās.

305

Pjers bija tik pārliecināts par savu lietu, ka, mājās braucot, ļāva fantāzijai vaļu. Garā viņš redzēja, kā Franklins ierodas viņa mājā Kondē ielā, ienāk viņa glītajā darbistabā, pateicas viņam cienīgi un mazliet zobgalīgi, citādi jau vecais vīrs nespēja. Un tad no Pasī tika izsūtīta vēstule Kongresam, un tajā tika cildināti Hortaleza firmas nopelni un pjeprasīts jo ātrāk

20 — Lapsas vīna kalnā

nokārtot šīs firmas taisnīgās, sen iesniegtās prasības. Vēstuli bija sacerējis viņš pats, Pjers, taču parakstījis to bija Benjamins Franklins. Un tad atgriezās no Amerikas tirdzniecības nama «Hortalezs un kompānija» flote, kuģis pēc kuģa, un katrs pārveda vekseļus, un katrs pārveda preces, milzīgu bagātību, pelnīto atlīdzību par viņa ideālismu un viņa viltību.

Arī Vodreijs bija ļoti priecīgs. Sis pulksteņtaisītāja dēls, viņa galma āksts, pats to nezinādams, bija norādījis viņam uz ideju, ko Vodreijs jau tik ilgi bija lolojis. Ļaut sastapties amerikānim ar Versaļu, tas bija lieliski, tieši tā bija vajadzīgā sensācija. Protams, mesjē Karons to nespēj veikt. Ja tas sadomās ko tamlīdzīgu, tad atdursies pret mūriem. Bet viņam, Vodreijam, bija spārni, ar ko pārlidot pāri šiem mūriem. Savest kopā dumpinieku vadoni ar kādu iespaidīgu personu galmā? Tas bija pavisam viegli. Nepieciešama tikai dzimuša aristokrata drosme un fantāzija, tad var savest kopā nevis ar kādu, bet gan ar vissvarīgāko personu.

Nekaunīgi, jautri un vieglprātīgi Vodreijs sagudroja savu plānu. Tas būs Vodreija cienīgs joks Aristofana garā, uzjautrinājums, kas sadusmos resno un dos galmā vielu valodām ilgākam laikam.

Tik daudz bija skaidrs, ka sastapšanās pamatā jāliek kādi svētki viņa muižā Zanviljē, kāda masku balle, lai Tuanete tur varētu ierasties inkognito un parunāties ar dumpinieku. Vēl viņam jāatrod īstais iegansts, lai uzaicinātu veco vīru. Tai jābūt izrādei, kādai lugai, kam ir sakars ar kvēkeru dumpi.

Viņš domās pārskatīja visu teātra literatūru. Meklēja, atrada, noraidīja, atrada.

Bija tāds vecs, godājams dramaturgs — Antuans Marens Lemjērs. Viņš rakstīja cildenas lugas dzejā, mazliet garlaicīgas, taču pilnas musinošām tirādēm pret neiecietīgiem priesteriem un despotiskiem pavaldoņiem. Parasti darbība norisinājās sen pagājušos laikos un tālās zemēs, senajā Persijā, senajā Indijā, un pēc nelielas vilcināšanās cenzors bija atļāvis tās uzvest. Bet nu Lemjērs bija uzrakstījis «Vilhelmu Tellu», un tad cenzors bija paziņojis, ka viņš nepieļaušot uz skatuves izrādīt dumpjus, kas nenorisinās vismaz pirms tūkstoš gadiem un vismaz divtūkstoš jūdžu tālu. Aizliegums radīja satraukumu, autors bija sūdzējies karalim, taču Luijs apstiprināja sava cenzora lēmumu. Izrādīt šo lugu savā pilī mazai, izmeklētai sabiedrībai nevis ar profesionālu aktieru, bet amatieru, aristokratu palīdzību šķita

Vodreijam drosmīgi un pikanti, ironiski un revolucionāri, turklāt tas bija labs iegansts uzaicināt tiklab amerikāni, kā arī Tuaneti.

Viņš uzticēja savu plānu draugiem — princim Karlam, Poliņakiem, Robanai. Paskaidroja viņiem, kā viņš visu iedomājas, proti, nevis kā politisku manifestāciju, bet gan kā estētiski saviesīgu pasākumu. Pats par sevi saprotams, ka nedrīkstot ņemt nopietni ne labo Lemjēru un viņa dūšīgos šveiciešus, ne krietno patriarhu no kvēkeru zemes. Dumpiniekiem žēlīgi uzsitīšot uz pleca, sapratīšot viņus un pavīpsnāšot par viņiem. Uztverot tā, ar pārākuma smīnu, šis pasākums būšot Ceriņzilās līgas cienīgs joks.

Pārējiem iepatikās šis projekts, un drīz viņi bija tikpat sajūsmināti kā pats Vodreijs. Nolēma šo pasākumu sarīkot kā masku balli, kurā «Vilhelma Telia» izrāde, tāpat kā balets vai uguņošana, būtu tikai viens no dažādajiem priekšnesumiem. Sagatavošanās norisa slepenībā, lai pārsteigums būtu vēl pikantāks. Princis Karls sākumā gribēja spēlēt gan Tellu, kas šauj, gan Habsburgu gubernatoru, kuru nošauj. Pēdīgi viņam deva Telia lomu, bet drūmā austrieša lomu piešķīra skaistajam, brutālajam grāfam Zilam, kuram tā bija ļoti piemērota. Gabriela Poliņaka priecājās, ka izskatīsies labi kā cēla, brīva, dabai tuva šveiciete, un tūlīt sāka apspriesties ar Bertēnas jaunkundzi. Vienīgo jocīgo lomu lugā — Telia dēlēnu, kuram nošauj ābolu no galvas, Vodreijs uzdeva profesionālajai aktrisei Dezirē Menārai.

Diāna Poliņaka uzņēmās izraisīt Tuanetes ziņkāri, lai viņa katrā ziņā pieņemtu ielūgumu. Viņa slepeni pastāstīja Tuanetei, ka Vodreijs gribot Zanviljē uzvest izdaudzināto Lemjēra «Vilhelmu Tellu» un prātojot, vai vajadzētu uzlūgt Tuaneti. Tuanete saprata, ka Fransuā šādā veidā grib pierādīt, ka viņš nodomājis būt oriģināls intendants; viņai bija kārdinājums nevainīgā veidā pakaitināt lāga Luiju, viņa bija aizskarta, ka apšauba viņas drosmi.

Nākamreiz sastapusies ar Vodreiju, Tuanete pa jokam aizvainota viņam noprasīja:

—    Kā tad ir, Fransuā? Vai ielūgsiet mani uz savu masku balli?

20*

307

—    Jūsu klātbūtne, kundze, — Vodreijs pieklājīgi atbildēja, — būtu pagodinājums, ko es neuzdrīkstos vēlēties. Es negribētu prasīt no jums pārdrošu rīcību.

—    Es neatceros, — atbildēja Tuanete, — ka es būtu devusi jums iemeslu šaubīties par manu drosmi.

—    Es uzvēdīšu lugu, — Vodreijs skarbi atteica, — kas Resno ļoti sakaitinājusi, proti, «Vilhelmu Tellu». Ievērojot jūsu tagadējās attiecības ar karali, es nezinu, vai jūsu klātbūtne tur būtu ieteicama.

—    Es jums pateicos, — sacīja Tuanete, — ka jūs pēkšņi tik sirsnīgi rupejaties par manam attiecībam ar karali. Es neredzu nekāda iemesla, kāpēc lai es neierastos uz jūsu «Vilhelmu Tellu ». Mani interese Šveice. Jums jau zināms, ka sava Trianona ciematiņā es ierīkoju šveiciešu piensaimniecību. Es loti jūtu līdz šveiciešu nacionālajam varonim.

—    Izrādē būs klāt «Vilhelma Telia» autors, — sacīja Vodreijs.

—   Un tad? — noprasīja Tuanete.

—   Tur ieradīsies vēl arī citi interesanti viesi, — Vodreijs turpināja, — piemēram, doktors Franklins.

Tuanetes augstās uzacis savilkās vēl augstāk, viņas baltajā sejā sakāpa viegls sārtums.

—    Redziet nu, — Vodreijs pasmīnēja. — Tagad jūs patiesi esat ķeizara Jozefa māsa, — viņš noteica.

Tuaneti pārņēma nepatīkams apjukums. Tas izrādījās bīstamāk, nekā viņa bija gaidījusi. Viņa, Marija Antonija fon Habsburga, Francijas un Navaras karaliene, un vecais grāmatu iespiedējs un dumpinieks: nē, un, lai ari cik drosmīgi viņa ignorēja katru ceremoniālu, tas tomēr nebija iespējams. Viņa ne vien sagādās nepatikšanas Luijam, bet arī Jozefs ar Mersija un abata starpniecību liks viņai izteikt pelnītus pārmetumus; kaut arī Fransuā priekšā viņš bija izturējies nožēlojami, taču viss, ko viņš teica un domāja par dumpinieku, bija taisnība. '

Bet vai Jozefam pašam arī nebija padomā sastapties ar Franklinu? Un vai viņai, sievietei, tas nebija drīzāk atļauts nekā viņam? Un vai tad tā nebūs maskerāde? Ja viņa, paslēpusi seju zem maskas, parunāsies ar amerikāni, vai tas būs sliktāk nekā ļaut operas ballē sevi uzrunāt svešiniekiem, kā tas bieži bija noticis?

Vodreijs stāvēja viņai aiz muguras. Viņš pārliecās pāri krēsla atzveltnei un aplūkoja viņu no augšas. Viņa brūnās acis zem biezajām, koši melnajām uzacīm, visa viņa vīrišķīgā, zobgalīgā seja pauda skaidrāk nekā vārdi, ko viņš domāja:

Tnniirtc vārdos gan dižojas, bet, tiklīdz viņai draud nepatikšanas no vira vai brāļa, tūlīt atkāpjas.

Ne, viņa negrib izrādīties gļēva. Pēkšņi viņā pamodās viss viņus īgnums pret Jozefu, kas tik bieži viņu bija izrājis un nopaļājis, pret mūžīgo skolmeistaru, kas gribēja kārtot un vadīt viņas dzīvi ar savu biezo ceļavadoni.

Stāju nemainīdams, Vodreijs pavēra skaisto, bezkaunīgo muti un savā zemajā balsī klusu, ļoti laipni sacīja:

—   Vai jūs saprotat, Tuanete, ka es gribēju aiztaupīt jums šo pārbaudījumu? Ja manās svinībās man vaicās par jums, tad i's varēšu patiesi atbildēt: «Kundze nav ielūgta.»

Nu Tuanete bija nopietni apvainota.

—   Jūs esat ļoti bezkaunīgs, Fransuā, — viņa atbildēja, — jūs neticat manai drosmei. Jūs sāpināt mani.

Tieši to Vodreijs bija gaidījis.

—   Kā jūs vēlaties, kundze, — viņš atbildēja. Un, nostājies viņas priekšā, zemu paklanījās un ar godbijību sejā un zobgalību acīs sacīja: — Es lūdzu jūs, kundze, visžēlīgi piedalīties manās mazajās svinībās Zanviljē.

Tuanete iekoda lūpā, atvilka elpu. Vodreijs pagāja nostāk, atslējās pret kaminu un pieklājīgi, bezkaunīgi, laipni un augstprātīgi lūkojās viņai sejā.

Viņai bija skaidrs, ka vajadzētu atteikties. Viņa nedrīkstēja sagādāt Luijam un sev pašai nepatikšanas un varbūt pat kaitēt Francijai un Habsburgiem tikai tādēļ vien, lai nesabojātu Fransuā mazo triumfu. Fransuā bija viegli, viņš bija pavalstnieks. Viņa bija karaliene, viņa bija atbildīga. Viņai jāatsakās. Viņa atteiksies.

Vodreijs neatlaidīgi raudzījās Tuanetē, viņa tuklā, ironiskā, varmācīgā seja izsmēja: «Ķeizara Jozefa māsa.»

—   Es būšu, — viņa sacīja.

—   Manu mīļo P|er,— pēc divām dienām Vodreijs paziņoja savam draugam un galma ākstam, — drīz es varēšu jums nospēlēt lugu, kas neatpaliek no jūsu «Figaro». Tā sauksies «Trakā diena jeb Vilhelms Tells un karaliene».

Pjeru pāršalca apmierinājuma vilnis, taču viņš mākslotā izbrīnā uzlūkoja Vodreiju un atbildēja:

—   Es nesaprotu jūs, manu mecenāti

Ar labi tēlotu nevērību Vodreijs viņam pastāstīja, kā viņš atradis atrisinājumu, ko Pjers meklējis. Pjers pieredzēs, kā viņš, Vodreijs, savedīs kopā Pjera sirmo komēdijas varoni ar viņa vareno un pievilcīgo partneri.

— Tikai dodiet, — viņš lūdza Pjeru, — savam kompanjonam no Pasī dažus saudzīgus norādījumus, lai viņš, kā pieklājas, iekļaujas spēlē. Brīdiniet, lūdzu, veco vīru, ka no viņa sagaida, lai viņš neliekas pazīstam augstu stāvošo dāmu, ko viņš sastaps svētkos. Ieskaidrojiet, lūdzu, šim kungam no Rietumiem, ka runa ir par jautru saviesīgu sarīkojumu, nevis politisku sanāksmi. Starp citu, — viņš žēlīgi nobeidza, — jūs pats, mans mīļais, arī tiekat ielūgts ierasties izrādē.

Pjers jūsmīgi izteica savu apbrīnu un pateicību un labprāt piedāvāja savus pakalpojumus. Sirds dziļumos viņš juta lielu, niknu prieku. Ja marķīza kungs gribēja ļļejot, tad, Rietumu kolēģis — par to Pjers bija drošs — uzspēlēs viņam diskrēti un tomēr tā, lai sadzird tālu.

Kaut gan Pjers zināja, ka par paredzamo vakaru nedrīkstēja neko izpaust, viņš slepeni pastāstīja saviem tuviniekiem — Terēzei, Jūlijai un Gidēnam par gaidāmo notikumu un lielo pakalpojumu, ko viņš spējis izdarīt Franklinam.

Jūlija gavilēja, Terēze palika vienaldzīga, Filips iekšķīgi vai plīsa no niknuma. Tas bija zemiski, kā amerikāņi izmantoja viņa cēlo, lētticīgo draugu, bet pēc tam aiz muguras izsmēja. Pjers pagādāja tiem ieročus kaujas laukam, kā arī ministru kabinetiem, tas ir viņš, kas velk vezumu, bet tie sauc Pjeru par «mušu pie karietes». Bet, ja Gidēns runātu, tā būtu tikai nelaime Pjeram un visai pasaulei. Viņš savaldījās un klusēja.

Toties jo plaši viņš izteicās par šiem notikumiem pie sava rakstāmgalda. Tāpat kā Prokopijs no Cezarejas slepeni rakstīja savu vēsturisko darbu «Historia Arcana», kam vajadzēja parādīt pasaulei tālu izslavētā Justiniana atbaidošo, patieso seju, tā rakstīja viņš, Filips Gidēns, Trīspadsmit štatu un doktora Benjamina Franklina patieso vēsturi. Spēcīgām, spilgtām krāsām viņš attēloja savu draugu Pjeru un viņa dižos darbus; tāpēc jo melnāka bija Amerikas un egoistiskā Pasī patriarha nepateicība. Gidēns izmeklēja citātus no visiem klasiķiem, lai izteiktu savu sašutumu par šādu nepateicību. Viņš citēja Sofoklu: «Cik ātri ļaužu pateicība gaist, par nepateicību tā pārvēršas,» citēja Ciceronu un Seneku. Un, lai gan Pjers nekā nezināja par tām ļaunprātīgajām tenkām, ko par viņu stāstīja, Gidens apbrīnoja viņu tāpēc, ka viņš to pacieta kā Plutarha Aleksandrs Lielais: «Tas ir karaliski, ka atļauj ļaunu runāt par sevi kādam, kam darījis labu.»

Šādiem izteicieniem un pārdomām vēsturnieks Gidēns piebur;! ija savu tēlojumu par Bomaršē darbiem un Franklina ļaun(i ii ribām, un tas viņu atviegloja.

Kamēr Franklins sēdēja vannā, manāmi saviļņots un iepriecināts, istabā ienāca Viljams.

—   Paskat tik, vectēv, — viņš sacīja, — kas piesūtīts.

Viljams apsēdās uz vannas koka vāka un parādīja viņam glīti

iespiestu ielūgumu. Kamēr Franklins rūpīgi noslaucīja rokas, lai nesaslapinātu karti, zēns stāstīja tālāk:

—   To atnesa sulainis zaļā livrejā. Vai tu domā, vectēv, ka es arī varētu tur aiziet?

Tas bija marķīza de Vodreija ielūgums piedalīties masku ballē viņa muižā Zanviljē. Notikšot uguņošana, baleta uzvedums un lugas izrāde. Svētku devīze — «Vakars Šveices kalnos».

Franklins bija pārliecināts, ka ielūgums saistīts ar krietnā Dibūra avanturistisko projektu. Jau tai pašā rītā ieradās arī Sailess Dīns un ar platu, šķelmīgu smaidu pastāstīja par augstu stāvošo personu, ko viņa cienījamais kolēģis sastapšot šajos marķīza de Vodreija svētkos, bet, lūdzu, nedrīkstēšot pazīt. Viņš runāja par dabai tuvās šveiciešu taulas varonigo sacelšanos viņu Vašingtona — Vilhelma Telia vadībā, priekā starodams runāja par savu draugu, mesjē de Bomaršē, lielo'dšbrouillard'u. Franklins pamāja ar spēcīgo galvu, pakasījās un domīgi noteica:

—   Jā, atkal reiz kamielis izlīdīs caur adatas aci.

Viņš apmeklēja doktoru Dibūru, kas tagad bieži bija spiests palikt istabā, un pavēstīja viņam notikušo. Dibūrs satraukts jūsmoja, ka viņam vēl bijis lemts izdarīt Franklinam un Amerikai tik lielu pakalpojumu. Noskrējis pats pagrabā, viņš uznesa augšā noputējušu 1761. gada kortona pudeli. Viņam bija atlikušas vairs tikai divas pudeles no šī gada, un, kaut arī viņš nedrīkstēja, taču kopā ar Franklinu izdzēra pudeli tukšu, un tad arī vēl pēdējo.

Mazliet aizkustināts, doktors klusībā nosmīnēja par sava drauga uzbudinājumu. Taču arī pats gaidīja šo sastapšanos ar vieglu satraukumu. Viņš bija bieži saticies ar šīs zemes varenajiem, viņu bija pieņēmis Anglijas karalis, un viņš bija piedalījies Ludviķa Piecpadsmitā oficiālajā dinejā Versaļā. Bieži vien viņš ar vieglu ironiju bija uzjautrinājies par galma ceremonijām. Tomēr tagad, kad viņam bija jāsastopas ar habsburgieti, viņš izjuta mazu nedrošību. Pret sievietēm viņš parasti izturējās ar gausu, mazliet ironisku galantumu, un nebija pārliecināts, vai šādas manieres bija piemērotas sarunā ar karalieni.

Lai būtu kā būdams, viņš daudzkārt bija atradies dīvainās situācijās, sastapies ar ļoti daudziem cilvēkiem un mācījies piemēroties un iemantot no cilvēkiem un notikumiem ko derīgu. Viņam bijusi darīšana ar ziepju vārītājiem un diplomātiem, ar grāmatu iespiedējiem, zinātniekiem .un vergu tirgotājiem, ar rakstniekiem, ģenerāļiem, zemniekiem un indiāņiem un ar visiem viņš bija ticis galā. Viņu nevar maldināt ar ārieni, ar ģērbu, un gan viņš pratīs apieties arī ar šo karalieni.

Bieži viņš joka pēc domās bija kāda notikuma vietas apstākļus un cilvēku tērpus no viena laikmeta pārcēlis otrā. To viņš darīja arī tagad. Paņēmis savu bībeli, uzšķīra Ijaba grāmatu un lasīja: «6. Un notikās kādā dienā, kad dieva bērni nāca stāties tā kunga priekšā, tad sātans arīdzan atnāca viņu starpā. 7. Un tas kungs sacīja uz sātanu: no kurienes tu nāci? Un sātans tam kungam atbildēja un sacīja: esmu gājis apkārt pa pasauli un to esmu izstaigājis. 8. Un tas kungs sacīja uz sātanu: vai tu neesi licis vērā manu kalpu Ijabu? Jo neviena tāda nav pasaulē kā viņš, sirdsskaidrs, taisns un dievbijīgs virs, un kas tā sargājas no ļauna. 9. Tad sātans atbildēja tam kungam un sacīja: vai tad Ijabs velti dievu bīstas? 10. Vai tu viņu un viņa namu un visu, kas tam pieder, neesi visapkārt aptaisījis it kā ar sētu? Viņa roku darbu tu esi svētījis, un viņa lopi ir vairojušies zemē. 11. Bet nu izstiep jel savu roku un aizskar, kas viņam pieder, tiešām viņš tev vaigā atsacīsies.»

Un Franklins pārveidoja šos pantus pēc sava prāta:

«6. Un, tā kā debesīs bija rīta pieņemšana, galmā ieradās visi tā kunga augstmaņi, lai stādītos viņam priekšā, un galminieka izskatā parādījās arī sātans. 7. Un dievs teica sātanam: «Es jūs ilgāku laiku neesmu redzējis. Kur jūs bijāt?» Un sātans atbildēja: «Es biju savā muižā un dažās citās muižās, lai apmeklētu savus draugus.» 8. Un dievs sacīja: «Sakiet, lūdzu, — ko jūs domājat par grāfu Ijabu? Es uzskatu viņu par savu labāko draugu, viņš ir ārkārtīgi godīgs cilvēks, viņa sirds pilna godbijības pret mani un viņš izvairās no visa, kas varētu radīt manī sašutumu.» 9. Un sātans atbildēja: «Vai jūsu majestāte patiešām tic, ka šī labā uzvešanās rodas tikai no personīgajām simpātijām un mīlestības? 10. Vai jūs viņu neprotežējāt un neapbērāt ar dažādiem labvēlības pierādījumiem, līdz viņš sarausa milzīgu bagātību? 11. Pārbaudiet viņu. Liedziet tikai viņam savu protekciju un atņemiet viņam amatus un lielos ienākumus, un viņš pāries pie opozīcijas.»

Franklins salīdzināja savu versiju ar parasto, veco. Viņš bija apmierināts. Viņš pratīs atrast īsto toni ar šo karalieni.

Noteiktajā dienā, siltā, taču ne pārāk tveicīgā vasaras dienā, sava mazdēla Viljama pavadībā viņš aizbrauca uz Zanviljē. Viljams pēc modes šūtajā aitu gana tērpā izskatījās glīts un bija līksmu gaidu pilns. Franklins bija apvilcis savus brūnos svārkus, viņš bija filozofs no Rietumiem, kvēkeris, ko šī zeme vēlējās viņā saskatīt.

— Savu Parīzes pili un mazo māju Versaļā Vodreijs bija ar eleganci iekārtojis no jauna, bet savu lepno ģimenes muižu atstājis tādu, kādu to bija mantojis. Zanviljē parks, ko Ludviķa Četrpadsmitā laikā bija ierīkojis Vodreija vectēvs, bija saglabājis to pašu stīvo, grezno, ceremoniāli samāksloto stilu. Vodreija viesi pastaigājās pa parka saulainajiem, putekļainajiem celiņiem starp kautrīgi vienmērīgiem dzīvžogiem un pedantiski akurāti apgrieztiem kokiem.

Pamanījis Franklinu, namatēvs steidzās viņam pretī un pieklājīgā sirsnībā pateicās par viņa atnākšanu. Doktora parādīšanās bija tikpat sensacionāla kā visur. Taču Franklins šeit pazina mazāk ļaužu nekā Parīzē un nejutās tik ērti. Cienīgs un svešāds viņš pastaigājās starp šveiciešiem un šveicietēm, ganiem un ganēm, kungiem domino tērpos un dāmām maskās un jutās šeit lieks.

Mazliet piekusis, viņš apsēdās ēnā uz sola un labprāt būtu pakasījies. Viņam piebiedrojās Lenormana kungs domino tērpā un informēja par viesiem. Vispār Lenormana kungs nebija runīgs un nepavisam nebija iepriecināts. Jau no paša sākuma viņam nebija paticis, ka Dezirē uzņēmusies lomu Lemjēra revolucionārajā drāmā, un, kad vēl šeit, Zanviljē, parādījās šis amerikānis, Lenormanam radās aizdomas, ka te vērpjas kāda tumša Pjera intriga.

Tā viņi tur sēdēja uz sola, Franklins un Lenormans, vietvietām saules vizuļu apbērti, klusi un domīgi. Garām pagāja kāda dāma, kuras skaistā, pārāk vājā, izmocītā seja ar lielajām, nemierīgajām acīm nepavisam nesaderējās ar viņas ganes tērpu. Viņu pavadīja divi kavalieri un vēl kāda dāma, apkārt vaukšķēdami lēkāja divi šuneļi. Lenormana kungs piecēlās un nopietni, godbijīgi sveicināja, ari Franklins sveicināja, jo dāma viņam likās pazīstama. Viņa atņēma sveicienu ceremoniāli, pat nozīmīgi.

—    Princese Rohana, — Lenormana kungs paskaidroja viņam, kad grupa bija pagājusi garām.

Dāma pagāja vēl dažus soļus. Tad viņa pēkšņi apstājās, pagriezās atpakaļ, viņas seja sastinga dievbijīgā un reizē šausmu pilnā izteiksmē,s pārējie apklusa, un viņa neparasti uzstājīgā balsī čukstēja:

—   Vai jūs redzat viņu? Vai jūs redzat viņu?

—   Kas tad tas šoreiz ir? — viņai jautāja.

—    Grāfs Frontenaks, — viņa atbildēja. — Viņš nekā nesaka, bet ir apbēdināts un uzlūko mūs ar pārmetuma pilniem skatieniem. Mēs būsim izdarījuši kaut ko nelāgu.

Bija pienācis klāt Vodreijs. Viņš nomierināja princesi un aizveda projām.

Franklins divas vai trīs reizes bija novērojis līdzīgas lēkmes, tās radīja viņā zinātnisku interesi, taču bija pretīgas kā viss tumšais, neskaidrais, nekārtīgais. Viņš tagad atcerējās, ka šī princese — tas laikam bija Zanlis kundzes salonā — ar sajūsmu bija runājusi ar viņu par amerikāņu cīņu. Ja viņa tagad ticēja, ka grāfs Frontenaks, cilvēks, kas bija cildinājis Kanādu, Jaunfranciju, dusmojas uz viņu un sabiedrību, vai tas nenozīmēja, ka princeses un pārējo galminieku sajūsma bija tikai mākslota un ka sirds dziļumos viņi izjuta nepatiku pret anglisko Ameriku? Nē, franču naids pret angliski runājošo Ameriku nepavisam nebija rimis, un viņam, Franklinam, šeit būs grūts uzdevums.

Vodreija majordoms un pārējie kalpotāji lūdza viesus teātra zālē. Sākās izrāde.

Lemjēra kunga drama Franklinam šķita labi domāta, patētiska un tāla īstenībai. Uz skatuves Šveices zemnieki, uzkrītoši grezni ģērbušies vīrieši, drūmi kaislīgos pantos slavināja brīvību un izplūda niknās apsūdzībās ļirct tirāniem. Franklinam viņu apsūdzības šķita nepietiekami pamatotas. Amerikā ar šādiem vispārējiem argumentiem nevarētu nevienu pārliecināt un nekādā ziņā gan neatrautu zemnieku no viņa arkla vai amatnieku no viņa darba rīkiem. Un, kamēr laucinieki uz skatuves joprojām filozofēja un pukojās, doktors nolēma pārlasīt, kādus nodokļus un nodevas toreiz spiesti maksāt ķeizaram un viņa gubernatoram īstie šveicieši. «Lūk, kur tas suns aprakts, dramaturga kungs,» viņš domāja. Patīkamu pārmaiņu galu galā mazliet monotonajā pantu birumā ienesa Dezirē Menāras jaunkundze, ko Franklins ar patiku jau bija vērojis uz Franču teātra skatuves. Telia zēna lomā viņa bija ne vien baudījums acīm, bet nodeklamēja arī puivus pantus žirgti un naivi, pie tam pasvītrodama, ka šis zēns Ir sieviete. Garlaicīgajā lugā Dezirē ienesa patīkamu dzīvību, un, kad beigās viņa veiklos aleksandriskajos pantos, kas nepārprotami bija zīmēti uz Franklinu, paziņoja, ka šveiciešu piemērs droši vien arī citur raidīšot zibeņus pret tirāniem, atskanēja spēcīgi aplapsi, kuriem tik tikko nepievienojās arī doktors.

Pēc izrādes aktieri savos tērpos iejuka viesu vidū. Ap Franklinu sapulcējās paliela grupa, kā parasts, viņam uzdeva dažus gudrus un daudzus muļķīgus jautājumus, viņam vajadzēja savu autogramu uzrakstīt gan uz kāda vēdekļa, gan uz deju kartes; visi bija gan sajūsmināti, taču neizprata viņu.

Drīz viesu pulkā ap Franklinu parādījās arī Telia dēls. Franklins savā neveiklajā franču valodā izteica Dezirē galantus un cieņas pilnus komplimentus. Lenormans sadrūmis teica, ka ar bažām esot noskatījies, cik nikni un sparīgi princis Karls rīkojies ar bultu un loku, un priecājoties, ka viss noritējis labi. Dezirē atbildēja, ka esot laimīga, ja Franklins guvis pelnītu baudu, un ar šķelmīgu smaidu piebilda, — viņa cerot, ka arī vakara turpinājums viņam sagādāšot prieku. Franklins bija pārsteigts, ka arī viņa piedalījās sazvērestībā. Dezirē nozīmīgajos vārdos Lenormans saklausīja apstiprinājumu savām aizdomām, ka šeit norisinās kāda Pjera intriga, un kļuva vēl īgnāks.

Tad šai grupai piebiedrojās arī Pjers. Daiļrunīgi viņš cildināja nule redzēto drāmu, taču tikai tālab, lai pacilāti nobeigtu: tomēr, ja šeit atrodoties Franklins, tad šādas patiesības priekšā nobālot arī viņa kolēģa Lemjēra labā luga. Kāda izrāde gan varētu sacensties ar vareno ainu, ko Amerika paver visai pasaulei? Ar laipnu sarūgtinājumu Franklins sausi atbildēja: «

—   Diemžēl, skatītāji par to nemaksā.

Bet Pjers uztvēra viņa vārdus un attrauca:

—   Tas gan ir tiesa.

Franklins samierinājās ar šo joku un atbildēja ar saprotošu smaidu.

Bija sakārtoti spēļu galdi. Pie viena no šiem galdiem starp spēlētājiem doktors ievēroja dāmu zilā ganes tērpā un zilā maskā un tūlīt atskārta — tā ir karaliene. Lai arī sejas augšdaļu slēpa maska, taču viņas lepno degunu un pilnīgo, mazo, nedaudz atkārto apakšlūpu nevarēja nepazīt.

Pie dāmas galda spēlēja trokšņaini, izturējās nepiespiesti, princeses Rohanas abi šuneļi kvekšķēdami pinās visiem pa kājām. Franklins pamanīja, ka dāmai zilajā pusmaskā nepavisam nepievērš sevišķu uzmanību, drīzāk klaji cenšas viņu nepazīt.

Viņš piecēlās un Viljama pavadībā piegāja pie spēļu galda. Viņam laipni piedāvāja krēslu; viņš labāk palika stāvam. Kad Franklins piegāja pie galda, dāma zilajā pusmaskā īsi palūkojās viņā, tad tērzēja un spēlēja tālāk tikpat nevērīgi kā iepriekš. Ar patiku viņš vēroja, cik viņas āda ir maiga un balta un cik skaisti veidotas viņas rokas.

Viņam paskaidroja spēli.

—    Sāciet, vecais kungs! — uzmācīga tirgus pārdevēja tonī. uzsauca jaunais, nekaunīgais princis Karls, kas sēdēja pie galda Vilhelma Telia tērpā; stopu viņš bija nolicis sev blakus. — Izmēģiniet savu laimi, — viņš sauca, — spēlējiet!

Franklins redzēja, ka dāma pusmaskā uzlūkoja viņu. Doktors pieprasīja no Viljama naudu un laipni uzlika lielu sudraba naudas gabalu, vienu ekiju

—    Atļaujiet man, doktora kungs, — teica Diāna Poliņaka, — paaugstināt jūsu likmi; ja laimēsiet, izlietojiet, lūdzu, naudu savai dižajai lietai, — un viņa pievienoja ekijam piecus zelta luidorus. Ekijs kopā ar pieciem zelta luidoriem tika paspēlēts. Franklins sacīja Viljamam:

—   Ekiju mēs ieskaitīsim Kongresa rēķinā.

Viņš atstāja spēļu galdu un atgriezās pie sava ērtā atzveltnes krēsla. Viesi runāja par ābolu šaušanu un jokodamies spriedelēja par ābolu lomu vēsturē; tur bija Ievas ābols, Romas imperatora simboliskais varas ābols, Ņūtona ābols, Bordžiju saindētie āboli.

Tas Franklinam atgādināja vienu no viņa stāstiņiem, un viņš tūlīt pastāstīja to. Kāds viņa draugs, zviedru misionārs, reiz nonācis pie suskvchanu indiāņiem, sprediķojis un stāstījis viņiem dažas bībcles līdzības, starp citu arī par to, kā Ādams ēdis ābolu un mūsu senči tādēļ zaudējuši paradīzi. Tad piecēlies viņu virsaitis un sacījis misionāram: «Mēs tev esam ārkārtīgi pateicīgi, manu brāli, ka tu nebaidījies šķērsot lielo ūdeni, lai pavēstītu mums to, ko tu esi uzzinājis no saviem senčiem. Tās ir labas un pareizas ziņas. Patiešām ir slikti ēst ābolus. Daudz labāk no tiem iztaisīt ābolu vīnu.»

Omulīgi stāstīdams, viņš lūkojās uz dāmu zilajā pusmaskā. Viņai pretī stāvēja Vodreijs, viņai blakus Šveices zemnieces tērpā sēdēja Gabriela Poliņaka. Dāma zilajā maskā tērzēja un spēlēja, taču Franklinam šķita, ka viņas domas bija tālu no spēles un sarunas.

Viņš novēroja pareizi, Tuanete bija nervoza. Viņa jau bija pierādījusi savu drosmi, ko Fransuā tik izaicinoši bija noliedzis. Viņa bija atnākusi šurp, noskatījusies aizliegto lugu, elpoja vienu gaisu ar šo rietumu dumpinieku. Bet Fransuā stāvēja viņai pretī, spēlēja pavirši un neatlaidīgi lūkojās viņā, pārdroši, bez jebkādas pazemības, acīm redzot, nevēlēdamies atzīt viņas drosmi. Viņš neteica ne vārda, taču Tuanete atskārta, ka nepietika ar to, ko viņa bija darījusi. Bija skaidrs, ka Fransuā sagaidīja vairāk, viņš gaidīja, ka Tuanete uzrunās dumpinieku. Ja viņa to nedarīs, tad Fransuā viņu rīt izsmies tikpat nežēlīgi kā agrāk un šis Zanviljē apmeklējums, ko viņa bija uzņēmusies ar tādām pūlēm, būs veltīgs.

Viņa viegli aizskāra Gabrielas roku.

—   Šodien man nav nekādas patikas spēlēt, — viņa teica, — es nekā nelaimēju un nekā nepazaudēju. Pieiesim pie tava doktora, es gribētu palūkoties uz viņu.

Tas izskanēja ļoti brīvi, Tuanete> bija apmierināta ar sevi. Gabriela pa paradumam laiski smaidīja un piekrītoši pamāja. Abas dāmas nesteigdamās piecēlās un nesteigdamās devās pie Franklina.

Viņām pienesa krēslus, ap Franklinu tagad bija diezgan prāvs viesu pulks. Pjers atkal risināja sarunas pavedienu. Princis Karls, viņš teica, neraugoties uz atzīstamu talantu, lauku revolucionāra lomā neesot pilnīgi pārliecinājis, turpretī grāfs Poliņaks kā varmāka esot bijis ārkārtīgi patiess.

—    Ja mūsu Vilhelms Tells īsti nepārliecināja, — sacīja mesjē Lenormans, — tad tur vainojams dzejnieks, kas nav devis viņam iedarbīgus argumentus. Mēs aizvien dzirdam par tirāniem un apspiešanu. Pie tam šim Tellam un viņa kolēģiem, kā liekas, klājas tīri labi; katrā ziņā viņiem ir daudz laika noturēt politiskas sanāksmes un gatavot slepkavības un dumpi.

Pjers neatbildēja, bet pievērsās Franklinam.

—    Nedomājiet, lūdzu, doktor Franklin, ka mans draugs Sarlo ir tāds paļātājs un kurnētājs, par kādu grib izlikties. Viņa mēle dažkārt ir ļoti dzēlīga, taču sirds pukst jebkurai dižai idejai.

Viesu pulciņš centās izturēties tā, it kā klausītos tikai Franklina un Bomaršē sarunā un nemaz neievērotu dāmu zilajā maskā. Taču Tuanete zināja, ka visi gaidīja, vai viņa runās ar Franklinu un ko teiks. Viņa bija pieradusi, ka visu skatieni pievērsti viņai, un mācēja izturēties droši. Bet šodien viņa bija apjukusi, tā viņai agrāk bija gadījies tikai vienu pašu reizi mūžā, toreiz, kad viņai vajadzēja uzrunāt Dibarī. Toreiz, kad viņai bija jāuzrunā «netikle», viņa tīri veikli bija izkūlusies no ķezas. «Šodien Versaļā ir daudz ļaužu, vai nav tiesa, kundze?» viņa bija teikusi, un Dibarī bija atbildējusi: «Jā, kundze.» Arī tagad, kad viņai vajadzēja runāt ar dumpinieku, vislabāk bija pateikt kaut ko nesvarīgu, konvencionālu. Franklins atviegloja viņai šo nodomu, viņš it nemaz nepaskatījās uz Tuaneti. Sarunas pārtraukuma brīdī viņa jokodamās sacīja:

—   Vai jums bija žēl, doktor Franklin, kad jūs pirmīt pazaudējāt savu ekiju?

Visi smējās. Franklins pievērsa viņai lielo seju un laipni pavērās viņā.

—    Vecam vīram, — viņš teica, — būtu jāapmierinās ar saviem vecajiem netikumiem un jāvairās no jauniem. Bet, kad es noraudzījos jūsu spēlē, skaistā dāma, mani aizrāva jūsu dedzība. Bija patīkami un interesanti novērot, kas jūsos norisinājās, kamēr jūs spēlējāt.

Tuanetes apmulsums bija pazudis. Viņa juta sev pievērstu Franklina pētošo, atzinīgo, mazliet alkatīgo skatienu. Glaimota viņa iedomājās par masku ballēm un dejām, kad pavisam tuvu savam augumam bija jutusi svešu vīriešu augumus. Viņā rosījās nebēdnīga doma: «Dumpinieka kungs, kas mani tā uzlūko, nav bīstams. Ar viņu es varu darīt visu, ko vēlos.»

—   Kas tad manī norisinājās? — viņa jautāja.

Franklins sajuta sev pievērstu viņas koķeto skatienu, ko viņa

raidīja pa maskas spraugu. Tātad viņš bija izraudzījies īsto taktiku. Sī karaliene bija tāda pati sieviete, kādas viņš Francijā bija sastapis simtiem. Viņa bija mazliet muļķīga, runāja aušības, taču darīja to pievilcīgi. Katrā ziņā viņš arī tupmāk šīs karalienes priekšā tēlos vecu vīru, kas pa pusei tēvišķīgi, pa pusei frivoli, godbijīgi un mazliet ironiski izrāda uzmanību skaistai sievietei.

—   Tā nav slikta pazīme, — viņš paziņoja, — ka sieviete reizēm ļauj sev vaļu un mazliet spēlē. Kas ir iecietīgs pret sevi, tas droši vien ir tāds ari pret citiem.

—   Vai jūs uzskatāt mani par iecietīgu? — Tiianete noprasīja.

Franklins uzlūkoja viņu draudzīgi un vērīgi.

—    Par cilvēkiem no ārpuses tikpat grūti spriest kā par melonēm, — viņš teica, — sevišķi tad, ja redz tikai pusi sejas. Sievieies mēdz būt iecietīgākas nekā vīrieši, laikam gan tāpēc, ka Viņas stāv tuvāk dabai. Sai ziņā viņas līdzīgas tā sauktajiem mežoņiem. Es jums gribu, — viņš omulīgi pievērsās visai sabiedrībai, — pastāstīt vēl vienu notikumu ar manu zviedru misionāru. Tātad viņš sludināja indiāņiem ilgi un pamatīgi, kā to misionāri mēdz, savas kristīgās patiesības un bībeles stāstus. Indiāņi klausījas viņā uzmanīgi, laipni un pacietīgi. Tad kā labi audzināti ļaudis viņi aiz pateicības pastāstīja viņam dažas savas leģendas. Viņu stāsti nebija tik gari kā misionāram, taču īsi tie arī nebija. Beidzot mana drauga pacietība bija galā. «Mitējieties jel,» viņš saskaitās, «es jums sludinu svētas patiesības, bet jūs man klāstāt tikai pasakas un māņus.» Indiāņi bija apvainoti. «Mīļais brāli,» viņi atbildēja, «kā liekas, tava.cienījamā māte nav veltījusi pietiekami daudz pūļu tavai audzināšanai un nav tev īsti iemācījusi pieklājību un pacietību. Tu redzēji, ka mēs ticējām taviem stāstiem. Kāpēc tu netici mūsu stāstiem?»

—   Lieliski, — sacīja princis Karls, un, tā kā viņš visu laiku veltīgi bija meklējis izdevību izrādīt savu asprātību, tad piebilda: — Un kuram bija labāka patiesība, doktor Franklin, jūsu draugam misionāram vai indiāņiem?

—   Abiem bija sava laba puspatiesība, — atbildēja Franklins.

Tuanete nojauta, ka Franklins to bija teicis viņai. Viņai glaimoja, kā dumpinieks izturējās pret viņu, taču pilnīgi apmierināta viņa nebija. Viņš ļāva gan nomanīt, ka uzskata viņu par skaistu un iekārojamu sievieti, taču mazliet arī zobojās par viņu. Un to nu viņa necieta. Viņa neļaus izturēties pret sevi kā pret mazu skuķi. Viņa parādīs, ka ir līdzvērtīga viņam.

—   Bet jūs pats, doktor Franklin, — viņa šķelmīgi un izgudri noprasīja, — jūs taču pats savu patiesību uzskatāt par pilnīgu?

Sirmgalvis uzlūkoja viņu tēvišķi laipni; viņš bija apmierināts ar sasniegto. Bet varbūt viņš varēja no šīs sastapšanās gūt vēl vairāk. Varbūt viņš varēja šo sievieti, kas tā centās izrādīt saprātu, kura viņai trūka, pamudināt izsacīties par labu dižajai idejai. — Turklāt viņa bija tik skaista, ka Franklinam bija tīri vai žēl sagādāt viņai nepatikšanas.

—    Bija laiks, — viņš miermīlīgi atbildēja, — kad es savus uzskatus turēju par vienīgi pareizajiem. Taču, jo vecāks es kļūstu, jo noteiktāk atmetu šo domu, un tagad es esmu pavisam tālu no tās dāmas viedokļa, kura reiz man žēlojās: «Es nezinu, kā tas gadās, bet es neesmu vēl sastapusi nevienu, kam vienmēr būtu bijusi taisnība, izņemot mani pašu.»

Apkārtējie sasprindzināti klausījās. Vodreijs un Diāna Poliņaka, Pjers un Dezirē — katrs iedomājās, ka tieši viņš iecerējis šo interesanto un satraucošo spēli. Vodreijs baudkārā priekā sekoja katrai frāzei koķetajā disputā starp veco, laipno dumpinieku un jauno, ķildīgo karalieni. Gabriela Poliņaka ar nepatiku nomanīja, ka Tuanete nevar mēroties ar šo lielo, rūdīto, laipno veco vīru. «Maigs kā balodis un gudrs kā čūska,» viņai iešāvās prātā. Turpretī ne sevišķi glītā Diāna nopriecājās, ka skaistā un pašpārliecinātā karaliene, kurai visi allaž visu atvieglo, sagādā sev grūtības. Arī princis Karls uzjautrinājās; viņš novēlēja Luijam, lai Tuanete viņam ievāra pamatīgu putru.

Ar lietpratēja interesi Pjers novēroja, cik droši Franklins virzīja Tuaneti turp, kurp vēlējās. Skatījās, cik laipni Franklins spēlējās ar Tuaneti, tāpat kā liels bernardietis spēlējas ar bērnu, taču šī spēle nemaz nebija tik nevainīga, un viņa nekā nenoskārta, bet domāja, ka viņa spēlējas ar Franklinu. Pjers izjuta dziļu gandarījumu. Viņš bija tas, kas sapulcinājis viņus visus šeit un lika dejot pēc savas mūzikas, pie kam viņi to nemaz nenojauta.

Vēl niknāks prieks pārņēma Dezirē, vērojot spēli, ko bija izdomājusi viņa un viņas mīļais draugs Pjers. Viņas acīs spēlētāji bija ne vien Franklins un karaliene, bet Tuanete pārstāvēja visu augstprātīgo, dižciltīgo, privileģēto sabiedrību un Franklins pārstāvēja visus pārējos, zemākos slāņus, neprivileģētos. Lai dzīvotu cienīgi, viņa un Pjers bija ielauzušies aristokratu aprindās. Lai paturētu savu stāvokli, viņiem bija jāuzņemas aizvien jaunas pūles un pazemojumi. Pie tam viņi nicināja lielos kungus, pēc kuru labvēlības tīkoja. Cik viņi ir muļķīgi un akli savā augstprātībā, šie lielie kungi! Tur nu viņi sēdēja, Pjera un viņas pašas atvilināti, un smaidīja, alkdami aizvien jaunas sensācijas, un cits par citu sacentās iespiest ienaidniekam rokās ieročus, kas viņus satrieks. Jauna, draiska, skaista un mundra savā zēna tērpā Dezirē sēdēja lielā pusloka galā, kas bija izveidojies ap Franklinu un Tuaneti, izbaudīja vecā doktora vārdu asprātību un pievilcību un priecājās, ka šī lepnā, īstai dzīvei svešā karaliene spēlē tik muļķīgu lomu.

Tuanete pati izjuta, ka pagaidām Franklinam ir labāki panākumi. Viņa meklēja kādu drosmīgu, pārsteidzošu frāzi, lai pieveiktu Franklinu.

—   Tā kā jūs uzskatāt savu patiesību tikai par puspatiesību, doktor Franklin, — viņa smaidīdama izaicinoši noprasīja,

tad laikam jūs uzskatāt sevi arī tikai par pusdumpinieku?

Patīkami pārsteigts, labsirdīgs, uzjautrināts, Franklins pilnīgi pievērsās viņai un teica:

—   Dumpinieks? Es? Vai tad es izskatos pēc dumpinieka? Kas jums to iestāstījis? — Un bez kādas pārejas viņš turpināja: — Jums apbrīnojami piestāv šī frizūra. Tā izceļ jūsu pieres skaidrumu. Pamāciet, lūdzu, neprašam ārzemniekam, kā sauc šādu matu sakārtojumu?

Visi uzelpoja, ka sirmgalvis apdzēsis uguni, iekams tā paguvusi uzliesmot, un nopriecājās par viņa taktu. Tuanete vēl nebija paguvusi atbildēt, kad pasteidzās Gabriela:

—   So frizūru sauc «Ģues-a co», doktor Franklin, — viņa teica; Tuanetei patiesi bija šis matu sakārtojums, par ko viņai pārmeta pamfletisti. '

Un Dezirē paskaidroja:

—«Ģuds-a co» nozīmē — «kas tas ir, kā tas saprotams?». Ar šo frāzi mesjē de Bomaršē kādā no saviem pamfletiem izsmēja sava neveiklā pretinieka provansiešu dialektu.

—   Pateicos, jaunkundz, — Franklins atbildēja un, palocījies pret Pjeru, piebilda: — Es redzu, ka Francijā prot cienīt literatūru.

«Tik lēti vis viņš no manis vaļā netiks,» Tuanete nodomāja un, šķelmīgi piedraudēdama, klusā, mīlīgā balsī noprasīja:

—   Bet mazliet jūs taču dumpojāties pret savu karali? Jeb vai es esmu nepareizi informēta?

Franklins atbildēja rāmi un ļoti pieklājīgi:'

—    Es domāju, ka jūs, Ģučs-a co kundze, neesat īsti pareizi informēta. Ļoti daudz cilvēku uzskata, ka Anglijas karalis sadumpojies pret mums, nevis mēs pret viņu.

Tagad lieta kļuva pavisam nopietna. Vodreijs dzīrās iejaukties. Bet, iekams viņš to paguva izdarīt, Gabriela jau sacīja:

—    Jūs veltījāt tik jaukus vārdus Ģušs-a co kundzes frizūrai, doktor Franklin. Lūdzu, pasakiet jel arī mums citiem, ko jūs domājat par mūsu tērpiem un cepurēm.

321

Nekas nelīdzēja, apmātā Tuanete nespēja savaldīties. Viņa it nemaz vairs nedomāja, ka viņa ir karaliene un vecais vīrs ir dumpinieks. Viņa bija tikai skaista sieviete, kas pamanījusi, ka vīrietis apbrīno viņas augumu, viņas seju, viņas rokas, bet nepietiekami novērtē viņas saprātu.

21 — Lapsas vīna kalnā

—    Jūs esat mācīts cilvēks, doktor Franklin, — viņa sacīja aizvien vēl klusu, — un, protams, spējat jebkuru tezi, patiesu vai nepatiesu, aizstāvēt labāk nekā neizglītota sieviete. Bet vai jūs sirds dziļumos neatzīstat, ka Anglijas karalim galu galā ir dievišķīgas tiesības pavēlēt savām kolonijām?

Ikviens redzēja, ka viņa runā ar vislielāko pārliecību.

Franklins nebija tiecies pēc šāda sarunas pavērsiena. Viņš negribēja dāmu zilajā maskā izprovocēt, pateikt kaut ko tādu, kas viņu varētu kompromitēt. Tā būtu nepateicība un varbūt pat muļķība, jo viņš dāmu un viņas vīru varbūt pat noskaņotu pret Amerikas cīņu. Viņš vēlreiz atkāpās.

—   Kundze, — viņš atbildēja, — vai jūs patiesi turat cilvēku, kas izskatās tā kā es, par dumpinieku?

—   Klusi ūdeņi ir dziļi, — Tuanete attrauca. —' Kādēļ jūs izvairāties no atbildes?

Doktors un dāma maskā mierīgi tērzēja, tomēr visi apklusa. Jaunais princis Karls muļķīgi iesmējās un noteica:

—   Nu gan es esmu ziņkārīgs, — un paliecās uz priekšu, tā ka viņa stops šķindēdams nokrita zemē.

—   Kundze, — sacīja Franklins, kad stopa šķindoņa bija rimusi un atkal iestājies klusums, — tik jaukā vakarā un tik skaistas sievietes klātbūtnē es negribu teikt pamācības un runāt par politiku. Bet, tā kā jūs uzstājat, lai es atbildu, atļaujiet man jums sacīt: mēs, amerikāņi, neesam principiāli karaļa varas pretinieki. Protams, monarbistiskā principa pārspīlējumiem mēs nepiekrītam. Tā, piemēram, kāds vācu profesors rakstīja savam valdniekam: «Ja dievs nebūtu dievs, tad pēc taisnības tam vajadzētu būt jums, jūsu gaišība.» Redziet, kundze, to mēs viņpus okeāna uzskatām par pārspīlētu. Mēs iedomājamies, ka starp karali un tautu pastāv tāds kā nolīgums. Tie ir jūsu filozofi, kundze, kas mums to iemācījuši. Mēs uzskatām, ka Anglijas karalis lauzis šo nolīgumu ar mums. Mēs varam norādīt, ka viņš izlaupījis mūsu jūras, izpostījis mūsu krastus, nodedzinājis mūsu pilsētas un daudzus no mūsējiem nonāvējis. Mēs atzīstam, ka tas ir pret nolīgumu.

Runājot viņa iespaidīgā, vecā seja izstaroja pārliecinošu spēku, un pazīstamās deklarācijas vārdi viņa mutē izskanēja rāmi un bez sarūgtinājuma. Tieši tādēļ tie pauda visu savu lielumu.

Klusuma brīdī grāfs Zils Poliņaks, cienīgi sēdēdams nonāvētā fogta Geslera tērpā, sacīja savā skaļajā, bezrūpīgajā balsī:

—   Ja tā ir filozofija, tad filozofija ir skaidrs dumpis.

—   No mirušā fogta Geslera, — Pjers pieklājīgi iebilda, ■ citādus uzskatus nemaz nevar gaidīt.

Franklinam runājot, Tuanete vēroja tikai viņa seju, lielās iicis ar augstajām uzacīm, milzīgo pieri. Viņa pievērsa vairāk uzmanības viņa vārdu skaņai nekā jēgai, vairāk viņa gausajam, cienīgajam un tomēr pievilcīgajam runas veidam. Viņa interesējās par visu, kas skaists, un tātad arī par dīvaino, neparasto, pievilcīgo doktora spēku.

—    Tik vienkārši, manu mīļo Zil, —• viņa sacīja, — tas nu gan nav. Protams, tas, ko doktors Franklins mums te stāstīja, ir diezgan bīstama lieta, un īstenībā mums nemaz nevajadzētu klausīties. Bet, ja uzlūko viņu un apdomā, cik daudz mūzikas ir viņa vārdos, tad grūti iedomāties, ka šāds cilvēks būtu dumpinieks arī savā sirdī.

Princis Karls un vecais Lenormans pārsteigti palūkojās viņā. Dīvaini dzirdēt Francijas karalieni, Marijas Terēzes meitu, runājam šādus vārdus.

Bet Franklins raudzījās laipni un neslēpa savas lielās simpātijās. Kad viņa tā nopūlējās, samulsusi un iekarsusi, un kad viņa tagad pārdomāja, ko īstenībā bija pateikusi, Tuanete patiešām izskatījās skaista un piemīlīga.

—    Man ir liels gods, kundze, — viņš teica, — ka jūs neuzskatāt mani par spējīgu izdarīt ko sliktu un ka jūs sadzirdat mūsu amerikāņu valodas muziķu.

Braukdams naktī mājup, viņš pārdomāja sasniegto. Karaliene bija sacījusi, ka Neatkarības deklarācijā esot muziķa un ka viņa cienot amerikāņu vadoņus. Tas bija vareni! Tas pamudinās daudzus pārāk apdomīgus ļaudis izrādīt savas simpātijās amerikāņu cīņai. Tas nu bija skaidrs: svētais Džordžs bija izjājis laukā no savas gleznas, zirgs un jātnieks sāka kustēties.

Viņš paraudzījās uz savu mazdēlu Viljamu, kas aizsnaudies bija atslīdzis viņam blakus. Arī jauneklis bija pavadījis patīkamu vakaru. Franklins iedomājās savu miermīlīgo Pasī un to, ka rīt viņam nav neviens jāsastop un ka parīt viņš ēdīs vakariņas pie Brijona kundzes. Viņš atzvēlās, aizvēra acis un iemiga.

TREŠA NODAĻA UZVARĒTĀ KAUJA

Luijs pārskatīja zīmējumus, pēc kuriem Sevras porcelāna manufaktūrā ziemas sezonai vajadzēja izgatavot modeļus. Viņš sēdēja bibliotēkā, pretī viņam sēdēja manufaktūras mākslinieciskais vadītājs Purā kungs un valsts kases intendants de Laborda kungs. Luijs ļoti interesējās par savu manufaktūru, viņš priecājās, ka tā nes peļņu. Sevras ražojumus, no gada gadā aizvien bagātīgākus un mākslinieciskākus, labprāt pirka sevišķi Jaungada dāvanām. Uz Ziemsvētkiem Luijs mēdza savās personīgajās telpās Versaļā sarīkot lielu porcelāna izstādi un noslēgt to ar izsoli. Iepriekšējā gadā izstāde bija ienesusi divsimt sešdesmit tūkstošus livru.

—   Divsimt sešdesmit vienu tūkstoti piecsimt trīsdesmit četrus livrus, — viņš ar patiku konstatēja, lepodamies gan ar šo ienākumu, gan ar savu labo atmiņu; šo skaitli viņš kungiem bija minējis jau vairākkārt.

—    Šogad, — viņš turpināja, — summa noteikti būs vēl lielāka. Nauda mums noderēs, mani kungi, — viņš nobeidza, plati pasmīnēdams.

Iepriecināts viņš aplūkoja Purā uzskicētās skaistās grupas; tur bija medību ainas, gane un mežsargs, literāts, kas lasa otram priekšā. Luijs ieteica izgatavot vairāk šāda veida figūriņu, piemēram, cilvēku, kas iedziļinājies lielā grāmatā, vai arī kalvi, kurš kaļ pakavu, vārdu sakot, žanra scēnas; lai parauj velns, ja tām nebūs panākumu!

Spraigajās sarunās viņu iztraucēja de Kampaņa kungs. Bibliotekārs klusu pavēstīja karalim, ka priekšistabā atrodoties grāfs Morpā un lūdzot tūlīt pieņemt. Luijs sapīka. Tiklīdz viņš atļāva sev kādu patīkamu brīdi, tūlīt viņu iztraucēja. Nopūzdamies viņš atlaida kungus.

Morpā, kā parasts, bija pilnā parādes ģērbā. Agri no rīta viņš bija uzzinājis par Tuanetes neticami muļķīgo pārgalvību. Vispirms viņš bija nolēmis nogaidīt, kamēr policijas prezidents Lenuāra kungs informēs karali. Bet tad bija apsvēris, ka gudrāk ir nepaļauties gadījumam, bet izmantot tūlīt lielo izdevību uzbrukumam pret austrieti. Neskatoties uz nogurumu un lielajām sāpēm, kuras viņam torīt sagādāja ģikts, Morpā ne jau skumīgu, tomēr nopietnu seju nostājās karaļa priekšā.

—   Vai patiešām tas ir tik svarīgs ziņojums, ko jūs gribat man pavēstīt? — Luijs īgni noprasīja.

—    Diemžēl, jā, augstība, — atbildēja Morpā. Tad viņš īsu brīdi vēl lika Luijam mieru un parunāja par nesvarīgām lietām. Luijs arī vairs neko neprasīja, bet gari un plaši sāka stāstīt par Sevru un par to, ka izstāde šā gada decembrī būšot sevišķi krāšņa un bagāta. Viņš parādīja savam mentoram Purā kunga skices, un Morpā skatījās ar labi tēlotu interesi.

Bet tad, nožēlodams, ka viņš esot spiests rūpestu nomāktajam monarham īso atpūtas brīdi vēl vairāk saīsināt, Morpā sāka runāt par sava apmeklējuma iemeslu un paziņoja par karalienes sastapšanos ar dumpinieku vadoni. Viņš gan neslēpa mīkstinošus apstākļus, taču izmantoja tos tikai tālab, lai godbijīgi izceltu kundzes neredzēto muļķību. Protams, ar doktoru Franklinu nebija runājusi karaliene, bet gan dāma zilā maskā; diemžēl, dāma pirms tam bija noskatījusies aizliegtas lugas izrādi, tā ka ļaunprātīgi cilvēki šajā notikumā var saskatīt tīšu nolūku. Zināms, dāmas izteiktās domas bija nevainīgas, tomēr tās varēja iztulkot politiski un noteikti arī tiks politiski iztulkotas.

Luijs nepūlējās slēpt savu satraukumu. Ministra ziņojuma laikā viņš vairākkārt trokšņaini ievilka elpu caur līkā deguna biezajām nāsīm un atkal izgrūda, viņa tuklā seja raustījās, it kā viņš gribētu raudāt, un, kad Morpā bija pabeidzis, viņš labu brīdi klusēdams gurdi čurnēja. Bet tad negaidot iesaucās spiedzošā, sakaitinātā balsī:

—   Es jums jau tūlīt sacīju, jums un Veržēnam, ka veco lapsu nedrīkst ielaist. Te nu ir tās sekas! Tagad niknākais no mūsu ienaidniekiem ir mūsu zemē. Man ir slikti padomdevēji.

Visi man dod sliktus padomus. Sakiet jel kaut ko! — viņš uzbrēca cienīgi sēdošajam vecajam vīram.

—   Tie iemesli, augstība, — uzsvērti mierīgi atbildēja Morpā, — kuru dēļ savā laikā mēs pieļāvām doktoram Franklinam iebraukt un kurus grāfam Veržēnam un man bija gods jums paziņot, šodien ir tikpat dibināti kā toreiz. Aizliegt ieceļošanu lielajam zinātniekam, mūsu akadēmijas loceklim, nozīmētu iejaukšanos konfliktā starp Angliju un Ameriku, — Filadelfijā to uzskatītu par naidīgu rīcību, un tas radītu sašutumu Parīzē un visā pasaulē. Vispār doktors Franklins stingri ievēro mūsu norādījumus, mierīgi un patriarhāli dzīvo savā Pasī un rūpīgi izvairās sagādāt mums nepatikšanas. Viņš nav vainojams vakarvakara nepatīkamajā atgadījumā.

Luijs sapīcis pārdomāja.

—   Varbūt viņš ir mācīts, — Luijs beidzot ierunājās, — gudrs, kāds vien jums tīk, taču viņš ir un paliek dumpinieks, un tas ir grēks, ka es ielaidos ar viņu.

Viņu nomāca neskaidri, skumīgi priekšstati. Tagad dumpinieks noveda uz neceļiem arī viņa sievu. Tas bija smags grēks, ka Tuanete bija runājusi ar šo samaitāto cilvēku, un nu viņa noteikti nebaudīs svētību un nekļūs grūta.

Morpā pa tam sacīja:

—   Ar visu savu cienīgumu viņš tomēr ir nelietis, tas gan man jāatzīst. — Un, tā kā formulējums viņam patika, Morpā atkārtoja: — Jā, viņš ir cienījams nelietis. Bet paļaujieties uz mani, augstība, — viņš turpināja. — Es gan neesmu tik cienījams, tomēr spēšu tikt ar viņu galā.

Luijs sēdēja daudz vairāk nomākts, nekā Morpā bija sagaidījis.

Viņš sāka Luiju mierināt. Izskaidroja, kā viņš novērsīs mēģinājumus politiski izmantot šo gadījumu. Viņš citēja Tuanetes izteicienus — vieglprātīgie vārdi viņa vecīgajā mutē skanēja neparasti sausi — un sāka tos analizēt. Kundze gan esot paziņojusi, ka doktors Franklins neesot nekāds dumpinieks, taču, par laimi, viņa šo apgalvojumu izgudri ierobežojusi ar to, ka savā sirdī viņš neesot dumpinieks. Tātad kundze nav izteikusi spriedumu [jar doktora Franklina rīcību, bet vienīgi par viņa sirdi, un tāds spriedums, zināms, neesot nepieciešams un noteicošs, jo cilvēka sirdī neviens nevarot ieskatīties, ne politiķis, ne žurnālists, neviens, izņemot dievu. Bez tam kundze esot saklausījusi muziķu amerikāņu principos. Vispirms tas skanot šaubīgi, bet, ja apsverot šos vārdus pamatīgāk, tie esot nevainīgi. Acīm redzot, šie vārdi attiecoties tikai uz formu, kādā izteikti amerikāņu principi, un tātad kundzes izteiciens paužot tikai estētisku spriedumu, nevis politisku.

Luijs tikai pavirši klausījās sava mentora paskaidrojumos. Lai Morpā, viņu mierinādams, groza un iztulko Tuanetes vārdus, kā viņam tīk. Pirmoreiz izdzirdis šos vārdus; Luijs zināja: tie bija slikti vārdi. Sirds dziļumos viņš nožēloja savu likteni. Vai nebija tā, ka Versaļā viņš bija vienīgais, kam dotas acis, lai redzētu? Vai visi pārējie nebija nekrietni un apmāti? Vai tad viņi nesaprata, kurp ved viņu bezkaunīgās pļāpas? Viņi dzīvoja monarhijā, monarhija bija viņu zeme un gaiss, un viņi darīja visu, lai to izpostītu.

Karalis bija satriekts, viņa mazais dubultzods drebēja, un pēkšņi spalgā balsī viņš izsaucās:

—   Revolūcijas ūdeņi kāpj un noskalos eļļu no iesvaidītās galvas!

Morpā satrūkās.

—   Bet augstība, — viņš teica, — augstība, neļaujieties maldiem! Nekas netiks noskalots. Viss taču ir pavisam vienkārši. Jūs apmeklēsiet kundzi. Jūs būsiet tik laipns un aizrādīsiet kundzei, lai viņa turpmāk vispirms uzzina, kas piedalīsies viesībās, kuras viņa pagodina ar savu ierašanos. Tas ir viss. — Viņš runāja neparasti skaidri un apņēmīgi.

Ar gurdu izsmieklu Luijs atbildēja:

—    Tas ir viss. Tas nemaz nav tik vienkārši, kā jūs iedomājaties. — Viņš zināja, ka vecā vīra pieprasītā saruna bija nepieciešama. Aptvēris Morpā ziņojumu, viņš noprata, ka ministrs pieprasīs no viņa šādu sarunu. Kopš paša sākuma šī grūtā saruna slējās viņa priekšā kā augsts kalns.

Morpā teica viņam:

—    Jūsu pārmetumi nebūs vienīgie, augstība. Bez šaubām, arī no Vīnes kundzei noteikti aiziādīs, ka viņas rīcība ir pretrunā ģimenes pakta interesēm. Un tas, kas kundzei būs jādzird no Vīnes, skanēs daudz asāk nekā viss, ko jūs viņai varat sacīt. Tas būs briesmīgs uzbrēciens no Vīnes.

Doma par to Morpā uzjautrināja, un, tā kā viņš šodien bija piekusis un slims un tā nevaldīja par sevi kā citkārt, viņam paspruka:

—   Pie manas dvēseles, ja man tāda ir!

Morpā izbijās. Bet šķita, ka Luijs nekā nebija dzirdējis. Viņš darbojās ap Purā zīmējumiem; neskatīdamies viņš mehāniski paņēma tos rokā citu pēc cita un nolika atkal atpakaļ un, dzirdēdams sava mentora bezdievīgos vārdus, nemaz nepacēla acis.

Morpā nomierinājās. Viņš nodomāja, ka pietiekami izskaidrojis Luijam austrietes noziedzīgo vieglprātību, un lūdza atļauju doties prom. Aizgāja. Ārstēja savu ģikti.

Taču Luijs gluži labi bija dzirdējis sava mentora nepatīkamo piezīmi. Jau sen viņš zināja, ka ar vina padomdevēja ticību nebija labi. Vajadzētu sūtīt viņu projām. Bet viņš nezināja neviena labāka. Drūmi viņš blenza tukšumā.

Tad vēlreiz viņā iekvēlojās ārprātīgs niknums pret Tuaneti. Viņš piecēlās. Gribēja piespiest viņu dot paskaidrojumus tūlīt, kamēr lielās dusmas nebija pārgājušas.

Taču, nesasniedzis vēl durvis, viņš iedomājās, kā Tuanete stāvēs viņa priekšā, klausīsies viņā ar dusmās drebošu seju, nesaprazdama, ko viņš īstenībā vēla? no tās. Viens bija skaidrs: viņa nepiekāpsies. Viņai piemita stipra griba, tā Habsburgu stūrgalvība, ko viņš nespēja ciest, tomēr apbrīnoja.

Nebija nekādas jēgas iet pie viņas tagad, nesagatavotam. Vispirms noteikti jāapsver, kādi argumenti varētu ietekmēt Tuaneti un kādā secībā tos izteikt. Prātīgāk bija atlikt sarunu uz rītu. Šodien viņš dosies medībās, kā jau bija nolēmis, un vēlāk mazliet palasīs un pārdomās.

Tikpat uzstājīgi, kā Morpā Luijam, arī grāfs Mersijs uh abats Vermons pieprasīja Tuanetei tūlītēju audienci. Reti gadījās, ka abi Habsburgu pārstāvji kopīgi apmeklēja Tuaneti. Viņa, protams, zināja, kālab abi nāca, viņa jau tos gaidīja un bija sagatavojusies uz šo sarunu.

Pirmajā brīdī pēc sastapšanās ar Franklinu viņai bija diezgan nelaba sajūta. Taču tā ātri izgaisa Ceriņzilās līgas slavinājumos, kura vētraini cildināja viņas drosmi. Tagad Tuanete ne vien juta, ka viņai taisnība, bet uzskatīja, ka veikusi lielu darbu.

Abi kungi ieradās drūmām sejām. Abatam ar viņa lielajiem, dzeltenajiem, baismīgajiem zobiem nebija grūti izlikties drūmam. Bet allaž laipnajam Mersijam tas nenācās viegli, un Tuanete ar klusu prieku vēroja, kā viņam bija jāpūlas.

Tāpēc arī Mersijs, kaut arī nopietnu seju, vispirms runāja par patīkamām lietām. Tolaik Tuanete ļoti rosīgi noņēmās ar niivii T rianona pārbūvi un bija izteikusies Mersijam, ka labprāt mi\,i guļamistabā redzētu karājamies gleznas, kuras atceras no nbrunas laika un kuras attēlo viņas bērnības ainas. Mersijs biju sapratis mājienu un aizrakstījis uz Vīni. Tagad viņš varēja Tuanetei nodot Marijas Terēzes vēstuli un pateikt, ka viņam c.'iot ziņas, ka minētās gleznas, pareizāk sakot, divas gleznas, visdrīzākajā laikā būšot klāt. Patiesi iepriecināta, Tuanete nirsnīgi pateicās.

Bet tad sūtnis sāka runāt par svētkiem Zanviljē. Tur esot noticis nepatīkams atgadījums, par ko klīst daudz baumu, acīm redzot, tās esot pārspīlētas. Tuanetes seja tūlīt kļuva noraidoša, ārkārtīgi augstprātīga. Taču, iekams viņa paguva atbildēt, abats atvēra milzīgo, neglīto muti un sacīja:

—    Mēs patiesi nezinām, kundze, kā par šo neticamo notikumu lai paziņojam majestātēm Vīnē.

Sašutusi par tik rupju rājienu, Tuanete savilka augstās uzacis vēl augstāk. Bet ātri iejaucās Mersijs.

—    Esiet tik žēlīga, kundze, — viņš lūdza, —■ un attēlojiet mums šo atgadījumu.

Kā to pedeja laika bija paradusi, Tuanete pašūpoja kaju ar mazo kurpīti, kas rēgojās ārā no plato svārku apakšas.

—    Atgadījumu? — viņa atvaicāja. — Kādu atgadījumu? Es jautāju nopietni, kungi, — par ko jūs īstenībā runājat? Vai jūs domājat mazos svētkus pie mana intendanta Vodreija? — Un, tā kā neviens no abiem neatbildēja un abata seja kļuva vēl stingrāka un drūmāka, viņa turpināja saldā, drusku zobgalīgā balsī: — Vai jūs runājat par to, ka es — inkognito, mani kungi, zilā maskā — mazliet patērzēju ar doktoru Franklinu? Es šaubos, vai viņš šodien zina, ar ko sarunājies. Vakar viņš to noteikti nezināja. — Un, tā kā abi kungi, aizvien vēl klusēdami, lūkojās viens otrā, viņa turpināja: — Cik man zināms, kungi, pat mans brālis, Romas ķeizars, vēlējās sastapt doktoru. Bez maskas, kungi. Viņš norunāja ar to sastapšanos, tikai, diemžēl, nokavēja, jo arī viņš ne vienmēr spēj būt precīzs. Tad taču man būs atļauts masku ballē parunāties ar šo veco, patīkamo kungu. Starp citu, es tiku ļoti viegli ar viņu galā. Ja es nezinātu, kas viņš ir, tad šajā omulīgajā anekdotu stāstītājā nekad nebūtu saskatījusi dumpinieku. Tas nemaz nenāktu ne prātā. Jums pašam neienāktu prātā, — viņa sacīja Mersijam, — un arī jums ne, — viņa skarbāk piebilda drūmajam abatam.

Mersijs atzina, ka šodien viņa izskatās sevišķi skaista un pievilcīga un ka īstenībā ir tikai viens līdzeklis, kā šo tikpat muļķīgo, cik skaisto sievieti uzvest uz īsta ceļa: vajadzētu pagādāt viņai gudru mīļāko, ko savukārt varētu vadīt. Turpretī abats pikti un skumīgi domāja, ka viņa ilgo gadu pūles un savaldība bijušas veltīgas. Nekas nebija panākts. Vainos viņu, ka šī sieviete savā uzpūtībā un vieglprātībā sagādājusi Habsburgiem tikai nepatikšanas, nevis labumu. Tad viņš apsvēra, ka Tuanetes nekaunība un neapdomība tagad devusi vismaz dibinātu iemeslu viņu pamatīgi izbārt. Nepievērsdams uzmanību viņas aušībai, abats stingri atgādināja:

—    Jūs man apsolījāt, kundze, būt prātīga, ja es neiejaukšos jūsu izpriecās. Jūs atzīsiet, ka es noraudzījos jūsu izpriecās gan skumīgi, taču neizteicu nekādus rājienus. Un šādu izpriecu nebija mazums. Sādu izpriecu bija pietiekami, — viņš izgrūda atbaidoši nikni, atiezdams savus baismīgos zobus.

Abi kungi bija vienojušies, ka tad, ja abats pārāk iekaisīs, iejauksies Mersijs. To viņš tagad arī darīja.

—    Abats nedomā jums izteikt pārmetumus, kundze, — viņš sacīja ātri un samierinoši. — Viņš, tāpat kā es, domā tikai par raizēm un sarūgtinājumu, ko Sēnbrunā radīs ziņa par šo atgadījumu. — Un, tā kā Tuanete sēdēja ar augstprātīgi vienaldzīgu seju, viegli šūpodama kāju, viņš pamācīja to: — Tieši pēc tam kad ķeizars izvairījies sastapties ar dumpinieku, to uzskatīs par Habsburgu-Burboņu politikas maiņu, ja jūs tagad sakāt laipnus vārdus par Franklina principiem.

—   L.iipnus vārdus par viņa principiem? Es? — Tuanete sašuta. — Kas uzdrošinās kaut ko tādu apgalvot?

—   Ikviens, — abats rupji atcirta.

—   Un jūs tam ticat? — Tuanete pukojās. — Jūs patiesi domājat, ka es esmu nodevusi Habsburgus dumpiniekiem?

—   Esiet tik laipna, kundze, turieties pie lietas! — abats viņai aizrādīja. — Jūs izteicāt domas, kuras dumpinieki var iztulkot pēc sava prāta. Tas ir tas, kas mūs apbēdina, grāfu un mani.

Un Mersijs papildināja:

—    Mēs zinām, ka vecajai majestātei, mātes kundzei, ir lielas raizes. Mums ļoti žēl viņu apbēdināt vēl vairāk, bet to mēs izdarīsim, kaut arī aizsūtīsim uz Vīni pavisam saudzīgu ziņojumu. Mēs padevīgi lūdzam, kundze, ņemt to vērā.

Tuanetes seja bija kļuvusi domīga; mirkli šķita, ka viņa nupat raudās.

— Es zinu, kungi, — viņa sacīja, — ka jūs esat padevīgi Habsburgu namam. — Taču tūlīt viņa kļuva tāda pati kā iepriekš, f'— Es nevaru iedomāties, — viņa teica, — ka maniem vārdiem varētu būt sliktas sekas. Un, kamēr jūs man nepierādīsiet šādas liktas sekas, jums būs jāatļauj uzskatīt, ka man taisnība, pilnīga taisnība.

Abi kungi nezināja nekā vairs daudz ko sacīt un devās projām. Mersijs nekā cita nebija gaidījis, bet abats bija vīlies.

Palikusi viena, Tuanete kādu brīdi sēdēja, domās iegrimusi. Viņa domāja par riļpjajām, nicinošajām pamācībām, kuras viņai būs jādzird no Jozefa, un pukojās.

Tad viņa paņēma mātes vēstuli un atvēra. «Mersijs,» rakstīja Marija Terēze, «pavēstīja man Jūsu vēlēšanos saņemt Jūsu bērnu dienu gleznas, kuras Jūs atceraties no Jūsu uzturēšanās laika Sēnbrunā; un viņš paziņoja man, cik tām jābūt lielām, kur tās piekārs un kā apgaismos. Es sirsnīgi priecājos, mīļā, ka varu Jums sagādāt prieku, un es rūpēšos, lai Jums nebūtu jāgaida septiņi gadi, kā Jūs darāt ar savu portretu, ko es aizvien vēl gaidu ar nepacietību. Es nepieminu ļaunu un tūlīt aizmirsīšu šos septiņus gaidīšanas gadus, tiklīdz ieraudzīšu gleznā Jūsu mīļos vaibstus.»

Domājot par savu veco māti, Tuaneti pārņēma mulsas skumjas. Toreiz Diplesī bija uzdots gleznot viņas portretu Marijai Terēzei, un visi bija atzinuši, ka portrets esot labs un līdzīgs, taču mātei tas nebija paticis, un Tuanetei nebija nekāda prieka vēlreiz pozēt, vienmēr viņai bija tik maz laika. Un tā, neraugoties uz Mersija atgādinājumiem, viņa šo lūgumu nebija izpildījusi. Tā kā māte to tik ļoti vēlējās, tad viņa liks vēlreiz sevi uzgleznot. Katrā ziņā bija ļoti aizkustinoši, ka māte viņai tūlīt sūtīja gleznas. Bērnībā viņa bieži bija stāvējusi pie šīm gleznām, kas attēloja viņu desmit gadu vecumā dejojam un rotaļājamies ar saviem brāļiem. Un, kļūstot vecāka, viņa vienmēr ar interesi bija salīdzinājusi sevi ar gleznās attēloto Mariju Antoniju. Viņa bija ziņkārīga, kuras gleznas māte būs izvēlējusies un vai tās atstās uz viņu tikpat stipru iespaidu kā toreiz. Tas nodarbināja viņu, un nepatīkamās domas izgaisa.

Viņa pastāstīja saviem draugiem par austriešu pārmetumiem. Vodreijs un Poliņaki smējās. Protams, Jozefa pārstāvji bija saniknoti, ka Tuanete sarunājusies ar cilvēku, ar kuru Jozefam bija pietrūcis drosmes sastapties.

Tuanete smaidīja. Viņa iedomājās, ka drīz ieradīsies arī Luijs un cik labi un asi viņa tam atbildēs.

Tomēr viņa pārdomāja, vai nebūtu varbūt labāk 23. augusta programu mazliet mainīt. Sajā dienā, Luija dzimšanas dienā, starp visādām citām svinībām vajadzēja arī svinīgi atklāt Trianona mazo, nupat ierīkoto teātri, un, proti, ar de Bomaršē kunga «Seviļas bārddzini». Luijs, kam autors un viņa luga nepatika, būs spiests mazliet mainīt savus uzskatus, un šī šķipatiņa piparu piedos svētkiem tikai īsto garšu. Turpretī tagad, pēc sastapšanās ar Franklinu, Tuanetei uzmācās šaubas.

—   Vai tas jau nolemts, — viņa jautāja, — ka divdesmit trešajā mēs uzvēdīsim «Bārddzini»?

Viņa izmeta šo jautājumu jokodamās, nevis kā nopietnu problēmu. Taču Vodreija seja pārlieku sadrūma. «Bārddziņa» izrādi viņš bija ieteicis svarīgu iemeslu mudināts. Vispirms jau viņš negribēja savu intendanta darbību, ko viņam oficiāli vajadzēja uzņemties no 23. augusta, sākt ar kaut ko banālu, bez tam, pēc viņa domām, ja papriekš būs uzvests karaļa klātbūtnē «Bārddzinis» un vēl šādā gadījumā, tad arī «Figaro» izrādi varēs panākt daudz vieglāk. Tāpēc viņš asi atbildēja, ka aktieri jau zinot par paredzēto «Bārddziņa» izrādi, tin, ja tagad pēkšņi atkal zaudēšot drosmi, tad Tuanete un arī viņš kļūšot smieklīgi. Tuanete steidzīgi padevās.

Tomēr Vodreijs tik ātri vis neatlaidās. Tieši tagad, viņš paskaidroja, esot svarīgi, ka Tuanete neatkāpjas ne sprīdi. Gluži otrādi, viņai jādodas uz priekšu. Ja viņa to nedarīšot, tad viņas drosmīgā izturēšanās pret doktoru Franklinu būšot bijusi tikai niekošanās un tukšs žests. Bet, ja drīzumā viņas pirmajai drosmīgajai rīcībai sekošot otra, tad sastapšanās ar Franklinu izrādīšoties patstāvīgas politikas mērķtiecīgs ievadījums.

Tas Tuaneti pārliecināja. Patlaban viņai bija radusies interese par politiku. Jozefam bija taisnība: politiskā spēle bija vēl satraucošāka nekā «faraons» vai «landsknehts». Dedzīgi viņa piekrita Vodreijam un apgalvoja, ka turpmāk nodarbošoties ar mērķtiecīgu politiku.

—   Mērķtiecīgu politiku? Mēs? — ar parasto nekautrību zobojās Zils Poliņaks. — Citi gan nodarbojas ar politiku, šīs lapsas, mūsu pretinieki. Morpā, Veržēns, Neķers. Viņi rīkojas. Viņi atņem mums līdzekļus. Bet mēs? — Un, tā kā pārējie ■fi'ikatījās, vīpsnādami par šo negaidīto uzliesmojumu, viņš turpināja: — Cik mēs nešķendējāmies par šo Senžermēnu. Mēs runājām, bet viņš rīkojās. Tagad uniformas dabū citi, plukatas, Irmas kārtas ļaudis, salašņas. Tie kļūst par pulkvežiem un ģenerāļiem, bet mēs te kvernam tukšā bez algas.

Visi bija pārsteigti; tik sakarīgas domas Zils Poliņaks sen nebija izteicis.

— Tas tik bija jauks laiks, — Gabriela sapņaini atcerējās,

kad mēs padzinām Tirgo.

Tuanete sēdēja domīga un satraukta. Senžermēna vārds tika nosaukts īstajā laikā. Viņa atminējās, cik daudz ļauna šis cilvēks bija nodarījis viņas draugiem. Viņa atcerējās, ka toreiz ģimenes mielastā par godu Jozefam viņa bija cieši apņēmusies padarīt nekaitīgu šo spītīgo, pretīgo veci.

Viņas mazā mute ar spēcīgo apakšlūpu savilkās skaistā, niknā un apņēmīgā smaidā. Viņa bija atradusi īsto darbības jomu. NuLuijs var nākt un pārmest, ka viņa jaukajam doktoram Franklinam teikusi dažus laipnus vārdus. Viņa pierādīs Luijam, ka tas ir tikai pirmais solis garākā ceļā.

Nākamajā rītā savā «mazajā pieņemšanas zālē» Tuanete apskatīja jaunā Trianona galīgo modeli. Lai sagādātu modelim vietu, vajadzēja daļu zāles izkravāt tukšu.

Ap Tuaneti bija sapulcējušies cilvēki, kas vadīja pils pārbūvi un rūpējās par dārzu ierīkošanu. Tur bija arhitekti Miks un Antuans Rišārs. Tur bija gleznotājs Ibērs Robērs, kas dažām Trianona celtnēm ar sīku, mākslīgu postījumu palīdzību piešķīra dabisku un apdzīvotu izskatu. Tur bija daiļdārznieki Bonduadi Plans un Morels. Un, protams, arī marķīzs de Karamans, diletants, kas savā īpašumā Sendominika ielā bija ierīkojis visskaistāko dārzu Parīzē, to dārzu, kas Tuanetei bija devis ierosinājumu, kā iekārtot Trianona parku.

Tuanete stāvēja pie modeļa, tas bija jau astoņpadsmitais, bet nu gan galīgais. Tas bija pagatavots ārkārtīgi rūpīgi un meistarīgi. Ezers un strauts bija izveidots no spoguļstikla, pļavas un koki uzgleznoti vai taisīti no sūnām, ēkas no ģipša un koka. Par katru sīkumu varēja iegūt skaidru priekšstatu.

Ņemdama palīgā daudzos plānus, skices, izkrāsotus zīmējumus, Tuanete aizrautīgi salīdzināja. Nu viņa bija panākusi savu. Viss bija tā. kā viņa bija iecerējusi, vislielākā vienkāršība un vislielākā māksla. Viņas skaistā, baltā seja izstaroja bērnišķīgu prieku. Bieži un vairākkārt šie ļaudis bija nolādējuši savus amatus; kad Tuanete aizvien nebija apmierināta un lika pārtaisīt gan šo, gan to, gan arī visu, viņi grasījās pamest savas labi atalgotās vietas. Bet patlaban, stāvēdami pie pabeigta modeļa, viņi redzēja: viņu pūliņi un nepatikšanas nav bijušas veltīgas. Tuanete skaidri, precīzi zināja, ko viņa vēlējās, darbs bija labs.

—   To jūs esat lieliski paveikuši, kungi, — Tuanete sacīja.

—    Mūsu Trianons būs Francijas lepnums. Es jums pateicos. Es apsveicu jūs un sevi. — Starojoša un laimīga, viņa uzlūkoja katru atsevišķi.

—   Tātad es varu rēķināties ar to, — viņa pavirši sacīja,

—   ka divdesmit trešajā viss būs gatavs.

Kungi saskatījās, uzlūkoja Tuaneti, uzlūkoja arhitektu Miku, pārbūves darbu vadītāju.

—   Divdesmit trešajā, kundze, — beidzot teica arhitekts,

—   māja būs apdzīvojama un pa parku varēs pastaigāties. Bet Trianons vēl nebūs tāds, kādu mēs to vēlētos parādīt jums un jūsu viesiem.

Tuanetes uzacis savilkās.

—   Jūs taču man apsolījāt, — viņa sašuta.

—   Kundze, — atbildēja arhitekts, — jūs mums esat ne tikvien Francijas karaliene, bet arī mūsu mīļotā un apbrīnotā kolēģe. Visu, kas cilvēkam iespējams, mēs darījām un darīsim. Bet, kad Trianons būs pabeigts, tas ir ne vien mūsu centības un mūsu prasmes jautājums,» bet, diemžēl, arī naudas jautājums.

Un daiļdārznieks Morels papildināja:

—   Mēs aprēķinājām ļoti taupīgi, kundze, un bija grūti piedabūt mesjē d'Anživiljē piešķirt nepieciešamo naudu. Vairāk viņš noteikti neatļaus.

Luijs bija samaksājis jaunus, prāvus Tuanetes parādus, negaidot. kamēr viņa lūgs; taču viņa šaubījās, vai pēc atgadījuma ar Franklinu viņš arī turpmāk tā izluresies. Bet viņa bija lepna uz savu Trianonu, viņa jau iepriekš priecājās, ka varēs saviem draugiem parādīt, ko bija paveikusi, un nebija labākas izdevības kā 23. augusts.

—   Es esmu nolēmusi, — viņa sacīja nevērīgi un ļoti augstprātīgi, — karaļa dzimšanas dienu nosvētīt savā Trianonā. Es neesmu nodomājusi sabojāt karalim un sev svētkus, lai karalisko būvju intendants varētu ietaupīt dažus livrus. Es parunāšu ar mesjē d'Anživiljē. Bet tagad pietiek par šiem sīkumiem. — viņa aprāvās, — pievērsīsimies atkal darbam, — un viņa lietnilif'i un laipni saka apspriest ar katru atsevišķi to, kas uz lini atliecās.

IVkšņi kāds atrāva vaļā durvis. Istabā ieslāja Luijs, viņa ļitun.i, tuklā seja bija saviebta un nikna.

Viņam palaimējās ari šai otrajā dienā saniknoties. Iedams pn pazemes eju uz Tuanetes apartamentiem, Luijs vēlreiz ap«vrra visus iemeslus, kas attaisnoja viņa dusmas. Vai viņam nebija tiesības sagaidīt, ka Tuanete pēc sievas*, tiesību izbaudīšu uas nebūs vairs tik bērnišķīga un kļūs apzinīgāka? Viņš bija piedevis Tuanetei tik daudz ekstravagantu aušību, un vai viņai tagad nevajadzēja izvairīties no neapdomātas rīcības, vismaz kā šī pēdējā, kas līdzinājās jau noziegumam? Sādu piktu domu lirdīts viņš nāca šurp, ar niknu mājienu atvairīja dāmu, kas gribēja pieteikt, un ielauzās tieši Tuanetes apspriedē, vēlēdamies pārsteigt vainīgo.

Tur nu viņš stāvēja un pārsteidza arī. Tuanete patiešām viņu tagad nebija gaidījusi, viņas domas pilnīgi aizņēma Trianons un dzimšanas dienas svinības. «Jo labāk,» viņa nodomāja, un atziņa, ka viņš tik rupji ieklumzāja tieši tad, kad apsprieda svētkus viņam par godu, tikai pavairoja viņas pārākumu.

Viņai allaž esot prieks viņu redzēt, mazliet izbrīnījusies, Tuanete smaidot sacīja. Bet, lai viņš pasakot, vai tas, ko viņš gribot teikt, esot tik neatliekams. Viņa pašreiz esot ļoti aizņemta ar darīšanām, kas sagādāšot viņam, tā viņa cerot, patīkamu pārsteigumu.

Kungi bija apsveikuši Luiju, zemu paklanīdamies, tagad viņi godbijīgi stāvēja pie sienām un sevī vīpsnāja. Luijs stingri un drūmi atbildēja:

—    Jā gan, kundze. To, kas man jums sakāms, es uzskatu par svarīgu.

Tuanete paraudzījās visapkārt, palūkojās uz Luiju, uz modeli, tad atkal uz Luiju. Sacīja:

—    Augstība, pārsteiguma sagatavošana, ar ko patlaban nodarbojas šie kungi un es, prasa visu mūsu laiku un nedalītu uzmanību. Un, ja jūsu paziņojums nav ļoti svarīgs … — viņa uzsvēra vārdu «ļoti» un, teikumu nepabeigusi, laipni ielūkojās viņam sejā.

Viņš stūrgalvīgi un īgni attrauca:

—   Tas ir ļoti svarīgi, kundze.

Tuanete paraustīja plecus, kungi devās prom.

—   Lūdzu, kungi, — sacīja Tuanete un mazliet pacēla roku, — neaizejiet, pagaidiet. Es ceru, ka tas nebūs pārāk ilgi.

Kungi vēlreiz palocījās un izgāja.

Luijs pievērsa viņai tālu stāvošās brūnās acis un, smagi elpodams, teica:

—   Tātad . . . tātad … tas taču ir . . .

—   Kas par — «tātad»? Kas par — «tas taču ir»? — noprasīja Tuanete un pašūpoja kāju.

—   Ko jūs esat izdarījusi? — beidzot viņam izlauzās.

—   Ko es esmu izdarījusi? — viņa mēdīdama nicinoši atcirta. — Es ielaidos sarunā ar lielu zinātnieku, pārrunāju ar viņu dažus teikumus par nevainīgām lietām, kā ar tūkstoš citiem.

Sakaitināts par tik liekulīgu stūrgalvību, Luijs atkal saniknojās:

—    Runājiet patiesību! — viņš spalgi iesaucās. — Nedomājiet, ka varat mani piemānīt. Man ir skaidras ziņas. Jūs runājāt ar viņu par politiku. Jūs atzināt viņa politiku.

—   Neuztraucieties, — Tuanete augstprātīgi atcirta. — Tas, ko jums iestāstījuši, ir blēņas. Es ar doktoru Franklinu runāju par muziķu. Es teicu viņam, ka viņa vārdos ir muziķa. Un tā arī bija.

Luijs jutās bezpalīdzīgs pret tādu neloģiskumu. Viņš juta, ka viņa niknums izgaist. Viņš apsēdās; uzblīdušas miesas blāķis saguma uz graciozā, zeltītā krēsla.

—   Vai jūs nekad nesapratīsiet, kundze, — viņš drūmi teica, — ka jūs vairs neesat bērns? Jūs nedrīkstat paļauties katram untumam, jūs esat…

—   Es zinu, — Tuanete zobojās,— es esmu karaliene.

Viņai bija gandrīz žēl šī cilvēka, kas tik skumīgi dirnēja

viņas priekšā un iedomājās, ka viņa tam nodarījusi netaisnību. Viņa piegāja tam klāt, aizskāra tā plecu.

—   Esiet prātīgs, Luij, — viņa sirsnīgi lūdza, — nāciet, aplūkojiet manu Trianonu, — un viņa pieveda Luiju pie modeļa.

Viņš nostājās pie tā un, tā kā viņš interesējās par tehnisku veiklību, tad nevarēja neapbrīnot prasmi un rūpību, ar kādu bija izgatavota glītā, sarežģītā rotaļlieta.

—   Vai tas nav brīnišķīgs? — noprasīja Tuanete.

—   Tiešām, kundze, — Luijs atbildēja, — tas ir neparasti glīts, — un ar resniem, taču saudzīgiem pirkstiem viņš aptaustīja atsevišķas daļas.

Taču viņš negribēja novirzīties sānis.

Apsoliet man vismaz, — viņš atgriezās pie sava nāciena Iemesla, — ka jūs turpmāk izvairīsieties no tik pārsteidzīgas rīcības.

Izteiksmīgi paraustījusi plecus, viņa pagāja prom no Luija, apsēdās uz dīvāna, uzmetalūpu, šūpoja kāju.

—   Saprotiet jel, kundze, — Luijs mēģināja viņu pārliecināt, — ka šie cilvēki ir niknākie monarhijas ienaidnieki. «Miermīlīgs zinātnieks», jūs sakāt. «Viņā ir muziķa», jūs sakāt. Jo sliktāk.

Viņu no jauna pārņēma niknums.

—   Sis cilvēks, — viņš uzkliedza falsetā, — dzīvo te uz mūsu rēķina. Viņš iespraucies pie mums, nav sliktāka kaitnieka par viņu. Viņš ir mūsu niknākais ienaidnieks, jūsu un mans ienaidnieks. Nevis Anglijas karalis, bet viņš, viņš. Ar mūsu brālēnu Sendžeimsā mēs varam panākt vienošanos, ar šo dumpinieku — nekad.

Tuanete vēroja, kā viņš mocījās nevarīgās dusmās. Viņas līdzjūtība bija izgaisusi, viņa juta vairs tikai nicinājumu. Toreiz mātei rakstītā vēstule, ka viņa tagad patiesi esot karaliene un dzemdēšot mantinieku, kas uz visiem laikiem savienos Burbonus un Habsburgus, izrādījās pārsteidzīga lielība; arī tagad, pēc operācijas, Luijs nebija spējīgs radīt dofinu, uz ko viņai bija tiesībās. Patiesi viņai laiks nodarboties ar politiku.

—    Es uzskatu jūsu nostāju amerikāņu jautājumā par principiāli nepareizu, — viņa pamācīja Luiju. Viņa sakopoja visu, kas bija palicis prātā no Ceriņzilās līgas sarunām. — Protams, pagaidām mēs paliksim neitrāli, — viņa norādīja, — citādāk mēs nevaram. Protams, savas simpātijās pret dumpiniekiem mēs neizrādīsim atklāti. Bet galu galā taču mūsu svarigākās intereses ir vājināt Angliju. Man vienmēr kremt, ka angļi vēl sēž Dinkerkā. Vai tad jums nemaz nerit asinis dzīslās, augstība? Es nevaru naktī aizmigt, kad par to iedomājos. Jums patiesi vajadzētu vairāk uzklausīt mani.

Luijs apstulba. Uz tik neloģiskām domām atbildēt bija grūti.

337

—    Vai jūs vispār zināt, kur atrodas Dinkerka? — viņš jautāja. Un, iekams viņa paguva atbildēt, Luijs turpināja: — Līdz šim nebija pieņemts, ka Francijas karaliene iejauktos valsts lietās. — Viņš bija aizvainots un aizstāvējās ar pārliecību. — Ticiet man, —■ viņš sacīja, — es skaidri zinu, ko daru. Es

22 — Lapsas vīna kalnā

to apsveru vispusīgi, ar saviem ministriem, ar savām grāmatām, pats ar sevi un sarunā ar dievu.

Tuanete nepiekāpās.

—   Ja jau mūsu oficiālajai politikai jāpaliek neitrālai, — viņa nebeidza viņu pamācīt, — tad vismaz jāizrāda amerikāņiem cilvēcīga labvēlība, tā kā es to esmu darījusi.

Luijs vēl mēģināja viņai izskaidrot savu politiku. Ne viņš, ne karalis Džordžs negribot karu. Bet tautas esot satrauktas, viņas uzmusinot negodīgi kūdītāji, svaru kausos esot prestižs, un, ja nerīkošoties piesardzīgi, jebkuru brīdi varot izcelties konflikts, no kura vis nebūšot izejas.

—   Anglijai, — viņš paskaidroja Tuanetei, — karš nav " vajadzīgs, tai ir pilnas rokas darba ar savām dumpīgajām kolo1 nijām. Bet arī mums tas nav vajadzīgs. To nepieļauj mūsu i finanses. To nepieļauj mūsu nepabeigtā bruņošanās.

Viņa pacietīgajos, loģiskajos paskaidrojumos Tuanete saklausīja tikai vienu noderīgu vārdu.

—    Ja mēs neesam apbruņoti, — viņa uzbruka, — kas tad ir vainīgs? Nekas cits kā jūsu kara ministrs. Tik ilgi jūs man 1 jūsmojāt par šī vecā, tiepīgā ēzeļa reformām. Viņa reformas sagādājušas maniem draugiem vislielākās nepatikšanas, es pati esmu galīgi slima aiz dusmām, un nu nākat jūs, augstība, un sakāt man: «Mēs neesam apbruņoti.» Ar visām šīm reformām, kuru dēļ viņš no valsts un mums prasījis tik daudz upuru, viņš tātad nav panācis pat to, ka mēs varam mierīgi sagaidīt karu? Vai jūs neuzskatāt, augstība, ka te ir tikai viens secinājums? Sūtīt projām šo cilvēku, padzīt viņu,

Luijs saslējās savā mazajā krēslā. Viņa tuklā seja bija saspringusi un tik drūma, ka Tuanete noskārta, ka gājusi par tālu.

—   Es tikai tā domāju, — viņa steigšus piebilda, — bet varbūt es neesmu pietiekami sīki iepazinusies ar šo lietu.

Valdīdams niknumu, Luijs teica:

—    Apbruņot armiju karam ar Angliju, kundze, tā nav nekāda bērnu rotaļa. Tas ir daudz savādāk, nekā uzbūvēt Bagateles pili vai arī Trianona pili. — Ar prieku viņš redzēja, ka bija aizskāris Tuaneti. — Ar amerikāņu armiju, — viņš turpināja, — nav sevišķi ko lepoties. Tā ir nedisciplinēta un ārkārtīgi slikti apbruņota milicija. Ja mēs iekļūsim karā ar Angliju, tad šis karš mums būs jāved tikpat kā vieniem pašiem. Un šis karš tikai daļēji norisināsies Eiropā, tas būs jāved tālās zemēs.

Angļiem Amerikā ir armijas un bāzes, un viņiem ir lielu karali peka daļu transportam piemērota flote. Bet mums — saprotiet Jel, kundze — mums būs viss, kā mūsu kareivji, tā mūsu kara inuteriāli, jānogādā pāri bīstamai jūrai, ko pārvalda spēcīgs Ienaidnieks. Vai lai es vieglprātīgi ļaujos, ka mani ievelk šādā karā? To es nedarīšu, kundze. Nekad. Un es neatļaušu nevienam, iirī jums ne, uzgrūst mani uz šī ceļa.

Saprazdama, ka Senžermēna padzīšanas plāns jāatliek uz labvēlīgāku brīdi, Tuanete nolēma panākt, lai Luijs piekāpjas citādā ziņā.

—   Jūs apejaties ar mani kā ar mazu bērnu, — viņa pretojās, — kam var visu iestāstīt. Bet es esmu labāk informēta, nekā jūs domājat. Tā nemaz nav, ka amerikāņu armija nekam nederētu. Dumpinieki ir drosmīgi un izcīnījuši uzvaras. Es esmu aizmirsusi kauju nosaukumus, taču zinu to ļoti labi.

—    Jā, zināmā mērā, — piekrita objektīvais Luijs, — pie Trentonas un pie Prinstaunas. Bet tās nebija nekādas kaujas, — viņš iebilda, — tās bija sadursmes, apšaudīšanās. Bez tam tas noticis jau diezgan sen, un mums ir drošas ziņas, ka kopš tā laika ģenerāļa Vašingtona armijai neklājas labi. Ja mēs nesūtītu amerikāņiem slepenu palīdzību, tad viņus drīz vien sakautu.

Tagad Tuanete bija dabūjusi Luiju uz tā ceļa, i/z kura viņu gribēja dabūt. Tagad viņa izspiedīs piekāpšanos, lielu piekāpšanos, un saviem draugiem varēs palielīties par daudz svarīgāku uzvaru nekā Senžermēna atlaišanu. Piesardzīgi virzīdamās uz savu mērķi, viņa jautāja:

—   Tātad galvenokārt tāpēc, ka dumpinieku militārais stāvoklis ir tik slikts, jūs atsakāties izmantot Anglijas vājumu?

—   Jā, — Luijs vilcinādamies piekrita, — tas ir viens no galvenajiem iemesliem.

Un nu Tuanete sagatavojās īstajam triecienam.

—    Es jums kaut ko teikšu, Luij, — viņa iesāka. — Es apsolu jums, ka turpmāk izturēšos pret dumpīgajām kolonijām tikpat neitrāli kā jūs un Jozefs abi kopā. Par to apsoliet man: ja stāvoklis mainīsies, ja amerikāņi izcīnīs militārus panākumus, tad noslēdziet ar viņiem savienību un uzstājieties pret Angliju.

Luijs sēdēja nosvīdis un-jutās nelāgi.

—    Man tas jāapsver, — viņš atbildēja, — tas ir pārāk negaidīti.

22*

339

Taču Tuanete triumfēdama un pikta neatlaidās.

—   Nupat jūs sacījāt, — viņa uzstāja, — ka tikai sliktais amerikāņu militārais stāvoklis jūs kavē viņiem atklāti palīdzēt. Un tagad jūs atkal negribat to atzīt.

—   Nē jau, — Luijs nelaimīgi attrauca, — jūs negribat saprast, Tuanete.

—   Es saprotu to, — atcirta Tuanete, — ka jūs atkāpjaties no saviem vārdiem.

—   Ja amerikāņi, — Luijs negribīgi piekrita, — gūs militārus panākumus, es domāju — īstus militārus panākumus, tad tas varētu gan daudz ko mainīt.

—   Vai tas nozīmē, — Tuanete uztvēra, — ka jūs tad noslēgsiet alianses līgumu?

—   Nu ja, — Luijs stomījās, — tad gan.

—   Tātad norunāts, augstība, — Tuanete piekodināja. — Un tagad, kad politiskie jautājumi nokārtoti, mierīgi aplūkosim manu modeli.

Divdesmit trešajā augustā bija ļoti tveicīga diena, un nedaudzie viesi, kas Trianonā svinēja Luija dzimšanas dienu, nopūtās, kad Tuanete viņus uzaicināja doties pastaigā pa parku.

Bet drīz parka skaistums lika viņiem aizmirst ceļa grūtības saules tveicē. Seit nebija nekā no Versaļas dārzu samākslotā greznuma, kas aizvien vairāk izgāja no modes; šeit ar māksliniecisku vienkāršību un gaumi bija radīta tā dabas ainava, ko šie kungi un dāmas bija iemīlējuši, lasīdami Ruso grāmatas, un viņi bija sajūsmināti un saviļņoti.

Vienkāršā, baltā linu tērpā Tuanete vadāja savus viesus. Savā apbrīnojami vieglajā gaitā viņa traucās pa alejām, no florenciešu salmu cepures apakšas spraucās viņas krāšņie, pelēkblondie mati, žilbinoši balti un cēli no maigajām mežģinēm pacēlās kakls, pleci un rokas. Arhitektu un mākslinieku pulka pavadīta, viņa sajūsmināta izrādīja, ko radījusi viņas izdoma. Ar neviltotu, bērnišķīgu prieku Tuanete norādīja viesiem uz to, kas viņai šķita visskaistākais, un uzaicināja savus lietpratējus paskaidrot katras detaļas īpatnības. Viņas parkā bija astoņsimt koku un krūmu šķirnes, tie bija savākti no visām pasaules malām. Tur bija dižskābarži no Vācijas, cipreses no Krētas, baltegles no Armēnijas, lauruķirši no Pirenejiem un lauruķirši no Ķīnas, īves no Luiziānas, robīnijas no Virdžīnijas, kuras agrāk Francijā nekad nebija audzētas. Divsimt trīsdesmit deviņus dažādus kokus un krūmus, paskaidroja botāniķis Morels, bija devusi viena pati Ziemeļamerika. Tuanete glāstīja ar garajām, maigajām rokām savu Libānas ciedru un ar lepnumu rādīja princim Karlam, ka viņas tuberozes esot daudz skaistākas nekā prinča Karla tuberozes «Bagatelē».

Ironiskās, zobgalīgās dāmas un kungus aizrāva Tuanetes dzirkstošais, naivais prieks. Nekaunīgais princis Karls aizmirsa savu nekaunību, resnais,ignais princis Ksavjē savu piktumu, Vodreijs — savu varmācīgo augstprātību. Vislīksmākais bija Luijs. Sis Trianons bija izdevies lieliski. Kas gan bija pārējie slavenie dārzi, Horeisa Volpola, prinča de Liņa. Orleānas hercoga parki, salīdzinot ar to brīnumu, ko bija radījusi šeit viņa skaistā sieva? Viņš priecājās, ka arī citi, acīm redzot, tā domā. Un tas taču mazliet bija arī viņa panākums, — jo kas tad maksāja?

īpaši lepna Tuanete bija uz savu jauno siltumnīcu. Ar oranža ziedu pārdošanu vien iegūst trīssimt līdz četrsimt livru, labos gados pat līdz tūkstotim. Luijs apsvēra.

—   Vai patiesi, dārgā? — viņš šaubīdamies vaicāja.

—    Nu, zināms, — Tuanete atbildēja. — Tā tas ir pēc iepriekšēja aprēķina. Vai ne tā, mesjē? — viņa pievērsās d'Anživiljē.

Tas godbijīgi atbildēja:

—    Gluži tā nav, kundze, — viņš sačukstējās ar kādu ierēdni Un ziņoja: — Mēs rēķināmies ar piecpadsmit livru ienākumu, ko labos gados varbūt var paaugstināt līdz četrdesmit livrām.

—   Tas ir labāk nekā nekas, — Luijs labsirdīgi sacīja un nolēma no savas Sevras porcelāna izstādes un izsoles izspiest vismaz trīssimt piecdesmit tūkstošus.

Visi apbrīnoja, cik dabisks un tīkams bija līčuloču strauts; ūdeni pievadīja pa garām caurulēm no liela attāluma. Strauts jautri čaloja un ietecēja mākslīgā ezerā, kura vidū pacēlās mākslīga sala; gulbji izlieca kaklus un iegremdēja tos ūdenī. Viņā krastā bija redzami kalni, mākslīgas klintis un mākslīgas sūnas.

—   Viss izskatās tā, — atzina princis Ksavjē, — it kā stāvētu šeit kopš Faraona Ceturtā laikiem.

Un Luijs piebalsoja:

—    Patiesi, es jūtos šeit tikpat tuvu dabai kā citkārt tikai medībās.

Tīri brīnums, kas gan viss bija ietilpināts nelielajā platībā —gan tilti un svētnīciņas, gan paviljoni un grotas, nerunājot nemaz par sapņaini romantiskajām drupām, kuras ar smalku gaumi bija ierīkojis gleznotājs Ibērs Robērs.

—    Jūs turpmāk sauks par «Drupa Robēru», — Vodreijs uzslavēja, un glaimotais mākslinieks Robērs palocījās.

Viesi nonāca pie Ķīniešu paviljona. Arī šeit viss bija pilnīgi atjaunots. Neredzama mehānisma darbināts, griezās karuselis. Pēc tēlnieka Bočardi zīmējumiem bija izgatavotas figūras — pūķi un pāvi. Tuanete uzlēca uz vienas no koka figūrām, piemīlīga un pārgalvīga viņa sēdēja pūķa mugurā. Pārējie sekoja viņas piemēram un, liegai, sudrabainai mūzikai skanot, |āka griezties. Pats Luijs, nosvīdis un apmierināts, nosēdās uz pāva, bet tas salūza zem viņa svara, un viņš skaļi un omulīgi iesmēj ās.

Vodreijs stāvēja pārgalvīgā, dzīvību apdraudošā pozā blakus Tuanetei, turēdamies ar kāju un roku pie virves. Viņš bija izveicīgs visos sporta veidos, un neviens Parīzē viņam nevarēja līdzināties «jeu de paume» spēlē, tenisā. Bīstami griezdamies kopā ar Tuanetes pūķi, Vodreijs tikko dzirdami viņai teica:

—   Šodien ir izredzētā diena. Viss tik labi izdevies. Tuanete, jūs esat tik skaista un valdzinoša kā nekad. Viņš ir tik labā omā. Šodien jums tas jāpanāk no viņa.

—   Kas? — jautāja Tuanete ar tukšu, laimīgu smaidu.

—   Lai viņš beidzot padzen veco Senžermēnu, — klusu un dedzīgi atbildēja Vodreijs.

Vēl daudz kas bija apskatāms, pārāk daudz, visi bija noguruši. Taču vienu Tuanete vēl gribēja parādīt saviem viesiem, iekams devās atpakaļ namā — «ciematiņu», savu brīnišķīgo, piemīlīgo, dabai tuvo, pilnīgi reālistisko ciematiņu. Iekārtojot šo ciematiņu, Tuanete iedomājās pastorālo apvidu, kurp aizbēg ševaljē de Buflera «Alines» varone, karaliene Golkonda. Un, kad princis Ksavjē, kas bija daudz lasījis, atzina: — Mans dievs, tā taču ir «Alines» ainava, — Tuanete nosarka aiz prieka.

Katrai no astoņām mājiņām bija savs dārziņš, sakņu dārzs un kāds augļu koks. Tur bija šķūņi un koka soli, piedarbi, vistu kūts, dzirnavas, ciema policista māja. Bija arī mazs tirgus laukums, aitu aploki un govju kūtis.

Izveda laukā govis, neparasti tīras un koptas govis. Viņas dzīvoja kūtī, kas laistījās vien aiz tīrības, grīda bija izlikta ar balta marmora plāksnēm, taču sienās bija redzamas pēc gleznotāja Ibēra Robēra zīmējumiem iztaisītas dabiskas plaisas. Tuanete ņēmās slaukt savu iemīļoto govi Bruneti. Spainis bija no labākā porcelāna, tas bija izgatavots Sevrā pēc meistara Purā skices. Visi noraudzījās, cik izveicīgi un naski karalienes pirksti rīkojas ap tesmeni.

—   Jauki, ļoti jauki, — sacīja princis Karls, un izglītotais princis Ksavjē citēja pantus no Vergilija «Eklogām».

Bet Luijam ienāca ļ)rātā laimīga ideja. Viņš ierosināja pienu pārdot vairāksolīšanā. Sāka solīt, un galu galā Luijs pats nosolīja pienu par divdesmit pieciem luidoriem. Viņš smējās.

—   Lai dzīvo karaliene! — viņš uzsauca, neveikli palocījies Tuanetes priekšā, un sāka dzert.

Pa to laiku d'Anživiljē kungs stāstīja tiem, kas vēlējās, par izdevumiem, kurus bija prasījis «ciematiņš». Celtnes pašas neizmaksāja tik daudz, cik iemītnieki. Karaliene ar savu parasto labdarību gribēja savā ciematiņā nometināt nabadzīgus lauciniekus. Taču bija grūti sameklēt piemērotus zemniekus. Ja atrada kādu, ar kura galvu gleznotājs Robērs bija apmierināts, tad arhitektam Mikam šķita, ka rokas neatbilst stila prasībām, un zemniekam vajadzēja atlīdzināt izdevumus un sūtīt viņu atpakaļ. Citam zemniekam atrada citus trūkumus, un, ja mākslinieki bija apmierināti, tad karaliene aizvien vēl nebija mierā.

Tuanete izrādīja savus zemniekus. Sevišķi lepna viņa bija uz zemnieku Valiju, ciema vecāko>no trešās mājas. Un vai ciema policists Versijs neizskatījās apbrīnojami īsts? Bez tam lielu atzinību guva skolotājs Lepēns; viņu bija pārcēluši uz ciematiņu tāpēc, ka viņš bija apbrīnojami līdzīgs Greza «Ciema skolotājam» no kādas gleznas, kas Salonā bija izraisījusi īstu sensāciju. Interesi radīja arī Tuanetes mazais audzēknis Pjers Mašārs. Viņam bija novilkuši greznās galma drānas un ietērpuši zemnieku drēbēs; viņam, acīm redzami, nebija viegli pierast pie garajiem, smagajiem svārkiem un neveiklajām koka tupelēm. Tuanete pastāstīja, ka piekodinājusi skolotājam sevišķi parūpēties par viņas mīļo mazuli. Viņu tagad audzinot pēc pēdējās modes, dabas klēpī, saskaņā ar Ruso «Emilā» izteiktajiem principiem. Luijs pacēla zēnu gaisā. Tam nokrita viena koka tupele, zēns bija ļoti nelaimīgs, Luijs iedeva tam saldumus.

—    Bet kur tad ir mūsu krietnais Ulrihs Secli? — Tuanete apvaicājās, un visi sāka ausīties. Par atgadījumu ar šo Ulrihu Secli interesējās visa karaliste. Ulrihs Secli no Ucnahas bija dienējis Šveiciešu gvardē, bija krietns un disciplinēts karavīrs. Bet šveicieši vairāk nekā citi bija pieķērušies savai dzimtenei — enciklopēdija definēja «patriotismu» kā šveiciešu nacionālo slimību — un reiz kādā atvaļinājuma vakarā, viens pats pamatīgi piedzēries krodziņā «Pie gražīgās Katrīnas», šveiciešu gvards Ulrihs Secli bija nostājies Luija Lielā laukumā un garāmgājējiem par uzjautrinājumu nodziedājis dažas savas dzimtenes dziesmas, beigās arī grūtsirdīgo dziesmu «Uz Strasburgas vaļņa». Bet viskristīgās majestātes šveiciešu leibgvardiem bija stingri aizliegts dziedāt savas dzimtenes dziesmas, sevišķi šo pēdējo dziesmu, ko Parīzē sauca «Ranz des vaches» — ganu dziesma, jo baidījās, ka šo dziesmu skaņas varētu vairot šveiciešu ilgas pēc dzimtenes un pamudināt viņus dezertēt. Par «Ranz des vaches» dziedāšanu vecs, vēl neatcelts priekšraksts noteica pat nāvessodu.

Luijs, protams, nedomāja sodīt šveicieti Ulrihu Secli ar nāvi. Bet ko lai ar viņu dara, to karalis arī nezināja, jo vairāk tāpēc, ka viņa kara ministrs Senžermēns stingri prasīja, lai sodītu disciplīnas pārkāpumus. Tā nu neziņas tirdītajam Luijam bija tīri pa prātam, kad Tuanete lūdza, lai atdod šo cilvēku viņas ciematiņam. Ulrihu Secli ar kaunu un negodu padzina no leibgvardes un ar godu uzņēma Trianonā kā «šveicieti».

Šodien, sava karaļa dzimšanas dienā, viņš kaunējās parādīties, nebija līdzējusi nekāda ciema vecākā pierunāšana, taču tagad viņu bez žēlastības izveda ārā. Viņš iznāca, degdams aiz kauna, jo tik briesmīgi bija pārkāpis disciplīnu. Viņam mugurā bija šveicieša tērps, gari, pelēki vadmalas svārki un ļoti īsas bikses; gleznotājs Ibērs Robērs bija uzzīmējis kostīma skici pēc lielā romānu rakstnieka Klari de Floriana attēlojumiem viņa Alpu romānos. Ļoti garš, sastindzis militārā stājā, Ulrihs Secli. stāvēja kungu un dāmu priekšā, un viņi apskatīja to. Princis Karls apgāja viņam apkārt. Luijs paraudzījās viņā, mirkšķinādams īsredzīgās acis, ielūkojās viņa pārakmeņotajā, stingajā sejā un noteica:

— Nu ja . . . tātad šī problēma būtu atrisināta. — Viņš uzsvēra vārdu «šī». Viesi bija jau aizgājuši, bet šveicietis Ulrihs Secli vēl palika stāvam militārā stājā.

Tuanetes viesi sāka aplūkot mājas iekšpusi. Francijas labākie gleznotāji un tēlnieki bija kopīgiem spēkiem izdaiļojuši vestibilu, kāpnes, priekštelpu, ēdamistabu, mazo un lielo salonu, mazītiņo bibliotēku un plašo ģērbtuvi, buduāru un guļamistabu.

Vislielāko interesi izraisīja guļamistaba. Viesu interesi nesaistīja vis izsmalcināti veidotās, ar zilu zīdu apvilktās mēbeles, kamīns ar lielisko pulksteni, Patera un Vato gleznas, bet gan tās trīs gleznas, kas Tuanetei bija atsūtītas no Sēnbrunas. Bija atves-

Iiin ne vien tās gleznas, kuras meitai bija apsolījusi Marija Tefi"/c; arī Jozefs bija vēlējies uzdāvināt Tuanetei kādu gleznu.

Abas Marijas Terēzes atdāvinātās gleznas bija vēl skaistākas, lieka tās bija saglabājušās Tuanetes atmiņā. Tās bija gleznojis ! mākslinieks Vertmillers un attēloja Tuaneti bērnībā. Tuanetei Iloreiz bija desmit gadu, un mazās erchercogienes sakarā ar brāļa Jozefa kāzām *uzveda operu un baletu. .Vienā gleznā Tuanete dejoja ar saviem brāļiem Ferdinandu un Maksimiliānu, viņa izskatījās ļoti bērnišķīga savā sarkanajā ņieburā un baltajos, puķotajos svārciņos. Turpretī daudz savādāka un arī pievilcīgāka viņa bija otrajā gleznā; tur viņa nopietni un centīgi dejoja ar brāli un māsu kādu mitoloģisku baletu uz maigas, pa pusei klasiskas, pa pusei angliskas ainavas fona. Viņa pati sev ļoti patika šajā nopietnajā un tomēr daiļajā gleznā un, acīm redzt>t, patika arī citiem.

Taču vislielāko ievērību guva trešā glezna. Tā attēloja tēvoci Kārlu, tēvoci Maksimiliānu un veco erchercogu Jozefu Mariju mūku tērpos rokam sev kapus. Tuanete neatcerējās, ka būtu kādreiz redzējusi Vīnē šo gleznu, laikam brālis Jozefs to atsūtījis kādas ļaunprātīgas, ērmotas iedažas mudināts. Abas pirmās gleznas viņai bija pasniedzis Mersijs, bet šo — abats Vermons. Sākumā par šo drūmo joku Tuanete bija pukojusies, bet tad viņa pasmējās, arī Vodreiju dīvainā glezna uzjautrināja. Tā viņa beidzot bija nolēmusi arī šo gleznu piekārt savā guļamistabā pretēji mākslinieku padomam, kuri šo darbu neuzskatīja par pietiekoši māksliniecisku. Tur nu tā karājās, un viņas līksmie, elegantie viesi stāvēja pie tās mazliet neveikli, ziņkāri, uzjautrināti.

Agrās vakariņas noritēja jautri. Galdu varēja nolaist lejā, un tas pacēlās, klāts ar ēdieniem, mēmi apkalpotāji veica pārējo. Tā iztika bez sulaiņiem. Tuanete paskaidroja, ka gribējusi taupīt, tāpēc paturējusi šo nelaiķa vectēva Luija Piecpadsmitā iekārtojumu. Un vispār viņa taupības dēļ izmantojusi pēc iespējas daudz no vecajām lietām; pat viņas gultu jau esot lietojusi kāda priekštece, un čukstēdama Tuanete pastāstīja Gabrielai, ka tā esot bijusi «netikles» Dibarī gulta. Kad šī ziņa bija aplidojusi viesus, d'Anživiljē kungs nevarēja noturēties savukārt nepačukstējis, ka šī taupības dēļ paturētā gulta esot laikam karalistē visdārgākā; jaunie gultas stabiņi vien, kurus kundze esot pavēlējusi pielikt, izmaksājot divtūkstoš livrus. Starp citu, tā neesot vis «netikles» gulta, bet gan nelaiķa vectēva Luija gulta, kas, protams, neizslēdzot varbūtību, ka dažkārt tur gulējusi Dibarī kundze.

Luijs ēda ar milzīgu apetīti un nemitīgi uzaicināja mieloties arī pārējos.

—   Šeit mēs neesam aristokrati, kungi un dāmas, — viņš teica, — šeit mēs esam tikai cilvēki, jā gan, zemnieki, tātad ēdīsim!

Vodreijam radās ideja. Izmantodams Luija labo omu, viņš ierosināja sūtīt projām operas muziķus, kas spēlēja pie vakariņu galda, un atsaukt šveicieti Ulrihu Secli.

—   Kā kundzes intendants, — viņš teica, — es esmu atbildīgs, lai viņa majestātes dzimšanas dienas svinības būlu vienreizēji neparastas.

Sākumā samulsis par šādu pārdrošību, Luijs tomēr rādīja laipnu seju.

—   Nu, labi, — viņš noteica.

Atsauca šveicieti.

—    Tagad, krietno cilvēk, jūs vairs neesat gvardes dienestā, — sacīja Vodreijs. — Kā būtu, ja jūs myms nodziedātu savu slaveno dziesmu?

Ulrihs Secli stāvēja, pieņēmis stīvu, militāru stāju, un nekā nesaprata.

—   Ko kungs vēlas? — viņš jautāja. — Ko kungs pavēl?

—   Kungs pavēl, — atbildēja Vodreijs, — lai jūs nodziedat savu «Ranz des vaches», savu lielisko ganu dziesmu.

—   Tas ir aizliegts, — atbildēja Ulrihs Secli.

—    Blēņas, mans mīļais, — sacīja Vodreijs. Viņš izņēma naudas gabalu. —' Paskaties uz šo galvu, — viņš teica, — un paskaties uz šo galvu, — un viņš norādīja uz Luiju. — Sis ir tas cilvēks, kas aizliedz un atļauj. Jautā viņam!

Šveicietis, pagalam nosvīdis, aizvien vēl stāvēja taisns kā slotas kāts.

—   Vai tas nav aizliegts, jūsu augstība, manu ģenerāli? — viņš vaicāja Luijam.

—   Tas bija aizliegts, bet tagad vairs nav, — Luijs atbildēja lietišķi, kā parasts. Viņam pašam sagribējās dzirdēt slaveno dziesmu un bez tam arī pārbaudīt, vai viņš saprot vācu tekstu.

—   Tātad dziedi vien, mans dēls! — viņš sacīja garajam šveicietim.

Ulrihs Secli stāvēja savos pelēkajos, ar sarkanām tresēm izrotātajos Vadmalas svārkos un īsajās biksēs. Viņš stāvēja stingrā, oficiālā pozā, kājas izpletis, brašs, garš, ļoti taisns, stīvi pastiepis roku ar platmali. Taču viņš bija redzami satraukts, magi elpoja, viņa skarbā seja drebēja, un pēkšņi viņš sparīgi im ļoti skaļi sacīja:

—   Klausos, jūsu augstība, manu ģenerāli.

Un tad viņš sāka dziedāt rupjā, skaļā balsī, zemnieciski, ar ļiastiprinātām rīkles skaņām. «Reiz sardzē Strasburgā», viņš dziedāja,

Reiz sardzē Strasburgā

Man bēdas iesākās.

Kad viņā krastā Alpu taure sauca,

Uz tēvzemi pār straumi peldēt traucos,

Bet neveicās.

Un viņš nodziedāja visu šo vienkāršo, grūtsirdīgo dziesmu, dziedāja par to, kā viņu izvelk no upes, nostāda pulka priekšā un notiesā uz nāvi. «Ak brāļi,» viņš dziedāja, Ak brāļi, lūdzos jūs, Nu šaujiet mani tūlīt nost, Nav dzīvību ko taupīt vairs, Ak, šaujiet, asinis lai šķīst! To lūdzos jums. Ak, debesvaldniek, tu, — Jel pieņem mani nabagu, Laid mani savā valstībā, Jo tik pie tevis mūžībā Es gribu būt.

Ulriham Secli izdevās dziedot saglabāt militāru stāju, taču pār vaigiem viņam ritēja asaras. Arī Luijs bija ļoti aizkustināts. Viņš gan nebija visu sapratis, taču diezgan daudz, un tagad lika, lai šveicietis dažas vietas atkārto un paskaidro nozīmi. Tad viņš pastāstīja pārējiem saturu.

—   Es vienmēr esmu teikusi, — Tuanete paziņoja apmierināti un nozīmīgi, — ka šie republikāņi nav nemaz tik ļauni; tie ir jūtīgi cilvēki un izprot muziķu. — Bet vai tagad jums klājas labi, mans mīļais? — viņa apvaicājās Ulriham Secli. — Vai jūs manā ciematiņā nejūtaties kā mājās? Vai tā nav gluži kā Šveice?

Ulrihs Secli nesaprata un apjucis lūkojās apkārt.

—   Klausos, kundze, — viņš pēc tam steidzīgi atbildēja.

Luijs labsirdīgi pasniedza viņam glāzi vīna.

—   Dzer, mans dēls, — viņš sacīja, — un stiprinies. Tu to nodziedāji gluži labi, — un iedeva viņam vienu luidoru.

Tajā pašā laikā pusdienas ēda arī Franču teātra aktieri, kuriem bija jāspēlē «Bārddzinis». Tās bija rūpīgi sagatavotas pusdienas, d'Anživiljē Tuanetes uzdevumā bija viņiem paziņojis, ka karaliene pati esot sastādījusi ēdienu karti; tā bija iespiesta ļoti glīti. Bet, tā kā pilī telpas bija ļoti šauras un nebija pieļaujams, ka aktieri ēstu kopā ar karaļa viesiem, tad viņi ieturēja maltīti kopā ar sulaiņiem.

Tas nebija nekāds aizvainojums un neradīja sevišķu satraukumu. Svinībās bija uzaicināti tikai tīrasiņu aristokrati, tādi, kuru senčos, sākot no četrpadsmitā gadsimta, nebija neviena no pilsoņu kārtas, un viņus, kā tas bija pieņemts, stingri norobežoja no vienkāršajiem ļaudīm. Kaut arī par to nerunāja, tomēr Franču teātra kungi un dāmas jutās aizskarti, ka viņus pielīdzina sulaiņiem.

Starp citu, šie sulaiņi bija saprātīgi puiši, nekaunīgi un slīpēti. Ja viņu kungi grūtos brīžos nezināja, ko iesākt, tad griezās pie viņiem. Sulaiņi bija draudzīgās attiecībās ar saviem kungiem un viņu vietā nokārtoja daudzus slepenus politiskus, finansiālus un mīlestības darījumus. Viņi labi pārzināja lielo un mazo politiku un finansu lietas, spekulēja paši, aizdeva saviem kungiem naudu un saņēma labus ienākumus. Viņi sauca cits citu savu kungu vārdos — Vodreijs, Provanss, Artuā. Viņiem nevarēja neko iegalvot, viņiem piemita parīziešu skaidrais skatiens un asprātība. Noteikti bija jautrāk sēdēt ar viņiem kopā pie galda nekā ar Tuanetes viesiem. Un tomēr ar lepnajiem ēdieniem aktieri ieēda pilienu indes.

Pie aktieru un sulaiņu galda sēdēja arī Pjers Bomaršē. Viņš bija pateicīgs Vodreijam, ka tas ļāva šodien šeit uzvest «Bārddzini». Sī izrāde bija pirmais solis ceļā uz «Figaro» izrādi. Taču arī viņš izjuta maltīti kopā ar sulaiņiem kā pazemojumu un pukojās uz Vodreiju. Tā kā vairs nebija jābažījas, ka varētu sastapt tīrasinīgos, d'Anživiljē uzaicināja dāmas un kungus aplūkot pili un dārzus, iekams viņi posīsies komēdijas izrādei. Tā nu aktieri tagad staigāja pa parku, klausījās strauta burbuļošanā, braukāja laivās pa ezeru, sēdēja uz ķīniešu karuseļa pasaku dzīvniekiem. Arī viņi mīlēja «dabu», un it īpaši Dezirē saprata, ko Tuanete bija vēlējusies un ko bija panākusi. Tas tomēr nekavēja aktierus dzēlīgi pazoboties, un Pjeram iešāvās prātā nosaukt Trianonu par «mazo Sēnbrunu», un viņš bija pārliecināts, ka šis apzīmējums drīz aplidos visu karalisti.

Taču viņam un aktieriem bija jāatzīst, ka viņi vēl nekad nav uzstājušies tik skaistā teātrī, kāds bija šis Trianona teātris. Mazā ēka bija celta kā templis ar joniešu kolonām, ieturēta baltos un zelta toņos, ložas un krēsli apvilkti ar zilu samtu, balkonu balstīja pīlāri ar lauvu galvām; viss bija darināts ar mīlestību un gaumi. Arī skatuve bija iekārtota ar visām ierīcēm un mehānismiem, kādus vien aktiera sirds varēja vēlēties.

Bet izrādē aktieri ļoti izjuta, ka neatskan skaļi aplausi, kas Franču teātrī zināmās vietās parasti pārtrauca viņu spēli. Luija dārdošie smiekli gan atvietoja veselas zāles smieklus, taču viņš aptvēra lēni un reizēm iesmējās par vēlu vai arī vispār nesmējās. Vispār viņš atzina, ka, skatoties izrādi, luga neliekoties tik slikta, kā lasot. To viņš pasacīja arī Pjeram.

—    Gluži labi, mesjē, — viņš teica. — Man bija jautri,es smējos, jūs droši vien to dzirdējāt. Tā arī turpiniet, mesjē.

—   To es darīšu, augstība, — Pjers atbildēja un zemu palocījās. Pēc tam viņš un aktieri devās prom. Bet Tuanete ar saviem viesiem dejoja ciematiņa tirgus laukumā.

Atsauca šurp zemniekus, un, ja pie galda lieliskos karaļa muziķus bija aizsūtījuši prom, lai atbrīvotu vietu šveicietim ar viņa «ranz des vaches», tad tagad viņiem bija izdevība spēlēt zemnieku dejas. Tuanete dejoja ar ciema vecāko Valiju, Gabriela ar policistu Versiju, Luijs pats svīzdams un smiedams apdējoja vienu riņķi ar policista meitu, depīgu, stīvu meiču, kas samulsusi irgojās.

Bija paredzēts, ka Tuanete šo pirmo nakti pavadīs savā Trianonā viena pati un Luijs kopā ar pārējiem dosies atpakaļ uz Versaļu. Bet šveicieša dziesma un deja ar zemnieku meiteni bija Luiju satraukusi, un, kad citi gāja prom, viņš palika. Viņš samulsis murmināja kaut ko nesaprotamu, taču Tuanete tūlīt saprata. Viņa labprāt būtu viena pati pavadījusi šo pirmo nakti Trianonā, taču negribēja palaist garām izdevību panākt Senžermēna atlaišanu.

Tālab viņa lika Luijam pagaidīt un iegāja savā guļamistabā.

Sēkdams un svīzdams viņš tūļīgi čāpoja pa svinīgi piemīlīgajām telpām. Kad bija pagājis pietiekami ilgs laiks, paskrāpēja pie guļamistabas durvīm.

—   Ienāciet, — Tuanete pasauca klusinātā balsī.

Sveču gaismā zilā guļamistaba izskatījās vēl skaistāka un mājīgāka nekā dienā; plata un vienkārša stāvēja dārgā gulta, kurā bija gulējuši nelaiķa Luijs Piecpadsmitais un reizēm arī Dibarī. Pie sienām karājās gleznas; ļoti graciozi mazā Tonija bija sastingusi dejā ar saviem brāļiem uz klasiskas ainavas fona.

—   Varbūt izdzēsīsim sveces? — Tuanete aicināja.

—    Vai nodzēst? — Luijs vilcinājās. — Nu labi, nu ja, — viņš piekrita un sāka nopūst un ar pirkstiem nodzēst sveces.

—    Lai paliek, — sacīja Tuanete, kad tas vilkās par ilgu. Pāris sveces palika degam, un to drebelīgā liesma apspīdēja titulētos senčus, kas, mūku drēbēs pārģērbušies, uzjautrinājās, rakdami sev kapus. Luijs sāka tūļīgi izģērbties, bet nepabeidzis ielikās gultā. Tuanete aizvilka gultas aizkarus.

Vēlāk aiz aizkariem Tuanete viņam stāstīja, ka tagad pēc Trianona pabeigšanas viņa iztikšot ar daudz mazāku budžetu. Viņa neesot aizmirsusi, ka viņš vairākkārt bez pārmetumiem samaksājis viņas parādus, viņa protot to novērtēt un pateicoties viņam. Bet turpmāk tā vairs nebūšot vajadzīgs. Ar jaunā Trianona pabeigšanu viņas vēlēšanās esot piepildītas. Tagad viņa vairs nespēlēšot «faraonu» un «landsknehtu» un vispār izvairīšoties no visiem nevajadzīgiem izdevumiem. Viņa uzlika galvu uz Luija krūtīm un piekļāvās viņam. Viņš labsirdīgi rūca un apmierināti raudzījās, kā šaudīgo sveču liesmu vārās ēnas dejoja uz gultas aizkariem.

Kādu brīdi viņa klusēja. Tad ierunājās atkal:

—    Tā kā šai ziņā es piekāpjos, augstība, tad ceru, ka jūs arī man izdarīsiet kādu pakalpojumu. — Viņš nepatikā noelsās, nomurmināja kaut ko neskaidru. Un tad viņa tieši pieprasīja:

—   Dzeniet taču beidzot prom šo kaitīgo cilvēku, šo veco nejēgu Senžermēnu. Kas vainīgs, ka mēs pēdējoreiz sastrīdējāmies? Vienīgi viņš. Vienmēr viņš ir mūsu nesaskaņu cēlonis.

Luijs īgni pagrozījās. Ikreiz tā notika, ikreiz viņa sabojāja brīdi pēc tā. Katrreiz viņa vēlāk kaut ko pieprasīja. Viņam iešāvās prātā neskaidra doma, ka šajā gultā gulējusi Dibarī un ka Tuanetes rīcības veids nav karalisks; Viņš norūca kaut ko nesaprotamu. Luijs domāja gan šo, gan to, par armijas reformu, par disciplīnu, par finansu ministru Tirgo un ka rīt palasīs Plūtarhā par Antoniju un Kleopatru.

—   Kādēļ jūs neatbildat? — Tuanete jautāja. — Vai tas ir tik slikti, ja es jums kādreiz ko prasu?

Luijs joprojām prātoja un klusēja. Smagā krēsla alkovā viņu nomāca, viņš atvilka aizkarus, guļamistaba bija mierīga un pievilcīga.

—    Jūsu mātes kundze rīkojusies ļoti laipni, — viņš teica, — sūtīdama jums šīs gleznas. Tā ir brīnum jauka, kur jūs dejojat. Man prieks, ka šīs skaistās atmiņas tagad ir šeit.

—     Jūs pats zināt, — Tuanete sacīja, — ka Senžermēnam .sis uzdevums nav pa spēkamViņš nespēja ieviest šīs reformas, kuru dēļ aizvainojis mani un visu aristokrātiju.

—   Vai jūs nedomājat, — Luijs apvaicājās, — ka arī man vajadzētu pateikties mātes kundzei?

Tuanete piecēlās pussēdus; blonda, balta un skaista viņa sēdēja gultā un piespieda Luija izvairīgajiem skatieniem atkal pievērsties viņai.

—   Lūdzu, neizvairieties, augstība, — viņa sacīja, — dodiet man skaidru atbildi. Vai jūs atlaidīsiet Senžermēnu?

—   Nu labi, gan jau, — Luijs atleica.

—   Augstība, es lūdzu teikt skaidri «jā», — Tuanete uzstāja.

—   Tātad jā, — Luijs pikti norūca.

Viņš piecēlās, nevīžīgi apģērbās, domādams par ko citu, aizmirsa dažus sava sarežģītā tērpa ģabalus. Tad atstāja māju.

Dārzā bija ļoti klusu, spīdēja jauns mēness, čaloja strautiņš un strūklakas. Lēnām iedams atpakaļ uz Versaļu, Luijs ar patiku ieelpoja tīro nakts gaisu. Viņš bija priecīgs pabūt vienatnē. «Reiz sardzē Strasburgā man bēdas iesākās,» viņš dungoja klusajā parkā. «Kad viņā krastā Alpu taure sauca, uz tēvzemi pār straumi peldēt traucos, bet neveicās.» Tad Luijam ienāca prātā Senžermēns un tas, cik stalti vienmēr turējās šis mazais cilvēks, viņš iedomājās vecā vīra pelēko, dziļu grumbu izvagoto seju un, aizvien vēl dungodams: «Kad viņā krastā Alpu taurs sauca …» — apsvēra, cik daudz nepieklājīgu cilvēku ir viņa galmā un ka Senžermēns ir viens no nedaudzajiem pieklājīgajiem.

Tā viņš nonāca Versaļa. Viņš piedauzīja ar smago klabekli, sardzes šveicietis palūkojās pa lodziņu un, ieraudzījis nekārtīgi apģērbtu galminieku, skarbi uzsauca: «Nekas nebūs, taisieties tik prom!» Luijs atcerējās, ka pats pavēlējis līdz ausmas stundai nevienu nelaist iekšā, un iesmējās savus rupjos važoņa smieklus. Tad kareivis pazina karali un sabijās.

—   Tu esi labs kareivis, mans dēls, — teica Luijs.

Savā guļamistabā viņš iepriecināts pamanīja, ka līdz oficiālajai modināšanai vēl ir pietiekami daudz laika, tāpēc apgūlās nevis greznajā gultā, bet savā patīkami vienkāršajā guļvietā. Tīksmi izstaipījies, viņš nolikās uz kreisajiem sāniem, apgriezās uz labajiem un iemiga.

Sapņoja. Viņam bija jauns darba rīks, tas bija labs un parocīgs, bet viņam par smagu, viņš paņēma vecās knaibles, arī ar tām netika galā, slēdzene nedarbojās. Tā bija gatava, kopā ar

Lodreiju un Gamēnu viņš to bija pārbaudījis, bet nu tā nedarbojās, un, kad viņš gribēja ielikt atslēgu, tā nederēja, nekas nedarbojās. Viņa priekšā bija rēķins, tas bija pārāk liels, skaitli viņam sajuka. Viņš bija labs, kārtīgs rēķinātājs, taču netika galā ar šo rēķinu. Paaicināja d'Anživiljē un de Laboru, taču pastāvīgi iznāca cita summa, viņš svīda, nekas nesaskanēja, un slēdzene nedarbojās.

Un, kad vecais sulainis modināja viņu un godbijīgi atgādināja: «Augstība, ir laiks likties gultā,» Luijs bija priecīgs, ka var atstāt savu iemīļoto, vienkāršo guļvietu un likties ienīstajā, greznajā gultā.

Pēc rīta pieņemšanas, kad viņam bija sevišķi nelādzīga oma, Luijs aizgāja uz sava mentora telpām. Ja nu viņš bija uzņēmies Senžermēna lietu, tad vislabākais bija to nokārtot tūlīt.

Tiklīdz Morpā ieraudzīja savu Luiju, viņš noprata, kādēļ tas ieradies. Tā kā Tuanete viņu, Morpā, nebija ielūgusi uz dzimšanas dienas svinībām Trianonā, viņam tūdaļ radās aizdomas, ka Tuanete šai reizē grib panākt no Luija zināmus solījumus un labumus. Ceriņzilā līga nekad nebija slēpusi, ka grib padzīt Senžermēnu. Kad Luijs ar nelaimīgu seju ieslāja iekšā, Morpā bija skaidrs, ka šoreiz Tuanete sasniegusi savu mērķi. ,

Morpā nepatika, ka atlaiž viņa veco draugu Senžermēnu. Jā visi galma aristokrati nebūtu šim ļoti spējīgajam cilvēkam pastāvīgi metuši sprunguļus ceļā, tad tagad būtu tāda armija, kāda bija nepieciešama, un varētu pavisam citādāk izturēties pret Angliju. Bet Morpā jau pirms vairākiem mēnešiem bija noskārtis, ka nespēs noturēt Senžermēnu. Viņu gribēja padzīt ne vien austriete ar savu līgu, bet visvairāk arī paša Morpā sieva. Grāfiene bija apsolījusi savai mīļajai draudzenei un māsīcai Monbarē, ka viņas vīrs būs kara ministrs. Morpā uzskatīja princi par nepiemērotu, tomēr bija apsolījis savai sievai pēc Senžermēna demisijas atdot šo vietu viņas favorītam. Tuanete atklāti ienīda Monbarē, un Morpā sagādāja prieku Senžermēna vietā viņai par spīti iecelt Monbarē.

Torīt Morpā nejutās visai spirgts, un bija labi, ka Luijs nebija lūdzis viņu pie sevis, bet ieradies pats. Tā viņam nevajadzēja pamatīgi pārģērbties, bet viņš varēja ērti atstāt mugurā rītasvārkus un kājās mājaskurpes.

Kad nu vajadzēja runāt un rīkoties noteikti, Luijam šis uzdevums šķita vēl grūtāks, nekā viņš bija iedomājies. Viņu mocīja

atmiņas par Tirgo atlaišanu un nepatīkamajiem notikumiem, kas bija norisinājušies pēc tam, kad bija padzīts šis gan nekaunīgais, tomēr būtībā krietnais, drosmīgais un ārkārtīgi apdāvinātais cilvēks. Arī Senžermēns bija visai kārtīgs un ļoti spējīgs, un arī viņam Luijs bija devis stingrus solījumus.

Luijs izvairījās. Apvaicājās par sava mentora veselību, naivi nožēloja, ka Morpā neesot bijis Trianonā, pastāstīja par «ranz des vaches» un savu deju ar zemnieku meiteni. Tad beidzot vilcinādamies sacīja, ka nakti slikti gulējis un, mocīdamies bezmiegā, pārdomājis tās daudzās sūdzības, kas izteiktas par Senžermēnu. Viņš noteikti zinot, ka lielākā daļa apvainojumu esot nepamatoti. Taču cilvēks, kas nelaimīgā kārtā uz katra soļa radot sev ienaidniekus, šāds cilvēks varbūt tomēr neesot īstais tādam postenim. Un, izmantodams savu labo atmiņu, Luijs uzskaitīja visus pārmetumus, kas bija izteikti viņa kara ministram. Tur bija rīkojums, kas pilsoņu aprindām pavēra ceļu augstāko virsnieku karjerai, tur bija vecā vīra «teitoniskie rīkojumi», galvenokārt miesas soda ievešana, tur bija notikums ar invalīdiem un afēra ar jezuītiem. Tas bija garš saraksts.

Vecais ciniķis Morpā nopriecājās, kā Luijs mēģina viņa un pats savā priekšā attaisnoties. Visus šos rīkojumus, kurus viņš tagad pārmeta kara ministram, Luijs bija pilnīgi sankcionējis un aizvien apsolījis Senžermēnam aizstāvēt viņu. Zobgali Morpā sevišķi uzjautrināja tas, ka Luijs pieminēja pat notikumu ar invalīdiem un afēru ar jezuītiem.

353

Notikums ar invalīdiem bija šāds. Invalīdu māja bija paredzēta veterāniem, sevišķi tādiem, kas ievainoti Francijas karos. Bet pamazām šo noteikumu pārkāpa un uzņēma arī sulaiņus un pavārus; katrs lielāks vīrs ar virsnieka pakāpi uzskatīja, ka viņam ir tiesības iekārtot savus kalpotājus Invalīdu mājā. Un tā skaistajā mājā slaistījās spēcīgi četrdesmit gadus veci vīri, barojās, spēlēja kārtis, sita ķegļus un tēloja varoņus. Taisnīgais Senžermēns gribēja darīt galu šādai ļaunprātīgai invalīdu tiesību izmantošanai. Viņš izsijāja «invalīdus» un izraidīja veselu tūkstoti tādu cilvēku no viņu patīkamās atpūtas vietas. Bet lielajiem vīriem, šo invalīdu aizstāvjiem, tas pagalam nepatika. Invalīdu izlikšanu viņi izvērta par traģisku skatu. Uzvaras laukumā apstājās neskaitāmi rati ar invalīdiem, ar asarām acīs invalīdi nometās ceļos pie Luija Lielā statujas, lūgdami savu nelaiķa «tēvu» pasargāt viņus no Senžermēna barbariskās rīcības. Luijam bija

23 — Lapsas vīna kalnā

pilnīgi skaidra šī invalīdu lieta, toreiz viņš bija ļoti skarbi izsacījies par šīs bezkaunīgās izrādes dižciltīgajiem sarīkotājiem.

Un arī par jezuītu lietu viņš zina ja visu tīri labi. Senžermens, kas bija ļoti dievbijīgs, gribēja atvietot sliktos lauku mācītājus, kurus parasti iecēla par karaspēka kapelāniem, ar vairāk izglītotiem garīdzniekiem un šim nolūkam bija nodibinājis karaspēka garīdznieku augstskolu. Šoreiz ministram uzbruka brīvdomātāji, filozofi un enciklopēdisti. Viņi izsmēja un šķendējās, ka Senžermēns gribot nodot armiju jezuītu varā. Morpā jau nu prata izbaudīt šī brīža komismu, kad dievbijīgais TLuijs patlaban sūdzējās viņam, brīvdomātājam, par dievbijīgo Senžermēnu.

Viņš noklausījās ar līdzjūtīgu izskatu. Tad ņēmās aizstāvēt savu draugu Senžermēnu. Tā kā draugs bija jau upurēts, Morpā aizstāvēja viņu divkosīgi. Patlaban, viņš klāstīja, kad amerikāņu konflikta dēļ kuru katru brīdi var izcelties karš, esot bīstami atlaist tik labu organizatoru un lielu karotāju kā Senžermēns. No otras puses, viņš ar savu stūrgalvīgo, nesaticīgo raksturu esot visus aizkaitinājis. Lāga vīram bijusi nepieciešama liela prasme, lai apvienotu visas grupas, kas naidojas savā starpā — prinčus ar karaļa asinīm, galmu, mazo aristokrātiju, vienkāršos kareivjus, salonu dāmas, filozofus, taču viņš to panācis; tie visi kā viens nostājušies pret viņu. Viņš, Morpā, spiests atzīt, ka citiem ministriem galu galā esot grūti sastrādāt ar Senžermēnu. Viņš arī saprotot, ka Luijam beidzot apnicis pastāvīgi aizstāvēt cilvēku, pret kuru karalienei ir tik daudz iebildumu. Tomēr, draudot tik reālām kara briesmām, būtu bīstami atsacīties no spējīga organizatora pakalpojumiem. *

Luijs klusēja, norūca kaut ko. Viņa krūtīs skanēja: «Kad viņā krastā Alpu taure sauca …» Viņš sacīja:

—   Viņš ir uzticami kalpojis un guvis nopelnus.

—   Bez šaubām, «— atbildēja Morpā. — Toties, augstība, jums vismaz nevajadzēs ilgi meklēt pēcteci. Valsts sekretārs Monbarē ir labi iestrādājies.

Luijs atplauka. Viņš noprata sakarību. Viņš zināja, ka aiz Morpā priekšlikuma slēpās de Morpā kundze,'un bija tīri priecīgs, ka arī Morpā, izmanīgais Morpā, bija spiests piekāpties savas sievas priekšā. Nekādā ziņā nedrīkstot, Morpā turpināja, šajā bīstamajā laikā atstāt atbildīgo posteni kaut vai vienu dienu neaizņemtu. Lietas tūdaļ jānodod citam, vislabāk tieši Monbarē. Kaut gan Luijs nevarēja paciest Monbarē, tomēr atrada šo atri-

ftinājumu par gluži labu. Ja viņš rīkosies ātri, tad atņems Tuanetei un Ceriņzilajai līgai iespēju ieteikt savu kandidātu. Viņš

nosacīja:

—   Hm, hm, jā.

Morpā vēlējās pilnīgu skaidrību.

—   Tātad jūs, augstība, paziņosiet Senžermēna kungam par viņa atlaišanu un vēl šodien iecelsiet viņa pēcteci?

—   Vecais draugs, vai jūs nevarētu to viņam paziņot? — Luijs jautāja.

—   Es domāju, — atbildēja Morpā, — ka būtu skaidri jānorāda, ka Senžermēna atlaišana ir kroņa lieta.

—   Jūs patiesi domājat, ka man pašam? … — Luijs nelaimīgi noprasīja.

—   Ja jūs pavēlat, augstība, —Morpā viņam palīdzēja, — tad es būšu klāt šai sarunā.

—   Es pateicos jums, manu mentor, — sacīja Luijs.

—   Tātad es ataicināšu Senžermēnu, — sacīja Morpā. — Vai pulksten trijos būs piemērots laiks?

—   Teiksim, pulksten četros, — Luijs nolēma.

—   Jūsu pavēles tiks izpildītas, — atbildēja Morpā, — un dokumentu par Monbarē iecelšanu es iesniegšu parakstīšanai jau pirms Senžermēna atnākšanas.

Kad Luijs bija aizgājis, Morpā ņēmās saasināt kādas epigramas asprātību, kas bija viņu nodarbinājusi visu sarunas beigu daļu. Vecajam vīram bija liels prieks veidot un nogludināt epigramas. Viena epigrama, epigrama par Pompaduru, toreiz viņu bija aizdzinusi trimdā uz veselu gadsimta ceturksni, taču tā bija laba epigrama, un viņš iegalvoja sev un saviem draugiem, ka tā bijusi ceturtdaļgadsimta trimdas vērta. Tagad viņš bija kļuvis apdomīgāks, viņš bija stingri apņēmies nomirt savā amatā un sargājās, lai otrreiz neapdraudētu savu stāvokli kādas epigramas dēļ, kaut arī tā būtu nez cik labi izdevusies.

23*

355

Epigrama, pie kuras viņš patlaban strādāja, bija izdevusies. Tajā bija runāts par to Luija ķermeņa daļu, kuras dēļ toreiz Jozefs bija atsteidzies no Vīnes, lai liktu tai darboties. Tā bija asa, trāpīga epigrama, kas cienīgi nostājās blakus pantiem par Pompaduru, tik ugunīgi dzēlīga, ka viņš pat neuzdrošināsies to uzticēt savam sekretāram vai savai sievai, vai saviem memuāriemTaisni žēl. Vismaz viņam pašam šis darbs dara prieku. Viņš rakstīja trīcošu roku, lasīja, turēdams uzrakstīto pa ga

balu no tālredzīgajām acīm, smīnēja, smējās, svītroja, pārlaboja, nopēla, pārlaboja no jauna. Noslīpēja, nopēla, pārveidoja tik ilgi, ka gandrīz aizmirsa dot rīkojumu, lai izgatavo dokumentu par Monbarē iecelšanu.

Ap pulksten četriem Luijs sēdēja bibliotēkā. Viņš patiesi bija licis padot Plūtarhu un lasīja Marka Antonija biogrāfiju; bet viņa domas nebija pie grāmatas.

Viņu mulsināja doma, ka pavisam drīz vecais Senžermēns jautājoši pievērsīs viņam savas uzticīgās suņa acis. Vecais vīrs savā laikā bija pretojies pieņemt dienestu, bija pareģojis katram, arī viņam, Luijam, kādu pretestību izraisīs viņa reformas, taču Luijs bija nolēmis ieviest šīs reformas un vairākkārt bija solījis Senžermēnam, ka atbalstīs viņu pret jebkuru uzbrukumu. «Es esmu jūsu pusē,» Luijs aizvien bija apgalvojis, «nebaidieties ne no kā, es jūs aizstāvēšu pret ikvienu.»

Kādēļ tieši viņam, Luijam, vienmēr tiek apgrūtināta viņa pienākumu izpilde? Ja viņš grib saglabāt ar Tuaneti labas attiecības, ja viņš grib radīt dofinu, tad aizvien tas jāsamaksā ar jaunu, mocošu piekāpšanos, tad viņam tagad, piemēram, jāpadzen labais, vecais, dūšīgais Senžermēns. Tā bija dīvaina sakarība, bet tā nu tas reiz bija.

Viņš centās atgriezties pie Plūtarha, pie Antonija un Kleopatras dzīves stāsta. Tas viņam neizdevās. Plūtarhu aizēnoja domas par vēstuli, ko viņam toreiz, pirms savas atlaišanas, bija uzrakstījis ministrs Tirgo. So vēstuli viņš bija noglabājis un ilgāku laiku vairs nebija pārlasījis. Tomēr viņš redzēja to skaidri acu priekšā, katru svītriņu pār «t», katru punktu virs «i» un katru rokraksta izlocījumu. «Jūs uzskata par vāju, augstība.» Blēņas. Protams, ir nepatīkami, ka jāatlaiž Senžermēns un jālauž solījums. Bet vai karalis nestāv pāri vispārējam likumam? Viņa konflikti ir citādāki, tie ir sarežģītāki. Galu galā ir svarīgāk, ka Francija saņem dofinu, nekā Senžermēna kungs jūtas omulīgi, un Luijam ir neskaidra nojauta, ka Tuanete nekļūs grūta, ja dusmosies uz viņu, ja nevēlēs viņam labu.

Viņš galīgi pārstāja lasīt, pameta grāmatu atvērtu uz galda un piecēlās. Tūļīgi viņš lāčoja pa istabu, sēca, apsēdās erkerā, raudzījās laukā uz pagalmiem un iebraucamām alejām, cerēdams saskatīt Senžermēnu.

Bet pirms Senžermēna ieradās Morpā. Viņš bija pilnā parādes tērpā, kalsns, stalts, elegants. Gausi viņš izņēma no savas mapes dokumentu, saskaņā ar kuru Aleksandrs Mari Leonors de Senmoriss, grāfs Monbarē, svētās Romas impērijas firsts, ģenerālleitnants, šveiciešu gvardes komandants, kara ministrijas valsts sekretārs, tika iecelts par kara ministru un viņa viskristīgās majestātes karaļa padomes locekli. Ar īsredzīgajām acīm pārlasījis dekrētu, Luijs pastūma to sānis un noteica:

—   Jā, jā.

Morpā lēnīgi pamudināja:

—   Kronim būtu vieglāk, ja parakstītu tūlīt.

«Kronis» nopūtās, vilcinājās, Morpā pasniedza «kronim» spalvu, tas ar spalvu rokā paraudzījās ministrā, Morpā iedrošinādams pamāja, «kronis» vēlreiz nopūtās, papurināja galvu un parakstīja.

Ieradās Senžermēns. Sis pamazā auguma cilvēks sen nebija izskatījies tik labi kā šodien un bija gaidu pilns; viņš cerēja, ka Luijs apspriedīs ar viņu abus memorandus, kurus viņš bija iesniedzis pagājušajā nedēļā.

Luijs vilcinājās. Senžermēns runāja vispirms par nesvarīgākām lietām. Viņš lūdzot majestātes padomu, ministrs rimti sacīja, pulkveža Esterhazi lietā. Pulkvedis neesot slikts karavīrs, bet neatzīstot nekādu subordināciju. Senžermēns bijis spiests divreiz uzlikt viņam sodu, taču abas reizes viņas majestāte karaliene esot iestājusies par pulkvedi un panākusi soda atlaišanu. Bet šoreiz 'pulkvedis esot izdarījis tādu pārkāpumu, ko nekādā ziņā nedrīkstot atstāt nesodītu. Pulkvedis publiski izteicies, ka viņš, Senžermēns, gribot nodot armiju jezuītu varā. Kā lai viņš panākot disciplīnu, ja viņa paša virsnieki ar šādiem meliem graujot viņa autoritāti? Tāpēc viņš lūdzot karali žēlīgi apsolīt, ka atbalstīšot viņu gadījumā, ja karaliene, kas ļoti ticams, atkal aizstāvēšot pulkvedi.

Luijs neskatījās sirmgalvī. Viņa acis slīdēja pār vēl aizvien atvērtā Plūtarha lappusēm. «Tāpēc Antonijs atgriezās pilsētā,» viņš lasīja, «un kliedza, ka Kleopatra viņu nodevusi tiem, pret kuriem viņš Kleopatras dēļ karojis.» Taču viņš lasīja mehāniski, neuztverdams izlasīto, un tikai apsvēra, kā varētu noskaisties uz šo cilvēku, kas stāvēja viņa priekšā.

—    Un ar tādiem niekiem jūs nākat pie manis, grāfa kungs? — viņš gausi sacīja dīvaini stieptā balsī. — Ar šādiem sīkumiem jūs tērējat manu laiku? — Viņš centās sakāpināt dusmas. — Ko lai es iesāku ar kara ministru, kas pat netiek galā pats ar savu virsnieku? Man jārēķinās ar to, ka Anglija no jauna var mums uzbrukt. Kā jūs tiksiet galā ar angļu armiju, ja netiekat pat galā ar savu pulkvedi Esterhazi?

Nu viņš bija panācis to, ko vēlējās. Viņa mazais dubultzods trīcēja, pievērsis īsredzīgās acis vecajam vīram, viņš kliedza spiedzīgā balsī.

Seržermēna pelēkā, grumbu izvagotā seja bija zaudējusi stingrību, — Es nesaprotu, augstība, — viņš sacīja, vaigiem drebot. — Jūs tik daudz reižu izrādījāt man uzticību. Jūs teicāt man … — Viņš neatkārtoja to, ko Luijs viņam bija sacījis. — Ja jūs esat ar mani neapmierināts … — Arī šo teikumu viņš nepabeidza.

Luijs satvēra vienu no mazajām porcelāna figūriņām, kas stāvēja uz viņa galda, satvēra to neapzinīgi, neparasti sparīgi, it kā gribētu to saspiest vai sadauzīt, un tad atkal negaidīti vāri nolika atpakaļ.

—    Protams, es neesmu apmierināts, — viņš sacīja ļoti klusu, aizvien vēl neuzlūkodams veco vīru. — No visām pusēm nāk sūdzības. Varbūt tās ir nepamatotas sūdzības, bet es esmu spiests prasīt no saviem ļaudīm, lai viņi satiek savā starpā. Jūs nesatiekat ne ar vienu cilvēku, mesjē, ne ar muižniekiem, ne ar kareivjiem, ne ar vienu. Karaliene ir ārkārtīgi sadusmota. Ko lai es iesāku ar cilvēku, kas visus padara par saviem ienaidniekiem? — Viņš paraustīja plecus un atkārtoja: — Protams, es neesmu apmierināts.

Seržermēns atbildēja aizsmakušā un ari neparasti klusā balsī:

—   Vai tas nozīmē, augstība, ka jūs dzenat mani prom?

Luijs neatlaidīgi raudzījās sāņus. Viņš gaidīja, ka Senžermēns runās tālāk, cerēja, ka teiks kaut ko, kas dos viņam iespēju piekāpties. Taču Senžermēns nekā vairs nesacīja un ar savu klusēšanu piespieda Luiju pavērst pret viņu lielo galvu. Un Luijs redzēja to, ko bija baidījies skatīt, — sava ministra drebošo seju ar brūnajām suņa acīm un noprata, kādas domas rosījās šī cilvēka smadzenēs.

Bet vecais vīrs pārdomāja, kā viņš visu savu mūžu bija sapņojis ieviest šīs reformas, savu dekalogu, un kā viņš bija publicējis šos «Militārās disciplīnas desmit baušļus» un kā mūža novakarē Luijs viņu bija uzaicinājis realizēt šīs teorijas. Un kā viņš, neraugoties uz savu svētlaimību, tomēr bija pretojies uzņemties šo amatu, jo bija karavīrs un nevis galminieks un baidījās, ka netiks galā ar Versaļas intrigām. Un kā jaunais karalis kvēlā dedzībā bija viņam apsolījis jebkuru palīdzību. Un kā viņš, Senžermēns, bija pūlējies izpildīt nolādētās austrietes bezkaunīgās un muļķīgās vēlmes. Un kā Luijs neskaitāmas reizes bija atkārtojis savus solījumus. Un te nu viņš sēdēja, jaunais Luijs, franču karalis, uzlūkoja viņu izvairīgām acīm un nevarēja pat saņemt dūšu un pasacīt «jā», ko jau nolēmis, nevarēja izteikt: «Jā, mesjē, jūs esat atlaists.»

Taču Luijs nojauta visu, kas norisinājās sirmgalvja sirdī, un izjuta gandrīz nepanesamu līdzjūtību pret viņu un gandrīz nepanesamu īgnumu pret sevi. Un viņš nespēja pārdabūt pār lūpām nedz «jā», nedz arī «nē». Un dusmojās uz Morpā, tāpēc ka tas nenāca viņam palīgā.

Bet viņš dusmojās netaisni. Uz Morpā varēja paļauties, Morpā nāca viņam palīgā. Morpā pievērsās savam kolēģim Senžermēnam un sacīja nevērīgi un laipni:

—   Es baidos, mans vecais, ka jūs esat pareizi izpratis viņa majestātes vārdus. Varbūt ne, augstība?

Un Luijs pikti noteica:

—   Nu labi, tātad jā. Ja visi tā vēlas, ko lai dara?

Nu Senžermēns zemu palocījās un sacīja:

—    Tad laikam es drīkstu iesniegt atlūgumu, augstība, — un kāpās atmuguriski uz durvīm, kā to prasīja etiķete. Luijs nepacēla acis. Kad viņš paskatījās, Senžermēna vairs nebija.

Morpā sacīja:

—   Es arī laikam drīkstu aiziet, augstība.

Bet Luijs steigšus kautrīgi palūdza:

—   Nē, neatstājiet mani vienu. — Tad viņš ilgi klusēja, sevī iegrimis.

Ja viņu nebūtu piespieduši uz šo sarunu ar Senžermēnu, tad patlaban viņš atrastos medībās Fonteneblo mežā. Viņš labprāt devās medībās; Zvērus viņam dzina klāt, un viņš šāva un vakarā atzīmēja savā dienasgrāmatā, cik daudz nošāvis, bieži tie bija prāvi skaitļi. Lai arī cik daudz zvēru viņš bija nošāvis, taču viņam atkal no jauna gribējās vērot, kā trāpītie zvēri saslējās un tad saļima. Pie tam viņam bija žēl dzīvnieku. Starp viņu un vajāto zvēru radās dīvainas saites, viņš bija reizē mednieks un vajātais zvērs.

Kad Luijs atģidās no dziļajām pārdomām, Morpā stāvēja viņa priekšā kalsns, stalts, padevīgā pozā, savilcis sausās lūpas vieglā smīnā.

—   Jūs aizvien vēl esat šeit? — Luijs izbrīnījies noprasīja.

Bet, kad Morpa aizvainojies dzirās iet projām, Luijs viņu atturēja:

—    Nē, piedodiet man, — viņš sacīja un satvēra Morpā aiz svārkiem. Viņš pielieca savu seju gluži tuvu ministru prezidenta sejai. — Vai tas nebija briesmīgi, — viņš jautāja, — kā vecais gāja prom? Man liekas, ka viņam bija asaras acīs. Tik lielisks ministrs un tik drosmīgs karavīrs. Mēs viņam nodarījām netaisnību, manu mentor. Jums nevajadzēja teikt viņam tik skarbus vārdus.

Ar visu savu cinismu Morpā bija sašutis, ka nu viņa jaunais skolnieks un monarhs uzvēla vainu viņam. Taču viņš joprojām stāvēja pieklājīgi ar laipnu, pat līdzjūtīgu izskatu, nolēmis nomirt savā postenī.

Luijs pa to laiku dedzīgi turpināja:

—   Mums tas jāvērš par labu. Viņš, zināms, var paturēt savu dzīvokli arsenālā. Un visu viņa algu mēs piešķirsim viņam kā pensiju. Un atbrīvosim viņu no atbildības.

—   Augstība, es apbrīnoju jūsu augstsirdību, — atbildēja Morpā, — es apspriedīšu visu ar Nekera kungu.

Luijs bija jau gandrīz nomierinājies.

—   Dariet to, mans mīļais, labais, — viņš naski attrauca. — Es negribu, lai manam Senžermēnam klātos slikti. Pasakiet to Nekera kungam, šim skopajam šveicietim. Un es pats uzrakstīšu Senžermēnam, — viņš nolēma, — un pateikšos viņam par lielajiem pakalpojumiem, kurus viņš izdarījis man un Francijai.

Franklins labprāt būtu lielāko daļu pasta, kas vakar bija pienācis no Amerikas, izskatījis pirms Artura Lija un Sailesa Dīna ierašanās. Taču vieglprātīgais Viljams atkal ieradās vēlāk, nekā bija solījies.

Bet, kad Viljams pārradās, viņš spēja savu novēlošanos dibināti attaisnot. Viņš atnesa no Parīzes līdzi vēsti par kādu svarīgu notikumu, par ko esot vēlējies uzzināt pēc iespējas vairāk. Parīzē bija atgriezušies leitnants Dibuā un majors de Moruā, divi no tiem virsniekiem, kas ar Sailesa Dīna izdotajiem dokumentiem par pieņemšanu armijā bija Lafaijeta pavadībā devušies uz Ameriku. Kongress šos kungus bija uzņēmis ļoti nelaipni un beidzot ar kaunu un negodu raidījis atpakaļ. Pašu marķīzu Lāfaijetu Filadelfijā laikam bija uzņēmuši ļoti dzestri. Tagad abi virsnieki staigājot apkārt pa Parīzi un traki lamājot amerikāņus par viņu nepateicību, nepieklājību, skopumu un iedoil»u. Vispirms Viljams to bija uzzinājis no jaunā hercoga r la Rošfuko, vēlāk no Kondorsē. Visa pilsēta runāja par to.

l'Vanklins noklausījās ar mierīgu seju. Taču viņš bija sapīcis, ļiiil vairāk — apbēdināts. Kongress neatviegloja viņam darbu Amerikas labā. Franklins bija nojautis, ka šie virsnieki Filadellija nebūs vēlami, bet nebija gaidījis, ka viņus uzņems tik slikti. <-aIu galā viņiem taču bija Kongresa pārstāvja izdoti kārtīgi dokumenti par pieņemšanu amerikāņu armijā.

Pats Franklins pēdējā laikā bija strādājis labi un veiksmīgi tin guvis panākumus. Sarunai ar Tuaneti, kā rādās, bija labvēlīgas sekas. Stāstīja pat, ka Tuanete esot panākusi no karaļa noteiktus solījumus. Un tieši tagad tiem tur viņpus okeāna ienācis prātā vecais naids ar Franciju un tīras neapdomības un slikta Karastāvokļa dēļ viņi tik muļķīgi apvainojuši galmu un pilsētu.

Viljams pavēstīja vēl citus jaunumus. Viņš bija dzirdējis, ka Morpā un Veržēns piedalīšoties Salona atklāšanā. Visi runājot par Diplesī darināto Franklina portretu, ko tur izstādīšot, un ka ar savu temu vien tas aizēnošot citus, arī diezgan ievērojamus darbus.

Franklins nopriecājās, ka varēs nostāties pie portreta un sajust, ka parīzieši salīdzina viņu ar portretu. Tā varbūt bija patikšanas kāj.e, bet vai patikšanas kāre nebija viena no patīkamākajām īpašībām, ar ko augstākā būtne bija apveltījusi cilvēku? Un viņa portreta panākumi noteikti varēja Amerikas cīņai atnest tikai labumu.

Viņš laipni uzlūkoja Viljamu. Zināms, zēns bija mazliet vieglprātīgs, bet arī izveicīgs un saprata, kas svarīgs. Viņš, piemēram, spēja pareizi novērtēt, kāda nozīme tam, ko patlaban Kongress izstrādājis.

Gaidīdams uz abiem pārējiem, Franklins nolēma realizēt savu nodomu un oficiāli pieņemt Viljamu darbā. Ja zēnam būs amats un atalgojums, tad viņam radīsies lielāka atbildības sajūta. Vēl šodien Franklins apspriedīs šo jautājumu ar saviem abiem kolēģiem. Lai Arturs Lijs iebilst un pukojas par radu būšanu, cik tīk, taču Franklins domāja, ka pietiekami daudz darījis savas zemes labā, lai drīkstētu parūpēties arī par saviem piederīgajiem. Viņš bija uzņēmies Parīzes dzīves grūtības, viņš bija vecs, un varbūtība, ka viņš nomirs šeit, svešā zemē, bija ticamāka nekā varbūtība, ka viņš atgriezīsies dzimtenē. Franklins vēlējās, lai pie viņa būtu kāds, kas aizspiedīs viņam acis, un viņš negribēja, lai šis cilvēks bez jēgas čurnētu dīkā.

Atnāca Sailess Dīns. Sis tuklais vīrs vairs neizskatījās tik veselīgs kā agrāk, vaigi nebija vairs tik apaļīgi, deguns kļuvis vēl smailāks. Piktais Arturs Lijs laikam stipri nomocīja šo iespaidīgo vīru. Arturs Lijs pa šo laiku bija atradies diplomātiskā misijā Berlīnē, taču bija piedzīvojis tādu pašu neveiksmi kā Madridē; tas viņu bija padarījis vēl dzēlīgāku un viņa iedomību vēl slimīgāku. Ikkatrā rīcībā viņš saskatīja ko ļaunu, un'Sailesu Dīnu viņš sevišķi neieredzēja.

Tikko bija ieradies Arturs Lijs, Sailess Dīns sāka runāt par to, kā Kongress uzņēmis franču virsniekus. Leitnants Dibuā un majors de Moruā ieradušies pie Dīna un sūdzējušies. Diemžēl, viņu ziņojums skanēja objektīvi un patiesi. Lafaijets un viņa pavadoņi, piecpadsmit virsnieki, pēc bīstamā ceļojuma un dažādām likstām bija sasnieguši Filadelfiju un pieteikušies Kongresā. Pēc visām grūtībām un briesmu pilnajiem brīžiem viņi bija gaidījuši, ka tiks saņemti sirsnīgi. Viņus saņēmis kāds misters Mozs. Tas droši vien būšot bijis Roberts Moriss, piebilda Sailess Dīns. Misters Mozs atņēmis viņiem dokumentus, lai tos pārbaudītu, un licis sagaidīt viņu nākamajā dienā pie Kongresa durvīm. Nākamajā dienā viņš sūtījis virsniekus pie cita Kongresa locekļa, pie kāda kunga, kurš runājis franciski un kura vārds sācies ar burtu «L»; tas laikam būšot bijis Džeims Lauels, teica Sailess Dīns. Arī tas izskaidrojies ar viņiem durvju priekšā uz ielas. Tas esot pareizi, šis kungs viņiem pateicis, ka misteram Dīnam bijis uzdots sūtīt šurp franču sapieru pulku virsniekus. Viņš esot jau arīMažus atsūtījis, kas uzdevušies par sapieriem, taču tādi vis neesot, tāpat arī dažus artilērijas virsniekus, kas, acīm redzot, vēl nemaz neesot dienējuši. Tā vien liekoties, paskaidrojis L. kungs, ka franču virsnieki labprāt ierodoties neaicināti Amerikā; un pie šiem vārdiem viņš atstājis virsniekus uz ielas stāvam. Stāvēdami spilgtajā saulē pie Kongresa sarkanā ķieģeļu nama, virsnieki lūkojušies cits citā. Izkāpis Amerikas krastā, Lafaijets noskūpstījis zemi un zvērējis, ka uzvarēšot vai iešot bojā Amerikas labā. Bet tad uz ielas pie Kongresa durvīm arī viņš nav zinājis nekā cita ko sacīt kā: «Velns lai parauj!»

Tātad to nu Sailess Dīns pastāstīja saviem kolēģiem. Viņš bija uzbudināts. Viņš bija izsniedzis virsniekiem dokumentus. Dīns uzskatīja notikušo kā personīgu aizvainojumu.

Franklins sēdēja ar neizteiksmīgu seju un kasījās; ap Artura Lija lūpām vīdēja viegls smīns. Tā kā abi klusēja, Sailess Dīns nespēja savaldīties un dzēlīgi un pārmetoši piebilda:

Nevar sacīt, ka franči būtu uzaicinājuši mūs šeit ierastu-;. Bet, cik man zināms, neviens vēl nav mūsu doktoram pazi* ņujis, ka viņš ieradies neaicināts. Gluži otrādi, visa Parīze runā ļuir godinājumiem, kurus paredzēts viņam izrādīt, atklāļot Salonu.

—   Jā, — sacīja Arturs Lijs, — šeit viņi mums" veltī skaistus vārdus un apgleznotu audeklu.

Franklins mēģināja attaisnot Kongresa izturēšanos. Acīm redzot, pārējie franči taču esot palikuši Filadelfijā. Viņa, l'Vanklina, rekomendācija jaunajam marķīzam tagad būšot jau sen nonākusi tur viņā pusē, un droši vien pa šo laiku ģenerālis Vašingtons būšot vērsis par labu Morisa un Lauela neaptēsto rīcību.

—   Kongress noliedzis mūs visus! — Sailess Dīns sašutis izsaucās. — Tas nav atzinis pieņemšanas diplomus, kurus mēs izdevām Kongresa vārdā.

—   Kurus jūs izdevāt, — Arturs Lijs pārlaboja.

—   Arī man bija uzdots, — iebilda Franklins, — sūtīt turp artilērijas virsniekus.

Arturs Lijs stāvēja pie kamīna, sakrustojis rokas, stīvi izslējies, zodu piespiedis pie kakla, tā ka piere izvirzījās uz priekšu. Kongresa izturēšanās lai esot par mācību, viņš teica drūmi un izaicinoši, ka ar to vēl nekas nav panākts, ja nosūta pāris šauteņu vai pāris vieglprātīgu franču ar daiļskanīgiem vārdiem. Ar daudz lielāku enerģiju jācenšas panākt galveno mērķi — savienību. Ministriem jāuzstāj vēl asāk, jāpiedraud viņiem. Ja rīkosies tā kā līdz šim, tad nekur tālāk netiks.

Sailess Dīns sacīja:

—    Ja nemaldos, cienījamais mister Lij, tad Madridē un Berlīnē jūs izlietojāt savas metodes. Es nemanu, ka jūs būtu ar to guvis lielus panākumus. Bet šeit gan ir šis tas panākts, tieši pēdējā laikā. Padomājiet par doktora sastapšanos ar karalieni, padomājiet par viņa portretu Salonā.

—   Neieslīgsim vispārējos spriedelējumos, mani kungi, —i Franklins atgādināja. — Labāk apsvērsim, ko mēs varam darīt, lai novērstu Filadelfijā līdzīgas kļūdas. Es ierosinu nosūtīt kopīgu vēstuli Kongresa ārlietu komitejai. Izskaidrosim šiem kungiem, ka šeit, Francijā, mēdz skarbu patiesību vismaz pateikt mīlīgi.

—   Es esmu amerikānis, — sacīja Arturs Lijs, — un nedomāju to noliegt.

Franklins ar vieglu nopūtu pārtrauca šo tematu un ierosināja apspriest, ko lai tagad dara ar šo prūsi, ar fon Steibena kungu.

Ar baronu fon Steibenu bija'noticis tā: viņš agrāk bijis Prūsijas karaļa Fridriha adjutants un izcēlies Septiņgadu karā. Tagad Eiropā bija miers, viņš alka darbības un piedāvāja amerikāņiem savus pakalpojumus. Viņa organizatora talantu cildināja uzticami Franklina draugi, arī pats šis cilvēks bija atstājis uz Franklinu ļoti labvēlīgu iespaidu. Viņš neuzstājās ne ar kādām pretenzijām, un alga, ko viņš prasīja, bija mērena. Sāds cilvēks ģenerālim Vašingtonam būtu vēlams, lai ievestu armijā disciplīnu, kuras tai trūka.

Franklins bija gribējis pieņemt fon Steibena kungu dienestā, taču franču virsnieku neviesmīlīgās uzņemšanas dēļ sāka šaubīties. Sailess Dīns joprojām atbalstīja fon Steibena kunga pieņemšanu. Turpretī Arturs Lijs asi paziņoja, ka beidzot taču vajadzētu atskārst un neaizvainot spējīgus un pieredzējušus amerikāņu virsniekus, salīgstot ārzemju priekšniekus.

—    Agrāk, mister Lij, — sakaitinātais Sailess Dīns pārmeta viņam, — jūs pukojāties tikai par franču pieņemšanu. Kopš jūs pabijāt Berlīnē, jūs skaišaties arī par līgumu slēgšanu ar vāciešiem. Ja jūs vēl ilgāk braukāsiet apkārt pa pasauli, tad mēģināsiet aizkavēt līgumu noslēgšanu ar jebkuru cilvēku, kas nav uzaudzis Liju dzimtas aprindās.

—   Atklāti sakot, mans kungs, — Arturs Lijs kašķīgi atbildēja, — es labāk redzētu šeit Liju ģimenes locekļus nekā dažus citus cilvēkus.

—   Es negribētu lasīt, mans kungs, — Sailess Dīns atcirta, — ko jūs par mani ziņojat uz Filadelfiju.

—   To es varu iedomāties, — atbildēja Arturs Lijs, — ka jūs baidāties no šāda ziņojuma.

—    Nu gan, lūdzu, mitējieties, mans kungs, — iejaucās Franklins. — Jūs esat pārpūlējies. Jums vajadzētu atpūsties. Paklausiet jel vecu vīru un dodieties pie ārsta.

—   Es nedomāju, ka tā būtu slimīga parādība, — atrūca Arturs Lijs, — ja es principiāli iebilstu pret ārzemju virsnieku pieņemšanu.

Franklins atgriezās pie Steibena lietas. Pēc tā, kas noticis, viņš teica, ģenerālim nevarot nodrošināt pat vispieticīgāko algu. Lielākais, ko varot solīt, esot divtūkstoš akru zemes pēc izcīnītās uzvaras.

Es baidos, — piezīmeja Sailess Dīns, — ka tas ģenerāli pnnīk vis nevilinās.

Ja šo kungu vada tikai peļņas kāre, — iedzēla Arturs Lijs, — tad mēs patiesi varam atteikties no viņa.

Ja ģenerālis vistuvākajā laikā nedabūšot pilnīgu skaidrību, ziņoja Sailess Dīns, tad tas gribot atgriezties Vācijā.

—   Man būtu žēl, — noteica Franklins, — ja mēs to zaudētu.

Sailess Dīns ierosināja griezties pie de Bomaršē kunga, vai

las nezināšot padomu. Franklins nopūtās pie sevis; ja negribēja atsacīties no fon Steibena kunga, laikam nekas .cits neatlika.

Ar to šis jautājums bija nokārtots, un Franklins sāka runāt par savu projektu pieņemt Viljamu Tempļu par sekretāru. Darba nasta kļūstot aizvien smagāka, viņš paskaidroja un norādīja uz papīriem apkrauto rakstāmgaldu. Ja jau kādu pieņemot, protestēja Arturs Lijs, tad nu gan pieredzējušu, mācītu ierēdni, nevis septiņpadsmit gadus vecu jaunekli. Bet uz to Franklins prata labi atbildēt. Ikreiz, kad pieņemti lietpratīgi sekretāri, viņš sacīja, kolēģis Lijs aizvien esot apšaubījis šo cilvēku politisko uzticamību. Par Viljamu laikam arī misters Lijs neapgalvošot, ka viņš ir spiegs. Arturs Lijs norīstījās. Tad naidīgi iebilda, ka finansu stāvoklis neatļaujot palielināt štatus.

—   Es paredzēju simt divdesmit livru lielu algu, — Franklins paskaidroja. — Astoņdesmit livru es liktu uz Kongresa rēķina, četrdesmit dotu no savas kabatas.

—   Es uzskatu, ka jaunā mistera Franklina pieņemšana darbā ir lieliska ideja, — sacīja Sailess Dīns, — un, protams, nevar būt nekāda runa, ka doktors piemaksā kaut ko no savas kases.

—   Tātad norunāts, — Franklins nobeidza.

—   Es lūdzu pierakstīt, — sacīja Arturs Lijs, — ka es protestēju pret pieņemšanu.

Franklins no jauna pievērsās Lafaijeta un viņa virsnieku uzņemšanai Filadelfijā.

—   Jūs esat saprātīgs cilvēks, — viņš laipni mēģināja pierunāt Arturu Liju, — kas spēj pārredzēt politisku notikumu sekas. Jūs zināt, ka Morisa un Lauela kungu rīcība kaitē šeit mūsu pasākumam. Vai jūs tomēr ar savu līdzdalību un parakstu nevēlaties mūsu iesniegumu Kongresā padarīt vēl nopietnāku?

—   Tas ir nepiedodami, — Sailess Dīns sašuta, — ko tie tur Filadelfijā izstrādājuši. Un šiem virsniekiem bija jāatgriežas tieši tagad, kad Salonā gatavojas godināt mūsu doktoru. Nu katrs francūzis, raudzīdamies Franklina lielajā portretā, iedomāsies jauno Lafaijetu un viņa virsniekus, kā viņi stāv pie slēgtām Kongresa durvīm uz ielas karstā saulē.

Artura Lija seja bija sadrūmusi. «Franklins, Franklins,» — tā tik vien runāja visur un vienmēr un nekad «Amerika». Doktors honoris causa izmanto savu amata stāvokli vienīgi tālab, lai stiprinātu savu personīgo vājo slavu. Un rīt vai parīt viņš dosies uz Luvru, uz Salonu, nostāsies pie sava ideālizētā portreta un ievāks slavas augļus, ko sējuši Ričards Henrijs Lijs un ģenerālis Vašingtons un tie tūkstoši, kas krituši par brīvību.

Gudrais Franklins nojauta, kas norisinās šajā dzēlīgajā cilvēkā. Viņš laipni pasmaidīja. «Tā viņš smaidīs,» domāja Arturs Lijs, «kad stāvēs pie sava portreta.» Bet Franklins teica:

—    Pēc mūsu jauno franču draugu pazemošanas Filadelfijā man šķiet, ka nebūs pareizi aizkaitināt parīziešus ar šādu kontrastu. Laikam būs gudrāk, ja es nepiedalīšos Salona atklāšanā.

Sailesa Dīna mazās acis glupi iepletās.

—    Jūs patiešām gribat atsacīties no godināšanas? — viņš noprasīja.

—   Versaļā mums ieteica būt atturīgiem, — atteica Franklins.

Ai'turs Lijs dziļi atvilka elpu.

—    Ja jūs rakstīsiet Kongresam, — viņš beidzot drūmi noteica, — tad esmu ar mieru parakstīt vēstuli.

—    Es zināju, ka tāds cilvēks kā Arturs Lijs pārvarēs sevi, ja tas būs nepieciešams lietas labad, — sacīja Franklins, un Arturs Lijs stīvi paspieda sirmgalvja izstiepto roku.

Arī pēc Senžermēna atlaifenas grāfs Mersijs un abats Vermons kopā ieradās pie Tuanetes. Abi kungi, protams, skaidri zināja, ka viņa panākusi ministru maiņu. Bet viņi izlikās, ka nezina, un tikai žēlojās, ka viņa neesot spējusi nedz aizkavēt talantīgā un Vīnē augsti vērtētā Senžermēna atstādināšanu, nedz arī nespējīgā un ar savu mantkāri pazīstamā Monbarē iecelšanu. Par šīm sūdzībām Tuanete tikai augstprātīgi paraustīja plecus. Taču viņas pirmais prieks par Senžermēna atlaišanu bija ļoti īss. Tā nebija nekāda patīkama doma, ka turpmāk, ja viņa gribēs saviem draugiem sagādāt virsnieku .posteņus, vajadzēs sacensties ar de Violenas jaunkundzi no operas, ar kuras palīdzību Monbarē pārdeva amatus. Un nu viņai kļuva pilnīgi skaidrs, ka toreiz sava Trianona alkovā viņa guvusi ļoti apšaubāmu uzvaru.

Pēc tam grāfs Mersijs un abats sāka runāt par kādu citu nepatīkamu lietu. Viņi godbijīgi aizrādīja, ka, diemžēl, bijusi taisnība viņu drūmajiem pareģojumiem par sekām, kādas saruna ar dumpinieku radīs viņas majestātes reputācijai parīziešu acīs. Daži kundzes draugi varbūt iedomājušies, ka karalienes laipnība pret amerikāni pavairos viņas popularitāti. Diem; žēl, tas gan nebija manāms. Gluži otrādi. Tuanetes izšķērdība, apgalvo Parīzes krodziņos un kafejnīcās, esot tā iztukšojusi valsts kasi, ka tagad nevarot palīdzēt amerikāņiem karā pret Francijas mūžseno ienaidnieku. Tuanetes pārmērīgie izdevumi piespiežot Franciju ieturēt nepareizu, gļēvu politiku. Un, kad Tuanetes sejas izteiksme kļuva aizvien neticīgāka un noraidošāka, grāfs Mersijs izvilka kādu pamfletu, vienu no daudzajiem, kas bija parādījušies pēdējā nedēļā. Viņš turēja skrejlapu tievajos pirkstos un nolasīja dažas vietas. Tur bija minētas fantastiskas summas, kuras valsts budžetam prasīja Trianona, «mazās Sēnbrunas» izšķērdīgā iekārtošana, un tumšās krāsās tika tēlota austrietes postošā ietekme uz krāšņās Francijas likteni.

Tuanete zobgalīgi noraidīja arī šos brīdinājumus. Bet viņa zināja, ka tie nebija nepamatoti. Bija aizmirsta vai arī nepietiekoši novērtēta viņas drosme, ko viņa bija pierādījusi, sastapdamās ar dumpinieku. Braucot pa Parīzes ielām, viņa pali pamanīja, ka tauta, kas agrāk viņu bija apsveikusi ar gavilēm, tagad naidīgi klusēja.

Tomēr nepatīkamās domas atvairīja kāds jauns projekts.

Tuanetei bija licies, ka viņas brīnišķīgajā Trianona teātrī de Bomaršē kungā komēdija uzvesta daudz jautrāk un delikātāk nekā uz Franču teātra skatuves. Izrādes laikā viņai vairākkārt gribējās tēlot Menāra jaunkundzes vai Dimenila jaunkundzes vietā, viņai šķita, ka yienu otru teikumu viņa varētu pateikt skaistāk, asāk, tīkamāk nekā šīs izslavētās mākslinieces. Dižciltīgo dāmu un kungu sabiedrībā bija modē amatieru uzvedumi. Būtu taisni žēl, ja viņa neuzstātos uz skaistākās skatuves karalistē.

Vodreiju ļoti ieinteresēja viņas plāns. Viņš pats bija apdāvināts aktieris un kaislīgs režisors; nekur citur viņš nevarēja tik labi likt citiem izjust savu pārākumu izglītības un gaumes jautājumos un apmierināt savu varaskāri, kā vadot amatieru f uzvedumu. Vodreijs paziņoja Tuanetei, ka viņš, būdams viņas intendants, atļaušot uzstāties viņai tikai tad, ja viņa spēlēšot labāk nekā jebkura cita, un tieši tāpēc, ka viņa esot apdāvināta.

Aizvien vēl viņas franču valodā jūtams akcents, sevišķi «r» izruna liekot daudz ko vēlēties; tas esot pievilcīgi sarunās, taču ne uz skatuves. Viņai jāmācoties, daudz jāmācoties. Tuanete dedzīgi piekrita. Nolēma, ka viņai jāņem stundas teātra mākslā pie Miši un Kaijo kungiem no Franču teātra.

Starp citu, Tuanete palika pie sava lēmuma dzemdēt valstij likumīgu dofinu un lika Vodreijam gaidīt. Reizē ar viņa nepacietību vairojās varaskāre, un viņš pastāvīgi centas viņu sanaidot ar Luiju.

Kādu dienu viņš ērcīgi noprasīja, kādēļ viņa īstenībā šogad neapmeklējot Salonu.

—   Es esmu Luijam apsolījusi, — viņa atklāti atzinās, — izturēties pret dumpinieku ar vislielāko atturību.

—    Es pazīstu kādu, — Vodreijs atbildēja, — kas rūgti žēlojās, ka Francijas karalienei esot mazāk brīvības nekā zivju pārdevējai tirgū. Es nesaprotu, kāpēc jūs nedrīkstētu ierasties Salonā.

—   To uzskatīs par jaunu izaicinājumu, — Tuanete pastāvēja pie sava.

Vodreijs nekaunīgi smīnēja un nekā neatbildēja.

Dažas dienas vēlāk Tuanete apmeklēja Salonu. Bija ieradušies gandrīz visi mākslinieki, kas bija izstādījuši gleznas, cerēdami dzirdēt kādu atzinīgu vārdu no karalienes mutes.

Tuanete diezgan vienaldzīgi pakavējās pie Hudona radītajiem izcilajiem Voltēra, Moljēra un Ruso krūšu tēliem. Viņa aplūkoja sava gleznotāja Ibēra Robēra skaistās ainavas un drupas. Viņa interesējās par Leprensa «Aziātu tirga» raibo jūkli un par gleznotāja Vensana lielo, musinošo gleznu, kas attēloja prezidentu Molē dumpīga pūļa vidū. Tad viņa ilgi stāvēja pie milzīgās gleznas, ko bija darinājis gleznotājs Robēns Parīzes pilsētas uzdevumā. Tajā bija attēlots, kā jaunais Luijs ierodas Parīzē, lai apstiprinātu tās privilēģijas. Luijs bija ļoti idealizēts — ja Tuanetei nebūtu pateikts, viņa nebūtu pazinusi — un karali ielenca vairāki tikumi: taisnība, labdarība, vienprātība un patiesība, bagātīgi tērpti tikumi.

Un tad viņa nonāca zālē, kur karājās gleznotāja Diplesī portreti. Tuanetei tūlīt dūrās acīs amerikāņa ģīmetne, taču viņa savaldījās un neskatījās turp, un ļāva sevi pievest vispirms pie citiem portretiem. Tur stāvēja pats Diplesī, gluži jocīgi ģērbies svētku tērpā, viņa labsirdīga, zemnieciskā seja bija kautrīga

un nesaderējās ar grezno uzvalku. Viņš paklanījās, un Tuanete Hfiligi atņēma sveicienu.

Vispirms viņa aplūkoja doktora Lasona, sava ārsta, tā cilvēka portretu, kurš bija izdarījis Luijam operāciju. Doktors iLasons mēdza dot savus norādījumus ļoti noteikti, viņš necieta nekādus iebildumus, un kaut arī Tuanete un Ceriņzilā līga labprāt zobojās par viņa iedomību, mīlas dēkām un mantrausību, tomēr viņai iedvesa gandrīz māņticīgas bailes ievērojamā ārsta aukstās, vērīgās acis un viņa prasmīgās, veiklās rokas. Diplesī bija ģīmetnē doktoram atstājis mazliet ļumīgos vaigus, taču mute bija cietsirdīga, acis skadras un varaskāras un labā roka, kas liela un kaulaina ar izstieptu mazo pirkstu gulēja uz grāmatas, šķita draudoša. Sis doktors Lasons, kas lūkojās uz viņu no audekla, iedvesa viņai gandrīz vēl lielāku nepatiku nekā īstais Lasons, kura izmeklēšanu viņa gaidīja un arī baidījās.

Viņa novērsās, piegāja nākamajai gleznai, hercogienes Pentjevras portretam. Vai patiesi tā bija hercogiene Pentjevra? Tuanete taču bija redzējusi to diezgan bieži, un tad tā nekad viņai nebija šķitusi skaista. Seit tā bija ārkārtīgi pievilcīga. Pie tam Diplesī pat nebija sevišķi glaimojis. Acīm redzot, bija izdevīgi ļaut sevi tā gleznot — sēdot zālē ar sandalēm basās kājās. Tas būs jāiegaumē.

— Skaisti, ļoti skaisti, apburoši, — viņa sacīja Diplesī.

Un tad beidzot viņa stāvēja pie doktora Franklina portreta. Telpa bija bāztin piebāzta, ziņkārīgie drūzmējās pat ārā pagalmā, bet, kad viņa apstājās pie gleznas, valdīja pilnīgs klusums.

No ietvara uZ viņu skatījās cilvēks, ko Tuanete bija redzējusi, un tomēr pavisam cits. Lielā, valdonīgā mute bija aizvērta un nekādā ziņā neizskatījās tāda, ka varētu izsacīt galantus vārdus. Stingri, pētoši, ļoti taisni raudzījās acis zem varenās pieres. Vai tās uzlūko cilvēku? Vai tās lūkojas pāri? Vai tās redz cilvēkam cauri? Tuanete brīnījās, ka bija ielaidusies ar šo cilvēku vārdu kaujā, pat mazliet baidījās; un tomēr viņš atkal valdzināja viņu, un Tuanete bija lepna, ka meklējusi sastapšanos ar Franklinu.

369

Gleznotājs Diplesī stāvēja iesānis aizmugurē, pūlēdamies novērot, kādu iespaidu atstāj viņa darbs uz karalieni. Un pēkšņi viņš pirmoreiz saskatīja, kāda ir viņas seja — skaista, ne pārāk gudra, taču arī ne tukša, ļoti dzīva, ļoti augstprātīga. |oti karaliska. Ja viņam vēlreiz būs izdevība viņu gleznot, tad iznāks

24 — Lapsas vīna kalnā

laba glezna. Bet šos varenos nekad nevarēja piedabūt pasēdēt dažus nepieciešamos seansus. Darbs ar amerikāni bija tīrais prieks, un portrets bija izdevies. Tas patiesi bija dižens cilvēks, kas lūkojās no ģīmetnes, un, piešķirdams viņam tik daudz cienīguma. gleznotājs nemaz nebija glaimojis. Ap acīm Diplesī bija iķi nonēmieJTun tagad bija apmierināts. Tā raudzījās arī dzīvais Franklins, viņš uzlūkoja cilvēku un tai pašā laikā skatījās tam pāri.

Tuanete aizvien vēl klusēdama stāvēja pie gleznas, tā viņa stāvēja jau labu brīdi, viņai šķita — veselu mūžību, bet bija pagājušas divas minūtes. Bija klusu, nomācoši klusu, un Tuanete zināja, ka viņai atkal kaut kas jāsaka, jāsaka kaut kas tāds,' ko pat visļaunaka griba nespej iztulkot aplam.

—    Lieliski, — viņa beidzot sacīja dziļajā klusumā un ar ļoti graciozu kustību pievērsās gleznotājam Diplesī. — Patiesi lielisks "portrets, mūsu Diplesī cienīgs, — un vina bija priecīga, ka nebija pasacījusi: «Mūsu Franklina cienīgs.»

Viņa novērsās no gleznas.

—    Ko vēl šeit derētu apskatīt, mani kungi? — viņa uzrunāja māksliniekus, kas viņu pavadīja. Un tad viņa aplūkoja vecā, slavenā botānika Karla Lineja ļoti labo portretu, ko Aleksandrs Roslēns bija gleznojis pagājušajā gadā savā Zviedrijas ceļojumā.

—    Ziniet, mani kungi, — paziņoja Tuanete, — es ļoti interesējos par visu, kas attiecas uz botāniku.

Vakarā viņa devās uz operu, uzveda Gluka «Ifiģeniju». īso gabalu viņa gāja kājām, un visu ceļu viņu sumināja. Pēdējo reizi, kad viņa bija apmeklējusi teātri, publika, viņai parādoties, bija piecēlusies klusēdama; šovakar viņu saņēma ilgām ovācijām. Un, kad otrajā cēlienā uzsāka āriju: «Slaviniet savu karalieni,» — Ahils piegāja pie rampas un nodziedāja āriju, lūkodamies augšā uz Tuanetes ložu. Publika piecēlās un pieprasīja atkārtot āriju otru un trešo reizi.

Savā īsajā mūžā Tuanete vairākkārt bija pateikusies gavilējošam pūlim. Bet nekad viņa to nebija darījusi tik aplaimota kā tovakar. Karalienes gareno, ovālo seju pārklāja viegls sārtums, kad viņa nolieca galvu ar augstu sakārtotajiem, krāšņajiem, pelēkblondajiem matiem trīs reizes, pa kreisi, pa labi un taisni, kā to prasīja ceremoniāls. Viņa bija svētlaimīga kā bērns. «Lai tik abats pamēģina man vēlreiz sacīt, ka parīzieši mani nemīl,» viņa nodomāja. Cēlā, vienkāršā Gluka melodija

wk ii neja viņa, un viņa nožēloja, ka nebija iespraudusi savā Iri/urā Benjamina Franklina attēlu.

Kad Luijs uzzināja, ka Tuanete aplukojusi Franklina portretu, viņu pārņēma truls niknums. Vai viņa nebija apsolījusi atturēties no jebkuras simpātijās izpausmes pret Ameriku? Un, ja parīzieši viņai pēc tam sarīkoja ovācijas, tad tas tikai apliecināja, ka šo Salona apmeklējumu visi uztver kā žēlastības pierādījumu nemierniekam, kā dumpja atzīšanu. Tas bija dumpības gars, kas sumināja Tuaneti operā, un bija ļoti sāpīgi, ka Luijam tikai dīki jānoraugās.

Luijs bija pārliecināts pašā sākumā, ka viņš nespēj darīt nekā cita kā klusēt un raizēties. Ja viņš ietu pie Tuanetes un pārmestu, ka viņa izdabā dumpiniekiem, tad viņa izrādītu tikai nesapratni un ironiju. Ko tad viņa nodarījusi? Viņa apskatījusi galma mākslinieka Diplesī gleznas. Vai viņa nedrīkstētu to darīt? Viņš iztēlojās viņas zobgalīgi nevainīgo skatienu. Vai Luijs nebija vēlējies, lai Diplesī Tuaneti glezno? Vai viņš pats nebija licis, lai Diplesī glezno viņa portretu?

Atnāca princis Ksavjē. Runāja par Salonu.

— Tur ir arī jūsu portrets, — viņš sacīja, — Robēna milzu blāķis. Man teica, ka jūs tur esot ļoti idealizēts, mans mīļais Luij; tādam jums arī laikam jābūt kā karalim. Tīrais prieks būtu abiem kopīgi tur aiziet un apskatīt šo blāķi. Bet tas neklājas, jo tur karājas arī šis dumpinieks. Zināms, ir cilvēki, kas nepazīst šādus aizspriedumus. Tā ir gaumes lieta.

Luiju iekšķīgi plosīja dusmas, taču viņš nekā neatbildēja.

Dažas dienas vēlāk viņam parādīja gravīru, Diplesī darinātā Franklina portreta reprodukciju. Luijs naidīgi ielūkojās šī vīra sejas pantos. Protams, Diplesī bija atmetis visu zemisko, kas slēpās dumpiniekā. Un šo Diplesī viņš bija iecēlis par «karaļa gleznotāju». Viņš bija labs mākslinieks, to viņš bija pierādījis ar savu Luija portretu. Zēl, ka māksla un tikumība tik reti bija apvienotas.

Luijs izlasīja gravīrai pievienoto parakstu. Tas bija dzejā:

Te ir Jaunās pasaules spēks un slava.

Viņa balsi dzirdot, rimst okeāna straumes.

Pār pērkonu viņš valda, liek tam klusēt, ja vien vēlas.

Vai tam, kurš dievus atbruņo, no karaļiem ir jābīstas?

Luijs izlasīja dzejoļa rindas otrreiz. Nu jau bija tik tālu.

Un

24*

371

to iedrošinās izplatīt viņa galvaspilsēta. Tas bija vairak neka

majestātes apvainošana, tā bija dieva zaimošana, ķengāšana.

«Pār pērkonu viņš valda, liek tam klusēt, ja vien vēlas.» No Luija mutes izlauzās nikna, neglīta skaņa, viņš pazvanīja, uzstājīgi pavēlēja tūlīt atsaukt policijas prezidentu.

Kad ieradās Lenuāra kungs, Luijs piebāza viņam gravīru pie acīm.

—   Vai jūs to esat redzējis? — viņš noprasīja.

—    Tas ir Franklins, mesjē Diplesī portrets, — attrauca policijas prezidents. — Kritikas ir labas, lieliskas, gravīru izpērk kā svaigas austeres.

—   Vai jūs esat šo pantu lasījis? — Luijs prašņāja tālāk. — Izlasiet! — viņš pēkšņi uzkliedza.

—   Tas ir slikts pants, — sacīja Lenuāra kungs.

—    Un to jūs atļaujat pārdot, — kliedza Luijs. — Tādu pārdod Parīzē uz visiem stūriem kā svaigas austeres. Kur jums acis, mesjē? Slikts pants. Tā ir majestātes apvainošana, tā ir dieva zaimošana. «Liek klusēt pērkonam!» Vai jūs visi esat galīgi jukuši?

Lenuāra kungs bija bāls. Taču viņš savaldījās un mierīgi sacīja:

—   Gravīru izdevis mesjē Ruo, kā es redzu. Es pavēlēšu šim cilvēkam tūlīt noņemt pantu.

—    Pārtraukt dieva zaimošanu! — kliedza Luijs. — Iesēdināt šo vīru!

—    Es lūdzu jūsu majestāti mierīgi apsvērt… — iebilda policijas prezidents.

—    Es esmu apsvēris, — Luijs viņu pārtrauca. — Jums vajadzēja agrāk padomāt. «Liek klusēt pērkonam.» Ejiet! — viņš uzsauca. — Izpildiet manus norādījumus!

Lenuāra kungs aizgāja, bet vispirms pie Morpā un Veržēna. Tad viņš lika paziņot izdevējam Ruo. ka saņēmis pavēli viņu apcietināt. Un tikai, kad Ruo kungs bija drošibā, Lenuars aizsūtīja savus aģentus.

Pa to laiku Morpā ieskaidroja Luijam, ka tagad, kad Franklina portrets radījis tik milzīgu sensāciju, izdevēja apcietināšanu varētu uztvert kā naidīgu rīcību ne vien pret Ameriku, bet arī pret Parīzes iedzīvotājiem. Kādu brīdi vilcinājies, Luijs saīdzis atcēla apcietināšanas pavēli.

—   Bet bezdievīgajam pantam jāpazūd, tas jāiznīcina, — viņš pavēlēja nikni un noteikti.

Tā nu turpmāk gravīru pārdeva bez dzejoļa, taču zem portreta bija brīva vieta, un parīzieši ierakstīja dzejoli ar roku.

Luijs neteica Tuanetei ne vārda par Salona apmeklējumu un par notikumiem, ko bija izraisījis šis apmeklējums. Tuanete priecājās gan par to, kas notika, gan par Luija klusēšanu.

Taču šis prieks nespēja nomākt vilšanos, kas dziļi kremta viņas sirdi. Nedeva miera rūgtas, pazemojošas domas. Pagāja nedēļa pēc nedēļas, mēnesis pēc mēneša, un nekas nebija mainījies, Luijs nebija spējīgs radīt dofinu. Visās mātes vēstulēs, viņas pārmetumos par sastapšanos ar Franklinu un izšķērdību Trianonā Tuanete saklausīja vecās sievietes bēdas par pieviltajām cerībām.

Lai apklusinātu pastāvīgi kremtošo, pazemojošo sarūgtinājumu, viņa dedzīgi ķērās pie aktiera mākslas studijām. Viņa nenogurstoši strādāja, lai izlabotu «r» izrunu un nebaidījās sabojāt savu izdaudzināto vijīgo gaitu, mācīdamās soļot kā Franču teātra dāmas. Miši un Kaijo kungi izbrīnījušies konstatēja, ka viņa strādāja tā, it kā vēlētos kļūt par profesionālu aktrisi; godbijīgi un ar patiku tie tirdīja viņu, un Tuanete lūdza:

—   Turpiniet vien tā, mani kungi!

Arī tas daudz nepalīdzēja. Aizvien biežāk viņa ķildojās ar Vodreiju. Viņš zobgalīgi apvaicājās, vai viņa ilgi vēl gaidīšot kaut ko no Resnā. Dusmīgi viņa pavēlēja Vodreijam aiziet un divas dienas nepieņēma viņu; taču sirds dziļumos viņa atzina, ka tā atturēt Fransuā ir muļķīgi un smieklīgi.

Bet Vodreijs, varbūt tikai tādēļ, lai padarītu Tuaneti greizsirdīgu, vairāk sadraudzējās ar Gabrielu. Tuanete noprata viņa spēli, taču šī atziņa viņai nepalīdzēja, viņa kļuva aizvien nervozāka. Tā kā viņas dzēlīgās runas un sūdzības neatstāja nekādu iespaidu uz Vodreiju, viņa sāka mocīt maigo, kūtro Gabrielu.

Zils Poliņaks bija apsolījis palīdzēt savai krustmātei, baronietei d'Andlo, kas bija zaudējusi savu īpašumu. Ar parasto despotismu viņš pieprasīja, lai Gabriela izgādā no Tuanetes baronietei pensiju.

—    Tikai kabatas naudu, — viņš paskaidroja, — sacīsim, seštūkstoš livru.

Gabriela tūlīt piekrita un, nākamajā reizē sastapusies ar Tuaneti, laiski, nevērīgi izteica viņai šo lūgumu, būdama pārliecināta par atļauju.

Tuanete bija slikti gulējusi, un, kad Gabriela ieradās ar savu lūgumu, viņai lenaca prātā, ka Parīze viņas izdevumus saista ar

Versaļas nogaidošo politiku amerikāņu jautājumā. Viņa iedomājās arī savu brāli Jozefu, kā viņš toreiz dzēlīgi un nikni noskaitīja ienesīgās vietas, kuras viņa bija vairumā izdāļājusi Poliņakiem.

—    Es neatceros jūsu tanti Andlo, — viņa sacīja. — Un par kādu summu ir runa?

—    Par piecsimt livriem mēnesī, — Gabriela atbildēja, un viņas mutē šī summa šķita smieklīgi maza.

—    Es nolēmu, — Tuanete domīgi teica, — ka nedošu viņai pensiju.

—    Runa ir par piecsimt livriem, — Gabriela izbrīnījusies teica un apjukusi piebilda: — Ja nemaldos, tad Zils viņai jau apsolījis šo naudu. — Bet, kad Tuanete klusēja, viņa, paraustījusi nevērīgi plecus, nobeidza: — Nu labi, tad tantei Andlo būs jāpagaida, kamēr Zils vai es pati laimēšu kāršu spēlē.

Tuanetei kremta, ka viņas atteikums Gabrielu vairs neuztrauca.

—   Starp citu, es drīz laikam izziņošu, — viņa paskaidroja, — ka manos spēļu vakaros nav atļauta augstāka likme par desmit luidoriem. To es apsolīju karalim.

—    Nu, tad tu nāksi pie manis, — Gabriela jautri un miermīlīgi noteica, — ja tev būs patika uz augstāku spēli.

—   Es nezinu, — Tuanete atbildēja gausi un dzēlīgi. — Kopš es apmetos savā Trianonā, man vairs nav nekādas patikas sastapties ar tavu marķīzu de Drenē un tavu misteru Smitu no Mančestras.

Gabriela papurināja galvu.

—   Kad es uzaicināju šos cilvēkus turēt banku, — viņa sacīja drīzāk izbrīnījusies nekā aizvainota, — tev viņi bija ļoti vēlami. Mūsējie visi bija paguruši.

Tuaneti pēkšņi pārņēma salts niknums, uņ viņa atcirta:

—    Jūs, kundze, nedrīkstat teikt Francijas karalienei, ka viņa jūs mudinājusi ieaicināt salašņas.

—    Kas jums nāk prātā, Tuanete? — Gabriela apstulbusi vaicāja. — Kas noticis?

—    Visi mani aizskar, — Tuanete izsaucās, — visi mani apvaino. Ja es esmu pret visiem laba, visi domā, ka drīkst mani mīdīt kājām.

—   Bet kas tad tevi mīda kājām, Tuanete? — Gabriela mēģināja viņu nomierināt. Taču panāca tikai to, ka izlauzās visas Tuanetes bezspēcīgās dusmas.

—    Jūs visi gribat mani izmantot, — viņa iekaisa. — Vai tu nupat neprasīji seštūkstoš livrus savai tantei?

Gabriela saprata, ka Tuanete uzbrūk viņai tāpēc, ka Vodreijs pret viņas sarkasmu un dusmu lēkmēm ir vienaldzīgs. Gabriela bija labsirdīga, pacieta daudz un ļoti mīlēja Tuaneti. Bet tieši viņai nebija svarīgi ārišķīgi labumi, kurus viņa guva no draudzības ar Tuaneti, un tāpēc netaisnība viņu aizvainoja.

—    Es saprotu tavu nervozitāti, — viņa sacīja. — Bet es neļaušu nevienam sev pavēlēt, ko drīkstu pieņemt savā mājā, arī tev neļaušu.

Tuanete nekā neatbildēja, viņas sejā bija ledaina augstprātība. Abas izšķīrās nesalabušas.

Divas stundas Tuanete bija apmierināta, ka reiz pateikusi Gabrielai patiesību. Bet tad viņa to nožēloja. Jau nākamajā rītā viņa ļoti izjuta, ka trūkst Gabrielas, un, kad tā neparādījās arī aiznākošajā dienā, nesvarīgu iemeslu dēļ izvairīdamās no pienākumiem galmā, Tuanete 'abprāt būtu gājusi pie viņas un lūgusi piedošanu. Taču lepnums viņai nepieļāva to darīt.

Viņa izprašņāja Diānu un uzzināja, ka Gabriela piedalīsies kāršu spēlē pie princeses Rohanas. Tā bija pazemošanās, ja Tuanete pēc visa, ko bija sacījusi Gabrielai, ierastos šajā vakarā pie princeses Rohanas. Viņa ieradās.

Pie princeses Rohanas, kā parasts, bija daudz ļaužu un slikts gaiss, suņi, papagailis, klusu šķindēja monētas pie kāršu galda, dobji izsaucās spēlētāji. Gabriela pašreiz spēlēja. Ieraudzījusi ienākam Tuaneti, viņa iepriecināta pasmaidīja, bez kāda lepnuma, saticīgi. Tuanete nosēdās viņai blakus. Viņas tērzēja par tērpiem, tenkoja. Likās, viņas nemaz nebūtu strīdējušās.

Tuanete sāka spēlēt, bet ne uz sevišķi augstām likmēm.

—    Ja es laimēšu, — viņa nevērīgi noteica, — tad piešķiršu tantei Andlo pensiju. Ja es pazaudēšu, tad arī.

—   Paldies, Tuanete, — sacīja Gabriela.

Spēlēja tālāk. Tuanete paaugstināja likmes, pazaudēja.

Pēkšņi tika atrautas vaļā abas durvju puses.

—    Karalis! — sauca sulainis pie durvīm. Elsdams ienāca Luijs.

Pedeja nedeļā Luijs gandrīz nebija redzējis Tuaneti, izņemot dažādās oficiālās ceremonijās. Franklina portreta gravīra, dzejolis, viņa aizliegums un notikumi, kas sekoja šim aizliegumam, bija vairojuši viņa dusmas uz Tuaneti. Bet viņš apzinājās savu bezspēcību un klusēja. Viņš klusēja ari tad, kad uzzināja, ka Tuanete, neraugoties uz savu solījumu, atkal metusies trakulīgās, dāigās izpriecās. Viņš bija spēris tikai vienu pašu soli. Toreiz, pēc nakts Trianonā, saziņā ar Tuaneti viņš bija atkal atjaunojis veco rīkojumu, ka Versaļas pilī kāršu spēlē nav atļauta" augstākas likmes par vienu luidoru. Tagad, kad Tuanete atkal bija izrādījusies neuzticama un nepaklausīga, viņš bija uzdevis policijas prezidentam ar slepeno aģentu starpniecību paziņot viņam, tiklīdz pilī notiks kāda spēle, kur pārkāpj šo rīkojumu.

Sēdēdams pie abata Prevo «Interesanto ceļojumu vispārējās vēstures» sējuma, viņš uzzināja, ka šovakar patlaban notiek šāda spēle un turklāt karalienes klātbūtnē. Karaļa uzdevumā de Laharps no akadēmijas bija sagatavojis šī plašā rakstu krājuma jaunu izdevumu, un Luijs dzīvi interesējās par šo darbu. Viņš pašlaik bija iedziļinājies «Interesanto ceļojumu» astoņpadsmitajā sējumā, kur bija stāstīts par Kamčatku un Grenlandi, kad viņam paziņoja par spēļu vakaru pie princeses Rohanas. Viņam blakus bija nolikta sudraba paplāte ar aukstu zaķa cepeša gabalu un grezns mērces trauks ar brūkleņu želeju. Lasīdams ar savām īsredzīgajām acīm, viņš mehāniski mērcēja gaļu želejā, koda, plēsa, rija un lasīja.

Policijas aģentu, kas, braši izslējies, viņam ziņoja, Luijs uzklausīja, stingi lūkodamies tam mutē un turēdams gaļas gabalu rokā.

—   Labi, — viņš teica. Un, kamēr ierēdnis atmuguriski virzījās uz durvīm, viņš nometa gaļas gabalu atpakaļ uz paplātes un dusmīgi aizcirta grāmatu.

Viņu pārņēma nikns gandarījums. Viņš piecēlās un, neteicis nevienam ne vārda, bez pavadoņiem devās uz princeses Rohanas apartamentiem. Iedams viņš vairākkārt noslaucīja rokas svārku stūros un, kaut gan ceļš bija garš, neļāva zust niknumam.

Arī tagad, stāvēdams pie Tuanetes kāršu galda, viņš izjuta vēlamās dusmas. Kungi bija pielēkuši kājās un zemu palocījušies. Luijs viņus neredzēja, viņš redzēja tikai to, kas atradās uz galda — spēļu kārtis, monētu kaudzes, aprakstītu papīru, glāzes un kausus ar dzērieniem un mazus šķīvjus ar konfektēm.

—   Labvakar, augstība, — sacīja Tuanete.

—   Labvakar, kundze, — Luijs atbildēja augstā, satrauktā balsī. — Es vēlējos kādu stundu mierīgi patērzēt ar jums un jūsu dāmām. — Viņš smagi elpoja un nepabeidza teikumu.

■ Ta bijusi laba doma, augstība, — pieklājīgi atbildēja princese Rohana.

liet Luijs, balsij aizraujoties, sauca: Un nu man šeit jāredz tas!

Kas tad jums jāredz, augstība? — Tuanete vaicāja; nevienam neredzot, viņa šūpoja kāju zem galda. Luijs piegaja pavisam klāt pie galda, sarausa resnajā rokā kaudzīti zelta monētu tin piebāza princesei Rohanai pie acīm.

—   Kas tas ir, kundze? — viņš noprasīja, un, tā ka Rohana klusēja, tad Uzkliedza: — Tie ir livri? Tie ir sū vai ekijiv Tie ir luidori, kundze. Tas nav viens luidors, tur'ir desmit, vienpadsmit, trīspadsmit luidori.

Viņš uzmeta zelta gabalus atpakaļ uz galda.

—   Tas, kas te atrodas, — viņš kliedza, — tas ir vienas provinces budžets!

—   Jūs pārspīlējat, augstība, — godbijīgi, taču noteikti sacīja Diāna Poliņaka. — Ar tik niecīgu budžetu neiztiktu arī visnabadzīgākā no jūsu provincēm.

—   Klusējiet, kundze! — Luijs spiedzīgi iesaucās. — Tagad nav īstais brīdis izrādīt asprātību. Viss, kas atrodas uz šī galda, — viņš pavēlēja, — pieder Parīzes nabagiem. — Un nez kam deva norādījumu: — Sastādīt klātesošo sarakstu un otru sarakstu, cik šeit atradās nauda. Es gribētu zināt precīzus skaitļus, sarindotus pēc naudas gabalu veidiem. Sarakstam rīt pulksten astoņos no rīta jāatrodas uz mana galda. Ar labvakar, kundze. Ar labvakar, mani kungi un dāmas. — Un apmierināts viņš smagiem soļiem devās elsdams atpakaļ.

Nākamajā rītā Tuanete viņu uzmeklēja bibliotēkā. Viņš domāja, ka viņa grib atvainoties un bija ar mieru izrādīt augstsirdību.

—   Tas bija ļoti laipni, augstība, — viņa teica, — ka jūs atkal reiz papūlējāties apmeklēt mani manu draugu pulkā. Bet mani aizvainoja asums, ar kādu jūs atgādinājāt man un manām dāmām labdarības pienākumus. Man šķiet, ka šai ziņā es reti kad būtu atteikusies ko darīt. Es atgādināšu jums par nabaga lauciniekiem, kuriem 'es savā Trianona ciematiņā dodu pajumti un maizi. Man nebija vajadzīgs —• atļaujiet nosaukt lietas īstajā vārdā — šis rupjais aizrādījums.

Luijs stīvi blenza grāmatā, ko nupat bija lasījis, tas aizvien vēl bija «Interesanto ceļojumu» astoņpadsmitais sējums. Atvērts

astoņdesmit devītajā lappuse. «Kuriļu dialekts». Tur blakus diva rindās stāvēja franču un kuriļu vārdi:

TOC \o "1-3" \h \z Oreilles Ksar

Nez Etou

Lēvres Tchaatoi

Bouche Tchar

Parties naturelles de l'homme Tchi

Idem de la femme Tchit

Viņi» mehāniski raudzījās uz vārdiem, šāda nevainība viņu apstulbināja; jeb varbūt tā bija bezkaunība?

—   Es nezinu, — viņš murmināja, — nu labi. . .

—   Bet jums jāzina, augstība, — Tuanele sacīja, — man visu vakaru bija jāmierina manas dāmas.

—    Jūs nerādāt'nekādu labu piemēru galmam un pilsētai, — Luijs sasparojās, — vienā vakarā paspēlēdama summas, kas pietiek …

—    Vienas provinces budžetam, — ņirgājās Tuanete, — to jūs jau vakar sacījāt. Esiet taisnīgs, Luij, — viņa lūdza. — Jums jāatzīst, ka pēdējā laikā es esmu bijusi taupīga. Savā Trianonā es dzīvoju vienkārši un laucinieciski. Es valkāju tikai Elzasas linu drēbes. Dzirdēju, ka Lionas zīda fabriku īpašnieki sūdzas, jo mans paraugs samazina viņu drānu noietu. Es esmu darījusi visu, ko spēju, lai izdarītu jums pa prātam. Es biju pat Salonā, kaut gan ne visai interesējos par gleznām. Bet es negribēju apvainot māksliniekus jūsu dēļ, Luij. ifn es izjutu, ka parīzieši cient manu rīcību. Vai jums stāstīja, cik sirsnīgi un aizrautīgi mani apsveica operā?

Luijs klusēdams blenza uz savu kuriļu vārdnīcu; viņš pārstāja klausīties viņas pļāpāšanā.

—    Starp citu, par māksliniekiem un gleznām, — viņa runāja tālāk, — man beidzot jāliek izgleznot mana teātra griesti. Lagrenē ir jau izgatavojis skici. Apolons un dažas grācijas, kaut kas ļoti vienkāršs. Bet mākslinieki pašreiz prasa savas cenas. Es vēl neesmu pasūtījusi. Es zinu, ka apsolīju jums taupīt. Tātad, ja jūs vēlaties, — teātris paliks kails.

Kad viņa gāja prom, Luijs bija viņai piešķīris vēl simttūkstoš livru Trianonam.

Abi virsnieki, kas bija atsūtīti atpakaļ no Amerikas, majors de Moruā un leitnants Dibuā, tūlīt bija devušies pie Pjera, lai pavēstītu viņam par nelādzīgajiem piedzīvojumiem. Pjers bija

apmulsis. Viņu kremta ne vien tas, ka šos kungus, par kuru no«uli'anu viņš jutās līdzatbildīgs, Filadelfijā bija tik slikti uzņēmuši, bet šī uzņemšana pavairoja arī viņa bažas, ka Hortaleza firmai būs vēl jāpārvar daudz grūtību, iekams tā panāks savu rēķinu samaksu.

Pāris stundu vēlāk pienāca pasts no Amerikas, un tajā bija precīzs un objektīvs ziņojums par Lafaijeta un viņa virsnieku uzņemšanu, jo šis kurjers beidzot bija atvedis sengaidīto Pola vēstuli.

Ieslēdzies savā darbistabā, vienatnē ar suni Kaprīzi, Pjers lasīja garo vēstuli.

«Kaut gan nopietnām pārdomām vajadzētu mani no tā pasargāt,» rakstīja Pols, «taču es Parīzē biju Savienoto Valstu Kongresu iedomājies tā, kā antīkie rakstnieki attēloja Romas senātu tā ziedu laikā — kā karaļu sapulci. Bet Filadelfijas īstenība nekādā ziņā tam neatbilst. Atklāti sakot, mans cienījamais draugs. Savienoto Valstu kontinentālo Kongresu ārējas un iekšējas cieņas ziņā nevar pat salīdzināt ar franču provinces pārstāvju sapulci. Tur pastāvīgi notiek nožēlojamas ķildas par niecīgām tiesībiņām un pienākumiņiem, Trīspadsmit štati naidojas savā starpā, viņu pārstāvji rūpējas tikai par sava štata interesēm un bez tam vēl sadalīti konservatīvajos un progresīvajos. Spekulācija un kukuļošana plaukst tāpat kā despotismā, tikai rupjākā formā. Anglijas karaļa piekritēji skaita un ietekmes ziņā ir daudz spēcīgāki nekā iedomājas Parīzē, un dziļi iesakņojušies aizspriedumi padara pat progresīvus amerikāņus par fanātiskiem franču ienaidniekiem.»

Sajā sakarā Pols sīki pastāstīja par Lafaijeta un viņa virsnieku apkaunojošo saņemšanu. Ģenerālis Vašingtons, kā stāsta, pa to laiku esot, bez šaubām, saņēmis Franklina ieteikšanas rakstu Lafaijetam un cenšoties vērst par labu Kongresa nepiedienīgo izturēšanos.

Tad Pols sīki izklāstīja savas domas par Hortaleza firmas izredzēm saņemt maksājumus no Kongresa. Misters Arturs Lijs vairākkārt noteikti paziņojis, ka franču kroņa «aizdevums» Pjeram pats par sevi saprotams neesot karaļa dāvana Pjeram, bet gan Kongresam. Par pierādījumu misters Lijs minot to, ka mesjē de Zerārs reiz esot amerikāņu delegātiem pārmetis, ka viņi jau saņēmuši četrus miljonus. Bet, tā kā viņi īstenībā esot saņēmuši tikai trīs mdjonus, tad ar ceturto esot domāts tas, ko dabūjis Pjers. Viņš, Pols, cenšoties ar visiem līdzekļiem atspēkot mistera Lija sagrozījumus un izdomājumus. Bet Kongresa kungi negribot neko dzirdēt, viņi ar nodomu un neatlaidību turoties pie saviem aplamajiem uzskatiem.

Viņš pūloties, Pols vēl rakstīja, vismaz izdabūt cauri neapstrīdētās prasības. Bet arī tad šie kungi vienmēr visādi atrunājoties, šādu rīcību varot apzīmēt tikai par izlocīšanos. No viņu vājajiem iebildumiem vistukšākais esot tas, ka šiem kungiem viņu atbildības sajūta aizliedzot izdarīt jebkurus maksājumus, kamēr neesot noskaidrota katra atsevišķa posteņa lietderība. Sāda izlocīšanās gan neesot lielas, brīvību alkstošas tautas cienīga rīcība, taču Kongresa milzīgās finansiālās grūtības padarot to saprotamu. Lai neapdraudētu visu pasākumu, šeit izvairoties no pienākumiem pret atsevišķām personām.

Pjers izlasīja šo vietu divas reizes. Viņš izjuta īgnu cieņu pret sava jaunā drauga Pola lietišķību. «Saprotama,» viņš rūgti nodomāja, «amerikāņu izlocīšanās ir saprotama. Tas ir loti pareizi. Bet zem riteņiem pakjūšu es.»

Lai būtu patiess, nobeidza Pols, un lai dotu objektīvu priekšstatu par stāvokli, viņam jāuzsverot, ka Kongresā blakus dažiem aprobežotiem sīkmaņiem šēžot arī tālredzīgi un augstākā mērā taisnīgi cilvēki. Tāpēc arī viņš panacis, ka reizē ar vēstuli varot nosūtīt tabakas un indigo kravu par divdesmit septiņi tūkstoši divsimt piecdesmit livriem kā simbolisku maksājumu, un paļāvīgi cerot, ka galu galā panākšot pilnīgu Hortaleza firmas prasību atzīšanu. Un vispār viņa ticību varonīgā pasākuma panākumiem it nemaz neaptumšojot viņa jaunie pārdzīvojumi, kas prasa pacietību un nervus.

Pjers atbalstīja galvu abās rokās un kādu brīdi ļāvās mazdūšībai.

— Nu gan mēs esam pamatīgi iegāzušies, — viņš teica kucei Kaprīzei, — nu gan mēs būtu iegāzušies.

Tad viņu pārņēma dusmas. Tātad "šāds bija iznākums: tabaka un indigo divdesmit septiņi tūkstoši divsimt piecdesmit livru vērtībā. Tad tādēļ Pols bija devies pāri okeānam, tādēļ riskējis ar savu dzīvību. Nelieši, zemiski vārda lauzēji izrādījās īstenībā šie brīvības cīnītāji. Sādu ļaužu labad Pjers upurēja savu naudu, savus nervus, savu dzīvi. Sādu ļaužu dēļ jaunais, jūsmigais Lafaijets braucis pāri okeānam. Veiklu darboņu dēļ. Ja viens punkts nesaskan, tad mēs nemaksāsim nekā. Un kādu punktu mēs vienmēr atradīsim. Pie velna!

Pjera spirgtā, tuklā seja ar skaidro, nedaudz atpakaļ slīdošo pieri un pilnīgo, skaisti veidoto muti savilkās riebumā. Viņš nekaunējās par savu lētticību, viņš kaunējās par cilvekiem, kuru M >11 stradaja.

Tad viņš vēlreiz ļoti vērīgi pārlasīja Pola vēstuli. Bet viņa īgnums jau bija izzudis, un viņš pievērsa vēstulē uzmanību tam, k/is viesa paļāvību. Pjers domāja arī par to, ka te pa šo laiku daudz kas mainījies un ka tagad viņš un Franklins kļuvuši draugi. Viņš apsvēra, ko lai atbild Polam. Viņš pavēstīs tam, ko šeit sasniedzis, kā panācis Franklina sastapšanos ar augstu stāvošo personību, un dos viņam norādījumu nekavējoties braukt atpakaļ. Pjers bija kaislīgs vēstuļu rakstītājs, un doma par rakstāmo vēstuli aizrāva viņu.

Nē, atsevišķu Kongresa locekļu maziskuma dēļ viņš nekādā ziņā nezaudēs ticību dižajai idejai.

Drīz viņam bija izdevība to pierādīt, kad Sailess Dīns viņam pastāstīja par ģenerāļa Steibena dēku. Kā jau nolēmis, Steibens bija aizbraucis atpakaļ uz Vāciju, un Amerika bija galīgi palaidusi garām izdevību gūt pārbaudītā karavīra un organizatora palīdzību.

Galīgi? Nē. Vai tad nebija vēl viņš, Pjers de Bomaršē? Tūlīt viņš sēdās rakstīt Steibenam dedzīgu vēstuli un sirsnīgi lūdza atgriezties atpakaļ Parīzē. Bomaršē līdzekļi esot ģenerāļa rīcībā un viņa braukšanai Marseļā stāvot sagatavots kuģis. Vai patiesi Amerika ar savu lielo brīvības cīņu būtu spiesta atsacīties no tik izcila cilvēka līdzdarbības tikai tāpēc, ka muļķīgas sagadīšanās dēļ viņš Parīzes apmeklējuma laikā neesot sastapies ar Pjeru? Nē, ar šādu sagadīšanos Pjers de Bomaršē nevarot samierināties. »

Vēstule bija tik pārliecinoša, ka Steibens patiesi atgriezās Parīzē.

Un divdesmit četru stundu laikā Pjers panāca, ka ģenerālis bija ar mieru iestāties Vašingtona armijā arī bez līguma. Pjers rūpējās par viņa ekipēšanu un transportu. Savā ērtajā karietē viņš lika ģenerāli aizvest uz Marseļu un iedeva viņam līdz ne vien prāvu naudas summu, bet arī divas vēstules, vienu Polam, otru — Kongresam. Pjers nežēloja pūles, lai tieši tagad pēc Lafaijeta neveiksmes nodrošinātu fon Steibena kungam goda pilnu uzņemšanu Filadelfijā. «Lūdzu, dariet visu, ko iespējat.» viņš rakstīja Polam, «šī nopelniem bagātā ģenerāļa labā, ko es ar lepnumu saucu par savu draugu. Ja viņam vajadzīga nauda, dodiet to viņam bagātīgi. Tā ir labi ieguldīta nauda. Ja tā būs jāzaudē, es zaudēšu to labprāt, ja vien šis dižais cilvēks ieņems pienācīgu vietu Amerikas brīvības cīņā. Es nevaru iedomāties labākus sava kapitāla procentus kā viņa darbus. Palīdziet viņam, nfānu mīļo Pol.» Bet Kongresu Pjers pamācīja tā: «Māksla sekmīgi vest karu ir drosmes, apdomības, teorētisku zināšanu un praktiskas pieredzes apvienojums. To visu iespēj dižais karotājs, ko man ir gods jums nosūtīt. Viņš bija Prūsijas Fridriha cīņu biedrs, veselus divdesmit divus gadus viņš atradās tam blakus atbildīgā postenī. Sādu vīru arī Jūs uzskatīsiet par piemērotu, lai palīdzētu mesjē Vašingtonam.»

Apgādāts ar šīm abām vēstulēm, fon Steibena kungs devās ar kuģi uz Ameriku. Lai nodrošinātu šī virsnieka pakalpojumus Amerikai, Pjeram bija jāizdod gandrīz divpadsmit tūkstošus livru, gandrīz puse no tā, ko Pols viņam līdz šim bija varējis atsūtīt no Amerikas.

Kaut gan Pola vēstule atņēma Pjeram pēdējo pamatoto cerību tuvākajā laikā saņemt no Kongresa naudu, tas tomēr nekavēja viņu ieguldīt daudz līdzekļu mājā, ko viņš patlaban būvēja. Arhitekts Le Muans vairākkārt aizrādīja viņam, ka aizvien jaunas pārmērīgas Pjera vēlēšanās neļaujot ievērot iepriekšējo aprēķinu. Pjers dižodamies atbildēja:

— Nu, tad mēs to pārsniegsim, šo jūsu iepriekšējo aprēķinu.

Un viņš priecājās, ka Le Muana kungs lepni un bažīgi paziņoja, ka sen kopš Parīzē kāda privātpersona esot ķērusies pie tik greznas celtnes.

Terēze, kurai Pjers cēla šo māju, izrādīja par šo pasākumu aizvainojoši maz intereses. Viņai bija tikai viena vēlēšanās: telpām, kuras apdzīvos viņa ar mazo Eiženiju, jābūt pēc iespējas vienkāršākām, tādām pašām kā Medonā. Pjers gan nopēla šo domu, tomēr beidzot pieļāvās.

Turpretī Jūlija dedzīgi ņēma dalību mājas celšanā un iekārtošanā. Kaut gan viņa bija aizvainota, ka Pjers spēja turpmāk daļu sava mūža pavadīt bez viņas, tomēr centīgi iejaucās visos arhitekta darbos un rīkojumos, un, kad Pjers uzmanīgi lika saprast, ka viņš gribot no mājas Kondē ielā ņemt līdzi uz jauno māju dažas lietas, kurām viņš pieķēries, mēbeles un gleznas, viņa neganti sašuta. Pirmkārt, viņš gribēja ņemt līdzi rakstāmgaldu no savas darbistabas, tad tās pāris necilās mēbeles no mazā blakus kabineta — lādi un plato dīvānu, ar ko saistījās daudz priecīgu atmiņu, un, beidzot, Divernija un Dezirē porit dus, kā ari «Jūras ērgļa» priekšgala modeli. Lielajā, vecajā līnijā šo lietu aizvešana nebūtu pārāk pamanāma, taču Jūlija Min cla traci par katru lietu; viņa pretojās pat tam, ka paņem Dezirē portretu, kas viņu allaž bija kaitinājis. Pjers nemaz nedomājot par ģimeni, viņa tam pārmeta; ja Karona tēvs redzētu, Li Pjers viņu vecumā atstājot likteņa varā, viņš apgrieztos kapā. Beidzot meistara Plivinē darinātais greznais rakstāmgalds palika vecajā mājā; jaunajai mājai Pjers lika meistaram Lalondam pagatavot vēl dārgāku pēc Salambjē zīmējumiem. Arī «Jūras ērgļa» priekšgala modeli viņš atstāja Jūlijai. Pārējo, neraugoties uz viņas vaimanām, Pjers paņēma līdzi uz jauno māju.

Vēl sīvāka cīņa bija par to, kuri no Pjera kalpotājiem paliks vecajā mājā un kuri pāries uz jauno. Jūlija it nepavisam nedomājama Pjera sulainim Emilam katrā ziņā jādzīvo jaunajā mājā.

— Sāda dalīšana saplosa manu sirdi! — viņa sauca.

Vēl negantāk viņa cīnījās par māsasdēlu Felisjenu. Ar Felisjenu Lepinu, proti, bija tā, ka viņš bija kļuvis par vecu Montegī koledžai; kaut arī viņš nebija visvecākais skolnieku vidū, taču sešpadsmit gadus vecais zēns šķita vairāk nobriedis nekā citi, un viņu nevarēja ilgāk atstāt koledžā, kur viņš tāpat jau nejutās labi. Kaut gan Pjers ne pārāk labi sapratās ar zēnu, tomēr viņam šķita pats par sevi saprotams, ka pieņems viņu savā mājā. Bet kurā mājā? Vai Kondē ielā vai Senantuana ielā? Te nu iejaucās Terēze, viņa labprāt vēlējās, lai zēns dzīvotu pie viņiem, un Pjers izpildīja viņas vēlēšanos. Bet Jūlijai viņš nopirka pie juvelieriem Bemera un Basanža rokassprādzi, kas princesei Rohanai bija par dārgu.

Parīzē daudz tērgoja par dārgo pilķ' ko cēla šaubīgais de Bomaršē kungs. Runāja, ka Hortaleza firma grīļojoties un zvalstoties kā kuģis vētrā, un daudzi zināja teikt, ka aiz milzīgās dēļu sētas Senantuana ielā laikam gan drīzāk būšot teātra dekorācijas nekā īsts akmens nams. Žurnālists Metra «Ticamajās ziņās» rakstīja, ka par jauno, grezno pili, ko ceļot «Seviļas bārddzinis», stāstot daudz dīvainu lietu, starp citu, mājas jumtgalē esot ierīkota zelta ligzda bankrota stārķim. Pjers par to nemaz neuztraucās; kad ēka būs gatava, gan šie kungi paši redzēs.

Pirmie, kas redzēja, bija sulaiņa Emila draugi. Sim padevīgajam puisim bija jāpacieš no saviem kolēģiem daudz dzēlīgu piezīmju un viņš vaicāja savam kungam, vai nedrīkstot dažiem no viņiem parādīt namu. Zinādams, kāda ietekme ir sulaiņu spriedumiem galmā'un pilsētā, Pjers tūlīt piekrita. Ar trim saviem draugiem, — hercoga Rišeljē, marķīza de Vodreija un prinča Monbarē kalpotājiem Emils sava kunga karietē aizbrauca uz Senantuana ielu.

Viņu priekšā atvērās vārti dēļu sētā, un viņi cēli brauca pa plato līkumoto nobraucamo aleju cauri parkam. Pjers bija nopircis kaimiņu zemes gabalu, licis iekārtot terases^ pakalniņus un ieplakas, tā piešķirot parkam šķietami lielāku plašumu.

Viņi izkāpa, un Emils lepni un rāmi izrādīja saviem draugiem visu.

—   Tās ir mūsu kaskādes, — viņš paskaidroja, — un tas ir mūsu ķīniešu tilts. Sākumā mēs gribējām pār mūsu strautu pārmest šveiciešu laipu, tā kā tas ir jums, Rišeljē, bet tad tas mums nelikās pietiekami moderni. Mūsu arhitekts domā, ka patlaban atkal esot modē vienīgi viss ķīniskais, tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem.

Visur spīdēja baltas statujas un bistes, tur bija gan antīkas dievības, gan Bomaršē radinieki un draugi. Viņi pabraukāja laivās pa mazo ezeriņu, pasēdēja piemīlīgajās lapenēs, kas bija domātas mīlniekiem, arī tās bija izgreznotas ar Bomaršē tēva un māsu krūšu tēliem. Monbarē sulainis iztēlojās, kā Emils šajās lapenēs uzjautrināsies sava kunga ģimenes sabiedrībā. -

Bet visievērojamākais parka izrotājums bija mazs templis uz neliela pakalna. Viņi devās augšā pa pakāpieniem, kas veda uz templi.

—   Tas ir mūsu Voltēra templis, — Emils paskaidroja.

Iekšpusē pacēlās gudrā un ļoti neglītā filozofa marmora

krūšu tēls, tempļa kupolā mirdzēja liela, zeltīta zemeslode, caur kuras polu bija izdurta milzīga zelta zoss spalva.

. — Ļoti skaisti, Bomaršē, — atzina Vodreija sulainis, — ļoti dziļdomīgi, jums patiesi radusies laba ideja.

Emils paskaidroja, ka simbolisms esot vēl plašāks; tā kā šodien esot pilnīgi rāms laiks, tad, diemžēl, nevarot to redzēt, bet zoss spalva, Voltēra un Bomaršē simbols, vējā griežoties un kustinot zemeslodi.

—   Jauki! — atzina Rišeljē sulainis.

Izlasīja uzrakstu: «No pasaules acīm viņš norāva maldu saiti.»

—   Vai tas ir par tavējo? — apvaicājās Vodreija sulainis.

—   Nē, — Emils paskaidroja, — tas ir par to otru.

No tempļa, tāpat ari no visām augstākajām vietām redzēja paceļamies viņpus laukuma vareno un drūmo Bastīliju.

—   Tas nu man gan nepatīk, — sacīja Monbarē sulainis.

—   To jūs nesaprotat, — Emils viņu pamācīja. — Tieši tas it ļoti nozīmīgi. Tieši tādēļ mēs šeit apmetāmies. Mēs uzskatām, ka šī māja un šis skats ir alegorija.

—   Ak tā, — noteica Vodreija sulainis.

Tad caur apzeltītiem treliņiem viņi iegāja lielajā pagalmā, kas plašā puslokā pletās mājas apaļās fasādes priekšā. Fasāde bija izrotāta ar kolonām un arkādēm, pagalma vidū uz smaga postamenta stāvēja cīņai saslējies gladiators ar izteiksmīgu, īpatnēju seju.

—   Viņš milzīgi līdzīgs tavējam, — teica Monbarē sulainis, un Emils nozīmīgi pavīpsnāja.

Viņš izrādīja draugiem māju, virtuvēs lejā, milzīgos pagrabus, noslēpumaino gastronomijas laboratoriju, kur ar lietpratīgiem draugiem taisījās vārīt un brūvēt. Tad cauri augstai hallei viņš veda draugus augšā pa lepni un eleganti izliektām kāpnēm un parādīja viņiem piecpadsmit telpas, ēdamzāli, biljarda zāli un galvenokārt plašo, apaļo viesību zāli, ko vainagoja milzīgs kupols. To rotāja Ibēra Robēra un Vernē gleznas, kamīna virsmu balstīja Karāras marmora kariatīdes.

—    Par to vien mēs samaksājām četrdesmit tūkstošus livru, — Emils paziņoja.

«Ne par ko nav jābrīnās» — šo principu atzina sulaiņi un viņu kungi. Bet mājas bagātība un spožums atstāja uz viņiem iespaidu, un viņi izplatīja šī narn^ slavu.

Kad Pjers pirmajā rītā atmodās savā jaunajā dzīves vietā, viņa rīta pieņemšanā ieradās tie, kurus viņš vēlējās redzēt, — barons de Trua-Tūrs, ševaljē de Klonārs, mesjē Renjē no Augstākās tiesas, visi. Pjera draugi tirdznieciskos darījumos un kreditori paziņoja, ka viņus nevarēšot piemānīt, ka māja esot uzcelta par viņu naudu uz parāda. Tomēr zeltā mirdzošā un pārmērīgi greznā celtne viņiem iedvesa cienību, un viņi bija ar mieru ieguldīt vēl naudu. Viņi dzēlīgi un asi zobojās par pārmērīgo, barbarisko greznumu un apskauda šo cilvēku, kas spēja būvēt tādus namus, kaut arī kopš savas dzimšanas viņš jau bija bankrotējis.

385

Stingu seju, kluss un vienaldzīgs gāja sekretārs Megrons pa lepnajām telpām. Ar savu rāmo piesardzību, vairāk ar izturēšanos nekā ar vārdiem viņš bija brīdinājis Pjeru neuzņemties

25 — Lapsas vīna kalnā

jauno, milzīgo nastu un vēroja visu šo pārmērīgo, tukšo greznību ar naidu. Viņš zināja līdz pēdējam sū, cik maksā katrs atsevišķs priekšmets, un pikti apsvēra, ka, piemēram, ar naudu, ko vajadzēja izsviest par šo Ariadnas statuju, varētu samaksāt par Roša firmas piegādāto cukuru. Taču ārkārtīgi solīdais Megrona kungs jutās jo ciešāk saistīts ar Hortaleza firmu un tās šefu, jo tā kļuva nesolīdāka." Viņš nolādēja Pjera kaprīzes, jo to izmaksa allaž sajauca viņa rūpīgos aprēķinus, tomēr viņš nebūtu vēlējies dzīvot bez šiem pastāvīgajiem uztraukumiem. Daži komersanti bija likuši viņam saprast, ka ļoti cienījama un maksātspējīga firma esot ieinteresēta pieņemt darbā cilvēku,' kam būtu tādas spējas kā viņam, un Megrona kungam bija pamats domāt, ka aiz šī piedāvājuma slēpjas Lenormana kungs. Būtu vilinoši ieņemt Lenormana kunga varenajos uzņēmumos ietekmīgu posteni; bet tas nebija vilinoši, kamēr viņš bija Bomaršē kunga uzticamais palīgs.

Lenormana kungs bija viens no pirmajiem, kas apmeklēja Pjeru viņa jaunajā mājā. Tuklā kunga mazās, iedubušās acis melanholiski vēroja pārblīvēto greznību. Tas bija apbrīnojami, kā šis puisis Pjero baudīja savu bagātību uz parāda, neraizēdamies ne par gaumi, ne par ko citu; vislabprātāk gan šis Pjero būtu visu māju piekāris pirkstā pie sava pārmērīgi lielā briljanta. Pats par sevi saprotams, ka starp Pjera savāktajām mantām dažas patiešām bija iekārojamas, un Lenormana kungs tās iekāroja. Piemēram, kamīns ar kariatīdēm labi izskatītos viņa Parīzes pils mūzikas zālē, un Kantena de Latūra gleznotais Dezirē portrets sevišķi jauki iederētos viņa ģērbtuvē Etiolā. Savā klusajā, glaimīgajā balsī Lenormans apsveica Pjeru, jo viņa darījumi, acīm redzot, sokoties labāk, nekā viņš, Sarlo, esot paredzējis. Tikai īsu mirkli, kad viņš palūkojās uz Bastīliju, Lenormana lūpu kaktiņos pavīdēja vieglais, nepatīkamais smīns.

Terēze, kuras labad bija radīts viss šis greznums, nelikās sevišķi sajūsmināta par to. Viņas pašas telpas bija vienkāršas, kā jau viņa bija vēlējusies, tās izskatījās kā sala mirdzošā jūkļa vidū, un Terēze pati šķita sveša, kad ar Pjeru un viņa viesiem sēdēja pie galda. Taču Pjers ar prieku vēroja, ka visi apbrīnoja tieši šo vienkāršību un jauko mieru.

Apstaigādama ar Pjeru nule pabeigto māju, Jūlija vispirms dzēlīgi pazobojās. Tad, sajūsmināta par krāšņumu un bagātību, pēkšņi apskāva brāli un, reizē smiedama un raudādama, izsaucās:

—   Pjero, tu taču esi vislielākais, vislabākais! Protams, li'v vajadzēja uzcelt šo brīnišķīgo māju. Tu esi to pelnījis. Un zināms, ka Terēze šai mājā iederas labāk nekā es.

Viņa bija pārmērīgi augstsirdīga un gribēja katrā ziņā uzspiest Terēzei rokassprādzi, ko Pjers viņai bija dāvinājis, un vairākkārt sajūsmā sūrojās:

—   Kaut tētis vēl būtu dzīvs un redzētu šo māju! . . .

Pjers staigāja starodams un kaislīgi vēlējās paust visiem

savu prieku. Viņš lūdza savu skaisto, jautro māsu Tontonu, lai viņa pasūta pie Bertēna jaunkundzes jaunu tērpu. Un savam uzlicamajam Filipam Gidēnam viņš uzdāvināja ne vien rakstāmgaldu no dārga koka, kas atvests no tālām salām, ar apaļu ieliekumu viņa vēderam, bet arī brīnišķīgus ķiniešu rītasvārkus. Bez tam Pjers aizsūtīja viņam veselu vezumu plaša apjoma zinātniskus darbus, starp citu, arī Prevo-Laharpa «Interesanto ceļo jumu vispārējo vēsturi» vairākos sējumos. Aizkustināts par tik lielu drauga sirsnību, ietinies rītasvārkos, piesēdies pie rakstām* galda ar apaļo ieliekumu vēderam, Gidēns ar divkāršu centību " strādāja pie sava «Pjera Bomaršē dzīves stāsta». Paplašinoties sacerējuma apjomam, arī tā nosaukums kļuva garāks. Tagad tas jau skanēja tā: «Rakstnieka un politiķa Pjera Ogistena Karona de Bomaršē dzīves un uzskatu patiess attēlojums.»

Klusībā Pjers bija cerējis, ka aplūkot namu Senantuana ielā ieradīsies arī Morpā un Veržēns. Viņi neatnāca. Bet ieradās gan grāfiene Morpā ar Monbarē laulāto pāri, arī Veronika bija līdzi viņiem. Viņa bija lūgusi — tas notika reti — lai ņem viņu līdz. Morpā kundze aplūkoja visu šo greznību ar nelielu labpatiku un lielu ironiju, un bija aizvainota, ka viņas draudziņš nebija uzstādījis arī viņas krūšu tēlu savā parkā. Kara ministrs Monbarē, vērodams šo bagātību, savukārt apsvēra, vai nevajadzētu pamudināt savu draudzeni Violenas jaunkundzi turpmāk pierēķināt Pjeram lielāku komisijas naudu.

25*

387

Sakarā ar grāfienes Morpā viesošanos pretēji savam paradumam iznāca arī Felisjens. Viņš pārvarēja savu kautrību un lūdza, lai viņam atļauj parādīt Veronikai parku. Jaunieši sēdēja uz Voltēra tempļa kāpnēm. Viņi pārrunāja, ka Voltērs gan esot visgudrākais cilvēks, taču Zans Zaks Ruso tomēr esot vēl dižāks, jo viņā savienots izcils prāts ar visdziļākajām jūtām. Viņi vaicāja viens otram, kad gan maldu apsējs tiks pilnīgi norauts no cilvēces acīm. Viņi sapņoja par brīvības un saprāta laikmetu, kas sācies ar Amerikas atbrīvošanu. Cik Felisjens bija laimīgs,

ka noteikti piedzīvos šī laikmeta ziedu laikus, cik laimīgs, ka piedzīvos to kopā ar Veroniku. Viņi sēdēja un jūsmoja, un klusēja, un, rokās saķērušies, sapņoja, kamēr sulainis pavēstīja, ka princeses kundze patlaban taisoties doties projāmj

No Pjera draugiem Dezirē bija viena no pēdējām, kas apbrīnoja viņa jauno sasniegumu. Viņa vēlējās to aplūkot kopā ar saviem kolēģiem. Pjers bija atteicies no savas sākotnējās idejas sakarā ar pārcelšanos uz jauno māju sarīkot svētkus visai Parīzei. Gidēna ierosināts, viņš bija izdomājis kaut ko cienīgāku. Viņš gribēja ,svinīgi atklāt jauno māju, nolasot Franču teātra aktieriem «Figaro».

Un nu viņi visi ieradās, šie lepnākie mākslinieki pasaulē, noklausīties iemīļotā rakstnieka jauno lugu. Vispirms viņi apstaigāja māju. Viņu uzskati bija ļoti atšķirīgi, dažiem greznums iedvesa cienību, bet vairumam bija gaume, viņi spēja novērtēt un neslēpa savas domas.

Vakara omulība draudēja izjukt, un Pjers jau gribēja atteikties no lasīšanas. Bet tad viņš nolēma: «Tieši tādēļ.» Sākumā viņam īsti labi nepadevās komēdijas izpildījums, bet tad viņu pārņēma sajūsma, un, ja pirmīt viegli ietekmējamā aktieru saime augstprātīgi bija smīnējusi par viņu, tad patlaban viņi labprātīgi ļāvās Pjera mākslas valdzinājumam. Iznāca tā, kā Pjers bija vēlējies. Franču teātra kungi un dāmas nespēja nosēdēt rāmi, viņi pietrūkās kājās, ielūkojās viņam pār plecu manuskriptā, sauca:

—   Vēlreiz, Pjer, šo teikumu vēlreiz!

Viņi bija saviļņoti, bija lielisks vakars.

Taču visi bija vienis prātis, ka nekādā ziņā nevarēs uzvest šo komēdiju.

—   Tā tiks uzvesta, — Pjers paziņoja ar mierīgu paļāvību.

—   Tā netiks uzvesta, — sacīja aktieris Previjs. — Drīzāk arķibīskaps nolasīs no Notrda,ma kanceles Kazanovas memuārus.

—   «Figaro kāzas» tiks uzvestas, mesjē, — atbildēja Pjers, — un jūs spēlēsiet Figaro. Tikpat noteikti kā Versaļa atzīs Amerikas neatkarību, tā arī izrādīs «Figaro kāzas». To jums saku es, Pjers de Bomaršē.

—   Bravo! — pārliecināti sauca uzticamais Gidēns.

—   Vai saderēsim, mesjē? — ierosināja aktieris Previjs ar neatdarināmu vieglumu, par ko viņš bija izdaudzināts.

—   Ar prieku, mesjē, — atbildēja Pjers. — Uz ko?

Aktieris apdomāja.

—    Teiksim — uz Hudona darinātu krūšutēlu, — viņš atbildēja. Bet par skulptoru Žanu Antuanu Hudonu bija zināms, ka viņš nepieņēma pasūtījumu lētāk par divdesmit pieciem tūkstošiem livru. Un aktieris turpināja: — Es izdomāju tā: ja «Figaro» uz^ vedīs, tad es pasūtīšu Hudonam jūsu krūšutēlu, bet, ja lugu neuzvedis, tad jūs liksiet viņam taisīt manu krūšutēlu.

—   Norunāts, — sacīja Pjers. — Manas dāmas un kungi, — viņš pavēstīja, — jūs dzirdējāt, ka mūsu Previjs apņēmās pasūtīt manu krūšutēlu. Es dāvinu šo krūšutēlu Franču teātrim uzstādīšanai vestibilā.

—   Bravo! — sajūsmināts sauca Filips Gidēns.

Tad viņi ēda un dzēra. Kopš divām nedēļām Pjers jau bija noņēmies ar šī mielasta izvēli un sagatavošanu. Līksmoja cauru nakti un, iztukšojot daudz vīna kausu, pateica arī daudz patiesības.

Uz rīta pusi, kad visi bija noguruši, Pjers atvilka milzīgā loga aizkarus. Lēnām un smagi no tumsas iznira Bastīlija. Sākumā viesi bija pārsteigti un nedroši pajokoja. Bet tad aktieri apklusa; viņi stāvēja un sēdēja izgarojušā vīna dvingā, dziestošo sveču palsajā gaismā un lūkojās uz pelēko, drūmo ēku, kuras kontūras kļuva aizvien skaidrākas austošajā rīta blāzmā.

—   Tas man palīdz rakstīt, — Pjers sacīja.

Doktors Franklins brauca uz Parīzi, uz d'Ambūra namu, lai kopā ar saviem kolēģiem Sailesu Dīnu un Arturu Liju dotos uz Ārlietu ministriju Teatena krastmalā pie Veržēna kunga Lotreka namā. Kongress bija uzdevis delegātiem Parīzē lūgt franču valdībai jaunu, pēc iespējas lielāku aizdevumu, un bridis tam likās piemērots. Pēdējās ziņas no Amerikas bija tīri labas. Ģenerālis Vašingtons ar savu armiju grandiozi bija izgājis cauri Filadelfijai, kareivji bija izpušķojušies ar zaļumiem, iedzīvotāji uzgavilējuši tiem. Arī franču virsnieki, it īpaši Lafaijets, bija piedalījušies caurgājienā, atgadījums ar frančiem šķita nokārtots, un viss rādījās labvēlīgā gaismā.

Bet, diemžēl, pa šīm divām dienām, kopš bija norunāts ar Veržēnu, apstākļi bija mainījušies, un patlaban Franklins, braukdams savā ērtajā karietē uz pilsētu, noraizējies domāja par ziņām, kas aizvakar bija pienākušas no Amsterdamas un vakar no Londonas. Ziņojumā bija teikts, ka ģenerālis Vašingtons Filadelfijas tuvumā esot cietis sakāvi; klīda baumas, ka Filadelfija

esot jau kritusi. Bez tam angļu ģenerālis Bergoins bija no Kanādas puses dziļi ielauzies Savienoto Valstu teritorijā un drau^dēja atgriezt Jaunangliju no pārējām kolonijām.

Kad Franklins ieradās d'Ambūra namā, viņš jau no abu sejām redzēja, ka nelāgās baumas darījušas savu. Tā arī bija. Nupat de Zerāra kungs bija viņiem paziņojis, ka grāfs Veržēns uzskatot par pareizāku atlikt paredzēto sastapšanos. Tikko esot pienākušas jaunas depešas no Amerikas, un ministrs gribot vispirms iepazīties ar prāvo pasta sūtījumu. Ja šīs ziņas būtu bijušas labas, diezin vai Veržēns tad pieprasītu atlikt sastapšanos.

Drūmi viņi sēdēja kopā. Bija jāšaubās, vai šajos apstākļos audiencei pie Veržēna vispār vēl bija kāda jēga. Franklins uzskatīja, ka labāk būtu atlikt satikšanos uz nenoteiktu laiku. Turpretī Arturs Lijs domāja, ka tieši tagad jāprasot aizdevums. Sailess Dīns ieteica sastaj)ties gan ar ministru, bet nodomāto piecu miljonu vietā pieprasīt tikai trīs. Arturs Lijs dedzīgi pretojās. Ja būšot pieticīgi, tad var likties, ka viņi paši uzskatot amerikāņu pasākumu par zaudētu. Gluži otrādi, tagad jāizturoties divkārt lepni un jāprasot nevis trīs vai piecus miljonus, bet gan visus četrpadsmit miljonus, kurus Kongress vēlējās dabūt no Francijas karaļa kā dāvanu vai aizdevumu. Sailess Dīns uztraukts atbildēja, ka ar šādām utopijām ierodoties pie tāda reālista, kāds ir Veržēns, viņi tikai padarīšot sevi smieklīgu. Arturs Lijs tikpat asi atcirta, ka tad, ja viņi prasīšot no Versaļas kungiem sīkumus, trīs vai piecus miljonus, viņus uzskatīšot par diedelniekiem un kļūšot bezkaunīgi. Galu galā neapspriežoties taču Franklina, Dīna un Lija kungi ar grāfu Veržēnu, bet gan lielvalsts Amerika ar lielvalsti Franciju.

—    Tie ir tukši vārdi, — iekarsa Sailess Dīns. — Ja mēs tagad prasīsim trīs miljonus, tad varbūt dabūsim vienu miljonu. Bet, ja mēs pieprasīsim četrpadsmit miljonus, tad nedabūsim nekā un mūs tikai izsmies.

—    Man no paša sākuma .jau bija jāatzīst, — rūgti atbildēja Arturs Lijs, — ka man pietiek tikai izteikt priekšlikumu, lai to katrā ziņā noraidītu. — Viņš saniknojās. — Tas ir briesmīgi, kā pret mani izturas. Man iepriekš neparādot, nosūta uz Kongresu ziņojumus. No manis pieprasa, lai apstiprinu norēķinus, nedodot man iespēju tos pārbaudīt. Neviens neaizstāv mani, kad Versaļā mani pazemo. Bet šoreiz es neļaušu, lai marii nobīda pie malas. Es pastāvu uz to, ka jāpieprasa visi četrpadsmit miljoni.

—   Kolēģa kungs, es uzskatu, ka tas ir veltīgi, — ļoti mierīgi

sacīja Franklins. — Bet, ja jūs pastāvat uz to, tad es iešu ar jums pie Veržēna.

Audience noritēja nepatīkami, kā Franklins jau bija baidījies. Omulīgais, laipnais ministrs šodien nepavisam nebija laipns, viņš bija sakaitināts un agresīvs.

—   Jums nemaz nevajag izteikt savu lūgumu, mani kungi, —" viņš sacīja. — Es jau zinu, es zinu visos sīkumos. Un, proti, no angļu sūtņa.

Un, tā kā delegāti apjukuši sarāvās, viņš turpināja asā tonī, kā viņi nekad nebija dzirdējuši Veržēnu runājam:

—   Man jums atklāti jāsaka, mani kungi, es esmu pārsteigts par jūsu nevērību. Mēs jūs vairākkārt brīdinājām, lai jūs neļaujat katram ielūkoties savās darīšanās. Bet jūs joprojām atklāti kārtojat visas lietas, kuras jūsu un mūsu intereses prasa turēt slepenībā, rīkojaties tik neuzmanīgi, ka katrs, kas vien vēlas, uzzina visu pilnīgi skaidri. Viņa majestāte ir ārkārtīgi sadusmots. Man jums jāsaka atklāti, mani kungi: es nesaprotu, kā jūs aizvien spējat nostādīt mūs un paši sevi tik neveiklā situācijā. Savus noslēpumus jūs ieliekat angļiem tieši rokās. Par jūsu plānu ar Roterdamas ostā stāvošo «Robertu Morisu» es jau esmu dzirdējis, un arī to no angļiem.

Franklins izbrīnījies uzlūkoja ministru un savus kolēģus.

—   Kas tas ir par plānu? — viņš noprasīja.

—   Te nu jiīs redzat, — Veržēns sašuta un pievērsās Dīnam un.Lijām. — Angļi uzzina ātrāk par jūsu nodomiem nekā jūsu doktors Franklins. Sie kungi, — viņš paskaidroja doktoram gandrīz ar līdzjūtīgu nicinājumu, — grib dāvināt Francijas karalim amerikāņu šoneri «Robertu Morisu», lai kuģis ar citu vārdu varētu netraucēti .izbraukt no Roterdamas.

—   Nav slikta ideja, — Franklins atzina.

—   Bet par to taču nav iepriekš jākliedz uz ielas, — Veržēns sašutis atteica.

—   Mēs pieļāvām nolaidību, ministra kungs, — drūmi sacīja Arturs Lijs, — mēs atzīstam savu vainu. Bet ņemiet vērā, lūdzu, savukārt arī to: mēs esam godīgi cilvēki un neesam paraduši izturēties' kā sazvērnieki" un zagļi, kā to no mums šeit sagaida.

Franklins ātri iejaucās:

—   Jūs varat būt pārliecināts, ekselence, ka turpmāk mēs būsim pēc iespējas piesardzīgāki.

—   Par to mēs būtu jums ļoti pateicīgi, — ministrs strupi noteica.

Franklins sāka runāt par audiences mērķi.

—    Tā kā jūs zināt par mūsu lūgumu, ekselence, — viņš teica, viegli pasmaidīdams, — tad mums nevajadzēs vispirms to sīki pamatot.

Arturs Lijs tomēr pamatoja.

—    Kongresam, —• viņš sacīja, — patlaban vairāk nekā jebkad nepieciešama Francijas palīdzība. Tā nav, kā mēs nespētu noturēties bez svešas palīdzības. Bet mūsu karā ar Angliju nav bijis tāda brīža, kad palīdzība mumsinltu bijusi tik nepieciešama. Ja rnes saņemsim palīdzību tagad, tas glābs desmitiem tūkstošiem dzīvību, pasargās mūsu mājokļus no nodedzināšanas un izpostīšanas, aiztaupīs mūsu zemei daudzus miljonus mārciņu.

Franklins gāja Lijām palīgā, jo bija viņam to apsolījis, un lietišķi, kā parasts, sacīja:

—   Viens lielgabals, ko Francija sūta mums tagad, ir tikpat daudz vērts, cik pieci lielgabali pēc gada.

Veržēns spēlējās ar savu spalvu.

—   Es ar prieku būtu jums bagātīgi palīdzējis, mani kungi, — viņš atbildēja, — neraugoties uz mūsu saspīlēto kases stāvokli. Bet tagad jūs ar savu neapdomību, diemžēl, esat karali ārkārtīgi sakaitinājuši. Es nedrīkstu patlaban nemaz ieminēties viņam par naudu jūsu vajadzībām. Palīdziet man, kungi, ar atturību un piesardzību nomierināt karali. Varbūt tad mēs varēsim jums pēc kāda laika piešķirt ne jau nu četrpadsmit miljonus, bet vienu miljonu. Un ar nosacījumu, ka jūs ievērosiet vislielāko diskrēciju.

Atpakaļceļā Arturs Lijs nikni pukojās par frančiem, šiem varžu ēdējiem.

—    Saspīlēts kases stāvoklis! — viņš sašuta. — Kā tad radies šis saspīlētais kases stāvoklis? Despote, jūsu despote, no kuras jūs tik daudz sagaidījāt, doktor Franklin, iztērē mūsu naudu tualetēm, pilīm un baudkārām izpriecām, un tad vairs nekas neatliek pāri Amerikai un brīvībai.

—   Es jums pareģoju, mister Lij, — skaidroja Sailess Dīns, — ka ir neprāts šajā situācijā prasīt tik daudz naudas.

—   Es nevarēju paredzēt, — Arturs Lijs dzēlīgi atcirta, :■— ka jūsu spiegi manu plānu tūlīt pārdos Anglijai.

—   Mani spiegi? — Sailess Dīns iekaisa. — Kurš apsprieda ar baņķieri Grandu piegāžu specifikāciju par četrpadsmit miljoniem? Jūs vai es? Jūs esat vainīgs, par to taču nav nekādi»

Aiiubu. Ar savu pārmērīgo rosību jūs atkal esat nodarījis Amerikai ārkārtīgus zaudējumus.

—   Uz Granda kungu var paļauties, — Arturs Lijs drūmi Mlcirta. — Bet nepavisam nevar paļauties uz jūsu mesjē Karonu, Jln pļāpu un lielibnieku.

—Mitējieties jel. mani kungi, — lūdza Franklins. — Pēc «liktajām ziņām no Londonas Veržēns mums tik un tā nebūtu devis naudu, kaut arī par mūsu plāniem nebūtu izpausts ne vārda. Tas taču bija tikai iegansts.

Un īsā ceļa atlikušo gabalu viņi brauca, īgni klusēdami.

Nākamajā dienā ar amerikāņu pastu Franklins saņēma oficiālu ziņojumu par notikumiem. Kongresa armija bija cietusi ««kāvi pie Brendivainas upes. Filadelfija bija kritusi, Kongress l'ija atradis patvērumu Jorktaunā. Kaut gan Franklins bija sagatavots, taču šī ziņa aizskāra viņu ļoti dziļi.

Tā bija viņa Filadelfija, ko ieņēmis ienaidnieks. Tātad tagad viņa skaistajā mājā Marketstrītā atrodas angļi. Cik žēl. ka Sallija atkal atvedusi atpakaļ viņa grāmatas un gleznas, kas atradās jau drošībā. Laikam gan patlaban pie viņa grāmatām viņa krēslos šļaucījās kāds lempīgs angļu virsnieks sarkanos svārkos, un daudzos asprātīgos izgudrojumus, ar kuriem viņš bija pavairojis savas mājas komfortu, šie ļaudis būs sanerrojuši. Un tur bija viņa portrets, ko gleznojis mākslinieks Benjamins Vilsons, varbūt tas nebija nekāds lielais mākslas darbs, taču viņam tas patika, un smagi bija iedomāties, ka tagad kāds angļu virsnieks sēdēja" un ņirdza pie šī portreta.

Franklins jutās noguris un ļoti vientuļš. Ja vismaz Dibūrs būtu bijis šeit. Taču ar to gāja uz beigām, labais, uzticamais draugs nevarēja vairs atnākt, viņš nevarēja vairs atstāt māju.

Franklins ļoti vēlējās viņu redzēt. Viņš lika iejūgt zirgus un.brauca uz Parīzi.

Dibūrs gulēja gultā uz vairākiem spilveniem ar naktscepuri galvā. Mazās, laipnās acis ļengani sarukušajā sejā, Franklinam ienākot, iemirdzējās.

—   Nākamajā nedēļā, — viņš paziņoja, — es. droši vien būšu atkal tik tālu, ka varēšu izbraukt laukā uz Pasī.

Franklins ar mīļu prātu stāstīja, cik ļoti viņam trūkstot Dibūra, ne vien kā cilvēka, bet arī darba ziņā.

—    Nu ja, nu ja, — atbildēja Dibūrs, — es it nemaz nedzīvoju dīkā, kaut arī man mazliet jāpaguļ gultā. Es ņemu vērā lāga vīra Rišāra mudinājumu: «Tā kā tu nevari būt drošs par minūti, nepalaid garām stundu.» Ko jūs sakāt par manu ideju uzdāvināt karalim «Robertu Morisu»?

—    Tātad tā ir jūsu ideja? — Franklins sacīja. — Man to vajadzēja jau iedomāties.

—    Jā, — priecājās Dibūrs. — Bet jums es par to nekā nesacīju, mīļais doktor. Jūs esat liels vīrs, taču mazās viltībiņas jūs neizprotat. Nemaz nebija tik vienkārši realizēt manu projektu. Man vajadzēja rīkoties aplinkus, jo ar Lija un Dīna kungu man nav sevišķi labas attiecības.

Tagad Franklins ^āja, kādēļ plāns tik ātri ticis izpausts angļiem.

Viņš runāja par savām bēdām, par dzimtenes grūtībām, par zaudēto māju un kā viņš pieķēries grāmatām un dažādām citām personīgām lietām. Sīm rūpēm Dibūrs juta līdz no visas sirds, viņš bija tik apbēdināts, ka beidzot Franklinam viņu vajadzēja mierināt.

—    Vismaz sakāve, — viņš teica, — nevar nopietni apdraudēt mūsu stāvokli šeit Versaļā, jo, pateicoties jūsu labajai idejai, karaliene ir draudzīgi noskaņota pret mums.

—    Jā, — atbildēja Dibūrs, — liels mierinājums manā slimībā man ir tas, ka īstajā laikā ienāca prātā šī ideja.

Franklins pastāstīja viņam arī, ka visur notiek spiegošana.

—    Vai zināt, kas tur vainīgs? — sašuta Dibūrs un apsūdzēdams izstiepa gaisā lielu, bālu, slābanu roku. — Allaž tas pats, allaž mūsu «mouche au coche».

—   Pilnīgi iespējams, — noteica Franklins.

Un Dibūrs juta līdzi savam lielajam, lētticīgajam draugam Franklinam, un Franklins juta līdzi savam labajam, krietnajam, dedzīgajam Dibūram.

Kamēr šaipus okeāna visi, kam bija tuvs Amerikas liktenis, raizējās par Filadelfijas krišanu un sakāvēm pie Džermantaunas un pie Brendivainas, amerikāņu kaiavīri sen jau bija izcīnījuši uzvaru, kas izlīdzināja šo sakāvi un izšķiroši nosvēra Svaru kausus Savienoto Valstu labā. Par šo uzvaru pa daļai bija jāpateicas amerikāņu ģenerālim Geicam, vēl vairāk amerikāņu ģenerālim Benediktam Arnoldam, taču visvairāk pieciem nespējīgiem angļu vadoņiem: karalim Džordžam, kara ministram lordam Džermenam un ģenerāļiem Hovam, Klintonam un Bergoinam.

Karalim Džordžam 1776. gada 13. decembrī, pēc viņa pieilntēm — pulksten piecos un trijās minūtēs pēcpusdienā, bija ļ mdies plāns, kas noteica angļu kampaņu Amerikā 1777. gadam.

(..'••uerālim Rergoinam bija jāizlaužas no Kanādas uz dienvidiem, ; ģenerālim Hovam jāaiziet no Ņujorkas un jādodas viņam pretī, ulmm armijām jāsavienojas un tā jāatgriež Jaunanglija no w pārejām kolonijām. Bet kara ministrs lords Džermens, steigdamies uz medībām, bija ģenerālim Hovam dpmātās instrukcijas atlicis sāņus un vēlāk aizmirsis tās nosūtīt. Tādēļ ģenerālis r līovs nedevās pretī ģenerālim Bergoinam, un, kad Bergoins ar p Māvu armiju pēc ārkārtīgi grūtiem pārgājieniem un uzvarām l>ija izlauzies tālu uz dienvidiem, viņš bija palicis viens pret lielu amerikāņu pārspēku.

Džons Bergoins, kaislīgs karavīrs, kaislīgs dramaturgs, kaislīgs kāršu spēlmanis un kaislīgs skaistu sieviešu cienītājs, bija Portugālē parādījis militāras spējas, aizvedis un apprecējis lorda Derbija meitu, uzrakstījis ļoti veiksmīgu komēdiju «Meitene no Oldvors-Oksas», pie kāršu galda laimējis un paspēlējis veselu kapitālu. Tagad viņš bija izeājis no Kanādas ar britu un vācu karaspēka daļu izlasi, ar lieliski apmācītu armiju, ko bez tam papildināja liels skaits Kanādas matrožu, spēcīgs kontingents strādnieku kareivju un prāvi indiāņu palīgspēki. Viņš bija ieņēmis Tikonderogu un Edvarda fortu un pa grūti pārvaramu apvidu izlauzies tālu uz dienvidiem, kur cerēja sastapties ar otro angļu armiju.

Bet tur viņš sastapa tikai milzīgu amerikāņu pārspēku un nokļuva bīstamā stāvoklī. Sakarus ar Kanādu viņš bija pazaudējis, ģenerālim Hovam un Klintonam raidītie palīgā saucieni palika bez atbildes, pārtika bija atlikusi visaugstākais četrpadsmit dienām.

Viņš mēģināja izlauzties, bet ģenerālis Arnolds atsita viņu atpakaļ ar lieliem zaudējumiem. Viņš nocietinājās Saratogas augstienēs un sasauca kara padomi. Iespaidīgā runā viņš attēloja saviem kungiem bezcerīgo stāvokli un jautāja, vai viņiem karu vēsturē būtu zināms kāds gadījums, kad līdzīgā situācijā armija nebūtu kapitulējusi. Tobrīd pāri apspriedes galdam aizsvilpa lielgabala lode, un ģenerālis Bergoins sadalīja savu jautājumu divos apakšjautājumos. Pirmkārt, vai atliek kas cits " nekā kapitulācija. Nē, sacīja kungi. Otrkārt, vai šāda kapitulācija ir saskaņā ar militārā goda likumiem. Kungi atbildēja — jā.

Pēc tam Bergoins rakstīja amerikāņu ģenerālim Geicam tā: ' «Ielaidies ar Jums divreiz kaujā, ģenerālleitnants Bergoins dažas dienas nogaidīja savās pašreizējās pozicijās un nolēma neizvairīties arī no trešās sadursmes. Vitiš apzinās, ka Jūsu pusē ir pārspēks un Jūsu karaspēka daļas spēj pārtraukt viņa apgādi un pārvērst viņa atkāpšanos par asiņainu slaktiņu abām pusēm. Aiz humāniem apsvērumiem viņš šajos apstākļos jūtas spiests izteikt priekšlikumu salīdzēt drosmīgu cilvēku dzīvību, ja noteikumi būs goda pilni; viņš uzskata, ka šo priekšlikumu attaisno svētie morāles principi un vēsture. Ja ģenerālmajors Geics veltītu ģenerālleitnanta Bergoina idejām pienācīgo izpratni, tad viņš lūdz paziņot viņam savus noteikumus.»

Angļu parlamentāris majors Kingstons sastapās ar amerikāņu kapteini Vilkinsenu norunātā vietā. Abi kungi jāja uz ģenerāļa Geica mītni; pa ceļam viņi tērzēja par Hudzonas ainavu, kas šajā jaukajā rudens laikā izskaloties sevišķi pievilcīga.

Geics izlasīja sava pretinieka vēstuli un formulēja savus noteikumus septiņos paragrafos, no kuriem divus bruņnieciskais ģenerālis Bergoins atzina par galīgi nebruņnieciskiem. Pirmais nebruņnieciskais paragrafs skanēja: «Ģenerāļa Bergoina armija pēc vairākām sakāvēm, dezertēšanas un slimību dēļ sairusi, tās munīcija izsīkusi, pārtika un mantas atņemtas vai iznīcinātas, atkāpšanās tai ir nogriezta. Šādos apstākļot ģenerāļa Bergoina kareivjiem kapitulācija var tikt atļauta tikai kā karagūstekņiem.» Te Bergoins iebilda: «Ģenerāļa Bergoina armija-, lai arī cik tā būtu sairusi, kamēr vēl tai būs ieroči, nekad nepieļaus, ka tai tiek atgriezta atkāpšanās.» Otrs nebruņnieciskais paragrafs skanēja: «Viņa ekselences ģenerāļa Bergoina karaspēka daļām, iekams tās atstāj savu nometni, jānoliek ieroči.» Bergoins komentēja: «Sis paragrafs ir pilnīgi nepieņemams. Iekams ģenerāļa Bergoina armija spēs piekrist kapitulācijai bez ieročiem, tā metīsies virsū ienaidniekam, apņēmusies ne viņu žēlot, ne arī pati prasīt žēlastību.»

Kapitulācija — Bergoins pieprasīja, lai to nosauc par «konvenciju» — galu galā sastāvēja no trīspadsmit punktiem, un visi bija ļoti godpilni. To parakstīja. 17. oktobrī, pulksten desmitos no rīta, angļu karaspēka daļas, saskaņā ar nolīgumu apbruņotas, bungām rībot un trompetēm skanot, atstāja savus nocietinājumus. Bergoins greznā uniformā un ar spalvu izrotātā platmalē un Geics vienkāršos zilos svārkos sastapās pie Geica po/.injiīm. Kapteinis Vilkinsens, Geica adjutants, iepazīstināja mIiiin kungus. Bergoins pacēla savu skaisto platmali un teica:

-     Kara laime, ģenerāl Geic, padarījusi mani par jūsu ('.ii lekni.

Geics atbildēja:

Es esmu vienmēr gatavs apliecināt, ka jūsu ekselence tur nav vainojams.

Tajā pašā dienā Geics rakstīja savai sievai: «Slavas balss ātrāk par šo vēstuli būs jau tev pavēstījusi, cik es esmu laimīgs. Ģenerālmajors Filips, tas pats, kas pērn man atsūtīja to bezkaunīgo vēstuli, tagad ir mans gūsteknis, tāpat arī lords l'ilershems, majors Eklends un viņa dzīvesbiedre, lorda Ilčestera meita. Ja Vecanglija pēc šīs mācības nebūs rāmāka, tad šī vecā, stulbā netikle nolemta bojā ejai.» Un piezīmē viņš piebilda, ka inisis Geica, cerams, tagad būšot atradusi rišu savam priekšautam.

Pret savu gūstekni Bergoinu ģenerālis Geics izturējās ļoti augstsirdīgi. Neraugoties uz primitīvajiem apstākļiem, uzvarām vainagotais karavadonis sarīkoja uzvarētajam ģenerālim un viņa štābam par godu mielastu. Galdā bija šķiņķis, zoss, vērša cepetis un jēra cepetis, rums un ābolu vīns. Glāzes gan bija tikai divas, viena uzvarām vainagotajam un otra uzvarētajam ģenerālim. Geics dzēra uz britu majestātes veselību, bruņnieciskais ģenerālis Bergoins savukārt uz ģenerāļa Vašingtona veselību. Tad, kā tas bija parasts, tika uzsaukts nepieklājīgs tosts, kam visi dūšīgi piebalsoja.

Arī citādā ziņā Geics izturējās pret sagūstīto angļu armiju ar lielu saudzību. Nevienam amerikāņu kareivim nebija atļauts noskatīties, kā angļu karaspēka daļas noliek ieročus.

Vēlāk ģenerāli Bergoinu un viņa štābu nometināja ģenerāļa Skvailera skaistajā namā Olbanijā. Misis Skvailere ierādīja kungiem gulēšanai labāko istabu un lika viņiem pasniegt lieliskas vakariņas, parādīdama sevi pie galda kā patīkamu namamāti. Bet ģenerālis Bergoins savā laikā, diemžēl, bija spiests nodedzināt ģenerāļa Skvailera muižu. Tagad par tādu labsirdību viņam sariesās asaras acīs un, dziļi nopūties, viņš teica:

—    Patiesi, kundze, jūs pārāk nopūlaties tāda cilvēka dēļ, kas izpostījis jūsu zemi un nodedzinājis jūsu māju.

Nākamajā rītā mistera Skvailera septiņus gadus vecais dēls, interesēdamies par neparastajiem viesiem, skraidīja pa istabām Un ielūkojās lielajā telpā, kur gulēja ģenerālis Bergoins un viņa

kungi. Zēns smējās un priecājās un bērnišķīgā lepnumā izsaucās:

— Jūs visi esat mani gūstekņi!

Te nu ģenerālis Bergoins sāka raudāt vēl stiprāk nekā iepriekšējā vakarā.

Angļu piekritēji bija skumīgi. Labākā angļu armija bija beigusi pastāvēt; amerikāņu rokāsbija kritušas milzīgas trofejas. Bet visos trīspadsmit štatos iedzīvotājiem bija iemesls būt cieši pārliecinātiem, ka tagad nekas vairs nespēs aizkavēt dižās lietas galīgo uzvaru.

Bet viņpus okeāna veselas septiņas nedēļas par visu to nekā nezināja. Pēdējās ziņas, kas tur bija saņemtas, vēstīja, ka ģenerālis Vašingtons pie Džermantaunas un Brendivainas cietis smagu sakāvi un ka Filadelfija kapitulējusi. Tātad tagad abas lielākās Amerikas pilsētas, Ņujorka un Filadelfija, bija angļu rokās, un zemi gaidīja drūma ziema. Bet amerikāņi Parīzē un viņu draugi bija nomākti un noraizējušies.

Arī Pjers bija saņēmis skaidru un uzskatāmu ziņojumu par sakāvi pie Brendivainas un Filadelfijas evakuēšanu, un. proti, no Pola. Lielu daļu vainas par sakāvi, ziņoja Pols, uzveļot ķildām starp amerikāņu ģenerāli SiliVenu un franču ģenerāli de Boru. Nelaimīgajā stundā katrs no viņiem gribējis komandēt labo flangu un, kamēr viņi strīdējušies, ienaidnieks viņus pārsteidzis. Ja vecais de Bors spēlējis nožēlojamu lomu, tad citi franči toties izcēlušies kaujā pie Brendivainas. Par izcilu drosmi tiekot daudzināts barons Senuari, viņš esot smagi ievainots un diez vai varēšot glābt viņa dzīvību. Arī kapteinis Luijs de Fleri — Pjera radinieks — izrādījis tādu drošsirdību, ka Kongress, kas, protams, nav pārāk devīgs, nolēmis viņam atlīdzināt par kaujā nogalināto zirgu. Bet sevišķas spējas parādījis marķīzs de Lafaijets. Viņš un viņa adjutants Zīmā, nebaidīdamies no briesmām, darījuši visu, ko vien spējuši, lai apturētu panikā bēgošās ģenerāļa Silivena daļas. Ievainotais Lafaijets nav bijis piedabūjams atstāt kaujas lauku, kamēr ģenerālis Vašingtons nedevis viņam stingru pavēli uzmeklēt pārsienamo punktu. «Ārstējiet viņu tā, it kā viņš būtu mans dēls!» ģenerālis teicis ārstiem.

Vispār, Pols turpināja ziņojumu, tagad it visur pūloties vērst par labu slikto uzņemšanu, ko toreiz izrādījuši franču virsniekiem. Pols gandrīz jau panācis Hortaleza firmai lielākus maksājumus. Diemžēl, sakāve dodot Kongresam jaunu ieganstu izvairīties. Patlaban viss likts uz spēles, viņam paskaidrojuši, un

IihI ar šādiem sīkumiem kā Hortaleza firmas prasības jāatkāpjas. Tomēr Pola pārliecība par amerikāņu galīgo uzvaru, kā arī Hortaleza firmas prasību apmierināšanu, esot nesatricināma.

Pēc Pola ziņām sakāve nelikās tik smaga, kā to varēja Iedomāties no Londonas vēstīm. Tomēr šis paziņojums padarīja Pjeru domīgu. Viņam un Megronam būs jāizdomā daudz viltību, lni firma tuvākajos mēnešos spētu noturēties virs ūdens.

Ja jau nepienāk maksājumi, tad Pjers vēlējās par paveikto darbu saņemt vismaz iedomātu atlīdzību, viņš gribēja izrādīt līdzjūtību un pats saņemt līdzjūtības apliecinājumus. Pola vēstule viņam deva labu iemeslu apmeklēt doktoru Franklinu, lai salīdzinātu savu informāciju ar emisāru ziņām. Viņš aizbrauca uz Pasī.

Amerikāņu sakāve bija atvēsinājusi parīziešu un visvairāk Versaļas sajūsmu. Brīvības cīņu varoņi pēkšņi bija pārvērtušies atkal par dumpiniekiem. Tie, kas vēl vakar bija skaļi pauduši savas simpātijās, tagad bailīgi atturējās. Šādos apstākļos Pjera apciemojums doktoram bija ļoti patīkams.

Abi vīri, kā norunājuši, atstāstīja no saviem ziņojumiem tikai labo un iepriecinošo. Pjers attēloja, kā franči izcēlušies kaujā pie Brendivainas. Franklins savukārt ar aukstasinīgi ironisku gandarījumu pastāstīja, ka Filadelfijā vēl paguvuši apcietināt zināmus Anglijas piekritējus un aizvest līdzi uz Jorktaunu: šādā veidā iegūti ķīlnieki, kurus var apmainīt pret pašu partijas cilvēkiem, kas būtu krituši angļu rokās.

Pjers bija iedomājies, ka sastaps Franklinu sašļukušu, tādu, kam nepieciešams mierinājums. Bija zināms, ka Franklinam Filadelfijā ir māja un citāds nekustams īpašums, pilsētas krišana tātad bija nodarījusi viņam personīgus zaudējumus, protams, ne tik smagus kā Pjeram, bet Pjers viņa vietā būtu šos zaudējumus vismaz pieminējis. Doktora aukstasinība iedvesa viņam cienību un modināja viņā cēlas domas.

— Parasti, — viņš sacīja, — cilvēki stāv vēsturisku notikumu priekšā kā bērni, kas pirmoreiz redz pulksteni. Viņi kā apburti vēro sekundu rādītāja kustību, bet nepamana minūšu rādītāja kustību, nemaz nerunājot par stundu rādītāju. Mēs, doktor Franklin, jūs un es, esam citādi. Ja kāds notikums mūs aizskar personīgi, mēs neuzskatīsim tāpēc to atrauti no kopējās sakarības. Mēs atkāpjamies, iegūstam īsto distanci un aplūkojam gleznu kā kopumu. Mēs zinām, ka atsevišķa neveiksme, līdzīga tai pie šīs Brandvīna upes, neizšķir karu.

Franklins atzina salīdzinājumu ar sekundu rādītāju par gluži labu, viņu uzjautrināja arī upes nosaukuma izruna. Viņš priecājoties, doktors sacīja, ka Pjers esot tikpat paļāvīgs kā viņš. Ja Francija, kas Amerikā ieguldījusi daudz naudas, gara un jūtu, turpmāk ieguldīs vēl vairāk, tad tā rīkosies ne vien augstsirdīgi, bet arī gudri, jo tā ne vien nezaudēs savu kapitālu, bet saņems to atpakaļ ar labiem procentiem.

Pjers iztulkoja viņa vārdus tā, ka Franklins turpmāk grib atbalstīt viņa prasības. Jā, viņš pacilāti atbildēja, Francija un Amerika saderas kopā; ja Francija ir brīvības gars, tad Amerika ir tās dūre.

Sis salīdzinājums Franklinam patika mazāk. Bet viņš negribēja sarūgtināt cilvēku, uz ko varēja paļauties šajā smagajā situācijā, un, kad Pjers atvadījās, Franklins lūdza viņu ierasties atkal svētdien uz pusdienām. \

Sī svētdiena, tas bija 4. decembris, bija miglaina un ļoti auksta, taču Franklina telpas Pasī bija siltas un omulīgas.

Viņš bija ielūdzis tikai patiesus Amerikas draugus. Starp frančiem tādu nebija daudz, taču tie bija slaveni un ievērojami cilvēki — Tirgo, akadēmiķis Leruā, de Somona kungs, Kondorsē, de la Rošfuko, abats Morelē. Pjers bija lepns, ka Franklins viņu ielūdzis šajā sabiedrībā. Pat Artura Lija klātbūtne tikai mazliet aptumšoja viņa prieku.

Jā, arī Arturs Lijs šodien bija ieradies. So jūtīgo, satraukto cilvēku kremta raizes, un viņš nespēja nosēdēt viens d'Ambūra namā starp frančiem, kas par viņa zemes un brīvības sakāvi tikai ļauni nopriecājās. Viņš zināja, ka sastaps Pasī cilvēkus, kas gan bija vieglprātīgi un pieejami visiem kārdinājumiem, bet kuriemtomēr sakāve ķērās pie sirds.

Viņa cerības attaisnojās. Franklins juta, ka visi gaida no viņa mierinājumu, un viņš izklāstīja, ko viņš domā par stāvokli. Kas piedalījies revolūcijā no paša sākuma, viņš izskaidroja, tas nesaprotot, kā toreiz bijis iespējams pārvarēt milzīgās grūtības. Visu vajadzējis radīt no nekā: likumus, atsevišķu štatu pārvaldi, armiju, floti, arsenālu. Turklāt pašā valsts vidū atradās ne vien stipra angļu militārā vara, bet bijis jācīnās arī pret daudzajiem atklātajiem un slepenajiem iekšējiem ienaidniekiem, ar bailīgajiem neitrālajiem, ar svārstīgajiem draugiem. Brīnums, ka revolūcija toreiz neesot izbeigusies haosā un anarhijā. Ja šādos apstākļos Amerikas improvizētā armija spējusi izturēt pirmo

f. ūto ziemu un vēl uzvarēt, tad neesot ne mazāko šaubu, ka Savienotās Valstis, kas tagad ir organizētas un stipras, esot spējīgas atsevišķu neveiksmi pārlaist bez nopietnām briesmām.

Franklins neteica runu, bet pastāstīja, ko pieredzējis, šajā pulkā viņš bija vieņigais, kas piedalījies revolūcijā pašā sākumā. Viņš runāja vienkāršiem vārdiem vienkāršā tonī un viesa citos to pārliecību, kas piemita pašam, proti, ka, salīdzinot ar sasniegto, atlicis ļoti maz ko darīt. Pat Arturs Lijs bija saviļņots.

Par Ameriku vairs nerunāja, ēda un dzēra un runāja par ēdieniem un dzērieniem, par franču literatūru un franču teātri; Pjers pastāstīja visādas jautras un dzēlīgas anekdotes un Franklins vienu otru savu pamācošo notikumu. Taču līksmais un bezrūpīgais noskaņojums nevaldīja ilgi. Iezagās vecās rūpes, par tām nerunāja, bet laiku pa laikam radās pauzes, neizteiktais nomāca runāto. Drīz viesības kļuva nasta nevis atvieglojums, un visi dzīrās jau izklīst agrāk nekā citkārt.

Tad īrētā karietē piebrauca kāds novēlojies viesis. Šķita, ka pārvaldnieks Finka kungs sāk strīdēties ar vēlo ciemiņu. Bet tas kāpa augšā, Finka kungs vēl paguva pieteikt: «Ostina kungs», un ienāca svešinieks ceļa drebes, kāds jauns cilvēks.

Viņa skatiens pārslīdēja pār viesiem, tad viņš pievērsās Franklinam un teica:

—    Mani sauc Džons Loring* Ostins, es ierados no Nantes vai, pareizāk sakot, no Bostonas, atbraucu ar brigantinu «Perču» un vedu ziņas no Kongresa.

Franklins neparasti aši noprasīja:

—   Kungs, vai Filadelfija patiešām kritusi?

—    Jā, — atbildēja misters Ostins. — Bet es nesu svarīgāku ziņu, — viņš ātri piebilda un pavēstīja: — Ģenerālis Bergoins kapitulējis. — Un, manīdams neticību, lielā steigā saraustīti nobēra: — Šar&toga … — viņš teica. — Ģenerālis Geics un ģenerālis Arnolds. — Un pastāstīja: — Angļu pusē kritis ģenerālis Freizers un vācu apakšpulkvedis Breimans. Bez ģenerāļa Bergoina krituši gūstā arī ģenerāļi Hamiltons un Filips un Braunšveigas ģenerālis Rīdezels. Sagūstīts lords Piter«lvems, Balkaras grāfs un pusducis parlamenta locekļu. Sagūstīti piec-

ftūkstoš astoņsimt virsnieku un kareivju un divtūkstoš četrsimt ~ hesiešu. Un iegūti četrdesmit divi lielgabali un piectūkstoš musketes un milzīgs vairums kara materiālu un munīcijas.

401

Visi neatlaidīgi lūkojās viņam sejā, amerikaņi, kas viņu

26 — Lapsas vina kalnā

saprata, un franči, kas viņu nesaprata. Arturs Lijs piegāja viņam klāt, satvēra viņa roku un aizsmacisčhoprasīja:

—    Ko jūs teicāt? Kas jūs esat? Piectūkstoš astoņsimt vīru saņemti gūstā, jūs sakāt? Ģenerālis Bergoins saņemts gūstā, jūs sakāt?

Bet Franklins teica:

—   Lūdzu, mieru! Izstāstiet vēlreiz, mister Ostin, un lēnām. Un vai jums ir kādi papīri?

Misters Ostins, kas visu laiku uzrunāja tikai Franklinu atbildēja:

—    Te ir mana apliecība, doktor Franklin. Un te ir Kongres^ vēstule. Tikai tā ir ļoti īsa, jo negribēja aizkavēt brigantinas iziešanu, laiks bija labs. Taču es varu jums daudz ko paziņot mutiski, es pats runāju ar kapteini Vilkinsenu, kas nodeva Kongresam ģenerāļa Geica ziņojumu.

Franklins sāka lasīt Kongresa vēstuli. Tagad visi bija sapratuši, no frančiem pirmais aptvēra Pjers. Viņš līksmoja. Viņš katram stāstīja:

—   Mēs uzvarējām. Saratoga, kāds skaists vārds! Mani ieroči, mūsu ieroči uzvarējuši. īsta laime, ka nekādi apstākļi, lai tie būtu cik nepatīkami būdami, neatturēja mani nosūtīt kuģus un ieročus. Tagad tie ir uzvarējuši, šie ieroči, mūsu ieroči, brīvības ieroči. Saratoga, — viņš izbaudīja skanīgo, neparasto vārdu, un uzsvēra tam pēdējo zilbi.

Sailess Dīns un jaunais Viljams, laimīgi un satraukti, izprašņāja misteru Ostinu, un izrādījās, ka viņš patiešām zina daudz sīkumu, vienīgi patīkamu sīkumu.

Doktors Franklins neapsēdās, viņš stāvēja liels un kluss. Ar vienu roku viņš atbalstījās pret krēsla atzveltni, otrā turēja vēstuli ar īso Kongresa ziņojumu un lasīja to caur brillēm metala ietvarā. Tad, nolaidis roku ar Vēstuli, smagnējais virs mazliet sagrīļojās, taču neapsēdās. Pārējie pa to laiku bija ielenkuši misteru Ostinu un iztaujāja viņu cits pār citu, un jaunais Viljams pārtulkoja frančiem; valdīja troksnis un priecīgs satraukums. Bet misters Ostins, neievērodams troksni un pārējo jautājumus, visu laiku runāja tikai ar Franklinu.

Tas klausījās tikai pavirši. Viņš domāja par to, ka tagad atkal krituši tūkstošiem karavīru, amerikāņi, angļi, vācieši, bezjēdzīgi krituši karaļa Džordža un dažu viņa lordu ietiepības dēļ. Bet šo priekšstatu par ievainotiem un mirstošiem atvairīja līksmā apziņa: uzvara, uzvara! Pirmīt viņš bija runājis ļoti

|m|mvigi, pierādīdams, ka Amerikai jāuzvar, taču aiz saprāta mļavibas slēpās sirds raizes un šaubas. Tagad visas šīs šaubas lija izgaisušas, un vecais vīrs, kas no visas sirds ienīda karu un kaujas, domāja patlaban tikai vienu: uzvara, uzvara, triumfs, ir/vara! Un viņam patiktos, ja būtu nonāvēts vēl vairāk vāciešu un angļu. Un tad viņš domāja par s galanto un laipni viltīgo mi rimu ar dāmu zilajā maskā, iedomājās, ko mesjē de Zerārs viņam bija stāstījis: ka Ј ī dāma pēc zināmās sarunas panākusi no sava vīra solījumu. Kad mesjē de Zerārs viņam slepeni bija pavēstījis par šo solījumu, tad šis solījums bija saistīts ar svaripu «ja», tas bija tukšs, nenozīmīgs solījums tieši tādēļ, ka ietvēra sevī tik lielu «ja». Tagad pēkšņi šis «ja» bija piepildījies, un tādējādi šī laimīgā Saratogas kauja nozīmēja vairāk nekā uzvaru kaujas laukā. Tagad ar šo kauju bija nodrošināta alianse un galīgā uzvara. Amerika un brīvība no idejas bija kļuvusi īstenība. Tas bija dižs, izcils brīdis, un veco, plato Franklina seju apstaroja lepns, dziļš prieks.

Arturs Lijs stāvēja atsevišķi no pārējiem viens pie kamīna, sakrustojis rokas uz krūtīm, stīvi izslējies, piespiedis zodu pie kakla. Viņš nekā nerunāja un nevaicāja. Lijs bija spiests izturēties tik stīvi tāpēc, lai nezaudētu cieņu un nesāktu aiz prieka puiciski lēkāt un plaukšķināt rokas, jo ar mistera Ostina ziņojumu viņam bija novēlusies milzīga nasta no pleciem, viņš jutās jauns, vieglprātīgs un tik laimīgs kā vēl nekad savā mūžā. Viņš palūkojās uz Franklinu. Kādā sirds kaktiņā vēl slēpās neliels sapīkums, ka šis doktors honoris causa nemaz neievēro viņu, un Lijs pukojās arī uz misteru Ostinu, jo tas, lai gan noteikti būs sūtīts pie trim komisāriem, runāja vienīgi ar Franklinu. Taču šos apsvērumus ātri izklīdināja lielais prieks. Viņš' raudzījās rāmi starojošā Franklina sejā un nebija skaudīgs, un nebija greizsirdīgs. «Sis Franklins,» viņš nodomāja, «nu viņš 1o panācis, šis Franklins, nu viņš to paveicis mūsu visu labā.»

Franklins atkal apsēdās ērtajā, lielajā krēslā, kurā sēdēdams bija vadījis mielastu. Uz galda atradās vēl deserts un kafija.

— Tā ir laba diena, mani draugi, — viņš sacīja angliski, un tad atkārtoja to franciski. — Tā ir laba diena, mani draugi, .vai nav tiesa?

26*

403

Un visi spieda cits citam roku un apkampās, un teica daudz jautru nieku. Šķita, ka taisnā lieta par spīti visam uzvarēs, un

garais Zaks Robērs Tirgo piegāja pie Franklina un ar asarām acīs neveikli un kautrīgi apkampa viņu.

Tad Franklins uzrunāja kurjeru.

—   Tā, nu tagad apsēdieties, mister Ostin, — viņš teica, — iedzeriet un atvelciet elpu! No Bostonas taisni uz Pasī ir garš ceļojums un ziemā nav patīkams.

Franklins nosūtīja Finka kungu pagrabā, lai atnes labāko šampanieti, tad ielēja, un Franklins saskandināja ar katru atsevišķi.

Bet viens viesis tur vairs nebija — Pjers. Acīm redzot, viņš bija steigšus aizbraucis atpakaļ uz Parīzi.

—   Viņš jau strādā, mūsu debrouillard, — sacīja Sailess Dīns.

Bet Arturs Lijs nodomāja. «Viņš grib izmantot ziņas-savām spekulācijām.»

Franču viesi atskārta, ka trīs emisāri noteikti vēlas tūlīt ķerties pie darba, lai izmantotu vēstis, un viņi devās projām. Taču Franklins aizturēja jauno marķīzu Kondorsē, ko viņš bija ļoti iemīļojis.

—    Uzgaidiet, lūdzu, vēl mazu-brīdi, mans draugs, — viņš teica. — Es jums gribētu iedot līdzi vēstuli uz Parīzi.

Un, iekams viņš ar saviem kolēģiem ķērās pie darba, Franklins apsēdās un rakstīja savam draugam Dibūram un paziņoja viņam laimīgo vēsti, tad apzīmogoja un lūdza Kondorsē tūlīt nodot vēstuli.

CETURTA NODAĻA PARAKSTĪTS UN APZĪMOGOTS

Nākamajā dienā pēc šīs svētdienas, tātad 5. decembrī, Luijs jautrā omā sēdēja savā bibliotēkā. No paša rīta viņš bija izbraucis medībās, atgriezies nepūlējās pārģērbties, bet sāka tulkot nodaļu no. Jūma «Anglijas vēsture*». Viņš rūpīgi pārtulkoja vārdu pēc vārda un teikumu pēc teikuma, uzmeklēja vārdnīcā, apsvēra, izlaboja, pārlasīja un jutās labi. Pēc medībām viņš bija krietni paēdis brokastis, un, kamēr sēdēja un rakstīja, viņam vēderā patīkami rūca.

Sen viņš nebija bijis tik labā omā. Medības viņu bija ielīksmojušas, domas par viņa porcelāna manufaktūras mākslas darbu lielo izstādi, kas pēc dažām dienam sāksies šeit pilī, arī viņu iepriecināja, tāpat ari Juma darba tulkošana darīja viņam prieku. Tikai žēl, ka viņš nevarēs ilgi ar to nodarboties; viņš gaidīja ierodamies Veržēnu ar ziņojumu.

Veržēns nenāca viens. Kopā ar viņu bija Morpā, un, kaut gan abiem bija priecīgi nozīmīgas sejas, Luija jautrais noskaņojums pagaisa, viņus ieraugot. Viņš zina ja, ka tas nevesta neko labu, ja abi ierodas reizē.

—   Kādas ziņas jūs man nesat, kungi? — viņš jautāja.

—    Uzvaru, augstība, uzvaru, — pavēstīja Morpā ar plašu žestu. ,

—   Uzvara, uzvara! — atkārtoja Veržēns.

Cildeni, ārkārtīgi patētiski atskanēja šis vārds no ciniskā Morpā vecajām, plānajām lūpām un no smalkā Veržēna

apaļajām, pilnīgajām lūpām. Un viņi pastāstīja par Saratogu un tūkstošiem gūstekņu un par augstajiem angļu pavēlniekiem, kas padevušies. Viņi pārtrauca viens otru.

—   Tie ir franču ieroči, augstība, — viņi paskaidroja, — kas izcīnījuši šo uzvaru. Tos piegādāja šis Bomaršē, ko mēs jums ieteicām, un nu tā nauda, ko mēs devām šim puisim, nesusi procentus. Seit ir mūsu aģenta Amerikā, ševaljē d'Anemūra atskaites, un te ir jūsu sūtņa Londonā — marķīza de Noaja plašais ziņojums. Jūs redzat, augstība, Anglijā šī vēsts bijusi kā pērkona spēriens. Sie kungi Londonā nesaprot, kā viņu labākā armija un tās bruņnieciskais ģenerālis Bergoins spējis tik nožēlojami kapitulēt. ICungiem SencTžeimsā tas bija smags trieciens.

Arī Luijam tas bija smags trieciens. Sī uzvara viesa viņā ārkārtīgu apjukumu, un pirmīt tik patīkamā kuņģa darbība sāka viņu nomākt.

Protams, mūžsenais ienaidnieks cietis nopietnu sakāvi, un tas bija jauki un labi. Bet jau pirmajā mirklī viņš iedomājās par nepatīkamajām sekām, kuras izraisīs šī uzvara, proti, ka tagad viņam būs grūti izvairīties no ienīstās savienības. Un tūlīt arī viņš viltīgi un ļauni nolēma darīt visu, kas viņa spēkos, lai izjauktu savienības noslēgšanu ar dumpiniekiem vai vismaz pēc iespējas novilcinātu to.

Sīs ziņas, viņš teica, droši vien esot pārspīlētas, kā tas bieži atgadoties. Dumpinieki labi protot propagandēt. Viņš nevarot iedomāties, ka salasītie dumpinieku pūļi varētu izcīnīt patiesu uzvaru pār apmācīto angļu armiju.

—   Neticami, mani kungi, — viņš teica, — neiedomājami.

Viņš pazvanīja bibliotekāriem; Kampaņa kungam un de Set-

Sēna kungam bija jāatnes viņam ģeografijas grāmatas un angļu koloniju Amerikā kartes, viņš pats palīdzēja un stiepa šurp. Kamēr ministri viņam lasīja tālāk ziņojumus, viņš meklēja uz kartēm vietu nosaukumus — Saratogu un Bimis Heitu. Kas gan tie bija par vārdiem, nu protams, kartē tos nevarēja atrast. Droši vien runa bija par mazām sadursmēm, par apšaudīšanos, ko dumpinieki mēģināja uzpūst par vēsturiskiem notikumiem, lai liktu aizmirst sakāvi pie Džermantaunas un Filadelfijas krišanu.

—   Augstība, depešas bez jebkādām šaubām pierāda, — atbildēja Veržēns, — ka tās nav baumas, bet angļu karavadoņa un visas viņa armijas kapitulācija ir nepārprotams fakts.

Un viņš runāja, ka nepieciešams pēc iespējas ātrāk noslēgt Itpiimii ar amerikāņiem. Viņš atkal uzskaitīja daudzos iemeslus p/ir labu aliansei, tie bija spēcīgi iemesli un būtu pieticis ar vienu pašu. Tagad bija pienācis laiks īstenot sapni, kas Luiju iedvesmoja kopš vina valdīšanas sākuma, sapni — Francijas vadībā radīt taisnības, brīvības un cilvēka cieņas laikmetu. Tagad bija izdevība atjaunot Francijas prestižu, kas tik ļoti bija cietis pēc sešdesmit trešā gada miera. Iejaucās Morpā. Arī franču finansu stāvokli varot uzlabot ar aliansi. Noteikti varēšot iekarot jaunus tirgus, un, ja kaut cik laimēšoties, tad iespējams, ka attaisnojas klusa cerība — atgūt Kanādu. Atkal sāka runāt Veržēns. BeЈ ja nokavēšot šo izdevību, ja vistuvākajā laikā nenoslēgšot līgumu, tad jābaidās, ka karā pagurušās kolonijas nenoslēdz mieru ar metropoli, un tad var pat zaudēt franču Rietumindiju.

Abi kungi papildināja viens otru. Atkal jau viņi uzmācās ar argumentiem, to viņš bija sagaidījis. Tie bija labi, neapstrīdami argumenti, taču viņa intuīcija, viņa iekšķīgā balss, dieva balss viņā, sacīja viņam: «Neklausi, Luij, nepaklausi viņiem, Francijas karali!»

Viņš curnēja pikti un truli. Tad pēkšņi klāja vaļā-:

—   Jūs neturējāt savu vārdu, kungi, jūs pamētāt mani likteņa varā. Jūs apsolījāt man atbalstīt amerikāņus tā, lai viņi turas, bet nespēj izcīnīt nekādu uzvaru. Un te nu ir. Nemiernieki saņem gūstā angļu ģenerāli ar visu viņa armiju. Kurp tas novedīs? Ko mana tauta lai par to domā?

—   Jūsu tauta, augstība, — negaidīti drosmīgi atbildēja Veržēns, — priecājas, ka Anglija cietusi tik milzīgu sakāvi.

Vecais Morpā piekrītoši māja ar galvu, un Veržēns turpināja:

—    Jūsu tauta, augstība, nesapratīs, ja tagad aizvien vēl vilcināsies noslēgt paktu.

Sirds dziļumos Luijam bija tam jāpiekrīt. Visi domās tāpat kā šie kungi. Tāpat kā Tuanete.

Tuanete. Viņa ieradīsies ļoti drīz, droši vien vēl šajā pašā rītā, un atgādinās, lai viņš tur savu solījumu.'«Ja dumpiniekiem būs militāri panākumi,» viņš tai bija apsolījis. Militāri panākumi — tas bija plašs jēdziens. Apšaudīšanas pie šīs Saratogas nebija nekāda uzvara, nedrīkstēja būt, katrā gadījumā vispirms jāsagaida precīzākas ziņas.

Viņš atkal noliecās pār karti. «Visi priecājas,» viņš domāja, «arī mans mentors. Viņi ir muļķi, galīgi akli, viņi nesaprot, kāda tam jēga.» Sapīcis viņš galīgi pārliecinājās, ka nekādu Saratogu uz kartes nevar atrast.

—    Jūs esat vainīgi šajā nelaimē, kungi, — viņš šķendējās. —• Revolūcija ir lipīga morāla slimība. Mēs nedrīkstējām ielaist šo spitālīgo, šo Franklinu. Es šaubījos, es vilcinājos, bet jūs mani pierunājāt. Turklāt jums, kungi, vajadzēja vēl labāk apzināties briesmas nekā man. Jūs esat vecāki.

Ministri nejāvās iebaidīties no karaļa dusmām. Luijs bija sankcionējis viņu amerikāņu politiku, tas bija ierakstīts protokolos.

—   Mums jārīkojas, augstība, — Veržēns uzstāja.

—    Jūs mani nepārsteigsiet, kungi, — Luijs pretojās. — Jūs runājat tā, it kā Francijas un visas pasaules stāvoklis būtu vienā naktī pārmainījies.

—   Tas ir mainījies, — Morpā attrauca.

Luijs iekarsa:

—   Varbūt vairs nav to iebildumu, kas agrāk bija pret savienību? Vai mana armija šodien ir labāk apbruņota nekā vakar? Vai manas kases šodien vairs nav tik tukšas?

—    Jūsu armija, augstība, — atbildēja Veržēns, — šodien nav labāka nekā vakar, bet Anglijas armija ir sliktāka, un Anglijas kredīts ir sliktāks.

—   Es nesākšu nekādu avantūru, — Luijs pastāvēja pie sava, — es negribu ielaisties nekādā karā.

—   Neviens atbildīgs valstsvīrs, — Morpā nomierināja, — neatbalsta pasākumus, kas varētu tūlīt izraisīt kara darbību.

—   Mūsu ierosinājums, augstība, — papildināja Veržēns, — ir tāds: mēs nosūtīsim Franklinam apsveikumu sakarā ar uzvaru un ieteiksim viņam atsākt diskusijas par savā laikā viņa ierosināto draudzības līgumu. No šī brīža līdz pakta noslēgšanai un līdz kara sākumam paies nedēļas, un mums būs laiks pēc iespējas labi apbruņoties.

Taču Luijs no sava ministra priekšlikuma izrāva vienu vienīgu vārdu.

—    «Ieteiksim»? — viņš pikti atvaicāja. — Man būs dumpiniekam kaut kas «jāiesaka»?

Viņš piegāja cieši klāt Veržēnam un, mirkšķinādams izvelbtās acis, nikni lūkojās viņam sejā.

—   Vai jūs nopietni sagaidāt no sava karaļa, mans kungs, — viņš skaļi spiedza, — lai viņš skrien pakaļ doktoram Franklinam? Man nenāk ne prātā.

Veržēns pietvīka un klusēja. Arī Morpā klusēja. Un Luijam lūliņ kļuva žēl, ka aizvainojis savus uzticamos padomdevējus.

—   Apsveikumu — manis pēc, — viņš sāka piekāpties.

Bet neko vairāk. Jebkurš tālākais solis aizskartu mūsu cieņu.

Kungi saskatījās un klusēdami sapratās. Viņi atzina, ka

labāk ir apmierināties ar sasniegto. Varēja jau doktoram Franklinam slepeni likt saprast, ka tagad pienācis īstais brīdis atjaunot agrākos priekšlikumus par līguma noslēgšanu. Doktors bija tāds cilvēks, ar kuru varēja saprasties. Kungi lūdza atļauju doties prom un aizgāja.

Luijs vēl nebija pārvarējis īgnumu par izskaidrošanos ar saviem ministriem, kad atnāca Tuanete.

Viņa staroja. Sī uzvara bija debesu apliecinājums. Tā pierādīja, cik viņa gudri darījusi, ar laipnu sarunu iemantodama dumpinieku vadoņa draudzību pret Franciju. Tagad šis vecais vīrs izrādījās par svarīgu sabiedroto, ar kura palīdzību varēs galīgi sakaut mūžseno ienaidnieku. Viņas intuīcija, viņas babsburģietes iekšķīgā balss devusi viņai īsto padomu.

—   Es apsveicu jūs, augstība! — viņa izsaucās. — Vai tas nav vislielākais, vislaimīgākais notikumus, kopš mēs uzkāpām tronī?

—   Protams, ir ļoti vēlams, — Luijs sacīja bez kādas sajūsmas, — ka angļi tiek pazemoti. Bet nedrīkst aizmirst, ka šāda uzvara padarīs arī manas valsts dumpīgos prātus vēl pārgalvīgākus. Visā Eiropā pacels galvas neapmierinātie. Zināms, pieņemot, ka tā ir uzvara, — viņš ķildīgi turpināja. — Jo tas vēl it nemaz nav skaidrs, kundze.

Tuanete tūlīt atskārta, ko šie vārdi nozīmēja. Luijs negribēja atzīt, ka viņa solījuma priekšnoteikums izpildīts.

—   Katram gadījumam, — viņa sacīja, — man šķiet, ka ir pienācis laiks, augstība, atgādināt jums zināmu solījumu.

—   Man nenāk ne prātā, — atbildēja Luijs, — izvairīties no dotā solījuma turēšanas. Bet mans pienākums ir pārbaudīt, vai priekšnoteikumi ir izpildīti. — Viņš runāja ar lielāku noteiktību, nekā Tuanete bija gaidījusi; vihai bija jāsamierinās.

Taču, tiklīdz Luijs bija palicis viens, viņš sašļuka. Viņš zināja, ka tā bija tikai novilcināšana un ka neatlika vairs nekādas izejas. «Principiis obsta», viņam vajadzēja pretoties jau pašā sākumā. Bet viņš bija ļāvis soli pa solim uzvilkt sevi uz slikta ceļa, un nu viņš bija noziedzies, un dieva žēlastība novērsusies no viņa. Reimsā sakarā ar iesvaidīšanu par karali viņš bija trīssimt slimniekiem pieskāries ar roku, un vairāk nekā puse tika izdziedināti. Tagad šādas svētības viņam noteikti vairs nebūs. Franklina ēna bija kritusi pār viņa zemi un viņu pašu un aptumšojusi visu.

Un nebija neviena, kam viņš varētu pilnīgi atklāt savu sirdi. Tikai viņa mentors. Tas bija gudrs vīrs un vēlēja labu. Bet, diemžēl, tam nebija dvēseles. «Pie manas dvēseles, ja man tāda būtu!» Luijs nodrebēja, to atcerēdamies. Taču, ja Luijs gribēja būt godīgs, tad galvenais vaininieks bija viņš pats. Pretēji labākajai apziņai viņš atkal un atkal bija ļāvies pierunāties uz sliktu. Un tad viņš bija devis Tuanetei šo nejēdzīgo, nekrietno solījumu. Un Luijs nespēja pat ņemt Tuanetei ļaunā, ka viņa bija to pieprasījusi. Viņa neatskārta. Viņa bija akla. Visi tie bija akli un rāva viņu, redzošo, — to bija tik daudz un tie bija stiprāki nekā Luijs, un tie rāva viņu uz bezdibeni.

Jau sen viņš bija pasācis sakopot lielo rakstnieku slavinošos izteicienus par kārtību un autoritāti. Tagad viņš paņēma šīs piezīmes. Pašu pirmo viņš bija ierakstījis Homēra skanīgo pantu: «Nav laba daudzvaldība, viens lai ir pavēlnieks, viens lai ir valdnieks.» Viņš bija atzīmējis arī vairākus Platona izteicienus. Piemēram, kā Sokrāts saka Glaukam par katras demokrātijās neizbēgamo izviršanu: «Neviens vairs nevienam nepakļaujas, un galu galā viņi neievēro vairs likumus, kā rakstītos, tā nerakstītos, lai neviens nebūtu pārāks par citiem.» Un viņš bija pat uzrakstījis vienu teicienu no Mo&teskjē bīstamā «Likumu gara»: «Tauta allaž ir vai nu pārāk steidzīga vai pārāk gausa. Reizēm tā simttūkstoš rokām sagāž visu, un reizēm tā ar simttūkstoš kājām lien kā kāpuri.» Luijs lasīja šo savu citātu grāmatiņu, un viņa dusmas un īgnums pieauga. Ar šādiem cilvēkiem lai viņš apvienojas, ar šādu tautu, ar «republiku», ar «demokrātiju», tātad ar valsti, kas pēc savas būtības lemta bojā ejai.

Bet nebija vajadzīgs griezties pēc padoma pie senču gudrības, lai atzītu, cik pretdabiska ir šī savienība, ko viņam gribēja uzspiest. Amerikāņi paši bija klaji izpauduši savus principus ar visu savu ļaundaru spēku un bezkaunību. Savā neatkarības deklarācijā viņi bija vērsušies tikai pret vienu karali, pret viņa brālēnu Anglijā; taču viņi domāja citādi, viņi gribēja visas dievišķās autoritātes noslaucīt no zemes virsas. Un viens to bija izteicis, un viņi tam bija uzgavilējuši un studējuši viņa dzēlīgo grāmatu bijīgāk nekā dieva vārdu. Luijs piezvanīja un lika atsaukt de SetSēna kungu un uzdeva viņam sameklēt Tomasa Peina grāmatu «Coīnmon Sense», kas glabājās kaitīgo grāmatu skapī.

Ar drūmu seju viņš negribīgi šķirstīja grāmatu, kas bija mānbu grāmata tai tautai, ar kuru viņam bija jāapvienojas. «Karaļa vara,» viņš lasīja, «bija velna veiklākais izgudrojums, lai veicinātu elku pielūgšanu. Mēs vēl pavairojam monarhijas ļaunumu, padarīdami karaļa varu par mantojamu, un, ja monarhija degradē mūs pašus, tad, atzīdami karaļa varu par mantojamu, mēs nogrēkojamies pret mūsu pēcnācējiem. Jo cik bieži daba dod eilvēcei lauvas vietā ēzeli. Ko lai karalig citu dara, kā ved karus un izdala amatus? Un par to viņš saņem astoņsimt tūkstošus mārciņu sterliņu gadā un piedevām vēl dievišķīgu godināšanu. Vai krietns cilvēks nav sabiedrībai vairāk noderīgs kā visi kronētie nelieši kopā?» Nē, no viskristīgā karaļa nevar prasīt, lai viņš slēdz savienību uz dzīvību un nāvi ar tautu, kas atzīst šādus principus. Viņš pasvītroja šos teikumus. Piezvanīja de Set-Sēna kungam.

— Nolieciet grāmatu atpakaļ, — viņš pikti sacīja, — un kārtīgi ieslēdziet. Sī grāmata ir visa ļaunuma sakne.

Viņš pārbaudīja, vai skapis ir labi aizslēgts. Atslēga bija izturīga, viņš pats to bija pagatavojis. Noraizējies viņš stāvēja pie skapja. Peina grāmatu varēja ieslēgt, bet vai viņa karavīri, atgriezušies no Amerikas, neatvedis līdzi zemisko grāmatu un neizplatīs kaitīgās idejas? I

Viņam radās ideja, to bija izraisījusi ļaunprātīgā velna grāmata. Viņš noslēgs savienību nevis ar dumpiniekiem, bet ar savu brālēnu Anglijā pret dumpiniekiem. Viņi tos kopīgi sakaus, un Anglija tad kā atlīdzību atdos viņam Kanādu. Viņš radīs svētu savienību; viņš un abi pārējie valdnieki, kam vēl nav pielipušas modernās idejas, Džordžs un Marija Terēze noslēgs savienību, ar ko nespēs mēroties neviena revolūcija. Viņi piespiedīs Anglijas amerikāņu kolonijas iet atpakaļ uz īstā ceļa. Ja viņi apvienosies, tad tas nebūs grūti. Un tā būs laba mācība turpmākajiem nemierniekiem.

Viņš izslējās. Luijs iztēlojās sevi tādu, kādu viņu bija uzgleznojis Diplesī. Viņa plāns bija varens, Francijas karaļa cienīgs, viņa senču cienīgs plāns.

Bet vai viņš, Luijs, patiesi tam bija piemērots? Vai viņš būtībā bija tāds, kādu Diplesī viņu bija uzgleznojis? Luijs bažījās, ka mākslinieks viņu ir idealizējis. Bažījās, ka būtībā bija pavisam savādāks. Un varbūt arī viņa senči bijuši pavisam savādāki nekā uz gleznām, varbūt arī viņus mākslinieki idealizējuši.

Blēņas, Ludviķis Lielais bija uzdrīkstējies būt tāds, kāds viņš izskatījās gleznās. Tam pietika drosmes atcelt Nantes ediktu un izdzīt ķecerus. Turpretī viņš, tagadējais Luijs, Tirgo pierunāts, jau kronēšanas zvērestā bija izlaidis svinīgo solījumu ar uguni un zobenu izdeldēt ķecerus.

Viņš bija vājš no paša sākuma. Nebija viņa spēkos pavērot šo trīsvienību pret dumpiniekiem. Viņš iedomājās, kā būtu. ja viņš Morpā pastāstītu par šo vareno projektu. Veeais virs pavīpsnātu un laipni un mierinoši sacītu: «Tie ir cēli sapņi, augstība, Aleksandra sapņi.»

Tajā pašā pirmdienā arī amerikāņu delegāti atkal sapulcējās un apspriedās, ko varētu darīt, lai no Saratogas uzvaras iegūtu šeit Versaļā kādu labumu.

Arturs Lijs ierosināja, lai Veržēnam skaidri pasaka, ka tagad Amerika iespējot no Anglijas panākt visus vēlamos noteikumus, un, ja Versaļa tūlīt nenoslēgšot savienību, tad tā palikšot ar garu degunu. Franklins atrunājās. Viņš gribēja pielietot šādus draudus tikai ārkārtējā gadījumā. Būšot prātīgāk, viņš teica, ļaut, lai franču ministri tuvojas viņiem, nekā uzmākties pašiem. Jo ma-, zāk centības izrādīšot, jo varēšot panākt labākus noteikumus.

Lijs pretojās. Ar flegmatismu jau daudz esot sabojājuši, nedrīkstot palaist garām arī šo lielo izdevību.

Franklins nekā neatbildēja Hm palūkojās uz Sailesu Dīnu. Līdz šim tas bija klusējis; lielais, resnais, iespaidīgais cilvēks šodien izskatījās pelēks un sakrities. Kuģis, ar ko jaunais Ostins un viņa priecīgā vēsts bija ieradušies Francijā, bija atvedis Dīnam nelāga ziņu. Viņš tika atsaukts, saukts atpakaļ uz Ameriku. Pēc Artura Lija intrigām viņam jau vajadzēja sagaidīt šādu triecienu, tomēr tas radīja viņā sašutumu. No amerikāņiem viņš bija pirmais, kas šajā kontinentā bija pārstāvējis savas zemes intereses, viņš bija tās labi aizstāvējis, panācis veiksmīgu sadardību ar de Bomaršē kungu un tā novadījis uz Ameriku nepārtrauktu ieroču un kara materiālu straumi. Bet pateicības vietā pienāca šī nelādzīgā vēstule, kas viņu atsauca un pat sevišķi nepūlējās noslēpt Kongresa neuzticību un neapmierinātību.

Atbildot Franklina neizteiktajam uzaicinajumam, viņš ņēma vārdu un izsacījās par jautājumu, vai ministru vajadzētu paskubināt jebšu labāk būtu nogaidīt. Lai gan citkārt viņš izturējās pret Franklina uzskatiem ar vislielāko cieņu un gandrīz nekad nerunāja viņam pretī, šodien viņš pievienojās Arturam Lijām. Arī viņš bija tajās domās, ka vajadzētu pamudināt Versaļas kabinetu, norādot, ka Kongress nopietni apdomāšot tagad tik ļoti izdevīI'.«»•'■•• Anglijas miera noteikumus. Sailesu Dīnu bija pārņēmusi nepacietība. Viņš negribēja atgriezties Amerikā, iekams nebūs redzējis savu parakstu un savu zīmogu uz tik kvēli ilgotā savienības dokumenta. Viņš nespēja dgāk savaldīties un gaidīt. Viņam nebija laika.

Franklins zināja par Sailesa Dīna atsaukšanu no saņemtajām vēstulēm . . . Viņam bija žēl šī cilvēka, un viņš saprata viņa steigu un nepacietību. Taču viņš bija skaidri pārliecināts, ka slēpti draudi pagaidām nav izdevīgi. Delegāti bija uzvaras vēsti oficiāli paziņojuši ministru prezidentam un grāfam Veržēnam. Franklins lūdza savus kolēģus taču vismaz nogaidīt vispirms šo kungu atbildi. Lijs un Sailess Dīns, tikai pa pusei pārliecināti, beidzot piekrita.

Franklina rāmā paļāvība nāca no sirds dziļumiem. Viņš gandrīz nevarēja vairs saprast, ka viņš nesen, pirms šīs uzvaras ziņas saņemšanas, bija varējis pievienoties pārējo satraukumam. Pēc Lija un Dīna aiziešanas viņš sēdēja savā ērtajā krēslā ar puspievērtām acīm un atslābušu seju, noguris un apmierināts, atvieglināts, gatavs gaidīt nedēļas, pat mēnešus.

Viljams apvaicājās, vai nav jāķeras pie darba; pasts bija paziņojis daudz tāda, kas bija jānokārto. Taču doktors papurināja lielo galvu.

— Šodien ne, manu zēn, — viņš teica, un Viljams aizgāja.

Palicis viens, Franklins izbaudīja savu laiskumu. Viņš izvandīja lielo korespondences kaudzi, nobīdīja pie malas visas darīšanu vēstules un izmeklēja tikai tādas, kas viņam darīja prieku. «Vive la bagateīle,» viņš domāja.

Piemēram, viņam bija atsūtījuši neskaitāmos uzsaukumus, ar kuriem savu karagājienu jau no paša sākuma bija pavadījis nule sagūstītais ģenerālis Bergoins. Ar patiku Franklins pētīja garo manifestu Amerikas iedzīvotājiem. Ģenerālis apsolīja tiem, kas grib atgriezties pie sava karaļa, žēlastību un palīdzību; bet tos, kas turpinās savu neprātīgo, bezcerīgo pretošanos, viņš draudēja iznīcināt. Viņš izsūtīšot pret tiem savus indiāņus, un to esot tūkstošiem, un dieva un cilvēku priekšā viņš apzinoties, ka viņam esot tiesības izgāzt visu valsts atriebību pār stūrgalvīgajiem ļaundariem, kas paši nostādījuši sevi ārpus cilvēces. Franklins atrada savā pastā arī kādu Bergoina uzsaukumu indiāņiem. Tajā ģenerālis paziņoja: «Saskaņā ar jūsu paražām, kas šādas uzvaras trofejas uzskata par godpilnām, jums ir atļauts nonāvētajiem ienaidniekiem novilkt skalpus.» Un indiāņu virsaiša atbildē bija teikts: «Mēs mīlam mūsu tēvu viņpus lielā ūdens, un šī mīlestība un uzticība ir uzasinājusi mūsu kara cirvjus.»

Piemīlīgajā Pasī klusumā Franklins uzmanīgi lasīja ģenerāļa Bergoina un indiāņu literāros sacerējumus. Tad viņš savukārt ķērās pie rakstīšanas. Pikti smīkņāja un rakstīja. Sacerēja avīžu ziņojumu.'

Kāds kapteinis Džerišs no amerikāņu milicijas, bija teikts viņa avīžu ziņojumā, uzbrūkot kādai angļu vienībai, guvis daudz trofeju, starp tām arī astoņas lielas kastes, kurās atradās amerikāņu skalpi. Šie skalpi bija domāti angļu Kanādas gubernatoram, lai tas nosūtītu tos tālāk uz Londonu. Angļu virsnieka vēstuli, kurš pavadīja transportu, Franklins atstāstīja burtiski. Viņš rakstīia:

«Uz Senekas cilts indiāņu virsaiša pieprasījumu es nosūtu jūsu ekselencei astoņas kastes ar skalpiem, kas ir pienācīgi izžāvēti, izkaltēti, uzvilkti uz stīpām un izkrāsoti ar triumfa zirni. Klāt pievienots saraksts un paskaidrojums. Kastē Nr. 1 atrodas dažādās sadursmēs nogalinātu 43 Kongresa kareivju skalpi. Tie uzvilkti uz melnām stīpām, iekšpuse nokrāsota sarkana, melnais plankums nozīmē, ka viņi nonāvēti ar lodi. Tāpat 62 zemnieku skalpi, viņi nonāvēti savās mājās, stīpas sarkanas, iekšpuse nokrāsota brūna un apzīmēta ar kapli, kam apkārt melns aplis, lai norādītu, ka viņi pārsteigti naktī. Kastē Nr. 4 atrodas 102 zemnieku skalpi, no tiem 18 atzīmēti ar mazu, dzeltenu liesmas mēli, kas norāda, ka viņi kā gūstekņi sadedzināti dzīvi. Pavisam ir tikai 67 pilnīgi sirmi skalpi: vairums zemnieku, spriežot pēc matu krāsas, ir jaunāki cilvēki, kas šo pakalpojumu padara vēl vērtīgāku. Kastē Nr. 5 atrodas 88 sieviešu skalpi; gari mati, zila stīpa, āda dzeltena, melna naža vai cirvja zīme norāda, ar kādu rīku sieviete tikusi nonāvēta. Kastē Nr. 7 atrodas 211 meiteņu skalpi, mazas, dzeltenas stīpas, balts pamats, cirvja, rungas vai naža zīme.

Ar šīm kastēm virsaiši sūta jūsu ekselencei šādu ziņu: Tēvs, mēs sūtām tev daudz skalpu, lai tu redzi, ka neesam slinki draugi, un mēs lūdzam tevi nosūtīt šos skalpus pāri ūdenim lielajam karalim, lai viņš tos aplūko, papriecājas par tiem un pārliecinās, ka viņa dāvanas nav dotas nepateicīgiem.»

Franklins pārlasīja uzrakstīto, bija apmierināts un pašrocīgi iespieda to kā «Boston īndependent Chro'nicle» rakstu. Tad viņš šo rakstu nosūtīja žurnālam «Affaires de TAngleterre et de !'Ain('rique», ari uz «Courrier de l'Europe», «Gazette de Leyde», «Gnzette FranĢaise d'Amsterdam» un «Courrier du Bas-Rbin».

Starp citu, izrādījās, ka Franklina uzskats bijis pareizs, ka Versaļa ieradīsies pati. Jau divas dienas pēc uzvaras^ēsts saņemamas Pasī ieradās Zerāra kungs un svinīgi nodeva grāfu Morpā un Veržēna apsveikumus sakarā ar lielo uzvaru. Līdz ar to, viņš paziņoja, viņa oficiālais uzdevums esot nokārtots. Viņš personīgi, Zerārs piebilda, uzskatot, ka nebūtu slikti, ja delegāti tagad atkārtotu savus priekšlikumus par līgumu. 5ādi priekšlikumi patlaban noteikti atrastu labvēlīgas acis, ausis un sirdis.

Franklins pateicās Zerāra kungam par padomu un tūlīt uzmeta vēlamo rakstu. Viņš atgādināja, ka Savienotās Valstis jau reiz ierosinājušas draudzības līgumu ar Francijas karali, ka viņus, delegātus, Kongress esot pilnvarojis un ka viņi priecātos, ja Versaļas galms uzsāktu sarunas ar viņiem par šādu līgumu.

Kad pēcpusdienā Pasī ieradās pārējie delegāti, Franklins viņiem smaidīdams paziņoja, ka nu Versaļa esot ieradusies Pasī un nevis Pasī Versaļā. Tad viņš parādīja tiem savas vēstules uzmetumu. Arturs Lijs meklēja vainas un atzina tekstu par pārāk verdzisku. Franklins apsolīja uzrakstīt vēstuli no jauna, ievērojot Artura Lija vēlēšanos. Arturs Lijs uzstāja, ka grib vēstuli tad vēlreiz redzēt, un pieprasīja, lai nenosūta rakstu bez Sailesa Dīna un viņa paraksta. Tas novilcināja vēstules nosūtīšanu par divām dienām.

Bet tad Viljams Tempis varēja nogādāt vēstuli uz Versaļu.

Noklausījies vēsti par amerikāņu uzvaru, Pjers pirmais no Franklina viesiem bija braucis no Pasī atpakaļ uz Parīzi. Viņš pavēlēja kučierim pasteigties. Pjers pirmais bija pavēstījis frančiem par Amerikas neatkarību, tāpēc gribēja būt arī pirmais, kas paziņos viņiem par lielo uzvaru pie Saratogas. Bez tam viņš saprata, ka šis notikums ietekmēs Parīzes, Londonas un Amsterdamas biržas, un, jo ātrāk viņš uzvaras vēsti izmantos komerciāli, jo bagātākai jābūt viņa peļņai. Viņš skubināja kučieri braukt aizvien ātrāk.

Bet togad ziema bija uznākusi ļoti ātri, bija vakars, un ceļš vietām apledojis. Kučieris atvainojās, ka viņam jābraucot piesardzīgi.

— Pie velna piesardzību! — Pjers izsaucās. — Man jataisa vēsture, es nevaru būt piesardzīgs.

Izbiedētais kučieris saknieba lūpas un uzsita zirgam ar patagu. Drīz vien kariete apgāzās, un Pjers tika izsviests ārā. Viņš stipri sasitās, nespēja vairs pakustināt roku, seja bija asinīm noplūdusi. Garām braucošā kariete aizveda viņu mājās.

Viņu noguldīja gultā. Terēze aizsūtīja pēc ārstiem. Izrādījās, ka viņš bija lauzis roku un dabūjis arī citus ievainojumus, kas gan nebijā bīstami, taču sāpīgi. Viņu pārsēja. Kamēr ārsti vēl rosījās ap Pjeru, viņš neatlaidīgi prasīja pēc Megrona un Gidēna. Drebēdams drudzī, pārsējumu traucēts, viņš deva norādījumus, diktēja vēstules. Reizēm viņa seja savilkās laimīgā smaidā, bet tad ievainojumi un nobrāzumi iesāpējās tā, ka viņš sāka vaidēt.

Grāfam Veržēnam viņš rakstīja: slimības gultā gulēdams, viņš tam paziņojot, ka karaļa valdības doto cēlo uzdevumu izpildījis tā, ka tagad amerikāņi izcīnījuši uzvaru, kas mūžu mūžos tikšot ierakstīta pasaules vēsturē blakus citām lielām uzvarām. «Mūsu bērni un mazbērni,» viņš nobeidza, «iegaumēs vārdu — Saratoga.»

No Kondē ielas uztraukta atsteidzās Jūlija, viņa vaimanāja, ka slimais nedrīkstot pārpūlēties.

Bet Pjers viņai pavēlēja:

— Ciet klusu, mana mīļā! Sī ir vēsturiska diena; es celtos augšā pat no kapa, lai maršētu kopā ar citiem, — un viņš diktēja tālāk.

Klusu un prasmīgi Terēze kopa slimnieku. Viņa bija priecīga, ka viņas Pjers sekmējis lielās uzvaras izcīņu. Bet Jūlijai šķita, ka Terēze nekopj Pjeru pietiekami rūpīgi, viņa pārcēlās uz māju Senantuana ielā, lai pastāvīgi varētu būt pie brāļa, un Terēze to atļāva.

Pjers bija nepacietīgs pacients. Viņš strīdējās ar ārstiem, jo tie negribēja viņam atļaut aiziet tepat pāri pretī uz Vjei di Tampla ielu un pašam iemest aci darīšanās. Un viņš neklausīja aizliegumam pieņemt apmeklētājus.

Starp pirmajiem, kas ieradās, bija Lenormana kungs. Pjers bija augstsirdīgs un tikai nevērīgi piezīmēja, ka Sarlo bažas, vai amerikāņi spēšot noturēties, esot bijušas nepamatotas. īsu mirkli ap Sarlo lūpām pavīdēja fatālais smīns; esot jau pieredzēts, viņš teica, ka uzvarētāji tieši savu spēku apziņā izrādījušies slikti maksātāji.

Pjers tikai pasmējās. Tomēr laimes izjūtā iezagās slepenas bažas. Viņš bija pūlējies cik spēdams panākt aliansi, bet, tiklīdz šī alianse būs noslēgta, de Veržēna kungam nebūs vairs vaja-

d/.igs nekāds slepenais aģents, karaļa arsenāli varēs atklāti apgādāt Ameriku, tad simtiem komersantu uzmāksies iestādēm, lai dabūtu kara pasūtījumus, un sāks sacensību ar Hortaleza firmu.

Tomēr vispirms viņu gaidīja laimīgas dienas, un klusās bažas, kuras viņā bija radījusi Sarlo ļaunprātīgā piezīme, ātri izgaisa vispārējā atzinībā.

Ieradās visi, lai izteiktu līdzjūtību viņa nelaimes gadījumā un apsveiktu viņu; šķita, ka viņš personīgi būtu panācis ģenerāļa Bergoina kapitulāciju. Tas esot gods, teica de Morpā kundze, ka viņas mīlulis guvis uzvarām vainagotajā kaujā ievainojumus, kaut arī atradies trīstūkstoš jūdžu attālumā no turienes.

Ari biklais Felisjens ienāca tēvoča istabā un ar sajūsmas pilnām acīm vērās cilvēkā, kam bijis lemts izdarīt brīvībai tādu pakalpojumu. Un zēna apbrīns bija Pjeram ļoti patīkams.

Tad ieradās kāds apmeklētājs, ko Pjers nemaz nebija cerējis sagaidīt —Fransuā .Vodreijs. Jā, augstprātīgais kungs žēlīgi ieradās apmeklēt pulksteņtaisītāja dēlu. Elegantos vārdos viņš pauda savu nožēlu par nelaimes gadījumu, un, kaut arī par amerikāņu uzvaru viņš runāja ar vieglu ironiju, tomēr Pjeram likās, ka Vodreija vārdos skan patiesa atzinība par Pjera pūlēm. Bija skaidri redzams, ka Vodreija apmeklējums ir vairāk nekā pieklājības izpausme. Viņš palika ilgi, ielaidās garā sarunā par po-1 litisko stāvokli, un Pjers priecājās, ar kādu uzmanību lielais vīrs klausījās viņa izskaidrojumos.

Uzvara pie Saratogas bija devusi Vodreijam jaunu ierosmi. Viņš uztvēra amerikāņu panākumus ne vien kā personīgu triumfu — vai gan viņš jau savlaicīgi nebija aizstāvējis Franklinu un panācis satikšanos ar Tuaneti, — bet Saratogas uzvaru viņš apsveica arī citu iemeslu dēļ. Rotaļa ar Tuaneti viņam vilkās par ilgu, tā sāka jau apnikt, Versaļas zeltītā vienmuļība viņu garlaikoja aizvien vairāk, viņš ilgojās pēc jaunām sensācijām. Saratogas uzvara viņam bija atgādinājusi, ka Vodreiji kopš seniem laikiem bijusi kareivīga cilts: viņi bija izcēlušies karalistes jūras karos, Vodreija vectēvs bija guvis slavu kā Kanādas gubernators, kāds cits Vodreijs, Fransuā tēvocis, tika cildināts kā franču armijas kara varonis. Tagad sakarā ar Saratogu Fransuā Vodreijs jutās aicināts turpināt šo tradīciju un piedalīties karā pret Angliju izšķirošā postenī.

4-17

Vispirms bija nepieciešams mudināt Resno iet vēl tālāk uz priekšu, lai šis karš beidzot kļūtu īstenība. Luijs bija truls un

27 — Lapsas vīna kalnā

ietiepīgs un cieši apņēmies nekā nedarīt; taču Vodreijs bija vēl ciešāk apņēmies ar Tuanetes palīdzību piespiest viņu rīkoties.

Ar paliku Vodreijs uzklausīja dedzīgos un veiklos argumentus, ar kuriem Pjers pierādīja, ka nekavējoties noslēgt savienību ir visai neatliekama politiska nepieciešamība. Vodreijs labi iegaumēja šos argumentus un pastāstīja tos Tuanetei. Sajās dienās viņš neatkāpās no viņas un nemitīgi uzstāja, lai viņa beidzot piespiež Luiju izpildīt savu solījumu.

Vodreija sakūdīta, Tuanete aizvien vairāk iejaucās amerikāņu pasākumā. Viņa pat piebiedrojās Morpā un Veržēnam, un, kad ministri, saņēmuši vēstuli, kurā amerikāņu delegāti vēlreiz atgādināja savus ierosinājumus par līguma noslēgšanu, lūdza izvairīgo, atturīgo Luiju sasaukt apspriedi, Tuanete vēlējās piedalīties tajā.

Ministri paziņoja karalim: viņa iebildums, ka viņš negribot pirmais tuvoties amerikāņiem, tagad atkrītot, jo Franklins lūdzis sākt sarunas. Bet, ja likšot amerikāņiem gaidīt atbildi, draudot nopietnas briesmas, ka viņi vienošoties ar angļiem. Viņam esot ticamas ziņas, teica Veržēns, norādīdams uz veselu kaudzi dokumentu, ka Anglija apberot doktoru Franklinu ar miera piedāvājumiem. Luijs saīdzis palūkojās uz šiem dokumentiem, bet neaizskāra tos.

—    Ilgāka vilcināšanās, augstība, — Tuanete enerģiski paskaidroja, — nozīmē dzīt amerikāņus angļu apkampienos.

Taču Luijs bija atradis jaunu iebildumu.

—Jūs aizmirstat, kundze, un arī jūs, mani kungi, — viņš ar cieņu atbildēja, — ka mūsu rokas nav brīvas. Iekams mēs kaut ko uzsākam, kas varētu izraisīt kara briesmas, mums jādabū mūsu sabiedroto piekrišana. Vai lai es laužu savu līgumu ar Spāniju? — viņš nikni noprasīja. — Es negribu sākt nekādu dēku. Es nenoslēgšu nekādu paktu ar dumpiniekiem, iekams man melns uz baltā nebūs mana Madri Ies Sālēna noteikta piekrišana. Es nelauzīšu savu vārdu. To jū; Vi , sānis nekad nepanāksiet., kungi, un arī jūs ne, kundze. / J

Tuanete šūpoja kāju, jau pavēra miglai atbildētu, taču pārdomāja. Morpā teica, ka neviens neesot domājis tik svarīgu līgumu parakstīt, iekams neesot pārliecināti par Spānijas piekrišanu. Viņš lūdzot karalim atļauju tūlīt nosūtīt kurjeru uz Madridi.

—   Nu, labi, — Luijs norūca.

Taču Tuanete uzstāja:

—   Mēs nedrīkstam doktoram Franklinam likt gaidīt, kamēr lio Madrides pienāk atbilde.

—   Es esmu devis Spānijai vārdu, — Luijs drūmi atbildēja. Viņam būs jāpaciešas, šim jūsu doktoram Franklinam.

—   Vai es drikstu izteikt priekšlikumu, augstība? — padevīgi iejaucās Veržēns. — Vai mēs nevarētu runāt ar amerikāņiem vajsirdīgi? Vai mēs nevarētu tiem atklāti paskaidrot, ka valdība nolēmusi parakstīt savienības līgumu ar noteikumu, ja Spānija necels nekādus iebildumus?

Un, tā kā Luijs čurnēja īgns un nomākts, Tuanete sparīgi teica:

—   Tā būs pareizi, tieši tā.

Un Morpā apstiprināja:

—   Es neredzu cita ceļa, kā aizkavēt, lai Amerika nenoslēdz mieru ar Angliju. v

Luijs draudoši un nelaipni klusēja.

—   Es jums pateicos, kungi, — viņš pēkšņi teica, — tagad man jūsu uzskati ir skaidri.

Un nu kungiem nekas cits neatlika kā bez panākumiem doties projām. Palīdzību meklēdami, viņi uzlūkoja Tuaneti.

—   Nelieciet mums tā iet prom, augstība, — Tuanete uzsvērti sacīja. — Uzdodiet kungiem,,.paziņot amerikāņiem atbildi, ko mēs esamtiem parādā. Lūdzu, augstība, izsakieties skaidri, — viņa teica laipni, taču apņēmīgi.

—   Nu ja, nu labi, — Luijs teica.

Bet, tiklīdz viņš bija pieļāvies izteikt šos vārdus, kad aši un pikti piebilda: -

—    Bet piekodiniet dumpiniekiem, ka šo mūsu paziņojumu nekādā ziņā nedrīkst izpaust angļiem. Ja dumpinieku vainas dēļ kaut kas kļūs zināms, tad es pārtraukšu sarunas un paskaidrošu Londonā, ka viss ir salti meli. Iegaumējiet to, kungi, un paziņojiet to arī dumpiniekiem. Tad es pārtraukšu sarunas un uzskatīšu, ka neesmu vairs saistīts. — Viņš bija iekaisis neprātīgās dusmās. — Tā, — viņš" skaļi spiedza, — un tagad es nekādā ziņā vairs nenodarbošos ar šo lietu, iekams nebūs pienākusi atbilde no Spānijas. No šī brīža es aizliedzu jebkuram, — uz Tuaneti viņš tomēr neskatījās, — manā klātbūtnē kaut vai pieminēt amerikāņus. Es tagad gribu mieru. Es gribu mierīgi sarīkot savu porcelāna izstādi.

21*

419

Apmierinātie ministri steidzās projām. Tuanete vēl palika.

—   Man žēl, Luij, — viņa sacīja ar jūtamu ironiju, — ka jums tā vajadzēja piepūlēt balsi.

—    Jūs nesaprotat, ko jūs darāt, — viņš gurdi sacīja, — šie kungi to nezina, un tu jau pavisam nezini.

Un, tā kā viņa tikai izteiksmīgi un nicīgi paraustīja plecus, viņš noprasīja: — Vai jums vispār ir skaidrs, kundze, kādas sekas tūlīt jutīsim mēs abi, ja pakts patiešām tiks noslēgts? — Viņa nezināja, uz ko viņš mērķē. — Tuvākās sekas būs, — viņš atriebīgi izskaidroja, — ka mums, jums un man, būs jāierobežojas. Pakts nozīmē karu. Karš nozīmē augstākus nodokļus. Un, ja mēs prasīsim no tautas augstākus nodokļus, tad mums pašiem jārāda piemērs. Tādēļ man būs, diemžēl, jālūdz jūs ķerties pie sava budžeta samazināšanas.

Tuanete bija apjukusi. Viņa bija iedomājusies, ka tagad, kad viņa tik enerģiski aizstāv Ameriku, ikvienam jāatzīst viņas sajūsma par tautas interesēm un tāpēc viņa var atļauties pat palielināt savus izdevumus. Tomēr viņa saprata, ka patlaban šāda argumentācija būtu nevietā, un ar jauku apņēmību atbildēja, ka viņa, protams, esot gatava ar prieku uzņemties jebkuru upuri Francijas interešu un mūžsenā ienaidnieka novājināšanas dēļ.

Luijs teica, ka vēl jau nemaz neesot nolemts. Paiešot vairākas nedēļas, iekams pienākšot Spānijas atbilde. Toreiz, dodot viņai šo solījumu, Luijs turpināja, viņš neesot apdomājis, kādā strupceļā viņš tādējādi nonākšot. Tagad viņš devis vārdu ne vien Tuanetei, bet saistīts arī ar pienākumu pret Spānijas karali. Viņš vispusīgi apspriedis šo jautājumu ar savu biktstēvu. Solījums, kas dots veselai karaļvalstij, esot svarīgāks nekā solījums, kas dots atsevišķam cilvēkam. Un, ja Spānija neatbildēšot ar skaidru, nepārprotamu «jā», tad viņš nonākšot smagā pienākumu konfliktā, un viņam vajadzēšot pašam ar sevi un dievu nolemt, pa k du ceļu iet. . \ j

Nu Tuanete atskārta vēl skaidrāk nekā līdz šim, cik uztrai / coša spēle ir augstā politika, ka «jā» vēl it nemaz nav «jā», u ) viņas apņemšanās piespiest šo trulo un naidīgo cilvēku atzīt Savienotās Valstis un sākt karu ar Angliju kļuva vēl stingrāka.

Vēl tajā pašā dienā Veržēns uzaicināja doktoru Franklinu uz apspriedi. Bet, tā kā viņš nekādā ziņā negribēja dot svārstīgajam Luijam ieganstu atkal atsaukt savu piekrišanu, Veržēns noturēja apspriedi ļoti slepeni. Viņš neielūdza vis emisārus uz savām dienesta telpām Versaļā vai Parīzē, bet lūdza viņus ierasties Versaļā noteiktā vietā un noteiktā stundā. No turienes viņus kāds Zerāra kunga pilnvarots cilvēks aizveda īrētā karietē uz māju, kas atradās gandrīz jūdzi no Versaļas. Tur gaidīja grāfs Veržēns un de Zerāra kungs.

Vispirms ministrs iztirzāja veselu rindu atsevišķu jautājumu. Viņš uzsvēra, ka Francija nedomājot ne par kādu iekarojumu karu; viņa jaunais karalis nedz vēloties, lai amerikāņi iekarotu sev vai Francijai Kanādu, nedz arī vēloties pievienot saviem Rietumindijas īpašumiem jaunus. Ja viņš atzīšot Savienotās Valstis un iestāšoties karā, tad darīšot to aiz ideāliem motīviem.

Franklins mēģināja atbildēt uz šīm skaļajām frāzēm. Ja Kongress, viņš teica, nebūtu pārliecināts par karaļa humānismu, tad tas nebūtu sūtījis savus emisārus uz Parīzi.

Veržēns paklanījās. Tad viņš delegātiem svinīgi paziņoja, ka karaļa padome nolēmusi atzīt Amerikas Savienotās Valstis un uzsākt ar tām sarunas. Bet, ņemot vērā nolīgumu ar Spāniju, karalis esot spiests atlikt līguma parakstīšanu līdz lum laikam, kamēr pienākšot no Madrides paziņojums, ka Spānija neko neiebilst pret šādu paktu.

īsu brīdi bija pavisam klusu. Tad Franklins rāmi sacīja:

—    Mēs jums pateicamies, grāfa kungs, par tik iepriecinošu vēsti.

Un visi paklanījās.

—    Man jums vēlreiz jāatgādina, kungi, — sacīja Veržēns, — ka Francija, kamēr tā nav vienojusies ar Spāniju, nevar spert nekādu izšķirošu soli. Tāpēc es jūs noteikti lūdzu uzskatīt, ka alianse ir tikai tapšanas stadijā, un ievērot vislielāko slepenību.

—   To mēs apsolām, — sacīja Franklins.

Kad delegāti bija palikuši vieni, Arturs Lijs pukojās, ka franči savu principiālo piekrišanu savienībai tik necienīgā veidā saistījuši ar noteikumiem, ka jāievēro slepenība.

—   Allaž ar mums šeit apietas kā ar zagļiem un sazvērniekiem, — viņš kurnēja.

Taču abi pārējie neļāva viņa dzēlīgajām piezīmēm sabojāt prieku.

Grāfs Veržēns pateica amerikāņiem šo ziņu 17. decembri, sestdienā, tas ir, kad vēl nebija pagājušas divas nedēļas kopš uz*ļ varas vēsts saņemšanas.

Franklinam bija svarīgi pēc iespējas saistīt Versaļas valdību ar kādu solījumu. Viņš aizrakstīja Morpā, ka viņš ar prieku uzzinājis par viņa majestātes lēmumu atzīt Savienoto Valstu neatkarību un noslēgt ar tām savienības līgumu kara un miera laikam, un lūdza ministru prezidentu izteikt karalim delegātu pateicību par viņa laipno noskaņojumu.

Lasīdams Franklina vēstuli, Morpā purināja galvu. Jāatzīst, ka šī vēstule panāca savu nolūku, tā zināmā mērā saistīja karali un valdību. Bet cik salti, cik garlaicīgi, cik prozaiski tā bija uzrakstīta! Siem Rietumu cilvēkiem trūka smalkuma, viņi nezināja. kas ir elegance un daiļums. Turklāt šī dumpinieku vadoņa vēstule viskristīgajai majestātei varētu kļūt par vēsturisku dokumentu, par piemēru un paraugu.

Morpā apsvēra, kā pats būtu rakstījis amerikāņu vietā. Viņš pat apsēdās un uzmeta vēstuli, kādai tai vajadzētu būt: «Izcilā gudrība, ar kādu Jūsu majestāte prot palti aut savas zemes intereses augstākās cilvēcības likumiem, nodrošina Jūsu majestātes attēlam ne vien vietu uz katra amerikāņa kamīna, bet arī rietumu puslodes iedzīvotāju sirdīs. Nemaz nerunājot par lielajiem materiālajiem panākumiem, kurus augstākā vara droši vien neliegs abu pasaules progresīvāko nāciju savienībai, jau visu brīvības draugu mūžīgā mīlestība ir cēlākā atmaksa, kādu vien monarhs var vēlēties. Kaut arī Jūs, lielais karali, atrodaties vairāku tūkstošu jūdžu tālumā no mūsu pasaules daļas iedzīvotājiem, tomēr šiem cilvēkiem neviens nav tik tuvs kā Jūs. Pravietis Zālamans kļūdījies: viss nav iznīcīgs. Nav iznīcīga Amerikas mīlestība un pateicība Jūsu majestātei.» Tā būtu varējis uzrakstīt vecais no Pasī. Un kā viņš bija uzrakstījis? «Es lūdzu Jūs, ministru prezidenta kungs, izteikt karalim delegātu pateicību par viņa laipno noskaņojumu.» Barbars!

Morpā nebeidza vien brīnīties par šī cilvēka neaptēsto vientiesību. Veržēns, aizvien vēl bažīdamies, ka karaļa ilgā vilcināšanās tomēr varētu vēl Franklinu pievērst Anglijas piedāvājumiem, ieteica savam kolēģim sastapties ar Franklinu un laipni viņu nomierināt. Morpā ar prieku pieņēma šo ierosinājumu.

Sī sastapšanās tika sarīkota tikpat slepeni ar visos sīkumos pārdomātu ceremoniālu kā amerikāņu sastapšanās ar Veržēnu.

Ministru pavadīja viņa sekretārs Salē. Vispirms viņš apsveica Franklinu ar viņa panākumiem; ja šī alianse tiks noslēgta, un tas notiks, tad tas esot vienīgi doktora Franklina nopelns.

— Tā bija jūsu populāritāte, — viņš paskaidroja, — kas mums deva iespēju pārliecināt karali par nepieciešamību noslēgt

savienību. Ja jūs nebūtu pratis iekarot mūsu patīkamās karalienes sirdi, tad mēs nekad nebūtu panākuši šo paktu.

—   Pateicos, — noteica Franklins.

—   Ko es visvairāk jūsos apbrīnoju, — turpināja nenogurdināmais raksturu pētnieks, — ir veids, kā jūs esat šķīstījis savu godkāri. Ko tad mēs rakstām par to manos memuāros, manu mīļo Salē? — viņš pievērsās sekretāram.

—   Doktors Franklins, — tas citēja vienaldzīgi un neizteiksmīgi, — nav iedomīgs parastā nozīmē. Mēs, Morpā, piemērām, nespētu atteikties no Salona apmeklēšanas, kur cildina mūsu portretu. Franklina patikšanas kāre ir augstākas formas. Viņam piemīt, ja varētu tā teikt, sportiska godkāre veikt visgrūtākos eksperimentus. Tagad pēdīgi šo visgrūtāko — mūsu gadsimtā radīt dzīves spējīgu republiku.

Franklins pacietīgi iebilda:

—   Jūs to dēvējat par sportisku godkāri, citi varbūt to sauc par pārliecību.

—   Sauciet to, kā jūš vēlaties, — Morpā samierinoši atbildēja, — tā tomēr ir ļoti personīga un ļoti kaprīza bramanība. Jums jau nebija darīšana ar mazo Sveici vai mazo Holandi. Pārvērst veselu kontinentu par republiku, tas ir vareni. Visu cienību, — viņš teica un ar grumbainajām rokām rādīja, it kā aplaudētu.

—   Protams, jūsu republika nepastāvēs, — viņš turpināja nevēl īgi un autoritatīvi. — Valsts bez karaļa ir tikpat kā bikses bez jostas, tās neturas. No mums abiem gan neviens vairs to nepiedzīvos, bet es esmu pārliecināts, ka nepaies ilgs laiks, kad jūsu Amerika sāks ilgoties atkal pēc Ēģiptes gaļas podiem un lūgtin lūgs vai nu jūsu, vai mūsu faraonu, lai ņem to zem sava ģerboņa zvēra spārna.

—   Par to labāk nerunājiet, grāfa kungs, — Tranklins jokodams atbildēja tai pašā ministra tonī. — Mūsu faraons patlaban nevēlas neko tik karsti kā noslēgt ar mums mieru.

> — Es zinu, — Morpā atbildēja smaidīdams, — tagad viņš gatavs uz kompromisiem. Varbūt jūs nemaz nedarītu slikti, ja noslēgtu mieru ar viņu, nevis ar mums. Varbūt arī mēs nedarītu slikti, ja vienotos ar karali Džordžu. Viņš tagad cieš zaudējumus, *ftad jau viegli izdabūt no viņa koncesijas. Nav izslēgts, — Morpā "sapņaini teica, — ka viņš mums pat atdotu atpakaļ Kanādu.

Ja jūs esat tik ļoti pieķēries Kanādai, ministru prezidenta kungs, — Franklins laipni atbildēja, — kāpēc tad jūs nenoslēdzāt aliansi ar mums agrāk, pagājušajā gadā, kad mums palīdzība bija daudz vajadzīgāka? Toreiz mēs pat būtu runājuši ar jums par Kanādu.

—    Iespējams, ka jūs būtu runājuši "ar mums, — Morpā pavīpsnāja. — Taču nekad jūs nebūtu mums devuši Kanādu. Nekad jūs nebūtu cietuši mūs pie savām robežām. Ko tad toreiz publiski stāstīja kāds doktors Franklins par mums, frančiem? — viņš uzrunāja Salē.

Un Salē citēja:

—    «Es domāju, ka šī intrigu kārā nācija katrā ziņā ar patiku iejauksies mūsu darīšanās un kurinās naidu starp Lielbritāniju un tās kolonijām.»

—   Paskat tik, — Franklins domīgi noteica, — tātad es tā esot sacījis. Vai tas ir sen?

—   Nav pārāk sen, — atbildēja Morpā, un sekretārs konstatēja:

—   Doktors Franklina kungs to teicis 1767. gada 14. augustā, tātad pirms desmit gadiem un trim mēnešiem.

—   Pa šo laiku, — doktors paskaidroja ļoti aukstasinīgi, — es esmu labāk iepazinis manu Franciju. Es saku «manu Franciju», jo mans vārds jau norāda par manu francisko izcelsmi. Bez tam man nav svarīgi izteikties allaž tajā pašā tonī. Kad es biju jauns, tirgojos, starp citu, ar vergiem; vēlāk es pirmais savā pasaules da|ā izdevu grāmatas pret verdzību.

—   Ja nenomirst ļoti jauns, — Morpā laipni piekrita, — tad dažkārt jārunā pašam sev pretī.

—   Jūs sacījāt — Kanāda, — Franklins atgriezās pie agrākā temata. — Crāfs Veržēns man apgalvoja, ka viņa majestāte it nepavisam nedomājot par iekarojumiem.

—   Karalis ir ļoti tikumīgs, — konstatēja Morpā. — Bet, ja debesis dotu, ka mūsu Kanāda mums atkal iekristu klēpī, tad, es domāju, Veržēnam un man izdotos monarhu pierunāt to pieņemt.

Viegli pasmaidīdams, Franklins ieinteresēts jautāja:

—   Sakiet, ekselence, — vai jūs vēl cerat iegūt Kanādu?

—   Manu mīļo doktor Franklin, — atbildēja Morpā, — cilvēks cer, kamēr elpo un vēl ilgāk. Jūs esat brīvdomātājs, es arī esmu tāds. Tomēr laikam mums nebūs nekas pretī, tāpat jums kā man, ka uz mūsu kapiem uzliek krustu, cerības simbolu par miesas augšāmcelšanos. Un kādēļ tad lai eS neceru uz Kanādas atgūšanu?

Doktoram Franklinam arī pašam reizēm patika izteikties ciniski. Taču viņš ticēja providencei, ticēja, ka cilvēce iet pa ceļu, kurn ir mērķis un jēga, un šis franču ministrs, tik vecs un tik tukšs, cilvēks bez jebkādas pārliecības, īsts nobaltots kaps, iedvesa viņam ri< l>umu. Klusā balsī viņš atbildēja:

—   Es esmu pārliecināts, ministru prezidenta kungs, ka savienība ar mums arī bez Kanādas atbildīs Francijas interesēm. Amerika būs ilgākam laikam solīdāks partneris nekā Anglija, tā ir čaklāka, vienkāršāka, taupīgāka, krietnāka.

Morpā atzina šo frāzi par banālu un par necienīgu atbildi uz viņa vārdiem. Tomēr Franklina vārdi viņu aizkustināja. Franklins, kas to runāja, bija Franklins no portreta, viņam bija stingrās, pētošās acis, platā, apņēmīgā mute, spēcīgais zods, viņš bija īsts vīrs.

Taču, vēl runādams, Franklins nodomāja, ka sarunā ar Morpā viņa nopietnība nav piemērota, un pabeidza jokodams.

—   Es gribētu simt gadu nogulēt madeiras mucā, — viņš teica, — un tad augšāmcelties un paraudzīties, kas noticis ar mūsu zemēm.

—   To es nekādā ziņā negribētu, — Morpā noteikti sacīja.

—    Es nepavisam negribētu zināt, kas notiks pēc manis. «Pēc mums kaut grēku plūdi,» sacīja kāda dāma, par kuru es sacerēju labu un ļoti vērtīgu epigramu. Sis skaistais izteiciens, protams, nav viņas izdomāts, to es esmu lasījis jau Cicerona un arī Senekas darbos, viņi atkal ņēmuši to no kāda grieķu autora. Bet tas ir pareizi kā latīniski, tā grieķiski vai franciski. «Kad es būšu miris, manis pēc lai zeme sadeg,» viņš teica latīniski.

—   Ar tādu reālistu kā jūs, — atbildēja Franklins, — ir labi apspriesties, un es priecājos, ka mums darīšana ar jums. Bet, ja jūs nemaz neticat valstsvīra darbības noderīgumam, kāpēc tad jūs labāk rāmi neatkāpjaties? Kāpēc tad jūs neapmierināties ar notikumu komentēšanu?

—   Ko jūs vēlaties, mans draugs, — atbildēja Morpā.

—    Mums, vecajiem vīriem, jāmirst savās sakās. Tiklīdz mēs atstāsim amatu un mums vairs nebūs nekā ko darīt, mēs sabruksim.

Atvadījies no Morpā, Franklins palika drūmā noskaņojumā. Viņu tirdīja un mocīja doma par to, kā viņš ar otru veco vīru bija sēdējis un aplinkus runājis par ļaunā kara paplašināšanu, ko abi tā pūlējās panākt. No visas sirds viņš ienīda kara nejēdzību. Nesen viņš bija uzrakstījis fabulu, kurā jauns, cēls eņģelis tika sūtīts pirmo reizi uz zemi kopā ar pavadoni, vecu rutinētu gard vēstnesi. Viņi nonāca kaujas laukā pie Kvebekas, pašā kautiņa mutulī, vaidos, asinīs un šausmās. Un cēlais eņģelis saka savam pavadonim: «Ko tu, muļķi, esi izdarījis? Tev taču vajadzēja aizvest mani uz zemi pie cilvēkiem, bet tu mani esi ievedis ellē.» — «Nē jel, kungs,» atbildēja pavadonis. «Tā jau ir-zeme, un tie ir cilvēki. Velni neizturas tik mežonīgi cits pret citu.»

Un, to visu zinādams un juzdams, viņš bija sēdējis kopā ar šo otru, divi veci vīri īsi pirms savas nāves, un gatavojušies paplašināt karu. Viņš, Franklins, nedarīja to tik bezatbildīgi kā tas otrs, viņam politika nebija nekāda rotaļa. Taču sarunu biedra vārdi: «Kad mums vairs nebūs nekā ko darīt, mēs sabruksim,» vajāja un kremta viņu.

Togad ziema bija ļoti barga. Apledojušie ceļi traucēja pievedumus; gaļa, maize, piens, arī malka kļuva Parīzē dārga un pietrūka. Aukstums un bads nomāca nabadzīgo iedzīvotāju kvartālus. Karalis un vairāki augstmaņi atļāva savos mežos lasīt žagarus, malku ņēma arī bez atļaujas, un slidenie ceļi bija pilni cilvēkiem, kas ar ķerrām un ratiņiem veda malku vai stiepa to grozos uz muguras.

Galmam un augstākajai sabiedrībai ziema sagādāja dažādas izpriecas. Viņi slidoja uz ezeriem un dīķiem, no ratu šķūņiem izvilka kamanas un sarīkoja jautrus braucienus.

Nemiera urdīta, Tuanete aizrautīgi izbaudīja šos izbraukumus ar kamanām. Bija patīkami, klusu slīdot, traukties līksmajā, svelošajā aukstumā. Piedalījās visa Ceriņzilā līga. Visi gribēja cits citu pārspēt ar kamanu skaistumu un zirgu izpušķojumu. Tuanete pati vēlējās aizvien greznākas kamanas. Viņa aizauļoja, zeltā mirdzēdama, viņas kamanu iekšpusi bija izrakstījis Bušē, sēdeklis bija apvilkts ar sarkanu, biezu ādu,, ap zirgu mugurām plandījās grezni izšūtas segas, pie galvām plīvoja strausu spalvu pušķi.

Izsalkušie un nosalušie parīzieši, kas, mežsargu neuzticīgi novēroti, lasīja žagarus, bailīgi un nikni nolūkojās uz mirdzošo kavalkādi. Tā austriete izšķieda Francijas bagātības. Beigas bija popularitātei, ko viņai bija sagādājusi labvēlība pret Franklinu. Atkal parādījās pamfleti. Vizināšanās ar kamanām, tur bija teikts, esot izvirtušās» Habsburgu sabiedrības netikums, un sava Trianona, savas «mazās Sēnbrunas» dēļ austriete pazudinot lielo Ameriku.

Vairojās posts un niknums, gan pamatots, gan nepamatots. Ilnda cietēji pulcējās baros, sauca pēc maizes, izlaupīja maiznīcas. Izsauca policiju un karaspēku, lai ar varu padzītu demonstrantus no ielām.

Kāds jauns leitnants, ševaljē d'Avlans, bija saņēmis pavēli izklīdināt demonstrantu pūli nepieciešamības gadījumā ar ieroncm. Viņš nostādīja savus kareivjus, aulekšoja gar ierindu, vicinādams vienā rokā savu platmali, otrā rokā pavēli.

— Kungi un dāmas! — viņš sauca. — Man ir pavēle šaut ii/, «neliešiem». Es lūdzu pieklājīgos cilvēkus atkāpties.

Visi sāka smieties, zivju pārdevējas, tirgus sievas uzsauca jaunajam leitnantam mījus vārdus, pūlis izklīda.

Tuanetei zivju pārdevējas neapliecināja savu mīlestību. Kad viņa nākamo reizi parādījās Parīzē, viņas apturēja Tuanetes karieti un izmantoja savu veco privilēģiju pateikt Francijas karalienēm savus uzskatus.

Rupjiem vārdiem viņas atgādināja Tuanetei beidzot pildīt savu pienākumu un laist pasaulē bērnu, kā tas pieklājas kārtīgai sievietei un it īpaši karalienei.

Tuanete pūlējās rādīt laipnu seju un atvairījās ar pāris neīstiem jokiem. Iekšķīgi viņu plosīja salts niknums. Viņa saprata, ka no viņas gaida dofinu. Bet naidu, ko šīs sievas klaji izrādīja, naidu, kas ņirdza viņai pretī no niknajām pūļa acīm un no pamfletiem, to viņa nesaprata. Ko tad īstenībā no viņas gribēja? Vai tad viņa tautai par patikšanu nebija runājusi ar amerikāni? Vai tad viņa tautai par patikšanu nebija apmeklējusi Salonu? Vai viņa nebija visos Parīzes veikalos sapirkusi lelles, lai dāvinātu nabagu bērniem?

Tauta viņai bija sveša; neatzīdamās pati sev, viņa būtībā nicināja šos divdesmit piecus miljonus, kuru pavēlniece viņa bija. Bet viņai bija nepieciešami viņu suminājumi, viņu mīlestība. Kad viņa pirmoreiz, būdama vēl bērns, kā krdņprincese bija svinīgi iebraukusi Parīzē, lielgabalu salūtam dārdot, ziedu, karogu un triumfa arku sveikta, simtiem tūkstošiem ļaužu bija pulcējušies ielās un uzgavilējuši viņai. Nekad viņa neaizmirsīs, kā viņa toreiz bija stāvējusi uz Tilerī balkona, aizkustināta par pūļa sajūsmu. «Cik gan var būt laimīgi cilvēki mūsu stāvoklī,» viņa toreiz bija rakstījusi mātei, «ka'tik viegli var iemantot draudzību un mīlestību. Un turklāt tas ir kaut kas tik dārgs. To es izjutu, sapratu un nekad neaizmirsīšu.»

Patlaban, kā šķita, viņa atkal reiz bija pazaudējusi savu pavalstnieku mīlestību, Tuanete alka no jauna izjust to brīnišķīgo pacilātību, kas viņu pārņēma, lūkojoties acīs Franklina portretam un saņemot pūļa ovācijas operā. Viņas ir aušīgas, šīs tirgussievas, viņi ir aušīgi, visi šie parīzieši, bet, kad viņi neuzgavilē, uzmācās saltums. Viņa piespiedīs Resno izpildīt savu solījumu. Viņa panāks aliansi un karu, un tad arī šie muļķīgie parīzieši atkal mainīs savus uzskatus un būs sajūsmināti.

Aizvien viņai jāgaida. Zivju pārdevējām bija pilnīga taisnība, tas jau bija smieklīgi. Resnais viņu padarīja smieklīgu. Arī Vodreija acīs^viņa kļuvusi smieklīga. Tik ilgi un tik bieži viņa bija likusi Fransuā cerēt; bija saprotams, ka viņš kļuva dusmīgs. Viņa noteica sev termiņu. Ja viņa divu mēnešu laikā nekļūs grūta, tad Fransuā gaidu un ilgu laiks būs pagajis.

Luijs pavēlēja, lai ik dienas viņam ziņo par pārtikas un malkas grūtībām Parīzē. Viņš ilgi prātoja. Francijas analēs Luija Sešpadsmitā laiku nedēvēs par labu laiku, nakamo gadsimtu Taciti apzīmēs viņu par neveiksmīgu valdnieku, par nežēlīgu. Lielas nelaimes sekoja cita citai.,Tas bija sācies viņa kāzu svinībās, kad uz Luija Piecpadsmitā laukuma bija izcēlusies panika un tik daudz cilvēku gājuši bojā — samīdīti un nosmakuši. Viņa valdīšanas sākumā bija maizes dumpji, un tagad auglīgajā Francijā atkal bija bads, un viņa rūpesti ilga nedēļas un mēnešus, bet miers un omulība valdīja tikai tās nedaudzās stundas, kad viņam bija laika sēdēt pie savām grāmatām vai medīt mežā, vai kaut ko kaldināt savā .darbnīcā.

Viņš centās palīdzēt nelaimīgajiem. Sūtīja viņiem naudu, sūtīja malku. Pamanījis, kā žagaru lasītāji ar saviem nepiemērotajiem groziem un nastām nomokās, kā viņi slīd, klibo un pārstaipās, Luijs nodeva viņu rīcībā savas kamanas. Tas bija dīvains skats, kad livrejās ģērbti kučieri karaļa kamanās vadāja nabagus un skrandaiņus ar žagaru nastam uz viņu trūcīgajiem mitekļiem. Bet, ja arī parīzieši pazobojās par viņu, tad darīja to labsirdīgi, viņi sacīja: «Mūsu labais rcsnītis», un viņu naida mērķis joprojām palika austriete.

Luijs lasīja paskvilas pret Tuaneti, viņš zināja, kā karalieni ienīst, un tas viņu nomāca. Viņš bija vainīgs; viņš lika tai gaidīt uz dofinu. Allaž, kaut arī vislabāko nodomu mudināts, viņš izrādījās vainīgs; viņš bija valstij parādā dofinu un viņš saistīja monarhiju ar dumpiniekiem.

Taču visu šo raižu un apbēdinājumu vidū bija viens liels iepriecinājums. Sākās porcelāna izstāde.

Luija māte, Saksijas kūrprincese, bija ievedusi Versaļā lielu daudzumu Meisenes porcelāna manufaktūras ražojumu. Luijs vēl zēna gados bija priecājies par šīm glītajām lietiņām, un viņš izlietoja visu godkāri, lai viņa Sevra pārspētu šo Meiseni. Kopš valdīšanas sākuma viņš ikreiz gada beigās sarīkoja savās telpās Sevras porcelāna izfetādi, kur eksponātus pārdeva labdarīgiem mērķiem.

Četrpadsmit dienas karaļa apartamentos vjss bija apgriezts otrādi. Visas viņa personīgās telpas tika izmantotas izstādei. Ceremonijas, mazās ēdienreizes un lielās oficiālās pusdienas, rīta un vakara ceremoniāls tika pārcelts citās zālēs; lielā jezga neskāra tikai bibliotēku un kalvi.

Viņš pats mēdza daudz ziedot un sagaidīja, ka visi karaļa ģimenes locekļi un galms atbalstīs izstādi.

Aplaimots viņš noraudzījās, kā izkravāja rūpīgi iesaiņotās graciozās lietiņas. Ārkārtīgi saudzīgi un maigi viņš ņēma porcelānu savās tuklajās rokās, aptaustīja to un glāstīja. Viņam bija sirsnīgs prieks par porcelāna formām, rotājumu, skaistajām krāsām — tumši zilo, mirdzoši dzelteno, sulīgi sārto. Katrai grupai un katrai figūrai viņš izmeklēja to vietu, kur tā izskatījās vislabāk, apsvēra kādu cenu par katru priekšmetu varētu prasīt.

Tad viņš pa priekškaru spraugu noskatījās, kā ieradās pircēji, un noklausījās, ko viņi sacīja. Viņš bija nelaimīgs, ja viens vai otrs priekšmets nepatika. Bet reizēm viņš arī priecājās par nepārdoto, jo tā viņam atliks porcelāns lielajai izsolei, ar ko noslēgs izstādi.

Starp tiem, kas ieradās un pirka, bija de Bomaršē kungs. Viņš bija ģērbies glīti, gadījumam atbilstošā tērpā; Luijs bija spiests atzīt, ka šis nekaunīgais, spītīgais de Bomaršē kungs, ko viņš nevarēja ciest, staigāja starp šīm porcelāna figūrām tik graciozi, it kā pats būtu viens no tām.

Viņš nopirka daudz, Bomaršē vārds atradās saraksta sākumā. Luijs mazliet sapīka par to, tomēr priecājās arī par četrtūkstoš divsimt piecdesmit livriem.

Nākamajā dienā starp figūrām skumīgi un ar lietpratēja skatienu pastaigājās Lenormans d'Etiola kungs. Viņam patika porcelāns. Viņa Zanna, Pompadūra, bija ārkārtīgi aizrāvusies ar porcelānu, Belvī viņa bija likusi ierīkot siltumnīcu ar porcelāna puķēm, par to viņa bija izdevusi vienu miljonu. Viņai būtu bijis prieks par panākumiem, kurus pa šo laiku guvusi tehnika. Viņa nekļuva veca, viņa Zanna. Kad viņa nomira, viņam novēlās no pleciem smaga nasta, ar to no viņa dzīves pazuda daudz konfliktu, taču žēl viņam tomēr bija, noteikti daudz vairāk nekā tam Luijam, kas Zannu bija viņam atņēmis. Viņš nebija piedalījies pat Zannas apbedīšanā, šis vecais, baudkārais nelietis karalis, tikai pa logu noraudzījies pakaļ bēru gājienam, droši vien iepriecināts, ka ticis no viņas vaļā, jo, kaut arī bija tai ļoti pieķēries, taču Zannas spēcīgā personība Luiju nomāca.

Un pēkšņi Sarlo atskārta, ka telpa, kurā viņš patlaban staigāja starp izstādītajām porcelāna figūrām, bija nelaiķa majestātes, nelieša Luija Piecpadsmitā, guļamistaba. Jā, šeit, šajā telpā viņš bija nobeidzies no bakām, kuras dabūjis, gulēdams ar kādu mazu meiteni. Pretīgi uztūcis, pārklāts ar strutu pūtēm, izplatīdams smaku pa visu milzīgo pili, viņš bija dzīvs sapuvis, šis neģēlis, viskristīgais karalis. Viņa pēdējā mīļākā Dibarī bija izturējusi pie viņa, neskatoties uz šo smirdoņu, viņu vajadzēja ar varu aizvest prom. Ja viņš, Sarlo, tā nomirtu, tad laikam neviena no tām sievietēm, ar kurām viņš bija pārmijis galantus vārdus un nodevies miesas baudām, neizturētu pie viņa un Dezirē noteikti ne. Tādas domas rosījās viņa galvā, kad viņš pētīja porcelāna figūras, izmeklēdams, ko varētu dāvināt Dezirē. Beidzot viņš izvēlējās pulksteni, ko turēja ķīniešu dievs; tas bija laimes un bagātības dievs; milzīgi resns, kails vīrs, paēdis un skumīgs, gudrs laimes simbols.

. Un tad bija pienākusi izsoles diena.

Uz šo sarīkojumu bija ielūgti tikai karaļa ģimenes locekļi un viņu tuvākie draugi.

Vispirms ieturēja lielisku maltīti. Versaļas virtuve bija visslavenākā pasaulē, un ar šīm vakariņām Luija pavāri uz viņa pieprasījumu bija parādījuši izcilas spējas. Pat Zozefīnes kundze, prinča Ksavjē sieva, bija sajūsmināta par lieliskajiem ēdieniem. Zozefīnes kundze bija neglīta, aprobežota un reti rādījās galmā. Bet, tā kā viņa prata lieliski gatavot un dažus itāļu ēdienus pasniedza tikai viņas mājā un abi brāļi, Luijs un Ksavjē, bija ļoti kāri uz gardumiem, viņi reizēm ieturēja maltīti pie viņas, lai iebaudītu šos ēdienus. Šodien» Luijs, būdams labā omā, apgalvoja svainei, ka viņa dinejai trūkstot galvenā garduma, jo viņa pavāri neprotot pagatavot viņas pastičiju. Glaimotā Zozefīnes kundze glupi iesmējās.

— Recepti jūs nedabūsiet, augstība, — viņa teica, — arī par Franciju ne.

Princis Ksavjē sarauca pieri un nošņācās. Ikviens zināja, ka viņš cer uz troni, kur viņš daudz labāk iederētos nekā Luijs, un tagad, kad brāļa operācija, acīm redzot, nebija devusi nekādus panākumus, viņa cerības bija pilnīgi pamatotas. Tieši tādēļ viņa sievas, dumjās tītarienes, piezīme bija sevišķi nepiedienīga, l iktenis bija lēmis viņam Franciju arī bez šīs muļķīgās receptes atdošanas.

—    Jūs varat paturēt savas pastičijas noslēpumu, kundze, — viņš nelaipni iebilda, — Luija virtuve ir nevainojama. Sajā ziņā viņš mums ir līdzvērtīgs, to neviens nevar apstrīdēt, — un viņš uzsvēra — «šajā ziņā».

Taču Luijs neļāva brāļa dzēlīgajām piezīmēm sabojāt omu.

—    Klusē, ēd un priecājies par dzīvi, — viņš labsirdīgi noteica.

Drīz pēc vakariņām sākās izsole. Sākumā par ūtrupnieku uzstājās d'Anživiljē kungs. Cienīgais galminieks centās izpatikt Luijam un piedāvājumus izpušķoja ar visādiem jokiem. Sevišķi labi tas viņam vis nepadevās, taču noskaņojums bija jautrs, pārējie viņam draudzīgi palīdzēja. Luijs pats rupji jokoja un bija pateicīgs par jebkuru humoristisku piezīmi.

Viņam ļoti iepatikās daži Vodreija izteicieni, tāpēc Luijs lūdza viņu uzņemties turpmāko grupu izsoli.

Fransuā Vodreijs aizvien nepacietīgāk sapņoja par gaidāmo karu. Viņš iedomājās, ka ir eskadras virspavēlnieks, ka ir armijas komandieris un iebrūk Anglijā, Haridžā vai Portsmutā, un viņam šķita bezjēdzīgi un aizvainojoši, ka viņa plānu termiņš,, un izpilde atkarīga no šī resnā, neveiklā, bērnišķīgā, flegmātiskā, vulgārā Luija lēmumiem. Taču Vodreijs bija gudrs un mērķtiecīgs, un, ja nu Resnais bija monarhs, tad viņš centās tam izpatikt. Viņš bija spējīgs aktieris un, izsolot porcelānu, viņam izdevās būt reizē tirgus izsaucējam un augstajam kungam, kas viņš bija. Visvairāk to prata novērtēt dāmas — Gabriela, Diāna, Tuanete.

Sajā izsolē visi ļoti uzjautrinājās un izlikās jauni un bērnišķīgi, kādi īstenībā arī bija. Luijs bija divdesmit četrus gadus vecs, Ksavjē divdesmit trīs, princis Karls divdesmit vienu gadu vecs, viņu sievas bija vēl jaunākas. Viņi izturējās vaļīgi un pārspēja cits citu ar vairāk vai mazāk muļķīgiem jokiem. Luijs bija licis izgatavot humoristiskas grupas; šo figūru rupjo, erotisko vai fekāliju humoru sevišķi izcēla kontrasts ar maigo un smalko materiālu, no kura tās bija veidotas. Sīs grupas Luijs bija uzstādījis aiz priekškara, un laiku pa laikam dāmas pazuda aiz šī priekškara un atgriezās ķiķinādamās un uzjautrinātas [7] Smējās par visu un par neko.

Tikai vienu reizi izcēlās nesaskaņas. Tika izsolīta kāda grupa, ar ko princis Ksavjē bija nodomājis pārsteigt Luiju. Tā bija dīvaina grupa — uz savāda, vienradzim līdzīga dzīvnieka jāja Pantalons. Luijs ar nepatiku aplūkoja šo grupu — ko brālis ar to gribēja pateikt? Pantalons, pieviltais laulātais vīrs, un vienradzis, vai tas bija kaut kas divdomīgs, netikls?

—    Ksavjē, vai īstenībā ir tāds dzīvnieks, ko jūs te esat licis izgatavot? — viņš noprasīja.

Ksavjē tūlīt saskaitās. Muļķa Luijs, šķiet, nemaz nemanīja, ka viņš pats ir pieviltais vīrs Pantalons. Un tāds cilvēks varēja lemt par Savienoto Valstu atzīšanu un karu ar Angliju. Ksavjē bija izdomājis dzīvnieku, kas būtu ne vien pasaku tēls, bet tomēr arī iespējams un ticams; protams, pārāk pedantiski to nedrīkstēja aplūkot. Bet, kad nu Luijs apšaubīja viņa vienradža iespējamību un ticamību, Ksavjē augstprātīgi atbildēja, ka esot runājis par šo dzīvnieku ar Bifonu, lielo dabas pētnieku, un tas, kā arī citas autoritātes esot apstiprinājuši, ka šāda dzīvnieka eksistēšana esot iespējama, pat ticama. Luijs plati pasmīnēja.

—   Tas ir skaidrs izdomājums, — viņš teica, — un to tu tikai nupat sagudroji, šajā mirklī.

Tas bija tiesa, tāpēc princis Ksavjē saniknojās vēl vairāk un asi strīdējās pretī. Ķildīgi stāvēja brāļi viens otram pretī, viņi izskatījās kā milzīgi zīdaiņi, abi bija ļoti līdzigi ar savām tuklajām sejām, kur dīvaini mijās Burboņu spēcīgie vaibsti ar bērnišķīgi neattīstītiem vaibstiem.

Princim Karlam šī ķilda bija pa prātam, un viņš vēl uzkūdīja. Ksavjē kliedza falsetā, Luijs kliedza falsetā, kamēr Ksavjē, sašķobījis tuklo seju aiz niknuma, saķēra savu vienradzi ar Pantalonu un nometa zemē, tā ka figūra sašķīda drumslās. /

Ja jums manas dāvanas nepatīk, augstība, — viņš nobālis sacīja laipni un "izaicinoši, — tad man ar to jāsamierinās.

Iestājās neveikls klusums.

—    Nabaga Pantalons, — noteica Vodreijs, veikli nolīdzinādams nepatīkamo starpgadījumu, un sāka izsolīt kādu grupu ar nosaukumu «Buen retiro» *; tā attēloja zemnieku puisi, kas gulēja, atbalstījis galvu uz ganes resnās gūžas.

Izsole turpinājās ilgi un noritēja ļoti veiksmīgi. Kad tā bija beigusies, Luijs uzaicināja d'Anživdjē kungu aprēķināt rezultātus.

—   Jābūt lieliem panākumiem, — viņš sacīja starodams, un, tā kā kopsummas aprēķināšana vilkās ilgi, viņš mēģināja sarēķināt galvā. — Izsolei vajadzētu ienest 140 000 livru, — viņš atzina.

Tā bija ienesusi 138 226 livru.

—   Ko es teicu? — viņš priecājās.

Rēķināt galvā tu proti, — atzina princis Ksavjē.

—   Kopā ar izsoli, — konstatēja Luijs, — izstāde devusi 382 749 livrus, 121 215 livru vairāk nekā pagājušajā gadā.

—   382 700 livru, — sacīja princis Ksavjē. — Nu, tad mēs mierīgi varam uzsākt karu.

Pjeram bija taisnība, ka Saratogas uzvara bija ļoti pavairojusi viņa personīgo autoritāti, nevis Hortaleza firmas autoritāti. Ienākumi, kas pēc Saratogas uzvaras ieplūda no viņa spekulācijām, palīdzēja gan nokārtot visneatliekamākos maksājumus, taču, acīm redzot, komersanti pievienojās viņa uzskatiem, ka ar Francijas iestāšanos karā Hortaleza firmas svarīgākā funkcija būs beigusies; piegādēm Amerikai nebūs vairs vajadzīgs nekāds slepenais aģents. Tātad Hortaleza firmas piegādāto ieroču uzvaras sekas bija tās, ka firmas kreditori uzstāja, lai steidzami apmierinot viņu prasības. Un kādu dienu pie Pjera, kas vēl aizvien nevarēja doties laukā, ieradās Megrons un sausi, kā parasts, atkal reiz paziņoja, ka nezinot nekādu iespēju, kā samaksāt vekseļus, kuriem termiņš nākamajā nedēļā.

Uzjautrināts un pikts Pjers iesmējās. Dezirē viņš atklāja sava stāvokļa priekus un bēdas, jo neviens to neizprata labāk par viņu. Viņš bija piegādājis amerikāņiem ieročus, kas deva viņiem iespēju atbrīvot savus štatus no metropoles tirānijas. Un kā viņi bija Pjeram atmaksājuši? Patlaban, 20. decembrī, viņa prasības Kongresam bija vairāk nekā seši miljoni livru. un šī pusotra gada laikā viņš bija saņēmis preces tikai simt piecdesmit tūkstošu livru apmērā. Un šodien, kad amerikāņi svin uzvaras, pie kam Pjera palīdzībai te nav maza loma. viņu vairāk nekā jebkad nomāc muļķīgās raizes par brīvu naudu.

433

—    Vecā dziesma, — sacīja Dezirē. Viņa draudzīgi un saprotoši noglāstīja viņa roku, taču šķita, ka viņa nav pārāk satraukta.

28 — Lapsas vīna kalnā

Tomēr viņa bija satraukta. Bija sašutusi. Sašutusi visvairāk par vienu cilvēku, par Pjera draugu, par Sarlo.

Viņa gulēja savā buduārā uz dīvāna, pievilkusi kājas un šūpodamās uz muguras, starp uzacīm ievilkusies stāva rieva, acis domīgi šķielēja uz degunu, sarauktā, šķelmīgā seja bija neparasti nopietna. Viņai iepretim uz balsteņa tikšķēja pulkstenis, ko Lenormans viņai bija atsūtijis, un resnai*3 , kailais dievs, kas to turēja, raudzījās uz viņu laiski un skumīgi un, kā viņai šķita, zobgalīgi.

Dezirē Menāra jaunkundze bija viena no izcilākajām Franču teātra aktrisēm, un par tādu viņu bija padarījusi daudzos pārdzīvojumos rastā dzīves gudrība. Dezirē bija reāli noskaņota, jautra un saprātīga. Viņa pārāk nebrīnījās, ka Amerika atalgo Pjera nopelnus ar nepateicību; būtu dīvaini, ja viņš par to gūtu pateicību. Bet viņa bija ārkārtīgi saskaitusies uz šo bagātības dievu, šo ķīniešu Mamonu, savu draugu Sarlo.

Viņa brauca uz Etiolu. Ceļā vina pārdomāja. Tādam cilvēkam kā Sarlo, kas varēja rēķināties ar talu perspektīvu, nebija nekāds risks dot Pjeram kredītu uz vairākiem gadiem. Ja viņš to nedarīja, tad ta bija vienkārši nekrietnība, kuras cēlonis droši vien bija greizsirdība. Viņai bija apnikuši Sarlo stūrgalvīgie cilvēknīdēja untumi. Dezirē liks viņam saprast, ka sagaida no viņa palīdzību Pjeram. Un, ja viņš tad vēl pametīs Pjeru likteņa varā, tad viņa atstās Sarlu.

Starp citu, viņa ieteicās Lenormanam, ka Pjers esot ķezā un tam esot nepieciešama draudzīga palīdzība.

—   Kad viņam tā nebūtu bijusi vajadzīga? — Lenormans teica.

Dezirē dažos teikumos attēloja, kā Pjers, līdzīgi Tantalam, ciešot slāpes pārpilnības vidū.

—   Viņš cieš slāpes? — noprasīja Sarlo.

—    Jā, — attrauca Dezirē, — un pārpilnības vidū, — un, tā kā viņa bija veikla aktrise, tad uzsvēra šos pēdējos vārdus tikko manāmi un tomēr tā, ka Lenormanam kļuva skaidrs: viņas mājiens bija ultimāts.

Tālredzīgais komersants Lenormans bija sagaidījis, ka Hortaleza firma tieši amerikāņu uzvaras dēļ nokļūs nepatikšanās. Viņš bija darījis visu iespējamo, lai šīs nepatikšanas padarītu vēl jūtamākas, un, ja Pjeram visur atraidīja kredītu, tad diezgan liela nozīme tur bija Lenormana kungam.

Kad Dezirē tagad paziņoja, ka Pjers atkal tuvu bankrotam, viņam nobrieda projekts, kā viņš varētu izpildīt Dezirē vēlēšanos, izrādīt savu augstsirdību, noslēgt milzīgu darījumu un piespiest Pjero uz visiem laikiem pie sienas.

Viņš devās pie Pjera, kas vēl aizvien nevarēja atstāt istabu, un izklāstīja, ko viņš domā par Hortaleza firmas stāvokli. Firmai esot lielas īstermiņa saistības. Amerikāņu aktīvus nevarēšot piedzīt nekādā ziņā pirms sagaidāmā kara beigām, ja vien vispār tie būšot dabūjami. Tā kā no ieguldījumiem tagad sagaidīja lielu un drīzu peļņu, tad Hortaleza firmai neUja cerību saņemt kredītus. Līdz ar to bankrots bija tikai laika jautājums.

Pjers prasīja Sarlo, ko tas darītu viņa vietā.

Viņš esot izdomājis atrisinājumu, lēni un klusi atbildēja Lenormans, kā Pjers noteikti saņemšot to, kas viņam pienākas, un viņš, Lenormans, ja kaut cik laimēšoties, pārāk daudz nezaudēšot. Firmas aktīvi esot vērtīgi tikai tādiem cilvēkiem, kuri varot ilgi gaidīt, esot gatavi riskēt un kuriem esot ietekme. Sādu cilvēku laikam visā Francijas karalistē nebūšot ne pusducis, un, tā kā gaidāmais karš solot vilinošas peļņas iespējas, diezin vai kāds no šiem cilvēkiem izmeklēšot saviem ieguldījumiem tieši Hortaleza firmu.

—    Un te nu es sēžu, — Sarlo turpināja savā mīkstajā balsī vēl klusāk, — un sajūtu sevī pienākumu pret mana drauga Pjero talantu un ideāliem un izsaku viņam šādu priekšlikumu: es pārņemu Hortaleza firmu tādu, kāda viņa ir, ar aktīviem un parādiem, un maksāju Pjeram Karonam de Bomaršē kungam vienu miljonu livru skaidrā naudā.

Pjers klusēja, gandrīz apdullis no šāda piedāvājuma.

Pēc īsa brīža Lenormans turpināja:

—    Cilvēkam ar jūsu saprātu man nav vajadzīgs ieskaidrot, kādus darījumus var iesākt, paredzot karu, ar vienu miljonu skaidrā naudā. Viens miljons livru patlaban, 77. gada decembrī, ir tikpat vērtīgs kā trīs miljoni 78, gada aprīlī. Bet jūsu draudzība man ir vairāk vērta nekā šis miljons vai šie miljoni. Es vēlētos arī dažas jūsu privātās mantas kā piedevu, kā jūsu draudzības pierādījumu, piemēram, to gladiatoru jūsu pagalmā un šo kamīna virsu šeit, un, ja jūs gribat būt devīgs, tad atstājiet man vēl arī mūsu draudzenes Dezirē portretu.

28*

435

Pjers bija kļuvis bāls no tik lielas nekaunības un tik lielas devības. Sarlo vārdi par firmas finansiālo stāvokli bija skarbi,

tomēr pareizi. Un tikt vaļā no parādiem un dabūt savā rīcībā apaļu miljonu livru skaidrā naudā patlaban, kad viens livrs, ja vien tas bija, vienā mirklī pārvērtās piecos, bija liels vilinājums.

Lenormans ar strauju kustību piecēlās, un kuce Kaprīze pietrūkās un sāka rūkt; tas notika pavisam reti.

—   Mierā, Kaprīze! — Pjers uzsauca.

—    Apsveriet manu priekšlikumu, Pjero, — laipni sacīja Lenormans un mierīgi uzlūkoja viņu ar savām mīklainajām acīm. — Manu cenu neviens cits jums nepiedāvās, to jūs zināt. Un es gribu pievērst jūsu uzmanību vēl vienam apstāklim. Ja jūs nepiekritīsiet tagad, bet nāksiet pie manis pēc divām vai četrām nedēļām un piedāvāsiet man Hortaleza firmu par simttūkstoš livriem vai piecdesmit tūkstošiem vai arī tikai par vienu olīvi, tad, lūdzu, neņemiet man ļaunā, ja es jums šo olīvi nedošu. Ne katru dienu rodas tik plaša apjoma draudzības izpausmes.

Pjers domāja: «Viņš grib dabūt gladiatoru un Dezirē portretu,» un iztēlojās savu kamīnu neapsegtu, bez Karāras marmora apdares, un viņā brieda milzīgs niknums, viņš alka izmest Sarlo pa durvīm un pateikt kādu rupju, bravurīgu teicienu. Bet vienlaikus viņš prātoja: «Atbrīvoties no visiem parādiem, bet to ir daudz vairāk nekā viens miljons, turklāt vēl dabūt vienu miljonu skaidrā naudā.» Nē, ja tik daudz jāliek uz spēles, tad arī Bomaršē nevar atļauties nekādu dusmu izvirdumu un nekādu dzēlīgu atbildi, lai tā būtu cik spoža būdama.

Ar jautru seju, tomēr mazliet neizteiksmīgi, viņš atbildēja:

—    Jūsu priekšlikums mani pārsteidz, Sarlo, un jums jāatļauj man darīt tā, kā esmu mācījies no jums: pārdomāt vienu nakti.

—   Dariet to, mans vecais, — sacīja Lenormans un aizgāja.

Pjers sēdēja vienatnē un domāja.

—   Tā ir problēma, — viņš stāstīja kucei Kaprīzei, — dilemma. Ja viņš pieņems, tā būs Sarlo uzvara. Turklāt Sarlo bija pieprasījis sev redzamas trofejas — gladiatoru, Dezirē portretu. Bet, no otras puses, Pjers bija panācis savu ideālo mērķi — Savienoto Valstu atzīšanu, viņu neatkarības nodrošinājumu. Viņš bija izpildījis savu misiju, viņa vēsturiskie nopelni bija neapšaubāmi, viņam bija tiesības atteikties no Hortaleza firmas. Laikabiedri izrādīja viņam tikai nepateicību, un vienu miljonu livru šobrīd varēja ātri pārvērst piecos miljonos.

— Tā ir problēma, Kaprīze, — viņš sacīja, — liels vilinājums, — un pēkšņi viņš jutās briesmīgi noguris. Cik jauki būtu aprobežoties ar solīdu koku tirdzniecību, ar politiku, ar pāris drošiem kara pasūtījumu darījumiem un literatūru. Viņš varētu arī mazliet paceļot ar savu krietno Filipu. Cik toreiz bija labi, kad viņam vēl bija laika pievērsties dabai, piemēram, viņa darīšanu ceļojumos Turenā. Cik priecīgi un pacilāti viņš bija juties mežā, kad bija aizbraucis uz Sinonu, laLuzraudzītu koku ciršanu savos mežos. Patiesi, viņam bija tiesības atstāt Ameriku savā ziņā un dzīvot sev par prieku.

Turpretī Dezirē, kad viņš tai pastāstīja par Lenormana piedāvājumu, saskatīja aiz tā tikai ļaunu, cilvēkiem naidīgu izsmieklu. Tā viņa Sarlo palīdzību nebija iedomājusies. Redzēdams viņas pārliecināto sašutumu, Pjers aizmirsa, ka nopietni apsvēris šo priekšlikumu, un izjuta vairs tikai niknumu.

Dezirē aizbrauca kamanās uz Etiolu. Viņa bija liela aktrise, viņas slava lika būt izšķērdīgai, viņas kamanas spēja mēroties ar Tuanetes kamanām. Tā, zeltītiem zvārguļiem šķindot un sašutuma pilna, viņa aizbrauca uz Etiolu.

Mēs visi esam ciniski, tas ir pats par sevi saprotams. Taču Lenormana mizantropiju un izsmieklu viņa nebija ar mieru paciest. Viszemiskākais bija tas, ka viņš savai atriebībai un greizsirdībai piejauca vēl aprēķinus un centās no tā gūt sev labumu. Nē, labāk lai Pjers iet cildeni bojā, nekā tik apkaunojoši pārdod savus sasniegumus Sarlam. Uz šī kontinenta Pjers vairāk nekā jebkurš cits palīdzējis Savienotajām Valstīm gūt uzvaru. Saratoga nebija iedomājama bez Pjera. Un, ja Sarlo tagad gribēja viņam atņemt ne vien viņa drosmes un pūļu materiālo, bet arī ideālo atalgojumu, tad tas jau bija par daudz. Ja Hortaleza firma pāries Sarlo rokās, tad viņš pratīs tā saplūst ar firmu, ka galu galā ieroču sūtījumus un Saratogu un visus vēsturiskos nopelnus pierakstīs viņam.

Kamanas slīdēja, zvārguļi šķindēja, līgojās spalvu pušķi pie zirgu galvām, Dezirē sēdēja, ietinusies kažokos, maza, gracioza, apņēmīga un nikna. Viņa bija gulējusi ar Sarlo, pacietuši viņa dīvainos, pretrunīgos, ļaunprātīgos untumus. Viņš bija spējīgs, bīstams, interesants, bieži patika viņai. Bija muļķīgi pārtraukt ar viņu sakarus. Tomēr viņa to darīs. Sarlo gribēja Pjeru apzagt un pazudināt aiz tīri untumaina naida, jo viņš bija greizsirdīgs, bet to viņa nepiedos.

Viņa izbrauca cauri portālam ar uzrakstu: « Vanitas, vanitatum vanitas.» Nostājās Sarlo priekšā. Viņš atbrīvoja viņu no daudzajiem kažokiem.

—    Mesjē, jūs izturējāties pret savu draugu Pjeru kā nelietis, — viņa teica.

Lenormans nobāla, taču smaidīja.

—    Es galīgi nesaprotu, ko jūs vēlaties, mana dārgā, —i viņš teica. — Es piedāvājos Pjeram glābt viņu no bankrota un uzdāvināt viņam vienu miljonu.

—    Jūs pilnīgi skaidri saprotat, ko es domāju, — Dezirē teica savā ievingrinātajā, apņēmīgajā balsī.

Lenormana apaļās, sērīgās, iedubušās acis satumsa vēl vairāk.

—    Es zinu, ka mani pārprot, — viņš sacīja un ļoti klusu piebilda: — Vairākkārt izšķirīgos brīžos esmu ticis pārprasts.

Sie vārdi un kā Sarlo to pateica aizkustināja Dezirē. Bet nomanīdama, ka Sarlo ir atklāts un ka atmiņas par Zannu nedod viņam mieru un ir iemesls viņa pretrunīgajam raksturam, Dezirē teica:

—   Ja es jums esmu nepieciešama, — un es patiesi domāju, ka jus mani ieredzat — tad jums ir gan iemesls sahdzinat šo situāciju ar kādu citu. Proti, tā ir pēdējā reize, kad jūs mani šeit redzat.

Lenormana kungs nešaubījās, ka Dezirē domā nopietni. Tur nu viņa stāvēja, nekaunīga, jauna un pārliecināta par savu pārākumu, apzinādamās, ka viņš ir viņas rokās. Sarlo tirdīja niknums un atriebības kāre, un viņam gribējās samīdīt šo mazo, glīto un bezkaunīgo rāpuli. Bet tajā pašā laikā viņu kremta senās sāpes, atmiņas par to rūgto, satriecošo mirkli, kad viņš uzzināja, ka Zanna viņu atstājusi un pārcēlusies uz Versaļu. Sī Dezirē nebija viņu vēl atstājusi, viņa stāvēja vēl pavisam tuvu, bet bija piedraudējusi, ka atstās viņu, un viņa darīs to. Zanna bija vismaz aizgājusi uz Versaļu, pie karaļa, pie nelieša karaļa, bet tas izskatījās lieliski un bija gatavs dot viņai visu, pēc kā viņas sirds alka — varu, spožumu, bagātību. Sī Dezirē aiziet pie Pjera, pie iedomīgā, smieklīgā Pjera, kurš iedrošinājās ķerties pie darījumiem, kas it nepavisam nebija viņam pa spēkam, pie plukatas un lielībnieka. Viņš bija pārvarējis sevi un dalījies Dezirē draudzībā ar šo plukatu, tagad viņa negribēja atstāt viņam pat šo daļu, tagad viņa aizgāja pie šī plukatns pavisam un uz visiem laikiem/To viņai nevajadzēja darīt. Kad Zanna gribēja atgriezties pie viņa, viņš noraidīja to goda dēļ. Sarlo negribēja vēlreiz pieļaut šo lielo, milzīgo kļūdu — cieņas dēļ upurēt visdārgāko savā dzīvē. Kas gan bija cieņa? F.na, tīrie mēsli. Sī Dezirē nav Zanna, taču arī viņa bija lieliska, moža un starojoša būtne. Sarlo sirdī ieskanējās kāds pants, latīņu pants: «Ver vide. Ut tota floret, ut olet, ut nitida nitet. Haug, pavasaris. Kā līkst vienos ziedos, kā smaržo, kā mirdzēt mirdz.»

—   Palieciet pie manis, Dezirē, — viņš aizsmakušā balsī lūdza.

Dezirē lietišķā balsī noprasīja:

—   Vai jūs palīdzēsiet viņam?

Viņš neapdomājās ne mirkli.

—   Nē, — viņam izlauzās, — nekad. — Un tad tikpat ātri viņš piebilda: — Bet es jūs apprecēšu.

Dezirē bija drīzāk sagaidījusi, ka viņš metīsies viņai virsū, sviedīs ar tuvāko cieto priekšmetu. «Es apprecēšu jūs,» viņš īsi piedāvāja viņai. Tas būtu triumfs — ienākt Etiola pilī kā Lenormana d'Etiola kundzei, padižoties, kolēģi spēlētu uz viņas skatuves, lai uzjautrinātu viņu un viesus, būt līdztiesīgai ar Fransuā Vodreiju. Un Sarlo nebija vairs jauns, viņai nebūtu ilgi jādzīvo ar viņu kopā, un, ja Sarlo apprecēs viņu, tad nomocīsies baudā, niknumā un skumjās. Tā bija ilgotā virsotne, kas pacēlās viņas priekšā.

«Es apdomāšu,» viņa gribēja sacīt. Tad Dezirē iešāvās prātā, ka pirms nepilnām trijām stundām bija uzskatījusi par pašsaprotamu lietu, ka viņas draugs Pjers atteicās no bagātības un bezrūpības, jo bagātība un bezrūpība būtu jāsamaksā ar lielu pazemojumu. Lai valdītu Etiola pilī, viņai būtu jāsamaksā ar mazu nodevību pret Pjeru.

Bet Etiola bija liels spožums, un kas gan bija maza nodevība? «Es padomāšu,» viņa jau dzīrās teikt. Tad viņas acu priekšā nostājās viņas drauga Pjera spirgtā, šķelmīgā, naivā, gudrā seja, un viņa sacīja:

—   Nē, Sarlo, paldies, Sarlo, — un aizgāja.

Kad Pjers pasūdzējās Sailesam Dīnam par savu vilšanos un nopietnajām grūtībām, kuras viņam sagādājot Kongresa ļaunprātīgais flegmatisms, Sailess Dīns pirmoreiz norūpējies vaļsirdīgi atzinās, ka nevarot viņam palīdzēt, jo esot bezspēcīgs pret Artura Lija intrigām. Ar sašutumu viņš stāstīja, ka arī viņš pieredzējis Kongresa nepateicību. Viņš izkratīja Pjeram savu sirdi. Viņš karsti vēloties pievienot savu parakstu zem līguma, kura panākšanai veltījis tik daudz pūļu un garīga spēka. Bet nu viņam ikbrīd jābažījoties, ka ieradīsies jauns Kongresa komisārs, lai viņu nomainītu, un tad arī šis gods iešot viņam zudumā.

Tik rūgti žēlojās šis pieviltais cilvēks, ka Pjeram galu galā vajadzēja viņu mierināt. Svarīgāko viņi abi esot sasnieguši, Pjers paskaidroja, par to viņš esot pilnīgi pārliecināts. Līguma noslēgšanas lielā diena esot jau pavisam tuvu. Noteikti uz šī pasaulvēsturiskā dokumenta būšot Sailesa Dīna paraksts. Un tad viņam būšot viegli pierādīt Kongresam, ka nožēlojamā pretinieka apsūdzības ir ļaunprātīgi apmelojumi. Tikai žēl, ka laikam arī Arturs Lijs parakstīšot alianses līgumu un tā sabojāšot cēlo dokumentu.

Pēkšņi Pjers pārtrauca daiļrunīgos paskaidrojumus. Viņam bija iešāvusies prātā kāda ideja. Ja jau viņš nevarot no Kongresa dabūt naudu, viņš teica, tad vismaz esot pelnījis piedalīties svinīgajā parakstīšanas aktā, jo arī viņš tur ieguldījis savu daļu.

— Pilsonis Bomaršē, — viņš pacilāti nobeidza, — vēlas būt liecinieks, kad pilsonis Franklins parakstīs līgumu starp Franciju un Ameriku.

Pjera mierinājuma atvieglots, Sailess Dīns atbildēja, ka Pjera vēlēšanās esot pavisam taisnīga, un viņš apsolīja, ka piemērotā brīdī pateiks Franklinam Bomaršē ierosinājumu.

Vispār šķita, ka Pjera stāvoklis uzlabosies. Jau dienu pēc sarunas ar Dīnu viņš saņēma no Amerikas negaidīti labvēlīgu ziņu. Pols rakstīja, ka pēc Saratogas uzvaras ļoti uzlabojušās firmas izredzes saņemt maksājumus. Jau ar nākamo kuģi viņš varēšot nosūtīt preces 180 000 līdz 200 000 livru vērtībā. Bet, galvenais, viņš panācis, ka Kongress pilnīgi atzīst de Bomaršē kunga nopelnus un līdz ar to principā arī viņa rēķinus. Pjers redzēšot to no oficiālas vēstules, kas droši vien tikšot nosūtīta viņam ar to pašu kuģi.

Un nākamajā dienā arī pienāca vēstule, ko bija parakstījis Kongresa prezidents Džons Džejs. Tajā bija rakstīts: «Ļoti godātais kungs! Amerikas Savienoto Valstu Kongress atzīst Jūsu izcilos nopelnus, ko Jūs esat veicis tā labā, izsaka Jums pateicību un apliecina Jums savu visdziļāko cieņu. Kongress nožēlo neveiksmes un grūtības, kuras Jūs piedzīvojāt, pabalstīdams

Savienotās Valstis. Nelaimīgi apstākļi līdz šim kavējuši Kongresu izpildīt savas saistības, bet tas spers steidzīgus soļus, lai nolīdzinātu uzkrājušos parādus. Cēlās jūtas un augstsirdīgie uzskati, kas vienīgi vada Jūsu rīcību, dara Jums vislielāko godu. Ar saviem retajiem talantiem Jūs esat ieguvis šīs topošās republikas cieņu un Jaunās pasaules nedalītu atzinību.»

Pjera sirds sāka strauji pukstēt. Viņš staroja priekā, ka nebija Sarlo ļāvis sevi pierunāt.

Bet tad, tā kā viņa kasē nebija vairs ne sū, viņš mēģināja izmantot prezidenta Džona Džeja vēstuli savu finansu labā.

Aizgāja pie Veržēna, lai ar vēstules palīdzību izlūgtos viņam pēdējo nieka miljonu.

Veržēns saņēma viņu laipni. Cenzdamies Luiju pierunāt noslēgt aliansi, Veržēns bija lietojis argumentus no Pjera memorandiem amerikāņu jautājumā, un viņš bija pateicīgs atjautīgajam un veiklajam rakstītājam. Kad Pjers lūdza jaunu aizdevumu, ministrs atbildēja, ka nepametīšot vecu draugu nelaimē. Pjers pasniedza Veržēnam Džona Džeja vēstuli, lai pierādītu, ka drīz vien vairs nebūs spiests pieprasīt naudu no karaļa kases. Veržēns lasīja, un Pjers lepni un modri novēroja viņa laipno, mazliet ironisko seju.

Bet ar pārsteigumu un izbailēm viņš redzēja, kā šī seja pārmainījās, jo ilgāk Veržēns lasīja. Laipnība un ironija bija pazudusi, tur bija tikai nesaprotams, salts noraidījums.

Pjers apjucis atskārta, kādu nepiedodamu kļūdu pieļāvis. Protams, Veržēns bija 'sagaidījis, ka viņš, atbildīgais ministrs, saņems no Kongresa šādu vēstuli un nevis viņa aģents, viņa rokaspuisis, viņa darba rīks. Kā gan viņš, Pjers, cilvēku pazinējs, varēja izdarīt tādu muļķību un parādīt cilvēkam, no kura viņš bija atkarīgs, ka Jaunā pasaule par savu nopelniem bagātāko palīgu Eiropā uzskata Pjeru, nevis viskristīgā karaļa ārlietu ministru.

Veržēns atdeva viņam vēstuli.

— Nu labi, — viņš teica, — apsveicu jūs, mesjē. Tad jau mums nav jāpūlas jums palīdzēt, — un viņa vārdi un viņa izturēšanās pauda to augstprātīgo pieklājību, ko Pjers tik asi ienīda un tā apbrīnoja aristokrātos.

Viņš sasprindzināti apdomāja, kā varētu šo kļūdu izlabot. Viņam esot liels lūgums, viņš beidzot teica, ko viņš jau sen gribot izteikt ministram: vai viņš nedrīkstot vienu no saviem kuģiem, ko nolaidīs ūdenī, nosaukt par «Grāfu Veržēnu»?

—   Es domāju, — atbildēja ministrs, — ka cilvēki, ar kuriem jums ir darīšana, atzīs par labāku, ja jūs šo kuģi nosauksiet savā vai savu kompanjonu vārdā.

Pjeram neatlika nekas cits kā iet prom. Jau piecēlies kājās, viņš atgriezās pie sava apmeklējuma mērķa. Ja viņš esot grāfu pareizi sapratis, Pjers teica, tad viņš drīkstot rēķināties ar viņa majestātes valdības turpmāko atbalstu līdz tam laikam, kamēr pienākšot Kongresa apsolītie maksājumi.

—    Cik tad lielu summu jūs esat domājis? — Veržēns vēsi noprasīja.

Pjers bija nodomājis prasīt vienu vai divus miljonus.

—   Četrsimt tūkstošus livru, — viņš sacīja.

—    Jūs jokojat, mesjē, — atbildēja Veržēns. — Es likšu jums piešķirt simttūkstoš livru. Bet es nopietni rēķinos ar to, ka jūs turpmāk vairs nepretendēsiet uz viņa majestātes slepenajiem fondiem.

Ar skaisto, goda pilno Džona Džeja vēstuli kabatā un kvēlu sašutumu pret augstajiem kungiem sirdī Pjers brauca atpakaļ.

Pusceļā viņš lika apgriezt pajūgu un brauca uz Pasī.

Lasīdams vēstuli, Franklins atzinīgi locīja lielo galvu.

—   Āre nu, — viņš teica, — tas gan jums sagādājis prieku.

Klusībā viņš nodomāja, ka Kongress, ja tas rakstīja šim

cilvēkam tik jaukus vārdus, uzskatīja to par sava veida daļu maksājumu, un Karona kunga izredzes tuvākajos mēnešos dabūt skaidru naudu viņam šķita pavisam skumīgas.

Pjers sāka runāt par savām raizēm. Lai piegādātu ieročus Saratogai, viņš esot gandrīz vai izpostīts un viņam esot nepieciešams kredīts, kamēr pienākšot Kongresa vēstulē apsolītā nauda. Vai Franklins nevarot viņam par Kongresa apsolītajām precēm un veksejiem dot kādu iemaksu, Pjers jautāja. Par savām grūtībām viņš stāstīja pa pusei humoristiski. Viņš uzskatīja, ka tā yisdrīzāk iespaidos veco anekdotu stāstītāju un joku taisītāju, un ar labi tēlotu ubaga žestu viņš nobeidza:

—   Date obolum Belisario.

Franklins nodomāja, ka Karona kungs diēzgan pamatoti minējis šo teicienu: «Dodiet Belizaram žēlastības dāvanu,» — šis cilvēks, tāpat kā lielais Belizars, bija kļuvis par ubagu zināmā mērā savu pūļu dēļ valsts labā. Taču šī lepni, gandrīz švītīgi ģērbtā cilvēka ākstība, tik necienīgā veidā ubagojot savu naudu, doktoram bija pretīga. Viņš varētu Kongresam attaisnoties, ja izdotu Pjeram ne pārāk lielu iemaksu, bet vai viņš pats pastāvīgi nejuta grūtības? Un galu galā tas nebija viņa pienākums palīdzēt šim cilvēkam tikt pie savas naudas.

—   Es saprotu jūsu stāvokli, mans cienījamais draugs, — viņš sacīja. — Bet redziet, mēs, Savienoto Valstu komisāri, neesam nekādi baņķieri. Mēs pārkāptu savas instrukcijas, ja uzņemtos šādas funkcijas. Un pēc iepriecinošās Kongresa vēstules jums tā kā tā ir pamatotas cerības, ka jūs drīzumā tiksiet atalgots par visām savām pūlēm. — Franklins runāja laipni un līdzjūtīgi, taču viņa vārdi skanēja negrozāmi.

Pjers atvadījās.

Viņš sēdēja savā milzīgajā mājā, savā lepnajā darbistabā, un viņa priekšā atradās godpilnā vēstule.

—   Tikai vārdi, vārdi, Kaprīze, — viņš sacīja sunim un ieslēdza vēstuli savā lādē pie manuskriptiem, kvītīm, dokumentiem un mīlestības vēstulēm.

Madrides galma atbilde pienāca ātrāk un bija noteiktāka, nekā Luijs to vēlējās. Karls pavēstīja, ka Spānija pagaidām gan nepiedalīšoties savienībā ar angļu kolonijām Amerikā, taču pret Francijas paktu ar amerikāņiem viņš ne vien neiebilstot, bet uzskatot to par vēlamu.

Nu Luija svarīgākais iebildums vairs nebija spēkā, un Tuanete uzstāja viņam, lai viņš beidzot izpilda savu solījumu. Viņam atkal vajadzēja sasaukt apspriedi un ļaut viņai tajā piedalīties.

Morpā paskaidroja, ka tagad nopietni jābaidās, ka amerikāņi beidzot tomēr nepieņem angļu priekšlikumus, ja pārāk ilgi vilcināsies noslēgt līguinu.

—   Mums vajadzētu, — sacīja Veržēns, — tūlīt pieprasīt doktoram Franklinam noteiktu solījumu, ka viņš noraidīs visus angļu piedāvājumus, kas paredz koloniju atkal apvienošanos ar metropoli.

—    Kādēļ mesjē Franklins lai mums dotu šādu solījumu? — augstprātīgi paraustīdama plecus, noprasīja Tuanete.

—   Būtu iespēja, kā to panākt, — sacīja Morpā.

Un Veržēns paskaidroja:

—    Ja mēs drīkstētu amerikāņiem paziņot, ka karalis apņemas noslēgt aliansi, tad doktors Franklins droši vien būs ar mieru arī no savas puses saistīties.

Viņš sacīja to Tuanetei. Tā paraudzījās tagad Luijā. Visi klusēja.

—   Vai var ticēt dumpinieka vārdam? — beidzot Luijs saīdzis noprasīja.

—    Tas nav karaļa vārds, — teica Morpā, — taču doktoru Franklinu visā pasaulē uzskata par uzticamu cilvēku.

—   Patiesi nav cita ceļa, — Veržēns atkārtoja.

—   Jūs dzirdat, augstība? — jautāja Tuanete un uzstāja:

—   Lūdzu, izsakieties.

Luijs pagrozījās savā krēslā, šņāca. Nomurmināja: — Nu labi, nu jā.

Pārējie iepriecināti uzelpoja. To pamanījis, viņš steigšus piebilda:

—    Bet es nesaistu sevi ne ar kādu termiņu, dzirdiet, kungi. Tas ir vispārējs, beztermiņa solījums. Un esiet piesardzīgi sarunās ar dumpinieku. Neesiet pārsteidzīgi! Paturiet to vienmēr vērā, kungi. Pamatīgi jāapsver klauzula pēc klauzulas.

—    Paļaujieties uz mums, augstība, — Morpā viņu nomierināja. — Jūsu ministri nav pārsteidzīgi cilvēki.

—  Taču Morpā un Veržēns vēl tajā pašā dienā ķērās pie darba. Atkal Zerāra kungs pieņēma trīs komisārus sazvērnieciski aiz

slēgtām durvīm. Atcerēdamies nikno noteiktību, ar kādu Luijs viņiem bija piekodinājis noturēt sarunas slepeni, arī šoreiz ministri pūlējās ievērot vislielāko slepenību. Iekams Zerārs sāka sarunas, viņš pieprasīja kungiem goda vārdu, ka viņi neizpaudīšot ne zilbes par to, ko viņš tiem paziņošot. Arturs Lijs atbildēja, ka Amerikā neesot parasts dot goda vārdu, pietiekot ar vārdu. Bet doktors Franklins atteica:

—    Ja jums tas ir svarīgi, tad dodu jums savu goda vārdu. Tad Zerāra kungs paziņoja, ka viņam jāuzdodot kungiem

trīs jautājumi. Pirmais: Kas jādara Versaļas galmam, lai komisāriem pierādītu savu patieso uzticību Amerikas cīņai un atturētu viņus uzklausīt Lielbritānijas priekšlikumus? Otrais: Kas jādara, lai pārliecinātu Kongresu un Savienoto Valstu tautu par šo padevību un atturētu Kongresu un tautu pieņemt Lielbritānijas priekšlikumus? Trešais. Kādu praktisku palīdzību Savienotās Valstis sagaida no franču valdības?

Franklins laipni smaidīja un dzīrās atbildēt. Taču Arturs Lijs aši un stingri paziņoja, ka tik svarīgu jautājumu atbildi nepieciešams pamatīgi apsvērt. Zerāra kungs teica, ka kungiem īstenībā bijis vesels gads laika pārdomāt jautājumus.

—   Visādā ziņā, — Arturs L.ijs nepielūdzami paziņoja,

—  mums jāprasa vēl viena stunda pārdomām.

Zerāra kungs paziņoja, ka viņš atļaušoties pec stundas ierasties pēc atbildes, un aizgāja.

Doktors Franklins apsēdās un sāka rakstīt atbildes uz šiem Irim jautājumiem, kamēr Sailess Dīns un Arturs Lijs dedzīgi strīdējās. Franklins palūdza:

—   Mazliet klusāk, mani kungi, — un rakstīja atkal.

Atgriezās Zerāra kungs, un Franklins nolasīja viņam atbildi.

Uz pirmo jautajumu: delegāti jau sen ierosinājuši draudzības un tirdzniecības līguma noslēgšanu. Sāda līguma ātrāka noslēgšana atbrīvotu viņus no neziņas, radītu pietiekamu uzticī-bu Francijas draudzībai un dotu viņiem iespēju noraidīt visus Anglijas miera priekšlikumus, kuru pamatā nebūtu pilnīga Amerikas brīvība un neatkarība. Uz otro: prāvs aizdevums būtu Kongresam un Savienoto Valstu tautai pietiekami iespaidīgs pierādījums par Versaļas galma draudzību. Uz trešo: tūlītēja astoņu karakuģu nosūtīšana dotu iespēju Savienotām Valstīm aizsargāt savus krastus un tirdzniecības brīvību un atņemtu vēlēšanos uzklausīt Anglijas miera priekšlikumus.

Misters Lijs gribēja kaut ko piebilst. Taču Franklins, pievērsies viņam, ar rokas mājienu noraidīja viņu, gan laipni, taču tā, ka Lijs apklusa.

Zerāra kungs teica, ka šīs atbildes viņu apmierinot. Tad bez kādas pauzes viņš turpināja:

—   Man ir gods, mani kungi, paziņot jums, ka mari?i valdība ir ar mieru noslēgt ar jums gaidītos līgumus. — Viņš piecēlās, bet arī turpmāko sacīja nevērīgi, it kā runātu par laiku. — Es esmu pilnvarots, kungi, — viņš teica, — dot jums viņa majestātes vārdu, ka mēs noslēgsim šos līgumus, draudzības un tirdzniecības līgumus, kā arī uzbrukšanas un aizsardzības paktu, kas garantē jūsu neatkarību. Priekšnosacījums tāds, ka jūs savukārt apņematies nenoslēgt ar Angliju separātu mieru un paši neatsakāties no savas neatkarības.

Franklinam izdevās apvaldīt savu saviļņojumu. Bet abi pārējie pietrūkās kājās. Atkal Arturs Lijs gribēja runāt, atkal pietika ar Franklina galvas mājienu, lai viņu nomierinātu.

Tad Franklins nesteigdamies piecēlās un pāri galdam mierīgi sacīja.

—   Mēs jums dodam šo apsolījumu, mesjē.

—   Es jums pateicos, doktor Franklin, — sacīja Zerāra kungs. — Man atliek tikai apsveikt jūs un jūsu kolēģus, ka nu šī lieta ir laimīgi pabeigta. Es ceru, ka sakari starp mūsu zemēm būs ilgstoši un abām pusēm par svētību.

Viņš zemu paklanījās Franklinam, ne tik zemu abiem pārējiem un aizgāja.

Tikai tagad Franklins atviegloti un laimīgi uzelpoja. Viņš paspieda Sailesam Dīnam neparasti sirsnīgi roku un tad, mazliet vilcinādamies, arī Arturam Lijām. Lijs gribēja runāt.

—   Klusējiet, — Franklins tēvišķīgi sacīja viņam kā tiepīgam bērnam.

Tas notika 8. janvārī, trīsdesmit piektajā dienā pēc vēsts pienākšanas par Saratogu.

Kad nu bija tik tālu, Sailess Dīns atcerējās de Bomaršē kungu un viņa vēlēšanos piedalīties līguma parakstīšanā. Līdz šim viņš bija šaubījies, vai stāstīt to Franklinam. Bet tagad, kad līguma noslēgšanas diena bija pienākusi tik tuvu, tomēr vajadzēja izteikt de Bomaršē kunga vēlēšanos.

Franklins saīga. Būtisks pakta noteikums, viņš paskaidroja, esot turēt to slepenībā. Ja pielaidīšot Karona kungu, tad tikpat labi varot alianses noslēgšanu paziņot ar heroldiem. Izbiedētais Sailess Dīns vairs neuzdrīkstējās atkārtot Pjera lūgumu.

Taču Pjera nekaunīgā prasība izraisīja doktoram kādu ideju. Ja starp viņa franču draugiem kāds patiesi bija guvis nopelnus, palīdzēdams realizēt līgumu, tad tas bija viņa draugs Dibūrs. Viņš bija tas, kas bija ierosinājis viņa sarunu ar karalieni. Ja jau ielūdza kādu francūzi piedalīties parakstīšanas aktā, tad Dibūru.

Saņēmis Zerāra negribīgo piekrišanu, Franklins aizbrauca pie Dibūra. Viņš nebija redzējis draugu veselu nedēļu. Franklins atrada to novārgušu pussēdus guļam daudzos spilvenos ar naktscepuri galvā; viņš elpoja smagi un svīda, par viņu rūpējās vecs sulainis un kāds kopējs. Viņu redzami iepriecināja Franklina ierašanās, viņš bija to jau sen gaidījis. Ar kārno roku viņš nepacietīgi pamāja saviem kopējiem, lai atstāj viņu ar draugu vienatnē.

Redzēdams viņu tā guļam, Franklins tūlīt noprata, ka toreiz nebija maldījies, saskatīdams viņa sejā Hipokrata vaibstus. Tagad katrs bija spiests atzīt, ka Dibūrs dzīvos tikai vairs īsu laiku.

—    Viss noris lieliski, mans vecais draugs, — viņš tam pavēstīja. — Jūsu spīdošajai idejai bija panākumi. Es neesmu veltīgi sastapies ar karalieni. Tagad ir tikpat kā drošs, ka līgums tiks parakstīts.

Dibūrs, ļoti iepriecināts, elpoja vēl smagāk, tad sēkdams pateica kādu latīņu citātu, Horācija vārdus: «Z/oc erat in votis. Tā es vēlējos.»

Franklins bija izdomājis Dibūram kādu iepriecinājumu. Franču un amerikāņu vienošanās noteicošajam tekstam, tāpat kā visos valsts līgumos, jābūt franču valodā. Komisāri bija rūpīgi pārbaudījuši katru vārdu un katru niansi franču valodā, doktors Franklins savukārt izvaicājis savas uzticības personas, Brijona kundzi un abatu Morelē, par atsevišķu izteicienu precīzo nozīmi. Taču, zinādams, cik viņa draugs Dibūrs bija kaislīgs tulkotājs, viņš izņēma līguma uzmetumu un sacīja, ka gribot atkal reiz lūgt Dibūram kādu pakalpojumu, proti, kompetentu padomu par dažādu paragrafu formulējumu pakta uzmetumā.

Dibūrs reaģēja tā, kā Franklins bija vēlējies: viņš kļuva možs. Franklins sāka lasīt priekšā. Dibūrs centās, protams, veltīgi, paslieties mazliet augstāk, sēca mazāk un uzmanīgi klausījās. Reiz viņš ar strauju rokas mājienu pārtrauca Franklinu un ar pūlēm izteica: «De quelque nature qu'ils puissent ētre, et quelque nom qu'ils puissent avoir,» — lai arī kāda būtu viņu daba un lai kādā vārdā viņi sauktos, — un Franklins pakalpīgi un uzcītīgi pierakstīja šo papildinājumu, kaut arī atzina to par lieku. «Les Ētats du Roi», — karaļa štati, — otrreiz Dibūrs pārtrauca vēl nepacietīgāk, un Franklins saprata, ka viņš gribēja šos vārdus likt vārdu vietā «les dits Etals» — minētie štati, kas viņam, acīm redzot, nelikās pietiekoši skaidri. Tā viņš izteica vēl dažus priekšlikumus, un Franklins visus pieņēma zināšanai un par visiem pateicās, un par visiem domāja, ka tie nav būtiski, un nevienu negribēja ņemt vērā.

Tad viņš sev skaļi pārmeta, ka tā nodarbinājis slimo draugu. Bet Dibūrs taču pats domājot, ka ar viņu atkal drīz iešot uz labo pusi, un tāpēc viņš cerot, ka šīs pūles viņam nebūšot nodarījušas pārāk lielu ļaunumu. Bet katram gadījumam Dibūram jāsaņemoties, jo līguma parakstīšanas diena esot gluži tuvu, un pats par sevi saprotams, ka Dibūram jābūt klāt, kad alianse, kas bijis viņa plāns, kļūšot īstenība.

Franklins bija sagaidījis, ka viņa paziņojumam sekos vai nu tūlītēja laimīga Dibūra nāve, vai arī viņa stāvokļa ievērojama uzlabošanās. Notika otrais. Dibūrs pārstāja sēkt, viņam izdevās saslieties taisni, ar trīcošu roku viņš atgrūda atpakaļ naktscepuri.

— Vai tā ir nopietnība? — viņš jautāja. — Man, vecajam botāniķim, jābūt klāt, kad jūs un Francijas karalis? . . .

—   Droši vien viņš pats neieradīsies, — teica Franklins, — bet viņa klātbūtne man nešķiet tik svarīga kā jūsējā.

Dibūrs sameklēja Franklina roku, paspieda to, spieda no visa spēka, taču spiediens bija vājš.

Dažas dienas vēlāk ieradies brokastīs, Franklins atrada galdu izpušķotu. Tā bija viņa septiņdesmit otrā dzimšanas diena. Viljams tomēr bija labs zēns un ļoti uzmanīgs pret vectēvu. Viņš bija nolicis arī dažas dāvanas, mazas, jaukas veltes, rakstāmpapīru,-spalvas, zīmuļus, tādus, kas Franklinam patika un kādus šai zemē nebija viegli sadabūt.

Starp citu, Viljams būtu aizmirsis dzimšanas dienu arī šogad, ja Sailess Dīns viņam nebūtu aizrādījis. Sailesa Dīna cieņa pret savu diženo tautieti bija vēl pavairojusies, kopš Franklins no Versaļas galma bija panācis saistošu solījumu, ka tiks noslēgts līgums. Bez tam Dīnam bija svarīgi iegūt Franklina atbalstu cīņā pret Kongresa nelabvēlību, kuru viņam bija sagādājis Arturs Lijs ar savām intrigām. Viņš vēlējās pirms atgriešanās Amerikā vēlreiz izrādīt doktoram savu padevību un ar draudzīgu dedzību bija visiem pastāstījis par dižā cilvēka dzimšanas dienu.

Drīz pēc brokastīm — šodien pasniedza pankūkas no griķu miltiem, un Franklins ēda ar baudu un bez sāta — ieradās arī viņš pats, cienīgs un šķelmīgs, un paziņoja, ka šogad, kad viņa lielais kolēģis guvis tik izcilus diplomātiskus panākumus, komisāri atļaušoties viņam pasniegt dzimšanas dienas dāvanu. Un spēcīgi vīri stiepa iekšā divas liela apjoma kastes un kravāja tās ārā, un kļuva redzamas grāmatas, lieliski tumšbrūni ādas sējumi, pieci, desmit, divdesmit un vēl vairāk, tā bija Enciklopēdija, «Dictionnaire Raisonne des Sciences, des Arts et des Mčtiers», visi divdesmit astoņi sējumi, turklāt vēl trīs sējumi ar papildinājumiem un trīs sējumi ar vara gravīrām.

Franklina platā seja atmirdzēja.

—    Tas patiesi ir pārsteigums un prieks, — viņš teica un spieda Sailesam Dīnam roku. — Es jau sen vēlējos Enciklopēdiju, taču ne sapņot nedrīkstēju par tās iegādāšanos.

Enciklopēdija bija ļoti dārga; to gan pieļāva, taču oficiāli tā bija aizliegta, un, slepeni pērkot, par Jo bija jāmaksā tūkstoš divsimt līdz divtūkstoš livru.

Kad pārējie bija aizgājuši, Franklins ar laipnu skatienu uzlūkoja smagos, biezos sējumus. Viņš domīgi, gandrīz maigi pārvilka pār tiem ar roku. Daudziem viņa draugiem piederēja šis

lielais darbs, bieži viņš bija tajā ielūkojies un labi pārzināja to. Starp līdzstrādniekiem bija viņam tuvi cilvēki — Helvecijs, Tirgo, Marmontels, Reinals, Neķers un citi, kurus viņš pazina tikai pēc lepnajiem vārdiem — Voltērs, Ruso, Monteskjē, Bifons. Francijas, Eiropas prāts, viss, kas bija izdomāts un izpētīts, kopš sākās cilvēka prāta vēsture, bija ietverts starp šiem tumšbrūnajiem vākiem. Darba izdevējiem, d'Alambēram un Didro, bija jāpārvar milzīgas grūtības. Katram bija zināms, kā savā laikā Parīzes parlamenta ģenerālprokurors bija visus Enciklopēdijas autorus un darbiniekus nosaucis par ateistiem, dumpiniekiem un jaunatnes samaitātājiem un piedraudējis viņiem ar visstingrāko sodu; kā d'Alambērs bija piesardzīgi atkāpies, bet Didro neatlaidīgi turpinājis darbu un beidzot panācis, ka Enciklopēdiju iespieda un izplatīja, pie kam valdība to klusu ciezdama pieļāva.

Mazliet smīnēdams, Franklins atcerējās sastapšanos ar Didro pirms dažiem gadiem. Viņš bija to apciemojis. Lielais rakstnieks bija apprecējis skaļu, vulgāru sievu un dzīvoja ārkārtīgā nekārtībā. Didro bija viņu sirsnīgi apsveicis un aizturējis vairākas stundas, nenogurstoši stāstīdams par savu darbu. Sieva laiku pa laikam bija pabāzusi galvu pa durvīm un saukusi, lai viņš beidzot melot mieru un nākot ēst, bet vispirms lai, lūdzams, sūtot savu viesi prom. Šīs grezeles kliegšana nebija atturējusi Didro nolasīt viņam priekšā manuskriptu, ko viņš patlaban rakstīja, — eseju par filozofu Seneku. Didro bija stāstījis un lasījis veselas četras stundas, Franklins tikpat kā nekā nebija bildis, un, kad sieva saniknoti un draudoši sauca viņu pēdējoreiz ēst, Didro bija atvadījies no viņa ar tādiem vārdiem: «Man bija liels prieks, doktor Franklin, iepazīties ar jūsu uzskatiem.»

449

Franklins jau toreiz un vēlāk vēl labāk bija sapratis, ka Didro kā sadedzis strādāja savu darbu. Derīgāku un aizraujošāku darbu nevarēja arī nemaz iedomāties. Strādādams pie Enciklopēdijas, Didro visu laiku ar vienu kāju stāvēja Bastīlijā, šim darbam viņš bija ziedojis savu drošību, savu labsajūtu, savu dzīvību. Viņš bija aizstāvējis savu darbu pret baznīcu, iestādēm, Sorbonu, pret visu tumsoņu vienotu uzbrukumu, un te nu Franklina priekšā atradās šī Enciklopēdija, pabeigta, taustāma, laikmeta rokasgrāmata un bībele, tā zināšanu summa. Visu kaujiniecisko, progresīvo ideju krātuve, milzīgs arsenāls, no kura saprāts varēja ņemt aizvien jaunus ieročus pret māņticību un aizspriedumiem. Šie sējumi bija lielgabali, ar kuriem prāts apšaudīja privileģēto muļķību cietoksni, nedzīvās domas un savu

29 — Lapsas vīna kalnā

laiku nodzīvojušos pagātnes iestādījumus. Taisnība bija šim ģenerālprokuroram, kas Parīzes parlamentam bija paziņojis, ka Enciklopēdijas līdzstrādnieki esot sazvērnieki, kas gribot ieviest materiālismu, iznīcināt reliģiju, samaitāt tikumus un visā pasaulē uzmodināt un uzmusināt neatkarības garu. Amerikas neatkarību nevarētu izcīnīt bez idejām, kas bija sakopotas un sakārtotas šajā Enciklopēdijā.

Franklina acis mehāniski slīdēja pār glīti iespiestajām lappusēm. Viņš nedomāja par to, ko lasīja: viņu saviļņoja doma par saprāta visvarenību. Rakstnieks Benjamins Franklins izjuta lepnumu par milzīgo literāro darbu, kas taustāms gulēja viņa priekšā un iedarbīgi bija iejaucies zemeslodes vēsturē un ik dienas iejaucās tajā arvien vairāk. Benjamins Franklins bija lietišķs cilvēks, bet tagad viņa sirdī dziedāja: saprāts, saprāts, saprāts! Viņa priekšā atradās saprāta monuments, izturīgāks nekā no bronzas.

Viņa acis aizvadīja līdz smadzenēm franču vārdus, bet viņš domāja angliski. Mazliet uzjautrināts viņš iedomājās, ka lielā darba pamatprincipi nākuši no Anglijas. Ka zināšanas ir spēks, to pirmie bija pasludinājuši viņa tautieši angļi, anglis Frensiss Bekons. Anglijas gaisā bija radusies un veidojusies ideja par zināšanu derīgumu.

Bet apbrīnošanas vērts bija tas, ko franči bija izveidojuši no angļu idejām. Viņu asā, konsekventā loģika, viņu neatkarība no pagātnes autoritātēm, garīgās darbības aizrautīgi kaujinieciskais raksturs — tas pilnībā piederēja viņiem. «Voltērs mums tik ātri vis neradīsies,» viņš domāja, «mums būs jāapmierinās ar Franklinu. Bet toties mēs esam pirmie, kas šīs idejas ne vien izdomāja, bet arī tās pārvērta īstenībā. Mēs protam sagaidīt īsto brīdi un izmantot īsto brīdi.» Viņa atmiņā iznira dziļdomīgie bībeles panti: «Visam ir savs laiks, un visiem nodomiem zem debesīm ir sava stunda. Ir savs laiks dzimšanai un laiks miršanai, laiks sēšanai un laiks zemes kopšanai, laiks nonāvēšanai un laiks dziedināšanai, laiks klusēšanai un laiks runāšanai, laiks karam un laiks mieram.» Kad viņš, vēl zēns būdams, pirmoreiz bija dzirdējis šos nozīmīgos pantus, tie viņu bija satraukuši, iespiedušies viņa sirdī, saplūduši ar viņu.

Vai tas būtu anglis vai francūzis, teorētiķis vai praktiķis, viņš jutās radniecīgs visiem tiem, kas bija radījuši šo darbu. Pāri visām nācijām viņi veidoja zinātnieku republiku, un viņš ar lepnumu un pazemību bija viens šīs republikas pilsonis.

Saprāts, saprāts, saprāts.

Un viņš bija ari pateicīgs šiem cilvēkiem, jo viņu klusās, viltīgās metodes sagādāja viņam brīnišķīgu baudu. Didro un viņa palīgiem vajadzēja daudz pacietības un viltības, lai iemidzinātu cenzorus un tie, neraugoties uz niknajiem garīdznieku uzbrukumiem un prokurora lāstiem, beidzot piemiegtu vienu aci un ļautu iznākt «Enciklopēdijai». Protams, šur tur viņiem vajadzēja piekāpties. Franklins pāršķirstīja rakstus, kuros cenzori droši vien viscentīgāk meklējuši piedauzības akmeņus, tādus rakstus kā «Kristietība», «Dvēsele», «Gribas brīvība». Tur viss bija tā, ka arī visortodoksālākais teologs nespētu pieķerties. Toties citās vietās, rakstos zem nevainīgiem pamatvārdiem, ar pārliecinošiem argumentiem tika pierādītas pārdrošas patiesības. Kas zem pamatvārda «Junona» būtu meklējis zinātniskus iebildumus pret šķīsto ieņemšanu? Un kas zem pamatvārda «Kapuce» meklētu argumentus pret mūkiem un klosteriem? Un zem pamatvārda «Ērglis» iebildumus pret pastāvošajām reliģijām?

Kaut kur daudzajos sējumos jāatrodas norādījumiem, kā no to lasīšanas iegūt vislielāko labumu. Franklins meklēja savā labajā atmiņā. So lietošanas pamācību noteikti nevarēja atrast Didro priekšvārdā un d'Alambēra ievadā. Nu viņš iedomājās — tā atrodama zem pamatvārda Enciklopēdija.

Franklins uzšķīra. «Zināms,» tur bija teikts, «visos galvenajos rakstos bijīgi jārēķinās ar politiskiem un reliģiskiem aizspriedumiem. Toties var norādīt uz citiem rakstiem, kas mazāk pamanāmi, un tajos var minēt spēcīgus saprāta argumentus pret aizspriedumiem. Tādējādi rodas iespēja sagraut no dubļiem celto ēku un izmēzt nožēlojamos putekļus un drazas. Sī metode, kā izskaidrot cilvēkiem viņu maldus, nerada nekādu sašutumu, nekļūdīgi iedarbojas uz saprātīgajiem un slepeni un nemanāmi iespaido arī pārējos. Lietojot šo metodi veikli un plānveidīgi, tā dod Enciklopēdijai spēku pārveidot laikmeta domāšanas veidu».

29*

451

Franklins bija pilnīgi vienis prātis ar šādu stratēģiju. Saprātam bija lēnām jāiespiežas inteliģentāko cilvēku smadzenēs, lai no turienes piesardzīgi un pamazām skartu arī citus. Vēlēšanās īsi un ātri iznīcināt ļaužu masu dievbijīgo māņticību bija bezjēdzīga; tā tikai satricinātu sabiedrības pamatus. Viņš pats, Franklins, bija kādu karstgalvi, kas ar savu agresīvo grāmatu par saprātu gribēja noslaucīt no zemes virsas visu baznīcas ticību, atrunājis ar līdzīgiem motīviem, kādus bija izteicis Didro. «Ja

ar! jūsu argumenti,» viņš bija rakstījis šim, starp citu, visai apdāvinātajam rakstniekam, «ir asi un spēj ietekmēt dažus lasītājus, tomēr jūs nespēsiet pārgrozīt cilvēces kopīgo godbijību pret dievu un reliģiju. Un, ja jūs liksiet savu sacerējumu iespiest, tad tikai iemantosiet milzīgu naidu pret sevi un nodarīsiet sev ārkārtīgu ļaunumu, nedodot pārējiem nekāda labuma. Kas pret vēju spļauj, spļauj tikai pats sev sejā. Cilvēku lielum lielā daļa ir gļēvuli un muļķi, masām nepieciešama reliģija, lai izvairītos no netikumiem un ievērotu tikumību. Tāpēc neatsvabiniet no važām tīģeri, nerādiet nevienam savu manuskriptu, bet sadedziniet to. Ja jau cilvēki ir tik ļauni ar reliģiju, cik gan ļaūni tie būs bez reliģijas.»

Franklins pavīpsnāja. Sie franči, Voltērs un Didro, bija viltīgi. Bet viņš, vecais Benjamins, bija viltīgāks. Nebija viegli panākt aliansi. Jaunais, trulais karalis jau pašā sākumā bija nomanījis, ka monarhijai ir bīstami noslēgt savienību ar cilvēkiem, kas savu valsti dibinājuši uz Enciklopēdijas principiem. Morpā un Veržēns saskatīja tikai labumus, kurus viņiem šī alianse varētu atnest šodien un pēc gada; bet ar visu savu izmanību viņi nenojauta, kādā bīstamā pasākumā ielaidušies. Viņi īstenībā bija atbrīvojuši tīģeri no važām. Un vecais doktors izjuta dziļu apmierinājumu, gluži kā zirgu mijējs, ka ar lielu pacietību un viltību piespiedis jauno karali noslēgt līgumu. Tagad dienas gaisma parādījās tas, kas bija ieslēpts šajos bīstamajos sējumos. Tagad tas kļuva dzīve, politika, vēsture.

Saprāts, saprāts, saprāts.

Viņš paņēma sējumus ar ilustrācijām. Lietpratīgi un ar patiku viņš aplūkoja deviņpadsmit vara gravīras, kas attēloja grāmatu iespiedēju amata rīkus un darbu. Tas bija viņa amats. Bīstams amats. Tās bija labas ilustrācijas. Un tās attēloja visu kārtīgi un sīki.

Tad viņš sarindoja Enciklopēdijas sējumus starp savām pārējām grāmatām. Ilgi un apdomīgi viņš izvēlējās vietu, kur tās stāvētu visparocīgāk. Lai atbrīvotu vietu, izņēma laukā citas grāmatas, stiepa, kāpa augšā un lejā, locījās, kārtoja. Tā viņam Enciklopēdija sagādāja vēl arī derīgu fizisku vingrinājumu.

Tad viņš, mazliet noguris, sēdēja, plakstus aizvēris, savā ērtajā krēslā. Reizēm viņš pameta acis uz jaunajiem sējumiem. Tā bija patīkama dzimšanas diena. Alianse bija nodrošināta, un to drīz noslēgs, šeit viņa grāmatu plauktos glīti, cienīgi un lietderīgi rindojās «Enciklopēdijas» sējumi, un viņu gaidīja dzimšanas dienas mielasts pie viņa mīļās draudzenes Marijas Felicitas Helvecijas.

Zinādams, ka šīs cerības bija neprātīgas, Luijs tomēr savā sirdī cerēja, ka pēdējā minūtē vēl atgadīsies kāds notikums, kas viņu paglābs no ienīstās alianses parakstīšanas. Tāpēc viņš mēģināja, cik iespējams ilgāk, novilcināt formālo līguma noslēgšanu un ietiepīgi pieķērās sīkumiem. Līguma projektos viņš atrada aizvien jaunas frāzes, kur kaut kas paļājams, un nevainīgos vārdos ļaunprātīgi saskatīja otras līguma slēdzējas puses viltīgos nolūkus.

Luijs nemaz nezināja, ka viņa novilcināšanas manevros to atbalsta viens no amerikāņu delegātiem. Ja Luijs bija kašķīgs un aizdomu pilns, tad Arturs Lijs bija vel pedantiskāks un neuzticīgāks. Abi kurnēja par katru līguma vārdu.

Līgums saturēja veselu rindu noteikumu, kas regulēja palīdzības apmērus, ko franču valdība sniegtu amerikāņiem pa to laiku, kamēr tiem būtu jākaro vieniem. Tiklīdz Anglija uzzinās par līgumu ratifikāciju, īsā laikā sāksies kara darbība, tāpēc šie noteikumi īstenībā bija lieki. Taču tie deva kā Luijam, tā Arturam Lijām labu izdevību vingrināt savu prāta asumu.

Ik dienas Arturs Lijs brauca uz Pasī. Katru pārdienu viņš pukojās, ka Franklins viņu tūlīt nepieņem. Reiz viņš atrada līguma norakstu atklāti nomestu telpā, kurā kāds franču apmeklētājs gaidīja Franklinu. Lijs sašutis sūdzējās par jaunā sekretāra Viljama Tempļa neiedomājamo bezrūpību. Kādu mirkli apstulbis, Franklins sāka aizstāvēt mazdēlu. Bet tad, palicis vienatnē ar Viljamu, skaidri pateica, ka viņš ir negodīgs dīkdienis un pelnot, lai viņu ar kaunu padzen. Viljams mēģināja aizstāvēties parastajā patīkamajā veidā. Taču Franklins sacīja: «Klusē!» un uzlūkoja viņu tik stingri, ka Viljams nobālēja un aprāvās pusvārdā.

Artura Lija nebeidzamā, ļaunprātīgā piesiešanās noveda Sailesu Dīnu izmisumā. Ar visu sirdi viņš alka vismaz parakstīt savu vārdu uz savienības līguma, un aizvien stiprāk, gandrīz slimīgi viņu mocīja bailes, ka ieradīsies viņa pēctecis, iekams līgums būs parakstīts, un uz dokumenta būs jaunā delegāta paraksts. Ar . niknumu viņš klausījās, kā kārnais, īgnais Arturs Lijs ceļ aizvien jaunus, muļķīgus iebildumus.

Arī Franklins vēlējās pēc iespējas ātrāk noslēgt līgumu. Saratogas uzvaras ietekme sāka bālēt, pakta steidzīga noslēgšana

bija politiska nepieciešamība. Amerikā ar sasprindzinājumu kāri gaidīja, kad beidzot lielās franču nācijas militārie un ekonomiskie līdzekļi būs amerikāņu rīcībā. Franklins mēģināja draudzīgi pārliecināt Arturu Liju un lūdza viņu taču nemest tik daudz sprunguļu riteņos. Viņš lietoja veco teicienu «mest sprunguļus riteņos», jo tas viņam šķita pielaidīgāk un pieklājīgāk. Taču tieši ar to viņš sakaitināja Arturu Liju vēl vairāk.

—   Kas šeit met sprunguļus riteņos? — viņš protestēja. — Līgums būtu sen gatavs, ja jūs abi principā nebūtu runājuši pretī katram vārdam, ko es izteicu.

Bet reiz arī rāmā Franklina pacietība bija galā. Viņš bija panācis nosacījumu, ka Francija noteikti atsakās no amerikāņu kontinenta, kā arī visām salām ap kontinentu, kuras kara darbības laikā ar Lielbritāniju iekarotu sabiedrotie. Bija nosauktas Ņufaundlendas. Keipbretonas, Sentdžona, Antikostu un Bermudu salas, izņemot Rietumindijas salas. Nākamajā dienā Arturs Lijs atzina, ka formulējums neesot pietiekami skaidrs un pieprasīja, ka jāsastāda visu vērā ņemamo salu sīks saraksts. Arī tam Zerāra kungs bija piekritis bez ierunām, tomēr ar vieglu sapīkumu apjautājies, vai ar to IX paragrafs esot kārtībā, un Franklins bija pasteidzies atbildēt: «Jā.» Bet vēl pēc vienas dienas Arturs Lijs paziņoja, ka IX paragrafa formulējums vēl aizvien neesot apmierinošs. Tur lietots vārds «iekarot», un tas aizvainojot Savienoto Valstu cieņu un tikumus. Neesot runa pār iekarojumiem; drīzāk šīs salas, kas jāieņem, jau šodien jāuzskatot par Savienoto Valstu potenciālām, dabiskām sastāvdaļām. Tāpēc viņš ierosināja jaunu, ļoti komplicētu IX paragrafa formulējumu.

—   Tas ir par daudz! — saniknojās Sailess Dīns.

Un šoreiz doktors nāca viņam palīgā. Viņš piecēlās, milzīgs un varens nostājās sīkā Artura Lija priekšā un teica:

—    Ko jūs īsti iedomājaties, jaunais cilvēk? Aizvakar Zerāra kungs piekāpās mums svarīgā jautājumā, lai gan pēc iepriekšējām sarunām viņa valdība it nemaz nebija spiesta to darīt. Vakar mēs pieprasījām paplašināt šo piekāpšanos, to mēs panācām un nepārprotami paziņojām, ka esam apmierināti. Un šodien jūs metat jaunus sprunguļus riteņos. Vai jūs ar savu nenoteiktību un pedantiskumu gribat mūs padarīt Francijas priekšā smieklīgus?

—   Es jau iepriekš zināju, — atbildēja Arturs Lijs, — ka jūs abi atkal nostāsieties pret mani. Sprunguļi! Un ja jūsu bezrūpības dēļ mēs pazaudēsim savas salas?

Abi pārējie drūmi klusēja.

—   Labi, es padodos, — beidzot teica Arturs Lijs. — Bet atbildība pilnīgi gulstas uz jums.

—   Gulstas gan, — sacīja Franklins.

Pa to laiku Veržēns, sevi pārvarēdams, bija ņēmis vērā visus Luija iebildumus un, iesniedzis viņam līguma projektu septīto reizi, vienmēr ar daudzām izmaiņām, cerēdams, ka Luijs būs mierā ar visiem sīkumiem. Bet, kad Veržēns nodeva viņa līgupus šajā pēdējā redakcijā, Luijs omulīgi paziņoja:

—   Tā, un tagad es pasēdēšu pie tiem trīs dienas un visu mierīgi pārbaudīšu.

Un, kad izbiedētais ministrs ieradās atkal pēc trim dienām, Luijs bija rūpīgi atzīmējis divdesmit trīs punktus, kurus viņš gribēja, lai pārlabo.

Morpā un Veržēna mudināta un Vodreija tirdīta, Tuanete stingri pieprasīja, lai viņš ilgāk neaizkavējot līgumu parakstīšanu un beidzot izpildot savu solījumu. Luijs uzlūkoja Tuaneti, un viņa jaunā, tuklā seja bija ļauna, viltīga un skumja.

—    Tas ir līgums ar velnu, kundze, — viņš teica, — ko es te noslēdzu. Es jums to apsolīju, un es turēšu savu vārdu. Bet šāda savienība nav nekāds sīkums. Seit jāapdomā katrs punkts uz «i» un svītriņa pār «t» no politiskā, juridiskā un morālā viedokļa.

—    Jūs pārdomājat jau nedēļām ilgi, augstība, — Tuanete iekaisa. — Jūs tikai atrunājaties. Peļat katru nieku. Jūs sameklējat aizvien jaunus futilite, vetille, babiole[8], viņa nobēra visus franču vārdus, kurus zināja, lai apsūdzētu viņa sīkmanību.

Viņš jutās aizskarts.

—    Jūs to nesaprotat, kundze, — viņš sacīja tik stingri, cik vien iespējams, un centās izskatīties karalisks kā Diplesī gleznā, — Sis jūsu doktors Franklins ir gatavais advokāts un krāpnieks. Viņš visādi mēģina mani iegāzt. Ja runa būtu tikai par mani, es jau sen būtu piekāpies, esmu noguris no viņa kurnēšanas. Bet runa ir par manu tautu. Amerikāņi aizmirsuši pieminēt vienu no manām Rietumindijas salām, lai gan tā atrodama katrā kartē. Toties starp salām, kuras viņi grib atņemt Anglijas karalim, nosaukuši vienu, ko nevar atrast nevienā kartē. Vai jūs to saucat par niekiem? Un lai to es parakstu? Bez tam savienības līgumā divreiz runāts par «Misisipi visā tās garumā». Sai upei jāveido robeža starp dumpiniekiem un Spāniju. Turklāt šis Misisipi izteka vispār nav atrasta. Ja es to atstāšu neievērotu, tad varbūt ar vienu pašu vieglprātīgu spalvas vilcienu atņemšu mūsu brālēnam Madridē zemes, kas ir tik lielas kā visa Austrija. Tās esot blēņas, sīkumi. Jūs nezināt, kundze, ko jūs runājat. Nē, to es neparakstīšu. Par to es nevaru uzņemties atbildību dieva un savas sirdsapziņas priekšā.

Viņa mazais dubultzods drebēja.

Tad pienāca ziņa, kas galīgi izmainīja politisko stāvokli. Bija miris Bavārijas kūrfirsts. Eiropu saviļņoja, jautājums par viņa pēctečiem.

Pie Veržēna ieradās Austrijas sūtnis grāfs Mersijs. Ķeizars Jozefs pretendēja uz lielāko daļu Bavārijas. Taču šīs pretenzijas bija iegūtas apšaubāmā veidā, tās bija tikai uz papīra, un katr3 zināja, ka Prūsijas Fridrihs nenoskatīsies mierīgi, ja Habsburgi sagrābs savā varā Bavāriju. Grāfs Mersijs toreiz sarunās ar Veržēnu bija uzsvēris, ka viņa monarhs, celdams savas pretenzijas, rēķinoties ar Francijas palīdzību, taču līdz šim viņš bija pieminējis tikai Sēnbrunas radniecīgās attiecības ar Versaļu un savienības līgumu. Patlaban, kad šis jautājums kļuva nopietns, reālists Jozefs uzdeva Mersijam piedāvāt karalim Luijam par viņa palīdzību ļoti pārliecinošu kompensāciju — Austrijas Nīderlandi.

Francijas karaļu sens sapnis bija pievienot savai valstij ar franču asinīm piesātinātās Flandrijas provinces, un Veržēnam bija sirds dziļumos jāatzīst, ka Habsburgu piedāvājums ir veikls un ar plašu vērienu. Taču Jozefs prasīja par to milzīgu ķīlu: risku sākt ārkārtīgi nepopulāru karu ar Prūsiju. Tāpēc ari Veržēns tūdaļ bija nolēmis noraidīt Jozefa piedāvājumu. Tā kā nebija iespējams karot divās frontēs, tad, pieņemot Jozefa piedāvājumu, vajadzētu miera labad ar Angliju dot tai augstas koncesijas un pamest visu, kas panākts ar tādām pūlēm. Būtu jāatsakās no Anglijas novājināšanas un Amerikas atbalstīšanas, būtu jāpieļauj, ka amerikāņu kolonijas atkal apvienojas ar metropoli un tad viņu priekšā stāvēs daudz spēcīgāka Lielbritānija. Veržēns nevēlējās uzņemties šādu upuri un šādas briesmas un neļāva Mersija jaunajam piedāvājumam ievest sevi kārdināšanā.

Bet kā būs ar Luiju? Līdz šim viņš bija pilnīgi piekritis savu ministru Austrijas politikai. Bet vai viņš tagad nesāks .svārstīties? Vai viņš spēs pretoties vilinošajam Fiandrijas piedāvājumam un neatlaidīgajai Tuanetei, kas dienām un, galvenais, naktīm mēģinās viņu pārliecināt?

Morpā pievienojās sava kolēģa Veržēna šaubām. Bet visvairāk abi ministri baidījās, ka Luijs izmantos Bavārijas jautājumu par ieganstu atlikt amerikāņu pakta parakstīšanu uz iespējami vēlāku laiku. Viņš mēģinās izvairīties no skaidras nostājas Habsburgu jautājumā un paziņos, ka tik ilgi, kamēr nebūs par to izšķīries, protams, nevarot noslēgt aliansi ar amerikāņiem. Tātad ministriem vajadzēja panākt no Luija ātru un noteiktu «nē» austriešu jautājumā, un tad viņš pats būs spiests teikt «jā» amerikāņu paktam.

Visumā Morpā bija paļāvīgs. Viņš spēja labi iedomāties Luija izjūtas. Pakts ar dumpiniekiem bija grēks, bet pabalstīt bezdievi Jozefu viņa noziedzīgajā karā pret Fridrihu arī bija grēks. Un Fridrihs sēdēja tālu projām savā Potsdamā un lika viņu mierā, bet Anglija atradās bīstami tuvu, apdraudēja viņu Indijā un salās un tās komisārs nekaunīgi čurnēja Dinkerkā. Ja jau jāgrēko, tad labāk karot pret Angliju nekā pret Prūsiju. Un bez tam Morpā turēja gatavībā, kā viņš vīpsnādams slepeni uzticēja savam kolēģim, kādu mazu līdzekli, uz kura iedarbību — kā iespaidot Luiju — varēja paļauties.

Ministri atrada Luiju drūmā noskaņojumā. Viņš tūlīt sāka "runāt par pienākumiem, kurus viņam uzliekot līgums ar Habsburgiem, un bija skaidrs, ka viņš negrib noteikti noraidīt Jozefu, bet novilcināt savu lēmumu.

Veržēns norādīja, ka te neesot spēkā līgums par savienību, jo tas neesot nekāds aizstāvēšanās karš. Ja Jozefs gribot savas stipri apšaubāmās pretenzijas uz Bavāriju panākt ar varu, tad tas esot iekarojumu karš, noziedzīgs karš. Morpā izskaidroja, ka karš pret Prūsiju esot nosodāms ne vien no morāles, bet arī lietderības viedokļa. Lai nu Flandrija, kur Flandrija, bet risks esot pārāk liels, un bez tam šāds karš esot ārkārtīgi nepopulārs.

Luijs atbildēja, ka visumā kungiem esot taisnība, un viņam nenākot ne prātā ielaisties karā ar Prūsiju. No otras puses, viņš negribot savam svainim Jozefam, kas, acīm redzot, ļoti kārojot iegūt Bavāriju, tūlīt rupji un nelaipni atsacīt. Galu galā jāapsverot arī Habsburgu pakta pienākumi, un viņam netīkot strīdēties ar Jozefu par to, vai tas ir aizstāvēšanās karš. Tāpēc grāfam Mersijam jāizrādot šaubas un jānovilcinot atbilde.

Abi ministri uzskatīja, ka tas nav ieteicams. Ja Jozefam no paša sākuma noteikti neatsacīšoties palīdzēt, viņi paskaidroja, tad šis ļoti enerģiskais valdnieks nekavējoties ieņemšot Bavāriju, un karš iešot vaļā. Un pēc tam Jozefs ar pilnām tiesībām apgalvošot, ka tieši šie Francijas neskaidrie solījumi likuši viņam ieņemt Bavāriju.

—   Sakiet nepārprotami «nē», augstība, — Veržēns lūdza. — Atļaujiet mums laipni un noteikti noraidīt Mersija priekšlikumus.

Luijs elsa un minstinājās. Tad Morpā pamirkšķināja savam kolēģim un ķērās pie sava mazā iespaidošanas līdzekļa. Vilcināšanās politika, viņš paskaidroja, ko Luijs gribot uzsākt, esot tieši tas, uz ko cerot viņa gaišība svainis. To, kas vilcinās, varot uzvarēt. Viņam, Morpā, esot pamats domāt, ka visa Jozefa politika balstoties uz pārliecību, ka Luijs esot ierocis viņa rokās. Un, kad Luijs, izbrīnījies un pieri saraucis, pacēla acis, ministrs izņēma no saviem aktu vākiem kādu vēstules norakstu un ar smaidu, kurā jaudās gan triumfs, gan nožēla pār pasaules samaitātību, pasniedza to Luijam.

Tas bija zināmās vēstules noraksts, kurā savā laikā ķeizars Jozefs bija pavēstījis mātei iespaidus par Luija raksturu un kuru bija notvērusi Parīzes policija. Jā, tā bija laba iedoma, ka Morpā toreiz nebija šo vēstuli tūlīt izmantojis, bet pataupījis labākai izdevībai. Tā nu Luijs tikai tagad, īstajā brīdī, dabūja izlasīt, ko viņa svanis Jozefs doma par viņu.

«Mūsu Luijs,» viņš lasīja, «ir slikti audzināts un izskatās ļoti nepievilcīgs. Es nespēju saprast, kādu labumu viņam varētu dot viņa uzkrātās nedzīvās zināšanas. Viņš ir bīstami nespējīgs pieņemt lēmumus un izrāda vājumu pret tādiem, kas viņu prot iebaidīt.»

Luijs lasīja vairākkārt, viņš smaidīja rūgti un sāpīgi, taču pūlējās būt objektīvs.

—    Varbūt manam svainim Jozefam ir taisnība, — viņš teica, — un es neesmu visai gudrs. Taču tik daudz es zinu, ka nedrīkstu pieļaut, lai mani ievelk viņa iekarošanas karā. Un, ja es esmu nespējīgs pieņemt lēmumus, tad viņš piedzīvos, ka šoreiz ne viņš, ne kāds cits, kas runā viņa uzdevumā, nespej mani iebaidīt. Paļaujieties uz to, mani kungi.

Veržēns steigšus jautāja, vai viņš tātad drīkstot noraidīt Mersija priekšlikumus. Luijs vilcinājās kādu mirkli, nosēcas un atbildēja:

—   Nu jā, nu labi.

Pa to laiku austrieši arī nebija stāvējuši dīkā. Grāfs Mersijs un abats Vermons kopīgi ieradās pie Tuanetes. Gadu desmitiem, varbūt gadu simtiem, viņi skubināja, nebūšot otras tik labvēlīgas izdevības stiprināt katolisko valstu varenību. Tagad pienākusi šī ilgi gaidītā stunda, kad Tuanetes precībām ar Burboniem jānes augļi. Tagad Tuanetei liktenīgi jāiejaucoties Kiropas vēsturē dievam, Habsburgiem un Burboniem par vislielāko godu. Un viņi pastāstīja tai par Jozefa lielisko piedāvājumu — atdot Luijam Fiandrijas provinces.

Kamēr kungi mēģināja viņu pārliecināt, Tuanete atcerējās pēdējo, saldsērīgo sarunu ar brāli, kad viņš tai bija stāstījis par pienākumiem, ko viņai uzliek viņas dzimta. Toreiz viņa nebija brāli īsti labi sapratusi, pa šo laiku viņa bija augusi un viņai bija iepatikusies augstās politikas reibinošā spēle. Un tagad viņa parādīs šim lepnajam brālim, kas viņa ir. Viņa bija izdabūjusi cauri Amerikas prasības, tagad viņa pagādās Jozefam Bavāriju.

Viņa ļāva, lai abi kungi izskaidro viņai argumentus, kas būtu piemēroti Luija pārliecināšanai, un sajūsmināta ķērās pie darba.

Viņa attēloja Luijam, ka Prūsijas Fridrihs, ja neiejaukšoties Francija, neļaušot Austrijai izmantot savas likumīgās tiesības un noapaļot savu teritoriju. Fridrihs uzstāšoties par visas Vācijas diktatoru. Jau septiņpadsmit gadus sava despotisma un savas varmācīgās dabas dēļ viņš esot Eiropas nelaime. Tikpat labi Luija, kā Jozefa pienākums esot apvaldīt viņu.

Jau kopš tā brīža, kad Tuanete bija sākusi runāt, Luijs bija sašutis. Viņai bija izdevies Luiju ar amerikāņu pasākumu apmulsināt, bet Austrijas jautājumā viņš bija labi sagatavots, te viņai neveiksies.

Viņš sausi atbildēja, ka Fridriha pretošanās tikai pastiprināšoties, ja Francija atbalstīšot Jozefa pretenzijas.

—    Gluži otrādi, — Tuanete iekaisa. — Ja jūs tagad nostāsieties mana brāļapusē, augstība, tad tas ir vienīgais līdzeklis, kā iebiedēt Fridrihu un novērst karu. Bet, ja jūs turēsiet rokas klēpī, tad uzbruksiet mums no mugurpuses.

—    Mums, — Luijs rūgti sacīja. — Mums, mums, — viņš atkārtoja. — Jūs runājat par Fridriha despotismu, kundze, par viņa varmācīgo raksturu. Mums, mums. Bet kā tad ir ar jums, vīniešiem? Vispirms jūsu ģimene uzbruka Polijai, un tagad jūsu brālis grib varmācīgi apspiest Bavāriju. Es to vienmēr esmu zinājis, kundze, un teikšu jums to tieši acīs: mūsu brālim Jozefam piemīt despota un iekarotāja tieksmes. Bet es nekad nebiju sagaidījis, ka viņa varmācīgie plāni varētu rast Francijas karalienē aizstāvi. — Viņš kļuva nikns. — Klusējiet, kundze, — viņš pēkšņi uzkliedza, — nerunājiet man pretī. Šoreiz jūs mani nepieveiksiet. Šoreiz ne! — viņš kliedza spiedzošā balsī vairākas reizes, nikni un izmisīgi.

Tuanetei nekas cits neatlika kā bez panākumiem doties prom.

Pirmajā apspriedē par Austrijas pretenziju atbalstīšanu Morpā un Veržēns ar gudru ziņu nebija pieminējuši aliansi ar amerikāņiem. Kad nu Luijs bija noraidījis Jozefa piedāvājumu, kungi cerēja, ka, tieši atgādinot par Austrijas un Bavārijas sarežģījumiem, varētu karali pamudināt beidzot parakstīt amerikāņu paktu.

Atkal viņi ieradās kopīgi, lai sniegtu ziņojumu. Veržēns paskaidroja: tā kā Luijs arvien no jauna novilcinot amerikāņu pakta parakstīšanu, doktors Franklins nodomāšot, ka Luijs nopietni apsverot jautājumu par palīdzību Habsburgiem un tātad vēloties atteikties no bruņotas sadursmes ar Angliju. Sāds pieņēmums piespiežot Franklinu panākt mieru ar Angliju, kamēr vēl var izdabūt labvēlīgus noteikumus.

Luijs neuzlūkoja ministrus un nekā neatbildēja. Viņš mehāniski glāstīja lielo rakstnieku porcelāna statuetes, kas stāvēja uz rakstāmgalda starp viņu un ministriem.

Morpā ņēma vārdu. Tagad taču esot nolemts noraidīt Habsburgu priekšlikumus, viņš teica, un viņa vecīgā balss skanēja uzstājīgāk nekā citkārt, tātad Luijs nevarot ilgāk tik bīstami kavēties, bet jāparakstot pakts ar amerikāņiem.

To, ko viņa kungi šeit klāstīja, Luijs jau sen pats bija apdomājis. Bet, kad viņam bija galīgi jāvienojas par paktu ar dumpiniekiem, viņa sirds un mēle bija kā pamirušas. Viņš piecēlās, un tūdaļ godbijīgi piecēlās arī ministri.

— Palieciet jel sēžam, mani kungi! — Luijs lūdza. Viņš pats sāka staigāt šurp un turp. Beidzot apstājās pie kamīna, ar resno, neveiklo roku neparasti maigi noglāstīja mākslinieciski smalkos kamīna kalumus. — Vai jūs vēl ko gribējāt sacīt, mani kungi? — viņš noprasīja pār plecu.

Abi ministri vai simto reizi uzskaitīja iemeslus, kālab bija nepieciešams steidzami parakstīt līgumu. Viņš ļāva tiem runāt un klausījās tikai ar vienu ausi. Bet tad viņš atgriezās pie galda, apsēdās, nokāsējās. Viņš gribēja tagad runāt, gribēja izsacīt v.irdos savas šaubas, savas bažas un kavēkļus, ja amerikāņu avantūra beigsies slikti — un viņš bija pārliecināts, ka pēdīgi izies slikti — tad viņš vēlējās, lai vismaz dievam un sev varētu apgalvot, ka laikus pateicis un brīdinājis.

Viņš runāja vilcinādamies, taču pamazām aizvien veiklāk. Vispirms kā labs saimnieks viņš minēja milzīgos izdevumus, kurus radīs karš ar Angliju. Viņš bija uzdevis^Nekera kungam iesniegt viņam šo izdevumu aprēķinu, un te nu tas bija, gandrīz tūkstoš miljonu.

—   Tūkstoš miljonu, — Luijs sacīja ar stīvu mēli. Viņš atkal piecēlās, gandrīz pikti pamājis kungiem, lai paliek sēžam. Viņš piegāja pie globusa, lēnām vēlās vārdi pār viņa biezajām lūpām:

—    Iedomājieties, mani kungi; tūkstoš miljonu. Kāda zelta straume! Es mēģināju aprēķināt, cik gara būtu līnija, ja sarindotu tūkstoš miljonus sū. Tā apjoztu ekvatoru divpadsmit ar pus reizes. Iedomājieties to, mani kungi. Un visu šo naudu lai es atvelku savai zemei dumpinieku labā. Iedomājieties, kādu badu un trūkumu tas nozīmē maniem pavalstniekiem, maniem dēliem. Un, ja viņi par to kurn, ja viņi mani nolād, ko es varu viņiem atbildēt? Tūkstoš miljonu doktoram Franklinam.

Kungi lēnprātīgi atvairīja šos pesimistiskos vārdus. Nekera kungs esot pārmērīgi piesardzīgs cilvēks, viņi paskaidroja, un tas arī piederoties viņa amatam. Bet šī summa esot droši vien pārspīlēta, kara ilgums laikam pārvērtēts, un vispār visu jau samaksāšot Anglija. Francija iziešot, no šī kara ne vien ekonomiski nenovājināta, bet pat uzplaukšot, gūdama ienākumus no jaunajiem tirgiem, kurus atklāšot šis lielais pasākums.

Luijs nepiekrita tam. Viņš atgriezās pie galda, lempīgi atkrita krēslā, un, sevi pārvarēdams, sāka runāt par savām iekšķīgajām šaubām. Nosarkdams, ministrus neuzlūkodams, izpauda savas pastāvīgās, slepenās bailes, ka savienība ar dumpiniekiem varētu radīt nemierus arī pašā Francijā. Virsnieki un kareivji pēc cīņas par la saucamo brīvību var atgriezties ar saindētām sirdīm un izplatīt dumpības sērgu arī Francijā. Viņam nācās grūti izteikt skaļi tik mazdūšīgas domas. Viņam šķita, it kā viņš gaišā dienas laikā izģērbtos kails šo kungu priekšā.

KЈd viņš bija pabeidzis, ministri apjukuši klusēja. Beidzot Veržēns ņēma vārdu un ar sīkiem juridiskiem argumentiem izskaidroja, ka Savienoto Valstu atzīšana nekādā ziņā nenozīmējot Neatkarības deklarācijā izteikto principu atzīšanu. Morpā veiklos vārdos apgalvoja, ka karš ar Angliju ne vien neizraisīšot dumpīgu noskaņojumu Francijā, bet, gluži otrādi, šāds populārs karš esot labākais līdzeklis novērst tautu no dumpīgām domām.

Luijs drūmi čurnēja. Bija pateikts viss, kas bija sakāms par aliansi, bija runāts bieži un vairākkārtīgi un apsvērti, un tie bija labi argumenti. Bet Luijs zināja, ka šie argumenti nebija pareizi un ka šī savienība bija lāsts, un nu viņš šo kungu priekšā bija izspiedis no sevis šo atzīšanos. Bet viņa ministri negribēja dzirdēt, viņi raustīja viņu un vazāja «kā teļu uz kaušanu», viņam iešāvās prātā, un viņi vilka un raustīja, un Luijam bija jāpadodas. Turklāt viņš zināja, ka nedrīkst padoties, ka no paša sākuma nebija drīkstējis ielaist šo Franklinu savā zemē. Un dievs sūtīja viņam zīmes un pārbaudījumus, tāpēc ka viņš bija tik vājš. Sis viņa vājums bija grēks, un tādēļ Tuanete nekļuva grūta, un droši vien šī grēka dēļ viņam bija lemts būt pēdējam Burbonim. Bet, ja viņš tagad būs stiprs un noraidīs, tad galu galā būs Habsburga rokās un tas ievilks viņu savā noziedzīgajā karā. Jozefs rakstīja, un Tuanete runāja, un viņi to piespiedīs. Un, tā kā nebija izejas un viņš turklāt bija nosodīts pašam piedalīties Burboņu gāšanā, un, tā kā šie kungi sēdēja te viņa priekšā un kāri gaidīja uz viņa jāvārdu, tad viņš tūlīt padosies un piekritīs šim paktam ar dumpiniekiem, kaut gan viņš zina labāk. Pagaidām viņš vēl vilcinājās un nespēja izdabūt šo «jā» pār lūpām. Viņš sēdēja tur, ilgi un smagi klusēdams.

—    Ir pagājis gandrīz vesels mēnesis, augstība, — lūdzoši un iztapīgi sacīja Morpā, — kopš jūs devāt doktoram Franklinam savu vārdu, ka parakstīsiet līgumu.

—    Es domāju, — atbildēja Luijs, — ka mēs rīkojamies pārsteidzīgi. Bet, tā kā jūs abi un karaliene un mana Parīzes pilsēta atbalstāt šādu steigu, tad es atteikšos no to piecpadsmit punktu pārlabošanas, kas aizvien vēl nav precīzi.

—    Tātad es drīkstu amerikāņu delegātiem paziņot, augstība, — Veržēns neatlaidās, — ka līgumi var tikt parakstīti pašreizējā veidā?

—   Nu jā, nu labi, — Luijs noteica.

Taču viņš ātri piebilda: — Bet es gribu redzēt oriģināldokumentus, iekams jūs parakstāt. Vispār, — viņš nolēma, — neparakstīsiet vis jūs, grāf Veržēn, bet Zerāra kungs. Mēs neizrādīsim, ka piešķiram šai lietai pārāk lielu nozīmi. Un piekodiniet amerikāņu kungiem: par aliansi nedrīkst izpaust ne vārda, lek ams ta saucamais dumpinieku Kongress nebūs līgumus ratifieējis un atsūtījis atpakaļ.

—   Kā pavēlat, augstība, — sacīja Veržēns.

Vēl tajā pašā dienā Zerāra kungs viņa majestātes uzdevumā paziņoja emisāriem, ka līgumus varēšot parakstīt pašreizējā veidā. Viņš jau esot nodevis tekstu Peijasona kungam, viņa majestātes kaligrafam, lai tas izgatavo abus dokumentus divos eksemplāros. Grāfs Veržēns iesniegšot tos karalim pēdējo reizi caurskatīšanai, un tad — viņš cerot, ka parīt — varot notikt parakstīšana.

—   Lieliski, — sacīja Franklins, un Sailess Dīns dziļi un skaļi ievilka elpu.

Bet tūlīt iejaucās Arturs Lijs. Būšot noticis pārpratums, viņš drūmi paziņoja. Viņš neatceroties, ka viņi, delegāti, būtu piekrituši pēdējam projektam. Vismaz viņš neesot devis savu piekrišanu. Nepatīkami pārsteigts, Zerāra kungs atbildēja, ka kungi jau devuši savu piekrišanu pēdējai redakcijai, ja viņš pareizi sapratis doktoru Franklinu. Tad doktors Franklins būšot pārklausījies, atbildēja Arturs Lijs. Sailess Dīns sašutis nošņācās. Tas esot ļoti nepatīkami, teica Zerāra kungs un neslēpa savu īgnumu. Neesot bijis viegli piedabūt viņa majestāti pieņemt līgumus pašreizējā veidā. Viņš baidoties, ja karalim pēdējā brīdī iesniegšot jaunus labojumus, tad apdraudēšot visu paktu.

—    Tā nav mana vaina, — iestājoties neveiklam klusumam, sacīja Arturs Lijs.

—    Lūdzu, izsakiet savus jaunos iebildumus un vēlēšanās, kolēģa kungs, — doktors Franklins sausi sacīja.

Kamēr trīs pārējie nomākti klausījās, Arturs Lijs garākā runā izklāstīja, ka, izpētot precīzāk tirdzniecības līguma XII un XIII paragrafu, tie neatbilstot absolūtās savstarpības principiem, uz kuriem pēc sākotnējās vienošanās jābalstoties līgumam. Sie paragrafi uzliekot Savienotajām Valstīm par pienākumu neņemt izvedmuitu ne no kādām precēm, kuras izved no Amerikas ostām uz Rietumindiju. Turpretī Francija apņemoties tikai neņemt izvedmuitu no melases; tas ir salds un biezs šķidrums, kas rodas, ražojot cukuru.

—   Kur tad te ir savstarpība? -noprasīja Arturs Lijs.

—    Mēs paši, — paskaidroja Franklins, — ieteicām šādu abu paragrafu formulējumu. Es nezināju nevienu citu tik svarīgu eksportpreci, ko Rietumindija varētu piegādāt Amerikai.

—    Šodien tā ari var būt, — atbildēja Arturs Lijs, — bet neviens nevar garantēt, ka tas paliks tā ari mūžīgi. Un es domāju, ka līgums domāts ilgākam laikam.

Nosvērtais, diplomātiski laipnais Zerārs kļuva dusmīgs.

—    Es jūs vēlreiz brīdinu, mesjē, — viņš teica, — ka pārlabojumi, kurus jūs vēlaties iesniegt tik vēlu, apdraud līgumu. Nav nemaz izslēgts, ka viņa majestātei apniks šī lieta, ja jūs pēkšņi gribēsiet punktam par melasi dot jaunus papildinājumus, un man jums jāsaka godīgi, ka arī grāfam Veržēnam un Morpā visa šī uzmācīgā tirgošanās ir galīgi līdz kaklam.

Arturs Lijs stāvēja, sakrustojis rokas, piespiedis zodu pie krūtīm, pieri izriezis.

—    Runa nav par jauniem papildinājumiem punktam par melasi, — viņš teica, — runa ir par savstarpības principiem, par Savienoto Valstu suverenitāti.

—    Atvainojiet, mesjē, — atbildēja Zerārs, — es domāju, ka Francijas karalis darījis pietiekoši daudz, izteikdams gatavību aizstāvēt Savienoto Valstu suverenitāti ar savu armiju un savu floti. Es varu jums apgalvot, ka karalim nebija nolūks apšaubīt Amerikas suverenitāti sakarā ar punktu par melases eksportu.

Ar lielām pūlēm pārvarēdams sevi, Franklins sacīja:

—    Tā ir mana vaina, Zerāra kungs. Man vajadzēja dot misteram Lijām izdevību savu iebildumu vispirms apspriest ar mums. Tad šis iebildums droši vien netiktu izteikts.

—    Tad jūs maldāties, doktor Franklin, — misters Lijs neatkāpās. — Bet lai būtu kā būdams, — viņš turpināja, — nekad es neparakstīšu līgumus šajā formulējumā. Tā, kā tagad skan punkts par melasi —un es runāju Savienoto Valstu Kongresa vārdā — tas ir nepieņemams.

Zerāra kungs lūkojās uz Franklinu ar nožēlu un respektu. Viņš nekādā ziņā nevēlējās, lai pakts, kas bija prasījis tik daudz pūļu, pacietības un viltības, sabruktu šī nesaprātīgā, histēriskā cilvēka dēļ, ar ko, acīm redzot, politikā ne sevišķi tālredzīgais Kongress bija saistījis cienījamo doktoru Franklinu.

—    Man ienāca prātā atrisinājums, — viņš paziņoja. — Jūs baidāties, —■ viņš uzrunāja Arturu Liju, — ka Kongress varētu būt nemierā ar punktu par melasi?

—   Bez šaubām, mesjē, — misters Lijs ķildīgi teica.

—    Vai jums ar to pietiktu, — jautāja Zerāra kungs, — ja līgumu papildinās vēstule, kurā es grāfa Veržēna vārdā pazi

ņošu, ka gadījumā, ja Kongress neapstiprinātu punktu par melasi, pārējie līguma punkti paliek spēkā?

—Vai jūs tad būtu ar mieru, — Arturs Lijs jautāja, — noslēgt par melasi atsevišķu līgumu?

—   To mēs darītu, — atbildēja Zerāra kungs.

—    Jūs uzņematies atbildību par to? — Arturs Lijs uzstājīgi noprasīja.

—   To es uzņemos, — atbildēja Zerārs.

—    Un jūs paskaidrosiet savā vēstulē, — vaicāja Arturs Lijs, — ka vēstule ir līguma būtiska sastāvdaļa?

—   Es paskaidrošu, — sacīja .Zerārs.

—    Vai es saprotu jūs pareizi, mesjē? — Arturs Lijs secināja. — Ja arī Kongress, ka es baidos, negribetu jūsu atteikšanos no izvedmuitas uz melasi savukārt atlīdzināt ar izvedmuitas atcelšanuSiz visām mūsu precēm, tad tas neskartu tirdzniecības līguma pārējos punktus., nemaz jau nerunājot par uzbrukšanas un aizsardzības līgumu, kas paliktu pilnībā spēkā, neskatoties uz tirdzniecības līguma XII un XIII paragiafa nederīgumu, ias ir, punkta par melasi? Tā taču jūs domājāt, mesjē?

—    Tieši tā, mesjē, — atbildēja Zerārs un mazliet nepacietīgi piebilda: — Atzīts, sankcionēts, pieņemts.

—   Tas mani apmierina, — sacīja Arturs Lijs un nolaida rokas.

—    Tātad arī šis sprungulis būtu novākts, — noteica Franklins.

Zerāra kungs vēlreiz apsolīja, ka, tiklīdz dokumenti būšot gatavi parakstīšanai, viņš paziņošot kungiem, un lūdza viņus parit būt gataviem. Tad viņš atvadījās.

—    Jūs redzat, mani kungi, — kad viņi bija palikuši vieni, sacīja Arturs Lijs, — ar nelielu pacietību un izturibu var parvarēt ari vislielākās grūtības.

Divas dienas vēlāk, 5. februārī, Franklins izņēma savu biezo, zilo Mančestras samta uzvalku. Tas bija tas pats uzvalks, kas viņam bija mugurā toreiz, pirms četriem gadiem, Slepenajā kara|a padomē, kad valsts advokāts Vederberns viņu tik neganti bija nozākājis un neviens no trīsdesmit pieciem Karaļa padomes locekļiem nebija viņu aizstavējis.

465

Viljama pavadībā viņš aizbrauca šajos svārkos uz Parīzi, vispirms pie Dibura. Vakar viņš bija aizsūtījis Viljamu uzzjnāt, vai slimnieks patiesi bus spējīgs piecelties un braukt uz minis-

30 — Lapsas vīna kalnā

\

triju. Ārsts bija nobažījies, taču Dibūrs uzstājīgi palika pie sava. Un tur nu viņš patiešām sēdēja, ārsta, kopēja un sulaiņa ielenkts, šausmīgi novājējis, taču vārgais augums bija ietērpts svētku drēbēs.

Ieraudzījis Franklinu, svinīgi ģērbušos zilajā uzvalkā, Dibūrs uztraucās, viņš izprašņāja, un Franklins stāstīja.

— Jācenšas, — viņš savā parastajā omulībā paskaidroja, — izvēlēties gadījumam un videi ikreiz īstos svārkus. To es mācījos no Kārļa Lielā. Dodoties uz Romu uz savu kronēšanu, viņš no vienkārša franka pārvērtās par romiešu patricieti. — Un tad doktors pastāstīja sava zilā uzvalka pagātni un, mīlīgi noglāstīdams biezo samtu, sacīja: — Jūs redzat, mans draugs, es biju šiem svārkiem parādā gandarījumu.

Dibūrs smaidīja, dedzīgi māja ar galvu, viņam uznāca klepus lēkme, kas viņu loti nomocīja.

Ārsts vēlreiz brīdināja, ka Dibūrs nedrīkst braukt laukā tik skaudrā ziemas laikā. Taču Dibūrs tikai sapīdis atmeta ar roku, un viņi dzīrās atstāt māju.

Bet tad aizelsies ieradās kāds Zerāra kunga kurjers. Kurjers bija aizbraucis uz Pasī un tad steigšus uz šejieni. Zerāra kungs lika Franklinam paziņot, ka parakstīšana jāatliekot uz rītdienu aiz iemesliem, kurus doktors atradīšot klātpieliktajā vēstulē. Pievilto Dibūru atkal izģērba, noguldīja gultā, un Franklins apsolīja nākamajā dienā atbraukt viņam pakaļ. Taču visiem bija skaidrs, ka Dibūrs pēc šīsdienas piepūles rīt nespēs piecelties un doties līdzi.

Parakstīšana bija jāpārceļ šādu iemeslu dēļ: Peijasona kungs bija izgatavojis abus dokumentus divos eksemplāros. Viņš bija lietojis cēlo pergamentu, uz kura parasti mēdza rakstīt valsts līgumus, un uzrakstījis dokumentus ar to rūpību, kuras dēļ viņu cienīja. Bet, kad Luijs uzmanīgi pārlasīja dokumentus, viņš bija atradis, ka tirdzniecības un draudzības līguma 3. lappusē 17. rindā viens punkts bija padevies tā, ka to varētu noturēt par komatu. Luijs pieprasīja, lai lappusi vēlreiz pārraksta un tad vēlreiz iesniedz viņam šos dokumentus. Sādā veidā viņš ieguva vienu dienu un laikam cerēja, ka šajā dienā var kaut kas atgadīties, kas viņu tomēr vēl atbrīvotu no galīgas parakstīšanas.

Nekas tomēr neatgadījās. Peijasona kungs pacietīgi pārrakstīja lappusi vēlreiz un tā, ka arī viskritiskākā acs punktu 17. rindā bija spiesta uzskatīt par punktu un neko citu. Un pacietīgi ar abiem dokumentiem un parakstāmo pilnvaru Ver-

.< na kungs vēlreiz ieradās pie Luija. Luijs nopūtās un noteica:

—   Nu jā, nu labi, — un parakstīja.

Un Veržēns steigšus nodeva Zerāra kungam visus dokumentus un arī pilnvaru savā un karaļa vārds parakstīt un apzīmogot valsts līgumus 1778/32 un 1778/33.

Sestajā februāri preeīzi pulksten piecos pēcpusdienā trīs komisāri Viljama Tempļa pavadībā ieradās Lotreka namā Zerāra kunga darbistabā. Arī šodien doktoram Franklinam bija mugurā zilais uzvalks, bet doktors Dibūrs nebija vairs spējis atnākt līdzi.

Līgumi atradās sagatavoti uz galda, blakus stāvēja karaļa zīmogs. Pie otra, mazāka galda gaidīja Zerāra kunga sekretārs.

—    Jā, doktor Franklin, — sacīja Zerāra kungs, un šķita, ka viņš bija ļoti labā omā, — nu beidzot ir tik tālu. Un, ja jūs esat ar mieru, tad ķersimies tūlīt pie parakstīšanas.

Taču*Arturs Lijs ar asu rokas mājienu viņu atturēja. Viņš paraudzījās uz Franklinu un, tā kā tas klusēja, tad sacīja:

—    Es gan domāju, ka mums « vispirms būtu jāapmainās ar mūsu pilnvarām un akreditēšanās rakstiem, ar mūsu akreditīviem.

—    Vai mums ir akreditīvi? — Franklins klusā balsī apvaicājās, un Viljams Tempis sāka meklēt.

Zerāra kungs ļoti vēsi sacīja sekretāram:

—    Parādiet šim kungam manas pilnvaras, Pešēr!

Arturs Lijs rūpīgi izlasīja pilnvaru. Tad pasniedza viņam savu apliecību.

—    Paldies, — Zerāra kungs sacīja, nepaskatīdamies uz to. Taču Arturs Lijs diezgan stingri paziņoja:

—    Es atļaušos aizrādīt, valstssekretāra kungs, ka man ir divējādas pilnvaras. Es šeit atrodos.ne vien kā Kongresa pilnvarotais sūtnis Versaļas galmā, bet ari kā pilnvarotais sūtnis Madrides galmā. Vai jūs uzskatāt par pareizāku, mesjē, ka es, parakstījis līgumus visumā, parakstītos arī pie slepenas klauzulas par Spānijas obligāto iestāšanos savienībā, vai arī man apmierināties ar to, ka parakstīšu līgumus un savam pa; akstam uz savienības līguma pievienošu tā divējādo raksturu?

—    Norādiet uz paraksta divējādo raksturu, — laipni ieteica Franklins.

—   Dariet to, — sacīja Zerārs.

30*

467

—    Tātad tas būtu nokārtots, — sacīja Arturs Lijs. — Bet nu rodas jautājums, kā lai es vislabāk pārtulkoju franču valodā

savu titulu — «Augstākā grāda tieslietu padomnieks». Manuprāt, vienkārši «Conseiller des droits» būtu vistuvāk vārda nozīmei angļu valodā.

—   Atļaujiet man jums apgalvot, mesjē, — atbildēja Zerārs, — ka viskristigā majestāte neapstrīdēs līgumu, lai kā arī jūs parakstītos.

—    Pateicos, — sacīja Arturs Lijs. — Atliktu nokārtot vēl pēdējo • iepriekšējās vienošanās noteikumu. Es lūdzu uzrādīt zināmo vēstuli, kas saskaņā ar mūsu vienošanos papildina līgumus kā būtiska Sastāvdaļa, tas ir, rakstu par pilnīgas savstarpības nodrošināšanu, atceļot muitu uz melasi un citām eksportprecēm.

—   Lūdzu, uzrādiet, Pešer, — sacīja Zerāra kungs.

Kamēr Arturs Lijs pētīja rakstu, Zerāra kungs sacīja abiem

pārējiem kungiem:

—    Grāfa Veržēna uzdevumā man vēlreiz neatlaidīgi jālūdz kungus nelco neizpaust par pakta noslēgšanu, kamēr Kongres3 to nebūs ratificējis. Tā mēs novilcināsim karu par dažām nedēļām, kuras mums noteikti nepieciešamas, lai pabeigtu brnņošanos. Es uzdrīkstos vēlreiz atgādināt, ka jūsu solījums klusēt bija un ir līguma priekšnoteikums. Grāfs Veržēns neprasa nekā rakstiski. Viņam pietiek ar jūsu vārdu, doktor Franklin.

Franklins viegli palocīja galvu. Arturs Lijs neteica nekā, piegāja pie kamīna un sakrustoja rokas.

—   Tātad, ja jūs tagad esat ar mieru, kungi, — sacīja Zerāra kungs, — tad parakstīsim.

Tas nebija pārāk liels galds, uz kura atradās dokumenti. Zerāra kungs apsēdās nelielā krēslā galda galā, doktors Franklins stāvēja viņam pretī, atspiedis abas rokas uz galda, Arturs Lijs stāvēja pie kamīna, Sailess Dīns viņam blakus. Viljams Tempis pieticīgi turējās sekretārā Pešera tuvumā. Tas sildīja zīmoglaku un uzpilināja to uz pirmā dokumenta. Zerāra kungs uzspieda savu zīmogu un parakstīja pirmo kopiju.

Franklins paskatījās pulkstenī uz plaukta pie sienas. Tas rādīja 22 minūtes pāri pieciem.

Viņš stāvēja galda galā, viegli atbalstījies ar lielajām, sarkanajām rokām, plānie mati nokārās uz dārgajiem, zilajiem svārkiem, un viņš raudzījās uz Zerāra kunga roku, baltu, koptu roku, kā tā četrreiz zīmogoja un četrreiz parakstīja. Franklina sirdī kūsāja liels prieks. So, tieši šo mirjcli viņš bija tik ilgi gaidījis — 6. februāri pulksten 5.22. Ārā jaucās lietus ar sniegu, šeit omulīgi kamīnā dega uguns, laipni mirdzēja sveces, sekretārs Pešers karsēja zīmoglaku, un Zerāra kungs zīmogoja un rakstīja. Sī brīža labad viņš. Franklins. bija uzņēmies grūto ceļojumu pāri jūrai, šī brīža labad viņš veselus četrpadsmit mēnešus bija tēlojis zemniecisko filozofu no mežonīgajiem rietumiem ar kažoku un brūnajiem svārkiem, pacietīgi atbildējis uz tūkstošiem muļķīgu jautājumu un Zanviljē neprātīgi un viltīgi sarunājies ar skaistu un aušīgu sievieti zilā ma«kā. Un patlaban parakstīja šis cilvēks, un tad parakstīs viņš, Franklins, un tad daudz franču kuģu ar daudziem lielgabaliem un daudziem cilvēkiem izies jūrā. un daudzi franči mirs, lai Anglija atzītu Amerikas neatkarību. Karalis, kura uzdevumā šis elegantais franču kungs paraksti ja līgumus, nebija pārāk gudrs, bet viņš bi ja atskārtis, ka ir ļoti bīstami parakstīt paktu ar jauno.republiku, kas bija jebkuras despotiskas autoritātes ienaidniece. Un šis resnais, jaunais Luijs ar kājām un rokām bija pretojies parakstīt līgumu, viņš negribēja atzīt trīspadsmit štatu neatkarību, to iedzīvotājus viņš uzskatīja par dumpiniekiem, viņš pastāvīgi noraidīja un atkal noraidīja. Viņš bija absolūts monarhs, Francijas karalis, nekādam parlamentam viņš nebija atbildīgs, viņš varēja darīt, ko vēlējās. Bet, acīm redzot, viņš tomēr nevarēja darīt to, ko vēlējās, un bija spiests darīt to, ko nevēlējās. Tas, ko parasti sauc par pasaules vēsturi, bija stiprāks nekā viņš un piespieda viņu. Tātad pasaules vēsturei bija jēga un tā lika cilvēkiem kustēties noteiktā virzienā, vai viņi to gribēja vai ne. Vecais doktors raudzījās, kā Zerāra kunga baltā roka rakstīja un zīmogoja, un rakstīja un zīmogoja, un viņš bija ļoti laimīgs. Un ar visu savu laimi viņš apzinājās, cik tas muļķīgi, ja cilvēks tic, ka viņš rada vēsturi un ka katram ir paredzēta sava funkcija. Un galu galā liels cilvēks spiests darīt to pašu, ko mazs, tikai varbūt ātrāk vai lēnāk, un piespiests to pašu, ko nepiespiests.

Zerāra kungs bija beidzis savu darbu. Viņš laipni teica:

— Lūdzu, doktor Franklin, — un norādīja uz lielo atzveltnes krēslu galda sānos. Taču Franklins apsēdās mazajā krēslā, kurā bija sēdējis Zerāra kungs. Pešera kungs sildīja zīmoglaku un taisījās pilināt uz dokumentu. Bet te naski piesteidzās klāt jaunais Viljams Tempis, jo gribot palīdzēt pie parakstīšanas, — kālab tad viņš vispār būtu nācis līdzi? Un Franklins zīmogoja un rakstīja. Viņš rakstīja rūpīgi: B. Franklins, un no «B» veikli pārgāja uz «F», rakstīja ar vairākiem izlocījumiem un apzīmogoja ar savu gredzenu; tas bija glīts zīmogs ar vārpām, divām lauvām, diviem putniem un kādu pasaku zvēru. Viņam iepretī stāvēja Zerāra kungs un vēroja, un pie kamīna stāvēja Dīna un Arturs Lija kungs un arī vēroja.

Tad parakstījās Sailess Dīns. Omulīgi un steidzīgi viņš piegāja pie galda un apsēdās krēslā. Jaunais Tempis centīgi palīdzēja viņam, karsēja laku un pasniedza spalvu. Un Sailess Dīns ikreiz sirsnīgi pateicās. Viņš apzīmogoja un trekniem burtiem skaidri uzrakstīja savu vārdu blakus zīmogam: Sailess Dīns. Un ar mīlestību un svētlaimi uzlūkoja dokumentu un savu parakstu. Pēdējā laikā viņam bija jānorij daudz sarūgtinājumu, bet tas tika bagātīgi atlīdzināts ar šī brīža saldumu. Sis jaunais cilvēks tur pie kamīna, kas tik drūmi skatījās viņam uz pirkstiem, bija viņu vajājis kā desmit velnu un nekrietni apmelojis viņu; tomēr viņš nebija spējis aizkavēt, ka Dīns tagad sēž šeit kā viskristīgās majestātes līgumslēdzējs partneris un liek savu zīmogu un parakstās uz šī svarīgākā savas valsts un gadsimta līguma. Un viņš rakstīja un zīmogoja, un te nu tas bija, un katrs varēja lasīt: Sailess Dīns.

Bet tad lēniem soļiem pie galda devās Arturs Lijs, apņēmīgu seju viņš stīvi apsēdās. Viljams Tempis gribēja viņam palīdzēt, taču Lijs stingri pateica:

—   Paldies, Franklina kuņgs, gan jau es pats to izdarīšu.

Pagāja krietns laika sprīdis, kamēr viņš visiem četriem

dokumentiem uzspieda savu zīmogu, uzrakstīja savu vārdu un savu titulu ar tā divējādo raksturu. Viņš to darīja rūpīgi, franči bija nedroši sabiedrotie, viņš neticēja tiem ne nieka, un vismaz viņš gribēja darīt visu, kas viņa spēkos, lai neļautu tiem izvairīties no līguma. Abi pārējie viņa darba biedri nevis vēroja parakstīšanas aktu, kas būtu bijis viņu pienākums, bet gan pļāpāja ar frančiem, un vienīgais, kas šķita interesējamies par viņa darbošanos, bija vīzdegunīgais resgalis Viljams. Pārējie ne vien neskatījās šurp, bet vēl traucēja viņam parakstīšanu ar savām tukšajām, paklusajām pļāpām.

Pret savu gribu viņš bija spiests ieklausīties.

—    Jūs esat nostaigājis garu ceļu, grūtu ceļu, doktor Franklin, — sacīja Zerāra kungs, — jūs un jūsu amerikāņi, un es priecājos, ka jūs esat sasniedzis savu mērķi un ka šis dokuments apzīmogots un parakstīts.

Bet Franklins atbildēja:

—   Ne jau es panācu šā dokumenta parakstīšanu, mesjē, bet gan Saratogas uzvara.

Rakstīdams «conseiller des droits» Arturs Lijs tikko valdīja dusmas aiz nicinājuma par tādu mākslotu pieticību. Zerāra kungs pa to laiku paskaidroja:

—    Nē, nē, doktor Franklin, bez jūsu gudrās atturības un bez ārkārtīgi taktiskās izveicības, ar kādu jūs sarunājāties ar karalieni, mums nebūtu izdevies panākt monarha piekrišanu.

Arturs Lijs uzvilka svītriņu pār «t» stingri un asi. Allaž šie franči saistīja Ameriku ar Franklinu. It kā šis vecais izvirtulis reprezentētu jauno, tikumīgo republiku. Ja jau kāds amerikānis varētu pārstāvēt visu valsti, kas gan cits, ja ne Ričards Henrijs, viņa brālis Ričards Henrijs Lijs, kas bija ierosinājis pieņemt Neatkarības deklarāciju? Bet Arturam Lijām arī šo acumirkli, kad viņam jāparaksta savai valstij tik izdevīgais līgums, sagandē doktora honoris causa uzpūtība un franču aplamie uzskati.

Parakstīšana bija galā. Visi klusēdami noraudzījās, kā Pešera kungs kārtīgi un rūpīgi pieliek dokumentiem karaļa lielo zīmogu.

Zerārs pasniedza Franklinam abus Kongresam domātos norakstus. Franklins nevērīgi padeva tos tālāk Viljamam Templam. Arturs Lijs šos neiedomājami vērtīgos dokumentus būtu labāk ņēmis savā glabāšanā, bet bija spiests pieļaut, ka tos uztic vieglprātīgajam zeņķim.

—    Vēstuli! — viņš atgādināja aizsmakušā balsī. Un, kad pārējie nesapratnē uzlūkoja viņu, Lijs paskaidroja: — Vēstuli par XII un XIII paragrafu. — Bez viņa brīdinājuma tie patiesi būtu aizmirsuši svarīgo rakstu.

Tad viņi atvadījās no Zerāra kunga.

Lotreka nama gaiteņos bija daudz ļaužu; taču, nevērodams, ka saista uzmanību, Sailess Dīns, tiklīdz viņi bija atstājuši Zerāra kunga istabu, saņēma Franklina roku un ilgi to spieda.

—    Liela diena, pasaulvēsturiska diena, — viņš teica. — Es pateicos jums, doktor Franklin, visa Amerika ir jums milzīgu pateicību parādā. — Un viņš bija manāmi aizkustināts, viņam bija asaras acīs.

Sāda neīsta sentimentalitāte Arturam Lijām bija pretīga, un viņš nespēja palikt ilgāk kopā ar pārējiem. Viņš atraidīja Franklina piedāvājumu izmantot viņa karieti un labāk gāja kājām.

Vispirms Franklins aizveda mājās Sailesu Dīnu. Tad viņš nebrauca vis atpakaļ uz Pasī, bet gan pie doktora Dibūra. Viņš paņēma no Viljama līgumus un lika pagaidīt.

/

Dibūrs kopš vakardienas bija satriecoši pārmainījies. Acīm redzot, piepūle un uztraukums bija izsmēluši viņa pēdējos spēkus. Viņš tikko spēja parunāt, ar pūlēm pievērsa draugam seju ar blāvajām acīm.

Franklins lēnām piegāja pie gultas.

—    Mēs to paveicām, mans vecais draugs, — viņš teica un pasniedza Dibūram dokumentus. Dibūrs pastiepa vaska dzelteno, spalvaino roku, taču nespēja noturēt papīrus, tie uzkrita uz segas. Dibūrs satvēra tos, lasīt viņš vairs nespēja, taču aptaustīja lielo karaļa zīmogu.

Franklins runāja visu laiku gandrīz viens pats. Viņš cildināja draugu; šī svētītā alianse esot visvairāk viņa darbs. Viņš runāja savā klusajā balsī, ļoti skaidri un tuvu Dibūra ausij, un, lai tas saprastu labāk, runāja franciski.

—   Runājiet angliski, — ar pūlēm pavēlēja Dibūrs.

Redzēdams, cik ļoti viņa apmeklējums vājina Dibūra pēdējos spēkus, Franklins paņēma līgumus, lai ietu projām un ļautu draugam1 mierīgi aizmigt. Bet Dibūrs ar nepacietīgu kustību viņu atturēja.'Viņš vēlreiz aptaustīja līgumus un ar satricinošu iejutību sacīja:

—   Ģuod felix faustumgue sit, lai tas nes laimi un svētību.

Bet arī tad vēl viņš neļāva Franklinam iet. Acīm redzot,

viņam bija vēl kas sakāms.

—   Eulogium Linnaei, — viņš murmināja.

Franklins saprata. Dibūrs, kura iemīļotā nodarbošanās jau sen bija botānika, bija stāstījis, ka gatavojot rakstu par nesen mirušo Linneju, laikmeta lielāko botāniķi.

—   Vai lai paņemu rakstu pie sevis? Vai lai to pārtulkoju? — Franklins jautāja.

Dibūrs ar pūlēm pamāja.

—   To es labprāt darīšu, — sacīja Franklins. Draugs bija daudz un čakli tulkojis viņa rakstus. Franklins priecājās, ka nu varēs viņam atlīdzināt. — Tiklīdz jums būs labāk, — viņš sacīja, — dodiet man šo rakstu. Tad mēs pārrunāsim to sīki un pārtulkosim. — Viņš zināja, ka tas nenotiks, un apņēmās katrā ziņā publicēt šo rakstu angļu valodā.

Taču doktors Dibūrs sirds dziļumos nojauta, ka redz Franklinu pēdējo reizi, un gribēja aiziet no dzīves mierīgu prātu. Atkal ar žestiem viņš atturēja Franklinu, un tam kopā ar sulaini un kopēju vajadzēja sameklēt manuskriptu. Tikai redzēdams šo «Eulogium» Franklina rokās, Dibūrs nomierinājās.

Franklins pašķirstīja manuskriptu.

— Tas ir ļoti skaidri uzrakstīts, — viņš apgalvoja un apsolīja: — Es šo «Eulogium» iespiedīšu pats angliski un franciski.

Tad dzeltenajai, sarukušajai sejai pārslīdēja smaids, un Franklins zināja, ka nekad vairs neredzēs šo seju.

Ar abiem līgumiem un Linneja suminājumu Franklins savos zilajos, biezajos svārkos brauca atpakaļ uz Pasī.

)

TREŠĀ DAĻA ATALGOJUMS

..

PIRMĀ NODAĻA VOLTĒRS

Tajā pašā dienā, kad tika parakstīts līgums, ļoti vecs, mazs, ārkārtīgi neglīts cilvēks uzsāka garāku ceļojumu no Fernejas miesta, kas atradās pie Šveices robežām. Ap ērto, vecmodīgo ekipāžu, kas stāvēja pilij līdzīga nama priekšā, bija sapulcējušies kalpotāji. No abām pusēm atbalstīts, sirmgalvis ar pūlēm iekāpa ekipāžā. Pavadītāji šķita aizkustināti. Pa ekipāžas logu vecais vīrs pamācīja, lai viņi tā neskumstot. Viņi izturoties tā. it kā tā būtu atvadīšanās uz visu mūžu. Bet viņa ceļojums nevilkšoties ilgi, nekādā ziņā ilgāk par sešām nedēļām; viņš pametis savus papīrus uz galda, pārtraucis rakstīšanu pusvārdā, jo drīz vien sēdīšoties atkal klāt: Tad ekipāža aizbrauca.

Taču jau uz miestiņa laukuma to apturēja. Bija saskrējuši gandrīz visi iedzīvotāji, lai atvadītos no ceļinieka. Kad vecais vīrs bija te apmeties un uzcēlis savu pili, Fernejas miests bija mazs, netīrs ciems. Tad pēc sirmgalvja aicinājuma no netālās Zenēvas pilsētas atbēga aizvien vairāk cilvēku, kuriem bija apnikusi kalvinistu garīdzniecības puritāniskā stingrība un vajāšanas; vecais vīrs bija devis viņiem pajumti un darbu, viņš bija nodibinājis plašu rūpniecību, tur ražoja pulksteņus, mežģines un citas tekstilpreces, un nu Ferneja bija liels, plaukstošs miestiņš, viens no turīgākajiem Francijā.

Vecais vīrs — viņu sauca Fransuā Aruē, bet pasaule viņu pazina ar Voltēra vārdu — brauca uz Parīzi. Franču teātris sagatavoja viņa pēdējās lugas — traģēdijas «Irēne» uzvedumu, un viņš gribēja vadīt mēģinājumus.

Viņš sen nebija redzējis savu dzimto pilsētu, veselus divdesmit septiņus gadus. Ieeja pilsētā viņam nebija kategoriski aizliegta; taču iepriekšējais karalis — Luijs Piecpadsmitais bija paziņojis, ka negribot vairs redzēt šo cilvēku savā galvaspilsētā. Bet nu jau vairākus gadus bija jauns karalis, Luijs Sešpadsmitais, un Tuanete un Ceriņzilā līga apbrīnoja sirmgalvi.

Tomēr viņš bija ilgi svārstījies, iekams posās ceļā. Viņa uzticamais draugs un sekretāijfe Vanjērs, kas viņu patlaban pavadīja, bija viņu neatlaidīgi atrunājis. Astoņdesmit trīs gadus vecais vīrs lieliski dzīvoja un strādāja savā Fernejā. Ko viņš meklēja Parīzē? Ko vien viņš vēlējās no Parīzes, viņam tik un tā piegādāja Fernejā. Ko vien viņš vēlējās sastapt, tas viņu apmeklēja. Mutiski un rakstiski viņam pavēstīja, kas notiek Parīzē, turklāt vēl visus slepenos dzenuļus. Savā Fernejā viņš varēja labāk pārredzēt franču un pasaules ķildas nekā karaļa ministri ^avā Versaļā. Kālab tad vecais vīrs gribēja mainīt mierīgo dzīvi savā muižā ar nogurdinošo, satraukto uzturēšanos Parīzē?

Voltērs atzina, ka draugam esot taisnība. Arī ārsti šaubījās. Bet Denī kundze, viņa brāļameita un uzticības persona, iestāstīja viņam, ka viņš tomēr ilgojoties pēc Parīzes, jau sen viņš vēloties atkal pats inscenēt vienu no savām lugām uz lielas skatuves, šo brīnišķīgo izdevību viņam nevajagot palaist garām. Kāds cits mājinieks, Voltēra audžumeitas vīrs, marķīzs de Vijets, nedeva viņam miera ar līdzīgiem argumentiem/Voltērs labprāt ļāvās pierunāties. Tomēr viņš uzklausīja arī Vanjēra iebildumus. Tā nu viņš svārstījās, un, ja viņš nakts klusumā nolēma nedarīt nekādas muļķības un palikt savā skaistajā Fernejā, tad no rīta domāja, ka nevarot šo traģēdiju «Irēne», kurai bija ļoti pieķēries, atstāt aktieru ziņā, kuri gribot izcelt tikai sevi, nevis viņa lugu.

Savam uzticamajam Vanjēram vecais vīrs paskaidroja, ka braucot uz Parīzi galvenokārt tāpēc, lāi panāktu salabšanu ar Versaļu un tā veicinātu savu darbu izplatīšanos. Aizkustināts viņš stāstīja viņam par savām kvēlajām ilgām pēc Parīzes. Vairāk nekā ceturtdaļgadsimta viņš bija pavadījis vientulībā. Jāatzīst gan, ka tā bija vientulība ļaužu vidū, bet tomēr vientulība un viņš vēlējās pirms nāves vēlreiz izjust savas dzimtās pilsētas raibo burzmu un kņadu. Viņš pazina Parīzi, viņam bija atmiņa

i

nn fantāzija, un viņš zināja: Parīze viņa iztēlē bija skaistāka, košāka, dzīvāka nekā īstā. Tomēr viņš alka skatīt, sadzirdēt, elpot tās gaisu un sajust šo īsto Parīzi, atrasties tur.

Bet Vanjērs pazina savu kungu, viņa cildenās īpašības un viņa vājības, un viņš zināja, ka šī neprātīgā ceļojuma īstais cēlonis nebija vis Voltēra ilgas, bet gan Voltēra godkāre.

Vecais vīrs nicināja godkāri. Viņš bija slavas pārsātināts. Fernejā bija pasaules garīgais centrs, no savas muižas Voltērs valdīja pār dižgaru republiku neierobežotāk nekā jebkurš absolūtais monarhs pār saviem pavalstniekiem. Ikviens, kas Eiropā pretendēja uz izcilu vietu garīgajā pasaulē, uzmeklēja viņu, rakstīja viņam, lūdza padomu, gribēja dzirdēt viņa domas. To darīja arī divi lieli valdnieki — Prūsijas Fridrihs un Krievijas Katrīna; viņi atzina Voltēru par līdztiesīgu lielvalsts vadītāju. Sirmgalvis zobojās par savu slavu, par visu šo skandināšanu. Viņš zināja, un visa pasaule viņam to atkārtoja, ka viņš uzcēlis sev izturīgāku pieminekli nekā no bronzas, ka viņa veiktā darba novērtējums sen vairs nav atkarīgs no laikabiedru atzinības vai noraidījuma, bet vienīgi no pēcteču, no vēstures sprieduma. Tomēr šis vecum vecais sirmgalvis alka ievākt šodienas slavas augļus. Viņš gribēja to sajust taustāmi, iesūkt sevī, vēlējās, lai viņu apšalc paša panākumu troksnis. Viņš kāroja saņemt godinājumus pilsētā, kas viņu bija padzinuši. Viņš vēlējās vēlreiz savā dzimtajā pilsētā dzirdēt, kā skaļi un dimdoši apliecina viņa nopelnus.

Un tāpēc dižais sirmgalvis pretēji uzticamā drauga un ārstu padomiem, pretēji paša saprātam pameta mājīgo, tīkamo dzīvi savā muižā un brauca cauri Francijai ziemas saltumā uz skaļo, nogurdinošo Parīzi.

Viņam bija daudz titulu un-pagodinājumu, viņu sauca par grāfu Turnē, Fernejas senjoru, karaļa kambarkungu un galvenais — par Voltēru. Taču šajā ceļojumā viņš atteicās no šiem tituliem, viņš gribēja braucot un pirmajās dienās Parīzē palikt inkognito.

Voltērs nebija ņēmis vērā to, ka viņa seja bija tikpat pazīstama kā karaļa galva uz monētām. Kur vien viņš parādījās, viņu apbēra ar godinājumiem. Parasti tik vīzdegunīgie pastmeistari pūlējās viņam nekavējoties sagādāt labus zirgus. Ja viņš kaut kur apstājās, tad vēsts par viņa ierašanos vēja ātrumā aplidoja apkārtni, un sapulcējās ļaudis, lai uzmestu viņam kaut vienu skatienu. Visur, kur vien viņš mazliet ieēda, tūlīt istaba bija ļaužu pilna. Dižonā, «Zelta krusta» viesnīcā, kur viņš palika pēcpusdienu un nakti, Voltērs ievēroja, ka viņu apkalpo nemākulīgi; izrādījās, ka apkalpotāji ir jauni, turīgi pilsoņu dēli, kas tēloja viesmīļus, lai varētu sastapties ar viņu.

Morē, Parīzes tuvumā, viņu sagaidīja marķīzs de Vijets. Sis jaunais cilvēks, ko ilgus gadus uzskatīja par trakulīgāko Parīzes uzdzīvotāju, savā laikā bija ieradies Fernejā, lai laikmeta lielā kajam rakstniekam apliecinātu savu cieņu, kā to prasīja mode. Jau agrāk viņš saviem draugiem bija vairākkārt licis manīt, ka Voltērs bijis ļoti draudzīgās attiecībās ar viņa māti, un ja vecais vīrs viņu tik ļoti saistot, tad tas notiekot varbūt aiz pavisam dabiskiem iemesliem. Voltērs bija uzņēmis viņu ļoti labi, un jaunais marķīzs bija palicis Fernejā; starp citu, viņam bija iemesls pagaidām nerādīties Parīzē, jo kāda dejotāja lur publiski bija iecirtuši viņam pliķi.

Toreiz Fernejas pilī dzīvoja arī kāda jaunkundze, Reina de Varikura, skaista, neparasti labsirdīga, vienkārša meitene. Voltērs bija viņu pasargājis no iestāšanās klosterī, sauca viņu tikai par «jauko un labo» un izturējās pret viņu kā pret savu meitu. Voltēram šķita, ka viņam izdevies jauno uzdzīvotāju galīgi uzvest uz pareizā ceļa, marķīzs, kā redzams, patika jaunajai meitenei, Voltērs labprāt saprecināja, un abi salaulājās. Tā nu cilvēks, kas varbūt bija marķīza tēvs, oficiāli bija kļuvis par viņa sievastēvu.

Jaunais cilvēks bija darījis visu iespējamo, lai ierosinātu Voltēru doties ceļojumā uz Parīzi, uzturoties te ilgāku laiku, dzīve Fernejā viņam šķita pārāk vienmuļa. Ar «jauko un labo» un Voltēra brāļameitu Denī kundzi viņš bija jau agrāk aizbraucis uz Parīzi un lieliski iekārtojis māju sirmgalvja uzņemšanai. Un patlaban nu. viņš sagaidīja Voltēru, kārodams klaji izrādīt saviem draugiem, cik tuvās attiecībās viņš ir ar laikmeta slavenāko cilvēku.

Pie pilsētas robežas Voltēram noprasīja, vai viņam neesot līdzi kaut kas aizliegts. Viņš pavīpsnāja un atbildēja:

—   Vienīgi es pats.

Ierēdnis paraudzījās viņā un izsaucās:

—   Mans dievs, tas taču ir Voltēra kungs!

Tūlīt saskrēja ļaudis. Marķīzs de Vijets dižojās un priecājās.

Marķīza māja atradās aristokrātiskā kvartālā, uz Teatena krastmalas un Bona ielas stūra. Voltēru jūsmigi apsveica milzum resnā Denī kundze. «Jaukā un labā» aizveda sirmgalvi uz

viņa istabām. Tās bija tumšas un ne tik ērtas kā viņa telpas Fernejā, māja bija vecmodīga.

Ar sulaiņa palīdzību Voltērs pārģērbās, apvilka ierastos rītasvārkus, uzmauca mājaskurpes un apsedza galvu ar iemīļoto naktscepuri. «Jaukajai un labajai» viņš bija apsolījis mazliet atpūsties. Tas viņam neizdevās. Viņam iešāvās prātā jaunas idejas, kā pārstrādāt «Irēni». Viņš sāka diktēt Vanjēram.

Viņš nediktēja ilgi. Lai gan bija vienojušies pāris pirmās dienas ļaut Voltēram atpūsties, Vijets bija slepeni pastāstījis pāris dučiem draugu, kas šajā piektdienā, 10. februārī, ieradīsies pie viņa. Un tā nu tūlīt ieiadās apmeklētāji. Kā viens no pirmajiem hercogs Rišeljē, vecumvecs uzdzīvotājs, kas pirms sešdesmit astoņiem gadiem bija Voltēru ievadījis Parīzes izpriecu pasaulē. Abi nebija ilgi viens otru redzējuši. Viņi atzina, ka neesot pārmainījušies, pirms trīsdesmit gadiem abi esot gluži tāpat izskatījušies kā patlaban.

Un ieradās aizvien vairāk un vairāk viesu, plūda īsta paziņu straume. Tā arī Voltērs bija vēlējies — cilvēki, cilvēki. Viņš pieņēma rītasvārkos, naktscepurē un tupelēm kājās. Viņam bija izcila atmiņa, viņš atcerējās katru, kaut arī nebūtu desmitiem gadu redzējis, un katram viņš veltīja jaukus un gudrus vārdus.

Starp atnācējiem bija arī de Bomaršē kungs.

Vēsts par Voltēra ierašanos viņu bija satraukusi. Nekautrīgais Pjers pret šo veco vīru izjuta godbijību un apbrīnu. Voltērs savus astoņdesmit trīs gadus bija nodzīvojis tā, kā Pjers vēlējās nodzīvot savu mūžu. Voltēra dienas bija pārpilnas kaislībām, izcilu literatūru, mazām intrigām, ar slavu, panākumiem, teātri, naudu un uzvarām vainagotām cīņām par brīvību un saprātu. Tagad viņš dzīvoja kā pilskungs savu pavalstnieku vidū, kāda ķeizariene un kāds liels karalis izturējās pret viņu kā līdzīgu, viņa vārds skanēja pāri zemēm un jūrām. Viņa panākumi cīņā pret netaisnību un privileģēto muļķību bija iegājuši vēsturē. Sis sirmgalvis drīkstēja sev teikt: ja pasaule patlaban, kad viņš dzīrās to atstāt, bija kļuvusi mazliet gudrāka un taisnīgāka nekā tolaik, kad viņš tajā bija ieradies, tad tur ir liela tiesa arī viņa nopelnu.

Ļoti cildinoši, ka jau sen šis cilvēks vērtēja un cienīja Pjeru kā līdzīgu. Savā teātrī Fernejā Voltērs bija uzvedis «Bārddzini» un ļoti glaimojoši rakstījis Pjeram par viņa «Memuāriem».

Arī tagad sirmgalvis izcēla viņu citu vidū. Cauri viesu

pulkam, kas bijīgi atvirzījas sāņus, Voltērs devas pie Pjera un apsveica:

— Mans ļoti mīļais draugs un kolēģi, — un apkampa viņu. Pjers saudzīgi un godbijīgi pavadīja Voltēru atpakaļ uz viņa vietu. — Vai zināt, mans mīļais, — Voltērs viņam stāstīja, — ka bez jums es savu «Irēni» diez vai būtu uzrakstījis? Tie bija jūsu «Bārddziņa» panākumi, kas mani musināja atkal reiz izmēģināt savu veco roku. Protams, jūsu lieliskais darbs sagādāja man arī dažas nepatikšanas. Manā lugā jūs atradīsiet priesteri, vārdā Leons. So vīru sākumā sauca par Bazilu. Bet, kopš uz skatuves parādījies jūsu Bazils, šis vārds rada priekšstatus, kas nesaderas ar mana vecā priestera drūmo raksturu. Vārds Bazils tuvākajos gadsimtos pieder jums, mans draugs.

Parasti tik atjautīgais Pjers šoreiz nezināja, ko atbildēt. Viņu saviļņoja Voltēra tēls. Tur nu sēdēja šis neticami kalsnais sirmgalvis, ievīstījies pārāk platajos rītasvārkos, neglīto seju smieklīgi ietvēra naktscepure, taču pretī staroja gudras, labsirdīgas un neparasti dzīvas acis, un šajā kaulu čupiņā un pergamentam līdzīgajā ādā iemājoja visdižākais gars, kāds patlaban dzejoja un domāja uz mūsu planētas.

Un tad Voltēru apsveikt ieradās Akadēmijas delegācija. Ieradās Franču teātra ļaudis. Arī aktieri, pieredzējuši kungi un dāmas, bija aizkustināti, skatot dzīvu savā vidū dzejnieku, kas viņiem bija kļuvis gandrīz leģendārs. Lugu, ko viņi tagad iestudēja, viņš bija sācis rakstīt astoņdesmit divu gadu vecumā, bet, kad darbs viņu bija nogurdinājis, atlicis to pie malas un uzsācis jaunu lugu — «Agatoklu», bet tad atkal ķēries pie pirmā darba, pie traģēdijas «Irēne», pabeidzis to un ielicis tajā to pašu dziļo naidu pret aizspriedumiem kā savos agrākajos darbos. Pamatīgi izpētījuši šo darbu, aktieri atzina: vecā vīra spēks nav atslābis. Sarukušais, bezzobainais sirmgalvis šodien, tāpat kā pirms gadu desmitiem, bija enerģijas avots, liela, nikna liesmu jūra, kas aprij ļauno.

Viņš dedzīgi diskutēja ar aktieriem, uzklausīja viņu spriedumus par traģēdiju, piekrita viņu ierosinājumiem vai arī noraidīja tos. Nolēma noturēt mēģinājumus pie viņa mājās, jo viņš nejutās tik spēcīgs, lai varētu doties uz teātri. Nākamajā dienā Voltērs gribēja viņiem vispirms nolasīt visu lugu. Šodien viņš nolasīja tikai atsevišķas vietas, un, neraugoties uz rītasvārkiem un naktscepuri, bezzobainās mutes skandētie panti atstāja dziļu iespaidu.

Parādījās jauni viesi. Stāstīja, ka visa Bona iela un Teatena krastmala esot ziņkārīgo pilna Un tur laukā neesot vis sapulcējušies literatūras mīļotāji vai teātra cienītāji, bet gan pa lielākajai daļai ļaudis no darbnīcām, tirgotavām, no kafejnīcām un krodziņiem, tā esot Parīzes t#uta. Un šie ļaudis nesacīja: «Mēs gribam redzēt cilvēku, kas uzrakstījis «Henriadu» vai «Kandidu» un «Meropi», un «Zairu». Viņi teica: «Mēs gribam redzēt cilvēku, kas cīnījies par nevainīgo Kalasa ģimeni un Sirvaniem, un par de Bombela kundzi, un nabaga Marlēnu ar viņa tuviniekiem, par netaisni notiesāto Monbaiji un viņa sievu un viņa nedzimušo dēlu, gribam redzēt^ilvēku, kas asi uzstājās pret aktrises Adrienas Lekuvreras līka apgānīšanu un kas savās muižās un savā ciematā atcēlis neģēlīgos nodokļus, un kas visus, kuri dzīvo un strādā viņa Fernejā, padarījis gudrākus, turīgākus un laimīgākus.

Pjers nespēja novērst acu no cienītāju ielenktā Voltēra. Pretēji savam paradumam viņš izturējās neuzkrītoši un neiejaucās ne Voltēra apspriedē ar aktieriem, lai gan būtu varējis šo to pateikt arī no savas puses, nedz arī viesu sarunās. Klusēdams viņš godbijīgi stāvēja malā un vēroja, un klausījās. Tas, ko mazais templis viņa dārzā attēloja alegoriski, bija skaidra patiesība: spalva šim sirmgalvim bija atnesusi tik daudz slavas un varas, cik nez vai jel kādam monarham bija sagādājis viņa kronis. Un Pjers bija laimīgs, ka viņus saista liktenis un garīga radniecība.

Nākamajā dienā Voltērs pieņēma trīssimt un aiznākamajā — četrsimt cilvēku. Atnāca Neķers un atnāca Dibarī kundze. Ieradās Kondorsē un Tirgo. Ieradās bruņinieks fon Gluks, lielais muziķis, viņš bija lepns vīrs, tomēr atlika savu braucienu uz Vīni, lai izbaudītu godu un laimi redzēt Voltēru. Dažas stundas vēlāk atnāca Gluka lielais pretinieks un sāncensis Pičini. Ieradās marķīzs de Vodreijs un Gabriela Poliņaka un Diāna Poliņaka. Voltēru apmeklēja Parīzes dzejnieki un rakstnieki, «viss Parnass no pašas apakšas līdz augšai», kā izteicās viens no šiem kungiem. Atnāca skulptors Pigals; viņš bija saņēmis no d'Anživiljē kunga uzdevumu izgatavot no sevišķi augstvērtīga porfīra gadsimta lielākā karavīra — Saksijas maršala statuju un lielākā domātāja un dzejnieka — Voltēra statuju.

Ieradās arī doktors Franklins. Jau desmitiem gadu viņi ar Voltēru bija apmainījušies draudzīgām vēstīm. Vienmēr Voltērs bija slavējis viņu un viņa darbu un savā «Filozofiskajā

vārdnīcā» ārkārtīgi cildinājis Franklinu par to, ka viņš savaldījis zibeni, izpētījis tā likumus un devis svarīgu ieguldījumu māņticības apkarošanā, jo kopš seniem laikiem māņticība bijuāi saistīta ar zibeni un pērkonu. Bet galvenais, Ija šis Voltērs vairāk nekā jebkurš cits bija veicinājis to ideju izplatīšanos, kas bija liktas brīvās Amerikas pamatos. Tā nu Franklins Viljama pavadībā gandrīz svinīgā noskaņojumā ieradās pie sava lielā kolēģa.

Voltēra istabā bija sapulcējušies kādi divdesmit cilvēki. Voltērs gulēja uz sava dīvāna, viņam bija viegls drudzis, dziļi iedubušās acis virs lielā, smailā deguna spīdēja vēl žirgtāk nekā citkārt vājajā sejā. Viņš gribēja.jpiecelties, taču Franklins nepieļāva, tūlīt piegāja pie guļvietas un maigi, bet noteikti atspieda viņu atpakaļ.

Voltērs sacīja, ka viņam esot prieks personīgi novēlēt Franklinam laimi sakarā ar uzvarām, kuras izcīnījušas viņa karaspēka daļas. Viņš runāja angliski. Franklins atbildēja, ka ikviens, kas Amerikā nodarbojoties ar literatūru, uzskatot Voltēru par amerikāņu republikas tēvu.

—    Ja es būtu tik jauns kā jūs, mans cienītais, — atteica Voltērs, — tad brauktu pāri jūrai, lai apskatītu jūsu laimīgo zemi. — Un viņš pēc atmiņas nocitēja dažus pantus no Tomsona «Odas brīvībai», kas pirms četrdesmit gadiem bija populāra un ko Franklins atcerējās visai neskaidri. Voltēra brāļameita pārējo klātesošo vārdā sūdzējās, ka saruna notiekot angļu valodā un neviens to nesaprotot.

—   Es lūdzu piedošanu, — sacīja Voltērs, — ka padevos iedomībai runāt tajā pašā valodā kā doktors Franklins.

Viljams Tempis jaukā pieticībā bija atgājis malā pie pārējiem. Franklins piesauca viņu klāt un stādīja Voltēram priekšā. Viljams zemu palocījās. Voltērs ilgi noraudzījās viņā ar savām izteiksmīgajām, vērīgajām acīm.

—Jūs esat laimīgs, manu mīļo zēn, —' viņš teica franciski. — Jums lemts dzīvot lielā zemē laimīgā laikā. Noliecieties zemāk, — viņš palūdza, — un uzlika viņam savu vecīgo roku uz galvas un angliski sacīja: — Dievs un brīvība! — Tad atkārtoja to franciski. Visi bija saviļņoti.

Pēc stundas Voltērs pieņēma angļu sūtni lordu Stormontu.

Ieradās aizvien jauni viesi, un Voltērs tērzēja, noturēja savas lugas mēģinājumus, aizrautīgi strādāja, pārlabodams savu lugu, lasīja vēstules un diktēja sīkas atbildes, un iecerēja plānus.

Sajā nemierpilnajā burzmā uzticamais Vanjērs jutās aizvien

sliktāk. Viņu mocīja ne vien bailes par sava kunga veselību, kurs redzami sakritās. Vēl vairāk viņu nomāca citas bažas. Vanjērs bija kaislīgi stingrs prāta piekritējs, nepielūdzams prāta apliecinātājs. Bet Voltērs nerūpējās par cieņu. Viens no viņa principiem bija, ka nav svarīgi kļūt par mocekli, bet patiesību var izplatīt arī ar divkosīgiem līdzekļiem. Bez kādas šaubīšanās viņš nekautrīgi noliedza savus darbus, pat nekautrīgi nopēla tos, ja, atzīstot sevi par autoru, varētu sagādāt sev nepatikšanas. Vanjērs baidījās, ka šeit, Parīzē, viņa kungs varētu ļauties pierunāties noliegt ne vien atsevišķus, bet pat visus savus darbus un pamatidejas.

Lai arī cik vieglprātīgs Voltērs izlikās un cik brīvs bija no aizspriedumiem, viņu tomēr mocīja doma, ka viņa, ķecera, līķi varētu, tāpat kā savā laikā aktrises Adrienas Lekuvreras līķi, izmest mēslu kaudzē. Fernejā būtu iespējams to novērst. Bet, ja Voltērs, ko patlaban uzskata par neticīgu, nomirtu šeit, Parīzē, tad baznīca aizliegtu viņu pieklājīgi apbedīt, un Vanjērs bija pārliecināts, ka Voltērs bija gatavs uz lieliem upuriem, pat atsacīties no visiem saviem principiem, ja tā varētu pasargāt savu līķi no zaimošanas.

Vanjēra bažas pavairojās, kad lielajam ķecerim sāka pielabināties melnsvārči, kurus mudināja godkāre pievērst Voltēru atkal ticībai. Stalts un cienīgs ieradās Sensilpisa katedrāles priekšnieks de Tersaka kungs. Piesardzīgi, taču nemitīgi centās pierunāt Voltēru brāļadēls abats Mšņjo. Atsaukdamies uz ieteikumiem, ieradās kāds abats Gotjē. Ar viņu Voltērs sarunājās ilgi un aizvien omulīgāk.

— Tas ir labs cilvēks, — Voltērs sacīja Vanjēram, — laipns un vientiesīgs, kad pienāks laiks, viņš man atvieglos grēksūdzi un atsacīšanos. To mēs paturēsim vērā.

«Ecrasez Vinjame — satrieciet zemiskumu!» — bija Voltēra devīze visus pēdējos gadu desmitus, un ar «injame» —«zemiskumu» viņš saprata aizspriedumu fanātismu, neiecietību, baznīcu. Un cīņā pret aizspriedumiem, kuru viņa kungs bija vedis tik dedzīgi, vareni un pašaizliedzīgi, Vanjērs saskatīja Voltēra lielāko nopelnu. Tāpēc viņu nomāca vecā saprāta apustuļa pašreizējās runas. Kaut arī tās skanēja kā joks, taču Vanjērs baidījās, ka tās ir nopietni domātas un ka Voltēram nav nekas pretī pēdēji jās dzīves dienās atteikties no sava mūža pamatidejas.

Viņš sirsnīgi lūdza Voltēru uzrakstīt paskaidrojumu, kurā ar gudrām frāzēm tiktu apmierināta baznīca, taču filozofijas

principi nebūtu nodoti. Ja viņš to nedarīšot laikus, tad noteikti viņa pēdējā stundā, kad varbūt viņa apbrīnojamais gars vairs nebūšot tik ass, baznīca pielabināšoties viņam, ļaunprātīgi izmantošot viņa vājumu un pavedināšot viņu izdarīt apliecinājumu, kas tālu pārsniegšot Voltēra paša vēlēšanos. Voltērs pavīpsnāja.

—    Jūs varat tūlīt dabūt šo paskaidrojumu, mans mīļais, — viņš teica. Tad viņš apsēdās un savā tīrajā, skaidrajā rokrakstā uzrakstīja: «Es mirstu, godādams dievu, mīlēdams savus draugus, neienīzdams savus ienaidniekus un juzdams riebumu pret māņticību.» Vanjērs iepriecināts paņēma dokumentu.

Dažas dienas vēlāk, tas ir, divas nedēļas pēc Voltēra ierašanās Parīzē, viņam diktējot, patiešām uznāca smaga klepus lēkme.

—    Nu ir laiks pasaukt mūsu labo abatu Gotjē, — viņš elsdams stenēja, pavīpsnāja, un asinis izšļācās viņam no mutes un deguna. Drīz arī abats bija klāt, Vanjērs parādīja viņam apliecinājumu, un Voltērs jautāja, vai ar to pietiek, lai nodrošinātu viņam godpilnu apbedīšanu. Bailīgi viņš palūkojās abata sejā, vai tas ir pietiekoši muļķīgs.

—    Diemžēl, ne, — sacīja abats. — Mums tomēr būs pamatīgāk jānokārto mūsu mazais darījums.

Uz Gotjē pieprasījumu Voltērs izsūdzēja viņam grēkus. Tad sava brāļadēla abata Miņjo, otra garīdznieka un sekretāra Vanjēra klātbūtnē Voltērs parakstīja dokumentu, ka viņš esot izsūdzējis abatam Gotjē grēkus un mirstot, atzīdams katoļu ticību, kurā piedzimis.

Abats Gotjē pārlasīja dokumentu.

—    Es domāju, tas patiks, — viltīgi un bailīgi teica Voltērs. Taču abats kratīja galvu un sacīja:

—   Diemžēl, ne, mans cienītais kungs.

—   Ko tad lai es rakstu? — noprasīja Voltērs.

—   Rakstiet, — maigi, taču autoritatīvi pavēlēja abats,

—   rakstiet: «Un, ja es būtu apvainojis baznīcu, tad lūdzu dievam un tai piedošanu.»

Vanjērs grieza zobus.

—   Tā man jāraksta? — Voltērs vaicāja.

—    Rakstiet mierīgi, mīļo meistar, — priesteris viņu laipni pierunāja. — Tāds dokumentiņš nevienam nekaitēs.

Voltērs rakstīja. Vanjērs skatījās uz vājo roku, šķita, ka spalva īsti labi negrib rakstīt šos vārdus.

—   Un nu, mani kungi, — abats pievērsās pārējiem,

—  lūdzu, aplieciniet ar savu parakstu, ka mūsu Voltēra kungs šo apliecinājumu rakstījis pašrocīgi, pēc brīvas gribas un pie pilnas apziņas.

Abi garīdznieki parakstīja, Vanjērs drūmi atsacījās.

Palicis vienatnē ar uzticamo sekretāru, Voltērs mēģināja attaisnoties.

— Jums taču jāsaprot, — viņš tam paskaidroja, — ka tās ir nepatīkamas izredzes, ja izmetīs mēslu kaudzē. Es, protams, zinu, ka tas ir aizspriedums, bet tāds nu reiz man ir un tāpēc melnsvārči zināmā mērā tur mani savās rokās. Turklāt pēdējais tomēr smiešos es, tas ir, mans līķis. Tas ir tīri labs darījums, ko es te noslēdzu ar baznīcu. Es esmu uzrakstījis piecdesmit tūkstoš lappušu, un par katru atsevišķi garīdzniecība gribētu mani izmest mēslu kaudzē, un ar trim mazām rindiņām es to piespiežu apbedīt mani pieklājīgi. — Un, tā kā šis apsvērums neatstāja nekādu iespaidu uz Vanjēru, Voltērs turpināja. — Kad jūs reiz būsiet tik vecs kā es, mans mīļais, tad jūs sapratīsiet, ka Indriķim Lielajam bija taisnība un ka Parīze ir mesas vērta.

Taču Vanjērs joprojām bija apbēdināts.

Abats Gotjē pa to laiku steidzās ar vērtīgo dokumentu pie sava priekšnieka Sensilpisa domkunga. Aizvainots, ka ķecera atgriešana bija izdevusies mazajam abatam, nevis viņam, katedrāles priekšniekam, viņš atzina, ka apliecinājums esot pārāk vājš un neizteiksmīgs, lai noderētu par tik lielas ķecerības atsaukumu un izlīdzinātu ārkārtīgo sašutumu, ko Voltērs radījis pret sevi. Ar to nepietiekot, lai uzņemtu Voltēru atkal baznīcas klēpī. Sapīcis un neatlaidīgs abats steidzās atpakaļ uz slimnieka māju, lai dabūtu no viņa spēcīgāku apliecinājumu.

Bet tas jutās labāk un nepieņēma viņu. Un, kad nākamajā dienā nenogurdināmais abats ieradās no jauna, Voltērs jutās vēl labāk, un abats, neko nepanācis, bija spiests doties atpakaļ. Trešajā dienā slimnieks jutās pat tik labi, ka lika pateikt abatam, kas lūdza pieņemt, ka nākamajos mēnešos būšot aizņemts un neatlikšot laika, viņu pieņemt.

Voltērs atžirga apbrīnojami ātri. Drīz viņš sastapās atkal ar cilvēkiem, to ieradās aizvien vairāk, tāpat kā agrāk, rakstīja, diktēja, noturēja mēģinājumus ar aktieriem, nežēloja pūles.

Un vēl pēc dažām dienām viņš piecēlās no slimības gultas un atstāja mājas, lai savukārt izdarītu dažas vizītes.

Vecmodīgi un grezni ģērbies, ievīstījis vājo augumu lakatos un kažokos, viņš lika sevi nest palankinā pa Parīzi. Bija dzidra, ļoti auksta diena. Tomēr viņš pavēlēja atvilkt palankina aizkarus, vēlēdamies redzēt ielas, cilvēkus, redzēt Parīzi. Visur viņu pazina, ļaudis apstājās, godbijīgi noņēma platmales un cepures, uzgavilēja viņam. Kad viņš pazuda kādā mājā, salasījās lieli ziņkārīgo bari un gaidīja, kamēr viņš atkal parādīsies. Zibens ātrumā Parīzi aplidoja vēsts: Voltērs redzams ielās! Un cilvēki traucās uz ielām kā lielo, grezno galma ceremoniju laikā.

Kad viņš atgriezās, uz abiem Sēnas tiltiem, Teatena krastmalā un Bona ielā bija tik daudz ļaužu, ka nebija iespējams izspiesties cauri. Policistiem ar lūgumiem un varu vajadzēja atbrīvot palankinam ceļu. Tā Voltēru nesa caur suminātāju rindām, un viņa vaigus sārtoja aukstums un prieks.

Kopš savas sastapšanās ar Franklinu, Tuanete jutās aicināta protežēt visu progresīvo un labprāt būtu sarīkojusi sensacionālu satikšanos ar Voltēru. Visa Ceriņzilā līga pievienojās modes sajūsmai par lielo rakstnieku, un viņš pats jau vairākus gadus centās nodibināt draudzīgas attiecības ar Tuaneti. Voltērs bija uzrakstījis viņai nelielu svētku izrādi un savos darbos izteicis diezgan atklāti glaimus. Tuanete nebija vienaldzīga pret šād.u uzmanību. Taču viņai bija skaidrs, ka visa Eiropa uzskatītu to par politisku demonstrāciju, ja Vohēru oficiāli pieņemtu Versaļā.

Gudrā Diāna Poliņaka atrada atrisinājumu. Vai nevarētu, viņa teica, nodot Voltēra rīcībā kambarkungu ložu Franču teātrī? Sī loža atradās blakus Tuanetes ložai, un tā bez pūlēm varētu uzsākt nepiespiestu, nevainīgu sarunu.

Bet, kad Tuanete pastāstīja Luijam par šo projektu, viņš kļuva nikns.

—    Es aizliedzu jums, kundze, — viņš uzkliedza, — dzirdiet jel, es jums aizliedzu stāties jebkādos sakaros ar šo rūdīto ķeceri. Saruna ar viņu būtu aptraipīšanās.

—   Voltēra kungs, — atbildēja Tuanete, — ir jūsu zemes vislielākais rakstnieks, augstība, un droši vien visas pasaules.

-rUn droši vien viņa vārdiem arī piemīt muziķa, — Luijs ņirgājās. — Bet es aizliedzu jums klausīties šo* muziķu.

Mazliet apmierinājies, viņš paskaidroja savu dusmu iemeslu.

—   Mūsu brālis Jozefs, zināms, ir brīvdomātājs. Bet pat viņš izvairījās saskarties ar šo žilbinošo atkritumu.

Un ar atriebīgu gandarījumu viņš pastāstīja Tuanetei to, kas viņai sen jau bija zināms: — Vecais cerējis, ka ķeizars, caurbraucot Fernejai, apmeklēs viņu. Viņš svinīgi uzposis savu ciematu un pili un licis uzcelt godavārtus. Bet viņš maldījās. Mūsu

^ Jozefs paklausīja viņa gaišības mātes gudrajam padomam un ar paceltu degunu pabrauca garām ķecerim un viņa niekiem. Un tagad jūs gribat teātrī visas pasaules acu priekšā sarunāties ar šo dieva noliedzēju? Nekad! Es aizliedzu. Nekad!

Tajā pašā dienā Morpā viņam jautāja:

—   Vai jums ir zināms, augstība, ka de Voltēra kungs atrodas jūsu galvaspilsētā?

—    Es domāju, — vēsi atcirta Luijs, — ka šim kungam aizliegts uzturēties pilsētā.

—    Aizliegums gluži tas na.v, paskaidroja Morpā. — Tā bija nelaiķa karaļa vēlēšanās, kas laikam ar nelaiķa karali būs mirusi.

—   Sī vēlēšanās dzīvo manī tālāk, — Luijs sausi sacīja.

—    Bet arī jūs, augstība, — teica ministrs, — neuzskatīsiet, ka būtu ērti ar varu izraidīt veco kungu no viņa dzimtās pilsētas.

—   Diemžēl, tas nebūs iespējams, — Luijs bēdīgi piekrita.

—    Es pat iedomājos, — turpināja Morpā, — vai nebūtu vēlams šim cilvēkam, kas tomēr ir Eiropas visizcilākais rakstnieks un ļoti vecs, ari viņa dzimtenē izrādīt mazu godināšanu.

—    Nē, — Luijs asi atcirta, — mans pienākums ir aizstāvēt ticību un morāli. īstenībā man vajadzētu šo veco zaimotāju ar kaunu padzīt no manas galvaspilsētas. Man šķiet, ja es neievēroju viņa klātbūtni, tad izrādu pietiekoši daudz žēlastības un goda literatūrai.

Luija dusmas bija lielākas, nekā pauda viņa vārdi. Kad Morpā bija aizgājis, viņš drūmi aplūkoja Voltēra grāmatas un brošūras, kas bija noliktas viņa slepenajā skapī. To bija daudz. Tās bija iespiestas Amsterdamā un Leidenē, un Hamburgā, un Londonā, bet tās ielidoja viņa Francijā, robežas tām bija tikpat mazs šķērslis kā vējiem. Tas bija brīdinājums, dieva pārmācība, ka šo rakstu autors tieši pēc līguma noslēgšanas ar dumpiniekiem bija ieradies Parīzē. Tātad tagad šie abi ļaunie veči, Franklins un Voltērs, bija viņam uz kakla. Bezkaunīgi un izaicinoši tie tup viņa pilsētā, Baals un Belcebuls, un viņa paša sieva un viņa ministri izrāda tiem godinājumu.

Voltēra klātbūtne padarīja Luijam amerikāņu jautājumu vēl grūtāku. Franklins bija devis padomu frančiem: f —■ Rīkojieties ar saviem ienaidniekiem tā, kā viņi piecdesmit piektajā gadā darīja ar jums. Lieciet saviem kuģiem uzbrukt bez garas diplomātiskas deklarācijas. Sūtiet floti pāri jūrai un

nogrieziet ceļu admirāļa Hova eskadrai, kas iedrošinājusies iebraukt Delaveras grīvā. Tad arvien vēl būs laiks pieteikt karu.

Arī daudzi franču ministri un ģenerāļi atzina, ka tagad, kad līgums parakstīts, ienaidnieks jāpārsteidz un jāuzbrūk. Nepacietīgais Vodreijs, visi Ceriņzilās līgas locekļi, mudināja rīkoties. Taču, kad Veržēns pastāstīja karalim par Franklina ierosinājumu, Luijs sašutis protestēja:

— Pasargi dievs no šādas nodevības!

Aizvien vēl viņš cerēja izvairīties no kara. Viņš tiepīgi turējās pie maldīgā uzskata, ka pakts nepastāv, kamēr nav nekādu ziņu, ka amerikāņu Kongress to ratificējis, un viņš pieprasīja saglabāt ar Angliju draudzīgas attiecības.

Bet pamazām viņu sāka nomākt paša divkosīgā izturēšanās. Sim godīgajam cilvēkam šķita nepieklājīgi pārmīt ar Anglijas sūtņi laipnus vārdus pēc tam, kad bija parakstījis pret viņa valsti vērstu līgumu. Viņš nolēma Anglijas karalim oficiāli pavēstīt, ka Francija atzinusi Savienoto Valstu neatkarību, un uzdeva Veržēnam šo soli pamatot ar oficiālu notu.

Nu Veržēns atcerējās, ka oktobra beigās Bomaršē bija iesniedzis memorandu, kam bija pievienots deklarācijas projekts, ko viņš, Bomaršē, pasludinātu, ja būtu Francijas karaļa vietā. Veržēns lika sameklēt memorandu un atzina, ka Bomaršē pasludinātais vēstījums ir ļoti piemērots. Tas bija temperamentīgs un skanēja lietišķi. Ministrs bez kautrēšanās izmantoja lielu daļu Pjera frāžu deklarācijai, ko viņš iesniedza karalim. Luijs lasīja, nopūtās un parakstīja. Dokuments nonāca Londonā, un grāfs Noajs, franču sūtnis Sendžeimsa galmā, iesniedza britu premjerministram de Bomaršē kunga notu.

Pamatojoties uz to, Londona atsauca savu sūtni. Versaļa darīja tāpat. Tas notika 13. martā.

Tajā pašā dienā Veržēns paziņoja doktoram Franklinam, ka no šī brīža Versaļas galms uzskatot Kongresa delegātus par Amerikas Trīspadsmit Savienoto Valstu pilnvarotajiem pārstāvjiem un lūdza parādīt godu un atļaut kungus šādā nozīmē stādīt priekšā viskristīgajai majestātei.

Sis ielūgums, kaut arī bija patīkams, sagādāja delegātiem raizes. Galmā bija jāierodas greznā un visos sīkumos atbilstošā tērpā, un bija tikai nedēļa laika, lai to pagatavotu. Franklins savukārt gribēja ierasties savos brūnajos svārkos, ko droši vien arī šajā gadījumā sagaidīja no viņa. Taču viņš piekāpās un pasūtīja paruku. Bet visas parūkas, kuras viņam uzlaikoja, izrādījās par mazām.

—   Nevis parūka ir par ma/u, mesjē, — beidzot izsaucās izmisušais frizieris, — bet gan jūsu galva ir par lielu. — Un visa Parīze labvēlīgi smējās. «Viņa galva ir par lielu!»

Franklins arī vairs neraizējās par kambarkungu un ceremonijrneistaru norādījumiem un nolēma apģērbties vienkārši, cienīgi un bez jebkādas galma ākstības. Varbūt tā bija pārdrošība; droši vien tieši šāda vienkāršība atstās iespaidu.

Tātad 20. martā Benjamins Franklins, ziepju vārītājs, grāmatiespiedējs, grāmattirgotājs, peldēšanas skolotājs, vecu lietu tirgotājs, grāmatu izdevējs, vergu tirgotājs, fiziķis, komersants, goda doktors, izgudrotājs, banknošu zīmētājs, rakstnieks, filozofs, Amerikas Savienoto Valstu delegāts devās pie Luija Burbona, Francijas karaļa. »

Ceļi uz pili un plašais Versaļas pagalms bija ziņkārīgo pilns. Viņiem gribējās zināt, vai Franklins iedrošināsies parādīties savās parastajās drēbēs; viņi būtu vīlušies, ja viņš nebūtu tā darījis. Bet, kad viņš patiesi ieradās bez parūkas un zobena, savos brūnajos svārkos un brūnajās biksēs, brillēm metala ietvarā uz deguna, baltiem, rūpīgi sasukātiem matiem pāri apkaklei «ČL la Ģualter» *, viņi tomēr bija sajūsmā par tādu drosmi un cieņu. Laikam tā bija pirmā reize, kad galmā ieradās cilvēks vienkāršās pilsoņa drēbēs. Protams, tā arī bija pirmā reize, kad dumpinieku pārstāvi pieņēma viskristīgais karalis.

Veržēns uzņēmās vadību. Kopā ar delegātiem viņš devās augšā pa lielajām kāpnēm. Rībēja bungas, sargi godam sveica, atvērās divviru durvis uz karaļa apartamentiem, un simt šveiciešu gvardistu pulkvedis ziņoja:

—   Amerikas Trīspadsmit Savienoto Valstu sūtņu kungi!

Pieņemamā istaba bija pilna ar galminiekiem, bīskapiem,

diplomātiem, augstiem juristiem. Viņi atbrīvoja ceļu Franklinam un viņa pavadoņiem un palocījās. Franklinam garām ejot, piecēlās arī dāmas un taisīja zemu reveransu.

Delegātus ieveda karaļa guļamistabā. Luijs, kam šī pieņemšana bija pretīga, sēdēja pie sava tualetes galda, ar nolūku nevīžīgi ģērbies rītasvārkos virs vaļējā krekla. Ap viņu rosījās frizieris. Turpat stāvēja seši kungi no iekšējā dienesta, viens ceremoniāli sniedza Luijam bikses, otrs zeķes.

Veržēns stādīja priekšā karalim delegātus. Izvairīgām acīm Luijs šķībi pavērās viņos. Tas lielais, druknais tātad bija dumpinieku vadonis. Sis izdaudzinātais Franklins neļāva manīt velnišķīgo dabu, kas slēpās viņa sirdī; bet cik bezkaunīgi un dumpīgi pilsoniski viņš bija apģērbies, un cik pašapzinīgi viņš tur stāvēja, it kā tas būtu pilnīgi dabiski un viņam piederētos būt klāt viskristīgā karaļa tualetes sakārtošanā.

Luijs mazliet nosēcās un, neskatīdamies uz sūtņiem, teica:

—    Nu ja, nu labi. Tātad tas nu būtu tas. Aplieciniet Kongresam manu labvēlību, kungi. Es esmu apmierināts ar to, kā jūs līdz šim izturējāties manā zemē.

Viņš runāja neskaidri un nepacēla balsi, tomēr ikviens saprata viņa vārdus, jo zālē bija pilnīgi kluss, neviens nekustējās, viens kambarkungs kā sastindzis turēja Luija bikses, otrs — stīvi zeķes. )

Franklins rāmi aplūkoja neglīti sēdošo resno, jauno vīrieti, kas bija Francijas karalis. Doktors bija labs novērotājs. Viņš pamanīja, ka atsevišķi vaibsti karaļa sejā bija dīvainā pretstatā; jaunais kungs ar izliekto degunu izskatījās kā īsts Burbons, kāds tas bija attēlots uz monētām, un tajā pašā laikā neattīstīts kā zīdainis. Viņa aptaukošanās bija nedabiska, slimīga; acīm redzot, bija traucēta asinsriņķošana vai kāda cita iekšķīga funkcija. Sis Luijs Sešpadsmitais šķita nospiests, neveikls, tomēr inteliģents. Nekāds lielais runātājs viņš nebija, tas bija skaidrs, un teiktais neskanēja sevišķi laipni. Taču visumā tas bija tas. kas šādos gadījumos bija sakāms. Tā Franklins uzskatīja. Viņš paklanījās un atbildēja:

—    Manas zemes vārdā es jums pateicos, augstība. Paļaujieties, lūdzu, uz Kongresa pateicību un uz to, ka tas godīgi pildīs uzņemtās saistības.

—   Labi, mani kungi, — atbildēja Luijs, un pieņemšana līdz ar to bija galā.

Veržēns sarīkoja delegātiem lielu oficiālu mielastu. Piedalījās visi Francijas augstmaņi; kad nu Franklinu bija pieņēmis karalis, visi tiecās iepazīties ar viņu. Viņa galda dāma bija vecā, ļoti cienījamā marķīze de Kreki. Nepatīkami pārsteigta viņa vēroja Franklina ģērbu — viss viņam bija brūns, svārki, veste, bikses, arī rokas, un viņš valkāja linaudekla kaklasaiti. Bet visdīvainākie bija viņa ēšanas paradumi: viņš ēda sparģeļus ar

rokām un meloni ar nazi. Bez tam viņš iesita kausā olas, pielika klāt sviestu, sāli, piparus un sinepes un izēda visu. Tā kā viņš bija slavens filozofs, marķīze apvaicājās, vai viņš ticot personīgam dievam un dvēseles nemirstībai. Strēbdams savu dīvaino ēdienu, viņš uzsvērti apstiprināja to. Vēlāk viņa stāstīja, ka kvēkeram esot lauķa manieres, bet pieklājīgs pasaules uzskats.

Sajā dienā vakaru Liiijs pavadīja Trianonā pie Tuanetes. Nu viņš bija izpildījis savu solījumu līdz galam un pat pazemojies tiktāl, ka galma klātbūtnē pats uzrunājis dumpiniekus. Tad nu viņš vismaz gribēja saņemt pateicību no šo nepatikšanu vaininieces un pavadīt līksmu nakti.

—   Par nožēlošanu es dzirdēju, augstība, — sacīja Tuanete, — ka jūs esat doktoru Franklinu uzņēmis ļoti nelaipni.

—    Viņš nebija pat parūku uzlicis, jūsu vecais lempis, — atbildēja Luijs. — Lempīgu un kailu viņš man rādīja savu nekaunīgo pauri. Vai tad lai es vēl smaidu?

—    Tad rīt es izturēšos pret viņu sevišķi laipni, — paziņoja Tuanete, — varat būt drošs.

—    Es nevaru jūs aizkavēt, — Luijs pikti atcirta. — Visa Versaļa man kļuvusi pretīga, — viņš izsaucās, — kopš šis dumpinieks tur nāk tik bieži kā savās mājās.

—    Jā, — Tuanete triumfēdama maigi sacīja, — nu es esmu te ielaidusi mazliet svaiga gaisa.

Taču Luijs nebija kašķīgs, viņš nebija ieradies šeit, lai strīdētos ar Tuaneti. Viņš ēda un dzēra ar baudu, viņa skaistā sieva patika viņam; kā jau nodomājis, viņš palika pa nakti Trianonā un uzjautrinājās austriešu radinieku klātbūtnē, kuri mūku drēbēs raka sev kapus.

Pa to laiku starp amerikāņu delegātiem radās jaunas nesaskaņas. Arturs Lijš jau tūlīt bija uzskatījis par smagu kļūdu, ka Franklins, neievērodams galma ceremoniālu, bija ieradies pie karaļa ar savu pliko, kreveļaino galvu. Viņa uzskatu vēl pastiprināja Luija noraidošā izturēšanās. Tomēr Arturs Lijs sajuta aizvainojumu, ka Luijs tik rupji bija izvadījis amerikāņu delegātus, un viņš atteicās nākamajā dienā doties vēlreiz uz Versaļu vizītē pie karalienes, kā to prasīja paraša.

Franklins paņēma Artura Lija vietā līdzi mazdēlu Viljamu ^/un trijatā — viņš pats, Viljams un Sailess Dīns — viņi ieradās Versaļā. Tuanete pieņēma viņu laipni, mazliet koķeti, kā karalienē un arī kā dāma zilajā maskā. Viņam tīri labi patika greznā,

svinīgā un sievišķīgi pievilcīgā kņada, ar ko bija saistīta karalienes rīta tualete, un viņu uzjautrināja, ka nu viņš oficiāli noskatās šīs skaistās dāmas tualetē; un ar šo dāmu viņš bija toreiz uzsācis tik iepriecinošu sarunu ar patīkamām sekām.

So sarunu viņi turpināja arī tagad. Labi tēlotā nevainībā viņa jautāja, kādu iespaidu uz viņu atstājis viņas vīrs. karalis.

—    Viņš ir labs, ļoti daudzsološs monarhs, — Franklins pārliecināti teica.

Savukārt Tuanete viņam apgalvoja: ^

—    Viņš jūs ļoti cildināja, mesjē, viņš jūs ārkārtīgi ciena un mīl, — un viņa sirsnīgi ielūkojās viņam acīs. Tad karaliene uzdeva viņam dažus sagatavotus jautājumus par viņa elektriskiem eksperimentiem un klausījās viņā ar uzmanīgu seju, bet domāja par ko citu.

Vakarā pēc mielasta Franklinam bija jāpiedalās viņas kāršu spēlē. Tuanete pieprasīja, lai viņš stāv aiz viņas krēsla. Viņa laimēja.

—    Jūs nesat man laimi, mans elektriskais sūtni, — viņa sacīja. — Spēlējiet taču arī jūs.

Viņš to darīja un laimēja septiņpadsmit luidorus. Bet tad Tuanete sāka spēlēt uz augstām likmēm, aizmirsa viņu, un Franklins, izmantodams gadījumu, apmierināts devās projām ar Sailesu Dīnu, Viljamu un laimētajiem septiņpadsmit luidoriem.

Sailesam Dīnam šīs stundas Versaļā bija pēdējais labais laiks. Viņa pēctecis bija jau Francijā, tas bija Džons Adamss, pazīstams politiķis, ļoti darbīgs Kongresa loceklis, un viņam, Sailesam Dīnam, neatlika nekas cits kā atgriezties Amerikā. Viņš aizbrauca ar smagu sirdi. Viņu nomāca ne vien tas, ka pret viņu izturējās tik pazemojoši uņ nepateicīgi, bet šeit viņš atstāja arī savus labākos draugus, cilvēkus', kas labi zināja viņa nopelnus dzimtenes labā, bet viņpus okeāna viņš atradīs tikai sakūdītus ļaudis, aizspriedumainus un nelabvēlīgus.

Franklinam bija žēl, ka Sailess Dīns aizbrauc. Bieži viņam ar Dīnu bija tīrais negals, taču cilvēkam puķotajā atlasa vestē bija labi nodomi, viņš bija patriots un vienmēr padevās prātīgākajiem uzskatiem. Franklins apsolīja darīt visu iespējamo un atbalstīt Kongresā Sailesu Dīnu un teica, ka bieži atcerēšoties viņu, jau uzlūkodams mīļo «Enciklopēdiju» vien. Sailess Dīns skumīgi smaidīja, atvadījās vēl un vēl un nespēja šķirties.

Sailess Dīns nebija nodomājis atvadīties no Artura Lija, taču, viņam par pārsteigumu, Arturs Lijs pats uzmeklēja viņu.

Arturs Lijs bija milzīgi saniknots. Versaļas galms bija izraudzījis Zerāra kungu par savu sūtni amerikāņu Kongresā, un Franklinam un Sailesam Dīnam tika vaicāts, vai šī izvēle ir patīkama, bet viņam, Arturam Lijām, nebija prasījuši. Viņš uzskatīja, ka šajā netaktiskajā galma rīcībā vainojamas viņa kolēģu ļaunās intrigas.

Bet ja šīs aizdomas viņš nespēja skaidri pierādīt, tad viņam bija pārliecinoši pamatojumi citai apsūdzībai: starp papīriem, kurus Dīns viņam bija nodevis, trūka ļoti svarīgi dokumenti. Drūmi un uzstājīgi Lijs noprasīja, ko tas nozīmējot. Sailess Dīns atbildēja, ka tie esot dokumenti, kurus viņš gribot iesniegt Kongresā, lai attaisnotu sevi, jo viņam esot iemesls domāt, ka daži cilvēki esot viņu Filadelfijā apmelojuši.

—    Starp citu, — Arturs Lijs turpināja, neņemdams vērā mistera Dīna atbildi, — arī dokumentos, kurus jums labpatika atstāt, jau pavirši caurskatot, atrodami neskaidri punkti. Tur, piemēram, delegātu izdevumos figurē tūkstoš četrsimt septiņdesmit livru «Encyclopedie des Arts et des Metiers» iegādei. Un tā izsniegta doktoram Franklinam. Es lūdzu paskaidrot.

—   Labprāt to darīšu, — Sailess Dīns laipni atbildēja.

—   Mēs, jūs un es, šo lielo darbu uzdāvinājām doktoram Franklinam dzimšanas dienā.

—   Jūs uzdrošinājāties, — Arturs Lijs teica drebošā balsī,

—    man neprasot, jūs uzdrošinājāties manā vārdā pasniegt tik dārgu dāvanu? Tādā laikā, kad Amerikā par vienu vara peniju jāmaksā gandrīz vesels Kongresa dolārs, jūs dāvināt uz valsts rēķina doktoram Franklinam grāmatas par tūkstoš četrsimt septiņdesmit livriem?

—   Es jums nejautāju, — iecirtīgā mierā atbildēja Sailess Dīns, — jo jūs tik un tā būtu sacījis-«nē». Bet es domāju, ka Kongress mani aizstāvēs, jo «Enciklopēdija» iegādāta ar vairākuma lēmumu.

—   Kā tā? — Arturs Lijs apstulbis noprasīja.

—   Es gan doktoram Franklinam nevaicāju, — paskaidroja Sailess Dīns, — bet tikpat noteikti, kā zinu, ka jūs būtu noraidījis, es iedrošinos apgalvot, ka viņš būtu teicis «jā».

—   Ar šādu franču sofistiku, — Arturs Lijs skarbi atcirta,

—   jūs visus šos gadus esat aptraipījis Amerikas cieņu. \

f — Ar šādu franču sofistiku, — atbildēja Sailess Dīns,

—   doktors Franklins glābis Ameriku no bojā ejas. Arturs Lijs sakrustoja rokas un izslēja galvu.

—    Jums tur parādīs, kungs, — viņš piedraudēja, — kā Amerika par jums domā.

Bet, kad Sailess Dīns atvadījās no de Bomaršē kunga, tas ieteica:

—    Izsakiet Kongresam klaji savas domas, savā un manā vārdā. Pasakiet šiem kungiem acīs, cik maziski un nepateicīgi viņi izturas. Nebaidieties ne no kā, cienījamais mister Dīn. Francija nepametīs likteņa varā nevienu, kam tā apsolījusies palī? dzēt. Paļaujieties uz karali un firmu «Hortalezs un kompānija».

Arturs Lijs, ne sevišķi apmierināts par savu sarunu ar Dīnu, rakstīja Franklinam garu, žultainu vēstuli. Uzskaitīja visas nepatikšanas, kuras, kā viņš iedomājās, esot piedzīvojis. Viņš esot jau vairākkārt sūdzējies, Lijs rakstīja, taču Franklins pat neatbildot uz viņa vēstulēm. «Ja es būtu,» viņš turpināja, «Amerikas ļaunākais ienaidnieks, diez vai jūs spētu izturēties pret mani savādāk. Man ir tiesības uzzināt jūsu izturēšanās iemeslu. Ja jūs gribat man kaut ko pārmest, tad sakiet to atklāti, lai es varētu attaisnoties. Ja ne, kālab tad jūs pārkāpjat pienākumu pret savu zemi un pret mani? Vai jūs to saucat par kārtību, pieklājību, sadarbību, taisnību?»

Savukārt Franklins sēdās rakstīt atbildi: «Es neatbildēju uz dažām jūsu vēstulēm, tas ir tiesa. Es nelabprāt atbildu uz vēstulēm, kas rakstītas dusmās. Es esmu vecs vīrs, diez vai ilgi vairs dzīvošu, man daudz vēl kas darāms un man nav laika ķildām. Ja es uz jūsu aizrādījumiem un nemitīgajām pamācībām atbildēju ar klusēšanu, tad vienīgi tāpēc, ka negribēju apdraudēt mūsu misijas cieņu un panākumus. Es mīlu mieru, es cienu jūsu labās īpašības, un man žēl jūsu slimā gara, kas allaž nomokās ar greizsirdību, šaubām un iedomām, ka pārējie vēl jums ļaunu un neciena jūs. Ja jūs drīzumā neko neuzsāksiet pret šo savu garīgo slimību, tad jūs droši vien beigsiet ar ārprātu. No līdzīgiem gadījumiem pazīstu simptomus, kas izpaužas pie jums. Lai dievs pasarga jūs no tik briesmīga likteņa, un, lūdzams, lieciet mani mierā.»

Franklins pārlasīja, ko bija uzrakstījis, pakasījās, — kašķis mocīja viņu pēdējā laikā aizvien vairāk Viņš atzina, ka viņa vēstule ir pareiza atbilde, bet nenosūtīja to.

Arturs Lijs tomēr nemitējās sūdzēties un žēloties. Viņu atbalstīja divi citi Kongresa delegāti, kas pa šo laiku bija ieradušies Parīzē — viņa brālis Viljams Lijs un misters Kaifs Izars.

Ralfs Izars bija trīsdesmit piecus gadus vecs, bagāts un izlutināts. Viņš bija studējis Anglijā un sadraudzējies ar izcilākiem angļu valstsvīriem un rakstniekiem. Jauno cilvēku no kolonijām vajadzēja arī stādīt priekšā Anglijas karalim, bet, tā kā ceremoniāls prasīja ceļos mešanos un Ralfa īzara principi aizliedza viņam mesties ceļos mirstīgā priekšā, tad viņš bija atsacījies no ievešanas galmā. Kad vēlāk konflikts ar kolonijām izvērtās par atklātu sacelšanos, viņš bija atgriezies Amerikā un dedzīgi pievienojies nemierniekiem. Tagad Kongress bija viņu iecēlis par sūtni Toskanas galmā. Bet, tā kā šis galms vēl nebija atzinis Savienotās Valstis, Kongress bija uzdevis viņam pagaidām palikt Parīzē un palīdzēt Franklinam un Lijām.

Otrs jaunais sūtnis, Artura Lija brālis Viljams, bija vājās, talantīgās, aizdomu pilnās, ķildīgās Liju dzimtas īstena atvase. Viņu Kongress bija iecēlis par pārstāvi Berlīnē. Taču šis galms, tāpat kā Toskana, neatzina Kongresu, un tā arī Viljams Lijs saņēma norādījumu ar padomu un darbu palīdzēt Franklinam.

Jaunpienācēji tūlīt sabiedrojās ar Arturu Liju. Visi trīs bija jauni un temperamentīgi, un Franklina rāmā daba viņiem šķita kūtruma, vājuma un vecuma nespēka pazīme. Ja jau līgums bija noslēgts, viņi atzina, tad jāprasot no franču valdības noteikti daudz vairāk naudas, karaspēka, kuģu. Franklina pretošanos tam vini uzskatīja par noziedzīgu gļēvumu.

So viņu pirmo, nepatīkamo strīdu laikā ar Franklinu ieradās cilvēks, ko Kongress bija izraudzījis par Sailesa Dīna pēcteci — Džons Adamss.

Franklins un Džons Adamss vairākus gadus bija strādājuši kopīgu darbu, abi viņi piedalījās Neatkarības deklarācijas rediģēšanā. Abi atzina viens otra labās īpašības, taču nemīlēja viens otru. Četrdesmit piecus gadus vecais Džons Adamss bija pēc profesijas advokāts un mēdza izteikt savas domas skaļās frāzēs, ar daudz salīdzinājumiem no bībeles un vēstures. Viņš bija kļuvis slavens kara gados ar frančiem un indiāņiem un bija kaislīgs patriots. Ja amerikāņiem izdotos, viņš toreiz bija paziņojis, padzīt šos ķildīgos gaiļus no kontinenta, tad gadsimta laikā amerikāņi skaita ziņā pārsniegtu visas citas tautas un aizēnotu Veco pasauli. Eiropa Džonam Adamsam šķita dekadentiska, un kopš jaunības viņš sapņoja par spēcīgu, uz tikumiskiem pamatiem • dibinātu impēriju.

Džons Adamss varēja lepoties ar lieliem panākumiem valsts dzīvē. Ja tika nolemts pieņemt Neatkarības deklarāciju, tad

viņam tur bija lieli nopelni. Kongress augstu vērtēja šo nenogurstošo, enerģisko cilvēku un, kad ilgotā ziņa par savienību ar Franciju aizvien vēl nepienāca, Sailesa Dina vietā par delegātu iecēla Adamsu. lai viņš panāktu pakta noslēgšanu.

Bet nu misters Adamss atrada līgumu parakstītu un līdz ar to viņam Eiropā nekas īpašs vairs nebija meklējams. Taču viņa kvēlā darba degsme nedeva viņam miera. Viņš ķērās klāt pie delegācijas dokumentiem.

Misters Adamss bija mazs, tukls, temperamentīgs vīrs ar kailu, platu galvu, kuras platumu vēl izcēla biezi matu kušķi abās galvas pusēs. Pētīdams delegācijas dokumentus, viņš vienā laidā purināja savu plato galvu. Viņš ņēmās ieviest kārtību šausmīgajā mudžeklī. Pamanījis, ka Franklins žēlīgi un mazliet uzjautrināti smaida, Adamss viņam ieskaidroja:

— Varat saukt manu metodi par birokrātisku; romieši šaura to par disciplīnu. Bet tas ir skaidrs: bez šādas «birokrātijas» nekas dižs nav panākams. Kā lai mēs uzceļam lielu valsti, kas pārspēs citas, ja nespējam turēt kārtībā mūsu mazo māju Pasī?

Misters Adamss dzīvoja Pasī Franklina mājā, ko uzskatīja par amerikāņu delegācijas rezidenci. Tā viņš varēja tieši novērot Franklina dzīves veidu. Abi vīri izturējās viens pret otru ļoti pieklājīgi, taču sirds dziļumos Džons Adamss jo dienas jo vairāk nopēla doktora izturēšanos. Neskatoties uz saviem septiņdesmit diviem gadiem un ģikti, šis cilvēks ēda nesātīgi un dzēra arī ne mazumu. Kaut gan vajadzēja būt taupīgam, Franklinam bija grezna kariete, daudz kalpotāju un viņš apdzīvoja bagātīgi iekārtotu māju. Par spīti savam vecumam, viņš luncinājās ap sievietēm tīri kā francūzis. Vārdu sakot — viņš bija epikūrietis.

Misters Adamss bija nodzīvojis Pasī tikai dažas dienas, kad negaidot Franklinu apciemoja viņa draudzene Helvecija kundze. Viņa ienāca istabā, it kā būtu savās mājās. No kādreizējā skaistuma bija vairs tikai atliekas, viņa bija nevīžīgi ģērbusies un sasukājusies, ap mazo salmu platmali aptīts netīrs lakats, uz pleci&n uzmesta melna šalle, kas ik brīdi slīdēja lejā. Mistera Adamsa klātbūtnē viņa noskūpstīja Franklinu uz vaigiem un pieres. Pusdienu laikā viņa sēdēja starp abiem, bieži uzlika rokas uz abu krēslu atzveltnēm un vairākkārt apkampa doktoru. Garā vēstulē misters Adamss to attēloja savai dievinātajai misis Abigailai Adamsai, ar kuru viņš dzīvoja tiklā un maigā saskaņā.

Misters Adamss izvairījās uzbrukt doktoram skarbiem vārdiem, kā to darīja jaunākie delegāti. Viņš samierināja un nolīdzi

nāja asumus. Bet, ja runa bija par nopietnākām lietām, tad ar savu klusēšanu viņš atbalstīja Lija un Izara opozīciju.

Tā tas bija strīdā par Viljamu Tempļu.

Metodiski sakārtojot dokumentus, izrādījās, ka zināmā vēstule par melasi, ko 2erāra kungs bija spiests uzrakstīt pēc Artura Lija pieprasījuma kā tirdzniecības un draudzības līguma papildu būtisku sastāvdaļu, bija nozaudēta vai kaut kur iejukusi. Neviens gan nešaubījās, ka Kongress apstiprinās vai ir jau apstiprinājis paktu pašreizējā veidā, un pazudušajam dokumentam bija tātad tikai akadēmiska, vēsturiska vērtība. Tomēr — un patlaban Arturs un Viljams Liji un Ralfs Izars to uzstājīgi ieskaidroja doktoram Franklinam — tomēr cilvēks, kas ļāvis nozust šādam dokumentam, nebija piemērots būt par sūtniecības sekretāru. Jau no paša sākuma bija redzams, ka septiņpadsmit gadus vecs jaunietis nav īstais cilvēks šādam amatam. Un vai jau agāk viņš nebija izrādījis savu tūļību un nevīžību? Vai viņš, piemēram, nebija savienības līguma projektu nometis tur, kur to varēja lasīt nekautrīgas franču acis?

—    Un vai vispār vajadzēja, — citu delegātu pārmetumiem Ralfs Izars pievienoja vēl vissvarīgāko, — vai vispār vajadzēja par sūtniecības sekretāru iecelt tieši misteru Viljamu Tempļu Franklinu? — viņš uzsvēra jaunekļa priekšvārdu, un ikviens zināja, ko viņš gribēja sacīt. Pēdējā laikā angļu laikraksti bija ļoti cildinājuši gubernatoru Viljamu Franklinu, jaunā Viljama tēvu, kas, par spīti dumpinieku apvainojumiem, bija palicis uzticīgs savam karalim, un laikraksti ņirgājās par lielo dumpinieku Franklinu, kas nav spējis pat pārliecināt paša dēlu par sava pasākuma taisnīgumu.

Līdz šim doktors Franklins bija mierīgi noklausījies savu jauno kolēģu pārmetumos. Bet, kad minēja pēdējo iebildumu, viņš saskaitās.

—    Vai man vajadzēja zēnu atstāt viņa tēva sabiedrībā? — viņš noprasīja. Tas nebija nekāds atspēkojums, taču viņa vārdi pauda tādas sāpes un dusmas, ka pārējie klusēja.

Tad beidzot iejaucās Džons Adamss.

—    Jūs esat pāršāvis pār strīpu, mister Izar, — viņš pārmeta, un Ralfs Izars tūlīt arī atvainojās:

—   Es nožēloju, ja būtu aizvainojis doktoru Franklinu.

Starpgadījums beidzās ar to, ka Franklins turpmāk Viljama

Tempļa algu maksāja no personīgās kabatas un pieņēma vēl

vienu sekretāru, ko bija ieteikuši pārējie, kādu francūzi de la Mota kungu. Tas likās apzinīgs un Amerikas lietai padevīgs cilvēks, taču Franklinam šķita, ka Mots viņu pastāvīgi uzmana.

Kopš savienības noslēgšanas visā Parīzē daudzināja tikai Franklinu, un Pjera nopelnus aizmirsa. Tas kremta uzticīgo Filipu Gidēnu. Viņš ievīstījās Pjera dāvinātajos rītasvārkos, piesēdās pie dārgā rakstāmgalda ar ērtu ieliekumu vēderam un rakstīja. Sacerēja eseju, piemiņas rakstu: «Kāda liela laikabiedra pagaidu dzīves apraksts.» Nenosaukdams vārdu, viņš tā attēloja sava drauga politiskos, tirdznieciskos un literāros nopelnus Amerikas un brīvības labā, ka ikvienam zinātājam bija jāsaprot, par ko tiek runāts. Bija atzīti arī «sirmgalvja dārzā» nopelni, taču mīklainos vārdos norādīts uz šī vecā vīra bīstamajām-īpašībām. Tālāk «sirmgalvja dārzā» sasniegumi tika salīdzināti ar esejā aprakstītā lielā laikabiedra sasniegumiem, un tad «laikabiedra» panākumi izrādījās labāki nekā vecajam vīram. Beigās bija secināts: «Pienāks diena, kad pasaules vēsture taisnīgāk sadalīs gaismu un ēnu.»

Filips Gidēns pārlasīja uzrakstīto un bija apmierināts. Kaut gan viņš bija spiests runāt aplinkus kā Heraklīts vai Lukrēčijs un viņam nepiemita šo abu drūmā spēka, tomēr Gidēns atzina, ka viņa nelielais sacerējums var mēroties vismaz ar Rollena aprakstiem.

Gidēns bažījās, ka Pjers varbūt nepiekritīs viņa «Pagaidu apraksta» publicēšanai, jo Pjers bija cēlsirdīgs un, acīm redzot, gribēja paglābt «sirmgalvi dārzā» no kompromitēšanas. Tāpēc Gidēns lika iespiest brošūru, draugam nezinot, uz paša rēķina un atbildību un piesūtīja to tiem, kurus tā varētu interesēt, arī «vīram dārzā».

Pēc tam viņš, lepns un laimīgs, pasniedza grāmatiņu tam, kuram par godu tā bija uzrakstīta.

Pjers šķirstīja un lasīja. Viņam kļuva silti ap sirdi, ka beidzot kāds uzskaitīja un cildināja viņa nopelnus, kaut ari diezgan mīklaini, ar daudziem grieķu un latīņu izteicieniem un maz sajūsmas, taču zinātājam pietiekoši skaidri. Viņu iepriecināja arī aplinkus norādījumi, ka «vecā vīra dārzā» nopelni ir novērtēti pārāk augstu.

— Man nenāktu ne prātā, — viņš teica un padraudēja ar pirkstu, ka jūs man aiz muguras nodarbojaties ar tik bīstamām lietām.

Gidēns smaidīja un atbildēja:

—   Kādam taču beidzot tas bija jāpasaka. Un, tā kā neviens no mūsu Plūtarhiem nepildīja savu pienākumu, tad pie darba bija jāķeras mazākam garam.

Pjers bija aizkustināts, taču nodomāja, ka arī maskēts Hortaleza firmas darbības attēlojums var radīt tikai nepatīkamas sekas, un ieteica rakstu pagaidām paglabāt atvilktnē.

—   Es jau iepriekš parūpējos, — attrauca Gidēns, — lai jūsu pieticība jūs atkal neizjoko. Tie, uz kuriem tas attiecas, grāmatiņu jau saņēmuši. — Un viņa labsirdīgā seja staroja lepnumā un gandarījumā par savu viltību un cilvēku pazīšanu.

Pjers paplikšķināja viņam pa muguru, paraustīja plecus un samierinājās.

Drīz pēc tam Lorianā iebrauca viens no Pjera kuģiem, «Gloire de France». Tas atveda rīsu un indigo kravu no Amerikas. Pavadzīme bija izrakstīta uz Franklina, Sailesa Dīna un Artura Lija vārda. Bet krava, bez šaubām, bija domāta Hortaleza firmai, tas bija sūtījums, par ko Pols jau sen bija ziņojis. Un, ja ta bija adresēta amerikāņu delegātiem, tad droši vien tikai tālab, lai gadījumā, ja angļi kaperētu kuģi, Hortaleza firma atkal netiktu kompromitēta. «Gloire de France» bija izbraucis, iekams viņpus' okeana kļuva zināms par franču un amerikāņu aliansi.

Bet Arturs Lijs nojauta kaut ko nelabu un pieprasīja, lai tik ilgi, kamēr nav iegūta skaidrība, kravu nodod adresāta rīcibā, tas ir, delegātiem, un nevienam citam. Lieta sarežģījās. Kuģa kapteinis atteicās izsniegt kravu komisāriem. Tie apspriedās. Arturs Lijs dedzīgā runā uzaicināja savus kolēģus neļaut vairs ilgāk izdaudzinātajam de Bomaršē kungam vazāt sevi aiz deguna. Acīm redzot, jau agrākās kravas, kuras Kongress ar Bomaršē kuģiem sūtījis delegācijai, misters Dīns atdevis Hortaleza firmai. Šoreiz laimīgā kārtā pavadzīmes nonākušas īstajās rokās. Viņš lika priekšā, lai kapteini, kas droši vien esot ar Bomaršē uz vienu roku, ar tiesas spriedumu piespiež izdot sūtījumu.

Ja tas būtu noticis kādu nedeļu agrāk, tad Franklins laikam gan būtu pretojies šādam solim. Bet šajās dienās viņam bija piesūtīta kāda brošūra: «Kāda liela laikabiedra pagaidu dzīves apraksts.» laja kads mācīts ēzelis, minēdams daudz citātu, izteica dzēlīgas piezīmes par «vīru dārzā» un svinīgās frāzēs piedēvēja galvenos nopelnus Saratogas uzvarā un aliansē kādam Karona kungam. Franklins parasti paskvilas neuzņema pārāk nopietni. Bet šis autors zināja pārsteidzoši daudz sīkumu, viņam bija zināmi dati, kurus varēja iegūt tikai no Karona kunga paša vai viņa uzticības personām. Tātad šīs brošūras publicēšana bija Karona kunga naidīgās rīcības izpausme, un Franklins pēc šī cīņas pieteikuma nejutās mudināts aizstāvēt Karona kungu pret pārējiem. Kopā ar Arturu Liju viņš iesniedza piekšlikumu Lorianas jūras tiesai, lai tā pavēl «Gloire de France» kapteinim izsniegt kravu likumīgajam adresātam — Franklinam un Lijām.

Pjers kļuva bāls aiz pārsteiguma un niknuma. Viņš bija panācis, ka šo veco vīru atzina par Savienoto Valstu sūtni, un viņa pirmais dienesta akts bija nolaupīt Pjeram viņa īpašumu. Nekad vēl viņš nebija sastapies ar tik bezkaunīgi atklātu zemiskumu. Sī lāga vīra Rišāra priekšā Tartifs nobālēja.

Un kāpēc vecais tā bija darījis? Kādēļ? Labi, amerikāņiem trūka naudas. Bet tik maz naudas taču viņiem nebija, lai vajadzētu nozagt šo kravu — atņemt nabagam viņa vienīgo jēriņu. Tas būs personīgs naids, kas mudināja Franklinu tā rīkoties.

Tur vainīga šī brošūra, nelaimīgais, garlaicīgais Filipa sacerējums. Viņi visi sadarbojās, lai kaitētu viņam, — gan viņa draugi, gan ienaidnieki. Un savas dusmas un vilšanos viņš izgāza pār Filipa Gidēna galvu.

Viņi atradās Pjera greznajā darba istabā, un Pjers tramīgi skraidelēja pa istabu, apbērdams Filipu ar apvainojumiem. Sākumā Filips klausījās pacietīgi. Bet tad viņš pietrūkās kājās smagiem soļiem, skaļi elsdams, arī sāka staigāt pa istabu.

—   Sēdiet jel vismaz mierā, kad es runāju! — Pjers viņam uzkliedza.

Gidēns apstājās.

—    Es esmu gatavs, — viņš atbildēja, '— nostāties, noliekt savu galvu un pavērst krūtis pret šķēpiem, kā to darījis tas šveicietis. Jūs taču esat netaisns pret mani. Lai padarītu šo Franklinu par jūsu niknāko ienaidnieku, it nemaz nebija vajadzīgs mans niecīgais darbs. Tāds viņš bija no paša sākuma. Savā «Dzīves aprakstā» es uz viņu attiecināju kādu pantu no «Antigones», pantu par «cilvēku ar viltīgo muti», kā Sofokls nosauc tirānu Kreontu. Bet «vecais dārzā» ir zemiskāks nekā Kreonts, to es jums saku, viņš ir īsts Tersits. Viņš ir visnegantākais no visiem apmelotājiem un nonievātājiem. Viņš . .. Bet nē, negribu vēl vairāk uzkurināt jūsu dusmas. Domājiet vien, ka tie bijuši mani vājie vārdi, kas iededzinājuši šī indīgā veča atriebības kāri. Domājiet vien!

Ko jus zināt? — Pjers viņam uzsauca.

Gidēns aizvainoti un iecirtīgi klusēja.

Ko šis Franklins jau agrāk apkaunojošu teicis par mani vni darījis? — Pjers uztraucās.

Apmierinieties, — lūdza Gidēns. — Neprasiet, lai es pinu* atkārtoju šos neglītos vārdus!

Ko tad viņš? … — Pjers uzstāja, balss viņam aizrāvās.

Viņš jūs salīdzināja, — gandrīz čukstēdams, Gidēns izpauda, — ar mušu no Lafontēna fabulas, ar šo .mazo, uzmācīgo un uzpūtīgo insektu.

—   Ar mušu? — Pjers noprasīja. — Ar mušu karietes priekšā?

—   Tā, kā jūs teicāt, — Gidiis atbildēja.

Pjeram bija jāapsēžas, viņš juta vājumu un reiboni. Sava mūža gadus un savu īpašumu viņš bija atdevis Amerikai, sūtījis ieročus Saratogai, panācis vecajam sastapšanos ar karalieni un pakta noslēgšanu. Bet Franklins veltīja viņam tikai pliekanas, puiciskas zobgalības. Muša un kariete! Satriekts viņš lēni kratīja galvu.

Nekad vēl Gidēns draugu nebija redzēļis tādu, sirds vai plīsa. Viņš stāvēja bēdīgs un klusucie^zdams lūkojās Pjerā.

—   Es nesaprotu, — pēc kāda brīža Pjers sacīja neparasti klusā balsī, — es aizvien vēl nesaprotu. Ko tad es viņam esmu nodarījis? Es taču patiesi aizsūtīju uz Ameriku ieročus par desmit miljoniem un nedabūju par to nekā. — Un viņš joprojām kratīja galvu.

Kad viņš par notikušo pastāstīja Terēzei, tā sadrūma. Viņai piemita ārkārtīga taisnīguma izjūta, un viņai kremta, ka Pjera nopelni Amerikas un brīvības labā netika atzīti un ka tieši lielais un cienījamais Franklins tā nonievāja Pjeru un viņa paveikto darbu.

Pjeram nekā neteikusi, viņa aizbrauca uz Pasī.

Franklins jau nākamajā dienā nožēloja savu rīcību. Nebija šaubu, ka tiesa lems par labu francūzim un pret sūtniecību. Viņš bija izturējies guži kā Arturs Lijs un paļāvies zemām dziņām, nevis sekojis saprātam. Tāpēc viņš bija tīri priecīgs, ka varēs attaisnoties Bomaršē kundzes priekšā.

Pēc īsa ievada Terēze sacīja, ka nekad vēl neesot iejaukusies vīra darīšanās, bet šajā gadījumā runa esot par svarīgākām lietām nekā komerciālie darījumi. Viņa nožēlojot, ka tās zemes delegāti, kurai mesjē de Bomaršē tik pārliecinoši pierādījis savu draudzību, tik nelaipni izturējušies pret viņu. Daudzi franči būšot pārsteigti un apbēdināti, uzzinot, ka pirms griešanās tiesā neesot mēģinājuši draudzīgi saprasties.

Franklins vēroja viņu ar savām izvelbtajām, rāmajām, vecajām acīm. Sī Karona kunga sievu viņš bija iedomājies gluži savādāku, nekādā ziņā tik vienkāršu un simpātisku, un viņam būtu paticis, ja tā vairāk atbilstu viņa priekšstatam. Sirds dziļumos viņš piekrita viņai. Viņš bieži bija pukojies par savu tautiešu neveiklo, aizspriedumaino izturēšanos pret ārzemniekiem, un nu viņš pats bija padevies asiņu balsij, nevis saprātam.

Viņš atbildēja, ka nepatīkamais gadījums nebūtu noticis, ja Dīna kungs, kas vedis sarunas ar de Bomaršē kungu, nebūtu spiests atgriezties Amerikā. Lieta esot sarežģīta, Dīna kunga pēctecis vēl neesot paguvis rūpīgi izpētīt dokumentus, un Amerikā esot parasts neskaidros gadījumos griezties tiesā. Nekādā ziņā delegātu un jo sevišķi viņa nolūks neesot izrādīt de Bomaršē kungam naidīgumu vai arī tikai nelaipnību. Viņš it nepavisam nedomājot Savienotajām Valstīm izdarītos mesjē pakalpojumus novērtēt pārāk zemu, un, cik viņam esot zināms, ari Kongress glaimojošā vēstulē atzinis mesjē nopelnus. Taču darīšana® esot darīšanas, un skaitļiem un burtiem neesot ne sirds, ne pieklājības. Un vispār viņam esot tāds iespaids, ka šajā strīdīgajā lietā Bomaršē kungam būšot taisnība, un neviens nepriecāšoties par to vairāk kā viņš, Franklins. Visu laiku viņš vēroja Terēzi ar rāmu interesi, runāja pieklājīgi un godbijīgi. Taču viņš apzinājās, ka pret paša gribu attaisnošanās izskanēja vēsi.

Mājās pārbraukusi, Terēze bija pārliecināta, ka Pjeram drīz tiks atdotas viņa preces, droši vien vēl pirms tiesas sprieduma; taču tikpat skaidrs bija, ka Franklina antipatija pret Pjeru ir nepārvarama.

Franklins savukārt sēdēja vēl kādu laiku un pārdomāja. Savādi, ka šim aušīgajam Karona kungam, kas viņam bija pretīgs, piemita spēja saistīt tik krietnus cilvēkus kā šī sieviete vai tas jaunais cilvēks, kurš viņa dēļ bija devies uz Ameriku.

Viņš braucīja un spaidīja ar ģikti slimo kāju. Saruna ar Bomaršē kundzi bija sabojājusi viņam dienu. Par spīti daudzajiem draugiem, ar kuriem viņš risināja gudras un asprātīgas sarunas, par spīti Helvecija kundzei un citām sievietem, kas maigi kļāvās viņam klāt, par spīti vieglprātīgajam un izskatīgajam Viljamam, kuru viņš mīlēja, reizēm viņš jutās ļoti vientuļš, un Francija kļuva viņam par svešu zemi.

l i aukliņām ļoti trūka viņa vecā Dibūra. Viņš paņēma «Euloiiin Linnaei», drauga atstāto mantojumu. Tas bija labs saceir(■ mis, Dibfirs bija īsts zinātnieks, kas mīlēja atziņas pašu ni/iņii dēļ. Tāpēc arī Franklins bija dedzīgi pacenties labi pārtulkot šo rakstu. Viņš devās uz savu spiestuvi un ķērās pie manu■»ltlipta salikšanas.

PĒC tiiumfa gājiena pa Parīzi slimība uzmācās Voltēram no jauna un viņš atkal bija saistīts pie gultas. Tas viņu nekavēja turpināt irēnes mēģinājumus Bet mēģinājumi pievīla viņu. Prombūtnes gados viņ Pari/es skatuvi bija idealizējis, bet tagad atzina, ka vairtmr; aktieru ir kokaini, un viņam neizdevās no aktieriem izdabūt to, ko bija iecerējis. Viņš strādāja ar divkāršu enerģiju un uzmudināja viņus gan ar glaimiem, gan ar izsmieklu. Paslējies augstāk spilvenos, viņš ar bezzobaino muti ārkārtīgā sajūsmā vēl un vēl skandēja viņiem savus pantus, taču aktieri atkārtoja tos lielākoties gan cēli, bet neizteiksmīgi.

Tofnēr viņa novājinātā veselība ilgi neizturēja mēģinājumus. Viņam bija jāpamet aktieri savā ziņā. Un nebija ko domāt, ka viņš spēs piedalīties «Irēnes» pirmizrādē.

Arī bez viņa izrāde kļuva par izcilu notikumu. Bija ieradies viss galms, izņemot karali. Publika bija cieši nodomājusi sajūsmināties. Un kopā ar to arī Tuanete un Ceriņzilā līga.

Tur bija panti, kas patiesi aizkustināja Tuanetes sirdi. Kad Zoe apraudāja savas ķeizarienes grūto likteni, vai šīs žēlabas nebija mērķētas uz viņu?

«Tik verdzībai tu esi dzimusi. Viss spožums tavs un visa varenība Ir tikai mūža mokas, mūžīgs spaids. Tu esi valdniece, jā gan, tā tevi sauc, Bet cieņas bīstamā un smagā nasta Tur tevi it kā drūmā cietumā. Un paradumi, tradīcijas, tautas domas Vēl ciešāk tevi sakaļ nekā tirāns.»

Klausīdamās šos pantus, Tuanete elpoja smagāk, stiprāk izjuta aizmugurē stāvošā Vodreija klātbūtni. Voltērs bija liels dzejnieks; tur no skatuves viņš pauda viņas slēptākās jūtas.

Viņam nodarīta skaudra netaisnība. Vai viņš, lielais grēcinieks, pat necildināja baznīcas un garīdzniecības cieņu un dižumu? Viņai jāpatur prātā šis pants, ko patlaban skandēja mūks Leons:

«Var reliģijas svētie groži Likt ceļos krist pat valdniekiem, Un nicinātais mūka tērps Ir varenāks par viņu purpuru.»

— Iegaumējiet šo pantu, manas dāmas,— viņa pavēlēja, i— Pierakstiet šo pantu. Man tas jānodeklamē karalim.

Protams, tūlīt sekoja pants, kas aizkaitināja dievbijīgos. Kara vadonis Aleksis, jaunais ķeizars, kuram draudēja mūks, neganti uzbruka. Viņš nikni sauca: (

«Es tavu templi sagraušu, kur drīkst Nu mani apvainot. Es satriekšu So altāri, kas sacenšas ar troni. Tas aizsedz nelietigu kaislību, To smagu dara tautas krātais zelts, Ar tautas asinīm tas slacināts, Un, postot vien un laupot, Tas ir celts.»

Un visa publika sāka vētraini aplaudēt.

Ļaužu bara vidū bija Pjers. Viņš sēdēja rimti parterā, viņš bija ieradies nevis tāpēc, lai viņu redzētu, bet lai pats redzētu. Atsaucīgi uzņemdams katru lielu izrādi, viņš ne mazāk kā uz skatuves uztvēra arī notikumus skatītāju zālē. Tuanete un galms, kas sumināja Voltēra ģēniju, un «Irēnes» traģiskais konflikts saplūda viņam kopā. Viņš aizmirsa visus kritiskos iebildumus pret lugas darbību, pret tās cilvēkiem, pret tēlotāju spēli. Viņš dzirdēja tikai «Irēnes» skanīgos pantus un varenos aplausus, kas atkal un atkal pārtrauca izrādi. Aizspriedumu viesulis, kas uzbrūk Irēnei, Alekša cīņa pret tirāniju un varaskārajiem, apmātajiem priesteriem, skatītāju vētrainās gaviles, aizkustinājums par literatūras iedarbību, viss šis troksnis un spožums sajūsmināja Pjeru.

Un šajā sajūsmā viņam nobrieda kāds projekts, kas viņa domās neskaidri bija tēlojies visas pēdējās dienas. Francijas lielākais izdevējs Pankūka kungs jau sen bija lolojis ideju publicēt Voltēra kopotos rakstus. Tas bija dārgs un riskants pasākums, un tieši Voltēra uzturēšanās laikā Parīzē kļuva skaidrs, ka karaļa stūrgalvīgā ienaida pēc tādu kopoto rakstu izplatīšana Francijā vēl ilgus gadus būs gandrīz neiespējama. Tādēļ Pankūka kungs bija galīgi atmetis savu nodomu. Bet, ja nevienam izdevējam nebija drosmes, Pjers sev teica, publicēt lielākā franču rakstnieka «Opera omnia», tad kādam citam jāsaņem dūša, un

tagad, «Irēnes» izrādes spožuma apreibināts, viņš atskārta un nolēma: viņš ir kā radīts šim uzdevumam; viņa un neviena cita pienākums ir no lielisko sējumu garās rindas uzcelt Voltēram nacionālu pieminekli. ^

Voltērs pa to laiku svīzdams un klepodams gulēja gultā. Viņš mēģināja liekuļot vienaldzību, taču bija uzbudināts kā jauns autors savas pirmās lugas premjerā. No teātra ieradās viens ziņnesis pēc otra un atnesa vēstis, kā uzņemtas atsevišķas ainas. Voltērs nespēja palikt vienaldzīgs, gribēja uzzināt aizvien vairāk un dedzīgi iztaujāja, kā publika uztvērusi atsevišķas vietas. Un, kad viņam pateica, ka pantu par apmātajiem priesteriem; «Es tavu templi sagraušu …» — vajadzējis atkārtot trīs reizes, viņš svētlaimīgi spurdza: — To jau es zināju, es pazīstu savus parīziešus. Ecrasez flnfame.

Pēc izrādes tuvākie draugi, starp tiem arī Pjers, steidzās uz slimnieka māju, lai izstāstītu viņam visu un apsveiktu viņu. Tie neļāvās noraidīties un iespiedās istabā.

Voltērs, acīm redzami, nejutās labi. Taču, smīnēdams zem savas naktscepures, viņš izbaudīja jūsmīgos slavinājumus. Viņš piesauca sev klāt Pjeru un sacīja:

—   Jūs esat labākais lietpratējs šajā zemē, mans draugs, jums man jāpastāsta, — un viņš noglāstīja Pjera roku. •

Pjers stāstīja, pie tam izmeta arī pa sīkam iebildumam, kas tikai pavairoja uzslavu. Sirmgalvis staroja:

—   Ja jau jūs to sakāt, tad tai jābūt patiesībai.

Tad Pjers vairs ilgāk nenovaldījās. Jūsmīgi viņš lūdza Voltēram atļauju izdot viņa «Opera omnia».

—    Varat būt pārliecināts, dižo cilvēk, — viņš teica, — ka es netaupīšu ne pūles, ne naudu. Rediģēšanas darbam es izraudzīšu labākos Francijas dižgarus, uņ likšu izgatavot burtus, kādus mūsu zemē vēl nav redzējuši.

Voltēra žirgtās acis iemirdzējās vēl spožāk. Ar vājām rokām viņš apkampa Pjeru.

—    Mans labais, — viņš teica. — Tagad es varu mierīgi mirt, — viņš pavēstīja, — nu es zinu, ka mans darbs ir vismaigākajās un spēcīgākajās rokās.

Pjera sirds vai pamira. Izgaisa visi apvainojumi, kurus viņam bija nodarījis «vīrs dārzā», nogrima rūpes, ko viņam sagādāja ļaunprātīgi kūtrie parādnieki viņpus okeāna. Gadsimta lielākais ģēnijs bija nosaucis viņu p^Psavu brāli un mantinieku, un visa Parīze bija šeit klāt un dzirdēja to.

Bet, kad Voltēra veselības stāvoklis pasliktinājās vēl vairāk, viņa vecais ārsts Tronšens paziņoja, ka negribot vairs ilgāk noskatīties šajā lēnajā pašnāvībā. Viņš uzstāja, lai Voltērs tūlīt atgriežas Fernejā.

Teodors Tronšens jau vairākus gadu desmitus bija draudzīgās attiecībās ar Voltēru. Viņš bija cēlies no senas, nopietnas šveiciešu dzimtas, patlaban viņam ritēja septiņdesmitais mūža gads, un staltais vīrs aizvien nolūkojās ūz vājo sīka auguma rakstnieku — šo mūžīgo mazo bērnu — ar mīlestību, maigumu, apbrīnu un nicināšanu. Doktoram Tronšenam daudz kas šajā pasaules un likteņa neticami izlutinātajā cilvēkā šķita ārkārtīgi ākstīgs, vairākkārt starp kalvinistiski stingro ārstu un viņa frivolo pacientu notika dedzīgi strīdi. Taču draudzība bija nesatricināma, un, kad lielais ārsts pieņēma uzaicinājumu pārcelties uz Parīzi, Voltērs no sirds nožēloja. Jau pirmajā dienā, tiklīdz Voltērs bija ieradies Parīzē, Tronšens viņu rupjiem vārdiem bija izbāris. Tas esot neiedomājami muļķīgi, viņš toreiz teica, tīrais ārprāts, ka vārgais sirmgalvis pakļāvis sevi nemierīgās Parīzes dzīves grūtībām.

Tagad viņš uzstāja Voltēram no jauna.

— Jums vajadzētu dzīvot no saviem procentiem, — viņš pikti skaidroja, — bet jūs tērējat savu kapitālu. Un vai jūs domājat, ka vēl daudz no tā palicis pāri? Lai izturētu tādus apstākļus, kādos jūs šeit dzīvojat, jābūt no tērauda. Brauciet atpakaļ uz Ferneju, — viņš pavēlēja, — kamēr vēl laiks. — Un viņš pats aizrakstīja uz Ferneju, lai tūlīt atsūtot uz Parīzi Voltēra karieti un kalpotājus atpakaļ braucienam.

Uzticamais sekretārs Vanjērs bija laimīgs; viņš no sirds priecājās, ka Voltērs atkal atgriezīsies Fernejā, veiks īstu darbu un dzīvos kaut cik saprātīgu dzīvi. Turpretī marķīzs de Vijets ar visādiem līdzekļiem centās aizkavēt Voltēra atgriešanos. Viņš staroja aiz apmierinājuma, ka tagad viņa māja kļuvusi par Parīzes centru. Viņa prieks bija nomanāms pat tik tālu, ka vecais Morpā jutās aicināts uzrakstīt epigramu: «Mazais Vijet,» viņš sacerēja, «jā, tagad tu esi ļoti slavens; tāda slava ir pundurim,, kas demonstrē milzi.»

Bet visvairāk aizbraukšanai uz Ferneju pretojās Denī kundze, tuklā māsasmeita. Viņa ienīda lauku dzīvi un mīlēja savas Parīzes burzmu. ViņS atzina, ka Vijeta namā godātajam tēvocim nav pārāk mierīgi un ērti. Taču tas ir viegli novēršams;

nav grūti atrast piemērotāku māju. Un viņa jau apspriedās par nama pirkšanu Rišeljē ielā.

Voltērs pats svārstījās neziņā. Viņš ilgojās pēc savas Fernejas. Viņš zināja, ka Tronšenam taisnība, Parīze saīsināja viņa mūža nedaudzās atlikušās dienas. Bet bija darbi, kurus varēja nokārtot tikai šeit. Nupat tieši Akadēmija viņu bija ievēlējusi par savu prezidentu. Tā bija lieliska izdevība realizēt veco loloto plānu — atjaunot «Franču valodas vārdnīcas» izdošanu. Un vai viņam nebija jāapspriež ar brīnišķīgo draugu un biedru Bomaršē neskaitāmi sīkumi par «Opera omnia» publicēšanu? Un vai no tiem tūkstošiem, kas alka viņu redzēt, viņam nebija jāsastopas vismaz ar simtu vai diviem simtiem cilvēku, ar kuriem jāpārrunā svarīgas lietas?

—   Brauciet prom, — skubināja Tronšens, — citādi jums dfaud nāve.

—   Palieciet, — uzstāja Vijets un Denī kundze, — tā ir pēdējā reize, kad jūs esat savā pilsētā.

—   Mēs šeit nespējam iztikt bez jums, — nepiekāpās filozofi, dzejnieki, politiķi, aktieri.

Atbrauca Voltēra kariete ar viņa uzticamajiem, vecajiem sulaiņiem un suni Idamē. Kalpotājiem, skūpstot viņa roku, acīs sariesās asaras, suns nevarēja valdīties no prieka.

—   Tā šķiet, ka jūs Fernejā ilgojaties pēc manis, — sacīja Voltērs. — Viņš nolēma braukt atpakaļ.

Bet tad viņš saņēma vēsti par jaunu uzbrukumu, ko pret viņu bija uzsācis klerikāļu vadonis abats Boregars. Jau agrāk tas bija uzstājies pret Voltēru Notrdama katedrālē, un tagad lielais sprediķotājs arī Versaļas pils kapelā bija aicinājis sākt krusta karu pret viņu. «Visi tā saukto filozofu darbi,» Boregars "bija pavēstījis karalim un galmam, «tiecas tikai gāzt troni un baznīcu. Bet šie ražojumi ir aplam atļauti un saviem autoriem tie sagādā slavinājumus, nevis sodu. Pagāniskās Minervas pūce nolaidusies Parīzē un bezkaunīgi sēž šeit un bauda savu cienītāju nešķīsto vīraku. Ķecerības elku gluži atklāti nestuvēs nēsā pa viskristīgā karaļa galvaspilsētas ielām. Atklāti no skatuves,» viņš sašutis pukojās, skaidri mērķēdams uz «Irēni», «filozofi sludina, ka grib sagraut dieva templi. Savās noziedzīgajās rokās viņi tur veseri un cirvi un gaida tikai uz izdevīgu brīdi, Īsti noārdītu troni un altāri. Vai tie, uz kuriem tas attiecas, aizmirsuši, ka arī iecietībai ir savas robežas? Un ka labsirdība kļūst pār vājumu, ja tā nesoda zaimošanu?»

Izdzirdis par šo sprediķi, Voltērs grozīja savu lēmumu. Priesteri gribot izdzīt viņu no Parīze^? Nē, viņš nebēgs no priesteru izsmiekla. Voltēru pārņēma ārkārtīgas dusmas. Ecrasez Vlnfame. Tieši tagad viņš paliks, kaut arī doktors Tronšens tā uzstāja un Vanjērs tik sirsnīgi lūdza. Un Voltērs parakstīja līgumu par mājas pirkšanu Rišeljē ielā.

— Tagad vecais muļķis parakstījis savu nāves spriedumu, — noteica doktors Tronšens.

Tā kā Fernejā bija sakrājušās neatliekamas darīšanas, Voltērs aizsūtīja uzticamo sekretāru atpakaļ. Tā nebija viegla šķiršanās.

Pēc Vanjēra aizbraukšanas nebija vairs neviena, kas atturētu sirmgalvi. Nerimtīgi viņš pieņēma apmeklētājus, uzklausīja godinājumus, brauca ciemos.

Tagad viņš paklausīja arī sava drauga Bomaršē lūgumam apmeklēt viņu. Pjers vēlējās, lai līgums par kopoto rakstu izdošanu tiktu parakstīts viņa mājā Senantuana ielā.

Voltēra apciemojums viņu dziļi saviļņoja. Viņš sagaidīja viesi pie sava īpašuma robežas. Pjers bija sagatavojis nestuves, un, kamēr sirmgalvis ērti sēdēja nestuvēs, viņš gāja godbijīgi blakus un izrādīja viņam sētu un dārzu. Smaidīdams un aizkustināts Voltērs noklausījās alegoriju par viņa -vārdā nosaukto templi. Pūta vējš, un, spalvas vadīta, zemeslode kustējās. Pjers bija pazemības un lepnuma pārpilns.

Tad viņš iepazīstināja savu viesi ar Terēzi un māsasdēlu Felisjenu.

Felisjens klusēja. Viņš neatlaidīgi lūkojās sirmgalvī ar savām vērīgajām acīm. Taču Voltērs nevēlējās viņu -svētīt kā savā laikā Franklina mazdēlu. Jaunā cilvēka skatienā, kaut arī apbrīnas pilnā, bija nomanāms tā kā izaicinājums un kritika.

Arī Terēze runāja maz. Taču viņas seja un izturēšanās pauda to dziļo godbijību, ko viņa izjuta pret šo cilvēku, kas visu savu mūžu bija cīnījies par taisnību dedzīgāk un kvēlāk nekā jebkurš cits, pat vairāk nekā viņas Pjers. Visu viņa dzīves ceļu kā goda plāksnes rotāja to cilvēku vārdi, kurus viņš bija atbrīvojis vai kuru piemiņu viņš bija pasargājis no zaimiem. Terēze apbrīnā noliecās viņa priekšā.

Un tad Bomaršē lūdza Voltēru parakstīt līgumu par Voltēra «Opera omnia» izdevēja tiesībām un pienākumiem. Tas bija iss līgums, bet uzlika smagu nastu uz Pjera pleciem. Voltērs paņēma savu lorneti un sīki izlasīja.

— Labs, skaidrs līgums, — viņš teica.

Pjers iedomājās par Megrona aprēķinu, ka viņam būs šajā pasākumā jāiegulda vairāk nekā viens miljons livru. Bet tad viņam iešāvās prātā: «Es esmu Voltēra brālis un mantinieks,» un vēl: «Es esmu ziedojis nepateicīgajai Amerikai un tās Franklinam tik milzīgus upurus, vai tad lai baidos dot nožēlojamu miljonu gadsimta izcilākajam gara ražojumam?» Un viņš satvēra spalvu un parakstīja. Un pēc tam parakstīja sirmgalvis, un nu tur bija blakus — «Bomaršē—Voltērs».

Liela un pelēka pa plato logu ielūkojās Bastīlija, kurā Voltērs bija sēdējis divas reizes un kura draudēja tagad viņa darbu izdevējam.

Ne Vanjēra prombūtne, ne plašā sabiedriskā dzīve neatturēja Voltēru no viņa literārā darba. Tiklīdz viņš atkal spēja kustēties, viņš lika padot manuskriptu, kas bija «Irēnes» izrādes pamatā, un kļuva ārkārtīgi nikns par labojumiem, kuri bija izdarīti pēdējos mēģinājumos. Tad viņš pats uzrakstīja pēdējo traģēdijas variantu, pārveidoja un izlaboja. Viņš sāka arī no jauna mēģināt lugu ar aktieriem. Un nerimās, iekams nebija izdabūjis no tiem visu, ko tie spēj dot, un iekams no viņa lugas nebija radies jauns saliedēts darbs.

Sajā pēdējā, galīgā «Irēnes» varianta izrādē piedalījās viņš pats.

Mazs, sausnējs, vecmodīgi un grezni ģērbies, ietinies sabuļādu kažokā, ko viņam bija atsūtījusi ķeizariene Katrīna, Voltērs brauca uz Franču teātri savā zilajā karietē ar zvaigžņoto rakstu, un visur viņu sveica ar godbijību un gavilēm. Teātra vestibils un gaiteņi bija stāvgrūdām pilni. Ar pūlēm viņam atbrīvoja ceļu līdz ložai. Viņam skūpstīja rokas, piemiņai izrāva pa spalvai no viņa kažoka. Kad viņš beidzot iegāja savā ložā, visa publika pielēca kājās un kliedza, aplaudēja, rībināja ar kājām, tā ka telpā sacēlās biezs putekļu mākulis.

Un tad sākās izrāde, kuras dēļ viņš bija ieradies Parīzē. Tā bija nozīmīgāka, nekā viņš bija gaidījis, jo kopš abata Boregara kareivīgā sprediķa karavadoņa Alekša graujošie panti pret troni un altāru bija ieguvuši jaunu, vēl svarīgāku skanējumu. Tā bija saprāta atbilde uz pārmetumiem un ķengām, ar ko viņu apbēra baznīca un māņticība. Un tā to uztvēra arī klausītāji. Viņi vētraini sveica skanīgos pantus, un pēc izrācfes beigām visa publika palika putekļu un sasmakuša gaisa pilnajā teātrī, lai suminātu saprāta pārstāvi. Priekškars pacēlās no jauna; uz skatuves

Bizantijas imperatora zāles vidū uz pjedestāla stāvēja Voltēra krūšutēls, aktieri, vēl arvien ģērbušies savos kostīmos, izrotāja to ar vainagu. Sacēlās varena aplausu vētra, norima, sacēlās atkal un negribēja rimties. Tā Voltērs to bija iztēlojies; tas bija vairāk, nekā viņš bija sapņojis. Viņš smējās un raudāja aiz prieka. Un pie tam izjuta tukšumu un vilšanos. Vai tas bija viss? Vai tādēļ viņš bija ieradies šeit? Vai tādēļ viņš bija saīsinājis savu mūžu? Un viņš ilgojās pēc Fernejas un sava Vanjēra un sāpīgi izjuta, ka nevar viņam nodiktēt patlaban dažus lepnus un ironiskus pantus.

Vēl asāk viņš izjuta reizē triumfu un ironiski rezignētu atziņu par panākumu veltīgumu «dažas dienas vēlāk, kad viņš brauca uz Luvru, lai pārņemtu Akadēmijas prezidenta pienākumus.

Arī šoreiz bija sapulcējušies vairāki tūkstoši ļaužu, lai uzgavilētu viņam, un tālu pār Sēnu atskanēja viņu līksmie saucieni. Akadēmijas locekļi svinīgā gājienā nāca viņam pretī pa lielo pagalmu. Sāds gods vēl nebija parādīts nevienam valdniekam. Tā viņi ieveda Voltēru zālē.

Ieradies bija arī doktors Franklins. Viņš bija paņēmis līdz savu kolēģi Džonu Adamsu, kas sēdēja starp klausītājiem. D'Alambers jaukā runā cildināja Voltēru. Tas pateicās un palocījās pret Franklinu, kas dedzīgi aplaudēja.

Atskanēja saucieni, lai abi dižie cilvēki parādoties kopā uz paaugstinājuma. To viņi arī darīja.

— Apkampieties! — viņiem uzsauca. — Apkampieties un saskūpstieties pēc franču parašas.

Abi sirmgalvji vilcinājās. Viņi zināja, ka teātris, skaļi vārdi un spēcīgi žesti piederas slavai, bet Franklins bija liels un resns, Voltērs mazs un pārlieku vājš, abi baidījās kļūt smieklīgi. Taču viņi saprata, ka šāda prasība pamatota. Abi bija ieguldījuši savu daļu, lai izlauztu ceļu uz amerikāņu revolūciju. Viņi padevās. Apkampās, skūpstīja viens otra izkaltušos vaigus.

«Kas gan mēs esam par aktieriem,» domāja Voltērs. «Bet tā ir laba scēna, iekšēji nozīmīga scēna.» Tāpat domāja ari Franklins. Voltērs bija noārdījis aizspriedumus, kas uzstājās pret Savienoto Valstu radīšanu. Ļoti agri viņš bija izteicis tos principus, uz kuriem pamatojās amerikāņu revolūcija, un viņš bija formulējis tos tik iespaidīgi, ka tie aizrāva visu pasauli. Doktoram iešāvās prātā Karona kunga toreizējais pārdrošais izteiciens: ja Francija esot brīvības gars, tad Amerika esot tās dūre.

Tā nu viņi stāvēja uz paaugstinājuma, Voltērs un Franklins, un visi zālē aplaudēja un sauca:

—   Redziet, viņi abi ir vienoti, Solons un Sofokls!

Džons Adamss redzēja, dzirdēja un domāja: «Sī doktora honoris causa popularitāte ir Amerikas stiprākais kredīts Eiropā.» Un viņš sev teica: «Pasaule vēlas, lai to apmāna. Zālē esmu es un franči saskata šajā vecajā epikūrietī zemniecisku tikumu pārstāvi.»

—    Jūs nedrīkstiet, mīļo mister Ādams, — Franklins paskaidroja, mājās braucot, — ņemt parīziešiem ļaunā viņu pārspīlētos, ekstrāvagantos cildinājumus. Tā ir Un paliek tauta, kas audzināta monarhistisko ideju garā; tāpēc viss dižais viņiem personificēts vienā vienīgā vārdā. Aizvien viņi domā, ka viens atsevišķs cilvēks paveicis visu, un viņi nesaprot, cik daudz krietnu cilvēku sadarbojušies, lai nodibinātu mūsu Ameriku.

Uz brīdi Adamss bija pavisam apjucis par tādu pieticību, un viņš vaicāja sev, vai Franklina vietā arī būtu tā prātojis.

Vakarā viņš garā vēstulē pastāstīja savai Abigailai par Franklina popularitāti. «Viņa slava,» viņš rakstīja, «ir lielāka nekā Leibnicam, Ņūtonam, Fridriham vai Voltēram. Nav neviena amatnieka, neviena kučiera, veļas mazgātājas, nav neviena cilvēka pilsētā un uz laukiem, kam nebūtu pazīstams viņa vārds. Viņu uzskata par visas cilvēces draugu, un sagaida, ka viņš radīs zelta laikmetu. Viņa seju un vārdu pazīst kā mēnesi pie debesīm.» Tad viņš attēloja ainu, kas bija norisinājusies priekšpusdienā akadēmijā. «Patiesi,» viņš rakstīja, «viņi cieši apkampa viens otru un skūpstīja un līgojās, šie divi vecie komedianti uz filozofijas un cinisma lielās skatuves.»

Pjera vecās mājas priekšā Kondē ielā apstājās kariete. Kāds jauns cilvēks ceļojuma drēbēs jautāja kalpotājam:

—   Vai de Bomaršē kungs ir mājās?

Kalpotājs augstprātīgi atcirta, ka de Bomaršē kungs dzīvojot tagad Senantuana ielā.

—  Ak jā, — atbildēja svešinieks, — kā man tas neienāca prātā.

Pa to laiku bija pienākusi ziņkārīgā Jūlija.

—   Tas esat jūs, mesjē Pol! — viņa izsaucās. Viņas sejā atspoguļojās viegls izbīlis, taču viņa to ātri apslēpa. — Jūs, protams, apmetīsieties šeit, — viņa teica, — es tūlīt aizsūtīšu pakaļ Pjeram. — Viņa ieveda Polu namā, ierādīja viņam istabu, parūpējās par viņa mantām.

Pols izskatījās nožēlojami. Lielās, brūnās acis gan staroja tikpat spoži kā senāk, taču viss ķermenis bija ļengans un novājējis. Turklāt viņš bija neparasti mundrs, runāja un stāstīja bez mitas. Protams, viņš bija ziņojis Pjeram par savu ierašanos, taču pastu droši vien bija notvēruši angļi.

Arī Pjers izbijās, ieraudzījis draugu tik pārmainījušos, un ar pūlēm savaldījās. Pols teica, ka tagad, pēc savienības noslēgšanas, viņam Amerikā nebijis gandrīz vairs nekāda darba, tāpēc nodomājis, ka varēšot Hortaleza firmai šeit Parīzē būt noderīgāks. Tās bija blēņas, un visi zināja to. Pols bija atgriezies tāpēc, ka negribēja nomirt starp rietumu cilvēkiem, bet gan savā Parīzē.

Varbūt lai izvairītos no šīm domām, Pols daudz runāja. Viņš pastāstīja par ietekmi, kāda esot Lijiem un viņu piekritējiem Kongresā un visā zemē. Pols bažījās, ka Sailess Dīns nespēšot satriekt šo cilvēku intrigas. Arī firmai būšot jāpārvar vēl daudz grūtību. Tomēr tagad daudzi Kongresa locekļi esot informēti par Pjera nopelniem, un galu galā firmas prasības tikšot apmierinātas. Zināms, būs vēl jāgaida kādu laiku. Tad viņš sīki izklāstīja par Savienoto Valstu politisko un ekonomisko stāvokli.

Pjers klausījās. Šķita, ka Pols daudz vairāk interesējas par Amerikas politiku nekā par Hortaleza firmas lietām. Pjeram bija arī žēl, ka Pols nemaz nejautāja, kas šajā laikā noticis te, Parīzē. Pjeram sirds bija pilna, un viņš vēlējās Polam pastāstīt par lielajiem un gudrajiem pasākumiem, ko viņš šeit bija paveicis, par Franklin^ un Tuanetes sastapšanās noorganizēšanu, par sava jaunā nama būves pabeigšanu, arī par bīstamajām likstām, kuras viņam sagādāja Kongresa maziskā rīcība, un, galvenais, par greizsirdīgā Franklina zemiskumu un nepateicību. Taču Pols šķita aizņemts pats ar saviem piedzīvojumiem un atmiņām.

Jūlijai par dusmām Pjers nolēma, ka Polam jāpārvācas uz Senantuana ielu, turklāt jau šodien.

Pēcpusdienā Pols apmeklēja savu veco Parīzes ārstu Lafargu. Tas teica, ka ceļojuma grūtības pasliktinājušas Pola veselības stāvokli, kā jau viņš to paredzējis. Taču tagad Pols, par laimi, atrodoties labā uzraudzībā, un drīz viņu atkal dabūšot uz kājām. Doktors runāja ļoti autoritatīvi, taču Pols neticēja viņam ne vārda.

Pēc tam, — un šī mērķa dpļ viņš ļ>ija atbraucis, — Pols viens pats apstaigāja Parīzi. Viņš sastapa dažu labu paziņu, taču negribēja runāt ne ar vienu un paslēpās pūlī. Diez vai tas viņam vispār bija vajadzīgs, jo viņu bija grūti pazīt. Brīdi viņš pastāvēja uz Jaunā tilta un Luija Piecpadsmitā laukuma, kur satiksme bija visdzīvākā, ļāva, lai viņu grūsta un izlamā, un priecājās. Viņš pasēdēja piesmēķētā kafejnīcā, pasēdēja tēvoča Rampona tavernā. Ļaudis dzēra, smējās un dziedāja vecas dziesmas un jaunas, sentimentālas un jautri nepieklājīgas, un smaidīdams viņš ieklausījās, ka viņi aizvien vēl dzied un svilpo «Bārddziņa» ievada dziesmu. Un viņi klaigāja un smēķēja, daži kļuva uzmācīgi, un tos izmeta laukā, un citi saķērās rokās, šūpojās un dziedāja riņķa dziesmu: «Brālīt Zak, brālīt Zak. digi, dingi. dong.»

Tad viņš klīda atkal pa ielām un klausījās ielas tirgotāju saucienos. Salātu sievas kliedza: «Kreses, nav nekā veselīgāka! Cigoriņi, jauni cigoriņi.» Un sieru pāVdevējs sauca: «Labs, gatavs, smirdošs Livaro, Kamerbers, gatavs un īsts.» Un krēslu pinēji sauca: «Dodiet savu krēslu izlabot, jaunuvīt, kāpēc jūs gribat sēdēt uz grīdas?» Un puķu meitenes aicināja: «Kā smaržo mūsu vijolītes, kā tās smaržo! Arī jūs smaržosiet, skaistā dāma!» Pols redzēja Parīzes vīriešus, kas vienmēr steidzās, un redzēja Paifizes sievietes, kurām vienmēr atlika laika atbildēt skatienam. Viņš dzirdēja, redzēja un juta visu šo dzīvi, un viņā modās sīka, neprātīga cerība, ka doktors Lafargs varbūt nav melojis, grūti taču iedomāties, ka tas viss būs, bet viņa paša vairs nebūs.

Tad viņš pēkšņi sajuta bezgalīgu vājumu, noīrēja karieti un brauca uz Pjera māju Senantuana ielā.

Pa to laiku Pjers bija pastastījis Terezei par Pola pārbraukšanu. Viņš neslēpa Terēzei, ka jauneklis izskatās baismīgi un ka diez vai ilgi vairs dzīvos.

— Amerika nav nākusi viņam par labu, — viņš teica, un viņa vārdos bija viss, kas sakāms: viņa vaina, nožēla, attaisnošanās. Viņš cerēja, ka Terēze vairs nerunās par to visu, un viņa arī nerunāja.

Pēc sasveicināšanās Polam bija jāatguļas. Pēc tam pirms pusdienām Pjers viņam mazliet parādīja savu namu. Taču Pols drīz nogura, viņš nespēja nekur tālu aiziet, bez tam viņš neizrādīja arī nekādu sevišķu interesi. Šķita, ka viņu pat nesajūsmina lielais projekts par Voltēra darbu izdošanu. Toties viņš dedzīgi, draudzīgi interesējās par visu, kas bija saistīts ar Pjera lomu lielajos vēsturiskajos notikumos. Un viņš ļoti uztraucās, kad Pjers viņam pastāstīja par Franklina nesaprotamo naidu. Bet vēlāk, kad Pjers viņam pastāstīja tuvāk par savām juceklīgajām veikala lietām, Pols atkal iegrima sevī. Tad viņš atkal saņēmās un negaidot piebilda, ka viņš nebažījoties par draugu, viņš esot pārliecināts, ka Pjeram viss beigšoties labi. Sis teikums skanēja tā, it kā viņš pavilktu svītru visam, ko Pjers sacījis, un, acīm redzot, viņam bija pat grūti turpmāk izrādīt uzmanību. Un pēkšņi Pjers atskārta, ka šis jaunais cilvēks noslēdzis rēķinus ar daudzām lietām, tās vairs neeksistēja viņam un viņš vairs neeksistēja tām, un pie šīm lietām, piemēram, piederēja arī Hortaleza firmas darīšanas. Un Pjers saprata, ko tas nozīmē, un izbijās.

Nākamajā dienā, Pjeram nekā neteicis, Pols aizbrauca uz Pasī. Ceļā viņš sajuta lielu vājumu, un doma, ka, ierodoties pie Franklina nepieteicies, viņš būs uzbāzīgs, viņu tā nomāca, ka viņš gandrīz gribēja griezties atpakaļ.

Bet tad viņš iebrauca «dārzā». Pienāca Finka kungs, vērīgi uzlūkoja svešinieku un teica:

—   Doktora kungs filozofē.

Pols neapņēmīgi vilcinājās.

—   Tad es labāk braukšu atkal atpakaļ, — viņš teica.

Finka kungs vēlreiz paraudzījās viņā un tad, laikam apmulsis no Pola vārdu toņa, sacīja:

—   Es varu pamēģināt jūs pieteikt.

Franklins pieņēma Polu dārzā zem skābarža.

—   Es jūs traucēju, — sacīja Pols.

—   Sēdieties man blakus, — Franklins atbildēja rāmi, gandrīz jautri tieši tāpēc, ka viņu satrauca apzīmogotā seja. — Atnesiet mums, lūdzu, mazliet madeiras, — viņš uzdeva Finkam.

Tur nu viņi sēdēja kopā, vecais un jaunais, pie viņu kājām skaistais parks noslīga lejup līdz Sēnai. Viņi raudzījās uz upi un sudrabpelēko Parīzi, kas pletās viņā krastā. Cauri lielā skābarža jaunajām lapām spraucās maigi saules stari. Franklins bija noņēmis brilles un rotaļājās ar savu spieķi. Viņi sēdēja blakus, tikai reizumis paraudzījās viens otrā, tomēr spēcīgi izjuta otra klātbūtni.

Franklins uzaicināja Polu pastāstīt par saviem Amerikas iespaidiem. Pols atklāti runāja par dažu labu vilšanos, ko viņam sagādājis jaunās valsts rupjums un skarbums. Amerikāņu toriju esot ne vien skaita ziņā daudz vairāk, kā viņš iedomājies, bet viņu vidū esot arī daudzi, kam bijusi izdevība iegūt izglītību un izsmalcinātu audzināšanu. Tāpēc republikāņiem bijis jācīnās ne vien pret angļiem, bet arī pret stipru vietējo izglītoto un mantīgo apvienību. Pols runāja gausā, taču skaidrā un drošā angļu valodā. Tad viņš aprāvās.

—   Mais Ģa ira, — viņš sacīja, viegli pasmaidīdams. — Un mūsējais, šī kontinenta iedzīvotājs, — viņš turpināja, — nevar ne iedomāties, iekams pats to nav redzējis, ko nozīmē dzīvot pasaules daļā, kuru nenomāc daudzu gadsimtu tradīcijas. Sajā Amerikā nav ne vien vecu piļu un cietokšņu, bet jau pirms revolūcijas tai bija ievērojami mazāk privilēģiju un kastu neiecietības. To mēs, protams, zinājām, bet, kad es to pats tur pieredzēju, katru brīdi biju sajūsmināts no jauna. Tonis, kādā jūsu pilsoņi runā iestādēs un jūsu kareivji ar virsniekiem, man bija brīnums, ar ko es vēl tagad nespēju aprast. Un vēl kas: ja no šejienes pārbrauc pāri okeānam, tikai tad īsti sajūt, cik plaša un tuksnesīga ir šī Amerika ar saviem trim miljoniem iedzīvotāju. Mūsu Eiropa ir kā nosēta ar cilvēkiem, valdniekiem, tautām, privilēģijām. Mēs gan izteicām un pamatojām prasību dibināt valsti uz saprāta principiem. Taču īstenībā radīt tādu valsti spējāt tikai jūs savā zemē. Es atskārtu, ko nozīmē Leibnica izteiciens: «Sī zeme ir neaprakstīts papīrs, uz ko var rakstīt visu.»

Pols runāja lēnām, ne vienmēr viņš atrada īsto vārdu. Franklins uzmanīgi klausījās, brīžiem iedzēra mazliet madeiru, reizēm zīmēja ar spieķi smiltīs. Brīžiem viņš klausīdamies paraudzījās Polā no sāniem un vēroja sabrukuma pazīmes, un tad aplūkoja pats savas rokas, kas bija brūnas un izdēdējušas, un domāja par paša miesas sabrukumu un ka katra dzīve no paša sākuma ir lēna miršana, un cik daudz runā par novecošanos un cik maz par to zina. Būs par to reiz jāaizraksta draugam Ingenhusam; tas viņam bija pateicis visādas gudrības par asinsriņķošanas palēnināšanos vēlākajos mūža gados.

Pa to laiku Pols bija beidzis.

—    Jūs esat pareizi novērojis, mans draugs, — atbildēja Franklins. — Toriju mums ir ļoti daudz, un vairums to ir izglītoto vidū. Taču vēl bīstamāki ir tie remdenie pilsoņi, kas nav ne draugi, ne ienaidnieki. Mums, amerikāņiem, kam ne vien jānovēro, bet gan jācīnās, ir tikai viens ceļš: neļaut parādību daudzveidībai sevi apmulsināt. Seit, Parīzē, ir atļauts interesēties par katra jautājuma sīkāku sazarojumu; bet, ja kāds grib uz-

„-varēt tādā cīņā kā mūsējā, tad jācenšas pēc domu vienkāršības. Ne vienmēr es esmu, — un viņa platās mutes kaktiņos parādījās smaids, — zemniecisks filozofs, ko šeit manī saskata. Bet, ja es gribu iegūt skaidrību par Amerikas vispārējo situāciju, tad pūlos raudzīties vienkārši un lielās līnijās. — Viņš bija pievērsis Polam vareno galvu un platās, izvelbtās acis un lūkojās mierīgi, gandrīz stingri.

Polam bija liels gandarījums, ka Franklins runā ar viņu kā tuvu draugu. Un pēkšņi viņš skaļi domāja:

—   Kādēļ jūs, doktor Franklin, likāt apķīlāt de Bomaršē kunga preces?

Pols pats izbijās par savu drosmi, un Franklins jau arī iekaisa dusmās pret šo jauno cilvēku, kas uzdrīkstējās saukt viņu pie atbildības. Taču, iekams šīs dusmas izpaudās platās sejas vaibstos, tās saplaka. Ar savu atklātību viņš bija otru iedrošinājis, un, ja kādam bija tiesības uzdot šo jautājumu, tad tieši šim nāvei nolemtajam, kurš Amerikas un šī Karona kunga dēļ bija saīsinājis savu dzīvi. Jauneklis nesaprata, kā cilvēks, kuru uzskatīja par gudru, bija varējis rīkoties tik negudri. Viņš pats to nesaprata.

—   Es rīkojos pārsteidzīgi, — viņš atzinās. — Es ļāvu jūtām vaļu.

Polu aizkustināja Franklina vārdi un tonis, kādā viņš to pateica. Dižā cilvēka rīcību bija vadījis untums, nevis saprāts, tādējādi viņš no neaizsniedzamajiem augstumiem bija nokāpis zemē un kļuvis par tādu pašu radījumu kā visi citi. No apbrīnotas statujas viņš bija pārvērties par miesu un asinīm. Bet tajā pašā laikā Pols sāpīgi skaidri atskārta', ka Pjers un Franklins atrodas bezgala tālu viens no otra. Franklinam nepatika bija asinīs, tur nepalīdzēja nekāds saprāta atgādinājums. Taču šīs Polt a sajūtas un novērojumus pārspēja liela pateicība. Viņš bija dziļi pateicīgs šim vecajam vīram, ka tas atļāvis viņam ieskatīties savas sirds nesaprotamajās norisēs, un izjuta tuvību pret Franklinu.

Vienatnē palicis, Franklins pārdzīvoja pretrunīgas jūtas. Bija patīkami sēdēt maigajā saulē un lūkoties pāri upei uz skaisto Parīzi. Ja apdomāja, ka šis jaunais mesjē Teveno nākamajā gadā vairs nebūs starp dzīvajiem, bet pats ar savu ģikti un izsitumiem tomēr vēl būs, tad modās savādas jūtas, reizē ciešanas un prieks.

Viņš atvairīja šīs drūmās domas un iegrima prātojumos par savu dīvaino antipatiju pret Karona kungu. Viņš labi zināja, ko visu šis Karona kungs bija darījis Savienoto Valstu labā un ka viņš to nebija darījis vienīgi peļņas dēļ, un ka tā bija netaisnība, ja Kongress aizturēja Karona nopelnīto naudu, un ka viņam,

Franklinam, bija sevišķi iemesli būt pateicīgam šim kungam. Taču šie apsvērumi nelīdzēja; šis pārlieku franciskais Karona kungs ar savu žirgtumu un pārspīlētajām pļāpām bija viņam

pretīgs.

Viņš mēģināja uzjautrināties par šo savu antipatiju un iedomājās anekdoti, ko pats nesen bija izdomājis. Marķīzs Gorgonzola sastapa vikontu de Rokforu. «Varbūt viņam ir savi nopelni, šim Gorgonzolam,» vēlāk stāstīja de Rokfora kungs, «bet es nezinu, no viņa nāk tāda dīvaina smaka.»

Kādā no nākamajām dienām Terēze lūdza Polam, lai jel viņš sīki un pavisam vaļsirdīgi pastāstot par Ameriku. Bija klāt arī Felisjens, un abi jaunie cilvēki kļuva moži, — Pols tāpēc, ka varēja runāt, Felisjens tāpēc, ka varēja klausīties.

Pola atgriešanās un viņa atrašanās tajā pašā namā satrauca Felisjenu. Ne Pjers, ne Terēze nebija stāstījuši viņam par Pola Amerikas ceļojuma patieso nozīmi, taču pārdomādams viņš bija nopratis, ka Pols apzināti atdevis daļu no sava īsā mūža, lai redzētu savām acīm šo Jauno pasauli, šo Ameriku. Ja kāds bija ar mieru samaksāt par to ar savu dzīvību, tad šādam pārdzīvojumam jābūt ļoti vērtīgam. Guvis iespēju redzēt un dzirdēt Polu, Felisjens staigāja it kā viegli noreibis.

Polam stāstot, Felisjens nepalaida garām neviena vārda, un šķita, ka šī kvēlā līdzdalība paskubina Polu. Viņš runāja vienkāršiem, taču spēcīgiem vārdiem. Neslēpa nekā par tām likstām, ar kurām bija sadūries. Runāja par bezgalīgajām grūtībām, kuras jāpārvar ļaudīm viņpus okeāna. Paziņoja, ka daudzās neveiksmes galu galā sakaitinājušas un atbaidījušas arī rāmus cilvēkus. Turklāt vairums ļaužu viņpus okeāna neesot paraduši slēpt ļaunas iegribas aiz labām manierēm. Patmīlība nepūloties maskēties, tā be?;kaunīgi parādoties visā kailumā un riebīgumā. To viņš pastāstīja plašāk, pierādīdams ar vairākiem nelieliem piedzīvojumiem.

Bet, viņš turpināja, no daudzām, bieži vien nepatīkamām atsevišķām parādībām galu galā rodoties cēls un apžilbinošs veselais. Cilvēki esot sīki, bet viņus, vai viņi to gribot vai ne, vadot dižā ideja, tiekšanās pēc saprāta, kas esot vislabākais šajā gadsimtā, vēlēšanās nodibināt valsti uz saprāta principa. Un, lai arī cik nožēlojami reizēm izturoties atsevišķi cilvēki, tauta tās kopumā, neskatoties uz visiem smagajiem triecieniem, izrādot stūrgalvīgu paļāvību, apbrīnojamu neatlaidību.

—    Ikreiz es biju pārsteigts, — viņš sacīja, — sarunādamies ar kādu ķildīgu, aizdomu pilnu Kongresa locekli vai ar kādu ģenerāļa Vašingtona kareivi, kas neglīti lamājās, ka tik sīki ļaudis spējuši paveikt tik varenu lietu — nodibināt šo brīvības un saprāta republiku un aizstāvēt to. Bet, kad es apmeklēju kādu viņu sapulci, tad sapratu to. Ja Anglijā vai Francijā atrodamies pūļa vidū, tad jūtamies varbūt silti un omulīgi, taču nekad neizjūtam vairak. Bet Amerikā šada pulī aizvien ir brīdis, kad uzliesmo kaut kas liels. Kopā ar masu kļūt lielākam nekā pats bijis līdz šim, padoties saviļņojumam, būt masas daļai un nekaunēties būt šādai daļai, — tas mūsdienās var notikt tikai Amerikā. Mums, frančiem, — viņš nobeidza, — ir diži cilvēki, mums ir Monteskjē un Helvecijs, un Tirgo un Voltērs, un Zans Zaks Ruso un arī mans draugs Bomaršē. Bet visi mūsu varoņi, dzejnieki un filozofi nespēj izraut Franciju no tās nožēlojamā stāvokļa, turpretī šie vienkāršie pilsoņi un zemnieki nokratījuši savus angļu ekspluatatorus.

Dārzā, netālu no Voltēra tempļa, Polu pārsteidza pēdējā stiprākā asiņošana. Doktors Lafargs paziņoja, ka viņš nesagaidīšot vairs vakaru. Kaut gan Pjers un viņa tuvinieki bija paredzējuši šādas beigas, taču notikušais viņiem šķita briesmīgs atklājums.

Savās beidzamajās stundās Pols bija pie pilnas samaņas. Pjers, Terēze un Felisjens atradās pie viņa. Pjeram bija ļoti jāsaņemas, lai nesāktu skaļi raudāt. Pols teica:

—   Tagad vismaz Amerikā daži zina, ka bez jūsu palīdzības Savienotās Valstis nespētu uzvarēt. — Vēlāk viņš sacīja: — Tas bija labi. ka es devos uz Ameriku, un lai neviens to nenožēlo.

Un vēl viņš teica:

—   Doktors Franklins nožēloja, ka licis apķīlāt jūsu preces.

Pjers neizpratnē stingri lūkojās Polā.

—   Jūs bijāt pie Franklina? — viņš jautāja.

Pols pamāja, un viņa sejai pārslīdēja šķelmīga smaida ēna.

Lielais, staltais Pjers nesavaldīgi raudāja pie līķa; nekad viņš nebija mācījies savaldīties. Viņam bija tāda sajūta, ka ar šo jauno cilvēku būtu pazaudējis labāko daļu no sevis paša. Viņš aizmirsa Terēzi. Nekad viņš vairs neatradīs tādu draugu. Nebija neviena, kas, kaut arī pazina visas viņa vājības, tik pārliecināti būtu pieķēries viņam. Skaļi un neapvaldīti viņš vaimanāja un pārspīlētiem vārdiem sūrojās, ka nav aizkavējis Pola braucienu uz Ameriku.

r

Felisjens raudzījās uz nelaiķi ar dīvainiem, alku pilniem skatieniem, it kā vēlētos šo seju uz visiem laikiem saglabāt atmiņā. Tā stāvēdams un raudzīdamies, viņš izskatījās daudz vecāks un nobriedušāks par saviem gadiem.

Pēc kāda brīža Pjera asarām aizmiglotās acis sastapās ar jaunekļa acīm, un Pjers atskārta, cik viņu abu izturēšanās veids ir atšķirīgs. Viņš pārstāja vaimanāt. Gandrīz ar bailēm viņš noraudzījās Felisjenā. Tad negaidot atstāja istabu.

Pjers nomazgājās, apsēdās pie sava rakstāmgalda. Kaprīze pārsteigta neizpratnē vērīgi noraudzījās viņā. Pjers pārdomāja. Viņu nodarbināja doma, ka Pola pēdējais apciemojums bija veltīts Franklinam. Pols to bija darījis viņa dēļ, tomēr tas sarūgtināja viņu. Viņā un ap viņu bija tāds tukšums, saltums un nabadzība, kādu viņš nekad agrāk nebija izjutis.

Viņš gribēja sarīkot Polam lepnas bēres, taču Terēze atrunāja. Viņas vārdi bija maigi, bet seja tāda, ka Pjers atmeta savu plānu. Viņš paziņoja tikai nedaudziem, kad notiks apbedīšana.

Bet vēsts bija izplatījusies ātri. Sēru procesijā brauca daudz kariešu, starp tām arī doktora Franklina kariete.

Jau tajā laikā, kad Felisjens pārcieta likstas Montegī koledžā, viņš bija nodomājis braukt uz Ameriku. Rietumu vīri aizstāvēja visus beztiesīgos pret privileģētajiem, tie atriebs arī viņu par koledžas pazemojumiem. Saratogas uzvara deva viņam jaunu pamudinājumu. Uz Pjera vēlēšanos viņš bija sācis studēt tieslietas, tā bija sausa zinātne un nebija viņam pa prātam. Viņš vēlējās nokļūt Amerikā, viņu vilināja doties turp, viņš nojauta, ka tur uz viņu gaida viņa misija. Seit Eiropā dzīve bija kā stāvošs ūdens; Jaunajā pasaulē bija iespējama dzīve saskaņā ar Voltēra un 2ana 2aka principiem, saskaņā ar saprāta un dabas likumiem.

Pola nāve pārvērta Felisjenā nodomu par ciešu lēmumu. Viņš uzskatīja par savu pienākumu turpināt to darbu, kas Polam bija jāpārtrauc. Eiropas idejas bija pārlidojušas pār okeāniem un iededzinājušas tur liesmu. Patlaban labvēlīgi noskaņoto cilvēku pienākums bija uzpūst šo uguni un beigās atnest to atpakaļ uz veco kontinentu.

Kamēr viņa plāns bija tikai neskaidra ideja, Felisjens nevienam nebija par to stāstījis. Arī tad, kad viņš bija skaidri nolēf mis, viņam nebija viegli runāt. Viņš pārdomāja, kam lai atklāj savu nodomu, Terēzei vai Veronikai. Viņš izšķīrās par Veroniku.

Veronikas klātbūtne lika viņam izjust visu sava upura lieļumu, taču viņa lēmums nebija satricināms. Viņš runāja sākumā aprauti, tad aizvien jūsmīgāk. Viņš neteica: «Es gribu,» — viņš teica: «Es tā darīšu.»

Veroniku pārņēma panika, bet viņas kalsnajā sejā ar lielajām acīm nekas nebija samanāms. Viņa zināja, ka viņas draugs Felisjens viņu mīlēja un ka viņš, aizbraucis uz Ameriku, nokļūs briesmās, un ļoti iespējams, ka viņa pazaudēs Felisjenu pavisam. Un šī doma plosīja viņas sirdi. Taču Veronika saprata, ka viņa pie nākums bija braukt. Jo kas gan tas būtu par tikumu, par ko nebūtu jāmaksā visaugstākā cena?

Nesen viņa sava klostera audzēkņu izrādē bija tēlojusi Rasina Bereniki. Tur Titāni bija izvirzīta tā pati morālā problēma kā tagad Felisjenam. Viņam, tāpat kā Felisjenam, bija jānes upuris valsts un cilvēces labā. Un mīļotajai, mīlošajai sievietei bija jācieš. Viņa bija pārliecināta, ka spētu padarīt Felisjenu svārstīgu un aizturēt viņu, ja vien vēlētos. Bet lielais dzejnieks parādīja, kas viņai darāms. Viņa pārvarēja kārdinājumu. Veronika iestāstīja sev, ka viņai vairāk nekā jebkuram citam jāuzskata sevi par laimīgu, jo augstākā būtne uzlikusi viņai tik sāpīgu upuri.

Viņas pienākums vairāk nekā citiem upurēties tikumības labā. Pamazām viņa bija aptvērusi, ka viņas tēva rīcība it nepavisam nav cildena un taisnīga un dod maz labuma zemei un cilvēcei. Un nu viņai, Veronikai, tas jāvērš par labu.

Iekšķīgas stingrības pilna viņa vēroja skarbo, stūraino Felisjenā seju, viņa lielās, nopietnās acis. Jauneklis šķita viņai ļoti vīrišķīgs, Veronika mīlēja viņu. Viņi sēdēja Monbarē nama dārzā, rokās sadevušies, un Veronika sacīja:

— Jā, Felisjen, tas, ko jūs vēlaties darīt, ir smags un liels uzdevums. — Pārvarējusi sevi, viņa piebilda. — Arī man tas ir grūti. — Un pēc tam skarbi, gandrīz valdonīgi pavēlēja: — Dariet to!

Kad Felisjens pastāstīja par savu nodomu Pjeram, tas kļuva domīgs. Pjeram jēdziens ģimene plašākā vārda nozīmē bija kaut kas dabas radīts, un tikpat dabiski viņš jutās kā ģimenes galva. Viņš bija absolūts valdnieks pār savām māsām, māsasdeliem, māsasmeitām, svaiņiem, brālēniem, māsīcām; viņš bija atbildīgs par viņiem, atbildīgs arī par Felisjenu. Viņam nebija sevišķi siltas attiecības ar Felisjenu, arvien viņš jutās mazliet neerti kopā ar zēnu, bet Felisjens bija viņa mirušās māsas dēls, viņš mīlēja viņu, kā prata, un katrā ziņā bija atbildīga par Felisjenu.

Pjeru pārsteidza, ka krietnais, nopietnais Felisjens pēkšņi izrāda tādu tieksmi uz lielām dēkām. Acīm redzot, brīvības ideja noslēpumaini saistīja visus viņa ģimenes locekļus. Tas satrauca viņu, aizkustināja, taču arī sarūgtināja. Viņš pats bija zaudējis savu mantu un savus labākos mūža gadus cīņā par Amerikas brīvību, viņa māsasdēls Luijs de Fleri tika ievainots kaujā pie Brendivainas, viņa tuvākais draugs Pols bija miris par Ameriku, un nu māsasdēls Felisjens vēlējās doties pāri okeānam uz nepateicīgo zemi, kurai tik daudz upurēts.

Nē, to viņš nepieļaus. Tagad viņš patiesi darījis pietiekami daudz brīvības labā. Viņš nedos vēl arī šo zēnu.

Pjers sacīja Felisjenam, ka viņa lēmums esot cildens un neviens nesaprotot jaunieti labāk kā viņš, kas pats pieņēmis dažu labu drosmīgu lēmumu un arī izdarījis nodomāto. Bet šis plāns esot pārsteidzīgs un, ievērojot Felisjenā jaunību, nesaprātīgs. Lai Felisjens atliekot savu pasākumu uz vēlāku laiku. Lai studējot tālāk, un pēc viena vai diviem gadiem, ja viņš vēl vēlēšoties, Pjers viņu labprāt sūtīšot pāri uz Ameriku.

• — Tad amerikāņiem brīvprātīgie vairs nebūs vajadzīgi, — atbildēja Felisjens.

—    Cerams, — Pjers jautri attrauca, Felisjens klusēja, uzlūkoja tēvoci ar savām nosodošajām acīm, neveikli palocījās un, noteicis: — Paldies par sarunu, — aizgāja.

Viņam nenāca ne prātā atteikties no sava nodoma. Felisjenam patika kārtība un metode, taču tagad viņš aiz morāliem apsvērumiem jutās spiests sākt dēku, un, tā kā viņam apgrūtināja veikt cēlu darbu, viņš kļuva vēl stūrgalvīgāks. Viņš pārrunāja ar Veroniku visus iebildumus un pieļāvumus, un abi nosprieda, ka viņa jūtas ir pareizas, tās sakņojas saprātā, viņa pienākums ir atstāt ģimeni un slepeni doties prom.

Veronika pirmā pieminēja svarīgu jautājumu.

—   jums nepieciešama nauda, Felisjen, — viņa teica.

Felisjens jau bija domājis par to. Viņš bija atradis kādu

izeju, taču arī te radās šaubas, vai viņa plāns savienojams ar morālas prasībām. Pjera Bomaršē izšķērdīgajā mājsaimniecībā aizvien ģimenes locekļiem bija nolikta nauda, ja vispār tā bija. Un, proti, livri, turnuā, ekiji un reizēm arī luidori vienmēr atradās aiz kāda no smagajiem Enciklopēdijas sējumiem. Sajā mēnesī, piemēram, nauda atradās aiz sējuma «Nature — Pompēi». Tēvocis Pjers vairākkārt bija uzaicinājis Felisjenu nepieciešamības gadījumos izmantot šo krājumu, un vai varēja iedomāties kādu gadījumu, kas būtu vēl svarīgāks? Bet, no otras puses, tēvocis, acīm redzot, neuzskatīja šo gadījumu par svarīgu, jo bija aizliedzis viņam šo ceļojumu; un vai tad tā nebūs zādzība, ja Felisjens ķersies pie šīs naudas? Veronika iebilda. Ja de Bomaršē kungs nevēloties, ka Felisjens brauc uz Ameriku, tad 'tikai tādēļ, lai pasargātu viņu no briesmām, nevis lai taupītu naudu. Bomaršē kungs, kā to zināja visa pasaule, upurējis Amerikai miljonus, tāpēc viņam nevar būt nekas pretī, ja viņa māsasdēls šim pašam nolūkam ziedos no kopējās kases vēl pāris ekiju. Pārvarējis sirdsapziņas pārmetumus, Felisjens nolēma paņemt naudu.

Bet aiz sējuma «Nature — Pompēi» atradās viens pats nabaga livrs. Viņš atstāja to turpat.

Viņš nestāstīja Veronikai nekā par savu neveiksmi. Bet, kad viņš pirms aizbraukšanas pēdējoreiz sastapās ar Veroniku, viņa apvaicājās, kā esot ar viņa ceļanaudu. Viņš nevēlējās šķirties no viņas ar meliem un atbildēja, ka viņam nepieder vairāk par četriem livriem un septiņiem sū. Taču tā neesot liela vaina, viņš teica. Viņš iešot kājām, kamēr sasniegšot kādu no ziemeļu ostām. Pēc alianses noslēgšanas tagad no turienes brauca daudz kuģu uz Rietumiem. Viņš atradīšot ceļus un līdzekļus, kā nokļūt pāri okeānam. Bet Veronikai, kura šajā pasākumā izrādīja lielu piesardzību, bija klāt diezgan prāva summa, trīs luidori, un viņa lūdza jaunekli pieņemt naudu. Viņš atteicās. Veronika neuzstāja.

Viņš atkal runāja par lielajiem uzdevumiem, kas viņu sagaida viņpus okeāna. Tur ideālā vienībā esot īstenoti Žana Zaķa sapņi un Voltēra loģiskās prasības, un viņš izskaidroja Veronikai, kā viņš to domājot. Bet viņa klausījās tikai ar vienu ausi. Tikko Felisjens pieminēja Zanu Zaķu, viņai iešāvās prātā senā, populārā dziesma, kurai Zans Zaks bija sacerējis muziķu.

Mīlas pilnie un laimīgie putni, Žēlojiet mani, nedziediet vairs! Mīļais, kas laimīgu darīja mani, Ir svešumā devies prom. Jaunās pasaules dārgumu dēļ Pamet viņš mīlu un nāvei spītē. Kāpēc aiz jūrām laimi viņš meklē, Ja mājo tā jau šeit?

Pēc tam viņi abi atvadījās. Viņš gribēja noskūpstīt viņai roku, bet viņa bikli, taču steidzīgi apkampa Felisjenu. Viņš neveikli

ļ-/iekļāva Veroniku sev klāt, juta viņas augumu, viņi skūpstījās ilgi, drebēdami, cieši apskāvušies.

Ceļā viņš pamanīja, ka Veronika pa to laiku, kamēr viņš stāstīja par Voltēru un Žanu Zaķu, slepus iebāzusi viņam naudu kabatā.

Vodreijs spēlēja ar princi Kārlu tenisu; viņš bija licis pārkārtot un modernizēt tenisa laukumu savā Zanviljē muižā.

Pēdējā laikā Vodreijs spēlēja daudz tenisu, vispār šajās" nedēļās daudz nodarbojās ar sportu. Jādams, medīdams, raidīdams tenisa bumbiņas, viņš visvieglāk atbrīvojās no nemiera, kas viņu tirdīja. Nākamais karš bija viņa karš, viņš to bija izraisījis, un nu karam jau bija jāsākas. Vodreijs vēlējās tikt prom, gribēja piedalīties šajā karā. Bet Luijs darīja visu, lai novilcinātu kara darbības sākšanos.

Gaidīšana bendēja Vodreija nervus. Versaļa un galms viņam bija apnikuši līdz kaklam. Iedoma gulēt ar Tuaneti vairs neval' dzināja, Trianons un Ceriņzilā līga viņam šķita izčākstējuši. Visa šī klīrīgā, samākslotā dzīve viņu garlaikoja. Viņš gandrīz vairs nepūlējās ar nosvērtu laipnību noslēpt savu īgnumu un nepacietību.

Princis Karls, kas atdarināja Vodreiju visās lietās, ari aizrāvās ar tenisa spēli un cītīgi trenējās. Bet Vodreijs bija spēcīgs un veikls un daudz pārāks par viņu. Kamēr Vodreijam princis bija nepieciešams, viņš bieži bija ļāvis tam uzvarēt. Nesen viņš ar ļaunprātīgu nesaudzību bija princim parādījis, cik nemākulīgi tas spēlē.

Dezirē no balkona noraudzījās spēlē, un varbūt viņas klātbūtne bija vainīga, ka Vodreijs šodien apgājās ar princi sevišķi augstprātīgi.

Pēdējā laikā Dezirē saistīja viņu aizvien spēcīgāk. Viņš sagājās ar daudzām sievietēm, visdažādākajām sievietēm, tas saskanēja ar viņa tieksmēm, un sākumā viņš bija Dezirē uzskatījis par vienu no šīm daudzajām. Bet, jo vairāk viņam apnika Tuanete un Versaļa, jo vairāk viņu valdzināja Dezirē. Ar viņu Vodreijs negarlaikojās. Visā, ko viņa darīja un sacīja, jaudās spēcīgs, vulgārs dabiskums. Turklāt bija paklīdušas baumas, ka viņa atraidījusi Lenormana precību piedāvājumu. Un marķīzam -f tīri labi patika, ka viņu uzskata par Dezirē oficiālo mīļāko.

Princis bija pārsteigts, ka šodien nebija guvis nevienu punktu. Vodreija jokus viņš neuztvēra; jaunajam, izskatīgajam un

izlutinātajam vīrietim nenāca ne prātā, ka viņu kāds varētu nopietni iedrošināties iznerrot. Bet tobrīd, kad viņam atkal neveicās atņemt šķietami drošu bumbu, viņš pamanīja, ka Vodreija lūpu kaktiņi savelkas smīnā, un viņš neviļus atcerējās mazu atgadījumu no viņu pazīšanās sākuma posma. Toreiz viņš mēdza, iedams garām Luija Piecpadsmitā krūšutēlam košuma dārzā, pamāt tam ar roku un uzsaukt: «Labrīt, vectēv!» Kad viņš to darīja piekto vai sesto reizi, krūšutēls atbildēja: «Turi muti, palaidni!» Un toreiz princim šķita, ka nelaiķa vectēvs runā Vodreija balsī. Patlaban viņš to atcere jās. l^iņš nometa raketi zemē un sacīja:

—   Metīsim mieru, šodien mēs abi esam sliktā formā.

Pusdienu laikā princis Karls pastāstīja par gatavošanos

amatieru uzvedumam Trianonā, un tad Vodreija sliktā oma pazuda. Proti, patlaban bija tik tālu, ka Tuanete gribēja jau vistuvākajā laikā uzstāties savā teātrī, un šīs Trianona izrādes bija no visa, kas notika Versaļā, vienīgais, par ko Vodreijs vēl nopietni interesējās. Godkāres mudināts, viņš pielika visus spēkus, lai šīs izrādes būtu izcils notikums.

Iestudēja sešas mazas ludziņas, katram vakaram bija domātas divas. Vodreijs vēl nebija izšķīries, ar kādām lugām lai atklāj savu «Augsto kungu teātri». Lugu izvēlei, kā arī lomu sadalījumam tika piešķirta slepena, pikanta nozīme. Tomēr viņš sadūrās ar grūtībām, un abi kungi nekautrēdamies apsprieda ar Dezirē šīs grūtības.

Piemēram, Tuanetei bija ienācis prātā, ka jāspēlē arī Zozefīnes kundzei, prinča Ksavjē sievai; viņa bija tik šausmīgi lempīga un neapdāvināta, un visiem būtu liels uzjautrinājums noskatīties, kā ši neveikle spirināsies uz skatuves. Bet Zozefīnes kundze bija nojautusi, ka nebūs labi, un atsacījās. Viņu atbalstīja princis Ksavjē, kaut gan pats tika uzskatīts par labu aktieri un labprāt uzstājās.

Pati Tuanete, abi kungi par to bija vienis prātis, mēģinājumos izturoties pārlieku centīgi. Princis Karls gan noteica, ka, diemžēl, ar to nepietiekot, viņai trūkstot tehnikas, un abi vecie aktieri, kas mācot viņai lomas, neesot īstie.

—    Jums, Dezirē, vajadzētu mazliet parūpēties par manu svaini, — viņš jokodams teica.

Dezirē atbildēja tikai ar smaidu. Tomēr pa jokam izteiktais Karla ierosinājums satrauca viņu. Vodreijs un citi viņas draugi no Ceriņzilās līgas bija daudz stāstījuši viņai par Tuanetes aizraušanos ar savu amatieru teātri, un daudzreiz Dezirē bija prātojusi, kā ar šīs «Augsto kungu trupas» palīdzību iekļūt Tuanetes aprindās. Taču viņai bija skaidrs, ka tur nepieciešamas sarežģītas intrigas un ka ierosinājumu nekādā ziņā nedrīkst izteikt viņa pati. Bet tagad, kad princis Karls bija ierunājies par šo ideju, šīs izredzes sāka vilināt viņu no jauna.

Dezirē bija jāpārvar daudz grūtību, lai kļūtu par Franču teātra aktrisi. Viņa bija maza auguma, viņas spēles veids izjauca ansambļa klasisko stilu, daudziem viņa šķita par «modernu». Pēdējā laikā saasinājās cīņa ap viņu. Aktieris Lekens, kas allaž bija viņu aizstāvējis,.bija miris, un hercogs fon Fronsaks, intendants, kuram bija pakļauts Franču teātris un ar kura atbalstu viņa līdz šim bija varējusi rēķināties, pēkšņi nostājās pret viņu. Viņa nojauta, kas vainojams šajā pārmaiņā. Sīs jaunās likstas viņa pati sev sagādājusi. Lenormana kungs bija draugos ar hercogu fon Fronsaku; viņš bija tas, kas uzkūdīja hercogu.

Ja viņai izdotos iegūt karalienes draudzību, tad viņa varētu smieties par šiem uzbrukumiem. Sarlo ar savu hercogu fon Fronsaku nespēja neko iesākt pret Tuaneti. Prinča Karla vārdi bija joks, taču tikai pa pusei joks. Dezirē apņēmās mācīt karalienei skatuves mākslu. Viņa panāks to vēl šovakar.

Dezirē patika Vodreijs. Viņš bija gudrāks nekā pārējie viņas paziņas aristokrati, viņa naids un mīlestība nebija tik pliekani, viņa nesavaldīgās kaprīzes bija pievilcīgas, viņš prata būt izšķērdīgs ar nevērīgu žestu. Bet arī viņu, tāpat kā pārējos aristokrātus, apņēma biezs augstprātības un aizspriedumu mākonis. Piemēram, toreiz, kad viņa ar Pjeru bija panākusi Franklina un Tuanetes sastapšanos, viņš noteikti nesaprata, ka ticis izjokots. Viņš vienkārši nespēja iedomāties, ka par viņu, marķīzu de Vodreiju, karaļa vecāko vanagzini, karalienes intendantu, varētu zoboties. Tieši tādēļ viņu vilināja doma izjust savu pilsonisko, iedzimto pārākumu par viņa aristokrātisko augstprātību un izmantot viņu par neapzinātu ieroci.

Protams, ja viņa lūgs Vodreijam palīdzēt jautājumā ar Tuaneti, viņš nekavējoties to noraidīs. Viņai jāpanāk, ka viņš pats izsaka viņai šo piedāvājumu. Bija nepieciešams iet pa aplinku ceļiem.

Kad Karls bija aizgājis un viņi palikuši divatā, Vodreijs 'laimīgā kārtā sāka no jauna runāt par savu «Augsto kungu teātri». Viņš paskaidroja tai, ka pirmajā vakarā, kad noteikti ieradīšoties arī Luijs, viņš likšot uzvest lugas, kurās būšot eleganti ļaunprātīgi, uz karali mērķēti mājieni, kuru nolūks būšot skaidrs, tomēr nepierādāms. Tālab viņš izvēlējies Sedēna «Neparedzētās derības» un «Karali un zemnieku». Dezirē nevērīgi nožēloja, ka lugu izvēle Trianonam esot tik ierobežota; šīm izrādēm gribot negribot būšot parastā garlaicīgā galma pieskaņa. Mazliet aizskarts Vodreijs atcirta, ka viņam nepavisam nešķietot garlaicīgi, bet gluži pikanti, ja Luijam skatītāju klātbūtnē būs jādzird ļaunprātīgi aizrādījumi par viņa atslēdznieka kaislību un apgaismotāju, brīvmūrnieku patiesības.

—    Protams, — atbildēja Dezirē, — tie ir politiski jociņi, par kuriem pasmaida. Bet vai tie nav mazliet pliekani? Vai tie nav limonāde, ja jāsalīdzina ar šampanieti, ko pasniedz citur?

—   Kur? — noprasīja Vodreijs.

—   Nu, — atbildēja Dezirē, — piemēram, mans bijušais draugs Lenormans savā teātrītī pasniedz ievērojami stiprākus dzērienus nekā jūs savējā. ,

Dezirē pieminot Lenormanu, Vodreija koši melnās uzacis draudoši savilkās. Neviena no augstāko aprindu dāmām, kuras ar viņu bija draudzīgās attiecībās, nebija iedrošinājusies salīdzināt kādu viņa pasākumu ar sava agrākā mīļākā pasākumu. Viņš jau gribēja likt sulainim Baptistam pavadīt šo dāmu ārā pa durvīm. Taču tajā pašā acumirklī viņš iedomājās, ka Dezirē nav tāda sieviete, kas vēlāk atkal atgriezīsies pa šīm durvīm; tieši to viņa bija pierādījusi gadījumā ar Lenormanu.

Un vispār tajā, ko viņa teica, bija savs graudiņš patiesības. Viņa aktieriem, augstajiem kungiem un dāmām, bija kļūmīga tieksme spēlēt konvencionāli, manierīgi, viņš pats kā režisors nebija pilnīgi drošs par savu tehniku, vārdu sakot, apstākļi bija tādi, ka Trianona skatuve, neraugoties uz politiskajiem mājieniem, dvesmoja vieglu, salkanu lavandas smaržu. Un, ja kāds cilvēks spēja viņam palīdzēt aizgainīt so smaržu, tad ta bija Dezirē. Tāpēc viņš savaldījās, paraustīja plecus un, apslāpēdams dziļo, pieglaimīgo balsi, lūdza:

—    Esiet jel miermīlīga, Dezirē. — Un bez kādas pārejas viņš draudzīgi turpināja: — Es tāpēc sasaistīšu «Neparedzētās derības» ar «Karali un zemnieku», ka gribu arī pats uzjautrināties. Mana skala nav šaura, un man liekas jocīgi, ka es pirmajā lugā pateikšu Resnim savas domas kā augstmanis, bet otrajā kā vienkāršs, prasts zemnieks.

Viņš pieņēma tādu pozu kā zemnieks Rišārs, kas nepazīst karali.

—   Vai zināt, mesjē, — viņš drastiski teica, kā aktieris, kas tēlo zemnieku, — mēs te runājām par karali. Bet es redzēju kaut ko tādu, ko karalis nekad nedabū redzēt. — «Un tas būtu?» viņš jautāja karaļa balsī un pats atbildēja uz jautājumu zemnieka balsī, plati stiepdams un šķelmīgi smaidīdams. — «Cilvēkus» … — Man šķiet, ka es to neattēloju slikti.

Dezirē īsu brīdi pārdomāja un teica:

—   Diletantam tas nav slikti. Mišī savā laiķā pie mums to neattēloja daudz labāk.

Vodreijs norīstījās. Viņš bija iestudējis lomu ar Mišī, un tas viņu bija ļoti uzslavējis. Bet viņš pats, Vodreijs, kaut arī bija pārliecināts par replikas iespaidu, tomēr neskaidri nojauta, ka kaut kas viņa sniegumā nav kārtībā.

—   Kas tad šajā frāzē ir diletantisks? — viņš vaicāja.

Viņa mēģināja izskaidrot.

—    Jūs izsakāt šo teikumu, — viņa teica, — tāpat kā savā laikā mūsu vecais, labais Mišī, stiepti, sulīgi, tā kā tas jāsaprot katram skuķim skatītāju zālē. Es izmestu šo frāzi viegli, izteiktu šo mazliet kutelīgo asprātību lietišķi, neuzsverot, — un viņa norunāja šo frāzi.

Vodreijs redzēja, ka uzreiz viss ir kārtībā. — Kā zemnieks Rišārs jūs esat lieliska, Dezirē, — viņš godīgi atzina. — Paklausieties, — viņš turpināja, — mūsu drauga Karla ideja varbūt nemaz nav tik slikta. Kā būtu, ja jūs mazliet pastrādātu ar Tuaneti?

«Nu ir rokā!» Dezirē gavilēja pie sevis, «Ģa y est.» Bet skaļi viņa domīgi teica: — Ar jums es varbūt varētu strādāt, Fransuā. Jūs esat talantīgs, un, ja jūs nebūtu Fransuā Vodreijs, tad šodien droši vien būtu Franču teātra aktieris. Bet ar austrieti? — Viņas sejā parādījās izdaudzinātā šķelmīgi domīgā izteiksme. — Vai viņa nav ārkārtīgi untumaina? Un ārkārtīgi augstprātīga? Un, ja viņai neveiksies, vai tad viņa nesaskaitīsies tieši uz mani?

Taču Vodreijs nepacietīgi attrauca:

—   Nieki. Nešaubieties tik daudz!

Bet Dezirē, iekšķīgi smīnēdama, joprojām klīrējās un teica:

—    Un kundze droši vien gribēs tēlot marķīzi. Sī loma nav manā gaumē, un tur es nevaru viņai palīdzēt. Loma vienkārši

rir pārāk garlaicīga, no tās aktrise nevar nekā izveidot, nerunājot nemaz par diletanti. Istabenes loma ir piecreiz mazāka, bet es nekad marķīzes dēļ neesmu apskaudusi Molē.

—   Kas tad jums saka, — Vodreijs saskaitās, — ka Tuanete spēlēs marķīzi? Es jau sen esmu apsvēris, vai nedot viņai istabenes lomu. Tas būtu daudz pikantāk.

Tas bija vairāk, nekā Dezirē bija sagaidījusi. Marķīza kungs, nemaz to nezinādams, pats sevi izmuļķoja, un viņa, Dezirē, sadalīja lomas «Augsto kungu skatuvei». Taču viņa nemaz neizrādīja savu triumfu.

Vodreijs kļuva uzstājīgāks.

—   Jums tas jādara, Dezirē, — viņš lūdza. — Jums jāstrādā ar Tuaneti. Dariet to man par prieku. Un es došu Tuanetei istabenes lomu.

Dezirē acis domīgi šķielēja uz degunu, viņa teicami tēloja vilcināšanos. — Bet jums jāieskaidro savai Tuanetei, — viņa pieprasīja, — ka viņai jāstrādā nopietni. Un jūs dodiet mums laiku, viņai un man. Ja jūs man to apsolāt, tad es mēģināšu jums par patikšanu.

Tuanetes attiecības ar Vodreiju tagad vairs nebija tik dzedras. Viņi gan bieži nikni ķildojās, tomēr viņiem bija kopīgs mērķis: Trianona izrādēm uz visiem laikiem jātiek ierakstītām franču skatuves vēsturē.

Tuanete bija diezgan apdāvināta un izturējās nopietni pret mēģinājumiem. Dzīvi un ar zināmu lietpratību viņa debatēja ar Vodreiju un citiem «Augsto kungu trupas» locekļiem. Ik dienas viņa stundām ilgi strādāja ar aktieriem Mišī un Kaijo. Pamazām viņa iemācījās apvaldīt savu tiepīgo «r», tomēr redzēja, ka Franču teātra un Itāliešu komēdijas dāmas viņu daudzējādi pārspēj

Kad Vodreijs viņai izteica priekšlikumu strādāt ar Dezire, viņas baltie vaigi pārlija ar vieglu sārtumu. Viņas izteiksmīgajā sejā ātri mainījās samulsums, karsta vēlēšanās, augstprātība. Viņa, protams, zināja, ka Menāra ir Vodreija draudzene, un viņa priekšlikums radīja Tuanetē sašutumu. Jau tā nebija pārāk viegli allaž redzēt savā tuvumā Gabrielu, zinot, ka Fransuā un Gabriela gultā iztirzās viņas, Tuanetes, darīšanas. Tā bija bezkaunība, ka viņš tagad vēl prasīja, lai viņa sastopas ar Menāru. No otras puses, viņai bija skaidrs, ka visa Ceriņzilā līga būtu zobojusies par šādām mietpilsoniskām šaubām. Bet visvairāk viņa cienīja aktrises Menāras mākslu; viņas tēlojuma veids Tuanetei patika daudz labāk nekā Mišī un Kaijo kungu novecojušais stils, un Tuaneti vilināja izredzes mācīties no Dezirē.

—    Vai jūs nopietni domājat, Fransuā, ka es varu strādāt «r Menāras jaunkundzi? — viņa jautāja un pret savu gribu mazliet uzsvēra «es».

Vodreijs saklausīja visu, kas slēpās šajā jautājumā: «Es, Marijas Terēzes meita, Francijas karaliene, lai elpoju vienu gaisu ar tavu netikli.» Viņš sadrūma.

—   Kā jūsu intendantam, kundze, — viņš paskaidroja, — man jums kaut kas jāpaziņo. Man beidzot jāizšķirās, kas spēlēs marķīzi un kas istabeni. Istabene ir pateicīgākā loma, taču pūtākā, un Poliņaka kundze tai ir mazāk piemērota nekā jūs. li»;t Poliņaka kundze, kas mēģinās ar Menāras jaunkundzi, tomēr būs labāka tēlotāja nekā karaliene, ja tā strādās ar Mišī kungu. Jums jāizšķiras. Es neļaušu sabojāt šo grūto izrādi, — viņš pēkšņi saskaitās, — klīrīgu šaubu dēļ.

Tuanete nokāra galvu. Nākamajā rītā karalienes izrāžu un izpriecu intendants paziņoja Menāras jaunkundzei, ka viņa tiekot uzaicināta otrdienas rītā pulksten desmitos trīsdesmit ierasties Versaļas oranžērijā.

Vēstule bija gandrīz nelaipna, vairāk pavēle nekā lūgums. Vodreijs, acīm redzot, negribēja vairs atzīt, cik viņam svarīga Dezirē līdzdalība, ne arī parādīt, kādas pūles viņam bijušas, lai viņa dabūtu šo piedāvājumu. Dezirē neņēma viņam ļaunā. Tas, ko viņa bija sasniegusi, bija īsts triumfs. Viņu uzaicināja karaliene, un tas nostiprināja viņas stāvokli Franču teātrī un padarīja viņu neaizskaramu pret Lenormana uzbrukumiem. Tikai jābūt gudrai, viņa nedrīkst kļūt uzpūtīga kā Pjers. Vai Tuanete būs lepna vai draudzīga, Dezirē tomēr nedrīkst padoties savām jūtām, viņai jābūt atturīgai un apdomīgai.

Otrdienas rīta Dezirē bija ilgi jāgaida oranžērijā. Kad Tuanete beidzot ieradās, viņa pavirši atvainojās un bija augstprātīgi laipna.

Tuanete bija rūpīgi izstudējusi Sedēna komēdiju «Neparedzētās derības», apmeklējusi šo izrādi Franču teātrī un Itāliešu komēdijā, viņa bija klausījusies vērīgi un domāja, ka izprot katru vārdu un frāzi, bet tagad viņa atskārta, cik daudz nav uztvērusi. Dezirē paskaidroja viņai, kāpēc viena frāze iedarbojas stiprāk, ja to «izmeta» un otra tad, ja to «pasniedza». Tuanete ātri aptvēra, viņa bija sajūsminata un bērnišķīgi apbrīnoja Dezirē mākslu un tehniku. Dezirē pieklājīgi pateicās un neslēpa, ka viņa bija pieradusi pie šādām uzslavām.

Viņa parādīja Tuanetei, kā pati bija pārvarējusi šīs grūtības. Pacietīgi norunāja viņai frāzi priekšā desmit, divdesmit reižu un lika Tuanetei to atkārtot divdesmit, piecdesmit reižu. Kad frāze nepadevās, Tuanete sapīkusi iesmējās.

—   Mēs tik un tā esam diletanti, — viņa teica.

—   Vai jūsu majestāte pavēl, lai es izturos pret jums kā pret diletanti? — Dezirē pieklājīgi apvaicājās.

—   Man tas jāpanāk, es to panākšu! — Tuanete apņēmās un šūpoja kāju.

Dezirē arī nākamajās dienās bija centīga skolotāja, kas izvairījās no visa personīgā. Vairākkārt Tuanete lika viņai ilgi gaidīt un aizturēja viņu ilgāk par norunāto laiku. Reiz Dezirē brīdināja karalieni, ja viņa tagad nepārtraukšot, tad šovakar viņas vietā spēlēšot Molē kundze.

—   Jums atlīdzinās, mana mīļā, — sacīja Tuanete.

—   Tas nav iespējams, kundze, — Dezirē atbildēja laipni un sausi.

Tomēr Tuanete joprojām apburoši atklāti un naivi izrādīja aktrisei, cik ļoti apbrīno viņas mākslu. Bet Dezirē nemīlēja Tuaneti viņas laipnības dēļ un neienīda, viņas augstprātības dēļ.

Reizēm viņai iepatikās parādīt karalienei, ko nozīmē strādāt. Viņa lika tai atkārtot vienu teikumu reižu desmit, lai beidzot konstatētu, ka teksts ir citādāks. Tuanete mēģināja atcerēties burtisko tekstu, galu galā padevās un jautāja.

—   Vai tad tas ir tik svarīgi, ja saka «tātad», nevis «un tā»?

—   Jā, — Dezirē noteikti atbildēja, — autora teksts ir svēts.

—   Autora Sedēna teksts? — noprasīja Tuanete.

—    Protams, arī autora Sedēna teksts, — atbildēja Dezirē.

—   Kā gan jūs spējāt, — apvaicājās Tuanete, — tā saasināt savu atmiņu?

—   Kad es biju skolniece, — atbildēja Dezirē, — man katru dienu vajadzēja no galvas iemācīties piecdesmit Korneja, Rasina vai Moljēra pantu.

—   Jūsu "laiks, mana mīļā, — nopūzdamās teica Tuanete, — tā nebija aizņemts ar ceremonijām.

—   Nē, kundze, — atbildēja Dezirē, — es biju izsūtāmā meitene Menjē kundzes mežģiņu veikalā. Robeka kungs aiz laipnības man deva stundas par velti. Mums abiem bija maz laika, es bieži biju nogurusi, viņš sakaitināts. Reizēm viņš bija ļoti nikns, ka es savus piecdesmit pantus nebiju iemācījusies pareizi.

—   Vai viņš jūs sodīja? — jautāja Tuanete.

—   Tad man vajadzēja, — Dezirē atbildēja, — piecdesmit pantu vietā nākamajai dienai izmācīties simt pantu, un reizēm viņš man iecirta arī krietnu pļauku.

Dezirē nestāstīja, ka ar skatuves mākslas mācību laiku viņai bija saistītas arī citas likstas. Viņai šķita gluži saprotama lieta, ka jāguļ ar savu skolotāju; nepatīkamākais bija tas, ka Robeka kundze bija greizsirdīga un saskrāpēja viņu un plūca aiz matiem. Arī viņas māte, kas bija tikumīga, nopēra viņu, kad Robeka kungs atļāvās vaļības.

—   Toties jūsu atmiņa šķiel neparasti labi attīstīta, — Tuanete atzinīgi teica. — Arī es vingrināšu savu atmiņu, — viņa nolēma. — Ik dienas es iemācīšos divdesmit Rasina vai Korneja pantus.

Dezirē viņas veselīgais saprāts vienmēr bija teicis, ka sieviete arī ar kroni galvā ir un paliek sieviete. «Ir vietas,» bieži mēļoja Francijas krodziņos, «kur karaliene neatšķiras no kalpones.» Un, kopš Dezirē bija redzējusi Franklina sastapšanos ar dāmu zilajā maskā, viņai bija pilnīgi skaidrs, ka šī karaliene ar visu savu iedzimto laipnību ir pavisam neprātīga sieviete un ka to pārņēmusi tāda augstprātība, kas Dezirē šķita galīgi stulba. Tomēr Dezirē nespēja pilnīgi atbrīvoties no kautrības un godbijības jūtām, kas baznīcas, iestāžu un skolas pūļu rezultātā viņai saistījās ar jēdzieniem «karalis», «galms» un «Versaļa». Bet tagad, kad viņa tik ilgi un tik tieši bija varējusi novērot Ceriņzilās līgas sadzīvi, Dezirē aizvien skaidrāk atskārta, ka galmā viss norisinās daudz vienkāršāk, bērnišķīgāk un cilvēcīgāk, nekā viņa bija iedomājusies.

Piemēram, ķilda starp karalieni un Zozefīnes kundzi, prinča Ksavjē laulāto draudzeni. Tuanete aizvien vēl nebija atteikusies no savas kaprīzās iedomas nostādīt neveiklo, neapdāvināto sievieti uz skatuves visai ģimenei par apsmieklu un ar lielu viltību bija panākusi, lai svaine vismaz apskata viņas mazo teātri, kas beidzot esot pilnīgi iekārtots. Zozefīnes kundze patiesi ieradās. Tuanete pašreiz mēģināja uz skatuves, Dezirē noraudzījās viņā no kādas tumšas ložas. Tuanete tūlīt ņēma svaini savā ziņā un, nebrīdinādama par aktrises klātbūtni, izrādīja viņai mazās skatuves atjautīgās ierīces. Tad viņa no jauna lūdza neizjaukt jautro pasākumu un arī uzņemties kādu lomu. Taču Zozefīne palika pie sava. Neskaidrā franču valodā ar itālisku izrunu viņa paziņoja, ka esot gatava gan piedalīties, kad Versaļā pie galda lasīs kādu lugu ar sadalītām lomām, bet uz teātra dēļiem skatītāju priekšā viņa nestāšoties.

—   Tas ir pilnīgi pret manu cieņu, — viņa nikni un noteikti paziņoja.

—   Bet, ja to daru es, karaliene, — Tuanete raiti attrauca, — tad taču jums nav ko bažīties.

Zozefīne asi atcirta:

—    Ja es neesmu karaliene, tad esmu vismaz no tā koka, n© kura taisa karalienes.

—    Protams, — Tuanete saldi atbildēja. — Bet arī jūs piekritīsiet, ka Austrijas ķeizara nams ir līdzvērtīgs Savojas karaļa namam. Vai ne, mana mīļā?

Ja Dezirē sagādāja prieku likt Francijas karalienei spēlēt istabeni, tad Tuanetei bija vēl lielāks prieks tēlot šo istabeni. Patiesi likās, ka viņa mazajā istabenes lomiņā bez pūlēm pārspēs savu draudzeni Gabrielu lielajā marķīzes lomā. Un bija uzjautrinoši, tēlojot istabeni, parādīt, ka viņa ne vien pieņem franču suminājumus, bet saprot arī tautas dzīves veidu un pieder šai tautai.

Viņa pūlējās panākt dabiskumu. Uz skatuves viņai bija jāklāj galds un jāgludina sulaiņa Laflera bikses. Viņa lika savai istabenei desmitreiz parādīt, kā gludina un kā klāj galdu. Tuaneti ārkārtīgi ielīksmoja doma, ka viņa, Rūdolfa fon Habsburga atvase, Francijas karaliene, čakli gludināja, klāja galdu un bija istabene. Lepni viņa parādīja Dezirē savu prasmi un bija vīlusies, kad tā it nepavisam nebija apmierināta. Dezirē viņai pacietīgi izskaidroja, ka uz skatuves nav svarīgi pareizi gludināt, bet gan ticami gludināt, jārada iespaids, ka gludina. Un Tuanete saprata.

Vodreijs alkatīgi noraudzījās, kā Dezirē strādā ar Tuaneti. Ar divkāršu godkāri viņš tiecās ne vien pēc iespaida, bet arī pēc ticamības. Pirmajā lugā viņš gribēja būt ticams augstmanis, otrajā — tikpat ticams zemnieks. Dezirē uzslavēja viņu gudri un skopi.

Viņas drūmais prieks par šo «Augsto kungu teātri» pieauga ar katru mēģinājumu. Kā viņi svīda, kā viņi nopūlējās un cik diletantiski viņi bija! Sis Fransuā Vodreijs! Te viņš aizmirsa savas dedzīgās alkas būt par karalienes mīļāko, te viņš aizmirsa savu sapni vest franču armiju uz Angliju un labāk bija viduvējs, pagalam nopūlējies aktieris. Un savos labākajos momentos tomēr nesasniedza to, ko Franču teātra sliktākais aktieris savos vājāka-

momentos. Cik viņi akli, šī karaliene' un šie lielie kungi liii dāmas!

Vodreijs mazliet nojauta, kas norisinājās Dezirē sirdī. Viņš manīja viņas slepeno smaidu un alka salauzt šīs sievietes nepieejamību, iegūt viņu patiesi, nolaupīt viņas noslēpumu.

Dezirē ievēroja savu aktrises stāvokli un nerunāja nekā, kas licbija saistīts ar viņas profesiju, un tas ietekmēja Tuaneti tā, ka Dezirē vēlējās — Tuanete kļuva ziņkārīga. Menāras jaunkundze bija neparasti nepieejama, ar viņu nebija iespējams runāt lie par ko citu kā vienīgi par mācību vielu, īstenībā karaliene Vodreija draudzeni bija iedomājusies citādāku. Kad Tuanete par lo pastāstīja Gabrielai, viņa teica, ka laikam kautrība no karalienes padarot meiteni tik atturīgu. Tuanete nolēma noārdīt šo /ogu. Viņa izprašņāja Dezirē par viņas kolēģu dzīves sīkumiem, gribēja dzirdēt teātra tenkas. Arī tad Dezirē palika atturīga. Tas valdzināja Tuaneti, un viņa aizvien neatlaidīgāk centās iegūt Dezirē draudzību.

Grāfs Mersijs paziņoja uz Šēnbrunu par Tuanetes jauno kaislību. Vecā ķeizariene nebija pārāk noraizējusies. Viņa atbildēja, ka Tonija ar šo jauno aizraušanos, cerams, nenodarīšot pārāk lielu nelaimi. Noteikti lētāk iznākot spēlēt teātri nekā «faraonu» un labāk dot Poliņakiem lomas nekā ministru posteņus.

Luiju pašu interesēja teātris, un Tuanetes jaunajam laika kavēklim viņš nelika ceļā nekādus šķēršļus. Viņš pat ieradās mēģinājumos.

Pirms zināmu ainu mēģinājuma Vodreijs tomēr lūdza Luiju aiziet, jo tās sagādāšot viņam pārsteigumu. Tur bija viena aina, kurā marķīzs, aizrāvies ar atslēdznieka darbu, aizmirst savu greizsirdību; šo ainu Luijam gribēja parādīt tikai izrādes vakarā. Līdzīgu iemeslu dēļ negribēja viņam vēl atklāt, kādas dziesmas būs iestarpinātas. Luijs saprata, ka šai vakarā viņam grib sagādāt dažus pārsteigumus, un, kad viņu raidīja laukā, labsirdīgi teica:

— Labi, es iešu atpakaļ pie sava darba. Bet vienu nosacījumu es tomēr uzstādu, manu mīļo marķīz. Ja jau jūs dziedāsiet dziesmas, tad jums jānodzied arī mana mīļākā dziesma. ^ Bet viss galms zināja, ka Luija iemīļotā dziesma ir «Dziesma fiar kazu».

Tā nu viņi strādāja un pūlējās. Tuanete cīnījās ar savu «r» izrunu, Vodreijs griezās pie Pjera pēc padoma par dažām nelielām leksta izmaiņām. Karaļvalsts labākie muziķi komponēja muziķu galma orķestrim, kam bija jāpavada dziesmas. Par durvju atslēgu, kurai «Neparedzētajās derībās» bija noteikta sva rīga loma, prasīja lietpratīgu padomu atslēdzniekam Gamēnam,. lai Luijs nekādā ziņā neatrastu neko peļamu.

Bija vēb viena ķeza. Piekrāpto un nepiekrāpto marķīzu spēlēja Zils Poliņaks, un bija tīri pikanti, ja uz skatuves tika apgalvots, ka Vodreijs neesot uzlicis viņam ragus. Zils labprāt spēlēja šo lomu. Taču viņš uzstāja, lai viņam atļauj piekārt «Luija Lielā krustu». Bet uz skatuves nebija atļauts nēsāt franču ordeņus. Tomēr Zils negribēja no tā atteikties jau tādēļ vien, lai viņu neuzskatītu par aktieri. Veltīgi Vodreijs viņam apgalvoja, ka par to neesot jābaidoties; Zils Poliņaks palika pie sava, — lai atļauj piekārt «Luija Lielā krustu». Tuanetei bija jānogaida labvēlīgs brīdis, lai ar glaimiem izdabūtu no Luija rīkojumu, ar ko šim speciālajam gadījumam atcēla aizliegumu.

Un nu viss bija iestudēts un gatavs. Tuanete pēdējo reizi izmēģināja savu lomu ar Dezirē.

— Es bezgala daudz esmu mācījusies no jums, — Tuanete priecīgi atzina un straujā, patiesā jūtu uzplūdumā apskāva Dezirē plecus, kā to parasti bija darījusi tikai ar savu draudzeni Gabrielu.

Tas viņu netraucēja aizmirst vienīgo Dezirē izteikto vēlēšanos — uzaicināt autoru.

Mišelam Sedēnam, abu lugu autoram, dzīvē nebija gājis viegli. Tagad gan viņu cildināja kā lielu rakstnieku, bet agrāk viņam bija jāpārvar spēcīgi šķēršļi; viņš bija bijis mūrnieka māceklis un zagšus zadzis laiku rakstīšanai, tikai ar lielām pūlēm viņš bija piekļuvis tiem cilvēkiem, kas spēja panākt viņa lugas uzvešanu. Tieši tālab Dezirē gribēja dot viņam iespēju redzēt abas komēdijas «Augsto kungu trupas» uzvedumā. Viņa pazina Tuanetes augstprātību un zināja, ka nekādā ziņā nevar ielūgt Sedēnu uz izrādes vakaru. Taču vismaz savas lugas ģenerālmēģinājumā viņš drīkstētu piedalīties, un to arī pēc īsas vilcināšanās Tuanete viņai bija apsolījusi. Bet Tuanete aizmirsa, un Dezirē uzskatīja, ka šis iemesls nav pietiekoši svarīgs, lai riskētu ar savu ietekmi. Sedēns netika ielūgts.

Izrādes vakarā mazajā, glītajā teātrisapulcējās pavisam tikai divdesmit trīs skatītāji. Grāfs Mersijs arī labprāt būtu ieradies, lai varētu visu pavēstīt viņas gaišībai mātei, bet Tuanete gribēja spēlēt tikai skatītājiem ar karaliskām asinīm, viņa bija

ļāvusi ieaicināt tikai karaļa ģimenes locekļus un nevarēja taisīt izņēmumu.

Patlaban, kad Lagrenē bija apgleznojis griestus un apgaismošana bija uzlabota, mazā telpa izskatījās vēl skaistāka nekā toreiz, kad to atklāja ar «Bārddzini». Baltzeltītā zāle neskaitāmo sveču gaismā mirdzēja grezni un tomēr piemīlīgi, ložas un krēsli maigi un ceremoniāli aicināja ērti apsēsties, un lauvu galvas pie pīlāriem, uz kuriem balstījās balkons, norādīja, ka viesi atrodas karalienes namā.

Satraukti un mazliet skeptiski viesi gaidīja pie smagā, dārgā, ar zeltu cauraustā zilā samta priekškara, kas atdalīja zāli no skatuves. Mazais orķestris, kas bija sastādīts no labākajiem karaļa muziķiem, sēdēja gatavībā. Skatītāji vairākkārt mainīja vietas, pārgāja no vienas ložas otrā, klusinātā balsī sarunājās un gaidīja.

Aiz priekškara bija lampu drudzis. Princis Karls diezgan pamatīgi iedzēra, arī Tuanete pretēji savam paradumam izdzēra glāzi šampanieša.

—    Palūkojiet, cik man auksta roka, — viņa vairākas reizes sacīja Vodreijam. Pēkšņi viņa paziņoja, ka teātra tukšums padarot viņu nervozu, bez tam telpai, ja tā neesot pilna, nebūšot īstas akustikas.

—    Par to jums vajadzēja iepriekš padomāt, kundze, — sacīja Vodreijs, kas savā zili sarkanajā pulkveža uniformā izskatījās vēl pievilcīgāks un varenāks, nekā parasts.

—   Es vēlos, lai teātris būtu pilns, — paziņoja istabene Nanina, bet pašreiz pavisam savādāk, nekā pieklājas istabenei.

—   Dodiet pavēli, lai šveiciešu gvardi un kalpotāji ieņem tukšās vietas.

—    Jūs sacījāt, kundze, — Vodreijs pikti atcirta, — ka nevēlaties citus skatītājus, izņemot ģimenes locekļus.

—   Šveiciešu gvardi un kalpotāji nav nekādi skatītāji, bet tauta, — Tuanete atvairīja viņa iebildumu.

—   Tur Tuanetei taisnība, — maigi sacīja marķīze Klenvila jeb Gabriela Poliņaka, un Zils Poliņaks sašutis piebalsoja:

—   Skatītāji, šie tipi, ces especes!

Vodreijs pats bažījās par akustiku, viņš samierinājās un deva pavēli.

Pa to laiku viņš lika spēlēt uvertīru. Tad atkal bija gara pauze, un lūgtie viesi kļuva nepacietīgi. Luijs bija labā omā un vismīļāk būtu pats spēlējis izrādē, nu viņš vismaz tēloja nepacietīgu skatītāju, sita plaukstas, rībināja ar kājām un skaļi sauca:

—   Sāciet! Sāciet!

Pārējie pievienojās jautrajam tracim.

Gabriela iznāca aizkara priekšā un paziņoja, ka lūdzot dažas minūtes paciesties, tāpēc ka vēl jāuzlabojot telpas akustika.

Tad jau arī zālē dimdinādami iesoļoja šveiciešu gvardi virsnieka vadībā. Ieraugot karali, viņi pieņēma brašu stāju.

—   Brīvi! Ieņemt vietas, marš! — pavēlēja virsnieks, un samulsušie kareivji, cenzdamies nesacelt pārāk lielu troksni, ieročus šķindinādami, iezvēlās ar platajām sēdvietām smalkajos krēslos. Starp viņiem drūzmējās istabenes un kalpones.

Tad atskanēja klaudziens, priekškars pašķīrās, un uz skatuves glītā, samākslotā istabenes tērpā, kas atsedza potītes un pa pusei ikrus, stāvēja Marija Antuanete, Francijas karaliene, pārmetuši pār kailo roku bikses, kas viņai bija jāgludina, un sacīja savam svainim Karlam, kambarsulainim Lafleram:

—   Vienmēr mēs, apkalpotāji, žēlojamies, — bet viņa nepaguva paskaidrot, par ko viņa žēlojas, jo viņu pārtrauca Luija dārdošie smiekli.

—   Lieliski, kundze! — viņš iesaucās un aplaudēja. — Jūs patiesi izskatāties un runājat kā īsta istabene. Lieliski, bravo! — Un viņš pievērsās citiem: — Vai jūs arī neatzīstat, mani kungi un dāmas? Lieliski! Vēlreiz!

Bet tad priekškaru nikni atkal aizvēra. Vodreijs iznāca priekšā un sacīja dusmīgi, taču pieklājīgi apvaldīti:

—   Mani kungi un dāmas, mēs sāksim no jauna. Bet man jūs nopietni jālūdz nepārtraukt spēli.

Luijs no savas ložas labsirdīgi atbildēja:

—    Ir jau pareizi, Vodreij, un neņemiet ļaunā! Bet kundze man tik ļoti patika. Un tagad noteikti vairs netraucēšu, to es jums apsolu.

Priekškars vēlreiz pašķīrās. Šoreiz izrāde ritēja tālāk, un viss norisinājās veiksmīgi. Drīz dižciltīgie skatītāji Zilā un Gabrielā Poliņakos, princī Karlā, Vodreijā un Tuanetē vairs nesaskatīja Zilu, Gabrielu, Kārlu, Vodreiju un Tuaneti, bet marķīzu un marķīzi Klenvilus un kambarsulaini Lafleru un pulkvedi d'Etjeletu un istabeni Naninu, un viņi interesējās vairs tikai par Klenvilu laulātā pāra mazo dēku. Kaut gan Luijs bija nopietni apņēmies savaldīties, tomēr traucēja vēlreiz. Kad Zils Poliņaks pārbaudīja durvju atslēgu un lietišķi to aplūkoja, Luijs neizturēja un uzsauca:

— To jūs man vēlāk dosiet kārtīgi apskatīt, Zil, — un marķīzs de Klenvils pēkšņi pārvērtās atkal par Zilu Poliņaku.

Kareivji, sulaiņi un kalpones, kas noskatījās izrādē, bija tā pārsteigti par pēkšņo uzaicinājumu, ka labu laiku nespēja ne īsti labi sadzirdēt, ne saredzēt, kas norisinās uz skatuves. Viņi bija apmulsuši, viņiem vajadzēja vispirms attapties, jo tas, kas notika ar viņiem un kas notika uz skatuves, bija kaut kas neparasts. Savādi, ka karaliene tā pūlas attēlot istabeni. Tas bija pavisam nepieklājīgi, ka viņa un karaļa brālis-izturas kā komedianti un āksti. Bet pamazām viņu apjukums izgaisa, un viņiem sāka patikt. Viņiem nebija viegli sekot lugas elegantajam dialogam; bet tik daudz viņi saprata, ka tur kāds autors, kas pret tautu ir labvēlīgāks nekā pret dižciltīgajiem, zobojas par muļķīgajām blēņām, ar kurām garlaikotie privileģētie kungi pavada laiku. Viņiem patika istabenes Naninas un kambarsulaiņa Laflera nekaunība, tā bija viņu pašu nekaunība, un, tā kā šī nekaunība nāca no pārģērbtās karalienes un pārģērbtā prinča mutes, joks kļuva vēl pikantāks. Bet aizvien vēl viņi neiedrošinājās izrādīt savu patiku, viņu smiekli skanēja bikli un tūlīt atkal apklusa; kas lai zina, vai augstie kungi pēkšņi nesaskaišas?

Tad Vodreijs pienāca pie rampas un sāka dziedāt. Jā, viņš bija nolēmis dziedāt pārdrošo dziesmu. Savā dziļajā, labskanīgajā balsī viņš dziedāja matrožu dziesmu, kas viņiem visiem bija pazīstama un kas patlaban, kad karš ar Angliju varēja izcelties kuru katru brīdi, ieguva īstu politisku jēgu. Viņš dziedāja par angļu fregati, kuru braucienā uz Breslavu 31. augustā pamana franču kuģis. Franču kapteinis tūlīt jautā savam leitnantam: «Leitnant, vai tu jūti pietiekami daudz spēka abordēt kuģi?», un lepnais un drosmīgais leitnants atbild: «Jā gan, kapteini», un viņi piebrauc klāt un ar pīķiem, musketēm un abordāžas kāšiem ved angli pie prāta. «Un tagad,» marķīzs de Vodreijs, karaļa vecākais vanagzinis un karalienes intendants, izaicinoši un pārdroši dziedāja beigu pantu, «un tagad iedzersim vienu malku uz kapteiņa, vienu uz leitnanta, vēl vienu uz visu mīlētāju veselību, un vēl vienu malku uz Francijas karaļa veselību. Un uzspļaut Anglijas karalim, kas mums pieteicis karu.»

Ielūgtie viesi ložās bija pārsteigti. Kara ar Angliju vēl nebija, un tas bija savādi, ka de Vodreija kungs dziedāja šo veco, rupjo tautas dziesmu karalienes teātrī. Bet kareivji, tauta, ces especes, šie tipi, nespēja vairs savaldīties, viņi aplaudēja un sauca: «Bravo, bravo!» un «Vēlreiz!»

Vodreijs paskatījās uz ložu, kur sēdēja karalis. Viņš bija priecīgs, ka izšķīries nodziedāt šo dziesmu, līdz pēdējam mirklim viņš nebija zinājis, vai uzdrošināsies; viņš skatījās pārdroši un jautri, tas bija drosmīgs, asprātīgs, lielisks joks, ko viņš bija izspēlējis ar šo mūžīgi svārstīgo Luiju Sešpadsmito. Un tā bija laba ideja, ka pieaicināja tautu, tā vēsts par viņa joku vēl šonakt izplatīsies visā Parīzē, un galu galā viņš, Fransuā Vodreijs, būs tas, kas pieteicis Anglijai karu.

Kad bezkaunīgais Vodreijs uzsāka matrožu dziesmu, Luija labā oma pazuda. Dziesma jau toreiz, pēdējā karā, kad tā radās, skanēja muļķīgi. Pirmkārt, diemžēl, tika saņemti gūstā ļoti maz angļu kuģu, un tāpēc nebija nekāda iemesla līksmot un dzert, un bez tam tā parādīja ārkārtīgu izglītības trūkumu, ja autors lika angļu kuģim braukt uz Breslavu. Taču šodien šī dziesma izklausījās ne vien muļķīga, bet arī ļoti piedauzīga. Un tas bija rupji un nepieklājīgi, ka Vodreijs te nostājās un noauroja šo dziesmu.

Luijs sapīcis grozījās uz sava zilā krēsla. Bet, kad tauta sāka gavilēt un pieprasīja dziesmu atkārtot, kļuva skumīgs. Nabaga neprāši — viņi vēlējās karu. Luijs redzēja viņus, kas patlaban te braši sēdēja dzīvi, sabāztus kuģu tilpnēs, redzēja viņus slīkstam vai satrūdam un sapūstam šīs dumpīgās zemes mežos tādās vietās, kuras pat uz kartes nebija atzīmētas. Un nu vēl Vodreijs zobgalīgi uzsmaidīja un lūkojās viņam tieši sejā ar savām bezkaunīgajām acīm. Kādu mirkli Luijs alka uzsaukt: «Diezgan! Priekškaru! Es neatļauju spēlēt tālāk!» Bet viņš teica sev, ka, tā darīdams, no muļķīgas lietas iztaisīs skandālu, un nolēma: «Tieši tādēļ ne. Es neuztveršu šo muļķīgo dziesmu kā politisku notikumu. Mēs esam starp savējiem, ģimenes vidū, es klausos tikai muziķu, es nevēlos, lai kāds saskata tur jebkādu nozīmi. Tā kā kuģis nevar braukt uz Breslavu, to nevar arī kaperēt, un viss ir vienkārši jautras blēņas.» Tā nu viņš sēdēja, paglupi smaidīdams, un Vodreijs palocījās pret sajūsminātajiem sau-_ cējiem un nodziedāja dziesmu vēlreiz. «Neparedzētās derības» turpinājās, starpgadīj ums tika aizmirsts. Arī Luijs nolēma to aizmirst un aizmirsa. Kad pirmā luga ar skaļiem un sirsnīgiem aplausiem bija beigusies, Luijs devās uz skatuvi, plašiem vārdiem un žestiem izpauda savu apmierinājumu un ļoti traucēja, jo dāmām un kungiem bija jāpārģērbjas. Viņš piesita pie vēdera Vodreijam, kas no marķīza pārvērtās par zemnieku Rišāru, un sacīja viņam:

Vai es jums neteicu, mesjē? Jūs esat dzimis intendants. Un tad jūs likāt man tik ilgi sevi lūgt, iekams jūs atskārtāt savu Tslo aicinājumu.

Vodreijs vēsi pateicās. Viņu saniknoja tas, ka Resnis bija dziesmu uzņēmis ar laipnu izskatu. Bet vismaz nākamajā lugā kā zemnieks Rišārs viņš varēs pateikt savas domas Luijam tieši tuklajā, kūtrajā sejā.

Taču Luijs ari šoreiz nejāva sabojāt sev prieku. Viņam patika viss šajā komēdijā «Karalis un zemnieks»: mednieku tērpi, jautrās medību ragu skaņas, viņa Tuanete, kas tik apburoši un sparīgi tēloja zemnieku meiteni, viņa brālis Karls — lempīgs sargs, kas apcietināja medniekus, karali ar visu viņa svītu. Un Vodreijs prastā zemnieka lomā bija vienkārši lielisks.

Kad viņš pateica savu slaveno frāzi: «Bet es redzēju kaut ko, ko karalis nekad nedabū redzēt: cilvēkus», Luijs skaņi iesaucās: — Ļoti labi, lieliski! — Un Vodreijs atkal bija vīlies. Tauta tomēr priecājās, taču šoreiz ļaudis neuzdrošinājās aplaudēt, viņi tikai laipni raudzījās uz savu labo karali.

Un tad Luijs dzirdēja gaidīto joku. Patiešām bija iestarpināta Luija kārotā dziesma —■ «Dziesma par kazu». To dziedāja princis Karls, neveiklais lauku sargs, pie tam nodziedāja ļoti braši. «Mums bij jauka kaza, tai četrpadsmit gadu bij. Viņa klupa virsū kāpostiem, Žana Bertrana kāpostiem. Mūsu kazai bij prāts, bij prāts, jā gan. Zans Bertrans pieķēra viņu, sagrāba ciet, un lika astoņdesmit žandarmiem cietumā sviest. Mūsu kazai bij prāts, bij prāts, jā gan. Viņa nostājās tiesas priekšā, graciozi pacēla asti un apsēdās uz sola. Viņa pacēla asti, sēdēja uz sola un purkšķināja prezidenta kungam nāsīs. Mūsu kazai bija prāts, bij prāts, jā gan. Un viņa piebēra veselu grozu ar mazām rozīnēm piesēdētāju kungiem. Un viņa iedūra ar ragu prezidenta kungam un priekšsēdētājam dibenā. Mūsu kazai bij prāts, bij prāts, jā gan.»

Tātad to nodziedāja karaliskais sargs. Bet, viņam tā dziedot, ļaudis atkal pārņēma pirmītējais apmulsums. Dziesma par veco, gudro kazu bija laba dziesma, tā pauda labas patiesības, bet karalienes teātrī tā nebija piemērota, un ārkārtīgi nepieklājīgi bija, ka to dziedāja karalisks princis. Un ka princis to dziedāja viņiem, tas īstenībā bija pavisam neiedomājami. Un tomēr tā tas bija. Ļaudis sēdēja un klausījās, bet negribēja tam ticēt. Un viņi negribēja ticēt, kad redzēja un dzirdēja, kā Luijs priecājas un kā viņš vispirms dungo līdzi refrenu un pec tam sak dziedāt gluži skaļi.

Vodreijs bija ļoti apmierināts, vēl vairāk, sajūsmināts. Viņš atzina, ka abās lomās bijis ļoti patiess un abu lugu izrāde izdevusies. Taču viņš izlikās, ka Luija aprobežotība laupījusi viņam pelnītos panākumus. Viņš tēloja sašutumu un pikti sacīja Tuanetei:

—    Mums nevajadzēja viņu laist iekšā. Tas bija skandāls, kā viņš uzvedās. Divreiz viņš traucēja izrādi, visu laiku smējās nevietā, es kaunējos no sava sulaiņa Batista.

Tuanete nesaprata, ko Fransuā vēlas. Viņa bija līksmi satraukta, viss viņai bija šķitis lielisks, nebija neviena nedzīva mirkļa, viņa jutās ļoti apmierināta ar saviem panākumiem, viesi bija klausījušies apbrīnojami vērīgi, Vodreijs pārspējis pats sevi, viņš taču bija pamanījis, ka katrs viņa vārds tika uzņemts atsaucīgi. Tuanetes patieso uzslavu iespaidā Vodreijs pamazām pārstāja tēlot saīgušo.

Vēlāk naktī viņš pamanīja, ka sulainim Batistam, kas viņam palīdzēja izģērbties, ir pasvītroti dziļdomīgs izskats.

—   Kas tev ir, Batista, vai kas noticis? — viņš apvaicājās.

Batista pasniedza viņam sasildīto naktskreklu un atbildēja

jūsmīgi un godbijīgi:

—   Piedodiet, mesjē, bet man jāsaka: mesjē bija brīnišķīgs!

—   Ir jau labi, — Vodreijs žēlīgi atmeta ar roku. Bet tumsā aiz gultas aizkariem viņš smaidīja.

Tuanete gulēja gultā, doktoi-s Lasons izmeklēja viņu. Lai gan Lasonu, neraugoties uz viņa vecumu, uzsūtīja par vīrieti, kas mīlēja sievietes un bija sieviešu izlutināts/Tuanete pūlējās uzlūkot viņu vienīgi kā ārstu. Bet viņa nevarēja atbrīvoties no nepatīkamas sajūtas. Viņa aukstās, pētošās acis un viņa prasmīgās rokas viesa Tuanetē reizē kairinājumu un netīksmi. Viņa neskaidri nojauta, ka viņš salīdzina viņas kailo ķermeni ar citu sieviešu ķermeņiem, un tajā pašā laikā viņa ar gandrīz nepanesamu saspīlējumu gaidīja, ko viņš sacīs. Jau pirms dažām dienām viņa bija izjutusi pirmo vieglo cerību, bet nebija uzdrošinājusies toreiz pat uzticēties ārstam.

Doktors Lasons patlaban ar maigu kustību pārvilka viņai kreklu atkal pāri vēderam un atkāpās. Viņa neuzlūkoja Lasonu un nejautāja. Bet viņš dziļi palocījās un sacīja:

—   Pieņemiet, kundze, manu vispazemīgāko apsveikumu.

Tuanete strauji pievērsa galvu Lasonam, paraudzījās viņā, viņai aizrāvās balss.

—   Un nav nekādu šaubu, doktor? — viņa jautāja.

—   Nav nekādu šaubu, kundze, — viņš apstiprināja un atkārtoja: — Pieņemiet manus vispazemīgākos laimes vēlējumus.

Tuanete neuzdrīkstējās vēl tam ticēt.

—   Un es varu rakstīt uz Vīni? — viņa jautāja. — Es varu sacīt Luijam? — Tā bija pirmā reize, kad viņa karali Lasona klātbūtnē nosauca par Luiju.

—   Nav nekādu šaubu, kundze, — doktors Lasons atkārtoja mazliet skaļāk.

Kad viaš bija aizgājis, Tuanete ar aizvērtām acīm ilgi gulēja viena faimīgā apmulsumā. No viņas pleciem bija noņemta milzīga nasta, bija izgaisis viss sīkais un nelāgais, viņa jutās pavisam viegla un pacilāta, sajuta bezgalīgu, svētlaimīgu piepildījumu. Habsburgi, Francija, viss bija viņā, viņā bija šo valstu pagātne un nākotne.

Tuanete pēc dabas bija runīga, taču tagad ilgi palika vienatnē, viņa nespēja to nevienam pateikt, šī sajūta bija pārāk varena un brīnišķīga. Beidzot viņa piezvanīja un, iekams vēl bija apģērbusies, aizsūtīja pēc Mersija.

Gaidīdama viņu, Tuanete rakstīja savai mātei, jaukdama vācu un franču vārdus. «Cik es esmu jums pateicīga,» viņa rakstīja, «ka jūs mani esat dzemdējusi. Es nekad nebiju domājusi, ka pasaulē var būt šāda svētlaime. Es jums gribēju rakstīt jau pirms dažām dienām un tagad nožēloju, ka to nedarīju. Bet es baidījos, ka jūsu bēdas būs pārāk lielas, ja manas cerības nepiepildīsies.»

Atnāca Mersijs. Saņēmis Tuanetes uzaicinājumu, viņš ārkārtīgi pārbijās. Gandrīz nekad nebija noticis, ka Tuanete tik neatlaidīgi prasītu pēc viņa, gluži otrādi, parasti karaliene izvairījās no viņa, tātad viņa būs pastrādājusi kaut ko briesmīgu. Bet nu viņš ieraudzīja, ka viņas seja bija izmainījusies, kļuvusi maiga, neparasti atvieglota, un šķita, ka viņa teju, teju sāks raudāt. Un, kad Mersijs skūpstīja viņas roku, Tuanete sacīja:

—   Man tas jāsaka jums pirmajam. Jūs esat tuvākais, jūs esat Vīne, — un vāciski teica, — man būs bērns, Mersij, es esmu grūta, — un franciski piebilda: — Man būs dofins, — un apkampa veco Mersiju, kurš pats, kaut arī norūdīts, tikko spēja valdīt asaras. Vienlaikus viņš jau apsvēra, kuru no visātrākajiem kurjeriem lai sūta uz Vīni. Pa tam viņa runāja tālāk.

— Tagad jums mani ļoti jāpieskata, — viņa aplaimota lūdza. — Tagad Francijas liktenis atkarīgs no tā, lai neizdaru nevienu nepareizu kustību. Sakiet, — jāšanu man laikam labāk atmest? ;

Bet viņš domāja, ka viņam jāievēro pavisam citāda veida piesardzība pret viltīgo princi Ksavjē, kura cerības aptumšoja^ Tuanetes grūtniecība.

Kad kurjers ar viņas vēstuli un Mersija depešu jau gatavojās auļot uz Vīni, Tuanete devās uz Luija apartamentiem. Bet Luija tur nebija, viņš bija savā kalvē bēniņos, un bija devis rīkojumu, ka nevēlas, lai viņu traucē.

Seit, vienatnē ar savu Gamēnu, viņš stāvēja, kājas plati izpletis, un vareni strādāja, un tas bija smags darbs. Viņš bija drūms, Bavārijas sarežģījumi, draudošā varbūtība, ka kara darbība ar Angliju tik un tā var sākties vistuvākajās dienās, kremta un sarūgtināja labsirdīgo cilvēku. Fiziskā piepūlē viņš atviegloja sirdi. Viņš stāvēja, izmeties kreklā, atpogājis vaļīgāk bikses, nokvēpis, un ar resno, spēcīgo roku cilāja veseri un sita pa dzelzi. Ai, kaut tas būtu Franklins! Ai, kaut tas būtu Jozefs! Viņš atvēzējās un sita, un viņa tuklā seja bija drūma un iepriecināta, tāpēc ka viņš drīkstēja sist.

Tuanete jau no tālienes dzirdēja vulgāro troksni. Seit, augšā, viņa bija bijusi tikai vienu pašu reizi pirms vairākiem gadiem, kad Luijs viņai pirmo reizi bija rādījis savu kalvi, kopš tā laika viņa šo nejauko vietu vairs nebija apmeklējusi. Ceriņzilajā līgā mēdza pazoboties un sacerēt asprātīgus pantus par Vulkānu un Venēru, un viņa pati arī bija piebalsojusi šādiem jokiem. Taču šodien viņai šādas domas nenāca ne prātā. Viņa atvēra smagās, zemās durvis, un viņas priekšā atradās maza, karsta telpa, kas izdvesa rosmi un lietišķību un izskatījās daudz savādāka nekā tās vietas, kurās viņa mēdza nodoties saviem lauku darbiem. Luijs stāvēja tur netīrs, ar kvēpiem klātu seju, rokām un kreklu, nosvīdis, īgns, īsts strādnieks, tā ka modās jautājums, vai viņš vispār māk runāt.

Viņš pacēla acis un ieraudzīja Tuaneti stāvam tumšajā telpā, uguns šaudīgās liesmas vāri apspīdētu. Ja viņa būtu ieradusies citreiz, tad viņš priecātos, kaut arī ikreiz, kad neaicināta uzmeklēja viņu, gandrīz vienmēr mēdza kaut ko prasīt no viņa. Bet šodien Luijs ar sirdi un dvēseli bija pie sava darba un savas dzelzs, viņa domas raisījās lēnām, un vispirms viņā pamodās

tikai dusmas un sarūgtinājums, ka viņu traucē, kaut gan viņš taču bija pavēlējis, lai liek viņu mierā.

—   Labdien, Luij, — sacīja Tuanete.

—   Kas noticis, kundze? — viņš atvaicāja un, nespēdams savaldīties, nelaipni piebilda. — Jūs redzat, ka es strādāju.

—   Aizsūtiet savu cilvēku prom, — pieprasīja Tuanete.

—   Vai es nevaru mūsu darbu vispirms pabeigt? — viņš jautāja. — Man vajag vēl desmit minūtes.

—   Nē, augstība, — Tuanete paziņoja, —"es jums nedodu nevienu minūti vairs laika.

Un Gamēnam bija jāaiziet.

—    Tātad, kas noticis, kundze? — Luijs saīdzis noprasīja. Tuanete starodama lūkojās viņā.

—    Es nenāku viena, Luij, — viņa sacīja. Luijs neticīgi vērās viņā.

—    Ko tad jūs vēl esat paņēmusi līdz? — viņš jautāja. Bet Tuanete izsaucās:

—   Tā, kā es šeit stāvu, es esmu divatā, — bet viņš savilka muļķīgu seju, un Tuanete turpināja: — Vai jūs vēl aizvien nevarat uzminēt?

Viņš pārdomāja un tad vilcinādamies vaicāja: — Jūs esat grūta, kundze?

—   Jā, jā, jā, — viņa gavilēja.

—    Jūs patiesi esat grūta? — viņš atkal tīri muļķīgi jautāja.

—   Lasons saka, ka neesot nekādu šaubu, — viņa paskaidroja.

Un tad viņš beidzot ticēja. Viņa seja sāka starot, tālu stāvošās brūnās acis mirdzēja, apaļie vaigi raustījās, mazais dubultzods drebēja, viņš nometa ar blīkšķi veseri un plaukšķināja sev pa gūžām.

—   Mums būs bērns! — viņš iesaucās, balsij aizraujoties, uzsita vēlreiz pa gūžām, paplakšķināja ar nosvīdušo, apkvēpušo roku Tuanetei pa muguru. — Bērns! — viņš sauca, — jums un man būs dofins! — un smējās savus rupjos smieklus, mīņājās no vienas kājas uz otru, dejoja, satvēra viņu, skūpstīja un teica savā lauzītajā vācu valodā: «Tonij, Tonij!» — Viņš apgāja

-f viņai apkārt, neticīgi aplūkoja viņas platos svārkus, ar resno pirkstu norādīja turp un, plati smaidīdams, sacīja: — Luijs Septiņpadsmitais.

Ilgi tie abi laimīgi sēdēja kopā, un viņa nelikās ne zinis, ka tagad arī viņas āda un viņas tērps kļuvis viscaur netīrs.

—   Bet tagad jums jāpiesargās, — viņš bažīgi brīdināja.

—  Ik dienas mazgāties, ne pārāk karstā, ne pārāk aukstā ūdenī. Un neiet pārāk vēlu gulēt. Nekādu uztraukumu. Nedomāt ne par karu, ne par savu budžetu. Domāt tikai par bērnu, par dofinu.

—    Un kā vēl, — viņa apgalvoja. — Par to jau mani ilgi nav jāpārliecina.

Tad viņa stāstīja Luijam, ka zinot, kad viņa kļuvusi grūta; tas būšot noticis toreiz, kad viņš tik slikti apgājies ar doktoru Franklinu un tad nožēlas pilns ieradies pie viņas Trianonā.

—   Vai tas nav mājiens? — viņa jautāja. — Vai tas nav nozīmīgs apstiprinājums, ka es visu esmu darījusi pareizi un dievam par patiku? Kā gan citādi viņš būtu ļāvis pār mani nākt tādai svētlaimei?

Luijs nekā neatbildēja un joprojām glāstīja viņas kailo muguru un padarīja to vēl melnāku.

Bet viņa sacīja:

—    Un ja padomā, ka toreiz, kad jūs bijāt pie manis, mani vecie tēvoči nolūkojās no savas gleznas. Tas viss ir dīvaini un iepriecinoši, un droši vien tam ir sava nozīme.

Bet Luijs nevēlējās par to runāt un teica, ka gribot tūlīt rakstīt mātes kundzei. — Pašrocīgi, — viņš lepni piebilda,

—  un vāciski. Un es piešķiršu nabagiem desmittūkstoš livru.

Tad Tuanete paziņoja notikumu saviem tuvākajiem draugiem.

Gabriela priecājās līdz ar draudzeni, taču bija mazrunīga; viņai bija nepieciešams laiks, lai apsvērtu dažādas cerības un bažas, kas saistījās ar šo notikumu.

Un tad Tuanete runāja ar Vodreiju. Starodama viņa vaļsirdīgi pastāstīja viņam, ka viņa tagad dzemdēšot dofinu, ko gaida Francija un visa pasaule. Viņa bija tā pārliecināta par savas vēsts nozīmi, ka pilnīgi aizmirsa savas attiecības pret Vodreiju un savu solījumu. Viņa uzskatīja, ka tas ir pats par sevi saprotams, ja ikviens, pilnīgi visa zeme ņem dalību viņas priekā.

Vodreijs savaldījās un savā dziļajā balsī mierīgi sacīja:

—    Izsaku vissirsnīgākos laimes vēlējumus, kundze. — Taču viņu bija pārņēmis salts niknums, un šai mirklī zuda viņa alku pēdējās atliekas pēc Tuanetes. Tātad neveiklais Luijs tomēr to bija izdarījis. Un šī Tuanete priecājās par savu uzblīdušo vēderu gluži kā sīkpilsone, kurai bijis pietiekami daudz sū, lai pieņemtu '■nvarn bērnam aukli. Patiešām bija pēdējais laiks, lai viņš izraini'tu karu un atstātu šo galmu. Tas bija jādara ātrāk, iekams Tuanete vēl nebija kļuvusi pārāk resna un pretīga, lai viņam nebfitu jākaunas ne par sevi, ne par viņu.

Viņš pastāstīja Dezirē par savu lēmumu un to, cik ļoti Ver■;nļa viņam apnikusi; kņada, ko tagad sacels ap Tuanetes grūtniecību, padarīšot viņam galma dzīvi vēl nepatīkamāku.

Dezirē domīgi savilka savu šķelmīgo seju.

—    Tad gan laikam kundze mitēsies, — viņa teica zobgalīgā nožēlā, — mācīties ik dienas divdesmit Rasina pantus.

Bet tonis, kādā viņa to pasacīja, panāca, ka Vodreijs strauji nodomāja, ka no sešām.,lugām, kuras iestudēja Trianonam, četras vēl nav uzvestas un ka katrā no šīm četrām komēdijām uz viņu gaida ļoti pievilcīga loma.

—    Tik ātri, — viņš teica, — tas jau nu gan neies. Es domāju, Dezirē, ka jums vēl būs laika diezgan turpināt mēģinājumus ar Tuaneti.

Neticami drīz pienāca Marijas Terēzes atbilde uz svētīto vēsti. Viņas kurjers no Vīnes atveda trīs vēstules, vienu aizkustināti laimīgu Tuanetei, vienu cieņas pilnu un laimīgu Luijam, un vienu ļoti bažīgu Mersijam. «Man jums jāsaka,» viņa rakstīja savam vecajam, uzticamajam draugam, «ka es ļoti baidos par māti un bērnu. Valstī, kurā brīvdomība plaukst tādos apmēros kā Francijā, nebaidās no vistumšākajiem noziegumiem. Es baidos no prinča Ksavjē un viņa sievas, ārzemnieces, intrigām. Ja es nezinātu, manu mīļo Mersij,ka jūs esat pie manas meitas un rūpējaties par viņu, es baidītos vēl vairāk. Es cenšos aizmirst daudzos šausmīgos noziegumus, kurus uzrāda Francijas vēsture, un paļaujos uz dieva žēlīgo gādību. Jums labvēlīgā Marija Terēze.»

Divas dienas vēlāk ķeizariene atkal rakstīja Tuanetei vēstuli; viņa deva meitai higiēniskus padomus ne vien grūtniecības laikam, bet arī jau pēcdzemdību nedēļām. «Paklausi doktoram visās lietās,» viņa rakstīja. «Zīdaiņus nevajag satīt pārāk cieši, nedz arī pārāk silti. Bet galvenais, jau tagad pameklē labu, veselīgu aukli. Parīzē tādu nemaz nevar atrast, arī uz laukiem būs grūti dabūt, tāpēc ka franču morāle ir samaitāta.»

Visa Versaļa uzskatīja, ka tagad sakarā ar grūtniecību pieaugs Tuanetes politiskā ietekme. Tāpēc pret Habsburgu pārstāvjiem, Mersiju un abatu Vermonu, izturējās ar divkāršu uzmanību. Abats Vermons savā rīta pieņemšanā redzēja ierodamies vēl vairāk augstmaņu nekā agrāk. Kad viņu apmeklēja marķīzs d'Obepins, lai izlūgtos uzņemties starpniecību sarunās ar Toskanu, abats at|āvās viņu pieņemt, sēdēdams vannā, un šķita, ka marķīzs par to pat nepabrīnās. Abats Vermons iedomājās par savu tēvu, sīktirgotāju Sensā, un nožēloja, ka viņš to vairs nepiedzīvoja.

Dažas dienas vēlāk viņš guva vēl lielāku gandarījumu. Labsirdīgais Luijs savā laimē pārstāja izturēties nevērīgi pret viņu. Pirmo reizi kopš ilgiem gadiem viņš neskatījās Vermonam garām, kad tas, karalim garāmejot, zemu palocījās viņam. Viņš pārvarēja sevi un uzrunāja Vermonu.

—   Kā jums klājas, abata kungs? — viņš jautāja.

Abats starodams atbildēja.

—   Es esmu laimīgs par jūsu laimi.

—   Paldies, abata kungs, — sacīja Luijs.

Luija žēlīgais garastāvoklis izpaudās arī tiktāl, ka viņš paātrināja spriedumu Lallija procesa otrreizējā izskatīšanā.

Lallija liktenis bija šāds: grāfs Tomass Arturs Lallijs, kādas īru ģimenes atvase, bija slavens franču armijas ģenerālis. Un, izceļoties Septiņgadu karani, viņu norīkoja par virspavēlnieku' franču Indijā. Bet gubernators un Tālajos Austrumos esošās flotes admirālis, kā arī Austrumindijas kompānijas vadošie ierēdņi slikti sapratās ar ļoti patvaļīgo un skarbo virsnieku; bez tam starp valdību un Austrumindijas kompāniju pastāvēja vecs, apslēpts naids. Tagad, kara laikā, šie kungi bija padoti ģenerā; lim Lai lijām, taču viņi palīdzēja tam ļoti negribīgi. Viņš neslēpa savus uzskatus un vēstulēs karalim nosauca šos kungus, ministrus un kompānijas direktorus Parīzē par gļēviem un uzpērkamiem. Tāpēc Indijas kompānijas direkcija, kaut arī vispār stāvoklis bija drūms, izjuta gandarījumu, kad izrādījās, ka ģenerālis Lallijs nespēj mēroties ar savu angļu pretinieka Klaiva ģenialitāti, un viņi paātrināja neizbēgamo sakāvi. Kompānijas mantzinis neizmaksāja algu ne sevišķi uzticamajām iedzimto karaspēka daļām, franču admirālis ļāva izbēgt angļu kuģiem, tika aizkavēts katrs ģenerāļa Lallija pasākums. Beidzot viņš pazaudēja Pondišeri un pats nokļuva angļu gūstā.

Indijas zaudēšana radīja Parīzē vētrainu sašutumu. Savos ziņojumos ģenerālis Lallijs galveno vainu bija diezgan taisnīgi uzvēlis saviem padotajiem. Tie savukārt paziņoja, ka Lalliju uzpirkuši angļi un viņš nodevīgi atdevis viņiem franču Indiju. Lal-

Hjm brīvprātīgi atgriezās no angļu gūsta, kur bija drošībā, uz Franciju un pieprasīja tiesu un spriedumu. Augstākais tribunāls bija neobjektīvs, tribunāla locekļu vidū bija personīgi Lallija Ienaidnieki. Austrumindijas kompānijas varasvīri mēģināja uzkraut visu vainu viņam, jo, ja Lallijs nav vainīgs, tad vainīgi būs viņi. Sabiedriskā doma bija naidīga valdībai, varmācīgo Lalliju uzskatīja par valdības ielikteni, un viņš nebija populārs. Taču ar visu to nebija viegli konstruēt pret ģenerāli apsūdzību par noziegumu, kas pelna nāvi. Viņu vajadzēja turēt gandrīz • livus gadus Bastīlijā, kamēr paguva safabricēt simt piecdesmit deviņus apsūdzības punktus, kuru dēļ viņu tiesāja. Process bija apkaunojošs skandāls. Ģenerālim nedeva aizstāvi, viņa dokumentus noklusēja. Viņu noklaušināja necienīgā steigā un ikreiz tik ilgi, ka pārgurušais apsūdzētais nespēja aizstāvēties. Un tomēr vēl dienu pirms sprieduma pasludināšanas no pieciem tiesnešiem likai divi bija izteikušies par nāves spriedumu, un šie divi stundām ilgi mēģināja pārliecināt pārējos trīs, iekams viens no šiem trijiem nostājās viņu pusē, sacīdams: «Nu labi, lai šim vīram ir gals, tā ka mēs beidzot varam izbeigt šo lietu.» Soda izpildīšana notika sevišķi pazemojoši. Sešdesmit četrus gadus veco ģenerāli, kas sešas reizes bija ievainots cīņās par Franciju, neveda, kā tas bija parasts, paša karietē uz soda vietu draugu pavadībā, bet bendes ratos, rokas viņam bija sasietas uz muguras, mute aizbāzta ar sprūdu. Nāves soda izpildīšanu noskatījās Austrumindijas kompānijas direktori.

Nāves sodu izpildīja 1766. gada 6. maijā. Voltērs personīgi pazina ģenerāli Lalliju un bija sekojis procesam ar sasprindzinājumu un pieaugošu niknumu. Viņš uzskatīja spriedumu par liesas slepkavību. Daudzi uzskatīja to par tiesas slepkavību. Bet: «Vissliktākais kārtīgajos cilvēkos ir tas,» atzina Voltērs, «ka viņi ir tik gļēvi; viņi pukojas par netaisnību, atkal aizver muti, paēd vakariņas, liekas gulēt uri aizmirst.» Viņš neaizmirsa. «Mūsu gadsimtu uzskata par smieklīgu,» viņš rakstīja kādam draugam, «bet tas ir šausmīgs.» Kādam citam viņš rakstīja, ka Lallijs un agrākie franču tiesas upuri viņam rādoties sapņos. Tomēr viņš zināja, ka sabiedriskā doma aizvien vēl bija pārāk uzkūdīta pret ģenerāli, lai to varētu tiešā uzbrukumā noskaņot labvēlīgi, un viņš pagaidām apmierinājās ar to, ka savā «Luija Piecpadsmitā vēsturē» Ievietoja sirdīgi objektīvu ģenerāļa Lallija nopelnu attēlojumu.

Bet tad Lallija jaunais dēls atsūtīja ģenerāļa memorandus, kurus tiesa bija noklusējusi, un plašus materiālus, kas pierādīja notiesātā nevainību. Voltērs toreiz bija astoņdesmit gadu vecs un ļoti slims. Taču viņš tūlīt ķērās pie darba. Kopš tiesas bija pagājis labs laiks, bet Voltērs zināja, ka ari tagad viņam vēl būs jāiet aplinku ceļi un ka nebūs nekāds vieglais darbs, ja gribēs uzrakstīt grāmatu, lai reabilitētu mirušo ģenerāli. Grāmatai jābūt jautrai, lai saistītu mērkaķus, no kuriem sastāv puse nācijas, un tai jābūt patētiskai un aizgrābjošai, lai aizkustinātu sirdis tīģeriem, no kuriem sastāv otra puse nācijas. Bet viņš uzņēmās, strādāja dienu un nakti, un radās brīnum aizraujoša grāmata, pilna ar krāšņiem Indijas dabas aprakstiem un asprātīgiem un dziļiem novērojumiem par tās tautu vēsturi, uzskatiem, tikumiem un paražām. Un šajos apcerējumos un parakstos viņš iepina niknu un atturīgu ģenerāļa Lallija bēdīgā un satraucošā likteņa un apkaunojošā tiesas procesa attēlojumu. So darbu viņš nosauca: «Fragmenti no Indijas vēstures un ģenerāļa Lallija dzīves.»

Kad šī grāmata parādījās, ģenerālis bija tikpat kā aizmirsts. Bet tagad tūkstoši un desmiti tūkstoši atcerējās viņu un juta līdzi viņa liktenim un sašuta par nekrietno tiesas procesu. Tā pati sabiedriskā doma, kas toreiz tā bija pūlējusies, lai ģenerāli notiesā, tagad pieprasīja viņa reabilitēšanu.

Pats Luijs, kas parasti aizstāvēja taisnību, nemaz neķērās pie nepatīkamajiem un plašajiem dokumentiem Lallija lietā. Arī Voltēra grāmatu viņš atstāja nelasītu. Gluži otrādi, jau tas vien, ka Lallija vārds bija saistīts ar ienīstā ķecera vārdu, noskaņoja Luiju pret mirušo ģenerāli. Viņš nevēlējās, lai viņam aizrāda, ka spriedums būtu bijis nepareizs.

Bet tagad kopš Voltēra ierašanās Parīzē, ar viņa rakstiem nodarbojās vēl dedzīgāk nekā agrāk. Aizvien vairāk ļaužu sāka interesēties par Lallija lietu. Tieslietu ministra kabinetā un uz Luija rakstāmgalda parādījās aizvien vairāk neatlaidīgu pieprasījumu reabilitēt nelaiķi.

Un patlaban, šajā laimīgajā noskaņā, ko viņā viesa izredzes uz mantinieku, Luijs lasīja šos lūgumrakstus, lasīja ar atklātu sirdi. Viņš deva norādījumu izmeklēt ģenerāļa lietu no jauna, un karalistes augstākā tiesa, «Septiņdesmit divu locekļu tribunāls», sāka otrreiz izskatīt šo lietu.

Voltērs, laikam lai apslāpētu nožēlu, ka nav atgriezies Fernejā, strādāja ar divkāršu centību. Viņu gan traucēja uzticamā palīga Vanjēra prombūtne, tomēr viņš sakoda zobus, iedzēra vairāk kafiju, nekā parasts, rakstīja un diktēja.

Viņš strādāja ne vien pie traģēdijas «Agatokls», kuru gaidīja Kranču teātris un kurai vēl aizvien trūka dažu ainu, bet viņu nodarbināja arī jauns, daudz godkārīgāks plāns.

Voltērs un franču valoda bija vienoti. Tā bija viņa darbarīks, »r ko viņš strādāja, tā bija augsne, kas viņu baroja, tā viņam laja mīļotā, vienīgā, kas viņam nekad neapnika. Tagad viņš bija Akadēmijai ierosinājis pilnīgi atjaunot novecojušos franču valodas vārdnīcu. Akadēmijas locekļi viņa ierosinājumam bija piek i i tuši diezgan vienaldzīgi. No viņiem tika prasīts grūts, nepateicīgs darbs. Ja. kungi ar šādu noskaņojumu ķersies pie lielā uzdevuma, tad tas nekad neizdosies.

Lai iekvēlinātu viņu sajūsmu, viņš ķērās rakstīt manifestu, kas pierādītu, cik svarīga funkcija nācijas dzīvē jāveic šādai modernai vārdnīcai. Viņš parādīja arī metodes, kā jāorganizē lielā darba modernizēšana. Vēl vairāk, lai dotu paraugu, kā ļaizskatās atsevišķiem rakstiem, viņš sāka apstrādāt plašo un pūto burtu «A». Viņš rakstīja ar degsmi. Viņa manifestam un viņa rakstiem jābūt tādiem, ka tie aizrauj arī pārējos, iejūsmina arī kūtros un trulos par franču valodas spēku un smalkumu.

Visa šī lielā darba mutulī viņš vēl atrada laiku apciemojumiem un viesu pieņemšanai. Viņš piedalījās Akadēmijas sēdēs, noskatījās Franču teātrī savu lugu «Alzira» un, pārvarēdams nogurumu, pieņēma publikas ovācijas. '

Voltērs bija apsolījis Akadēmijai nolasīt Manifestu par vārdnīcu 11. maija sēdē. Taču 11. maijā viņš jutās pārāk vājš, lai atstātu māju, viņam bija jāliekas gultā, priekšlasījumu atlika uz vienu nedēļu.

Nākamajā dienā, 12. maijā, viņa stāvoklis ' pasliktinājās. Viņa sulainis un kopējs Morans gribēja ataicināt ārstu Tronšenu; taču slimnieks to neļāva, viņam nebija nekādas patikas redzēt ārstu, kam bija acīm redzama taisnība. Pa to laiku ieradās Vollera draugs, ļoti vecais hercogs Rišeljē. Redzēdams Voltēru sāpēs lokāmies, viņš ieteica tam ieņemt kādu ojnja preparātu, kas viņam pašam esot palīdzējis līdzīgos gadījumos. Allaž nepieticīgais Voltērs ieņēma pārāk lielu devu, un viņa sāpes pastiprinājās. Viņam uznāca tāds kā delīrijs, un viņš sauca pēc Jļ/anjēra.

—   Vanjērs nav Parīzē, — Denī kundze maigi paziņoja.

Jūs viņu aizsūtījāt uz Ferneju.

—   Vanjēr, Vanjēr, — sauca Voltērs, — kur jūs esat?

Nu gan bija jāataicina Tronšens. Tas iedeva slimniekam kādu pretlīdzekli. Atguvis samaņu, Voltērs skumīgi teica:

—   Jums bija taisnība, mans draugs, man vajadzēja atgriezties Fernejā.

Aiziedams Tronšens paziņoja piederīgajiem, ka Voltērs neesot vairs glābjams, viņš dzīvošot vairs tikai dažas nedēļas.

Septiņpadsmitajā maijā Akadēmijas locekļi lūdza apjautāties, vai viņi varot cerēt, ka nākamajā dienā Voltērs nolasīšot izziņoto referātu par vārdnīcu.

—   Pārceliet manu referātu uz nākamo nedēļu, uz divdesmit piekto, — Voltērs deva norādījumu.

Divdesmit piektajā maijā Tronšens paziņoja: neesot domājams, ka Voltērs nodzīvošot šo nedēļu.

Divdesmit sestajā maijā pienāca ziņa. ka augstākā tiesa ar visām septiņdesmit divām balsīm anulējusi agrāko spriedumu ģenerāļa Lallija lietā. Voltērs kļuva možāks. Viņš nodiktēja vēstuli jaunajam Lallijam: «Mirstošais atmostas dzīvei, izdzirdis lielo vēsti. Viņš maigi apskauj de Lallija kungu. Viņš redz, ka, par spīti visam, pasaulē vēl ir taisnība, un mirst mierīgi.» Un ar savu trīcošo roku uz lielas papīra lapas viņš uzrakstīja: «Divdesmit sestajā maijā šausmīgi netaisno tiesas spriedumu Lallijam anulēja Septiņdesmit divu locekļu tribunāls ar septiņdesmit divām balsīm pret nevienu.» So lapu viņš lika piestiprināt virs savas gultas, lai to vienmēr varētu redzēt pats un katrs, kas nāca pie viņa.

Voltēra piederīgie pūlējās viņam nodrošināt cienīgu apbedīšanu, kuras dēļ viņš bija uzņēmies tik daudz pazemojumu. Viņi noslēpa Voltēra slikto veselības stāvokli, lai pasargātu no tā, ka augstākās baznīcas iestādes pagūst aizliegt apbedīšanu.

Pa to laiku Voltēra brāļadēls abats Miņjo, Seljeras abatijas priekšnieks, godājams vīrs, slepeni veda sarunas ar attiecīgo priesteri de Tersaka kungu. Sensilpisa katedrāles domkungu. Viņš lūdza tam dot mirējam, kurš taču esot apliecinājis kristīgo ticību, pēdējo mierinājumu. Katedrāles priekšnieks sausi atbildēja, ka viņš jau agrāk esot paziņojis, ka nevarot būt mierā ar viņam iesniegto tā saukto ticības apliecinājumu. Tāpēc viņš nevarot dot mirstošajam pēdējo mierinājumu, nedz arī atļaut kristīgu apbedīšanu. Abats Miņjo atbildēja, ka de Tersaka kungs le sludinot ļoti stingru un arī šauru uztveri, ko viņam vajadzēšot aizstāvēt arķibīskapa un Augstākā tribunāla priekšā.

—   Varat but pārliecināts, — viņš sacīja, — ka es apelešu pie šīm instancēm.

' — Dariet, kā jums tīk, mesjē, — atbildēja katedrāles priekšnieks.

Tad abats Miņjo devās pie laipnā un vientiesīgi blēdīgā abata Gotjē. Varbūt tas varot no mirēja panākt plašāku, precīzāku paskaidrojumu, kas atbilstu baznīcas prasībām. Juzdamies glaimots, abats apsolīja darīt visu iespējamo.

Bet tūlīt pēc sarunas ar Miņjo katedrāles priekšnieks atcerējās lielo un nepatīkamo skandālu, ko savā laikā bija radījis aizliegums apbedīt aktrisi Lekuvreru. Viņš baidījās, ka patlaban, ja uzpūstu nelabvēlīgs brīvdomības vējš, arķibīskaps varētu pamest viņu likteņa varā, un nožēloja savu pārdrošību. Viņš lūdza abatu Miņjo vēlreiz ierasties pie viņa.

Tas paziņoja viņam, ka Gotjē mēģināšot panākt daudz plašāku Voltēra ticības apliecinājumu. Katedrāles priekšnieks kādu brīdi klusēja, pēc tam viņš ar laipnu lietišķību paskaidroja, ka saskaņā ar nepārprotamu priekšrakstu esot spiests aizliegt de Voltēra kungam kristīgu apbedīšanu savā draudzē, bet viņš neizmantošot savas tiesības aizturēt līķi.

—   Vai tas nozīmē, — Miņjo jautāja, — ka es līķi citā vietā varu apglabāt ar cieņu?

—   Tā nav mana darīšana, — atbildēja katedrāles priekšnieks.

—■ Bet jūs dosiet man atļauju aizvest līķi no Parīzes? — jautāja Miņjo.

—   Jā, mesjē, — atbildēja katedrāles priekšnieks.

—   Vai jūs būtu tik laipns, — Miņjo gribēja būt pilnīgi drošs, — un izdotu man šo atļauju rakstiski?

—   Ja jūs tā vēlaties, — mazliet aizskarts atbildēja katedrāles priekšnieks un uzrakstīja.

Viņš apdomāja, ka šim abatam Gotjē kā nekā bijuši zināmi panākumi ar Voltēru, un bažījās, ka šim viltīgajam un vientiesīgajam cilvēkam tomēr varētu izdoties no mirēja izdabūt lielu, sensacionālu apliecinājumu, jo mirēji sarunā daudz un muļķiem bieži vien laimējas. Nerūpēdamies par savu pašcieņu, domkungs nolēma, par spīti savam iepriekšējam paziņojumam, pats pēdējoreiz pamēģināt samierināt lielo ķeceri ar baznīcu. Ar prāviem burtiem viņš uzrakstīja: «Es, Voltērs, ticu Kristus dievišķībai.» So rakstu viņš gribēja parādīt mirējam un apmierināties, ja tas liecinieku klātbūtnē parakstītu ar vienkāršu «V». Tad viņš steigšus atsauca Miņjo un Gotjē, un visi trīs garīdznieki aizbrauca uz namu, kurā Voltērs patlaban šķīrās no dzīves.

—    Vienkāršu «V», kungi, — katedrāles priekšnieks braucot skaidroja abiem pārējiem, — vienu svītriņu uz leju un vienu uz augšu, tad neviens nevarēs teikt, ka baznīca nav iecietīga.

Voltērs jau sen bija pāri visām šīm raizēm. Briesmīgas sāpes plosīja un dedzināja viņa iekšas. Pēc tam viņš atkal iekrita patīkamā nemaņā, taču tā ilgi neturpinājās. Doktors Tronšens prātoja, vai nedot viņam kādu narkotisku līdzekli. Viņš nevēlēja draugam briesmīgi mokpilnu nāvi. Tomēr uzskatīja, ka cilvēks, kas savā mūžā ar prieku uzņēmis visu, kas gadījies viņa dzīves ceļā, kā labo, tā ļauno, negribēs pazaudēt savas pēdējās stundas, lai arī kādas tās būtu. Bez tam doktors Tronšens cerēja, ka šis bezdievis un zaimotājs, ciezdams sāpes, varbūt tomēr vēl nožēlos savu bezprātīgo dzīvi. Bet, kad sāpes aprima, ārsts vīlies ieraudzīja, ka mūžvecā, izkaltusi Voltēra seja it nepavisam nepauž nožēlu un iekšējas mokas, gluži otrādi, dziestošais cilvēks ar zināmu prieku raudzījās uz rakstu virs savas gultas, kas pavēstīja, ka viņš izcīnījis nelaiķa ģenerālim novēlotu taisnību. Un ar nepatīkamu izbrīnu ārsts no šļupstošā Voltēra saraustītajiem vārdiem secināja, ka mirējs nevis atceras savus grēkus, bet pēdējā dzīves brīdī asprātīgi un ciniski uzrunā mirušos draugus, ļauni izsmej mirušos ienaidniekus vai sacer vārdnīcai savu rakstu par izteicienu «ad patres»; šo izteicienu attiecina uz cilvēku, kas aizgājis pie sentēviem, tātad ir miris.

Kad ieradās katedrāles priekšnieks un abi abati, pie mirēja gultas bija sapulcējušies doktors Tronšens, sulainis un kopējs Morans, marķīzs un marķīze Vijeti un Denī kundze. Katedrāles» priekšnieks piegāja pie gultas un teica:

—   Voltēra kungs, jūsu stunda ir klāt. Vai jūs nožēlojat? Vai jūs ticat Jēzus Kristus dievišķībai?

Mirējs uzlūkoja viņu skaidrām acīm, taču klusēja. Tad domkungs noliecās zemāk pie viņa, un Voltērs pacēla bezgalīgi vāju, bezgala kalsnu roku. Domkungs aplaimots viegli smaidīja, viņš domāja, ka ķeceris nožēlodams paceļ roku sveicienam. Savā veiklajā valodā viņš klusu, taču ļoti skaidri atkārtoja savu jautājumu:

—   Voltēra kungs, vai jūs ticat Jēzum Kristum?

Bet tad mirēja rokas kustība kļuva tāda, ka visi atskārta, kn tas ir noraidījums. Un Voltērs atslīga spilvenos un skarbi nočukstēja:

—   Ļaujiet man mierīgi nomirt!

Aiziedams domkungs pikti sacīja marķīzam de Vijetam:

—   Kādēļ iejaucās abats Miņjo? Kādēļ jūs apgrūtinājāt vientiesīgo Gotjē? Ja jūs būtu man ļāvuši rīkoties vienam pašam, es būtu visu lieliski nokārtojis.

Vēl divas stundas māj nieki stāvēja pie Voltēra gultas. Vainikas reizes viņš vēl sauca savu Vanjēru. " Pulksten 11 un 'I minūtēs viņš sacīja savam sulainim:

—   Ardievu mans mīļais Moran, es mirstu.

Pulksten 11 un 13 minūtēs viņš nomira.

Ar viņu aizgāja neskaitāmas nedzimušas drāmas, epi un brīnišķīgas esejas. Ar viņu aizgāja spožs un ass prāts, bezgalīga kāre un prasme izzobot, nepārvarama, bērnišķīgi naiva godkāre. Ar viņu aizgāja gars, kas daudzās mazās lietās bija pārmērīgi patmīlīgi melīgs un visās lielās lietās pārmērīgi kareivīgi patiess. Ar viņu aizgāja būtne, kurā iemājoja nožēlojama skopulība un akla izšķērdība, nekaunīgi alkatīga un izcili labdarīga. Ar viņu aizgāja milzīgas zināšanas un vispārsteidzošākās spējas pārmest tiltus no vienas gara jomas uz otru. Ar viņu aizgāja dedzīga vēlēšanās izplatīt atziņas visā pasaulē, kvēls naids pret neiecietību, māņticību, gara tumsību, netaisnību. Ar viņu aizgāja gars, kas bija radīts, lai iedarbotos plašā jo plašā lokā un vistālākajā nākotnē. Patlaban, 30. maijā pulksten 11.13, tas viss saruka par niecīgu līķi.

Kad šis niecīgais, sarukušais kaut kas vēl spēja domāt un rakstīt, tas bija uzrakstījis: «Es pazinu kādu cilvēku, kas bija cieši pārliecināts, ka bites dūkšana vairs neturpinās pēc viņas nāves. Viņš salīdzināja cilvēku ar mūzikas instrumentu, kas neizdod vairs nekādu skaņu, ja ir salauzts. Viņš apgalvoja, ka, acīm redzot, cilvēks, tāpat kā visi pārējie dzīvnieki un visi augi, esot radīts, lai būtu un vairs nebūtu. Sasniedzis Demokrita vecumu, šis cilvēks rīkojās tāpat kā Demokrits un smējās par visu.»

Tagad šis cilvēks vairs nedomāja un vairs nesmējās., un vairs nepiegrieza vērību tam, kas ar viņu notika.

Toties pārējie piegrieza vērību. Sensilpisa katedrāles priekšnieks bija uzskatījis par savu pienākumu tūlīt ziņot arķibīskapam. Tam bija aizdomas, ka piederīgie vedīs Voltēra līķi uz Ferneju, un turienes bīskaps saņēma norādījumu arī Fernejā aizliegt kristīgu apbedīšanu.

Bet abats Miņjo to bija paredzējis un iecerējis plānu, kā nodrošināt savam nelaiķa tēvocim apbedīšanu, ko tas bija vēlējies, un apmānīt arķibīskapu. Voltēra nāve joprojām tika turēta slepenībā. Uzticams ārsts un divi palīgi iebalzamēja līķi un nogrimēja un saposa tā, ka tas izskatījās kā dzīvs. Naktī nelaiķi iecēla karietē un novietoja ērtā stāvoklī. Un gulētāja izskatā, klusu un slepeni, dižais Voltērs izbrauca no Parīzes, kurā bija ieradies gaviļu sveikts un slavas mirdzuma apstarots. Viņam līdzi brauca sulainis, kas saturēja viņu īstajā pozā, un abats Miņjo. Vislielākajā steigā viņi brauca cauru nakti dienvidrietumu virzienā; viņi nobrauca simt desmit jūdzes līdz Romilji pie Sēnas, kur atradās Miņjo padotā Seljeras abatija.

Seljerā abats Miņjo paskaidroja klostera priekšniekam, ka gribējis sava tēvoča līķi saskaņā ar viņa vēlēšanos aizvest uz Ferneju, lai viņu tur apbedītu. Bet liekoties, ka līķis neizturēšot tik garu braucienu. Tālab viņš lūdzot atļauju nelaiķi apglabāt šeit baznīcā. Pagodinātais klostera priekšnieks, iepazinies ar abatam Gotjē doto ticības apliecinājumu, bez vārda runas deva savu piekrišanu, un tika veikta nepieciešamā sagatavošanās. Pēcpusdienā līķi novietoja baznīcā, noturēja bēru mesu. Pa nakti Voltēra mirstīgās atliekas palika baznīcā, lāpu apgaismotas un cienītāju apsargātas. Nākamajā rītā, 2. jūnijā, Voltēru apglabāja daudzu garīdznieku un laicīgu augstmaņu klātbūtnē ar visu baznīcas krāšņumu un godu svētītā zemē, kā viņš to bērnišķīgi un blēdīgi bija vēlējies.

Trīs stundas vēlāk Seljeras klostera priors saņēma sava priekšnieka Truā bīskapa rīkojumu, kas viņam aizliedza apbedīt Voltēra līķi.

Neraugoties uz ģimenes pūlēm, Luijs jau nākamajā dienā uzzināja par Voltēra nāvi. Viņš pilnīgi piekrita baznīcas aizliegumam apbedīt ķeceri. Brīvdomātāju un sevišķi Voltēra raksti bija pilni ar liekulīgām sentencēm par iecietību. Bet viņš, Luijs, šīs patīkamās tenkas, kas skaistos vārdos ietērpa noziedzīgo vienaldzību, uzņēma ar dusmām un pretīgumu. Viņš bija nolēmis palikt nelokāmi neiecietīgs; tronis negribēja būt vājāks par altāri.

Viņš vēloties, Luijs stingri paziņoja policijas prezidentam Lenuāram, lai mirušajam ķecerim neizrādot nekādu godināšanu. Laikrakstiem aizliedza ievietot nekrologus, pat par VoL tēra nāvi tie nedrīkstēja pieminēt. Akadēmijai aizliedza noturēt

Miinaksmi nelaiķa piemiņai, teātriem spēlēt viņa lugas, skolām lasīt nelaiķa darbus.

I aču šiem pasākumiem nebija panākumu. Parīzieši negribēja |tlteikties no šī gadsimta Francijas varenākā ģēnija godināšanas, un mēģinājums pulgot viņa piemiņu izraisīja sašutumu. Tika izplatīti simtiem uzsaukumu, kas pār varas iestādēm izlēja veselu niknuma un izsmiekla straumi, jo tās gribēja noklusēt par Nemirstīgo. Nekad vēl Voltēra darbi nebija lasīti ar tādu kvēlu sajūsmu kā patlaban. Tieši tāpēc, ka tas bija aizliegts, i jās neiecietības pilnajās nedējās tūkstošiem jauniešu iemācījās no galvas lūgsnu, ar ko beidzās Voltēra «Traktāts par iecietību»: "l'ie tevis vēršos savā lūgšanā, visu radījumu, visu pasauļu, visu laiku dievs. Tu devi mums sirdi nevis tāpēc, lai mēs ienīstu, un rokas nevis tāpēc, lai mēs žņaugtu. Dod, lai niecīgās atšķirības drēbēs, kas sedz mūsu nīcīgās miesas, un atšķirības mūsu neizveidotajās valodās, mūsu smieklīgajos tikumos, mūsu nepilnīgajos likumos, mūsu bezjēdzīgajos uzskatos, dod, lai visas šīs niecīgās atšķirības, kas mums šķiet tik milzīgi lielas un kas tavā priekšā ir gluži niecīgas, dod, lai tās nekļūst par naida un vajāšanas iemesliem. Dod, lai cilvēki ienīst tirāniju pār dvēselēm un nosoda to tāpat kā laupīšanu un varmācību. Dn, ja kari ir neizbēgami, tad dari tā, ka vismaz miera laikā mēs nenaidotos un neplūktos savā starpā, bet izmantotu savu mūžu tālab, lai tūkstoš valodās, taču ar vienotām jūtām, no Siamas līdz Kalifornijai, slavētu tavu labsirdību, kas mums dāvājusi īso acumirkli, ko mēs saucam par dzīvību.»

Priesteri savukārt apbēra nelaiķi ar nikniem apvainojumiem. «Savā briesmīgajā ārprātā,» rakstīja kāds priesteris, «šis bezkaunīgais dieva zaimotājs sauca sevi par pestītāja personīgo ienaidnieku. Viņš metās dubļos, vārtījās dubļos, priecājās par dubļiem. Viņa fantāziju iekvēlināja elle, un elle deva viņam spēku izbaudīt ļaunumu līdz pēdējam pilienam.»

Ja parīziešiem bija aizliegts atklāti godināt nelaiķi,-tad jo vairāk viņu cildināja visa pārējā pasaule. Aizgrābta apraudāja viņu Krievijas ķeizariene Katrīna. «Nu viņš ir miris,» viņa sērojās, «pasaulē nav vairs gara un īstas asprātības. Par visu, ko es spēju domāt, esmu pateicīga viņam,» atzina Katrīna. Prūsijas karalis Fridrihs, savas akadēmijas prezidents, sarīkoja X nelaiķa piemiņas godināšanas sēdi un pats teica runu. Runa pauda nicinājumu par stulbajiem un šaursirdīgajiem Parīzes melnsvārčiem un aplidoja visu pasauli. Bez tam karalis

pavēlēja visās savas valsts katoļu baznīcās noturēt mesas nelaiķim par godu.

Ātrāk, nekā bija gaidīts, Versaļa bija spiesta atcelt pret mirušo Voltēru vērsto aizliegumu. Franču teātris spēlēja viņa atstāto traģēdiju «Agatokls». Publika ieradās sēru drānās, neaplaudēja un klusēdama arī devās prom. Tāpat izturējās Akadēmijas rīkotajās piemiņas svinībās. Tūkstošiem ļaužu sēru ' drānās sapulcējās Luvras pagalmā, pildīja apkārtējās ielas, viņi stāvēja klusēdami, atsegtām galvām lietū un klausījās d'Alambera sēru runā.

OTRA NODAĻA AIZLIEGUMS

Kad Parīzē izplatījās ziņa par Voltēra nāvi, Pjers patlaban apspriedās ar Megronu; tā bija svarīga komerciāla vienošanās par aizdevumu, ko «Sociētē Industrielle de Chinon» vajadzēja piešķirt Hortaleza firmai.

Hortaleza firma pastāvēja būtībā no Pjera Bomaršē, bet Sociēte Industrielle de Chinon no Pjera Bomaršē viena paša. Sociētē Industrielle rīcībā bija bagāti meži un ienesīgas zāģētavas, nevienam tā nebija parādā, no Pjera īpašumiem tas bija vissolīdākais. Darījums bija riskants, tāpēc ka dotu Hortaleza firmas kreditoriem tiesības uz vērtībām, kuras līdz šim viņiem bija nepieejamas. Taču Pjeram bija apnikušas mūžīgās raizes, viņš vēlējās mieru kaut uz īsu laiku. Megrons norādīja, ka šis solis ir bīstams, un noteikti atrunāja. Pjers negribēja uzklausīt. Megrons tiepīgi pastāvēja pie sava.v

Tieši šī strīda laikā Pjers saņēma ziņu par Voltēra nāvi. Veselas piecas dienas viņš veltīgi bija iegriezies Vijeta namā, taču nebija dabūjis redzēt savu lielo draugu un kolēģi, un tas radīja viņā bažas. Tomēr šī vēsts viņam bija smags sitiens. Viņš pameta Megronu bez atbildes un steidzās mājās.

Tur viņš ņo Gidēna uzzināja, kā līķi vajadzējis slepeni aiz, gādāt projām, lai varas iestādes to neapgānītu. Pjeru sagrāba (nevaldāmas dusmas. Viņš gribēja tūlīt doties pie Morpā, lai tas dod pamatīgu mācību garīdzniekiem. Voltēra līķis jāatgādā atpakaļ uz Parīzi un jāapbedī pilsētas centrā pie Jaunā tilta,

Indriķa Lielā jātnieka statujas pakājē. Voltērs bija uzrakstījis eposu par šo karali, Francijas lielākais rakstnieks un Francijas lielākais valdnieks saderējās kopā. Pjers jau sauca savu sulaini Emilu, lai tas palīdz viņam apģērbties vizītei pie Morpā; tikai ar lielām pūlēm Gidēns spēja viņu atturēt. 1

Pēc šī pirmā enerģijas uzplūduma Pjeru pārņēma sentimentāli patētisks noskaņojums. Viņš atcerējās pēdējo sastapšanos ar mazo, taču vareno sirmgalvi un, nespēdams vairs nosēdēt mājās, traucās laukā dārzā, Gidēns ar pūlēm viņam tika līdzi. Nesen bija lijis, gaiss bija svaigs, spēcīgi un patīkami smaržoja zeme. Kaut gan bija mitrs, Pjers apsēdās uz Voltēra tempļa pakāpieniem un, domās iegrimis, stīvi lūkojās uz Bastīliju, kas slējās viņpus laukuma varena un lietū samirkusi.

Gidēns ilgi neiedrošinājās traucēt drauga klusēšanu. Tad viņš klusu sacīja:

—    Es saprotu, ka šī nāve saviļņo jūs vairāk nekā mūs, pārējos, jo jūs bijāt sevišķi tuvs nelaiķim.

Pjers palūkojās viņā. Viņš atcerējās cildeno brīdi, kad viņš un Voltērs, raudzīdamies uz Bastīliju, bija parakstījuši līgumu par kopoto rakstu izdošanu. Tas bija pareizi, ko Filips sacīja; tāpat kā uz līguma, kas tagad atradās viņa šķirstā, abi vārdi bija cieši saistīti, tā viņam un Voltēram uz mūžīgiem laikiem jāstāv kopā uz viena pjedestāla. Varas iestāžu aizliegums pieklājīgi apbedīt nelaiķi mudināja Pjeru ar visiem spēkiem panākt kopoto rakstu izdošanu.

—    Varat būt drošs, — viņš sacīja apņēmīgi un drūmi, — ka es uzcelšu Voltēram to pieminekli, ko viņam galms un baznīca liedza.

—    Tā es nebiju domājis, Pjer, — atbildēja Gidēns. Un aiz saviļņojuma aizsmakušā balsī viņš turpināja:

—    «Meropes» autors ir miris, bet «Figaro» autors dzīvo. Nu jūs esat Francijas ģēnijs.

Sie nozīmīgie vārdi dziļi un patīkami iespiedās Pjera sirdī.

—    Jā, — viņš atzina neparasti gausi un sapņaini, — tagad man ir jauni, smagāki pienākumi. Tur jums ir taisņība, manu Filip. Pēc Voltēra nāves un nopulgošanas tiem, kam ir spēks un vēlēšanās, vēl drosmīgāk jāaizstāv brīvība. Tagad man jāpanāk, lai uzved «Figaro». Un kaut arī zeme sašķīstu gabalos, — viņš piebilda latīniski.

Tūdaļ ar milzīgu enerģiju Pjers ķērās pie kopoto rakstu publicēšanas. Viņš nodibināja Literatūras, tipogrāfijās un filozofijas sabiedrību, kas atkal sastāvēja no viņa viena paša. Viņš lika Anglijā iegādāties slavenās Džona Baskervila grāmatspiestuves burtus, no Holandes viņš ataicināja sevišķi prasmīgus burtu lējējus, Reinzemē nodibināja jaunas papīrfabrikas. Nevarēja ne iedomāties, ka Voltēra darbus varētu iespiest Francijā. Tāpēc Tipogrāfijās sabiedrība nonomāja no Bādenes markgrafa veco, pamesto Kēlas pilsētiņu, kas atradās tieši pie Francijas robežām, un iekārtojās tur. Pjeram bija sevišķs prieks iespiest lielā ķecera darbus franču cietokšņa Strasburgas tiešā tuvumā.

Tūlīt no visām pusēm sākās uzbrukumi. Strasburgas arķibīskaps, kardināls Rohans, viens no pazīstamākajiem Francijas uzdzīvotājiem, lūdza savam «brālēnam» markgrafam neciest savā novadā tik aizdomīga subjekta kā šis bēdīgi slavenais Bomaršē darbību. Viņš, arķibīskaps, baidoties par savu strasburģiešu dvēseles labklājību, ja mirušā ķecera indīgie sacerējumi tikšot iespiesti tik tuvu Strasburgai. Tajā pašā laikā kāds Parīzes Augstākās tiesas loceklis izdeva izaicinošu uzsaukumu — «Kliedziet un vaimanājiet». Tajā nelaiķis Voltērs bija noķengāts kā triumfējošs antikrists un Pjers Bomaršē kā viņa pirrr\ais apustulis, kas pūloties uzcelt viņam troni.

Kopoto rakstu izdošana bija riskants, dārgs un komplicēts pasākums, taču arī Pjera pārējie darījumi sarežģījās un kļuva aizvien bīstamāki. No viņa mirušās sievas mantotie meži un zāģētavas viņu mudināja dibināt kuģu būvētavas, lai finansētu kuģu būvētavas, viņš bija nodibinājis diskonta banku, šī diskontbanka finansēja modernu ugunsdzēsēju šļūteņu ražošanas sabiedrību un līdzīgas kompānijas. Hortaleza firmas kontrolētās rēderejas tagad, pēc savienības noslēgšanas, bija uzņēmušās valdības uzdevumā lielās piegādes un transportus, it īpaši uz Rietumindiju. Pjera komerciālie darījumi vērsās plašumā. Vienīgais, kas tajos vēl orientējās, bija Megrona kungs. Drūmi un sausi viņš izrēķināja savam šefam priekšā, ka viņa uzņēmumos pēdējos trijos gados apgrozījums bijis 54 044 191 livru.

Pjers nodomāja, ka cilvēks, caur kura rokām iet šādas summas, nedrīkst būt mazisks, un palīdzēja, kur vien varēja, ar naudu, padomu un savu iespaidu. Viņš piešķīra parādos iestigušiem aristokrātiem aizdevumus un deva izgudrotājiem iespēju izmantot savus patentus. Viņš palīdzēja cilvēkiem, par kuriem domāja, ka tos netaisni vajā, viņš panāca, lai kalvinistu tirgoņiem no Bordo un Larošelas atļauj iestāties tirdzniecības palātā. Franču teātri un Itāļu komēdijā viņš aizstāvēja talantīgas aktrises. Garīdznieku aprindās viņš atbalstīja Nasavas princi, kas vēlējās legalizēt savu laulību ar kādu šķirtu poļu dāmu.

Pjera lielākais pasākums — Amerika aizvien vēl nedeva viņam nekādu peļņu, bet gan augošus parādus. Toties tas sagādāja viņam godu. Kāds misters Viljams Kermaikls, acīm redzot, ievērojams amerikāņu valstsvīrs, garā vēstulē apvaicājās par Teveno likteni. Misters Teveno, viņš rakstīja, esot viņu pārliecinājis, ka Hortaleza firmas prasības esot pilnīgi taisnīgas, un viņš darīšot visu, kas viņa spēkos, lai panāktu rēķinu samaksu. Arī kāds misters Tomass Džefersens — Pjeram šķita, ka viņš šo vārdu dzirdējis kaut kādā sakarā ar Neatkarības deklarāciju — rakstīja viņam, ka nožēlojot, ja Hortaleza firmai Kongresa kūtrības un amerikāņu naudas vērtības pazemināšanās dēļ ceļoties zaudējumi. Bomaršē kungam esot īpaši nopelni Amerikas labā; ar savu cīņu par cilvēku tiesībām, ar savu ģēniju un saviem literārajiem darbiem viņš iemantojis dziļu cieņu Amerikā.

Pjers priecājās par šīm vēstulēm. Viņu saviļņoja, ka Pola darbība izpaužas vēl pēc viņa nāves.

Taču viņu nomāca doma, ka cits kāds cilvēks, viņa māsas dēls Felisjens, nemaz nevēlējās paziņot par sevi. Terēzei viņš bija atrakstījis: viņš nožēlojot, ka vajadzējis aizbraukt, neatvadoties no tās, viņš esot dzīvs un vesels, un viņam neklājoties slikti. Pjeram Felisjens neati;akstīja. Bet Pjers tomēr, kad Felisjens bija jau aizbraucis, bija devis norādījumu savam amerikāņu aģentam atbalstīt Felisjenu ar naudu, padomu un reko-« mendācijāmTaču Felisjens naudu nebija pieņēmis un kā brīvprātīgais un vienkāršs kareivis iestājies Vašingtona armijā.

Lenormana kungs joprojām bija biežs viesis Pjera namā. Par Dezirē pēcteci viņš bija izvēlējies citu Franču teātra aktrisi — jauno, skaisto Sofiju Olivjē. Pāris nedēļas Pjeram bija diezgan sirsnīga draudzība ar šo Olivjē jaunkundzi; arī ^doktors Lasons bija dedzīgi, taču nesekmīgi lakstojies ap viņu. Ārsta nesekmīgā, kā arī Pjera sekmīgā lakstošanās ap Sofiju padarīja Sarlo lepnu, ka tagad viņš bija Sofijas atzītais draugs. Gadījās, ka Olivjē jaunkundze tīkoja pēc lomām, kuras spēlēja Dezirē; un Sarlo tad ar naivu bezkaunību aizstāvēja Olivjē jaunkundzi.

Tirdznieciskos darījumos abu draugu starpā joprojām valdīja tas pats zobgalīgais, mazliet bīstamais, draudzīgi naidīgais tonis. Bieži ar draudzīgu ironiju Lenormans apvaicājās, kad tad

Pjers sagaidot lielos maksājumus no Amerikas. Pjers aizvien iikpat paļāvīgi atbildēja:

—   Visilgākais pusgada laikā.

—   Jūsu mēnešiem daudz dienu, — Lenormans tad atbildēja, un viņa sejā pavīdēja pazīstamais nepatīkamais smīns.

Bet Pjers atbildēja:

—   Jūs pats atzināt, ka neviens nav tik skaidri un precīzi paredzējis notikumu attīstību Amerikā kā es. Vai jūs patiesi domājat, ka cilvēks, kas tik pareizi prot novērtēt4 politiskos jautājumus, paša darījumos ir pilnīgi akls?

—   Tā gadās, — noteica Sarlo, domīgi smaidīdams. Pjera vārdi nostiprināja viņā pārliecību, ka Hortaleza firma tomēr kritīs viņa rokās.

Kad Pjers pastāstīja savai draudzenei Dezirē par šādām sarunām ar Lenormanu, viņa mierīgi uzklausīja viņu. Viņai bija laba dzīves pieredze, tādēļ Dezirē atzina, ka Pjers darījis pareizi, mēģinādams saglabāt draudzību ar Sarlo, kaut arī viņa bija pārtraukusi attiecības ar to. Viņa pati bija bijusi neprātīga, Pjera dēļ noraidot I.enormana bildinājumu. Toreiz, tajos izšķirošajos mirkļos viņai bija skaidrs, ka šāda izdevība otrreiz vairs negadīsies un ka ar savu atraidījumu viņa pārvērš ietekmīgu draugu par pastāvīgu ienaidnieku. Un tomēr viņa bija izdarījusi šo milzīgo muļķību, viņa, gudrā, pieredzējusī, visos ūdeņos mazgātā Dlfezirē Menāra, un šodien viņa darītu gluži tāpat.

Viņa galvu vien nogrozīja pati par sevi. Dezirē bija paradusi starp skatuvi un dzīvi novilkt asu svītru, un tieši tādēļ, ka visi daudzināja, it kā neviens nespējot uz skatuves tik pārliecinoši pateikt «es mīlu!», kā viņa, Dezirē šķita aušīgi dzīvē izjust to pašu. Visu laiku viņa sakarus ar Pjeru bija uzskatījusi tikai par biedriskumu un reizēm juteklisku tieksmi. Un tagad viņa apmulsusi, apjukusi un uzjautrināta bija spiesta atzīt, ka tas bija kaut kas vairāk.

Turklāt viņš bija smieklīgs, šis Pjero, ar savu prozaisko mīlestību uz Terēzi un ar savu neapvaldīto uzpūtību. Viņam bija lieli vēsturiski nopelni, viņš bija uzrakstījis lugas, kas varēja stāvēt blakus Voltēra lugām. Taču viņš vis neapmierinājās. ka citi cildināja viņa veikumu, bet pats bazūnēja visskaļāk, un pasaule uzskatīja, ka tas ir smieklīgi, un pasaulei bija taisļ'hība. Un smieklīga bija viņa greznība, kuras vidē dzīvoja krietnā, pilsoniskā Terēze. Un viskomiskākais bija tas, ka viņa nams un visa viņa dzīve bija aizvien tikai apzeltīts bankrots.

Taču Dezirē tas it nemaz nepalīdzēja, ka viņa visu redzēj tik skaidri. Jau tajā mirklī, kad Pjers viņu atstāja, Dezirē ilgojās pēc nākošās reizes, kad Pjers ar visām savām vājībām plātīsies viņas priekšā.

Doktors Franklins patlaban Pasī savā spiestuvē salika vienu no saviem «niekiem». Briseles akadēmija bija izsludinājusi konkursu par sarežģītu ģeometrisku jautājumu un turklāt pie-i, bildusi, ka šīs problēmas atrisināšana paplašināšot mūsu zināšanu robežas un līdz ar to būšot lietderīga. Sī piezīme radīja Franklinā kāri pazoboties; kaut arī viņš atklāti atzina lietderību par morāles pamatprincipu, tomēr viņam šķita, ka tā ir paviršība ierobežot zinātniskus pētījumus ar šauru lietderību. Tā nu viņš patlaban iespieda sālīti asprātīgu atbildi Briseles akadēmijai.

«Kā tas vispār ir zināms,» bija teikts šajā vēstulē, «sagremojot barību, iekšās rodas liels daudzums gāzes, un šīs gāzes izlaišana ir nepatīkama kā izlaidējam, tā arī visiem tuvumā esošajiem sliktās smakas dēļ, kas pie tam rodas. Lai izvairītos no šīm nepatikšanām, labi audzināti ļaudis ar varu novalda dabisko tieksmi atbrīvoties no minētajām gāzēm. Sāda atturēšana ir ne vien sāpīga, bet reizēm tā kļūst arī par slimību cēloni. Ja nebūtu nepatīkamās smakas, tad droši vien arī smalki ļaudis sabiedrībā tikpat maz kaunētos palaist savas gāzes kā spļaut vai šņaukt degunu. Tātad mans konkursa uzdevums ierosina izgudrot līdzekli, kas, piejaukts mūsu barībai, padarītu dabisko gāzu palaišanu ne vien patīkamu, bet arī smaržīgu. Šādas problēmas atrisināšana būtu daudz svarīgāka nekā dažādu filozofisku sistēmu izgudrošana, kas saviem autoriem sagādājušas mūžīgu slavu. Vai varbūt šodien Eiropā kaut divdesmit, cilvēku kļuvuši laimīgāki, iepazīstoties ar Aristoteļa atziņām? Un vai Kartezija «vortices», «virpuļi» dod atvieglinājumu cilvēkam, kas sajūt iekšās virpuļus? Bet kāda gan svētlaime, ja septiņas reizes dienā var pēc patikas izlaist gāzes no iekšām un turklāt var būt pārliecināts, ka ar to sagādā saviem biedriem tikai prieku. Vai brīvība ar godu atvieglināties nav svarīgāka cilvēka labklājībai nekā tā vārda brīvība, par kuru angļu tauta gatava jau sen cīnīties uz dzīvību un nāvi?»

«Vive la bagateīle!» bija nodomājis Franklins, pametis vēstuļu kaudzi uz galda guļam un iegājis spiestuvē, lai saliktu un iespiestu savas jautrās, nepieklājīgās blēņas. Taču sliktā oma neizgaisa. Viņš pameta darbu spiestuvē un gāja atpakaļ uz bibliotēku.

Tur sēdēja sekretārs de la Mots un izskatīja pastu. Jau sen nebija atbildētas daudzas franču vēstules; vakar tām vēl pievienojās amerikāņu vēstules. Lielākoties tās visas bija nepatīkamas, kā politiskās, tā arī privātās, kā franču vēstules, tā arī amerikāņu vēstules.

Vispirms tur bija vesels birums nieku, daži ^sērīgi, daži komiski, bet visi apnicīgi. Vesela rinda iesūtīto vēstuļu slavināja amerikāņu brīvību atskaņotos un neatskaņotos pantos. Dzejnieki atkarībā no spējām sagaidīja atlīdzību no diviem līdz desmit livriem. Burgundas hercogs pieklājīgā, taču diezgan enerģiskā vēstulē sūdzējās par grūtībām, kuras viņam sagādājot apslēptais karastāvoklis; viņš nevarot iegādāties Anglijā zināmas sugas suņus, bez kuriem medības viņam nesagādājot nekādu prieku. Viņš cerot, ka doktoram Franklinam joprojām esot labas attiecības ar iespaidīgām personām Anglijā un viņš varēšot tam palīdzēt. Kāds fiziķis Zans Pols Marats piesūtīja juceklīgu, taču, kā liekas, diezgan interesantu eseju par uguns un elektrības būtību un lūdza uzmanību un rekomendāciju. Amerikāņu matroži, kurus dažādu nedarbu dēļ policija bija Marseļā aizturējusi, prasīja, lai Franklins iemaksājot par viņiem drošības naudu; tiklīdz viņi būšot brīvi, viņi taisīšoties, ka tiek projām. Kāds holandiešu filozofs piesūtīja priekšlikumus mūžīga miera panākšanai, kāds Šveices tiesnesis piedāvājās pēc Trīspadsmit Šveices kantonu konstitūcijas parauga sastādīt juridiski noformētu konstitūcijas projektu Trīspadsmit Savienotajām Valstīm. De la Garda kungs, pensionēts pulkvedis, piesūtīja projektu, kā tūkstoš huzāru, pārģērbušies par tūristiem, varētu ieņemt ienaidnieka pilsētu; franči šādas drosmīgas idejas uzņemtu ar šaubām, taču tāda jauna tauta kā amerikāņi noteikti varētu to izmantot lietderīgi. Marķīzs de Mortaņs no pilsētas ar tādu pašu vārdu Peršas guberņā bija atsūtījis no savas vīna darītavas mucu ābolu vīna un norādījis, ka Amerika ilgi nespēšot iztikt bez monarha. Jābūt kādai autoritatīvai personai, kas pieņem galīgus lēmumus, ja Kongress nespēj vienoties. Viņš esot ar mieru uzņemties monarha pienākumus. Viņš esot cēlies tiešā līnijā no Vilhelma Iekarotāja un esot ar mieru iztikt ar karaļa titulu un piecpadsmit tūkstoš livru apanāžu.

Tad de la Mota kungs nolika viņam priekšā kādu mazu grāmatu, ko kāds nepazīstams misters Ritči bija atsūtījis no

Filadelfijas. Tā bija godājamā garīdznieka Viljama Smita biogrāfijā, ko bija sarakstījis viņa dēls. Sis cienīgtēvs Smits bija Franklinam naidīgās lielgruntnieku partijas vadonis. Abiem vīriem aizvien izcēlās asas domstarpības, un nelaiķa doktors Smits nekavējās izteikt personīgus apvainojumus. Piemēram., viņš no zila gaisa bija apgalvojis, ka Franklins savas idejas par elektrību nozadzis kādam Ebenezeram Kinerslijam. Frankljns šajos strīdos izturējās savaldīgi un objektīvi. Bet kādreiz, kad nelaiķis bija publicējis pārmērīgi humānu brošūru par labdarības un labsirdības svētību, Franklins nebija varējis noturēties un uz šo brošūru attiecinājis dzejnieka Vaitheda pantu:

Tik viltīgs un tik skaudīgi ļauns gars To pārņēmis, ka, būdams ļoti labs. Viņš tomēr sāpīgi ar katru darbu Sit sejā savam tuvākam.

Tagad nu Franklins šķirstīja biogrāfiju, ko Smits juniors bija sarakstījis par garīdznieku Smitu, un redzēja: Smits juniors dūšīgi deva pretī. «Doktors Benjamins Franklins,» bija teikts grāmatiņā, «pateicis visai pasaulei pantos, kas, pēc viņa domām, bijis mans tēvs. Es pastāstīšu prozā, kas mans tēvs nebija; viņš nebija nekāds lētu joku sacerētājs, nebija pūšļotājs, nebija ziepju vārītājs, nebija ateists. Un visi viņa bērni dzimuši laulībā. Varbūt doktoram Franklinam uzcels pieminekli un manam tēvam ne. Toties mana tēva bērniem nebūs jādzird, ka viņu pastāvīgi saukā par izvirtuli, liekuli un bezdievi..»

Kamēr Franklins šķirstīja cienīgtēva Smita biogrāfiju, de la Mots lasīja priekšā nepazīstamā mistera Ritči pavadvēstuli; izrādījās, ka misters Ritči arī ir garīdznieks. Cienīgtēvs Ritči ļauni un bažīgi aizrādīja Franklinam, ka mistera Smita juniora apgalvojumi, diemžēl, neesot pārspīlēti, patiešām Amerikā esot izplatītas nepatīkamas valodas, cik izšķērdīgi Parīzē dzīvojot Savienoto Valstu pārstāvis, kamēr viņa tautieši Vellifordžā badojoties un salstot. Doktors Franklins, kā runājot, dzīvojot greznā pilī, nododoties baudai pie pārbagāti klāta galda, viņa mājā kalpi uz katra soļa, pa pilsētu viņš braucot četrjūgā. Dienu un nakti viņu ielencot dāmas, kuru paradumi neatbilstot amerikāņu uzskatiem par tikumību. Viņš pats, šīs vēstules rakstītājs, esot pārliecināts par šo valodu melīgumu. Bet Savienoto Valstu, tikumības un brīvības interesēs būtu vēlami, ja doktors Franklins ļaunās baumas atspēkotu ar faktiem.

De la Motam ātri, vienaldzīgā .balsī, ar vieglu franču akcentu lasot šo% vēstuli, garīdznieka vārdi šķita divkārt melīgi un aplami. Franklins klausījās tikai ar vienu ausi. Tā nebija pirmā šāda vēstule. Un arī vēstulēs, kurās Franklina patiesie draugi ziņoja viņam par noskaņojumu Amerikā, bieži bija runāts, ka dzimtenē pieaugot naids un neuzticība pret viņu. Amerikā rodoties arvien vairāk cilvēku, kuri negribot viņam piedot, ka Franklins ir sava dēla Viljama — nodevēja tēvs un ka»viņš ārzemēs ir slavens un piemērojas ārzemju tikumiem un nesvēta svētdienu.

Sekretārs pabeidza.

—   Ko mēs atbildēsim cienīgtēvam Ritči? — viņš jautāja.

—   Es domāju, mans draugs, — sacīja Franklins, — to es atstāšu jūsu ziņā. Pateiksimies viņam laipni un vienkārši par viņa draudzīgo padomu.

Atnāca Viljams. Viņš bija Parīzē apmeklējis tēlnieku Hudonu. Tas bija lūdzis Franklinu pozēt viņam, jo gribēja uzdāvināt amerikāņiem Franklina krūšutēlu sakarā ar Neatkarības deklarācijas otro gadadienu. Franklins pārāk daudz nesaprata no mākslas, taču lielā tēlnieka piedāvājumam bija liela nozīme. Hudona gatavots krūšutēls būs noteikti labs krūšutēls. Un Hudona darinātais krūšutēls atstās iespaidu pat Amerikā.

Jaunais Viljams pastāstīja, ka Hudons uzņēmis viņu ārkārtīgi laipni. Viņš vienojies ar tēlnieku par atsevišķiem seansiem, Hudons domājot, ka pārāk daudz nemaz nebūšot jāpozē.

Bez tam Viljams bija atnesis no grāmatu veikala dažas grāmatas, kas bija atsūtītas Franklinam, turklāt kādu gravīru, ko pārdeva kopš vakardienas. Gravīra attēloja Voltēra kapu. Kapa pieminekļa vienā pusē uzbruka Gara tumsība, ko personificēja spēcīga, tukla sieviete ar aizsietām acīm; pie pleciem viņai bija milzīgi sikspārņa spārni, labajā rokā viņa vicināja degošu pagali. Pieminekļa otrā pusē cīņas gatavībā stāvēja četru pasaules dalu inteliģence, un Ameriku pārstāvēja Franklins. Franklins bija gandrīz kails, taču galvā viņam bija kažokādas cepure un ap pleciem arī kaut kāda āda. Rokā viņš turēja tā kā rīksti vai palmas zaru un draudēja ar to resnajai Gara tumsībai. Smaidīdams un nopūzdamies Franklins aplūkoja spēcīgās rokas un gurnus, kurus mākslinieks bija viņam piešķīris, un rīvēja savu ģikts mocīto kāju.

—   Jāieliek gravīra mapē, — Viljams sacīja de la Motam.

—   Kādā mapē? — Franklins apvaicājās. — Ko jūs tur atkal esat izdomājuši?

De la Mots ar smaidu jautājoši palūkojās uz Viljamu.

— Jā, — tas atbildēja, — tagad mape ir pietiekami pilna, tagad mēs varam to parādīt vectēvam.

Franklins sākumā bija baidījies, ka jaunie cilvēki slikti sapratīsies, taču viņi satika lieliski. Viņš pats arī bija iemīļojis savu franču sekretāru. Sākumā viņš izjuta aizdomas pret savu kolēģu uzspiesto palīgu. De la Mota kungs, acīm redzot, bija pieradis pie Džona Adamsa un Artura Lija lietotajām darba metodēm un nemaz nepūlējās slēpt savu izbrīnu par Franklina kūtrību un nevīžību. Pirmajās nedēļās viņa seja pauda vienīgi mēmu pārmetumu: «Marš, vecais, slinkošana jāatmet, pie darba!» Bet pamazām viņš bija atskārtis, cik daudz gudrības un pārākuma slēpās aiz Franklina nosvērtības un nevērības, un cik daudz viņā bija klusas, humora pilnas cilvēcības. Viņš pārstāja pukoties un katrā izdevīgā gadījumā izrādīja doktoram savu dziļo padevību.

Tagad nu abi jaunie cilvēki lepni, svarīgi un smaidīgi atstiepa kādu lielu mapi.

Sajā mapē atradās neskaitāmi Franklina attēli, labi un slikti, cienīgi un necienīgi; vienā viņš izskatījās kā krietns, omulīgs pilsonis, otrā kā varonis, citā kā viltīgs komersants, te kā baudītājs, un tur kā filozofs. Bet visiem šiem portretiem bija mērķis cildināt viņu.

Tas bija Diplesī portrets. Un tur bija Fijela kundzes darinātais un Sarla Nikola Košena darinātais portrets ar zvērādas cepuri, un Greza, un 2ana Martena Reno, un Karmontela, un TOpitala smagais, atturīgais, svinīgais portrets, un Fragonara darinātais mirdzošais, neparastais, pievilcīgais attēls ar šķībo muti un parakstu: «Amerikāņu Sokrāts». Vairumam šo portretu bija pievienoti panti, parasti ļoti pārspīlētas vārsmas. Un tur jau bija arī Martinē gravīra, kurai savā laikā krietnais Dibūrs bija sacerējis vārsmas, pārmērīgi slavinošu pantu, par ko Franklins arī šodien vēl purināja galvu:

Viņš debesīm laupīja zibsni, un mežoņu zemēs Plaukt mākslai tas lika, jo ir visgudrākais cilvēks, Kas Amerikā dzimis.

Ja Helladā mitis viņš būtu, tad gan pie dieviem To skaitītu grieķi.

Jā, jā, labais Dibūrs bija mazliet pārspīlēts.

Jaunie cilvēki izņēma no mapes vienu attēlu pēc otra, lai parādītu viņam. Pēc portretiem nāca simboliski un alegoriski attēlojumi. Tur bija kokgriezums; uz tā bija redzams globuss ar

-skaidri iezīmētu Ameriku, virs globusa bija Franklina krūšutēls, un šurp traucas cildenā brīvība un vainago krūšutēlu. Tur bija gravīra, kas attēloja Diogenu. Kreisajā rokā viņš tur laternu, ar labo roku norāda uz glīti ierāmētu «Cilvēka» portretu. So Cilvēku viņš visu mūžu meklējis un tagad beidzot atradis, un, rau, šis «Cilvēks» ir Benjamins Franklins.

Rādīdami Franklinam šos attēlus, Viljams un de la Mots smaidīja mazliet uzjautrināti, bet reizē arī sajūsmināti par tik lielu slavu. Acīm redzot, viņi bija sakārtojuši so bērnišķīgo un aizkustinošo kolekciju tādēļ, ka bija sašutuši par to muļķīgo nepateicību, ko Franklinam izrādīja dzimtenē. Un savu kolekciju viņi tāpēc parādīja tieši šodien, ka pēdējās ziņas no Amerikas vēstīja par daudzu viņ^tautiešu ļaunprātīgo muļķību, ar kādu Franklinam tika atmaksāts par to, ka viņš atļaujas būt dižens cilvēks. Un, aplūkojot attēlus, doktoram kļuva silti ap sirdi, iedomājoties, ka jaunatne, Amerikas un Francijas jaunatne, bija pieķērusies viņam.

Bet tagad pietiekot, teica Viljams; vectēvam vēl mazliet jāatpūšoties. Pēcpusdienā bija apsolījuši ierasties pārējie delegāti, lai apspriestu ziņas no Amerikas.

TaČu Franklins nejutās noguris. Kad abi jaunie cilvēki bija viņu atstājuši vienu, viņš nevis atgulās, bet sameklēja kādu vēstuli no Vīnes, sava drauga Ingenhusa vēstuli, uz ko viņš gribēja atbildēt jau pirms nedēļas. Doktors Ingenhuss viņam bija ziņojis par jauniem izgudrojumiem un eksperimentiem. Un šo eksperimentu zinātniskajai atjautībai viņš kā kontrastu bija nostatījis pretī masu muļķību uri slinkumu. Un viņš bija rakstījis arī par karu ar Prūsiju, ko, diemžēl, uzskatīja par neizbēgamu.

Pārlasot šo vēstuli no jauna, Franklinam ienāca prātā cienīgtēvs Ritči un nelaiķa doktors Smits, un dzīvais Arturs Lijs un nodevējs paša dēls Viljams. Un viņš nosēdās un rakstīja savam draugam Ingenhusam: «Zinātnes ātrais progress liek man dažreiz nožēlot, ka es esmu tik agri piedzimis. Nevar ne iedomāties, kādu varu pār matēriju cilvēks vēl var iegūt. Varbūt mēs spēsim smagai vielai atņemt tās smagumu un viegla transporta nolūkā padarīt to itin vieglu. Varbūt varēs lauksaimniecībā milzīgi samazināt tās pūles un darbu, ar ko tā šodien ir saistīta, un pavairot iegūto produktu daudzumu. Varbūt mēs spēsim slimības, ieskai-f tot arī vecumu, novērst vai izdziedināt ar drošiem līdzekļiem un pēc patikas pagarināt sev mūžu. Kaut mēs līdzīgā veidā varētu paaugstināt mūsu morāli un sirdsapziņu, lai cilvēki mitētos plēsties sava starpā kā vilki un kaut viņi beidzot iegutu to īpašību, ko šodien ārkārtīgi nepiemēroti sauc par «cilvēcīgumu».

Pēcpusdienas apspriede ar Džonu Adamsu, brāļiem Lijiem un Ralfu Izaru notika «brūnajā bibliotēkā»; tā bija telpa, kas Franklinam itin nemaz nepatika. Seit tika uzglabāti delegācijas dokumenti un tās grāmatas, kas Franklinam bija vienaldzīgas. Kopš dažām nedēļām šeit bija piekārta glezna, ko gleznotājs Prinjē bija uzdāvinājis delegācijai un kas attēloja ģenerāli Vašingtonu. Viņš stāvēja daudziem līķiem un lielgabaliem klātā kaujas laukā zem ļoti asiņainas saules. Kaut gan doktoram glezna nepatika, viņš bija licis to piekārt, citādi pārējie būtu rakstījuši uz Filadelfiju, ka aiz greizsirdības uz ģenerāli Vašingtonu doktors Franklins liek franču gleznotāju dāvanai apputēt noliktavā un tā aizvaino kā Amerikas patriotiskās jūtas, tā ari gailu mākslu.

Delegātiem bija noraizējušās sejas. Ziema nemaz nebija tik labi pagājusi, kā pēc lielās uzvaras bija sagaidāms. Kongresa oficiālais ziņojums, kaut arī tas bija izteikts sausi un piesardzīgi, bija nopietns, un ziņas, kuras kungi guva no savām privātajām vēstulēm, rādīja vēl skaidrāk, cik stāvoklis bija slikts.

Daudzos apgabalos atteicās vispār pieņemt Kongresa un atsevišķo štatu izdoto papīrnaudu. Tirgus pārdevēji, misis Abigaila Adamsa rakstīja savam vīram, vienkārši atraidījuši Kongresa naudu, un Ralfs Izars bija saņēmis ziņu, ka viņa tēvam par tupeļu pāri vajadzējis samaksāt vienu sudraba šiliņu un trīs papīra dolārus.

Sliktākais bija tas, ka dārdzības dēļ pagrima armija. Franklins bija saņēmis uzskatāmu ziņojumu no laba paziņas, armijas ārsta Uoldo. Karaspēka daļas neapgādāja, algu tām nemaksāja. Ziemas mītnes Vellifordžā bija nožēlojamas, kareivji cieta badu un nežēlīgi sala. Viņi nevarēja gulēt, jo trūka gultu un segu bija maz. Viņiem nebija ziepju, bet viņiem nebija arī nekā, ko viņi varētu mazgāt, viņi staigāja skrandās. Tikai nedaudziem bija zābaki. Plosījās sērgas, un zāļu nebija. Vellifordžā bija tikai bads, aukstums, slimības, nāve, dumpji un dezertēšana. Un Kongress nespēja novērst grūtības, Kongress netika galā.

Arturs Lijs aizstāvēja Kongresu.

— Visa vaina, — viņš iekaisa, — meklējama šeit, vainīga ar Francija. Ar pāris miljoniem mums būtu līdzēts. Bet šī nācija ir tikpat skopa, cik bagāta.

Un nu viņi bija nonākuši pie šīsdienas apspriedes temata. Visu Amerikas ziņojumu kodols bija: nepieciešama nauda. Ja dabūtu labu franču naudu, apmēram divdesmit piecus miljonus, lad būtu no visām bēdām vaļā. Protams, tā bija milzīga summa, un Kongress atstāja delegātu ziņā, cik daudz un kad prasīt. Bet nauda nepieciešama, aizdevums nepieciešams. Lietišķie Kongresa locekļi kļuva poētiski, attēlojot, cik nepieciešams aizdevums. Tas vajadzīgs «kā sausam laukam lietus», viņi brēca pēc tā, «kā briedis brēc pēc ūdens».

Vēstis no Amerikas rādīja, ka tur īsti nesaprata vai negribēja saprast franču pakta jēgu un būtību. Saņēmuši ziņu par savienības noslēgšanu, Amerikā bija gan dziļi atvilkuši elpu, nosvinējuši līguma noslēgšanu un turējuši lielas runas. Tomēr — no ziņojumiem tas bija skaidrs, — spēcīga partija Kongresā uzskatīja par pazemojošu to, ka vajadzējis lūgt palīdzību no Francijas. Sie kungi pārvērtēja paktu un tajā pašā laikā novērtēja to par zemu. Viņi izsmēja un noķengāja alianses partneri un turklāt sagaidīja no tā neiespējamo.

Franklins uzskatīja, ka nav prātīgi tieši tagad pieprasīt aizdevumu. Bija daudz sīku atgadījumu, kas manāmi bija atvēsinājuši parīziešu sajūsmu par Ameriku. Ševaljē di Biisons, kas jūsmīgi bija devies uz Ameriku, lai tur iestātos armijā, atgriezās atpakaļ pavisam saplacis un pastāstīja daudzas smieklīga^ un nepatīkamas lietas par Kongresu, armiju un pilsoņiem. Vairāki bagāti franču kungi bija piedāvājuši Jēlas universitātei līdzekļus franču katedras atklāšanai un franču bibliotēkas dibināšanai. Taču universitātes prezidents, doktors Stailzs, ietekmīgu puritānisku garīdznieku tirdīts, bija vilcinājies pieņemt katoļu piedāvājumu. Un franču kungi bija aizvainoti. Bez tam Franklinam bija drošas ziņas, ka karalis pats ļoti noraizējies par negaidīti lielajiem bruņošanās izdevumiem un diez vai gribēs piešķirt «dumpiniekiem» lielāku aizdevumu. Taču Franklinam bija arī skaidrs, ka viņa kolēģi par šādiem argumentiem negribēs ne dzirdēt. Amerikāņu ziņojumi viņus bija klaji satraukuši, un Franklins bažījās, ka viņu loģiku nomāks jūtas.

Abi Liji jau sāka sūdzēties par Versaļu. Viņi atzina, ka franču kungiem esot aizvainojoši nedzirdīgas ausis, ja diskrēti norādot, kādu palīdzību patlaban nozīmējot aizdevums. Labi, ka varot skaidri un gaiši paziņot par saņemto Kongresa norādījumu — pieprasīt aizdevumu.

— Tā mēs piespiedīsim, — triumfēdams sacīja Ralfs Izars, — mūsu divkosīgo līguma partneri beidzot izteikties bez ap linkiem.

Un Arturs Lijs drūmi teica*

—    Francijas pienākums ir dot mums aizdevumu. Bet es nebrīnīšos, ja Versaļa izvairīsies. Atzīdama mūs un noslēgdama ar mums līgumu, Francija taču tā ir lauzusi savus līgumus ar Angliju. Tāda valsts bez sevišķām ceremonijām apkrāps arī mūs, ja no tā cerēs iegūt kādu labumu.

Franklins ar pūlēm savaldījās, dzirdēdams tik ačgārnu loģiku. Lai nomierinātos, Franklins lūkojās uz gleznu, kas karājās viņam iepretim, un mēģināja lietišķi izprast tās saturu, kā to bija paradis kopš jaunības. Kas tā bija par sauli, zem kuras Vašingtons stāvēja? Vai tā uzlēca vai norietēja? Tas nebija īsti skaidrs. Būs jāpavaicā kādreiz gleznotājam Prinjē kungam.

Viņš sāka palēnām atspēkot kolēģu bezjēdzīgās runas.

—    Padomājiet taču, mani kungi, — viņš lūdza, — starp kādiem partneriem tika noslēgts līgums. Vienā pusē zeme ar divdesmit pieciem miljoniem iedzīvotāju, ar spēcīgu floti un labāko armiju Eiropā un diplomātiju, kas slavena ar savu ārkārtīgo izveicību; otrā pusē zeme ar nepilniem trijiem miljoniem iedzīvotāju, pa pusei ienaidnieka okupēta, bez tirdzniecības un industrijas un ar ļoti vāju valdību. Nevarētu teikt, ka Veržēns būtu izmantojis mūsu nelabvēlīgo stāvokli. Jums jāatzīst, mani kungi, ka mēs būtu parakstījuši arī sliktākus noteikumus. Es uzskatu, ka Francija izturējusies pret mums devīgi un augstsirdīgi.

To viņš nekādā ziņā neatzīstot, iekaisa Arturs Lijs, Francija noslēgusi līgumu aiz tīri savtīgiem iemesliem. Un tūlīt sāka vispār apspriest franču raksturu un viņu politiku. Ralfs Izars un brāļi Liji saskatīja visā, ko Francija darīja, mantkārību, tukšas runas, izlikšanos un viltu. Franklins atbildēja, viņš esot dziļi pārliecināts, ka parīziešu sajūsma par Amerikas likteni esot īsta.

—    Un šis entuziasms, — viņš sacīja, — ļoti palīdzēja pārvarēt grūtības un atvieglot līguma noslēgšanu.

Arturs Lijs enerģiski paziņoja:

—   Bez mūsu uzvaras pie Saratogas līgums nekad nebūtu ticis noslēgts.

—   Neaizmirsīsim, — atgādināja Franklins, — ka Saratogas uzvaru nekad nevarētu izcīnīt bez franču ieroču sūtījumiem.

Džons Adamss līdz šim bija klusējis: taču Franklins nomanīja, ka viņš gatavo lielāku runu. Tagad viņš to arī teica. Zināms, Parīzē varot dzirdēt daudz skaistu frāžu par Ameriku un brīvību. Taču franču pļāpas esot pavisam kaut kas cits nekā lielā, kvēlā sajūsma, amerikāņu saeva indignatio. Tas, kas šeit, Parīzē, dzirdams, būtībā esot tikai paļāšana un dzēlīgs izsmiekls. Kā lai tas butu citādāk? Franču nacija esot caur un caur satrūdējusi.

—    Man, piemēram, bija izdevība, — viņš izklāstīja, — ieskatīties statistikā par iedzīvotāju pieaugumu. Tie ir briesmīgi skaitļi, mani kungi. Pagājušajā gadā, septiņdesmit septītajā gadā, Parīzē piedzima 19 855 bērnu. Un vai jūsmināt, cik daudzi no tiem tika izlikti? 6918. Vairāk nekā trešā daļa. Iedomājieties tikai! 6918 bērni izlikti, 6918 atradeņu vienā pašā pilsētā. Nekad jūs mani nepārliecināsiet, doktor Franklin, ka valsts, kuras galvaspilsētā izliek tik daudz bērnu, patiesi iekvēlosies par brīvību un tikumību. Pieļausim, ka franči sagatavojuši pamatu, uz kura mēs cēlām, pieļausim, ka viņi noārdījuši zināmus aizspriedumus, kas stāvēja mums ceļā, taču viņi noārdījuši arī ļoti daudz laba. Viss, ko viņi darījuši, bija sagrāve, tikai sagrāve. Sis cilvēks, kas tagad ir miris, jūsu mesjē Voltērs, ko viņš visu savu mūžu darīja, doktor Franklin? Tikai iznīcināja. Bet mēs uzcēlām. Viņš spēja tikai noliegt. Pateiksim ar lepnumu, kā tas īsteni ir, mani kungi. Tagad pasaulē ir dižens apstiprinājums. To sauc — Amerika.

Jaunie cilvēki, kas sajūsmināti bija klausījušies, sēdēja saviļņoti un klusēja.

Franklins apsvēra, ka cilvēks ar šādiem uzskatiem laikam gan ļoti nopeļ viņu, Franklinu, viņa morāli un dzīves veidu. Kamēr no mistera Adamsa glīti veidotajām lūpām plūda labi veidoti teikumi, Franklins vērīgi aplūkoja viņa lielo galvu ar varen kuplajām matu šķipsnām pie deniņiem un prātoja, vai kādreiz būs iespējams pēc galvaskausa formas izdarīt konsekventus secinājumus par tā saturu.

Kad misters Adamss bija pabeidzis, Franklins mazliet nogaidīja. Viņš domīgi vēroja gleznā attēloto ģenerāli Vašingtonu, ar kuru viņš bija vienādās domās, un dzīvos padomnieku kungus un kolēģus, ar kuriem bija tik grūti saprasties, un teica:

—    Atļaujiet man pastāstīt jums mazu notikumu. Nesen uz Jaunā tilta sēdēja kāds vīrs un gribēja pārdot zelta monētas, luidorus, vecus un jaunus; par katru luidoru viņš prasīja divus livrus, vienu desmito daļu no vērtības. Daudzi apstājās, pārbaudīja luidorus, tie skanēja kā īsti, taču šis vīrs nespēja pārdot nevienu pašu luidoru, neviens pircējs negribēja riskēt ar diviem livriem pret luidoru.

—   Un? — Ralfs Izars atturīgi noprasīja. — Ko tas nozīmē?

—    Luidori bija īsti, — sacīja Franklins. — Tās bija derības. Uzvarēja cilvēks, kas bija saderējis, ka cilvēki esot tik neticīgi, ka neņemot īstu zeltu, ja to viņiem dod tik lēti.

—   Es tomēr nesaprotu, — sacīja Ralfs Izars.

Taču Arturs Lijs noprasīja:

—   Jūs patiesi domājat, doktor Franklin, ka franču piedalīšanās brīvības cīņā ir īsta kā zelts?

Franklins pievērsa viņam savu lielo, mierīgo seju.

—   Jā, mister Lij, — viņš atbildēja, — tā es domāju.

—   Vai jūs domājat arī, — izaicinoši noprasīja Viljams Lijs,

—  ka tauta ar tik daudz atradeņiem ir veselīga, nav dekadenta?

—    Franču tauta, — atbildēja Franklins, — ir tikpt veselīga un tikpat dekadenta kā jebkura cita tauta. — Pārējo sejas pauda mēmu, sašutuma pilnu noraidījumu, bet Franklins turpināja:

—   Nemaz nav izslēgts, tas ir pat ļoti ticams, ka nākamajos gados atradeņu skaits pieaugs. Es esmu pārliecināts, ka starp nodokļu augstumu un atradeņu skaitu pastāv noteikta proporcija. Ja jūs man minat skaitļus, tad es jums atbildēšu ar skaitļiem. Mesjē Neķers man paskaidroja, ja karš, ko uzsāk franči, — un tas ir arī mūsu interesēs, — nebeigsies divu gadu laikā, tas izmaksās apmēram tūkstoš miljonu. Tūkstoš miljonu. Tātad atradeņu skaits pieaugs. 0

—   Ir viegli, — sacīja Artūrs Lijs, neskatīdamies Franklina,

—    nodoties Parīzē ekonomiski filozofiskiem apcerējumiem, kamēr Vellifordžā mūsu ļaudis mirst badā.

Franklins lēni un nosvērti sacīja:

—    Jūs uzskatāt frančus par egoistiem, mani kungi, un viņu noskaņojumu par tukšiem vārdu plūdiem. Bet diezgan daudz franču savukārt uzskata, ka mēs šeit Parīzē dzīvojam uz viņu rēķina un izmantojam Franciju. Mēs pieprasām naudu, ieročus, kuģus, ļoti daudz naudas, ļoti daudz kuģu. Un ko mēs par to solām?

Džons Adamss sacīja:

—    Mēs piedāvājam visdižāko morālo cīņu, kādu zemeslode vēl nekad nav redzējusi. — Un paklusu, taču skaidri izceldams ritmu, viņš turpināja:

Mirst austrumi, un viņu slava gaist, Bet ceļas jauna valsts, kur saulriets kaist.

Franklins labprāt būtu atbildējis, ka pagaidām Rietumos dzimstošajai valstij nepieciešama mirstošo Austrumu aizdevums. Taču viņš atturējās no šīs piezīmes. Viņš atskārta, ka nevarēs ilgāk novilcināt aizdevuma pieprasījumu.

—   Ķersimies pie lietas, mani kungi, — viņš sacīja.

—   Kongress uzdod mums, — sausi sacīja Arturs Lijs, — pieprasīt 25 miljonus lielu aizdevumu.

—   Līdz 25 miljoniem, — Franklins pārlaboja.

Viljams Lijs teica:

—   Tā kā karš arī bez tā jau izmaksā 1000 miljonus, tad mesjē Neķeram šie 25 miljoni nebūs vairs nekas sevišķs.

—    Ja jūs paklausītu man, — sacīja Franklins, — tad atliksim labāk šo lūgumu uz vēlāku laiku. Atcerieties, lūdzu, nikno noraidījumu, ko mps saņēmām, kad pieprasījām tos četrpadsmit miljonus. Sabiedriskā doma ari šoreiz nav labvēlīga mūsu prasībai. Versaļai ir milzīgi bruņošanās izdevumi. Tikai pirms trim nedēļām tika pasludināti jauni nodokļi. Mēs ari šoreiz nekā nepanāksim un tikai sadusmosim kabinetu, ja tagad vēl pieprasīsim aizdevumu, par kuru katrs zina, ka tā ir dāvana.

—    Ja Francija, — atbildēja Arturs Lijs, — nesūta savus cilvēkus un savus kuģus un uzkrauj mums kara smagumu, tad tai vajadzētu vismaz dot mums tos pāris maisus zelta, kas nudien neatsver tās asinu straumes, kuras mums jāupurē. Es domāju, ka to vajadzētu ieskaidrot franču kungiem. Es balsoju par to, ka mēs tagad pieprasām aizdevumu.

—   Arī es, — sacīja Ralfs Izars.

—   Un es, — paziņoja Viljams Lijs.

—   Un jūs, mister Ādams? — jautāja Franklins.

—    Ja doktors Franklins uzskata, ka tas ir svarīgi, — atbildēja Džons Adamss, — es neiebilstu, ja lūgumu atliek uz divām nedēļām.

—   Ar divām nedēļām ir maz līdzēts, -sacīja Franklins.

—   Laikam vispareizāk būs, — Arturs Lijs lietišķi sacīja, — ja mēs uzticēsim jautājumu par aizdevumu misteram Adamsam,

Trīs kungi saskatījās, nerunādami ne vārda; ap Franklina lūpām pavīdēja viegls smīns.

—   Vai kungi piekrīt? — jautāja Arturs Lijs.

Kungi piekrita.

Pēc šīs apspriedes abi brāļi Liji, Džons Adamss un Ralfs Izars rakstīja garas vēstules draugiem uz Ameriku, un katrs izteica 'domu, ka tālāka sekmīga sadarbība ar doktoru honoris causa esot neiespējama. Tās nebija tik daudz debates par aizdevumu, cik diskusija par Francijas morālo stāvokli, kas radīja kungos domu, ka ar cilvēku, kam tik pretēji uzskati, nevar sastrādāt. Tāpēc viņi katrs savā veidā ierosināja, lai trīs komisāru vietā ieceļ vienu pašu Savienoto Valstu pārstāvi Versaļas galmā. Džons Adamss uzskatīja, ka izvēlēsies, pats par sevi saprotams, viņu; Arturs Lijs bija pārliecināts, ka Amerika tagad zina, ka tikai viņš noder šim postenim.

Franklins nodomāja, ka turpmāk viņi Filadelfijā cīnīsies par viņa amatu kā suņi ap kaulu. Taču viņš neiejaucās. Viņš rāmi nogaidīja, gatavs piekrist visam, kas notiks.

Vasaras sākums Luijam bija patīkams. Savas grūtniecības dēļ Tuanete aizmirsa politiku, un viņš centīgi dalījās viņas nemitīgajās raizēs par pašas un nākamā dofina veselību. Viņš ievēroja neskaitāmņs simptomus, kuru īstenībā nemaz nebija, un izprašņāja doktoru Lasonu par to nozīmi. Luijs sarakstījās arī ar veco ķeizarieni Vīnē par to, kas Tuanetei būtu derīgs vai kaitīgs, un vēl bez Versaļas ārstiem arī Marijas Terēzes ārstam Ingenhusam vajadzēja vairākkārt izteikt savas domas.

Luijs bija laimīgs. Viņš atvairīja domas par politiku, cik tālu vien iespējams, lasīja vēsturiskas un ģeogrāfiskās grāmatas, tulkoja, apmeklēja savu porcelāna fabriku, jāja medībās un rūpējās par savu mīļo sievu.

Pavasaris atnesa viņam vēl vienu iepriecinājumu — nomira Zans Zaks Ruso, filozofs un nemiernieks. Luijs sēdēja savā bibliotēkā pie galda, un viņa priekšā bija Sevrā izgatavotās dižo mirušo dzejnieku figūriņas — Lafontēns, Bualo, Rasins, Labrijers. Sie rakstnieki bija viņam pa prātam; viņi pauda ticību dievam un tā ieceltajai kārtībai. Taisni žēl, ka nebija vairs šādu lielu rakstnieku. Bet vismaz no tiem trim bīstamajiem, nemierniekiem Voltēra, Ruso un Bomaršē, kas sarūgtināja viņam dzīvi, divi tagad bija pagalam.

' Bet bez priekiem, kurus Luijs pārdzīvoja vasaras sākumā, protams, aizvien vēl bija raizes. Savu ministru pavedināts, viņš bija iesācis bīstamu, spēli ar karu, kas varēja sākties kuru katru dienu. Kaut gan visi viņam teica, un arī pats viņš sev sacīja, ka diplomātisko attiecību pārtraukšana ir sava veida kara pieteikums, taču viņš izdarīja vissarežģītākos manevrus, lai varbūt tomējr vēl novērstu patieso kara sākumu. Aplinkus, ar Spānijas starpniecību, viņš apgalvoja Londonai, ka Savienoto Valstu atzīsana neesot bijis domāts kā politisks solis, bet tikai kā komerciāls, un, kaut gan Sendgeimsas galms nicinoši klusēja, viņš ierosināja noslēgt sīki izstrādātu neuzbrukšanas paktu.

Tagad viņš bija priecīgs, ka iecēlis princi Monbarē par kara ministru, jo tas palīdzēja viņam izrādīt sīkstu, pasīvu pretošanos. Viņš varēja arī atsaukties uz Monbarē, kad neatlaidīgi atteicās nodot «karstgalvja» Vodreija rokās komandēšanu. Sajā nopietnajā laikā viņš atbildīgus posteņus uzticēja tikai tādiem cilvēkiem, kas bija pazīstami ar savu apdomību.

Pastāvīgi viņš ar kreiso roku atkal atņēma to, ko ar labo roku bija devis. Savu ministru mudināts, viņš lika spēcīgai flotei doties uz Ameriku un pie Francijas krastiem nostādīt armiju. Tomēr viņš deva pavēli neļauties izprovocēties un nekādā ziņā nešaut pirmajiem. Tika izstrādāti plāni iebrukumam Anglijā. Norīnandijā un Bretaņā virsnieki iedomājās, kā viņi ieņems Džerseju un Gernseju, rīt viņi gribēja ieņemt Vaita salu un Portsmutas ostu, parīt izcelties malā Harvičā. Taču no Versaļas nepienāca nekāda pavēle. Luija leibgvardes pulks gaidīja pavēli gatavoties pārgājienam. Komandantam marķīzam Bironam jautāja, vai viņa ļaudis divu nedēļu laikā varētu būt gatavi karagājienam. Viņš izvilka pulksteni.

— Tagad pulkstenis ir viens, — viņš paziņoja, — pulksten četros viņi maršēs.

Taču viņi nemaršēja, ūn Luijs prata tā iekārtot, ka viņi arī pēc divām nedēļām nemaršēja. Tad nelaime tomēr bija klāt.

Kad Luijs saņēma pirmās, neskaidrās ziņas, ka starp angļu un franču kuģiem notikusi sadursme, viņš ilgi sēdēja trulā apmātībā. «Karš,» viņš domāja. «Tātad nekas nav līdzējis. Mēs karojam. Es karoju.» Bet tad pienāca noteiktākas ziņas, un viņš atplauka. Viņš bija nevainīgs, viņa ļaudis bija nevainīgi, angļi bija šāvuši pirmie, nekaunīgi uzbrukuši viņa krietnajam kuģim «Belle Poule». Kuģa kapteinis bija izturējies lieliski, miermīlīgi un tomēr drosmīgi. «Belle Poule» bija noturējies pret milzīgu pārspēku un ar godu sasniedzis Brestas ostu. Sajā pirmajā kaujā dievs bija svētījis viņa lielgabalus. Viņu pārņēma Burboņu gars. «Es karoju ar Angliju,» viņš domāja, «un es guvu pirmo uzvaru.»

X Arī nākamās nedēļas bija labas nedēļas. Viņa kuģu un viņa armiju varenība iedvesa bailes Anglijā, Devonširas un Kornvalas iedzīvotāji bēga no piekrastes zemes iekšienē. Brālēnam Džordžam vajadzēja uzņemties vel lielākus parādus nekā viņam pašam, un Anglijas valsts rente pazeminājās vēl ātrāk nekā Francijā.

Dievs bija ar viskristīgo karali. Dievs, kas var ieskatīties katrā sirdī, zināja, ka viņš, Luijs, darīja visu, ko vien spēja, lai ierobežotu dumpīgā, bezdievīgā noskaņojuma plūdus.

Bet pasaule to nezināja. Ar apslāpētu niknumu viņš atskārta, ka viņu cildina ka dumpinieku aizgadni. Viņš atrada uz sava galda kokgrebumu ar uzrakstu: «Francijas karalis atzīst Savienoto Valstu brīvību.» Šis nemākulīgais darinājums attēloja viņu, Luiju, jaunu, varonīgu, bruņās tērptu, mīdām sarautas ķēdes. Daži neveikli vīri zemnieku drēbēs stiepa viņam pretī rokas, un viņš sniedza viņiem tīstokli, uz kura bija rakstīts: «Brīvība». Bet no mugurpuses viņam tuvojās stalta sieviete frīģiešu cepurē un taisījās viņu rotāt ar vainagu. Bez tam varēja vēl saskatīt dažus karogotus kuģus, palmu un pāris kareivju, kas pārbijušies steigšus muka projām, acīm redzot, tie bija angļi.

Luija slīpā piere saraucās, viņa tuklie vaigi raustījās. Viņš nevēlējās, lai šis sievišķis ar frīģiešu cepuri galvā viņu vainago, viņš nevēlējās, lai viņu uzskata par plukatu protektoru, viņš nevēlējās, lai pasaule viņam uzveļ vainu par šo muļķīgo karu, kas ir tīrā pašnāvība. Viņš uzdeva Veržēnam viņu attaisnot un pierādīt, ka Francijai ar tās amerikāņu politiku jau no paša sākuma nav bijis cits mērķis kā vienīgi aizstāvēt jūru brīvību.

Veržēns un viņa kungi izstrādāja manifestu. Kad Veržēns parādīja Luijam uzmetumu, viņš bija vīlies. Viss skanēja aplam, nekas nepārliecināja. Viņš sēdās klāt un izraibināja garās loksnes platās malas ar sīkām, niknām piezīmēm. Viņš rakstīja: «Nav nekādas jēgas paskaidrot, ka Francijai nav daļas par jukām angļu kolonijās. Labāk neaizskart šo kutelīgo punktu. Tā nu ir, ka mes esam vainojami Savienoto Valstu neatkarība, un bez mūsu atzīšanas Amerikas nacionālā eksistence nevarētu tikt realizēta.» Viņš rakstīja: «Mesjē de Veržēnam patīk vārdi: neģēlīgs, nodevīgs, liekulīgs. Sādu vārdu lietošana neatbilst franču pieklājībai.» Viņš rakstīja: «Pieminot Kārļa Pirmā un Marijas Stjuartes nogalināšanu, mēs tikai uzkūdīsim mūsu pašu neapmierinātos, mūsu protestantus, mūsu separātistus Bretaņā. Un izsvītrojiet vārdu Kromvels. Angļiem taisnība, ja viņi vēl šodien mums pārmet, ka mēs atzinām šī sliktā cilvēka valdību.» Viņš pārlasīja savas piezīmes un redzēja, ka bija tikai izmetis un nekā nebija pievienojis. Viņš pārdomāja, kā lai visiespaidīgāk parāda pasaulei Anglijas netaisnību, un rakstīja: «Kad es redzu, kā manus pavalstniekus Indijā un pat Eiropā angļi varmācīgi apspiež, fiziski pārmāca, sit ar pātagu, tad mans pienākums Angliju par to sodīt. Sādi argumenti jums jāmin, manu mīļo Veržēn, šādi argumenti atstāj iespaidu. Kad spāņi reiz nogrieza angļu zvejniekam ausis, visa Eiropa iekarsa dusmās.»

Kaut gan Luijs bija pieprasījis izdarīt mīkstinājumus, manifests tomēr atstāja iespaidu. Visi labprāt ļāvās, lai viņus pārliecina.

Bet tad Anglija deva pretī. Edvards Gibons, lielais vēsturnieks, uzstājās par sava karaļa aizstāvi.

Luijs cienīja Gibonu, viņš pats bija pārtulkojis vairākas daļas no Gibona lielā vēsturiskā darba franču valodā. Lēnām un pamatīgi viņš izlasīja šo «Atbildi» un šo «Attaisnojuma rakstu». Viņš kļuva aizvien nomāktāks. Viss, ko šis cilvēks viņam pārmeta, bija pareizi, trāpīja tieši mērķī un pierādīja, cik viņa paša argumenti bija vāji. Skaidros, garos teikumos, kurus varētu būt rakstījis kāds antīkais rakstnieks, vēsturnieks Edvards Gibons izskaidroja, ka Versaļas galms pārkāpis visus svinīgos solījumus un saistības, nodarbojies ar viltīgu, ļaunprātīgu politiku, kam jākaunas no dienas gaismas, aizskāris tautu tiesības un lauzis miera līgumu. Viņš minēja pierādījumus, šis Edvards Gibons, uzskaitīja visus slepenos ieroču sūtījumus, kurus bija piegādājusi Versaļa vai arī vismaz zinājusi par tiem. Tā bija vesela rinda pārkāpumu, ko kronists viņam pārmeta. Vēsturnieks teica viņam spēcīgus, apsūdzošus vārdus, un Luijam nebija ko atbildēt, viņš runāja kā pravietis Zalamans ar Zaulu vai pravietis Nātans ar Dāvidu. Cik gan laimīgs bija viņa brālēns Anglijā! Viņa pusē bija ne vien taisnība, bet viņam bija arī dižens cilvēks, kas to spēja aizstāvēt. Kas bija Luija pilnvarnieks? Vecs, viltīgs, intrigās un veiklos vārdos apmācīts ierēdnis.

Eduarda Gibona manifests, uzrakstīts lieliskā franču valodā, Parīzē netika aizliegts. To lasīja visi.

Arī Pjers to izlasīja. Sers de Bomaršē memorandā lika nosaukts vārdā, bija runāts par viņa firmu «Hortalezs un kompānija», par viņa floti, par viņa bagātajām noliktavām. Pjers smaidīja lepni un laimīgi. Nu visa pasaule varēja izlasīt, ko laikmeta lielākais vēsturnieks bija izteicis klasiskā stilā, ka sers de Bomaršē piegādājis dumpiniekiem ieročus, kas vienīgi palīdzējuši viņiem pretoties savam karalim. Tagad viņa nopelni Amerikas labā uz mūžīgiem laikiem ierakstīti vēsturē.

Pjers pameta visus citus darbus. Gibona kunga memorands uzlika viņam patīkamu pienākumu aizstāvēt Ameriku ne vien ar ieročiem, bet arī ar spalvu. To viņš bija parādā Voltēram un pats sev, franču literatūrai, Jaunajai pasaulei un brīvībai.

Viņš rakstīja, un viņa sirds rakstīja kopā ar viņu. Angļi uzdrošinājās runāt par nodevību. Vēsturnieks iedrīkstējās apgalvot, ka Francija pamudinājusi kolonijas atdalīties no Anglijas. It kā tā nebūtu vienīgi angļu ministru bezkaunīga muļķība; kas skubināja Ameriku atsācīties no angļu kroņa. Joprojām apbrīnodams lielo rakstnieku Gibonu, Pjers tomēr atklāja milzīgo liekulību, kas slēpās viņa manifestā. Ar īsta dramaturga aizrautību, ar īsta advokāta daiļrunību, ar īsta frontista dedzību Pjers attēloja Anglijas attiecības pret Ameriku tik asi, skaidri un atjautīgi, kā vēl nekad nebija aprakstīts. Savu mazo darbu viņš nosauca: «Piezīmes pie Londonas galma attaisnojuma raksta. Uzrakstījis Pjers Ogistens de Bomaršē, kuģu īpašnieks un franču pilsonis.»

Polemiskajam rakstam bija vētraini panākumi. Pjeru bērliu apbēra jūsmīgām vēstulēm no visām valsts malām un ārzemēm. Ja Gidēns viņu līdz šim bija salīdzinājis ar Plautu un Aristofanu, tad patlaban tas salīdzināja viņu ar Tacitu.

Luijs lasīja uzmanīgi. Vairākkārt viņš apmierināts pamāja ar resno galvu. Rakstīt jau nu viņš spēja, šis zellis, to viņam nevar atņemt. Luijam bija jāsmīn par to nekaunību un eleganci, ar kādu sers Karons uzņēmās pilnīgu atbildību par ieroču piegādi. Ar blēdīgu nevainību šis Karons paziņoja, ka viņš kā franču pilsonis un krietns tirgonis uzskatījis par godu sekmēt brīvības cīņu un atriebties britu pirātiem par franču tirdzniecībai nodarīto ļaunumu.

Bet tad Luijs apdomājās, ka šis sera Karona apgalvojums ir skaidri, apzināti meli. Vai tad viņš pats, Luijs, nebija atlīdzinājis šī brīvību mīlošā pilsoņa godpilnās pūles ar diviem miljoniem livru pabalsta? Lēnām Edvarda Gibona dižie, it kā marmorā kaltie vārdi atstūma pie malas sera Karona bravūrīgos advokāta izteicienus. Luijā modās truls niknums pret šo nelieli Bomaršē, kas viņu bija ievilcis šajā avantūrā. Amerikāņu sacelšanās būtu izjukusi pašā sākumā, ja nebūtu iejaucies šis spekulants un pabalstījis dumpiniekuš.

Luijam bija īsti pa prātam, kad arī citi uzbruka Pjeram un apvainoja viņu melos. Pjers savu darbu bija rakstījis steigā, tur bija ielavījušās paviršības. Uzskaitīdams pēdējā miera līguma

kaunpilnos noteikumus, Pjers bija rakstījis, ka Anglija paturējusi sev tiesības ierobežot franču karakuģu skaitu. Tas bija nepareizi, un de Suazela kungs, kas sešdesmit trešajā gadā bija bijis ministru prezidents un tātad atbildīgs par šo miera līgumu, bija sašutis. Viņš protestēja pret šo apmelojumu un pieprasīja, lai aizliedz Pjera «Piezīmes». Veržēns mēģināja glābt izcilo, iespaidīgo polemisko rakstu. Bet Luijs viņam dusmīgi pavēlēja klusēt. Cik rūpīgs un pārdomāts bija katrs teikums Gibona manifestā, bet šis Karons neveikli un vieglprātīgi tikai meloja. Suazetam bija taisnība. Sis Karons bija dzimis krāpnieks. Viņš nespēja uzrakstītnevienu patiesu vārdu. Viņa spalva visu pataisīja par meliem, viskrietnāko lietu par nepatiesību.

«Kuģu īpašnieka un pilsoņa Bomaršē» piezīmes aizliedza.

Pjers bija pieradis paciest netaisnību, parasti viņš to panesa ar humoru. Bet tagad viņš bija paveicis darbu, kura patriotisko nozīmi cildināja visa valsts, viņš tik skaidri un spēcīgi bija izteicis franču tautas sirsnīgākās jūtas, kā tas reti izdevās, un nu viņam vienkārši aizbāza muti. Notika taču karš ar Angliju, franču vīri mira no angļu lodēm, un tad nedrīkstēja nodrukāt pret Angliju-vērstus vārdus, kas nāca no visu sirdīm, tikai tāpēc, ka vecai, prātu izdzīvojušai tenku vācelei, tīrai mūmijai, ne ministram, nepatika puse teikuma. Protams, viņš bija aristokrats, un tas, kas viņu aizvainoja, bija parasts pilsonis.

Pjers saslējās. Polemisko rakstu viņi bija aizlieguši. Tam bija lemts pastāvēt vienu nedēļu vai mēnesi. Bet «Figaro» nenovecosies ne rīt un arī ne pēc gada. «Figaro» viņš neļaus izraut no rokām. Tieši tagad viņš panāks, lai to uzved.

Viņš pamudināja Franču teātra aktierus iesniegt policijas prezidentam manuskriptu un dabūt atļauju uzvedumam. Vēl tajā pašā nedēļā viņi saņēma atbildi, ka uzvedumu nevarot atļaut.

Pjers bija rēķinājies ar aizliegumu. Arī Dezirē bija to sagaidījusi. Viņa gandrīz priecājās. Tagad viņas pienākums bija panākt atļauju uzvest lugu. Tagad vienīgais ceļš bija pie Tuanetes.

Ar pacietību un viltību Dezirē bija panākusi, ka viņas attiecības ar Tuaneti kļuva aizvien Ašākas. Dezirē bija ļāvusi Tuanetei censties iegūt viņas labvēlību, pamazām bija kļuvusi karalienei nepieciešama. Tuanete juta, ka Dezirē piemīt kaut kas 'svešs, zobgalīgs, bīstams. Tieši tas viņu vilināja. Dezirē viņai bija daļa no «tautas», pēc kuras ovācijām viņa ilgojās, kaut arī tās Šķita smieklīgas.

Neraugoties uz savu grūtniecību, Tuanete aizvien vēl nodarbojās ar teātra mākslas studijām, laikam gan tāpēc, ka viņa vēlējās, lai Dezirē būtu pēc iespējas vairāk viņas tuvumā. Ja viņas atmiņa neklausīja, Tuanete apzinīgi iemācījās no galvas vēl divdesmit Korrieja vai Rasina pantus, kā tas savā laikā bija jādara Dezirē. Tagad Dezirē viņai ierosināja klasisko pantu vietā mācīties moderno prozu, tas esot grūtāk, toties derīgāk. Tuanete tmlīt piekrita un pēc Dezirē padoma vispirms mācījās Rozinas lomu no «Bārddziņa». Tā Dezirē radīja izdevību sākt runu par «Fi> garo kāzām». Viņa pastāstīja, ka lugā esot trīs sieviešu lomas, cita par citu skaistākas. Viņai pašai autors paredzējis istabenes Suzannas lomu, bet viņa prātojot, vai labāk neizvēlēties pāža Kerubina lomu. Glaimota par neparasto aktrises uzticību, Tuanete izrādīja dzīvu interesi.

—   Jums jāiedod man izlasīt šo lugu, mana mīļā, — viņa lūdza. — Jums jāatļauj dot man padomu.

—    Nekas man nebūtu tik patīkami, kundze, — atbildēja Dezirē, — kā saņemt padomu no lietpratējas, par kuru es zinu, ka viņa vēl man labu.

Tuanete izlasīja lugu un sajūsminājās par abām lomām. Bertēnas jaunkundzei pasūtīja kostīmu skices. Tuanete nespēja izšķirties, kāds kostīms Dezirē piestāv labāk, kāda loma viņai labāk atbilst.

Bet tad Dezirē teica, ka viņai, diemžēl, esot pietiekoši daudz laika apsvērt šo problēmu, jo uzvedumam radušies šķēršļi.

—   Šķēršļi? — jautāja Tuanete un savilka uzacis.

—    Jā, — Dezirē nevērīgi atbildēja. — Kā es dzirdēju, daži birokrāti šauboties. Tās ir cenzūras grūtības, vai kaut kas tamlīdzīgs, es īsti labi nezinu.

Tuanete smaidīja un priecājās par savu augsto stāvokli.

—    Jūs varēsiet spēlēt šo Suzannu vai šo Kerubinu, mana dārgā, — viņa laipni teica, — kad vien jums iepatiksies. Es domāju, ka birokrāti apklusīs, kad es vēlēšos redzēt šo lugu.

—    Ja jūs palīdzēsiet, kundze, lai komēdiju var uzvest uz skatuves, — Dezirē atbildēja, — jūs izdarīsiet Franču teātrim neizmērojamu pakalpojumu. #

—    Es priecājos, Dezirē, — sacīja Tuanete un pirmoreiz nosauca viņu priekšvārdā, — ka varu jums izdarīt kādu pakalpojumu.

Viņa pastāstīja Luijam, ka de Bomaršē kungs esot uzrakstījis jaunu lugu.

—   Tā esot ārkārtīgi laba, — viņa sacīja. — Franču teātrī, augstība, lugu uzskata par laikmeta labāko komēdiju.

Luijs sausi piezīmēja: „

—   Aktieriem ir tieksme uz pārspīlējumiem. Mani kungi man teica, ka mesjē de Bomaršē komēdija esot nepieklājīga. Mesjē Lenuārs to ir aizliedzis.

Tuanete izlikās pārsteigta. Kādu brīdi klusēja.

—   Varbūt mums likt, lai lugu nolasa priekšā, augstība, — tad viņa teica. — Tā esot lieliska luga, un mesj« Lenuārs reizēm ir pārāk piesardzīgs.

—   Man ir maz laika, Tuanete, — Luijs īgni atbildēja, — Karš . . .

—    Es labprāt vēlētos, lai lugu man nolasa priekšā, Luij, — Tuanete palika pie sava, — un es nevēlētos klausīties viena pati. Dariet to man par prieku mana stāvokļa dēļ. Droši vien mesjē de Bomaršē būs laimīgs, ja varēs to mums nolasīt.

—   Es nevēlos, lai šis cilvēks man ko lasītu, — ātri un nikni sacīja Luijs.

—    Ja jūs domājat, augstība, ka tā izrādīsiet viņam pārāk lielu laipnību, — Tuanete ierosināja, — tad taču citi var nolasīt lugu, piemēram, mans Vodreijs un Menāras jaunkundze.

Luijs bija gluži nelaimīgs, taču viņš negribēja uztraukt sava bērna māti.

—   Nu jā, nu labi, — viņš teica bez sevišķas sajūsmas.

Kad Tuanete triumfēdama pavēstīja, ka karalis vēloties, lai Dezirē un Vodreijs nolasot viņam priekšā de Bomaršē kunga komēdiju, Dezirē staroja aiz laimes. Viņu sajūsmināja doma, ka valsts varenākā cilvēka priekšā viņa varēs aizstāvēt savu draugu un tā labāko darbu. Arī Vodreijs uzņēma to kā patīkamu pārmaiņu savā nepacietīgajā dīkdienībā, ka varēs Resnim nolasīt «Figaro» tieši acu priekšā.

Dezirē un Vodreijs sāka mēģinājumus. Lasot vajadzēja ātri pārslīdēt pāri bīstamajām, dumpīgajām vietām komēdijā un uzsvērt viltīgo intrigu mudžekli. Bet lai tas izdotos un lugas musinošā bezkaunība neparādītos klaji un kaili, bija nepieciešams vairāk materiāla, lai to aizsegtu, f Tas nemaz nebija slikti, atzina Dezirē, ka Pjers bija spiests vēlreiz noslīpēt «Figaro». Tā Dezirē, kas tagad iestudēja viņa lugu, bija gluži cita nekā tā, kas pirmajā lasījumā ar tādu sajūsmu bija uztvērusi tās dzirkstošo, aso prātu. Pārsteidzošā atziņa, ka viņai ir sirds, lika viņai tagad prasīt vairāk no lugas. Tai jābūt šedevram, pilnībai. Saprātam, bezkaunībai, jokiem jāpievieno vēl jūtas, muziķa, poēzija.

Viņai izdevās Pjeru pārliecināt. Viņš atzina, ka komēdijā bija pārāk daudz apsūdzības un pārāk maz dzejas. Viņi ķērās pie darba.

Komēdijas personas un notikumus viņš bija pārcēlis uz Spāniju, taču lugas ietvars bija paviršs. Tagad viņš atcerējās savu Spānijā pavadīto laiku, tas bija jauks laiks, un atmiņā viņam atausa krāsas, muziķa, gaisma. Pili, kas varētu atrasties jebkurā^ vietā pasaulē, viņš pārvērta par lauku muižu Aguas Frescas pie Seviļas. Personas, kas varētu mājot — vienalga, kur, viņš pārvērta par spāņiem. Un lielo Figaro monologu, ko varēja norunāt jebkurš aktieris pie rampas uz jebkuras skatuves, viņš no iestarpinājuma pārvērta par darbības sastāvdaļu. Tagad gaidu, cerību un baiļu pilns spāņu Figaro pastaigājās pa milzīgi lielu, koptu kastaņu birzi, un šo birzi Pjers ļoti labi pazina, tā patiesi atradās netālu no Sevilas, un Pjers tajā bija pārdzīvojis cerību un baiļu pilnu stundu/

Arī Vodreijs, kas piedalījās abu darbā, guva savu tiesu. Sākumā viņš bija saīdzis, ka nevarēs ar sajūsmu un bezkaunību tēlot dumpīgo sulaini, jo uzskatīja, ka viņam ir pietiekoši daudz aktiera talanta, lai atveidotu arī dumpīgu zemas kārtas cilvēku. Bet tagad viņš sāka saplūst ar grāfu Almavivu. Ja sākumā ar šo augstmani Almavivu Pjers nebija gribējis attēlot neko citu kā visu uzpūtīgo aristokratu vīzdegunību, ja viņš, to radīdams, bija gribējis atbrīvoties no sašutuma par Veržēnu, Lenormanu un arī Vodreiju, tad tagad, redzēdams Vodreija dedzīgo vēlēšanos palīdzēt, Pjers padarīja grāfu Almavivu pilnīgāku un cilvēcīgāku. Viņa augstprātībai un kārībai pievienoja labu tiesu uzvaroši laipnas elegances. Piešķīra viņam cieņu un taktu arī vilšanās un sakāves brīžos. Vodreijs redzēja, kā pārmainās grāfs Almaviva, šis portrets glaimoja viņam, un no visas sirds viņš bija vienis prātis ar grāfu. Aizvien vairāk «Figaro kāzas» kļuva par komēdiju, ko radījis viņš, Vodreijs, un ko viņš augstsirdīgi tikai ļāva parakstīt savam aizbilstamajam Bomaršē.

Ja Dezirē bija sacījusi Tuanetei, ka viņa svārstoties, vai spēlēt istabeni Suzannu vai pāžu Kerubinu, tad tā nebija tikai taktiska izrunāšanās. Sākumā viņa patiesi bija redzējusi sevi tikai kā dzīvē norūdīto istabeni Suzannu, kuras radīšanā pati bija piedalījusies; bet tagad Dezirē daudz vairāk vilināja zēna Kerubina loma. Pagaidām šim tēlam vēl nebija skaidri apveidi, taču viņa redzēja pāžu savā priekšā tādu. kādu viņa to gribēja tēlot — zēnu, kas mostas dzīvei, pārpilnu tieksmēm, kuras viņš pats neizprot, katras sievietes savaldzinātu, naivi traucoties no vienas pie otras.

Kad viņa izteica Pjeram savu priekšlikumu, viņš bija apstulbis. Viņš paraudzījās viņā. Dezirē stāvēja viņa priekšā šmauga, maza, pievilcīga, šķelmīga, ar mazliet vīzdeguntgi uzrautu degunu, un viņš saskatīja viņā tikai istabeni Suzannu. Bet tad viņa attēloja viņam to, ko domāja, un Pjeram atvērās acis. Viņš bija īsts teātra pazinējs, tāpēc noprata visas Kerubina lomā slēptās iespējas. Pats par sevi saprotams, ka to var spēlēt tikai meitene, tikai Dezirē, Un, būdams īsts dzejnieks, viņš aptvēra visas juceklīgās jūtas, kuras Dezirē piešķīra zēnam. Taču viņš neredzēja nekā, arī tagad neredzēja, kas norisinās Dezirē sirdī, viņš redzēja tikai aktrisi, kurai būs jāspēlē pāžs Kerubins.

«Ak, cik gudrie ļaudis reizēm ir dumji,» Dezirē iešāvās prātā kāds «Figaro» teikums.

Ar rūgtu, ironijas caurstrāvotu prieku viņa ķērās pie darba kopīgi ar savu dzejnieku no jauna radīt pāžu Kerubinu. Un Kerubins kļuva tāds, kādu viņa to bija iedomājusies; viņā bija naiva jautrība un tikko pamodošos jūtu juceklis un ap viņu valdīja maiga, pievilcīga frivolitāte. Un tad^jeram ienāca prātā Kerubinam domāta maza, tautiska dziesmiņa, kuru viņš visu laiku bija meklējis un kurai tikai tad bija jēga, ja tā nāca no Kerubina mutes. Tiem jābūt ļoti vienkāršiem pantiem, un tie arī kļuva par ļoti vienkāršiem pantiem. Romancei jāpatīk visiem, tās avots bija tauta, tā pierādīja, ka Pjers ar visām savām sabiedrības cilvēka manierēm tomēr nāca no tautas. Dezirē paņēma Pjera ģitāru,

strinkšķināja un dziedāja, un viss notika it kā pats no sevis. •

Trauc kumeļš savā vaļā, Sirds sit man priekā skaļā, Var jāt pa pļavām zaļām Uz priekšu, tālāk vien.

Un tad Pjeram ienāca prātā nākamais pants, un Dezirē atrada trūkstošo vārdu, un viņam radās jauns pants. -* Pjera vārdus vajadzēja dziedāt pēc dziesmiņas «Malbrough š'en va-t-en guerre» melodijas; šī melodija palīdzēja Pjeram atrast savus pantus. Sakarā ar karu Amerikā senā karavīru dziesma bija atkal modē, un Pjers smaidīdams nodomāja, ka vismaz šādā veidā Amerika viņam atmaksāja to, ko viņš bija darījis Amerikas labā.

Lugas lasīšana notika Tuanetes dzeltenajā salonā.

Dezirē un Vodreijs apzinājās, ka šis pasākums bija riskants. Bija ļoti iespējams, ka tieši šī lasīšana aizkaitinās aizdomu pilno Luiju un noskaņos pret komēdiju. Tomēr viņi bija paļāvīgi. Luijs bija viens pret trim sajūsminātiem lugas piekritējiem, un viņam bija jārēķinās ar Tuanetes stāvokli.

Luijs pats bija labā omā un stipri ieinteresēts. Viņš bija nolēmis sagādāt savai mīļajai sievai prieku un atļaut lugu, ja tā neizrādīsies pārāk zaimojoša, jau tādēļ vien, lai, sakaitinot Tuaneti, neapdraudētu topošo dofinu. Lai lasīšanas laikā būtu labā omā, viņš laikus bija pamatīgi paēdis un licis pasniegt vēl šeit gabalu aukstas zaķa pastētes un mazliet konfektes.

Bija vasaras vakars un vēl gaišs, taču priekškari bija aizvilkti un iededzinātas sveces. Luijs palīdzēja Tuanetei ērti nosēsties, pats atzvēlās platā krēslā un sacīja:

—   Un nu sāciet, mesjē un madām!

Vodreijs un Dezirē sāka lasīt. Ievērodami savu plānu, viņi pārslīdēja pāri visam, kas varētu likties piedauzīgs, un garais pirmais cēliens pagāja laimīgi. Kad otrajā cēlienā nonāca pie Kerubina romances, Luijs kļuva pat jautrs. Viņš dungoja līdz, un, kad Dezirē, pabeigusi dziesmu, grāfienes lomā piezīmēja: «Tā ir naiva un jūtām bagāta,» viņš neparasti mundri atzina:

—    Pareizi, ļoti pareizi. Tā ir brīnum jauka, man patīk. — Viņš atkārtoja refrēnu: «Que mon coeur, mon coeur a de peine,» — tad pievērsās Tuanetei un pārliecināti sacīja: — To jums vajadzētu dziedāt, Tuanete.

Visa otrā cēliena laikā Vodreijs savaldījās un «tēloja», kā bija norunāts, tikai grāfu un noslēpa Figaro straujumu. JDezirē paļāvība pieauga.

Taču trešajā cēlienā Vodreijam, acīm redzot, bija grūtāk ievērot Dezirē norādījumus. Viņam jau kļuva žēl bāli un neizteiksmīgi nobērt Figaro jaukos, asprātīgos izteicienus; galu galā viņš taču šeit ir aktieris un viņam ir tiesības gūt iespaidu. Viņš atcerējās gaišo prieku, ko bija izjutis, Pjeram pirmoreiz nolasot lugu, un viņam šķita bezgaumīgi atņemt komēdijai tās pikantumu, ko veidoja tieši Figaro izaicinošā asprātība. Viņš negribēja atteikties no tā, negribēja noliegt savu bērnu. Bez lam Vodreijam aizvien vairāk iepatikās šī kutelīgā situācija. Diez vai otrreiz viņam gadīsies šāda uzjautrinoša izdevība pateikt flegmātiskajam Resnim patiesību acīs. Vodreijam bija dziļi iespiedusies prātā un palikusi atmiņā tā intonācija, ar kādu Pjers tolaik, pirmoreiz, bija nolasījis Figaro izteicienus. Sī intonācija aizvien vairāk aizstāja sadomāto toni, ko viņam bija iemācījusi Dezirē. Viņš sāka akcentēt teikumus tā, kā tos Pjers bija uzsvēris, un tie ieguva sākotnējo izteiksmi. ,

Luijs kļuva nemierīgs. Lāgiem viņš paņēma gabalu no savas zaķa pastētes, gremoja un norija to. lai apslāpētu dusmas. Viņš bija noņēmies būt pacietīgs. Sajā lugā bija jaukas vietas, un šī Menāra bija laba aktrise, to viņš centās paturēt prātā. Bez tam arī Vodreijs ļoti iespaidīgi lasīja grāfa Almaviva lomu. Protams, tā bija mazliet pārspīlēta. Sis Vodreijs pats varētu būt tik ne-, kaunīgs un varmācīgs kā viņa Almaviva, taču, par laimi, vairums augstmaņu bija savādāki. Starp citu, arī pirmās nakts tiesības bija atceltas.

Bet pamazām Luijs negribot sāka pievērst lielāku uzmanību sulaiņa Figaro tēlam un liktenim nekā grāfam. Zināms, tas nebija patīkami, ja pie sievas kāds cits gribēja likties gultā pašā pirmajā naktī, iekams pats bija gulējis ar to. Bet, ja grāfs ar savu baudkāri un-varmācību bija nesimpātisks, tad bezkaunīgais, dumpīgais, viltīgais sulainis bija vēl nepatīkamāks. Viss, ko viņš sacīja un darīja, laupīja komēdijai pievilcību, tā bija vienkārši nekaunība. Sis zellis ņirgājās par jebkuru autoritāti. Un aiz viņa slēpās, protams, pats mesjē Karons.

Dezirē mēģināja ar skatieniem un neuzkrītošiem žestiem apvaldīt Vodreiju. Bet tas tagad bija iededzies un aizmirsis lasīšanas mērķi un redzēdams, ka Luijs uzbudinās, ļāva vaļu patikai satracināt Resni aizvien vairāk.

Tuanete noskatījās ar nepatiku. Pie tam šajā vakarā viņa kopš ilga laika atkal izjuta Vodreija pievilcību. Kā drebēja un staroja viņa seja, cik draudoši saraucās viņa kuplās uzacis un kā kvēloja viņa drosmīgās acis, cik saprātīgi bija viss, ko viņš teica un kā viņš to pateica. Kāds izcils aktieris un cilvēks, grāfs un Figaro vienā personā! Un, tiklīdz viņa būs dzemdējusi dofinu, viņa piederēs Vodreijam un turēs savu solījumu.

\ Dezirē bija sašutusi par aristokrata nesavaldību, kas izjauca visu pasākumu. Taču Vodreija frāzēs viņa atkal un atkal saklausīja Pjera intonāciju, un, par spīti savām dusmām, uzjautrināta iedomājas, ka patlaban viņas Pjers met karalim ar ta pirmā augstmaņa muti tieši resnajā sejā savas un Parīzes patiesības.

Luijs kļuva aizvien niknāks. Lai nomierinātos, viņš paņēma konfekti, nolika to neēstu atpakaļ uz šķīvja, bet tad tomēr iebāza mutē. Piecēlās. Sūkādams konfekti, pagājās uz priekšu un atpakaļ, purināja resno galvu, pusbalsī sacīja:

—    Tas ir pavisam slikti, — tad atkal: — Milzīgi pārspīlēts, — tad vēl: — Bezgaumīga karikatūra.

Dezirē pārstāja lasīt. Luijs atkal apsēdās, taču šoreiz uz maza apzeltīta krēsla, pār kuru smagi pārkārās viņa sēžamvieta. Luijs apjautājās Tuanetei:

—    Vai jūs jūtaties labi, mana mīļā? — Un, kad viņa pamāja, viņš teica Dezirē laipni un noteikti: — Lasiet tālāk, kundze!

Lasīja tālāk, un, kamēr Vodreija zemā un Dezirē skaņā balss skāra viņa dzirdi, Luijs domāja par pašpārliecināto Karona kungu, un viņā pamodās truls niknums. Tas būtu neprāts ļaut skatīties parīziešiem šo lugu. Patiesi ar to vien jau pietika, ka nelaimīga politisku apstākļu savirknēšanās lika viņam karot rietumu dumpinieku pusē; viņš it nemaz nebija spiests atļaut sludināt dumpīgu noskaņojumu no savas galvaspilsētas skatuves. Sis Karons, acīm redzot, tiecās kļūt šeit Parīzē par Katilinu un Grakhu, par ko Filadelfijā izvērties doktors Franklins. Abi palīdz viens otram, viņi grib izpostīt Angliju un Franciju. Luijs dusmīgi pārdomāja, ko tik šis cilvēks jau viņam nav nodarījis. Publicējis musinošus memorandus pret viņa justīciju. Piegādājis dumpiniekiem ieročus, lai tie panāk savu nolādēto uzvaru pie Saratogas. Viņš bija tas, šis Karons, šis bezkaunīgais dumpīgais sulainis, šis Figaro, kas Luiju pret savu gribu iejaucis amerikāņu avantūrā. Un nu šis cilvēks uzdrošinājās izsmiet viņu karalienes klātbūtnē.

Ceturtais cēliens bija galā. Luijs ar pūlēm noturējās uz mazā krēsla. Viņš skaļi elsa. Savaldījās.

—    Es neatzīstu, ka šo lugu var uzvest, — viņš sacīja bīstami mierīgi. Neviens nerunāja ne vārda. Bija dzirdama tikai Luija šņākšana.

—   Noklausieties vispirms līdz galam, — pēc kāda brīža lūdza Tuanete.

Luijs pavisam bija aizmirsis viņas grūtniecību. Viņš saņēmās.

—   Kā jūs pavēlat, — viņš sacīja.

Dezirē sāka lasīt pēdējo cēlienu. Tad pievienojās Vodreijs, un drīz vajadzēja nākt lielajam monologam. So monologu viņi bija vienojušies stipri saīsināt. Bet tagad, iesācis monologu, Vodreijs apsvēra, ka viss taču jau zaudēts, un tad nū viņš vismaz gribēja sagādāt sev prieku. Droši viņš nolika manuskriptu pie malas, un pēc atmiņas norunāja monologu tā, kā to Pjers bija uzrakstījis, «tēloja» to, izceldams puanti pēc puantes. Asās, noslīpētās frāzes dzirkstīja vien: «Manu grāmatu aizliedza, un, aizslēguši mana izdevēja durvis, man atvēra Bastīlijas durvis. Sešus mēnešus mani tur baroja par brīvu, un šis ietaupījums bija vienīgais finansiālais ieguvums, ko man sagādāja literatūra.» Un tālāk: «Tikai mazi gari baidās no mazām grāmatām.» Un vēl: «Tāpēc ka esat augstmanis, grāfa kungs, jūs iedomājaties, ka esat ģēnijs. Dižciltība, bagātība, tituli un amati padara lepnu. Lūdzu, ko jūs esat paveicis kā atlīdzību pai^šīm ērtībām? Jūs esat tikai papūlējies piedzimt.»

Smagiem soļiem Luijs satraukts klumzāja pa istabu. Viņš šņāca tik skaļi, ka Vodreijam bija jāpaceļ balss, lai pārspētu šņākšanu. Dezirē saprata, ka ne vien nav nekas panākts, bet viss uz mūžīgiem laikiem sabojāts. Tomēr viņas seja bija rāma, un Vodreija vietā viņa redzēja savu Pjeru un Vodreija balss vietā dzirdēja draisko, smejošo, slaveno Pjera balsi, kas meta karalim acīs visu, ko domāja par viņu un viņa galmu.

—    Turpretī es, — patlaban sacīja Pjers-Vodreijs, — es, kas esmu cēlies no bezvārda pūļa, nolādēts ar vienu aci, biju spiests, tikai lai vilktu dzīvību, izlietot vairāk viltības un zināšanu, nekā Spānijas valdība izlietojusi simt gados, lai pārvaldītu zemi. . .

Viņš nepaguva pateikt teikumu līdz galam. Luijs ar savu gredzenu asi uzsita pa kamīnu.

—   Es pateicos, — viņš sacīja. — Diezgan. Man ir skaidrs.

Tuanete sēdēja ar nevērīgu seju, bet. kad Vodreijs ar tādu

sajūsmu runāja savu monologu, viņa saslējās.

—    Augstība, vai jums nepatīk šī luga? — viņa saldi apvaicājās.

—   Tā ir riebīga, — Luijs paziņoja, — nepieklājīga no pirmā vārda līdz pēdējam, — un viņš dusmīgi pievērsa savas izvelbtās acis Vodreijam, tad Tuanetei, pēc tam atkal Vodreijam.

—   Bet tā ir ļoti asprātīga, — Tuanete sacīja.

—    Jā, — Luijs dzēlīgi atbildēja, — tajā ir muziķa. Bet es nevēlos, lai ar šo muziķu noņemas. Es negribu, lai kāds pieviļas ar šo muziķu. Es esmu mazs gars, un man nepatīk mazas grāmatas. To es jums saku, kundze, es neatļaušu šo lugu uzvest. Jāizbeidz piekāpšanās, — viņš pēkšņi iesaucās spalgā balsī, — un kompromisi. Bastīlija! Šis zellis iedrošinās ņirgāties par manu Bastīliju. Drīzāk es likšu nojaukt Bastīliju, nekā atļaušu šo lugu.

Pārējie klusēja. Vodreijs bezkaunīgi skaļi aizcirta manuskriptu. Bet Luijs sacīja pieklājīgi un ar viņam neparastu ironiju:

—   Es pateicos jums, marķīza kungs. Jūs lasījāt ļot labi. Un jūs, Menāra kundze, esat liela māksliniece.

Par neveiksmi Pjers bija mazāk sarūgtināts nekā pārējie. Tā nu reiz bija lemts, ka viņam nekas nepadevās viegli; liktenis bija izredzējis viņu par cīnītāju.

Vispirms vajadzēja ieinteresēt sabiedrību par komēdiju. Ceriņzilā līga izplatīja izbrīna un sašutuma pilnas baumas, ka karalis pats, būdams sliktā omā, klīrēdamies aizliedzis de Bomāršē kunga jauno lugu, aizraujošu komēdiju.

Vodreija, Poliņaku un citu Ceriņzilās līgas locekļu un draugu sarīkotajos vakaros lūdza Pjeru pastāstīt par savu slaveno lugu un nolasīt kaut ko priekšā. Pjers lika sevi ilgi lūgt. Tad izrādījās, ka viņa manuskripts ir karietē. To atnesa, tas bija glīts un izskatījās elegants, iesiets dārgā, zilā ādā, to saturēja sudrabotas lentas. Pjers nosēdās ērti un ar laipnu neatlaidību pieprasīja, lai pie spēļu galda nodarbinātie vai sarunā aizņemtie viesi neliekas traucēties. Tad viesību troksnī, klusi šķindot monētām un apslāpēti skanot smiekliem un čalām, viņš nolasīja vienu ainu, tad vēl vienu. Viņš prata iejusties, savos klausītājos un ikreiz savādākā veidā saistīt viņus. Drīz spēlētāji pameta zaļo galdu, mīlas pāri pārtrauca savu galanto tērzēšanu, un visi sapulcējās ap lasītāju. Un, kad jautrā sasprind'zinātība bija sasniegusi visaugstāko pakāpi, Pjers smaidīdams teica:

—    Bet nu ir diezgan, — un aizsita savu manuskriptu ciet, ar koptiem, veikliem pirkstiem aizsēja mapes zilās zīda lentas, un nekas nespēja viņu pamudināt lasīt tālāk.

—    Komēdija piederas uz skatuves, mani kungi un dāmas, — viņš teica, — vai ne? Es šo lugu uzrakstīju nevis tālab, lai to lasītu, bet gan lai uzvestu.

Un visi bija sašutuši par karali, kas aiz lempīgas, īgnas ietiepības liedza galmam un pilsētai papriecāties par šo jauko, asprātīgo komēdiju.

Tā Pjers nolasīja dažas scēnas no «Figaro» Zanlis kundzes mdonā, dažas pie princeses Lambalas un vēl dažas pie princeses Rohanas. Un aizvien viņš pārtrauca, kad klausītājiem komēdija sāka iepatikties un tie pieprasīja vēl, vēl un vēl.

Bet vienu ainu viņš lasīja visur, otrā cēliena ceturto ainu, viņš nosauca to par «Sarunu spāniski» pēc Vanlo jaukās gleznas. Tā bija aina, kurā Kerubins dzied romanci. Pjers dziedāja romanci, dungoja un izcēla to ar mīmiku un žestiem, savaldzinādams klausītājus.

No augstmaņi^ saloniem romance izplatījās pa pilsētu un reizē ar to jaunās lugas nosaukums un slava. «Kas tas ir?» visi jautāja. «Tas ir no de Bomaršē kunga jaunās lugas, no «Figaro»», sacīja sulaiņi, un preču iznēsātāji teica: «Tas ir no de Bomaršē kunga «Figaro», ko karalis aizliedzis,» un krodziņos un kafejnīcās runāja: «Tas ir no «Figaro», ko karalis negrib ļaut mums noskatīties.» «Ģue mon coeur, mon coeur a de peine,» dungoja parīzieši. Visur dzirdēja — «Figaro», «Bomaršē» un «Atkal mums viņu aizlieguši».

Kad Pjers bija ielūgts pie hercogienes Rišeljē — tā bija ļoti vecā hercoga trešā sieva, gluži jauna, un hercogs bija to apprecējis galvenokārt tāpēc, lai kaitinātu savu dēlu, — tur starp daudzajiem viesiem bija vairāki augstāki garīdznieki. Hercogiene glaimojošiem vārdiem lūdza Pjeru, lai viņš nolasot jel pāris ainu no savas izdaudzinātās komēdijas.

—    «Sarunu spāniski», — viņa lūdza, — un ainu, kurā pāžs paslēpjas. Hercogs de Gins stāstīja man, ka viņam vēl tagad jāsmejoties, tiklīdz viņš iedomājoties par to.

Pjers pretojās. Norādīja uz arķibīskapu un citiem prelātiem, "kurus viņš varbūt aizbaidīšot. Bet monsiņjors de Virjē ar laipnu sašutumu noprasīja, vai Bomaršē kungs šī gadsimta garīdzniekus uzskatot tikai par mūkiem. Vai kardināls Bibjena nav licis Makiavelli nolasīt «Mandragolu»? Un vai pāvesta legāts Cidži nav bijis klāt, kad Moljērs nolasījis «Tartifu»? Tā nu Pjers sāka lasīt, un prelāti klausījās ar tikpat lielu prieku kā pārējie, un viņi smējās un aplaudēja tāpat kā pārējie, un dungoja : «Ģue mon coeur, mon coeur a de peine». Monsiņjors Virjē padraudēja Pjeram ar pirkstu:

—    Jūs esat šķelmis, mans mīļais. — Un visi bija izbrīnījušies, ka Luijs negrib ļaut uzvest tik pievilcīgu lugu. Jaunais karalis esot pārāk stingrs, teica monsiņjors de Govons, viņš nesaprotot cilvēcīgas vājības.

Sajā laikā Parīzē uzturējās Krievijas troņmantnieks lielkņazs Pāvels. Viņš ar savu sievu — Virtembergas princesi ceļoja inkognito, kā grāfs un grāfiene di Nori. Versaļā viņus ļoti godināja. Vodreijam un viņa draugiem nebija grūti ieinteresēt krievu kungus par Bomaršē. Viņi bija redzējuši «Bārddzini» Sanktpēterburgā, lielkņaze ar patiku bija lasījusi de Bomaršē kunga memorandus.

Sastapšanos sarīkoja Gabrielas Poliņakas salonā.. Krievi bija sajūsmināti par Pjeru. Lielkņaze un viņas pirmā dāma un draudzene, arī vāciete, bija pilnīgi apburtas. Rakstnieki, kurus viņām līdz šim bija stādījuši priekšā, pa lielākajai daļai bija neveikli, samulsusi un mazrunīgi. Bet šis cilvēks, ko uzskatīja par vienu no izcilākajiem dzīvajiem autoriem, bija jautrs un pievilcīgs, viņš izturējās eleganti kā visveiklākais galminieks, uz katru jautājumu viņš prata atbildēt skaisti un galanti. It nemaz nebija nomanāms, ka viņš sadarbojas ar amerikāņu dumpinieku vadoni. Viņi neatlaidīgi lūdza Pjeru nolasīt viņiem lugu. Diemžēl, manuskripts neesot viņam līdz. Bet iespējams, ka tas atrodas karietē. Aizsūtīja pakaļ, meklēja un atrada. Dāmas bija savaldzinātas, iekams Pjers bija sācis. Viņas klausījās ar sajūsmu, viņu smiekli pārskanēja citu smieklus, viņas raudāja aiz prieka.

"Lielkņazes pirmā dāma, baroniete Oberkirha, pastāstīja Pjeram, ka viņa Vācijā redzējusi kādas lugas izrādi, kuras varonis esot viņš, de Bomaršē kungs. Aktieris, kas viņu tēlojis, protams, bijis ļoti neveikls, salīdzinot ar oriģinālu, taču luga visumā esot viņu aizrāvusi. Lugas saturs esot tā dēka, kas de Bomaršē kungam bijusi ar spānieti Klavigo un ko, viņš tik sulīgi attēlojis savās «Atmiņās». Lugu sarakstījis kāds jauns rakstnieks', kas patlaban gūstot Vācijā ievērību, Gēte esot viņa vārds. Pjers maz* liet padomāja, laipni atcerējās, ka esot dzirdējis par šādu dramatizējumu, bet noklusēja, ka pazīst šo savārstījumu un nicina to.

Lielkņazam Pāvelam bija ideja. Kā būtu, ja Pjera lugu, kas Parīzē sadūras ar grūtībām, uzvestu Sanktpēterburgā? Katram gadījumam viņš pastāstīšot intendantam Bibikofa kungam par jauno komēdiju un norādīšot, lai viņš vienojas ar de Bomaršē kungu par lugas uzvedumu.

Pjers izrieza krūtis. Tik labi sagadījās, ka lielkņazs izteica viņam šo piedāvājumu kolēģu Sanfora, Marmontela un Sedēna klātbūtnē. Tagad izrādījās, ka viņa krietnajam Gidēnam bijusi taisnība; viņš, Pjers, izplatīja Francijas slavu pa visu zemeslodi, līdz pat ziemeļpolam, viņš patiesi bija Voltēra mantinieks.

Pienāca ziņa par jūras kauju, kas notikusi Bretaņas piekrastē pie salas, ko franči sauca par Kesanu, bet angļi par Kešanu. Sākumā tika ziņots, ka tā ir liela uzvara, tad, ka kauja esot neizšķirta, pēc tam izrādījās, ka tā drīzāk bija sakāve nekā uzvara.

Versaļā bija divas teorijas, kā jāved karš. Viena atbalstīja iebrukumu Anglijā, otra — ekspedīcijas korpusa nosūtīšanu uz Ameriku. Luijam nepatika abi projekti, taču ar plānoto ekspedīciju uz tālo zemi viņš spēja vieglāk samierināties nekā ar iebrukuma plānu. Izjukusi uzvara pie Kesanas padarīja viņam eksperimentu ar iebrukumu vēl pretīgāku. •

Vodreijs bija noteikts iebrukuma teorijas piekritējs un uzskatīja, ka viņš ir aicināts vadīt šādu pasākumu. Kesanas varoņu pieļautās kļūdas un muļķības pavairoja viņa sašutumu par to, ka viņš spiests bezjēdzīgi čurnēt šeit. Visvairāk viņš dusmojās uz ministru Monbarē. Sakāves galvenais iemesls bija Monbarē nespēja pieņemt stingrus lēmumus. Nekad tāds Monbarē neuzticēs kāroto virspavēlniecību drošsirdīgam cilvēkam, tādam kā viņam, Vodreijam. Monbarē jādabū pie malas.

Lai gāztu viņu, bija tikai viens vienīgs ceļš — Tuanetes iejaukšanās.

Kamēr Vodreijs iekāroja Tuaneti, viņam nebija grūti prasīt viņas palīdzību. Bet tagad, kad Tuanete viņam bija vienaldzīga, Vodreijam nenācās viegli kaut ko izlūgties no viņas. Virspavēlnieka titula iegūšana lielajā karagājienā bija šādu pūļu vērta.

Kopš grūtniecības sākuma Tuanete bija tik aizņemta ar raizēm par savu un dofina labklājību, ka viņai ne prātā nenāca, ka neraugoties uz viņas stāvokli, kāds varētu ierasties pie viņas ar politiska satura lūgumu. Arī tagad, kad Vodreijs viņu klusu un satraukti lūdza veltīt viņam slepenu sarunu kādā no «blakus istabām», viņa domāja, ka tā būs izskaidrošanās mīlestībā. Viņa vilcinājās, lika lūgties, bija ieinteresēta un nodomājusi, ka patiešām pārāk stingri pārbauda Vodreija pacietību, beidzot padevās.

Viņa sagaidīja Vodreiju «blakus istabā», kur Vodreijs dažu labu reizi bija atklāti lakstojies ap viņu. Viņa stāvēja spoguļa priekšā. Draugi viņai bija apgalvojuši, ka grūtniecība neesot viņu pārmainījusi, viņa esot kļuvusi vienīgi maigāka un laimīgāka. Viņa pārbaudīja, vai tas ir pareizi, pētīja savus vaibstus kā grūti atšifrējamu rokrakstu.

Spogulī viņa redzēja nākam Vodreiju. Viņa varmācīgā seja pauda, ka viņš tikko valdās, tā iedvesa Tuanetei alkas, līdzjūtīgu maigumu un bailes. Viņa uzsmaidīja Vodreijam spogulī, redzēja, kā viņš palokās. Saudzīgi viņš noskūpstīja viņas pūderēto plecu.

Beidzot Tuanete pievērsās viņam.

—   Kas noticis, Fransuā? — viņa nedroši apvaicājās. Gandrīz alkatīgi viņa gaidīja, ka viņš apbērs viņu ar nepacietīgām, izmisīgām sūdzībām, un viņa grasījās atbildēt viņam ar laipniem, mierinošiem vārdiem, sacīt viņam, ka lielākā daļa no gaidīšanas laika jau pagājusi.

—    Man nenākas viegli, kundze, — viņš iesāka, — iztraucēt jūsu laimīgo neziņu un sagādāt jums uztraukumu, kas varbūt kaitīgs jūsu veselībai.

Viņa bija nepatīkami pārsteigta; tā nevarēja sākties atzīšanās mīlestībā.

—   Bet, diemžēl, — Vodreijs turpināja, — man tas jādara. Runa ir par jūsu svarīgākajām interesēm, kundze.

—   Es nekā nesaprotu, — Tuanete atbildēja.

—    Jūs zobojāties par Kesanas vīriem, kundze, — paziņoja Vodreijs, — un ar pilnām tiesībām. Taču ciest sakāvi it nemaz nav smieklīgi. Nekļūdieties! Parīziešu izsmiekls un sašutums vēršas ne vien pret tiem, kas komandē floti, bet galvenokārt pret jums.

Taču Tuanete nevēlējās uzbudināties; pārsteigta un garlaikota viņa tikai papurināja galvu un pašūpoja kāju.

—    Ik pārdienām, — viņš turpināja uzstājīgāk, — parādās jaunas, ļaunprātīgas paskvilas pret jums. Par mūsu nevarīgo kara politiku apsūdz jūs. Jums pārmet, ka jūs gribot aizturēt armiju, lai raidītu to kaujā Habsburgu labā.

Tuanete paraustīja plecus.

—   Es negribu par šīm blēņām nekā dzirdēt, Fransuā, — viņa aukstasinīgi sacīja, — man nav tāds noskaņojums. — Un, sevī iegrimusi, viņa laimīgi smaidīja.

—   Jums jāuzklausa, kundze, — Vodreijs uzkliedza viņai pazīstamajā draudošajā tonī, no kā viņa bijās un kas viņai tomēr patika. — Es prasu, lai jūs atmetat savu omulīgo flegmatismu.

Beidzot Tuanete sašuta.

—   Kas jums nāk prātā, — viņa saskaitās. — Mana politika nav ne Austrija, ne Amerika, mana politika ir dofins un nekas cits. Lieciet mani mierā!

Nenāk ne prātā, — Vodreijs atcirta. — Tas ir jūsu karš, luīs patlaban norisinās. Tas ir mūsu karš, tas ir jūsu dofina karš. Neesiet tik gļēva! — viņš uzbrēca. — Neslēpieties tik nožēlojami no īstenības. — Viņš cieši satvēra viņas roku.

Tuanete baidījās no viņa acīm, no viņa rokām. Viņa raudāja.

—   Es domāju, — viņa šņukstēja, — ka vismaz tagad jūs liksiet mani mierā. Es domāju, ka jūs vismaz ļausiet man mierīgi iznēsāt manu bērnu.

Asaras viņu padarīja neglītu. Vodreijs aplūkoja viņu kritiski un bez līdzjūtības. Viņas vaibsti izplūda, viņa tam nepatika, Vodreijs nesaprata, kā gan viņš tik ilgi un tik dedzīgi bija vēlējies iegūt viņu. Vienīgais, ko viņa varētu darīt, bija sagādāt viņam virspavēlnieka godu, lai vērstu par labu viņa garo, muļķīgo gaidīšanu.

—   Pateicība, — viņš rūgti teica, — nekad nav bijusi jūsu nama gaumē. Es atteicos no sava sapņa doties uz kaujas lauku, doties uz Ameriku, kaut arī tikai kā pulkvedis, es atsacījos jūsu dēļ, kundze. Savu kareivja aicinājumu es upurēju jūsu Trianona slavas labad. Un jūs neizpildāt ne vismazāko manu lūgumu. Vai tad jūs nesaprotat, ka tas ir jūsu pašas dēļ, visas Francijas dēļ? Jūs pati redzat, kurp tas noved, ja armijas un flotes vadību uztic vārguļiem un muļķiem. Kesanas kauja! Es vairs ilgāk nespēju to noskatīties ne kā vīrietis, ne kā francūzis. Es pieprasu, lai mani ieceļ par bruņoto spēku virspavēlnieku Bretaņā. Ja jau jūs man liedzat mīlestību, — viņš drūmi turpināja, — tad dodiet vismaz man izdevību pierādīt kara laukā savas spējas.

—   Jūs pats pie visa esat vainīgs, Fransuā, — Tuanete žēlojās. — Jūs aizsūtījāt Senžermēnu un iecēlāt viņa vietā šo Monbarē. Un tagad šis Monbarē negrib dot jums Bretaņu.

—   Monbarē, — Vodreijs nicīgi novilka. — Ja nātre dzeļ, to izrauj!

Un, tā ka Tuanete klusēja, viņš piebilda: — Man nekas nav pretī, ja miera laikā augstos amatos sēž plānprātiņi. Bet kara laikā par kara ministru jāieceļ tikai tāds cilvēks, kas var atšķirt ģeogrāfisku karti no tepiķa mustura.

Tuanete saņēmās un izlēma.

—      Klausieties, Fransuā, — viņa sacīja, — es labprāt gribu ^palīdzēt. Bet manā stāvoklī man jābūt piesardzīgai. Pajautājiet \Lasonam, — es nedrīkstu uztraukties. Runāšu ar Luiju, bet tikai

tādā dienā, kad jutīšu, ka tas man nekaitēs.

Ar to viņam bija jāapmierinās.

Kaut gan Austrijas konflikts ar Prūsiju Bavārijas mantojuma dēļ jo dienas jo saasinājās, Vīne neprasīja Tuanetes palīdzību. Jozefs gan labprāt būtu ar asu, ironisku vēstuli atgādinājis māsai viņas pienākumu, bet vecā ķeizariene aizliedza to. Viņa vēlējās, lai saudzīgi izturas pret Tuaneti šādā stāvoklī.

Bet tad karalis Fridrihs iebruka Bohēmijā, un nu Marija Terēze pati uzrakstīja Tuanetei sāpīgu vēstuli. Viria saprotot, viņa rakstīja, ka viņas mīļais znots citu sarežģījumu dēļ pametis novārtā Austrijas jautājumu. Bet tagad viņa bez savas vainas esot iedzīta jaunā karā ar mūžseno ienaidnieku, atkal viņas pavalstniekiem jāizturot neizsakāmas ciešanas, un viņa nespējot darīt nekā cita kā caurām naktīm raudāt un lūgt dievu. Viņas mīļā meita sapratīšot, ja viņa šajās bēdās griežoties pie tās.

Ķeizariene uzdeva arī saviem Parīzes pārstāvjiem atgādināt Tuanetei, lai viņa nopietni un uzstājīgi parunā ar Luiju, kamēr tas ar gļēvu rīcību nepadara ļaunumu vēl lielāku. Lai viņi piekodina Tuanetei, kas viņai jārunā un kas jānoklusē. Tomēr piezīmē beigās vecā ķeizariene lūdza: «Bet nerunājiet pārāk asi ar manu bērnu, Mersij! Padomājiet par manas meitas stāvokli un esiet maigs un piesardzīgs, kad jūs viņu brīdināsiet.»

Fridriha iebrukums Bohēmijā satrauca Tuaneti. Jau kā mazs bērns viņa bija dzirdējusi sūdzības un lāstus pret prūšu tirānu, kas atnesa pasaulei, it īpaši Habsburgu zemēm, tik daudz posta. Nolaupījis viņas labajai mātei Silēziju, Fridrihs būtu varējis apmierināties, bet nu viņš savā neapvaldītajā alkatībā no jauna bija uzbrucis vecajai sievietei. Tuanetei bija žēl, un viņa jutās aizskarta savā lepnumā, ka nebija spējūsi to aizkavēt.

Mersijs un abats Vermons atrada viņu asarās. Viss, kas viņas sirdī bija sakrājies pret Jozefu, bija izgaisis, ar skumjām un līdzjūtību viņa atcerējās savu brāli, savu «Zeplu».

—   Vai tas nav briesmīgi, kungi, — viņa nemitīgi atkārtoja mātes sūtņiem, — ko šis vecais, ļaunais cilvēks mums nodarījis?

Abats Vermons atvēra milzīgo muti.

—    Tagad jūsu varā, —viņš paskaidroja, — ir iejaukties. Tas ir tāds gadījums, ko paredz savienības līguma ceturtā klauzula: Austrijai uzbrukts. Jums jāizskaidro savam laulātajam draugam, ka viņa kā sabiedrotā un ģimenes pakta dalībnieka pienākums ir doties palīgā ķeizaram. Viskristīgais karalis nevar bezdarbīgi noraudzīties, kā jūsu mātei un jūsu brālim uzbrūk Prūsijas tirāns. Jūsu tuviniekiem karš ir uzspiests, kundze. Viskristīgais karalis nedrīkst atstāt jūs un jūsu tuviniekus nelaimē.

Mersijs atgādināja Vermonam, lai viņš neuztrauc Tuaneti, Jūs jau redzat, manu mīļo abat, — viņš sacīja, — mūsu pierunāšana ir lieka. — Un viņš tēvišķīgi rūpīgi ieteica Tuanetei.

Lūdzu, neielaidieties garos paskaidrojumos ar viņa gaišību, justi laulāto draugu! Ļaujiet, lai jūsu ierašanās, lai jūsu stāvoklis Iespaido karali! Raudiet un paļaujieties uz karaļa mīksto sirdi un augstāko varu.

Tuanete svinīgi apsolīja darīt visu, kas būs viņas spēkos.

No savu draugu runām Tuanete bija nopratusi, ka Francija, pilnīgi aizņemta ar angļu karu, pagaidām nevar iejaukties prūšu un austriešu konfliktā. Viņa bija nolēmusi darīt visu iespējamo, taču baidījās, ka tas būs veltīgi, un bija jau samierinājusies ar to. Kaut arī tas bija ārkārtīgi skumīgi, katrai nelaimei bija arī savas labās puses. Ja Luijs nespēj palīdzēt viņai, sava bērna mātei, šajā vitālajā jautājumā, tad viņam jāpiekāpjas citos jautājumos. Tagad nu bija izdevība izdabūt cauri Fransuā patriotisko vēlēšanos — atcelt šo Monbarē.

Paturēdama prātā šādus apsvērumus, viņa devās pie Luija.

Vēsts par Fridriha iebrukumu Bohēmijā radīja Luijā drūmu gandarījumu. Tātad tagad svainis Jozefs bija sagaidījis to vētru, ko sējis. Tomēr viņam bija žēl svaiņa; viņš labprāt būtu tam palīdzējis, jau aiz pateicības vien, ka tas viņam bija ieteicis svētīgo operāciju, un bija gandrīz iepriecināts, ka paša karš viņu aizkavēja sūtīt karaspēku palīgā Jozefam.

Viņš bija gaidījis, ka Tuanete žēlosies viņam, uzbruks ar pārmetumiem, un noņēmies pacietīgi viņu uzklausīt. Tā viņš arī darīja. Ko vien Tuanete teica, viņš vienīgi atbildēja:

—   Ko lai es daru, ko es varu darīt?

—   Visu, — viņa atbildēja. — Vajadzīgs tikai viens jūsu paraksts, un jūsu karaspēks dosies uzbrukumā.

Un, tā kā viņš nekustējās, bet aizvien vēl nelaimīgi klusēja, viņa izplūda asarās, kā to Mersijs viņai bija ieteicis. Luijs raudzījās uz Tuaneti, sava dēla māti, satrauktu un aizkustinošu, un pats bija tuvu asarām. Taču viņš palika uzticīgs savam nodomam un bezpalīdzīgi atkārtoja:

—   Es esmu pie visa vainīgs, es zinu. Es nekā nevaru jums iebilst, bet ko es varu darīt?

Un tad, ļoti nobažījies, viņš lūdza:

—   Nedomājiet par šo muļķīgo karu, domājiet tikai par savu stāvokli. Jums jānomierinās. Es aizsūtīšu pēc Lasona.

Bet viņa nepacietīgi atraidīja viņu un žēlojās:

—    Redziet nu. Jūs pat to neņemat vērā, pat mūsu bērnu nesaudzējat. Pat nenozīmīgāko parakstu jūs man nedodat. Nekā jūs nedarāt manis un mana bērna labā. Pie tam tas būtu jūsu pašu interesēs uzstāties kopā ar Jozefu. Mana māte neprasītu no jums neko, kas jums varētu kaitēt.

Viņš nelaimīgi elsa.

—    Es taču nevaru, Tuanete, — viņš maigi iebilda. — Saprotiet jel! Es taču karoju ar Angliju.

Nu bija viņas reize uzbrukt.

—    Karojat ar Angliju, — viņa zobojās. — Kas nu taš par karu? Tikai pussoļi, tikai sakāves. Un nevar jau arī nemaz savādāk būt ar jūsu Monbarē, šo gļēvuli, šo uzpērkamo muļķi.

—    Arī man labāk būtu paticis, — viņš drūmi un zīmīgi atgādināja, — ja mums būtu vēl Senžermēns. Bet tas mira ar salauztu sirdi.

Izlikdamās, ka nedzird to, Tuanete dusmīgi sacīja:

—   Ikviens, cits būs labāks nekā jūsu Monbarē.

Kopš kara darbības sākuma visi uzmācās Luijam, lai atbrīvo no amata Monbarē. Veržēns nedeva viņam mieru, ģenerāļi sūdzējās, ka šis ministrs viņus tikai traucējot, un Nekera kungs bija sašutis par Monbarē izšķērdību un favorītismu. Luijs turējās pretī, jo Monbarē palīdzēja viņam novilcināt kara darbības sākumu. Tagad, kad karu vaiis nevarēja novērst, Luijam nebija iemesla aizstāvēt viņu.

—    Es nesaku, — viņš piesardzīgi teica, -— ka mūžīgi paturēšu Monbarē. Un nu nomierinieties, — viņš lūdza, redzēdams viņas tramīgo skatienu, un neveikli noglāstīja viņu.

—   Tātad jūs atlaidīsiet viņu? — Tuanete noprasīja.

—   Es apspriedīšos ar saviem padomniekiem, — viņš izvairīgi atbildēja.

—    Dariet to, lūdzu, tūlīt, — Tuanete uzstāja. — Starp jūsu ministriem ir tikai viens, kas aizstāv Monbarē. Aizsūtiet pēc Morpā un pavēliet, lai viņš ierodas šeit! Paklausīsimies, ko viņš spēs pateikt par savu aizbilstamo.

Atnāca Morpā. Karaliene tūlīt uzbruka viņam:

—    Es dzirdēju, ka karalis nolēmis atbrīvot jūsu mesjē de Monbarē, ja jūs nevarēsiet norādīt uz svarīgiem iemesliem viņa labā.

Morpā tikai ar pūlēm slēpa savu apjukumu. Viņš bija paredzējis, ka vajadzēs pamest Monbarē likteņa varā, taču nebija sagatavojies, ka grūtā austriete viņam tik pēkšņi uzbruks. Monbarē kundze bija grāfienes māsīca un sirsnīgākā draudzene. Morpā iedomājās, cik nepatīkamas būs maltītes kopā ar viņa mīļo sievu, ja Monbarē tagad atbrīvos.

—   Augstība, jūs patiesi gribat atbrīvot princi? — viņš jautāja.

Luijs pikti atbildēja:

—   Jūs jau dzirdējāt, mesjē, es atļauju izlemt jums.

Redzēdams, ka Luijs vēl svārstās, Morpā nolēma cīnīties par

savas sievas aizbilstamo.

—   Savā nepārspējamā miera mīlestībā, — viņš sacīja, jūs uzdevāt savam kara ministram, cik ilgi vien iespējams, izvairīties no kara darbības ar Angliju. Starp jūsu karavīriem es nezinu neviena, augstība, kas ar tik priekšzīmīgu rūpību būtu izvairījies no sadursmes kā princis Monbarē.

—   Jā, — Tuanete iekaisa, — visa Eiropa zobojas par mums, redzot jūsu protežējamā gļēvo rīcību kara vadīšanā. Un apvaino mani. Tas ir nekrietni.

—   Neuztraucieties, Tuanete, — Luijs lūdza, — šī lieta nav to vērts.

Pēkšņi viņu pārņēma dusmas par bezgalīgajām grūtībām, dusmas par Jozefu, par Franklinu, par Karona kungu, par Monbarē, un visvairāk par Morpā, kas nepasargāja viņu no visa šī jucekļa, kā tas būtu viņa pienākums.

—   Ko jūs varat atbildēt karalienei, mesjē? — viņš stingri noprasīja un. balsij aizraujoties, uzkliedza:

—   Jūs devāt padomu iecelt Monbarē. Vai tā nebija?

Morpā nobālēja zem smiņķa. Viņš nodomāja: «Man ir sep-

tiņdesnpt septiņi gadi. Ilgi man nevajadzēs vairs darboties. Izturēt tagad līdz vēsajam kapam. Ja viņš ir saniknots, mans Sešpadsmitais Luijs, tad viņš izskatās kā labsirdīgs mežonis, kas uzlicis kara masku, lai iebaidītu ienaidnieku. Bet man viņš nekā neiestāstīs.» Salīdzinājums ar mežoni un kara masku viņam patika, un Morpa nolēma to izlietot savos memuāros, un tas palīdzēja viņam saglabāt laipnu, skeptisku aukstasinību. Viņš atskārta, ka Monbarē nav iespējams glābt, un nolēma to eleganti nodot.

—    Princis Monbarē, — viņš sacīja, — ir ideāls ministrs miera laikam. Kad es viņu ieteicu, augstība, pie mums valdīja miers. Diemžēl, tagad mēs karojam. — Viņš izteiksmīgi paraustīja plecus.

Luijs jau nožēloja savu pārsteidzību. Viņš lēni piegāja pie Morpā.

—   Nepametiet mani nelaimē, manu mentor, — viņš iečukstēja tam ausī.

Tuanete neslēpa savu nicinājumu.

—   Tātad jūs nekā nevarat teikt Monbarē labā, ekselence? —' viņa noprasīja, kāju šūpodama. Un, tā kā Morpā klusēja. Tuanete sacīja joti laipni un ļoti augstprātīgi: — Tad paziņojiet, lūdzu, princim Monbarē karaļa vēlēšanos!

Morpā jautājoši paraudzījās uz Luiju.

—   Nu ja, nu labi, — tas sacīja.

Morpā palocījās.

—    Kā jūs pavēlat, kundze, — viņš teica un/ģodbijīgi, neomulīgā noskaņā aizvainots devās projām, lai tūdaļ liktu savam sekretāram Šallē ar dzēlīgu precizitāti attēlot nožēlojamo tercetu, ko nupat bija nodziedājuši viņš, Luijs un austriete.

Grāfienei Morpā bija dažādas metodes, kā izteikt vīram savu neapmierinātību. Šoreiz, pēc Monbarē atlaišanas, žirgtā dāma kļuva mazrunīga. Tas bija sliktākais, ko viņa spēja nodarīt sabiedriskajam Morpā. Visvairāk brokastu laikā, ko viņš uzskatīja par patīkamāko brīdi dienā, Morpā sāpīgi izjuta, ka trūkst viņas asprātīgās tērzēšanas.

Trīs dienas tā viņa to sodīja. Ceturtajā dienā viņa sāka runāt. Kamēr viņš skumīgi mērcēja kraukšķošu radziņu šokolādē, viņa negaidot teica:

—    Kā būtu, Zan-Frederik, ja es lūgtu mūsu mīluli nolasīt pie manis savu «Figaro»?

Morpā bija tik pārsteigts, ka paturēja iemērkto radziņu ilgāk šokolādē, nekā bija domāts, tā ka, laukā ņemot, izmirkušais gals noplunkšķēja atpakaļ tasē. Viņš rūpīgi noslaucīja uzšļakstītos traipus, tad izzvejoja ar karotīti cepumu no tases, lai iegūtu laiku apdomāt savu atbildi. « |

Viņa mīļā grāfiene sagaidīja gandarījumu par aizvainojumu, ko viņš bija spiests tai nodarīt, un viņš bija ar mieru to dot. Bet tas, ko viņa pieprasīja, bija par daudz. Ja ministru prezidenta sieva liks autoram pašam nolasīt sev un saviem draugiem priekšā karaļa ienīstu un aizliegtu lugu, tad tas nozīmēja ņirgāšanos par karaļa spriedumu. Labvēlīgi cilvēki varētu to uzskatīt par mazu, nevainīgu joku, bet ļaunprātīgi noskaņoti to uztvertu kā izaicinājumu, gandrīz vai dumpi.

Viņš norija šokolādē izmirkušo cepumu. Tad mazliet nokāsējās.

—   Jūs vēlaties, dārgā, lai mūsu Bomaršē nolasa jums priekšā savu jauko, mazo lugu? — viņš jautāja. — Vai tas nav mazliet riskanti?

—   Es uzskatu, ka ir lietderīgi, manu mīļo Zan-Frederik, — viņa atbildēja, ar savām melnajām, možajām acīm cieši lūkodamās viņā, — atkal reiz piemest mazliet piparu mūsu izpriecām. Pēdējā laikā tās kļuvušas diezgan pliekanas.

Virs viņu galvām, tieši Morpā acu priekšā, karājās Diplesī darinātais Franklina portrets; pēc savienības līguma noslēgšanas IVĪorpā bija to piekāris šeit, Versaļā. Viņa mīļā grāfiene jautājumā par mežonīgo rietumu dumpinieku bija pierādījusi pareizo intuīciju, droši vien ari jautājumā par viņas draudziņu viņai būs laisnība. Luija aizliegums patiešām bija pārāk stulbs, tas ilgi nepaliks spēkā. Mūsu apgaismotajā laikmetā nedrīkst uzņemt nopietni mazu komēdiju, kas zobojas par neveiksmīgu pirmo nakti. Lai saglabātu savu reputāciju nākamajās paaudzēs, viņam, Morpā, šajā jautājumā bija jānorobežojas no sava audzēkņa. Luijs neuzdrīkstēsies ņemt to viņam ļaunā; pēc apvainojuma, ko Luijs viņam bija nodarījis austrietes klātbūtnē, karalis noteikti jūtas vainīgs.

Viņš paņēma jaunu radziņu, pasniedza kaķim Gri-Gri gabaliņu, tas paostīja un novērsās.

—   Tātad jūs vēlaties ielūgt savu draudziņu Felipo namā, — viņš skaļi prātoja.

—   Ne jau Felipo namā, — viņa raiti atbildēja. — Vecā, putekļainā pils būtu slikta vide temperamenta un asprātībās pārpilnai lugai. Pats par sevi saprotams, ka draudziņam jālasa šeit. Tieši šeit, — viņa sacīja, — tur, kur jūs sēžat, manu mīļo ZanFrederik.

«Zvēru pie savas dvēseles, ja man tāda ir,» nodomāja Morpā un neviļus atvirzījās mazliet tālāk. Viņš pazina savu grāfieni un no paša sākuma bija nopratis, ka viņa vēlas, lai komēdiju nolasa tieši šeit, garlaicīgā karaļa tiešā tuvumā.

—   Jums aizvien ir tik oriģinālas idejas, — viņš nopūtās.

—   Es zināju, ka jums patiks mana ideja, — viņa atbildēja. — Esmu pārliecināta, ka jūs pavadīsiet jautru vakaru.

Vecais vīrs nobijās.

—   Kā, kundze? — viņš pārvaicāja. — Jūs rēķināties ar manu klātbūtni? Vai viskristīgais karalis neuztvers to par pārdrošību?

—   Tā ir jūsu drosme, mesjē, — viņa laipni atbildēja, — kālab jūs ciena pasaule un es.

Viņš noskūpstīja tai roku.

—    Ja mans darbs atļaus, kundze, — viņš sacīja, — es sagādāšu sev prieku un parādīšos uz ceturtdaļstundiņu.

Kad Pjers saņēma uzaicinājumu nolasīt lugu Versaļā, lugas aizliedzēja — karaļa tuvākajai sabiedrībai, viņš nezināja aiz prieka, kur dēties. Arī Vodreijs un Dezirē atzina, ka šī lasīšana nozīmē lielu soli uz priekšu. Pjers bija pārliecināts, ka lasīs tik labi kā nekad. Viņš vēlējās, lai viņa kronists Gidēns būtu viņa meistarības liecinieks, un, lai gan citkārt izvairījās paslepen ievest savus radiniekus vai draugus augstajos namos, kur viņš bija viesis, tomēr šoreiz lūdza grāfienei atļauju ņemt līdzi Gidēnu.

Tad nu viņš arī lasīja ar sajūsmu un prata savu komēdiju attēlot tik skaidri, ka to redzēja tikpat kā uz skatuves. Ar balss noskaņu un žestiem viņš uzbūra situācijas, un katra lugas persona dzīvoja savu īpašu dzīvi. Klausītāji jutās savaldzināti, viņi aplaudēja, uzsauca viņam, Un uz katru saucienu viņš atbildēja asprātīgi un trāpīgi.

Apreibis no sajūsmas, Gidēns kāri tvēra visu un garā jau sacerēja lieliskas frāzes savai «Dzejnieka un valstsvīra Bomaršē vēsturei». Kāds dzejnieks, kāds gars, kāds aktieris! Droši vien tāpat rapsods Homērs būs lasījis savus dziedājumus grieķu salu iedzīvotājiem un Horācijs recitējis draugiem savas mūžīgās odas.

Morpā parādījās tikai tad, kad lasīšana sen jau bija sākusies. Viņš bija saposies rūpīgi, taču mājassvārkos un izlikās pārsteigts.

—   Es gribēju tikai pateikt tev labu nakti, dārgā, — viņš paskaidroja, — es nezināju, ka tev ir viesi.

Viņu pierunāja palikt, viņš klausījās, klakšķināja ar mēli, viegli paplaukšķināja kalsnās plaukstas un teica:

—   Ļoti jauki, to jūs esat ļoti jauki izdomājis, manu mīļo Pjer.

Viņš bija kaislīgs teātra cienītājs, viņš prata novērtēt Pjera

smalko mākslas darbu. Morpā šķita, ka atgriezies savā jaunībā, pavaldonības laikmetā, kad prata apvienot garu, frivolitāti un humoru, bet par ko nekādas jēgas nav rupjajai un māņticīgajai mūsdienu paaudzei. Tomēr nē, šim Pjeram bija sajēga. Viņš būtu bijis cienīgs dzīvot tajos vecajos, labajos laikos. Bet laikam tagad viņš būtu tad jau miris, jo no šī laika dzīvi palikuši vairs tikai viņš pats un vecais Rišeljē.

Jo ilgāk Pjers lasīja, jo peļamāka ministram šķita viņa audzēkņa rīcība. Sis Sešpadsmitais Luijs bija labsirdīgs un paklausīgs, bet tad atkal kļuva negaidīti tūļīgs un tiepīgs. Tā viņš iecirtīgi un nikni moralizēja par šo pievilcīgo lugu un padarīja viņu, Morpā, smieklīgu pēcteču acis. Labāk būtu priecājies, ka viņa valdīšanas laikā parādījusies šāda komēdija. Nē, šis aizliegums nedrīkstēja palikt spēkā. Lai nu kādu laiku vēl Luijs aizliedz uzvest šo lugu, ja nu viņš to ieņēmies savā lielajā galvā. Bet tas nebūs ilgi, jo viņš, Morpā, bija stingri nolēmis apmeklēt šīs jaukās komēdijas izrādi Franču teātri.

Grāfiene ar prieku vēroja, cik ļoti Pjera lasījums saviļņo viņas vīru. Kopā ar Pjeru viņa piegāja tam klāt un jautāja:

—   Vai jūs arī neatzīstat, Zan-Frederik, ka šī lieliskā komēdija piederas uz skatuves?

Morpā jutās drosmīgs un jauns kā tajā laikā, kad, tikko septiņdesmit gadus vecs, bija pārņēmis ministru prezidenta amatu. Tas, kas spējis turēties pretī Pompadurai, galu galā spēs vel izcīnīt arī sadursmi ar Luiju Sešpadsmito.

—   Jums taisnība, kundze, — viņš galanti sacīja. Kādu brīdi apdomājis, viņš pievērsās Pjeram un, viltīgi un diplomātiski izlocīdamies, sacīja:

—    Ja daži no jūsu augstdzimušajiem draugiem, piemēram, apņemtos uzvest jūsu apburošo lugu izmeklētai auditorijai, tad, manuprāt, par šādu izrādi «kronis» pikti, bet tikai pikti piemiegtu acis, tāpat kā viņam labpatika nepamanīt ķecera Voltēra klātbūtni savā galvaspilsētā.

—   Jūs man iesakāt? … — Pjers noprasīja ar cerībām.

—    Es nekā neiesaku, mesjē, — Morpā aizrādīja. — Es tikai pasaku privāta cilvēka nejaušas domas, jo izprotu drosmes grāciju. Solaik tikai mēs, veči, vairs to izprotam. Jūs atceraties, mans mīļais, ka es kādreiz vienas epigramas dēļ uzņēmos pavadīt veselu ceturtdaļgadsimtu trimdā. Tie tik bija laiki! Toreiz mēs uzskatījām, ka drosme ir katras literārās darbības neatņemama sastāvdaļa. Jūsu «Figaro» atgādināja man šos laikus, kolēģa kungs.

Vodreijs ar prieku bija gatavs palīdzēt Pjeram. Viņš bija lieliskā omā. Jaunais kara ministrs grāfs Segīrs bija viņam ap\ solījis vistuvākajā laikā virspavēlnieka posteni Bretaņā, un bija labi, ka viņš pirms tam vēl varēja izpildīt savu solījumu — panākt «Figaro» uzvešanu un ar sensāciju šķirties no Parīzes.

Visa Ceriņzilā līga dedzīgi ķērās pie darba. «Figaro» izrāde bija paredzēta kā privāti svētki prinča Karla dzimšanas dienā. Gabriela piedabūja operas intendantu, lai tas nodod viņu rīcībā «Menus Plaisirs» namu, kurā atradās viena no skaistākajām zālēm valstī. Mazā pils bija karaļa īpašums, un tas šo joku padarīja vēl pikantāku.

Pjers vadīja ne vien mēģinājumus, bet rūpējās arī par visu uzvedumu. Pēc Vodreija vārdiem Pjers bija nopratis, ka Gabrielai Poliņakai, kura bija svētku rīkotāja, atkal reiz trūkstot naudas, tāpēc smaidīdams un klusēdams samaksāja izdevumus par mēģinājumiem no savas kabatas. Bet tie nebija mazie; ja Franču teātra aktieri iestudēja lugas privātiem galma uzvedumiem, par katru repetīciju viņi saņēma tūkstoš piecsimt livru bonorāra.

Pjers parūpējās arī par ielūgumiem. Viņš lika iespiest tos uz dārgākā papīra, ko viņa fabrika izgatavoja speciāli šim gadījumam. Ielūguma priekšpusē bija attēlots Figaro, elegants spānietis, ģērbies mazliet aušīgi un ļoti koši; viņš klanījās, ģitāra bija piesieta lentā, matus sedza tīkliņš, ap kaklu nevērīgi apsiets sarkans zīda lakatiņš, un zem attēla bija jautrs un zobgalīgs izteiciens no «Bārddziņa»: «Eh, parbleu, j'y suis, pie joda, te nu es esmu!»

Ielūgumus izsniedza slepeni, ar nozīmīgu smaidu, arī aktieriem lūdza ievērot slepenību, un visa šī kņada panāca to, kas tai bija jāpanāk; kaut gan visi brīdināja — cst! cst! — drīz par šo uzvedumu zināja visa pilsēta.

Policijas prezidentam nu bija jāatrisina grūta problēma. Izrāde neatbilda, piesardzīgi izsakoties, karaļa gribai, un nebija pieprasīta likumā noteiktā atļauja. Bet, no otras puses, karalienes intendants bija devis uzdevumu Franču teātra aktieriem, un mēģinājumi notika ar karalienes ziņu un droši vien pēc viņas vēlēšanās. Katrs, kas iejaucās Ceriņzilās līgas izpriecās, viegli varēja apdedzināt pirkstus. Bija ļoti iespējams, ka, atļaujot vai aizliedzot izrādi, ķilda starp karaļpāri beigtos ar viņa atlaišanu.

Viņš mēģināja griezties pēc padoma pie Morpā. Taču nekādu lielo palīdzību neguva.

—    Vai tad neviens nav prasījis jums atļauju? — vecais vīrs jautāja mākslotā izbrīnā. — Sie kungi patiešām rīkojas vieglprātīgi, — galvu grozīdams, Morpā teica.

—   Tātad man jāaizliedz? — Lenuāra kungs cerību pilns noprasīja.

Tad jūs dabūsiet brāzienu no karalienes, — Morpā atlaidēja.

—   Kutelīga situācija, — Lenuāra kungs noraizējies prātoja.

To nu gan var sacīt, mans mīļais, — līdzjūtīgi teica

Morpā. — Es negribētu būt jūsu vietā.

Pa to laiku notika mēģinājumi «Menus Plaisirs» zale. Daudzi (a riņziļajai līgai tuvu stāvoši galminieki lūdza atļauju apmeklēt mēģinājumus. Mēģināja ļoti daudz. Daudzas ainas drīz bija sagatavotas izrādei, un skatītāji aplaudēja.

Arī Lenormana kungs, klusu kaktā paslēpies, noskatījās kādu rcpetīciju. Ar acīm un ausīm viņš uztvēra to pievilcību, ko izstaroja luga un izrāde, uztvēra visu nepiedienīgo, aizliegto, kas satrauca prātu un jūtas. Viņš vēroja Dezirē baltā, ar sudrabu izšūtā pāža tērpā, glīto, draisko, zēnisko galvu sedza platmale ar spalvu, pār pleciem bija pārmests zils apmetnis. Redzēja, kā viņa pārvēršas par meiteni, dzirdēja, kā viņa savā trauslajā, sirdi saviļņojošā balsī dzied romanci. Viņš pats sev šķita muļķīgs ar savu jauno draudzeni Olivjē. Cik tā bija neveikla, salīdzinot ar daiļo, draisko, apbrīnojami mundro Dezirē! Cik Olivjē bija smieklīga, kad sūdzējās, ka nepiepildāmā Menāra atņemot viņai Kerubina lomu, cik viņš pats bija smieklīgs, uzklausīdams viņu! Viņu pārņēma nevaldāmas alkas pēc Dezirē, viņš neprātīgi vēlējās uzlēkt uz skatuves un notriekt viņu zemē.

Nākamajā dienā viņš aizgāja pie Morpā.

Viņš runāja par politiku, karu, darīšanām. Pastāstīja par «Figaro» mēģinājumiem.

—   Tas ir savādi, — viņš teica, — cik satraucošu ietekmi rada šī komēdija uz skatuves. Bostonas dumpiniekos, kad viņi uzbruka kuģiem ar tēju un uzspieda mums karu ar Angliju, droši vien modās tādas pašas jūtas, kādas izraisa šis «Figaro».

Morpā novaidējās.

—   Es zinu, — viņš atbildēja, — cik spēcīgi teātris ietekmē cilvēkus ar fantāziju. Bet ka šī pievilcīgā komēdija varētu uzmusināt Ceriņzilo līgu izlaupīt tējas veikalus, nē, mans mīļais, tam es vienkārši neticu. Mūsu Pjers izlieto visus līdzekļus, lai panāktu iespaidu, arī mazliet politiskas pikantērijas. Kādēļ gan ne? Un, ja mūsu vīzdegunīgie Ceriņzilās līgas kungi grib, lai viņiem pārskrien viegli šermuļi pār kauliem, tad manis pēc lai viņi to izjūt.

—   Ja būtu miera laiks, — Lenormans atbildēja, — tad es jums piekristu. Bet tagad, pēc alianses noslēgšanas, karojot par

Ameriku, šīs scēnas izskan kā aicinājums uz revolūciju. Lūdzu, ticiet man, ekselence!

—    Nē, — laipni smaidīja Morpā, — es jums neticu, mans mīļais. Doktors Franklins un Figaro, bārddzinis, — tā ir pārāk dīvaina sakarība.

—    Bet abi saderas kopā, — Lenormans palika pie sava. — Vēsture sasaistījusi viņus. Viņi saderas kopā kā roka un cimds. — Un, tā kā Morpā joprojām laipni un neticīgi smīnēja, viņš paskaidroja: — Karalis baidās, ka savienība varētu sekmēt rietumu dumpīgo ideju ieviešanos arī šeit. Jūs pats man to stāstījāt, ekselence. Ja tagad tāda komēdija kā šis «Pigaro» gūs panākumus, tad karalis saskatīs tur pierādījumu tam, ka viņa bažas bijušas pamatotas. Es esmu pārliecināts, ekselence, ka arī jums radīsies šādas domas, ja apmeklēsiet kādu mēģinājumu.

Morpā smaidīdams lūkojās viņam sejā.

—   Manos memuāros jūs tiksiet aprakstīts kā neparasti piesardzīgs cilvēks, — viņš sacīja.

Tiklīdz Sarlo bija aizgājis, viņa smaids pazuda. Lenormana vārdi, kaut arī viņš pats to negribēja atzīt, bija viņu satraukuši. Viņam uzmācās saltums, kaut arī bija satinies lakatos un kaklautos. Skaļa drosmes sludināšana bija vulgāra. Katram ir sava vieta. Viņa muižas Ponšartrenas vientulībā drosme bija vietā, bet šeit Versaļā iederējās gudra piesardziba. Nepieciešamās piesardzības dēļ viņš bija upurējis savu draugu Tirgo un savu draugu Senžermēnu. Salīdzinot ar šādiem upuriem, neko nenozīmēja, ja viņš uz laiku atlika patīkamo pienākumu panākt komēdijas uzvešanu.

Tomēr viņš nebija nekāds reakcionārs un nevēlējās, lai viņu uzskata par tādu. Bez tam bija nepieklājīgi kavēt izrādi, kuru pats bija ierosinājis, nemaz nerunājot par sarūgtinājumu, ko viņš sagādās savai grāfienei.

Vecais diplomāts meklēja atrisinājumu un atrada to.

Kad viņš nākamajā reizē ieradās pie Luija ar ziņojumu, no viņa mapes izslīdēja ielūgums uz izrādi «Menus Plaisirs» zālē. Īsredzīgais Luijs izklaidīgi paņēma ielūgumu, mehāniski parotaļājās ar to, pavirši aplūkoja krāsaino attēlu, kļuva uzmanīgs, apskatīja kartīti tuvāk. «Pie joda, te nu es esmu!» paziņoja Figaro. Luijs sadrūma.

—   Kas tas ir? — viņš noprasīja Morpā.

—    Cik es saprotu, — nevainīgi atbildēja ministrs, — ielūgums uz prinča Karla dzimumdienas svinībām.

Luijs gribēja jau pateikt kaut ko asu, taču savaldījās un tikai jautāja:

—   Vai varu paturēt šo ielūgumu?

—    Glīta karte, — Morpā noteica. Viņš bija apmierināts ar sevi. Viņš bija veicis savu pienākumu tiklab pret progresu, kā arī pret savu jauno monarhu.

Palicis viens, Luijs ilgi aplūkoja ielūgumu. «Franču teātra mākslinieki . . . grāfiene Poliņaka… sakarā ar viņa karaliskās augstības prinča Karla dzimšanas dienas svinībām . . . «Menus Plaisirs» namā . . . Eh, parbleu, j'y suis.» Francijas un Navaras karalis ļoti vērīgi aplūkoja sulaini Figaro, viņa spilgto, ākstīgo un eleganto tērpu, ģitāru, spāniešu matu tīkliņu, sarkano zīda kakla lakatu, bezkaunīgo, jautro seju. «Un «Menus Plaisirs» namā,» viņš domāja, «manā paša mājā. Sis diedelnieks. Sis zellis. Manā paša mājā.»

Viņš ataicināja policijas prezidentu. Saniknots piebāza viņam ielūgumu pie acīm. «Jods parāvis, te nu es esmu,» Lenuāra kungs lasīja.

Viņš paziņoja, ka arī uzzinājis par paredzamajām svinībām princim Karlam par godu. Viņa pirmā doma bijusi aizliegt. Bet, no otras puses, plānotās dzimumdienas svinības notiks šaurā, izmeklētā sabiedrībā un, acīm redzot, ar viņas majestātes karalienes piekrišanu, bet ar viņas stāvokli vispirms jārēķinoties. Tā viņam, Lenuāram, radusies problēma, ko viņš nespējot atrisināt. Ja Luijs nebūtu viņu ataicinājis šurp, tad viņš pats būtu atļāvies pazemīgi lūgt karalim padomu.

Luijs klusēja. Atgādinājums par Tuanetes grūtniecību viņam nebija patīkams. ,

—    Tātad es drīkstu aizliegt, augstība? — pēc kāda brīža jautāja policijas prezidents.

Luijs vilcinājās trīs sekundes. Tad īgni sacīja:

—   Muļķīgs jautājums, mesjē. Es paziņoju: nekad. Manam policijas prezidentam vajadzētu to zināt. Nekad ir nekad.

Lenuārs zemu palocījās un gribēja iet projām.

—    Pagaidiet, mesjē, — Luijs pavēlēja. «Manā paša mājā,» viņš domāja. — Pagaidām vēl neaizliedziet, — viņš atriebīgi

.pavēlēja, — aizliedziet tikai pēdējā brīdī.

—   Ar prieku, augstība, — atbildēja Lenuārs.

Kad Lenuārs bija aizgājis, Luijs ar niknu, valdnieeisku seju vairākas reizes pagājās pa istabu. Bet pamazām viņa vaibsti atslāba. Piesēdies pie sava rakstāmgalda, viņš izklaidīgu skatienu raudzījās uz rakstnieku porcelāna figūriņām un paziņoja tām:

—   Un tomēr viņš panāks savu, šis Karons.

Ziņkārīgie, kas izrādes dienā bija sapulcējušies pie «Menus Plaisirs» nama, patiešām dabūja šo to redzēt. Pils priekšā divās rindās stāvēja sulaiņi Poliņaku livrejās, pie režģu vārtiem viesus sagaidīja Gabrielas nama pārvaldnieks, karietes bija svinīgi izrotātas, un no tām izkāpa Francijas slavenāko, senāko dzimtu pārstāvji.

Pa aizkaru spraugu Dezirē aplūkoja publiku. Izņemot karaļpāri, bija ieradušies visi, kas piešķīra galmam spožumu. Dezirē sajuta gandarījumu, ka viņa aplinku ceļā visbeidzot, pateicoties laimīgam gadījumam, bija panākusi lugas uzvedumu. Tas bija liels, svinīgs prieks spēlēt šo lugu šiem kungiem un dāmām.

Un Dezirē bija lepna, ka nolēmusi uzņemties Kerubina, nevis Zuzannas lomu. Viņa zināja, ka šodien visā Francijā neviens nepēj labāk attēlot zēna biklo, nedrošo, kvēlo mīlestību kā viņa, Dezirē zināja, cik pievilcīga un vilinoša viņa izskatījās, pāža tērpā, viņa zināja, ka iespēj piešķirt lomai -to mazumiņu bezkaunības, kas pasarga tēlu no sentimentalitātes.

Kādā ložā viņa pamanīja Lenormanu. Viņš patiešām naivi un bezkaunīgi bija paņēmis līdzi Olivjē, skaisto, muļķīgo, mazo zostiņu, gribēdams pierādīt, ka paguvis pārciest Dezirē zaudējumu. Nabaga Sarlo, nabaga saniknotais, bezspēcīgais Sarlo. Un Dezirē bija laimīga, ka toreiz bija izdarījusi lielāko muļķību savā mūžā un nebija iegājusi Etiola pilī pa vārtiem ar iekalto uzrakstu «Vanitas, vanitatum vanitas».

Desmit minūtes bija pāri noliktajam sākumam, publika kļuva nemierīga. Acīm redzot, gaidīja cilvēku, kuram par godu uzveda lugu, — princi Kārlu. Tas ieradās, jauns, smaidošs, draiskulīgs, šķelmīgs. Visi smējās, skaņi apsveica viņu.

Un nu izrāde varēja sākties. Bet pagāja vēl trīs minūtes, piecas minūtes. Daži jau sāka rībināt ar kājām.

—    Kas noticis, mani mīļie? — skaņā, draiskā balsī iesaucās princis.

Beidzot pie priekškara parādījās kāds aktieris, Previjs-Figaro, tērpā, kas bija attēlots uz ielūguma. Vai būs prologs? Aplaudēja, iestājās klusums.

Taču nekāda prologa nebija. Previjs-Figaro māksloti mierīgā balsī, kas tomēr neslēpa dziļu sašutumu, paziņoja:

—   Mēs lūdzam uzmanību, mani kungi un dāmas. Nupat mums nodeva viņa majestātes karaļa rakstisku pavēli. Sajā pavēlē, piedraudot ar viņa majestātes nežēlastību, mums tiek aizliegts piedalīties ikvienā komēdijas «Trakā diena jeb Figaro kāzas» izrādē, lai arī kas šo izrādi sarīkotu. Tātad mūsu izrāde nevar notikt. Mēs lūdzam būt iecietīgiem, mani kungi un dāmas.

Vienu mirkli valdīja dziļš klusums. Tad atskanēja spalgs svilpiens, svilpējs bija princis Karls, un pēc tam kāda rupja, skaļa balss teica:

—    Nedzirdēti, tā ir tirānija! — To teica Zils Poliņaks. Un tad visa publika, visi šie uzpostie kungi un dāmas, sāka aurot un svilpt. Atkal un atkal atskanēja saucieni: —■ Patvaļa, tirānija!

Sajā troksnī Pjers iesaucās:

—   Nomierinieties, mani kungi un dāmas. Pāri šai «Trakajai dienai» priekškars vēl nav aizvēries.

Izrādes apmeklēšana prasīja hercogam Rišeljē lielas pūles, jo viņš bija ļoti vecs. Taču šis notikums viņu uzmundrināja. Vadīdams savu jauno sievu uz izeju, viņš teica savam sešdesmit trīs gadus vecajam dēlam hercogam fon Fronsakam:

—    Redziet nu, manu mīļo zēn, Četrpadsmitā Luija laikā mēs klusējām, Piecpadsmitā Luija laikā mēs paklusu kurnējām, bet Sešpadsmitā Luija laikā mēs kliedzam.

Teātra priekšā stāvēja vēl daudz ziņkārīgo. Viņi piebiedrojās pievilto viesu saucieniem. No jauna atskanēja: — Patvaļa, tirānija! Un vakarā visos krodziņos un kafejnīcās bija dzirdams: — Mums aizliedz mūsu Bomaršē. Despotisms, patvaļa, tirānija!

TREŠA NODAĻA FIGARO

Šajā pavasarī doktors Franklins īstenoja to, ko bija vēlējies, pirmoreiz ieraugot Valentinuā namu un dārzu: viņš noīrēja arī galveno ēku, tā ka viņa mājokļa omulīgo mieru vairs netraucēja svešinieku klātbūtne.

Somona kungs bija ne vien nodevis Franklina lietošanā bez atlīdzības nama spārnu, ko viņš apdzīvoja, bet arī vispār izrādījās neparasti pakalpīgs saimnieks. Tāpēc Franklins bija spiests rēķināties ar viņu. Bet ja tagad doktors sēdēja uz sava iemīļotā sola zem lielā skābarža, labpatikā raudzīdamies uz upi un sudrabpelēko Parīzi, viņam vairs nebija jābažījas, ka pakalpīgais namatēvs ievilks viņu garā, pieklājīgā un nenozīmīgā sarunā. Bez tam viņam tagad bija pietiekami daudz vietas, kur pēc patikas novietot savas grāmatas un dažādos komforta priekšmetus. No šī brīža viņš brūno bibliotēku apmeklēja tikai tad, kad sastapās ar saviem kolēģiem, un nebija spiests citā laikā aplūkot slikto gleznu, kas attēloja viņa cienījamo draugu Vašingtonu asiņainā kaujas laukā.

Arī par visu māju Somona kungs noteica ļoti zemu īres maksu; bija-viegli ar viņu vienoties. Bet misters Adamss bija izteicis iebildumus. Viņš uzskatīja, ka jaunas, tikumīgas republikas pārstāvjiem ir nepieklājīgi dzīvot tik grezni un tādā pārpilnībā. Taču viņš bija padevies, jo ar visām pretišķībām tomēr cienīja Franklinu.

Klusībā misters Adamss brīnījās, ka vecais doktors pieliek tik \ daudz pūļu, lai paplašinātu un pārkārtotu savu dzīves vietu

Pasī. Vai tad viņš nemaz nenojauta, ka ilgi vairs nepaliks Francijā? Bet lai nu vecais vīrs pats ar to tiek galā. Kamēr viņi vēl bija kopā, Adamss centās būt patīkams kaimiņš; viņš neuzmācās un uzmeklēja Franklinu tikai tad, kad bija nepieciešams.

Tā Franklins varēja mierīgi baudīt patīkamo dzīvi savā dārza mājā un skaisto vasaras sākumu. Viņš sēdēja zem skābarža un nodevās pārdomām. Lasīja savas grāmatas. Pastaigājās pa dārzu ar Helvecija kundzi un Brijona kundzi. Viņš saņēma garas, interesantas vēstules no Erasma Darvina, no doktora Ingenbusa, no Džona Pringla, no daudziem citiem draugiem un plaši atbildēja uz tām. Viņš uzskatīja, ka labi dzīvot uz šīs zemes, neraugoties uz kolēģiem, neraugoties uz Kongresu, neraugoties uz savu tautiešu nesaprātību un nepateicību it īpaši un šīs planētas iedzīvotāju bezgalīgo muļķību vispār.

Mājas patīkamais klusums un plašums modināja Frankiinā vēlēšanos redzēt savu jaunāko mazdēlu, mazo Benjaminu Beiču. Zenēvas internāta rektors ziņoja, ka zēns lieliski attīstoties un pieņemoties zināšanās. Vēstules, kuras zēns regulāri rakstīja bērnišķīgā, taču veiklā franču valodā, sagādāja vecajam vīram patiesu prieku. Tagad, kad bija savesta kārtībā visa māja, Franklins atzina, ka Benjamins uzturējies Zenēvā diezgan ilgi un sekmīgi var mācīties te tālāk. Smaidīdams pats par sevi, ka nespēj pienācīgi maskot savas ilgas, Franklins lūdza rektoru Zenēvā sūtīt viņa mazdēlu uzticama pieauguša cilvēka pavadībā atpakaļ.

Sajā vasarā Franklins daudz darīja savas veselības labā. Viņš piespieda sevi kāpt augšā un lejā pa dārza terasēm, peldējās Sēnā. Trīsreiz nedēļā viņš divas stundas sēdēja karstā vannā.

Tad ieradās jaunais Viljams un apsēdās pie viņa papļāpāt. Reizēm ienāca de la Mota kungs, kaut ko jautāja, un Franklins uzaicināja ari viņu palikt. Tad abi jaunieši sēdēja uz vannas koka vāka, tērzēja, apceroši un mazliet dzēlīgi pārrunāja «dārza» un pasaules notikumus, un vecaisvīrs priecājās par silto ūdeni un sarunu.

Kādu vakaru, kad Viljams tā, uz vannas koka vāka sēdēdams, draudzīgi pļāpāja ar vectēvu, viņš ļāva nomanīt, ka viņam kaut kas uz sirds. Kad Franklins pamudināja, Viljams atzinās, ka viņam esot sakari ar ļoti skaistu francūzieti. Nu jā, teica doktors, miesaskāre esot visspēcīgākā no visām dziņām. Jāsavaldoties, bet tas esot piedodams, jo ne vienmer varot apvaldīt šo dziņu. Jauneklis sataisīja piemīlīgu, nelaimīgu seju un vilcinādamies teica, ka viņu nenomācot tikai grēks vien, diemžēl, tam esot sekas. Blanšeta esot grūta.

Vannā sēdētājs kādu brīdi pārdomāja.

—   Blanšeta? — viņš tad pārprasīja. — Kāda Blanšeta? Vai es viņu pazīstu?

—   Manuprāt, jā, — atbildēja Viljams. — Tā ir Blanšeta Kaijo.

Dzirdētais radīja Franklina pretrunīgas jūtas. Kaijo kungs, Blanšetas tēvs, kalpoja pie nodokļu nomnieka Fromantena, kas piegādāja Amerikai preces. Kaijo ģimenei bija laba reputācija, un bija sagaidāmas grūtības. Sis jaunais Viljams bija pārāk steidzīgs. Franklinam pašam bija divdesmit trīs gadi, kad viņš radīja savu Viljamu. Bet Viljamam bija divdesmit astoņi, kad viņš kļuva šī jaunekļa tēvs. Tam vēl nebija deviņpadsmit, bet tas jau dzīrās padarīt viņu par vecvectēvu. Protams, šeit jau bija Francija.

Franklinam nebūtu sevišķi patīkami, ja viņa pārāk jaunais mazdēls apprecētu francūzieti no nabadzīgas ģimenes, taču viņš klusībā nolēma piekāpties, ja jauneklis uzstās.

—   Jautāšu tev bez aplinkiem, — pēc brītiņa viņš sacīja.

—   Vai tev katrā ziņā jārada bērni?

Viljams brīdi klusēja, tad atbildēja:

—   Viņa ir tik skaista, vectēv.

Franklins sāka bažīties, vai tik zēns negrib viņu precēt.

—   Un ko tu domā darīt turpmāk? — viņš noprasīja.

—   Vai tu domā, ka man viņa jāprec? — žēli jautāja Viljams.

—  Man vēl nav deviņpadsmit.

Franklins atviegloti atvilka elpu un piekrita mazdēla pasaules izpratnei. Tomēr izvairīšanās no skandāla prasīs diezgan daudz naudas, bet viņš mājas paplašināšanai bija izdevis visai daudz.

—   Tātad ko tu domā darīt tālāk? — viņš atkārtoja.

—   Mēs domājām, — sacīja Viljams, ka Blanšeta parunās ar savu māti. Blanšetai tas nebūs viegli, bet laikam citādāk nevarēs. Un tad, mēs domājām, Kaijo kundze atnāks pie tevis un tu apspriedīsi ar viņu, kas jādara.

—    Vai jūs abi to neuztverat pārāk viegli, manu zēn? — Franklins teica. — Jums ir izprieca, bet pārējo lai nokārto Kaijo kundze un es.

Jauneklis izskatījās samulsis, taču nekādā ziņā nebija nelaimīgs, viņš pat smaidīja.

—   Ko es varu iesākt bez tavas palīdzības? — viņš jautāja.

—   Un ko var darīt Blanšeta? — Un atkal ar sajūsmu paziņoja:

—    Viņa ir tik pievilcīga un mazliet iemācījusies arī angliski.

—   Nu, tad atsūti pie manis Kaijo kundzi, — Franklins nopūzdamies sacīja. — Bet liec viņai saprast, ka es esmu ļoti noskumis un ļoti sadusmots, — un viņš pasmaidīja.

Kad viņš bija palicis viens, viņa platajā sejā atspoguļojās jautras un īgnas pārdomas. Viņš apsvēra, cik līdzīgs liktenis visiem Frankliniem, vectēvam, tēvam un dēlam. Dēli vienmēr sagādāja tēviem ārlaulības bērnus, un dēli vienmēr nodarīja tēviem sirdssāpes.

Sīs sirdssāpes, izšķirošo dūrienu, bija saņēmis nodevējs Viljams arī no sava dēla. Franklins izjuta ļaunu gandarījumu, iedomājoties, ka viņa dēlam Viljamam paša bērns bija licis pārdzīvot to pašu, ko Franklins bija izcietis viņa dēļ. Toreiz, kad vectēvs ņēma viņu līdzi uz Franciju, jaunajam Viljamam nebija viegli šķirties no tēva, šķiroties Pertambojā plūda daudz asaru. Bet vēlāk, īsi pirms Amerikas atstāšanas, jaunais Viljams pēc savas vēlēšanās bija uzrakstījis skaidru, noteiktu vēstuli, kurā atsacījās no tēva. Viņš deva tēvam pelnīto triecienu un tikpat nešaubīgi atsacījās no viņa kā savā laikā nodevējs Viljams no sava tēva.

Frankliniem bija vīriešu kārtas mazbērni no dēliem, bet nekādas laimes viņiem nebija ar šiem ārlaulības dēliem, kaut arī viņus vēlāk adoptēja. v

Ir dievi taisnīgi,

To pārvērš viņi mūsu jautro grēku

Par soda ieroci.

Šekspīrs nebija Franklina gaumē, taču tas bija labs pants un pauda dziļu patiesību.

Pēc divām dienām Kaijo kundze un Blanšetas jaunkundze, kā bija norunāts, apciemoja doktoru. Blanšeta patiešām bija ļoti skaista meitene. Arī Kaijo kundzi bija patīkami uzlūkot, taču viņa bija ļoti apaļīga. Franklinam patika Kaijo kundze, jo kuplas formas bija viņa gaumē. Taču viņš saskatīja ļīdzību starp māti un meitu un bija pārliecināts, ka arī slaidā Blanšeta, vēl nesasniegusi savu trīsdesmito mūža gadu, kļūs ļoti tukla. Viņš nodomāja pie sevis, ka diez vai Viljama sajūsma par Blanšetu neapdzistu, ja tam butu viņa, Franklina, pieredze un tas spētu izdarīt pareizo secinājumu par mātes un meitas līdzību.

Kaijo kundze pastāstīja, ka viņa pati pēc smagas bezmiega nakts esot samierinājusies ar situāciju. Ko lai citu gan darot? Bet viņa vēl neesot uzdrošinājusies pateikt Kaijo kungam par briesmīgo notikumu. Viņai esot bail domāt, kādu satricinājumu pārdzīvošot Kaijo kungs. Viņa jaukākās cerības būšot satriektas, viņš ārkārtīgi dusmošoties un vaimanāšot. Kaijo kundzes vaigi drebēja, resnais augums trīcēja, viņa sāka skaļi raudāt. Tad, apdomādamās, ka Kaijo kungs kalpo pie nodokļu nomnieka Fromantena, kas uzņēmies lielas piegādes Amerikai, viņa steidzās paziņot, ka, pats par sevi saprotams, Kaijo kungs arī turpmāk būšot uzticīgs amerikāņu idejai, neskatoties uz šo notikumu; taču viņai un Blanšetai klāšoties grūti.

Viņa daiļrunīgi apgalvoja, cik ļoti viņu sarūgtinot tas, ka, pateicoties šādam skumīgam iemeslam, viņai ir gods tik ilgi sarunāties ar lielo doktoru Frankelinu. Pie tam šis bēdīgais notikums taču varētu kļūt ļoti iepriecinošs. Viņai liekoties, ka ātras laulības būtu vislabākais atrisinājums. Viņa būtu bezgala priecīga, ja drīkstētu jauno mesjē Frankelinu, kas ir tik laipns un daudzsološs jauneklis, apsveikt kā savu znotu, un ilgi nepārmestu viņam šo pārsteidzību. Franklins laipni, taču noteikti atbildēja, ka zēns laikam drīz vien atgriezīšoties uz Ameriku, un Franklins pats nekādā ziņā negribētu prasīt no piemīlīgās Kaijo jaunkundzes, lai viņa uz visu mūžu šķirtos no saviem vecākiem. Kaijo kundze lika saprast, ka viņa varbūt varētu šīs sāpes pārvarēt, taču doktors laipni palika pie sava, un pēc mazas pretošanās viņa padevās. Franklinam šķita, ka Kaijo kundze ir saprātīga sieviete un viņas sāpes lielā mērā atlīdzina sensācija, ka nelaimes cēlonis ir viņa, doktora Franklina, mazdēls.

Blanšeta pati runāja maz un visu laiku ar apbrīnu maigi uzlūkoja sava iemīļotā slaveno vectēvu. Viņa, acīm redzot, it nemaz nenožēloja notikušo, viņa apmierināti un mazliet šķelmīgi smaidīja, it kā būtu izdevies varens joks.

Pēc garām pārrunām vienojās, ka Blanšeta noteiktā laikā, tātad pēc diviem vai trim mēnešiem, aizbrauks uz laukiem. Netālu no Havras dzīvoja Kaijo kundzes māsa, tur Blanšeta būs drošās rokās. Protams, iedomājoties, cik grūti viņai būs atklāt noslēpumu savai māsai, Kaijo kundze no jauna sāka žēloties un raudāt. Tagad arī klusā Blanšeta kļuva runīga un glaimīgi lūdza,

lai doktors Franklins atļaujot Viljamam bieži apmeklēt viņu viņas vientulībā.

Kaijo kundze sāka runāt par ārējām grūtībām, kuras viņai sagādājot šī situācija. Viņa runāja ātri franciski, aplinkus, un Franklins saprata visai maz. Taču to viņš saprata, ka runa ir par naudu, un paziņoja, ka uzņemšoties finansiālos izdevumus., Viņš pieņemot, ka dāmu uzturēšanās izdevumus Normandijā un bērna pirmo trīs dzīvības gadu izdevumus varētu atlīdzināt ar astoņsimt livriem; vajadzības gadījumā viņš esot gatavs izdot tūkstoš livru. Kaijo kundze sūrojās, ka viņai jārunājot ar Amerikas atbrīvotāju par tādiem materiāliem jautājumiem.

Tad Franklins paskaidroja, ka bērns jāpadara likumīgs. Viņam neesot nekas pretī, ja viņa mazdēls kādreiz bērnu adoptēšot. Bet, ja Blanšetas jaunkundze apprecēšoties agrāk, varbūt viņas vīrs varēšot parūpēties par bērna adoptēšanu. Viņš atļaujot to izlemt Kaijo kundzei; viņš priecājoties, ka iepazinies ar tik saprātīgu dāmu.

Sievietes uzkavējās pie viņa kairāk nekā stundu. Kad viņas atvadījās, Kaijo kundze vēlreiz skaļi izraudājās. Blanšetas jaunkundze noskūpstīja maigi roku sava iemīļotā vectēvam, taisīja zemu un godbijīgu reveransu un smaidīdama sacīja angliski, ka pateicas viņam.

Ar nākamo kuģi Franklins saņēma vēsti, ka mirusi Elīza Franklina, dzimusi Daunsa, viņa dēla Viljama, gubernatora, nodevēja, sieva. Garajos vīra gūstniecības gados viņa nebija redzējusi savu vīru. Viljamam droši vien bija ļoti sāpīgi, ka viņa nomirusi tik atstāta un vientuļa.

Arī doktoru pašu šī vēsts ļoti satrieca. Viņš mīlēja savu vedeklu Elīzu. Viņas laulība ar Viljamu nebija viņai nekāds ieguvums. Viņa bija cēlusies no cienījamas Rietumindijas ģimenes un bija ienesusi šajā laulībā daudz — patīkamu izskatu, saprātu, lieliskas manieres, daudz naudas. Bet Viljams viņu bija atstājis trūkumā, kad viņa muļķīgās un bezkaunīgās rīcības dēļ Kongress bija spiests viņu arestēt. Toreiz Franklins bija aizsūtījis viņai mazliet naudas, sešdesmit dolārus, viņš skaidri atcerējās, ka tad, ja sūtītu vairāk, tas izraisītu ļaunas tenkas. Viņš atcerējās arī viņas atbildi; tā bija pieticīga vēstule, godbijības, pateicības un kautrīgu lūgumu pilna par vīru. Tā bija aizkustinoša vēstule. Un nu viņa bija mirusi, un sagūstītajam Viljamam nebija vairs neviena tuva cilvēka.

Viljams būtu varējis novērst to, ka viņa sieva nemirst vientulībā. Kongress bija izturējies pret Viljamu saudzīgi aiz cieņas pret viņu, doktoru Franklinu. Bet Viljams ar savu spītību un augstprātību bija tieši piespiedis Kongresu spert stingrākus soļus. Viņš bija palaists brīvā pret goda vārdu, piedzēries kopā ar saviem domubiedriem, muļķīgi un bezkaunīgi aizskāris Trīspadsmit Valstis un sargiem, kas viņam pieklājīgi bija norādījuši izturēties mierīgi, draudējis ar karātavām. Un, ja šajos divos gados viņš jau sen nebija apmainīts kā ķīlnieks, tad tur vainojama bija vienīgi viņa stūrgalvīgā bezkaunība.

Līčfildas cietums nebija nekāda patīkamā uzturēšanās vieta, tās droši vien bija drūmas un sāpīgas domas, kas pārņēma dēlu, uzzinot par savas sievas nāvi. Ja viņš sakarā ar šo nāvi rezumēja savu dzīvi, tad viņam bija jāatzīst, ka paspēlējis to un pazudinājis. Turklāt viņam bija lieliskas izredzes, daudz labākas nekā vecajam Franklinam, un ļoti jauns viņš bija jau ieguvis titulus un cieņu. Ja viņš tagad tik apkaunojoši kritis negodā, tad nedrīkstēja vainot nevienu citu kā tikai pats sevi.

Franklins sēdēja drūms, iegrimis smagās pārdomās. Viljamam laulībā nebija bērnu; vecais doktors būtu varējis atvieglināt dēlam dažu labu smagu brīdi, ja paziņotu tam, ka jaunais Viljams kļūs tēvs. Taču viņš tam nesagādās tādu prieku, viņš neatvieglos nodevēja dzīvi.

Benjamins Franklins bija taisnīgs un centās apsvērt citu cilvēku motīvus, ja arī to rīcība sadusmoja viņu. Bet, ja runa bija par amerikāņiem, kas bija nostājušies dumjā karaļa un viņa dumjo ministru pusē, tad viņš nespēja būt objektīvs. Un, ja tas bija viņa dēls, viņa zēns, kas pieslējās šai partijai, tad viņš it nepavisam negribēja būt objektīvs. Viņa dēls nemaz nebija vairs tik jauns, viņš bija tuvu piecdesmitiem, viņš varētu būt gudrāks. Jau no paša sākuma viņš varēja būt gudrāks. Mēs visi esam cilvēki, tāpēc varam maldīties, mūsu uzskatus visbiežāk nosaka ārēji apstākļi. Viņš pats, Franklins,. bija panācis, ka Viljamu ieceļ par karaļa gubernatoru; un bija saprotams, ka dēls arī turpmāk gribēja ticēt tā cilvēka taisnībai, kura maizi viņš ēda. Bet Viljams varēja palikt neitrāls, viņš nedrīkstēja pacelt ieročus pret savu tēvu.

Konflikti starp tēviem un bērniem šajā laikā nebija retums. Viņa drauga Otisa meita bija aizbēgusi ar kādu angļu majoru, vecajam Otisam arī nebija viegli to pārciest.

Franklinam bija žēl sava dēla Viljama, taču dusmas pārspēja sirdēstus un līdzjūtību. Viņš mīlēja savu dēlu Viljamu un ienīda viņu vairāk nekā jebkuru citu cilvēku pasaulē. Benjamins Franklins nemēdza uzspiest savu padomu cilvēkam, kas to noraidīja. Taču dēlam viņš to uzspieda, viņam mute piekusa, klāstot lietišķus pamatojumus, miermīlīgus iebildumus un niknus brīdinājumus. Bet zēns nebija viņu uzklausījis. Zēns bija īsts galminieks, uzpūtīgs un augstprātīgs, tāpat kā šie Versaļas āksti. Tīri vai jāsmejas un jāraud: šis Viljams, viņa .Viljams, kalpones Barbaras dēls un — galminieks! To viņš nopelnījis, šis lielībnieks, āksts, uzpūtīgais tītars, ka nu jāsēž Līčfildā, kamēr viņa sieva nomirusi Pertambojā. Viņš novēlēja to savam dēlam Viljamam, viņš priecājās, ka viņa dēlam Viljamam tas jāpiedzīvo.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā draugs Dibūrs, kad tas kādreiz, citēdams kādu savu latīņu izteicienu, piepeši aprāvās un naivā izbīlī aizspieda muti ar roku. Bet šis izteiciens skanēja: «Acerrima proximorum odia — nekas nav rūgtāks kā tuvinieku naids.»

Vai zēns viņu ienīda? Jā. Citādi viņš nebūtu sacēlis tādu traci, kad pārgāja pie pretiniekiem. Viņš bija pat novilcinājis savu apmaiņu tikai tāpēc, lai aizvainotu tēvu. Viņš droši vien zināja, ka viņa vēstules notver, tomēr viņš no cietuma slepeni sūtīja nevajadzīgas, muļķīgi spītīgas vēstules, kurās apliecināja Londonai savu nesatricināmo uzticību karalim. Viņš gribēja visiem parādīt; es esmu savādāks nekā mans tēvs, man nav nekā kopēja ar viņu.

Vai viņš, Franklins, to bija pelnījis? Kā mazu bērnu viņš bija pieņēmis Viljamu savā mājā, adoptējis to, ņēmis līdzi ceļojumos, devis viņam Anglijā vislabāko izglītību, labāku, kā tas bīītu iespējams Amerikā. Bija sagādājis viņam izdevību saņemt Oksfordā diplomu, palīdzējis viņam iegūt amatus un titulus un no paša sākuma izturējies pret viņu ne vien kā tēvs pret savu dēlu, bet kā draugs pret draugu.

Daudzi viņam bija teikuši, ka zēns izskatoties viņam ļoti līdzīgs, to sacīja, lai viņam glaimotu, jo Viljams bija neparasti glīts, glītāks nekā Franklins savos labākajos gados. Viljamam piemita dabiska elegance, kuras viņam, sirmgalvim, trūka. Bez tam daba un pastāvīgā kopdzīve ar tēvu piešķīra Viljamam daudzas Benjaminam raksturīgas īpašības. Viljams bija stāstījis tās pašas anekdotes ar tādu pašu intonāciju, un šie reizēm rupjie un pārdrošie stāstiņi no elegantā gubernatora mutes skanēja īpaši asprātīgi. Viljamam bija tik daudz kopīga ar tēvu gaitā, uzvedībā, daudzos sīkos žestos un balss intonācijās, un tik daudzos mazsvarīgos jautājumos viņa dēls Viljams bija rīkojies tā, kā to būtu darījis viņš, Benjamins, bet galvenajā jautājumā rīkojies riebīgi, nodevīgi, muļķīgi, gļēvi, zemiski un savtīgi. Sī līdzība un tomēr lielā atšķirība it sevišķi saniknoja doktoru par dēlu. Viņam nepatika skaļi vārdi, bet daudzreiz viņš nodomāja: «Viņš sala'uza manu sirdi. Tas ir labi, ka arī viņam pašam sirds sāp.»

Tajā vakarā Franklins dzēra vairāk, nekā parasts, vairāk, nekā viņam nāca par labu; viņš dzēra, lai spētu gulēt. Taču viņš iemiga ar pūlēm un gulēja slikti, un nākamajā rītā viņu mocīja ģikts. «Arī tur vainīgs Viljams,» viņš nodomāja, bet, tā prātodams, atkal pasmaidīja.

Viljams Tempis starodams, ar svarīgu sejas izteiksmi, iesteidzās istabā.

— Tas ir šeit, — viņš pavēstīja, — viņi nes to, — un Franklins zināja, ka tas bija viņa krūšutēls, Hudona darinātais krūšutēls.

Smago marmora skulptūru, krūšutēlu un pjedestālu, iestiepa zaļajā bibliotēkā, Franklina iemīļotajā istabā. Trijatā viņi stāvēja pie tā, Franklins, jaunais Viljams un de la Mots. Neviens nerunāja ne vārda. Nebūtu nekādas jēgas pie šī krūšutēla kaut ko sacīt. Un pēc neilga laika, kā norunājuši, abi jaunieši klusu devās prom, atstādami Franklinu vienu pašu ar savu krūšutēlu, ar savu slavu.

Krūšutēls nebija liels un tomēr valdīja šajā istabā. Tas bija reālistisks — izliekts galvaskauss, platas grumbas pāri pierei un gar degunu, smags zods, prāvs dubultzodis, kuplas uzacis, dziļas rievas zem acīm. Galva nebija padarīta cildenāka, tajā nebija nekā sīkumaina un naturālistiska. Tas bija tas Benjamins Franklins, ko mīlēja un apbrīnoja Parīze. Sajā darbā it nemaz nebija jūtams tas izskaistinātais samākslojums, kas no Versaļas bija izplatījies pa visu pasauli, katrs vaibsts šajā sejā pauda dižumu un cēlu vienkāršību.

Franklins gurdi sēdēja ērtajā atzveltnes krēslā, kājas un rokas lika viņam izjust, ka pēdējā naktī nav gulējis. Lielā akmens galva ar domīgajām, tomēr modrajām acīm un sarkanbrūnā dzīvā galva ar skumīgajām acīm uzlūkoja viena otru. Kurš bija īstais Franklins? Tas no marmora ar savu skaidrību un tīrību? Vai vecais, ģikts mocītais, ar izplūdušo, vārgo miesu, krevelēm, nogurumu un jucekli galvā?

Marmors neatklāja pilnīgu patiesību. Marmors meloja. Vemis Benjamins Franklins it nemaz nebija cildens, it nemaz nebija dižuma un cieņas pilns. Viņu māca drūmas kaislības un lieksmes.

Viņam šķita, ka galīgi būs atmetis domas par dēlu. Bet visu cauru nakti yiņu bija mocījušas šīs domas, un arī tagad, aplūkojot krūšutēlu, tās nedeva vilfam miera.

Cietumā pavadītie gadi un sievas nāve būs padarījuši Viljamu saprātīgāku. īsu laika sprīdi viņš neizturēsies tik bezkaunīgi, un nākamo reizi, apmainot gūstekņus, viņu atbrīvos un nogādās angļu zemē. Tad tas ar divkāršotu dedzību cīnīsies pret «dumpinieku», pret viņu, veco tēvu. Un angļu avīzēm būs atkal daudz ko rakstīt par to, cik aizrautīgi un enerģiski gubernators Franklins aizstāv britu majestātes tiesības un cik tas ir traģikomiski, ka vecais dumpinieks Franklins nespēj pat paša dēlu dabūt savā pusē. Un Viljamam būs ļauns prieks, ka var sagādāt tēvam tādas sāpes.

Tomēr dēls tam vairs nekā nespēs nodarīt, jo viņš, Benjamins Franklins, būs izdzēsis dēlu no savām domām un no savas sirds. Viņš jau ir to izdzēsis. Un ar visiem spēkiem viņš pūlas aizgainīt domas par Viljamu. Viņš saslejas, acu skatiens kļūst asāks, mute sakniebjas; neviļus viņš kļūst līdzīgs krūšutēlam.

Taču tas neturpinās ilgi. Viņam sāp kāja. Viņš novelk kurpi un zeķi un, klusu stenēdams, sāk spaidīt kāju.

Nav nekādas jēgas novelt visu vainu par notikušo uz Viljamu. Tagad, kad krūšutēla akmens acis bija pievērstas viņam, viņš zināja, ka, dusmof damies uz Viljamu, dusmojas pats par sevi. Viņš bija ļoti labi izturējies pret zēnu, tēvišķīgi un draudzīgi. Un bija domājis tikai labu, kad neļāva zēnam uzzināt, kas ir viņa māte. Bet tas bija aplam, tā bija smaga kļūda.

Tās nebija nekādas patīkamās atmiņas, atmiņas par zēna māti kalponi Barbaru. Kalpone Barbara saņēma desmit mārciņas gada algas, un viņš bija pielicis divas mārciņas un piekodinājis, lai viņa nekad neliek bērnam nomanīt, ka viņa ir māte. Iedomādamies tagad kalponi Barbaru, šo neveiklo, neglīto, muļķīgo sievieti, Franklins nespēja saprast, kā viņš bija varējis saieties ar to. Toreiz, savas jaunības kaislību mudināts, viņš bija sagājies ar diezgan daudzām šādām sievietēm, tie bija pavirši, nesavaldīgi, slepeni sakari, bet viņam gan nepatika šīs zemās sievietes, kalpones un ielas meitas. Daudzreiz rītos viņš bija apņēmies savaldīties, bet vakaros tomēr skrējis pie viņām. Viņš kaunējās no Barbaras, tāpēc ka kaunējās pats no sevis. Bija arī sevišķs iemesls slēpt savus sakarus ar viņu; ja rīkotos pēc toreiz rakstītajiem likumiem, tad viņam būtu bijis jāsaņem divdesmit viem sitiens ar pātagu pie kauna staba Filadelfijā. Bet arī bez šiem draudiem viņš būtu noslēpis sakarus ar kalponi Barbaru, jo toreiz viņš bija milzīgi lepns un uzpūtīgs.

Tas bija trīsdesmitā gada martā, kad Barbara kļuva grūta, tajā martā viņš bija četras reizes ticies ar viņu. Un, atcerēdamies tā gada decembri, nedēļas pirms un pēc dzemdībām, viņš izjuta mocošu neveiklību. Barbara nebija uzstājusies pret viņu, tas ari bija neiespējams, jo viņa bija pilnīgi atkarīga no Franklina. Viņa bija pieņēmusi šīs divas mārciņas algas pielikuma un izpildījusi viņa vēlēšanos, viņa pavēli klusēt. Protams, kaut kas tomēr kļuva zināms, un vairākas reizes viņam izteica aplinkus mājienus par viņa dzīves veidu, un tāpēc galu galā viņš sajuta atvieglojumu, kad kalpone Barbara nomira. Parasti viņam patika sacerēt kapa uzrakstus, taču Barbarai viņš neuzrakstīja nevienu — ne prozā, ne dzejā, pat akmeni uz kapa viņš tai neuzlika. Viņa gulēja klusā kapā, aprakta un aizmirsta.

Viņš gribēja aizkavēt, ka dēls uzzina, kas ir viņa māte. Taču viņš nespēja aizkavēt, ka viņa sieva Debora dusmās apber zēnu ar visrupjākajiem lamu vārdiem, nosauc viņu par ārlaulības bērnu un izdzimumu, un kliedz, ka no šādas personas — vazaņķes un palaistuves dēla nekā laba nevarot gaidīt. Galu galā viss bija izvērties par labu, sirds dziļumos viņa Debora bija laba sieva, un kad viņš bija aizvedis dēlu prom no mājām, viņi bija labi satikuši. Un, ja bērnībā Viljamam bija jāpacieš, ka viņu saukā par ārlaulības bērnu, tad viņš, Benjamins, vēlāk to bija vērsis par labu: viņš bija panācis, ka karalis un universitāte ar tituliem un amatiem atlīdzināja zēnam bērnībā pārciestos apvainojumus. Bet «izdzimums» nebija aizmirsis, viņš neatdeva titulus un amatus, kad viņam tos atprasīja, un nikni turējās pie tiem.

Akmens Franklins iecietīgi, tēvišķīgi un gudri lūkojās uz dzīvo. Iekāre dota cilvēkam tālab, lai sagādātu prieku, ja tas iespējams, nevis lai kaitētu citiem. Un bez erotikas nav iedomājams neviens izcils cilvēks, ne valstsvīrs, ne zinātnieks. Bet, ja Franklins bija spējis ar visu tikt galā un visur ievērot mēru, tad šo tieksmi, kas viņu bija mocījusi jau jaunībā, — šo svētīto un nolādēto tieksmi viņš nebija varējis pienācīgi ierobežot un apspiest, un septiņdesmit divu gadu vecumā aizvien vēl nebija iemācījies to savaldīt. Viņa lielā galva varbūt reizēm arī līdzinās šai marmora galvai viņa priekšā, bet to, kas norisinās šajā dzīvajā galvā, ne vienmēr varēja rādīt pasaulei.

Tagad pēc Elīzas nāves Viljams noteikti atcerējās arī savas pamātes nāvi, viņa, vecā Benjamina sievas nāvi. Arī viņa bija nomirusi vientulībā, kad Franklins bija viņpus okeāna. Paziņodams viņam toreiz par Deboras nāvi, Viljams bija rakstījis: «Es ļoti vēlējos, kaut tu rudenī atgrieztos; man liekas, vilšanās, ka tu nepārradies, viņu briesmīgi satrieca.»

Viņš bija apprecējis Deboru aiz prātīgiem apsvērumiem; viņš negribēja vairs, lai uzmācīgās, nepārvaramās kaislības atkal dzen viņu doties jaunās, netīrās dēkās, un viņš gribēja, lai būtu kāds, kas uzraudzītu viņa māju un kasi. Viņi dzīvoja laimīgā laulībā un piedeva viens otram kļūdas. Viņa sauca viņu par papiņu, beidzot visa Filadelfija sauca viņu par papiņu, taču viņš nekad neteica viņai ne vārda, cik ļoti tas viņam nepatika, viņš pacieta to, pacieta arī citas viņas kļūdas. Savukārt arī viņš sagādāja dažu labu reizi viņai sāpes. Droši vien viņai nepatika, ka viņš reizēm devās tik ilgos ceļojumos. Taču viņš katru reizi bija piedāvājis, lai viņa brauc līdzi, un, ja viņai bija tādas bailes no jūras slimības, tad tā nebija viņa vaina. Protams, sirds dziļumos viņš priecājās, ka viņa paliek mājās; viņa Debora nebija izskatīga, un diez vai viņas klātbūtne būtu veicinājusi viņa pasākumus Londonā un Parīzē. Taču šīs slepenās domas viņš nekad nebija viņai ļāvis nomanīt, viņš visādi pūlējās izrādīt Deborai, ka ļoti pieķēries viņai.

Vai tad viņš nebija pat sacerējis viņai dziesmiņu? ,\r vieglu smīnu viņš atsauca savā lieliskajā atmiņā šos pantus.

Ir katram savas kļūdas Un Debsijai — vesels sieks, Bet tās ir gaužām mazas, Patiešām — tīrais nieks. Jau apradis es esmu, Vairs neuztrauc nekas, Sīs kļūdas man kā paša -— Vairs acīs neduras. Un princese pat daiļa, Kam naudas kā spaļi ir, Man savu roku sniedzot, No Debsijas nespētu šķirt.

Kamēr viņš pūlējās savārsmot savu seno dziesmu par Debsiju, atmiņā ieskanējās cits pants, tas, ko viņš bija veltījis nelaiķa doktoram Smitam, savam ienaidniekam:

Tik viltīgs un tik skaudīgi ļauns gars To pārņēmis, ka, būdams visai labs, Viņš tomēr sāpīgi ar katru darbu Sit sejā savam tuvākam.

Blēņas. Viņš nekad nebija devis savai labajai Debsijai iemeslu šaubīties par šajos vienkāršajos pantos izteikto jūtu īstumu. Tieši tad, kad viņš bija projām, viņš darīja visu, lai Deborai nerastos šādas šaubas, un lutināja viņu ar vēstulēm, dāvanām un dažādiem uzmanības pierādījumiem. Nē, pilnīgi izslēgts, viņa nekad nebija nojautusi, ka viņš kaunas viņas dēj.

Un dīvaini, ka arī šajā ziņā viņa dēla liktenis bija līdzīgs viņa paša liktenim. Tātad, tagad Viljama Elīza mirusi vientulībā, tāpat kā viņa Debora. Drūmās domas atgaiņādams, vecais vīrs nepatikā viegli nopūtās.

Tur nu viņi abi bija zaļajā bibliotēkā, akmens Franklins uz pjedestāla un dzīvais savā atzveltnes krēslā, viņi uzlūkoja viens otru, un dzīvais Franklins rīvēja un spaidīja kailo, sāpošo kāju.

«Benjamins Franklins,» bija rakstīts uz krūšutēla, nekas vairāk, skulptors Hudons nebija pievienojis nevienu no parastajiem patētiskajiem apzīmētājiem. Benjamins. «Labās rokas dēls, laimes dēls» — šāda bija vārda nozīme bībelē. Visa pasaule domāja, ka viņš darījis godu savam vārdam. Viņš patiešām bija vairāk rīkojies ar labo roku, bet viņa dvēsele tikai retumis bija tik cildena, kā to apgalvoja šī skulptūra.

Viņš, Benjamins Franklins, bija vecs, viņu mocīja sīkas kaites, viņam bija lieli panākumi, un viņš bija gudrāks nekā vairums citu ļaužu un pasaules izpratnē arī tikumīgāks. Un tomēr viņš bija netikumīgāks, jo slēpdams savus netikumus pats no sevis, viņš taču to zināja.

Vai šis akmens tēls viņa priekšā bija īstais Franklins?

Sokrāts noteikti ne vienmēr bija tas Sokrāts, kādu mums attēlo Platons un Ksenofonts. Ja Sokrāts reizēm bija tāds, tad tas jau bija daudz. Un, ja viņš reizem bija tāds, tad Platona un Ksenofonta tēlotais Sokrāts bija īstais, un, kāds viņš bija parasti, tas nebija svarīgi.

Nekas nebija zudis no tā, kas kādreiz bija Benjamins Franklins. Viss joprojām dzīvo viņa sairstošajā miesā, kaulos, kas kļūst aizvien trauslāki, un savītušajā ādā. Miesas kārībnieks, kas pa kaktiem ar sliktu sirdsapziņu piegulēja kalponei Barbarai bērnu, un mantkārais, kas tirgojās ar vergiem, un rīma, kas noēda otru porciju putu krējuma, kaut gan zināja, ka tas viņam

Liitīgi, — visi tie joprojām dzīvoja sabiedrības cilvēkā, izdaudzinātajā prātniekā un viltīgajā, laipnajā vecajā vīrā, kas galanti sarunājās ar dāmu zilajā maskā, un vienkāršajā un cienīgajā siitnī, kas noslēdza lielo līgumu ar Franciju savas valsts labā. Taču ēna neaptumšo gaismu, bet gaisma spīd tumsā. Un dzīvajam Franklinam nav jānolaiž acis baltā marmora Franklina priekšā.

Viņš nosēdās krūšutēla tuvumā un rakstīja pats savu kapa uzrakstu.

Benjamina Franklina, burtliča, mirstīgās miesas — vecs grāmatas iesējums.

Grāmata pati izrauta laukā, un iesējums, uzrakstu un zeltījumu zaudējis, dus šeit par barību tārpiem. Bet darītais darbs neaizies bojā, jo Benjamins Franklins tic, ka tas parādīsies atkal jaunākā un skaistākā izdevumā,

ko autors būs pārrediģējis un uzlabojis.

Franču un amerikāņu savienība bija vēl ļoti jauna, un jau tā tika smagi pārbaudīta. Flote, ko Francija bija nosūtījusi pāri okeānam, aizkavējās un nespēja notvert admirāļa Hova eskadru. Amerikāņi rupji un nikni pukojās par franču nevarību, pastāvīgi bija rīvēšanās, un admirālis d'Estens sadusmots ziņoja savai valdībai, ka ar amerikāņiem nevarot sastrādāt.

Nelaimīgi sagadījās, ka arī vēl misters Adamss nedeva mieru franču ministriem aizdevuma dēļ. Franklins nobažījies vēroja, ka kolēģis staigā ar drūmu seju, un sagaidīja, ka viņš pavēstīs ko nepatīkamu.

Drīz arī misters Adamss lūdza doktoram pieņemt viņu.

—    Man bija taisnība, — viņš stāstīja. — Sie franči ir skopi bodnieķeļi. To es arī pateicu Veržēnam tieši acīs.

Franklins izbijās, taču savaldījās.

—   Un pēc tam jūs dabūjāt aizdevumu? — viņš jautāja.

—   Nebūt ne, — mazliet samulsis, dusmrgi atbildēja Adamss. — Nu ir tiktāl, ka mani, Savienoto Valstu pilnvaroto ministru,

^nepieņem Teatena krastmalā. Pat neatbild uz manām vēstulēm.

Saruna notika drūmajā Brūnajā bibliotēkā, un Franklins uzmeta skatienu savam draugam Vašingtonam, kam arī bija jāķīvējas ar Kongresu un kas noteikti saprata Franklina raizes.

—   Tā ir. traģēdija, — Adamss joprojām pukojās, — ka Savienotās Valstis bija spiestas noslēgt savienību ar šo tautu un šo galmu.

Franklins uz to neatbildēja.

—   Ko jūs domājat darīt tālāk? — viņš jautāja.

—   Visvienkāršākais būs, — atbildēja Adamss, — ja jūs turpināsiet sarunas, doktor Franklin. Jūs protat labāk apieties ar šiem diedelniekiem.

—   Es baidos, — atbildēja Franklins, — ka pašreizējos apstākļos nav lielas jēgas runāt par aizņēmumu.

—    Bet vismaz, — Adamss strauji sacīja, — šiem varžu ēdājiem būtu jāievēro attiecībā pret mums, delegātiem, elementārākie pieklājības likumi. Es būtu jums ļoti pateicīgs, kolēģa kungs, ja jūs ietekmētu tos šajā ziņā.

—   Es darīšu visu, ko vien iespēšu, — sacīja Franklins.

Grāfs Veržēns saņēma viņu laipni. Viņa sūtnis Filadelfijā

de Zerāra kungs bija sīki paziņojis viņam par pieņemšanu, ko Kongress sarīkojis Filadelfijā. Un tagad viņš, /Viegli smīnēdams, stāstīja par to Franklinam. Gandrīz divas nedēļas apspriedušies par attiecīgo ceremoniālu. Kongresa locekļi no dienvidiem gribēja ar lielām svinībām atzīmēt to faktu, ka mūsu planētas lielākā republika pieņem Eiropas varenākā monarha pārstāvi; ziemeļu štatu delegāti, nevēlēdamies, ka tos uzskata par verdziskiem, atbalstīja republikānisku vienkāršību. Tie strīdējās par zirgu skaitu Zerāra kunga karietei, par pakāpienu skaitu pie viņa goda krēsla, par žabo piegriezumu Kongresa locekļiem, kas sagaidīs Zerāru.

Franklins laipni smaidīja un savukārt pastāstīja kādu interesantu sīkumu, ko bija uzzinājis no saņemtajiem ziņojumiem. Delikateses un vīni, kurus pasniedza pusdienās par godu franču sūtnim, bijusi Anglijas dāvana; šīs dāvanas bija pasniegusi tā komisija, kas tūlīt pēc franču ziņu saņemšanas par aliansi bija aizvedusi angļu parlamenta pēdējos miera priekšlikumus, lai novērstu savienības noslēgšanu.

—    Katrā ziņā, grāfa kungs, — sacīja Franklins, — no jūsu sūtņa kunga pieņemšanas ir redzams, ka Kongress augstu novērtē savienības nozīmi.

Veržēna acis aizmiglojās, viņa sejā parādījās augstprātīga aristokrata izteiksme.

—    Es baidos, — viņš atbildēja, — ka šāds secinājums nebūs īsti pareizs. Mesjē de Zerārs, diemžēl, neziņoja tikai jokus vien.

Filadelfijā, viņš mums pavēstīja, valdot domstarpības un šķelšanās gandrīz visos amerikāņu un franču politikas jautājumos. Daudzi no jūsu kungiem it nemaz negrib atzīt mana monarha augstsirdību, viņi ir skaudības un neuzticības varā. Un, ja līdz šim nav izteikts lūgums nosūtīt franču palīgkorpusu, tad tas saistīts ar šo neuzticību/Vienīgais, ko jūsu kungi no mums grib, — nicinoši un dzēlīgi teica ministrs, — ir tikai nauda.

—   2erāra kungs, — piesardzīgi atbildēja Franklins, — būs jums droši vien arī ziņojis, ka ta domā tikai neliela daļa Kongresa. Ievērojiet, lūdzu, mūsu spaidīgos finansiālos apstākļus. Un vai nav saprotams, ka šīs raizes dažam labam no mūsu kungiem neļauj spriest pareizi?

Veržēns kādu brīdi klusēja.

—    Karalis uzskata, — viņš tad nelaipni teica, — ka ļoti daudz darījis jūsu valsts labā. Un tieši tagad, kad viņš Amerikas labā uzņēmies jaunas, milzīgas nodevas, atkal ierasties ar prasībām būtu, saudzīgi izsakoties, nekautrīgi. Bet jūsu mesjē Adamss pieprasīja no manis jaunu milzīgu summu uz nenoteiktu laiku. Un viņš atklāti lika man saprast, ka jūsu tautiešu jūtas pret mums it nemaz nelīdzinās gaidītajai pateicībai. Un vēl vairāk. Pilnīgi draudēdams, viņš mani pamācīja, ka tas esot vienkārši mans pienākums dot jūsu valstij šos miljonus. Franču pieklājība aizliedz man nosaukt šādu rīcību īstajā vārdā. Sacīsim, ka šāda rīcība bija .nevietā, mal ā propos.

Franklins klusēja. Mazliet miermīlīgāk Veržēns turpināja.

—    No visas sirds esmu jūsu zemes draugs, to jūs zināt, doktor Franklin, un tāpēc es karalim tikai mazliet norādīju par savu nepatīkamo sarunu ar misteru Adamsu. Bet es pats negribētu ielaisties šādās sarunās, tās ir kaitīgas manai veselībai. Tāpēc esmu nolēmis mesjē Adamsu vairs nepieņemt.

Franklins atbildēja, ka sirsnīgi pateicoties grāfam par viņa atklātību un nožēlojot kolēģa Adamsa neveiklību. Tomēr aizdevums Savienotajām Valstīm esot ļoti svarīgs, un viņš cerot, ka šajā jautājumā pēdējais vārds vēl neesot pateikts.

Veržēns domīgi spēlējās ar savu spalvu. Karalis uzskatot, viņš teica, gausi vārdus apsvērdams, ka esot jau devis ļoti augstsirdīgi un nu būšot gana. Tikai ļoti pārliecinoši iebildumi varētu (majestāti ierosināt atļaut piešķirt vairāk. Protams, viņš, Veržēns, šajā jautājumā viens nekā nevarot izdarīt, viņam nepieciešams stiprs Morpā atbalsts. Bet Morpā, nevēlēdamies izraisīt monarha dusmas, izmantojot mesjē Adamsa neapdomātās runas par vēlamu ieganstu, lai noraidītu palīdzību.

—    Pašreizējos apstākļos, — nobeidza Veržēns, — es kabinetā esmu vienīgais, kas gribētu turpināt sarunas par aizdevumu Amerikai. Uz mani, godājamais doktor Franklin, jūs varat paļauties, kaut arī jūs esat saistīts ar Adamsa un Lija kungiem.

Franklinam, kas tātad bija noraidīts pie Morpā, kļuva skaidrs, ka viņš nekā nepanāks no Morpā, ja oficiāli ieradīsies pie tā. Viņam jāmēģina panākt nevainīgu sastapšanos sabiedrībā.

Sajās dienās bija atvērts jauna veida izpriecu nams.

«Ķīniešu maskarāde», par ko runāja visa Parīze. Franklins uzzināja no vecā hercoga Rišeljē paziņām, ka Morpā labprāt būtu aizgājis turp, bet baidoties, ka tik vecam kungam var pār* mest, ja viņš apmeklēs šo jauno izpriecu vietu.

Franklins nodomāja, ka viņu pašu uzskata par cienījamu sirmgalvi, un nolēma, ka viņa klātbūtnē vecais ministru prezidents nekautrēsies ierasties. Franklins ielūdza viņu kopā paēst vakariņas «Ķīniešu maskarādē». Morpā pieņēma ielūgumu.

—   Es ceru, — sacīja de la Mots, iekāpdams Franklina karietē, lai aizbrauktu pēc Morpā, — es ceru, doktor Franklin, ka jums šodien laimēsies atkal nokārtot to, ko mesjē Lempis sabojājis.

—   Neesiet tik vīzdegunīgs, jaunais cilvēk, — Franklins smaidīdams sacīja.

«Ķīniešu maskarāde» atradās uz neliela paugura Senlorana laukumā. Pakalnā bija ierīkota mākslīga grota. Turp veda galerijas, un nelielā platībā bija izveidots apbrīnojami plašs Austrumāzijas stūrītis. Tur bija karavānu piestātne, tirgus, kafejnīca, koku grupas un neparastas ainavas, arī karuselis un mazs teātris. Ķīniešu laternas izplatīja maigu, apslāpētu gaismu. Durvju sargi, viesmīļi, apkalpotāji bija ķīnieši, daļa īstu, daļa pārģērbtu, bet visi ar bizēm.

Kad šajā Ķīnā parādījās Morpā, Francijas Nestors, un doktors Franklins, Jaunās pasaules patriarhs, saimnieks un viesmīļi izlikās, ka nepazīst smalkos viesus, un publiķa lūkojās viņos diskrēti, taču neatlaidīgi. Karavānu piestātnē viņi nobaudīja ķīniešu ēdienus un dūšīgi ķērā^ pie franču ēdieniem, viņi pamēģināja ņemt ar irbulīšiem, bet lietoja parastos galda piederumus. Viņi mazliet iedzēra rīsa vīnu un ķīniešu tēju un pamatīgi dzēra burgundieti. "

Turklāt viņi risināja patīkamu sarunu. Franklins cerēja, ka de Morpā kungs savos memuāros nebūšot Adamsa un Lija kun|mis pārāk smagi nosodījis. Acīm redzami iepriecināts, ka Franklins pieminējis viņa memuārus, Morpā omulīgi atlaidās krēslā un ļāva vaļu savai tieksmei asprātīgi pamācīt.

—   Jūs, kungi no rietumiem, — viņš iesāka, — izturaties tik skaļi, aizvien ierodaties veseliem bariem. Mēs ar saviem divdesmit pieciem miljoniem aizsūtījām jums vienu pašu sūtni, jūs ar ■saviem trim miljoniem uzsēdināt mums uz kakla trīs pilnvarotus ministrus un turklāt vēl divus padomniekus ar augstiem tituliem. Vai tas nav mazliet par daudz?

Franklins patlaban mēģināja ar irbuli dabūt mutē mazu gaļas kumosu.

—   Mēs jau gribam vairāk no jums nekā jūs no mums, — viņš atbildēja lēnprātīgā atklātībā.

Morpā vēl pamācīja viņu:

—   Ir daudzas metodes, kā panākt kaut ko no Versaļas: viltība, blēdība, viegli draudi, piespiešana, neatlaidīgi atkārtoti pazemīgi lūgumi, bezkaunīga piemīlība. Bet viena metode noteikti neder: draudīga, tikumīga blēšana.

—   Mans mirušais draugs Dibūrs, — Franklins laipni piekrita, — mēdza citēt Aristoteli: «Pārāk daudz tikumu kādai valdībai ir tikpat kaitīgi kā pārāk daudz netikumu.»

—   Nopietni, doktor Franklin, — Morpā turpināja, — jūsu kungi sāk traucēt. Sie kungi laikam domā, ka skaļas manieres ir būtiska brīvības pazīme. So kungu paradums likt kājas uz galda pie mums nepatīkami pārsteidz.

Franklins nogaidoši uzlūkoja viņu ar lielajām, izvelbtajām, mierīgajām acīm, un šo acu ietekmē Morpā kļuva sirsnīgāks.

—    Jā, ja mums būtu darīšana tikai ar jums vienu pašu, doktor Franklin, — viņš teica, — tad mēs ātri varētu saprasties dažā labā neizšķirtā jautājamā. Es to zinu. Katru rītu, kad brokastoju ar savu mīļo grāfieni, manā acu priekšā ir jūsu portrets, un aizvien tas man pavēstī: «.Ecce vir.» Bet ar īstu vīru mēs varam saprasties. Mans kolēģis Veržēns ir tajās pašās domās. — Un nevērīgi, eleganti viņš izpauda: — Ja es nemaldos, viņš jau devis norādījumu mūsu mesjē Žerāram šajā virzienā. Un mūsu sūtnis darīs visu iespējamo, lai informētu kungus Filadelfijā par šiem mūsu uzskatiem.

«.Ķīniešu maskarādes» krēslainā gaisma palīdzēja Franklinam noslēpt savu saviļņojumu. Varbūt tagad Filadelfijā sapratīs, ka daži delegāti citur butu noderīgāki neka šeit Parīzē. Tad Lempja kunga sarunām par aizņēmumu būtu negaidīts, tačuļ iepriecinošs rezultāts.

—   Es ar pateicību redzu, grāfa kungs, — viņš atbildēja, — cik labi jūs izturaties pret manu zemi.

Viesmīlis godbijīgi apjautājās kungiem, vai viņi nevēloties kafiju dzert grotā, un rūpīgi ģērbtais Morpā un Franklins brūnajos svārkos pakalpīgu ķīniešu bara pavadībā devās uz grotu.; Neraugoties uz direktora norādījumu, mūzikas kapela nevarēja noturēties un, viņiem ienākot, uzsāka kareivīgu melodiju, un visi kafijas dzērāji piecēlām un aplaudēja. Abi kungi palocījās, taču šī demonstrācija viņiem nebija patīkama. Bez tam grotā bija arī vēss. Mazliet sapīkuši, viņi ķērās pie karstās kafijas, kādu brīdi sēdēja noguruši un mazrunīgi, dzēra un gaidīja uz kafijas iedarbību.

Tad viņiem starodams, vislabakaja omā tuvojas kāds kungs — Pjers. Viņam gan bija iemesls dusmoties uz ministru, jo tas pats bija ierosinājis uzvest lugu «Menus Plaisirs» zālē, bet pēc tam pametis viņu likteņa varā. Bet Pjers bija augstsirdīgs un uzskatīja, ka prātīgāk viņam nekā nepārmest.

Viņš bija pareizi aprēķinājis. Pēc Pjera izmuļķošanas, ko Morpā bija spiests darīt, viņš gribēja nodemonstrēt, cik viņš ir liberāls un progresīvs.

—    Iedzeriet jel ar mums kopā kafiju, mesjē, — viņš uzaicināja, un ļoti iepriecinātais Pjers tūdaļ apsēdās.

—    Sakiet nu paši, mani kungi, — Morpā prātoja, īsiem malkiem sūkdams otru tasi kafijas, — vai mūsu Francija nav iecietīgākā zeme pasaulē? Tā ir absolūta monarhija, tirānija, kā mēdz izteikties jūsu modernie filozofi, un te nu mēs sēžam, revolūcionārs pa labi, revolūcionārs pa kreisi un tirāna augstākais kalps vidū, un, mierīgi tērzēdami, dzeram kafiju, un mūs uzmanīgi apkalpo tālo austrumu dēli. Un tas notiek briesmīga kara laikā.

Franklins labprāt būtu šeit pievienojis pāris piemērotas anekdotes, taču, pamanījis, ka ministram patīk runāt pašam, neizteicās un ļāva Morpā pilnu vaļu.

Bet Morpā drīz apklusa. Muziķi ķīniešu tērpos sāka spēlēt «Mnlbrough s'en va-t-en guerre» un dziedāt Pjera romanci. «Que mon coeur, mon coeur a de peine,» tie dziedāja. Un visa publika piebalsoja tiem, un, kad dziegma bija galā, viņš aplau< dēja Pjeram.

Te nu Morpā bija izdevība attaisnoties un padižoties Pjera priekšā. Viņš aplaudēja kopā ar pārējiem un droši sacīja:

—   Cik žēl, mans mīļais, ka mēs nevaram jūsu jauko romanot dzirdēt uz sķatuves. Bet tur esat vainojams vienīgi jūs puts vai arī tomēr jūsu pielūdzēji.

Apstulbis par tik nekaunīgu skaidru faktu sagrozīšanu, Pjers Iii kojās viņā, muti atplētis.

—   Jā, jā, tā nu tas ir, un jūs to arī gluži,.labi zināt, — Morpā teica un šķelmīgi draudēja viņam ar pirkstu. — Un piedevām jūs vēl padarījāt mani vecumdienās par viltus pravieti,

—   Cienītā ekselence, — aizvien vēl patiesi pārsteigts, sacīja I'jers, — es nesaprotu neviena vārda.

Bet Morpā jau bija sacerējis savu aizlieguma versiju un izklāstīja to.

—   Es biju devis de Bomaršē kungam cerības, — viņš paskaidroja doktoram Franklinam, — ka visaugstākā persona pievērs acis, ja viņa komēdija tiks uzvesta privāti un diskrēti. Man bija savi iemesli tā iedomāties. Bet vai jūs zināt, doktor Franklin, ko dara mūsu jaunais draugs? Katru savu slepeno mēģinājumu viņš pasludina ar lielgabala šāvieniem. Vai tad nav jāklausās arī monarham, kas tur abas ausis ciet?

Viņš kļuva mundrāks un pievērsās atkal Pjeram.

—    Es nupat, — viņš stāstīja tam, — noturēju mazu priekšlasījumu mūsu cienītajam doktoram Franklinam par diskrēcijas priekšrocībām. Revolūcijām, garīgām un politiskām, ir jānotiek, un tās arī nemaz nav tik sliktas, bet ar nosacījumu, ka tās norisinās klusi un diskrēti. Liegi un klusi arī nonāk pie mērķa, un, jo labāks skrējējs, jo klusāk viņš skrien. Kādēļ šjs klaigas, kungi? Ticiet vecam vīram: šodien pie kafijas tases risinot mierīgas, labas sarunas vīriešu sabiedrībā, ir sasniegts kā Savienoto Valstu, tā ari «Figaro» labā vairāk nekā ar skaļām runām Teatena krastmalā un «Menus Plaisirs» zālē.

Pjers bija aplaimots, ka Morpā vienā elpas vilcienā minējis Ameriku un «Figaro». Tas jāatzīst — vecais vīrs izrādīja godu, kam gods pienācās. Viņš skaidri parādīja, ka viņu, Pjeru, tieši tāpat pieskaita Amerikas republikas dibinātājiem kā doktoru Franklinu.

\ — No jūsu sarunas, mani kungi, — viņš sacīja, — es mācījos vairāk nekā no dažas labas biezas filozofiskas mācību grāmatas.

Viņš piecēlās, zemu un graciozi palocījās un atstāja abus vecos vīrus vienus.

Ari tie drīz devās projām. Abus pēdīgi sāka kratīt drebuļi, un viņi klusībā baidījās apsaldēties.

Nākamajā rītā Morpā rūpīgi pārbaudīja sevi, nokāsējās, krekšķināja, spaidīja reimatisma pārņemtās vietas. Atzinums bija pavisam labs. Vakars «Ķīniešu maskarādē» bija pagājis tiešām• apmierinoši.

Viņš tomēr bija pamanījis, cik ļoti Franklinu bija ietekmējusi viņa piezīme, ka Zerārs franču valdības uzdevumā cenšas panākt, lai Filadelfijā Franklinu ieceltu par vienīgo pārstāvi. Varbūt tas nebija Veržēnam īsti pa prātam, ka viņš, Morpā,to bija paziņojis doktoram. Bet bez viņa piekrišanas Zerāram nebūtu uzdots šis pienākums, un, tā kā viņš vēsturē bija parādījis sevi kā progresīvu valstsvīru, tad viņam bija tiesības apliecināt to arī doktoram Franklinam un pašam sev. Garākas pārdomas par to viņš nodiktēja savam uzticamajam Šallē, lai ieraksta memuāros. Vispār viņš domāja, ka tagad drīkstot ar mierīgu sirdsapziņu nogaidīt, kādi panākumi būs viņa amerikāņu sūtņa pūlēm, iekams viņš uzmāksies savam īgnajam audzēknim ar lūgumu dot amerikāņiem aizdevumu.

Arī Franklins otrā rītā jutās spirgts un vesels. Arī viņš bija apmierināts ar iepriekšējā vakara rezultātiem. Jo ilgāk viņš apdomāja Morpā vārdus par Zerāra iejaukšanos, jo dziļāks gandarījums viņu pārņēma. Veržēns bija izrādījis taktu, aiztaupot Franklinam samulsumu, ja šī vēsts jāsaņem oficiāli. Bet vēl lielāku pakalpojumu viņam bija izdarījis Morpā ar savu negaidīto vaļsirdību. Franklins tagad bija uzzinājis no vadoša valstsvīra mutes, ka jau Lija un Adamsa kungu klātbūtne vien Parīzē apdraud Savienoto Valstu attiecības ar franču ki'oni. Tagad par viņa pienākumu bija kļuvis tas, no kā viņš līdz šim bija izvairījies: viņam jāpanāk, ka neizdarīgais Kongress beidzot atsauc šos abus vai viņu.

Viņš rakstīja Džeimsam Lauelam, kas vadīja Kongresa ārlietu komiteju.

Vispirms viņš ziņoja par delegātu darbu. Tad turpināja: «Tā kā es runāju par delegātiem daudzskaitlī, tad jautāju sev, vai kongresam patiešām jāatstāj trīs delegāti pie šī galma. īstenībā mēs esam pieci, ieskaitot to kungu, kas paredzēts Toskanai un pagaidām uzturas vēl šeit un ir ļoti sadusmots par to, ka līguma sarunu laikā viņam nebija prasīts padoms, un Vīnes sūtni,

Ituru nepieņem tur un kurš tātad arī paliek šeit. ticiet man, ka i/devumi* lai mūs kaut cik pieklājīgi uzturētu, ir diezgan prāvi. I'.s ceru, ka arī labums ir liels. Bet, nopietni runājot, piecu cilvēku darbs nesekmē* šejienes delegācijas panākumus. Gluži otrādi, galmā, kur katru vārdu ievēro un apsver, delegātu uzskatu un izteicienu nozīme mazinās, ja ikviens neizsaka tos pašus uzskatus ar tiem pašiem vārdiem. Un, ja ikviens jāizprašņā par ikvienu sīkumu un ikviens ir apvainots, ja sīkākais nieks tiek uzsākts bez viņa noteiktas piekrišanas, tad rodas neapmierinātība un vilcināšanās. Sos ļaunumus spētu mazināt, ja visi delegāti varētu dzīvot vienā mājā. Bet ir gandrīz neiespējams atrast piecus vīriešus, kuriem būtu tik daudz nosvērtības un kuri tā mīlētu cits cita sabiedrību, dzīves veidu un sarunas, lai spētu saskanīgi dzīvot kopā.. Ņemot vērā visus šos apstākļus, es vēlētos, lai Kongress mūs izšķir.»

Franklins pārlasīja, ko bija uzrakstījis, un atzina, ka tas pasacīts savaldīgi un skaidri. Kongress droši vien tagad izlems atsaukt divus delegātus, un ļoti iespējams, ka atstās Adamsu I vai Liju par vienīgo pārstāvi Parīzē. Katru no šiem abiem aizstāvēja spēcīga partija un visi pašpārliecinātie muļķi Amerikā. Viņam, Franklinam, par labu runāja tikai viņa nopelni un saprāts, bet šie spēki parasti palika mazākumā. Vismaz tagad franču sūtņa iejaukšanās liks padomāt pretējās puses kungiem. Viņš nobeidza un aizzīmogoja vēstuli. Lai arī par ko izšķirsies Filadelfijā, viņš, Franklins, ir darījis savu un var mierīgi gaidīt.

Un patiešām Franklins bija mierīgs un pacilāts, kad 1778. gada 4. jūlijā, neatkarības pasludināšanas otrajā gadadienā, saņēma savus viesus.

Savienoto Valstu stāvoklis tagad bija citādāks nekā pagājušajā gadā, un Franklinam bija daudz mazāk raižu, salīdzinot ar to laiku. Vēl gan viņa priekšā bija tāls ceļš, bet tas bija skaidrs — Amerikas neatkarība bija izcīnīta. No Londonas atkarīga Amerika nebija vairs iedomājama. Viņa dēls Viljams nekad vairs nebūs Ņudžersijas gubernators, līdz mūža galam viņš būs «bijušais gubernators».

Delegāti nolēma, ka tagad atzītās valsts nacionālā svētku diena jāatzīmē plaši un svinīgi, un doktors Franklins savā lieflajā mājā bija ielūdzis veselu baru viesu. Viss bija svinīgi izrotāts, visur bija" redzami amerikāņu karogi un frīģiešu cepures; katram viesim bija sagatavots mazs pārsteigums, jaukas dāvanas.

Raibais un jautrais viesu pulks, nopietni un draiski tērzējot, pil-ļ dīja māju un dārzu. Nekādu ceremoniālu neievēroja, jo svinības ari šogad sarīkoja Helvecija kundze, un, kur vien viņa rīkojās, viesības ieguva viņas pašas jautro raksturu. Mājā tūlīt sāka valdīt jautra nekārtība, un visur bija dzirdamas Helvecija kundzes, viņas meitu, viņas abatu un viņas suņu līksmās balsis.

Protams, viņai šoreiz bija jāsamierinās arī ar citu dāmu klātbūtni, un to vidū daudzas bija ļoti skaistas. Netrūka Brijona kundzes, tur bija arī jaunā, skaistā princese d'Anvila un grāfiene d'Udeto.

Grāfs Veržēns nespēja saņemties un sastapties ar nepieklājīgajiem Adamsa un Lija kungiem, tāpēc savā vietā aizsūtīja de Reinvalu, kas bija pārņēmis de Zerāra kunga amatu. No aristokrātiem Franklins bija ielūdzis tos uzticamos draugus, kas jau pašā sākumā bija atbalstījuši Amerikas cīņu, — Tirgo, Kondorsē, de la Rošfuko, Noaju, maršalieni de Mušī. Toties šoreiz viņš bija ielūdzis arī Francijas pilsoņus nosvinēt Amerikas lielo svētku dienu. Pat no Nantes bija ieradies kāds delegāts un arī no Marseļas kāds Marius Lerukā kungs, skaļš, spilgti ģērbies, kustīgs vīrietis. Marseļā, viņš stāstīja, esot nodibinājies klubs, kura locekļi sapulcējoties katru mēnesi, lai cildinātu amerikāņu uzvaras un tikumus, un Lerukā kungs bija paņēmis līdzi daudz manuskriptu un iespiestu rakstu, kuros marseļieši godināja Jaunās pasaules dzīvi un likteni. Arturs Lijs arī šoreiz parādījās sava drūmā mistera Rida pavadībā, tātad bija pārstāvēti ari Anglijas brīvdomātāji. Bet visvairāk sapulcējās filozofu, zinātnieku, mākslinieku. Te bija Hudons, Leruā, Diplesī, gandrīz visi Francijas garīgās dzīves vadoņi. «Varētu noturēt akadēmijas sēdi,» jokoja Tirgo.

Viesi bija saklausījušies nelabvēlīgas vēstis no Amerikas, bet viņi bija paļāvīgi. Varēja paiet vēl labs laiks, kamēr Amerikas un spēcīgākās pasaules valsts savienība izpaudīsies darbos, bet šī savienība izšķirs uzvaru. Franklina viesi pievienojās viņa aukstasinībai. « Ģa ira.»

Tirgo trūka viņa drauga Dibūra, ar ko viņš labprāt būtu pastrīdējies. Tagad viņam neviens vairs nepārmeta, ka toreiz, būdams ministrs, viņš liedzis amerikāņiem kreditus, un viņam nevajadzēja attaisnoties, kāpēc negribējis pieļaut, lai amerikāņu skaidro cīņu samaitā satrunējušās monarhijas nauda. Toties tagad viņš izklāstīja savas domas jaunajiem frančiem. Paskaidroja, ka priecājoties par aliansi, bet ari nožēlojot, ka Savienoto Valstu morālo prestižu aptumšojot šī savienība. Viņš neatzīstot

kompromisus. Viņam patiktu labāk, ja Amerika atbrīvotos pati saviem spēkiem. Bet, ja nu alianse noslēgta, tad atliekot cerēt, ka Savienotās Valstis necietīšot šīs aptraipīšanās dēļ.

— Šodien, — viņš iekarsa, — amerikāņu tauta ir visas cilvēces cerība. Tai jābūt paraugam visai cilvēcei. Amerikai ar darbiem jāpierāda pasaulei, ka cilvēki spēj būt brīvi un tomēr nosvērti, spēcīgi, mierīgi un savaldīgi. Tirāni un šarlatāni jebkurā amata tērpā paziņojuši, ka cilvēces labklājība dibināta uz saistībām, atkarību, uz pakļaušanos karaļiem un prelātiem. Amerikai jāpierāda, ka pilnīgi iespējams atbrīvoties no visām važām un tieši tādēļ uzplaukt. Savā un visas pasaules labā Amerikai jākļūst par jebkuras brīvības balstu. Tai jādod patvērums citu nāciju apspiestajiem un jākļūst par mierinājumu visai planētai. Tad brīvība valdīs uz visas zemeslodes; iespēja izmantot šādu patvērumu un izbēgt no sliktas valdības varmācības spiedīs visas valdības tiekties pēc. taisnīguma un apgaismības.

Franklins ar nepatiku klausījās šo runu. Viņš baidījās, ka šādas valodas nekādā ziņā neuzlabos Savienoto Valstu attiecības ar franču valdību. Ar yēl lielāku nepatiku viņš klausījās to, ko teica Marseļas delegāts — plātīgais Lerukā kungs. Par laimi, de Reinvala kungs, valdības pārstāvis, pūlējās nedzirdēt šīs skaļās runas. Patlaban marseļietis deklamēja dažiem jauniem fanātiska izskata kungiem, kas bija sapulcējušies ap misteru Ridu, savu sarīmēto «Vēstuli bostoniešiem»; doktors Franklins to bija dzirdējis jau agrāk.

«Es pats,» deklamēja Lerukā kungs, «ar skaudību noskatos, kā jūs, neklausīdamies klaigāšanā, pienaglojat pie kauna staba cezarismu, kura dēļ mēs atpaliekam par divtūkstoš gadiem. Jūs, nelojālie un dumpīgie ļaudis, kuriem nav ne pāvesta, ne karaļu, ne karalieņu, jūs dejojat, kamēr šķind važas, kas nomāc cilvēci. Jūs aukstasinīgi satriecat citu tradīcijas, un jums ir drosme smieties visai pasaulei sejā un būt brīviem.»

Misters Rids aplaudēja ar drūmu sajūsmu, un tā darīja arī visi viņa piekritēji. Ari Pjers aplaudēja, dzēlīgi smīnēdams par labi domātajiem, taču ne sevišķi veiklajiem pantiem.

Jā, arī Pjers un Terēze bija šeit. Saņēmis Franklina ielūgumu, Pjers bija sajutis tik neizsakāmu prieku, ka pats to nespēja saprast. Uz glīti iespiestā ielūguma doktors ar paša roku bija uzrakstījis vēl pāris rindas; viņš lūdzot de Bomaršē kungu, Franklins bija uzrakstījis, paņemt līdzi savu patīkamo dzīvesbiedri. Jau kopš vakara «Ķīniešu maskarādē» Pjers bija aizmirsis dusmas uz Franklinu. Tagad viņu aizkustināja pateicība. No paša sākuma viņš bija zinājis — Franklins nespēs ilgi ienīst Bomaršē.

Visiem spēkiem viņš pūlējās izrādīt doktoram savas dziļās, godbijīgās simpātijās. Viņš sirsnīgi apvaicājās, kur tad šodien esot jaukais, gudrais zēns, ar ko viņš pagājušo gadu tik labi patērzējis, Franklina mazdēls, vai viņu arī nesauc par Benjaminu? Kaut gan vecais vīrs sev teica, ka Karona kunga vārdi nav nekas cits kā parastā franču pieklājība, taču Karons bija pirmais, kas apvaicājās par viņa Benjaminu, viņš priecājās un sīki pastāstīja par mazdēlu.

Vēlāk Franklins tik cītīgi lakstojās ap Bomaršē kundzi, ka Helvecija kundze skaļi pievērsa tam visu uzmanību. Ne sevišķi aizkustināta par Franklina pūlēm, Terēze smaidīja rāmi un laipni; viņa zināja, cik maz šie glaimi nozīmē. Toties Pjers bija ļoti lepns un atstāja Terēzi un doktoru vienatnē, lai netraucētu Franklinu.

Viņš apstaigāja lielo māju. Viņš daudz bija dzirdējis par Valentinuā villu. Filozofs un vēsturnieks Dāvids Jums to bija nosaucis par vienu no divpadsmit skaistākajiem namiem Parīzē. Pjers atzina, ka māja nav slikta, bet vecmodīga un nolaista, un nekādā ziņā tā nevar līdzināties viņa paša mājai.

Viņš nonāca zaļajā bibliotēkā. Ieraudzīja Hudona darināto krūšutēlu. Ieraudzīja, un visas sīkās domas izgaisa. Pakļauts straujām sajūtu maiņām, viņš tūlīt sajūsminājās par šo akmens galvu un aizrautīgi apbrīnoja. Viņš atzina, ka sastapis savā mūžā tikai vienu pašu cilvēku, kas bija ievērojamāks nekā Franklins, un nu šis cilvēks bija miris. Tagad Benjamins Franklins bija dižākais no dzīvajiem. Lai arī ko Franklins bija viņam nodarījis, tā nebija netaisnība; šis cilvēks nespēja izdarīt netaisnību.

Pēkšņi viņš atcerējās savas derības ar aktieri Previju. Tuvākajās dienās skulptors Hudons gribēja sākt darbu. Bet vai tā nebija pārdrošība, ja Pjers lika veidot sevi šī krūšutēla radītājam?

Ar koptās, tuklās rokas vēzienu viņš aiztrauca šīs šaubas. Droši vien bija dižāki cilvēki par viņu, bet «Figaro» autora pienākums bija atstāt nākamajām paaudzēm labākā meistara darinātu tēlu.

Viņš gāja atpakaļ uz galveno zāli. Viņu aizturēja viesu pulciņš, kas bija salasījies ap Franklinu. Tas patlaban izskaidroja, kā iekārtota krāsns, ko viņš licis iemūrēt šajā zālē. Sāka runāt par citiem izgudrojumiem, un Pjers pastāstīja, ka viņš, būdams vēl ļoti jauns, izgudrojis, kā pārlabot «pretestību» pulksteņa mehānismā, tagad šo tehnisko uzlabojumu lietojot visur. Kā allaž savā dzīvē, arī toreiz viņš tūlīt bijis spiests cīnīties. Kāds Lepota kungs mēģinājis piesavināties viņa izgudrojumu. Notikusi prāvošanās, polemika avīzēs, akadēmijas ekspertīze, kamēr atzīts, ka Pjers bijis īstais izgudrotājs.

Franklins izprašņāja sīkāk par viņa izgudrojumu.

Toreiz, kad Pjers bija atradis šo uzlabojumu un ap to sacēlās pirmie, skaļie strīdi, viņam atļāva to pārādīt karalim un galmam. Tas notika pirms ceturtdaļgadsimta, toreiz viņš bija divdesmit vienu gadu vecs, viņā kvēloja godkāre un nevaldāms dzīvesprieks, un viņš pūlējās cik spēdams, lai atstātu iespaidu uz karali. Bet patlaban, vēlēdamies izcelties Franklina acīs, viņš centās vēl vairāk. Paskaidroja skaidri un interesanti. Kā lietpratējs lietpratējam viņš sīki izskaidroja doktoram, kāds īsti ir viņa izgudrojums, kāds bijis pulksteņa mehānisms agrāk, un ko viņš tur uzlabojis; viņš parādīja to Franklina un pats savā pulkstenī. Franklins bija nopietni ieinteresēts, viņš uzdeva jautājumus un izjuta cieņu un simpātijās pret šo pulksteņtaisītāju Karonu, kas tik labi prata savu amatu.

—   Jūs esat daudzpusīgs, mesjē, — Franklins viņu uzslavēja.

—   Runā, ka arī jūs tāds esot, — Pjers atbildēja.

—   Tas var būt, — sacīja doktors. — Es izmēģināju vairākus amatus, biju komersants un politiķis un rakstnieks un iespiedējs.

—   Arī es tas esmu bijis, — iebilda Pjers, — turklāt advokāts un kuģu būvētājs un, kā jau sacīju, pulksteņtaisītājs un muziķis. *

—   Bet vai jūs esat bijis arī ziepju vārītājs? — noprasīja Franklins. — Un peldēšanas skolotājs? Un banknošu zīmētājs? Kā redzat, es varu sacensties ar jums. Bet jūs jau esat vēl jauns.

Doktors devās pie citas grupas. Tur kareivīgais Tirgo strīdējās ar kareivīgo misteru Adamsu.

—   Nē, — Tirgo klāstīja, — man it nemaz nepatīk šīs konstitūcijas, kuras jūs esat sagudrojuši saviem štatiem. Pensilvanijā jādod reliģisks zvērests, ja grib iestāties pārstāvju palātā. Vai tā ir sirdsapziņas brīvība, mesjē? Citur, man šķiet, ka tas ir Džersejā, kandidātam vēl jāzvēr, ka viņš tic Kristus dievišķībai. Nē, mesjē, tā es neiedomājos domu brīvību. Un tautai jūs arī nemaz neticat. Jums vienkārši trūkst drosmes ticēt dabiskam, vienkāršam tautas saprātam. Citādi jūs vienmēr tik neapdomīgi neatdarinātu angļu iestādījumus. Kādēļ jūs nenododat varu vienas vienīgas tautas pārstāvniecības rokās? Es jums to pateikšu, mans kungs. Tāpēc, ka Anglijā ir karalis un augšnams un apakšnams, jūs verdziski atdarināt un ieceļat katram no trīspadsmit štatiem savu gubernatoru un savu senātu, un savu pārstāvju palātu. Tā tik ir jauka ticība tautai!

Misters Adamss dzīrās atbildēt, taču Tirgo neļāva viņam tikt pie vārda. Franklins klusu aizlavījās prom pie citas grupas.

Seit runāja par de Sartina kungu, nesen mirušo jūrniecības ministru. De Somona kungs domāja, ka bez šī ministra organizatoriskā talanta nebūtu radīta flote, kas tagad attaisno, cerības karā. Turpretī Kondorsē un de la Rošfuko skarbi izteicās par nelaiķi. Ar savu nekautrību viņš panācis to, ka valsts kase esot tik tukša: ar ieganstu, ka kuģus jābūvējot ar jebkuriem līdzekļiem, viņš palīdzējis peļņas kāriem komersantiem iztukšot karaļa kases. De Somona kungs aizstāvēja nelaiķi:

—   Svarīgākais taču ir tas, ka kuģi ir. Un to, viņš ir panācis. Un pārējie, tie godīgie, to nav panākuši.

—   Un lai arī ko darīja de Sartina kungs, — smaidīdams nāca viņam talkā de Reinvala kungs, — viņš visu darīja pievilcīgi un smalki. Viņš bija aristokrats arī tad, ja zaga un laupīja.

—   Tas man atgādina kādu kapa uzrakstu, — sacīja doktors Franklins,-— ko man kādreiz parādīja mans draugs Erasms Darvins Anglijā, Līčfildas kapos. Akmenī bija iekalts: «Seit atdusas Rodžers Džeksons, politiķis un aristokrats.» Es jautāju doktoram Darvinam: «Vai jums šajos kapos ir tik maz vietas, ka jāliek trīs līķi vienā kapā?»

—   Šķiet, ka jūs ne sevišķi augstu vērtējat amatu, ar ko mēs abi nodarbojamies, doktor Franklin, — smaidīdams iebilda de Reinvala kungs.

—   Ja es esmu politiķis, — aizstāvējās Franklins, — tad es izlietoju pavisam nepolitiskas metodes. — Un smīnēdams viņš noslēpumaini uzticēja Reinvalam: — Neizpaudiet to, mesjē de Reinval. Es allaž saku tikai to, kas ir patiesība. Tad tam neviens netic.

Viņš pameta šo grupu un, tā kā bija noguri^ un redzēja, ka brūnā bibliotēka ir tukša, iegāja tur un apsēdās atzveltnes krēslā. No sava asiņainā kaujas lauka uz viņu noraudzījās ģenerālis Vašingtons ar garu degunu un lielu, dīvaini sastingušu seju, ar kādu to bija apveltījis gleznotājs Prinjē. Franklinam kremta, ka tajā pašā namā, kurā bija uzstādīts Hudona darinātais krūšutēls, viņam bija jāpacieš šis bezgaumīgais gleznojums. «Nolikšu

to noliktavā,» viņš nolēma. «Tiklīdz būšu palicis viens, tas būs pirmais darbs.» Viņš aizvēra acis. «Esmu patiesi noguris,» viņš nodomāja. «Īstenībā man vajadzētu parūpēties par saviem viesiem. Bet es to nedarīšu. Man ir tiesības būt nogurušam. Pagājis vesels gads darbā, un šajā ceturtajā jūlijā man nav jāmierina mazdūšīgie. Ģa ira.»

Ienāca viesi. Tie bija brāli Liji un Ralfs Izars. Laikam gan viņus saistīja brūnā bibliotēka, kur viņi tik daudzreiz ar patiku bija strīdējušies.

Franklins uzskatīja par savu namatēva pienākumu pārmīt ar viņiem dažus vārdus. Viņš apvaicājās, vai arī viņiem neesot prieks par daudzajiem viesiem, kas šeit sapulcējušies, lai nosvinētu Amerikas neatkarības svētkus.

Viesu neesot maz, atbildēja Ralfs Izars. Bet, ja ievērojot viesu vārdus, nevis skaitu, tad ar nožēlu jāpiebilstot, ka daudzu dižciltīgu dzimtu pārstāvji uzskatījuši par labāku neierasties. Tas apstiprinot viņa ieskatu, ka franču aristokrātijā joprojām atturoties no līdzdalības amerikāņu jautājumā.

—    Tad jūs nepareizi izskaidrojat šo kungu atturību, — Franklins laipni atbildēja. — Viņi nav ieradušies"vienkārši tāpēc, ka es neesmu viņus ielūdzis. Tagad, kad savienība ir noslēgta, man šķiet svarīgāk, lai pasaule vēlreiz uzzina, ka mūsu piekritēji ir Tirgo un Kondorsē, un Morelē, un Hudons, un Diplesī un, — viņš nobeidza ar vieglu smīnu, — «Figaro» autors.

Arturs Lijs sakrustoja rokas pār krūtīm, izslēja pieri un gribēja uzsākt vienu no savām asajām politiskajām runām. Bet Franklins atturēja viņu. Viņš norādīja uz Vašingtona portretu un laipni un zīmīgi apvaicājās:

—    Kā jūs domājat, mister Lij? Kā jums šķiet? Vai saule aiz ģenerāļa Vašingtona muguras lec vai noriet?

Misteram Lijām tikai ar pūlēm izdevās noslēpt savu nepatiku pret doktoru honoris causa.

—    Atvainojiet, — viņš sausi teica, — bet man šķiet, ka Savienoto Valstu Kongresam jāatrisina pavisam citas" problēmas.

Sekretārs Megrons jau ilgāku laiku bija centies nopietni izrunāties ar Pjeru. Bet šodien, kaut arī de Bomaršē kungs patlaban sarunājās ar Gidēnu, viņš uzstāja, lai viņu uzklausa. Pjers nopūzdamies padevās. Taču pavēlēja:

—   Palieciet, Filip, tad mūsu Megrons nerunās tik gari.

Suns Kaprīze sāka rūkt, viņš nevarēja ciest Megronu.

—   Mierā, Kaprīze, — sacīja Pjers un, bungodams ar pirkstiem, noprasīja: — Kas tad jums atkal vainas?

Sekretārs viņam sausi paskaidroja, ka Hortaleza firma nevarot sagādāt simt divpadsmit tūkstošus livru, kas jānomaksā piektdien. Ienākumi esot jau ilgi uz priekšu apķīlāti; aizņemti^ naudu uz amerikāņu kredīta rēķina esot neiespējami.

—   Vai tas ir viss? — Pjers noprasīja.

—   Jā, — sacīja Megrons, un. kaut arī viņa seja bija neizteiksmīga, taču viņš stāvēja tur kā ļauns liktenis.

—   Ko jūs iesakāt? — Pjers jautāja.

—   Es izsludinātu beidzot firmas bankrotu, — atbildēja Megrons.

īsu brīdi Pjers pārdomāja.

—   «Compagnie Industrielle de Cbinon» aizdos jums šos simt divpadsmit tūkstošus livru, — viņš nolēma augstsirdīgā devībā.

—   Tas nav ieteicams, — Megrons atbildēja. — Tas, ka mēs neiejaucam «Compagnie Industrielle» līdzekļus jūsu pārējos uzņēmumos, ir vienīgais veselīgais princips, ko mēs konsekventi esam ievērojuši. Nebūtu ieteicams tagad pārkāpt šo principu. — Viņš pateica to visu parastajā, neizteiksmīgajā tonī.

Gidēns atzina, ka viņam šī situācija filozofiski jāpamato.

—   Kad filozofs Taless no Miletas reiz bija kļuvis ļoti nabadzīgs, — Gidēns stāstīja, — viņš nopircis, kā mums Aristotelis to vēstī, uz .nomaksu visas olīvu spiedes Miletā un tad aprēķinājis par to lietošanu monopolcenas. Tā viņš kļuvis bagāts. Bet

-to viņš bija darījis tādēļ, lai pierādītu, ka filozofi, ja vien grib, ļoti labi var iedzīvoties naudā, un, ja viņi ir nabagi, tad tas notiek aiz brīvas gribas un tikai tādēļ, ka viņi noņemas ar labākām lietām nekā dzīšanos pēc peļņas.

—   Jūsu filozofs, mesjē Gidēn, — lietišķi atbildēja Megrons, — bija labvēlīgākā stāvoklī nekā mesjē de Bomaršē. Es nezinu, kur lai viņš ņem naudu, ko iemaksāt par olīvu spiedēm.

Pjers nosēdās un rakstīja.

-Te jums būs, — viņš teica, — jūsu simt divpadsmit tūkstošu livru. Uz «Compagnie Industrielle» rēķina. Un tagad lieciet mani mierā!

—   Es jau jums paskaidroju, — Megrons atbildēja, — ka šāds atrisinājums nebūtu vēlams, — un viņš ar aukstasinīgu-izteiksmi lēnām un lietišķi saplēsa pilnvaru. Kaprīze rūca.

—   Man šķiet, Pjer, — Gidēns teica, — jūs esat pietiekami pierādījis, ka protat pelnīt naudu. Jūs varētu mierīgi pieteikt bankrotu un kādu laiku nodarboties vienīgi ar rakstniecību un politiku.

—   Bet varbūt, — ar pieklājīgu ironiju Pjers teica Megronam, — bet varbūt jūs man atļausiet pārdot manu veco māju Kondē ielā, lai saglābtu Hortaleza firmu.

—   Es nekad neesmu atļāvies, mesjē, — atbildēja Megrons,

—   iejaukties jūsu personīgajās lietās. Bet es gribu jūs brīdināt, ka ar šo pārdošanu jūs sagādāsiet ne vien zaudējumus, bet arī nepatikšanas.

Pjers pats jau domās sadzirdēja māsas Jūlijas žēlās vaimanas, ja viņai būtu jāatstāj vecā māja un kopīgi ar Terēzi jāsaimnieko jaunajā mājā. Taču Hortaleza firma viņam bija dārga, un māju Kondē ielā pārdeva. v

Jūlija, kā jau viņš to bija sagaidījis, sāka kliegt un vaimanāt.

—   Ja nu mūsu tēvs būtu to piedzīvojis, — viņa sūdzējās,

—   ka tu mani izdzen no mājas, kurā es rūpējos par viņu līdz pat viņa mūža galam.

Viņš pierunāja Jūliju, ka jaunajā mājā viņai būs daudz labāk. Un cik jauki būtu, ja viņi visi saticīgi dzīvotu zem viena jumta, turklāt zem kāda jumta — liela, augsta, gatavota no vislabākā materiāla.

Jūlija apsvēra, ka viņai ir pietiekami daudz enerģijas, lai . tiktu galā ar Terēzi. Pjeru vajadzēja apkopt un aprūpēt, jo viņš bija vieglprātīgs un apmīļojams. Vai nu Terēze to grib vai ne, viņa, Jūlija, uzņemsies gādību par savu Pjeru. Viņa jau redzēja sevi rīkojamies Senantuana ielas namā, saimniekojam tur pēc savas patikas. Tā bija brīnum jauka māja, tur Pjeram bija taisnība, turklāt ļoti liela. Viņai nebūs pārāk grūti panākt, lai rāmā Terēze rīkojas tikai pa vienu mājas daļu. Sirds dziļumos Jūlija samierinājās. Taču viņa vēl ilgi dusmojās un pukojās.

—   Un sliktākais ir tas, — viņa sašuta, — ka man tagad atkal augu dienu būs jāskatās uz šīs personas portretu, uz šo Nfenāru, kas tev nes tikai nelaimi.

Daudzajiem Dezirē pielūdzējiem pēdējās nedēļās bija pievienojies vēl viens, kura klātbūtne viņu sākumā uzjautrināja, bet vēlāk sāka aizvien vairāk ieinteresēt.

Proti, kad Tuanete, neraugoties uz savu grūtniecību, uzstāja, ka vēlas turpināt teātra mēģinājumus, Luijs bija pavēlējis, lai mēģinājumos ierodas doktors Lasons un pasarga Tuaneti no pārpūlēšanās. Tā Lasons iepazinās ar Dezirē un viņas sabiedrībā pilnīgi aizmirsa Olivjē jaunkundzi, ko bija zaudējis Sarlo dēļ. Viņš ieradās katrā mēģinājumā, meklēja jebkuru ieganstu, lai būtu Dezirē tuvumā, un pedantiskiem, mazliet vecmodīgiem vārdiem nenogurstoši lika viņai saprast, ka viņa to ļoti apbūrusi.

Sis pavecais ārsts interesēja Dezirē daudz vairāk nekā dažs labs no viņas jaunajiem, izcilajiem draugiem. Parīzē daudz runāja par viņa augstprātību, viņa mīlas dēkām, viņa naudas kāri. Bet viņa spēja pati spriest uņ atzina, ka šīs īpašības, kuras viņš nemaz nepūlējās noslēpt, pārspēj izcils saprāts. Viņai sagādāja prieku tas, ka šis lielais racionālists veltīgi pretojās viņas burvībai. Viņu nemaz netraucēja Lasona vecās, varaskārās acis, viņa cietsirdīgā mute, lielās, kaulainās, bīstamās rokas. Viņu vilināja pieveikt šo cilvēku ar visām viņa zināšanām un viņa pieredzi, tā ka viņš rūkdams darīs visu, ko viņa prasīs.

Salti un nekaunīgi viņa izprašņāja Lasonu par viņa ārējiem un iekšējiem sakariem, kamēr viņš negribot visu atklāja. Viņam bija zinātniski nopelni, kurus prata novērtēt Yikai zinātnieki, viņam bija tituli un apbalvojumi, kuru dēļ ļaudis klanījās viņa priekšā, viņam bija arī nauda. Viņš bija alkatīgs un negribēja ne no kā atteikties. Viņam patika greznums un izšķērdība, bet viņš bija arī skops.

Dezirē redzēja, ka viņš gaida tikai uzmundrinājumu, lai bildinātu viņu. Nez vai viņš runās bez šāda uzmundrinājuma, jo viņš bija pārāk iedomīgs, lai pakļautos briesmām saņemt noraidījumu. Redzēdama, ka Pjeram jāpārdod māja, viņa kļuva domīga. Ja viņa tagad būtu Lasona kundze, viņa droši vien varētu iegūt Pjera māju un atdot viņam. Un, ja viņa apprecētu Lasonu, viņa būtu devēja un biītu mazāk saistīta, nekā pieņemot jauna, aristokrātiskā pielūdzēja bildinājumu. Bez tam viņa teica sev, ka ar Lasonu viņa vienmēr tiks galā. Turklāt viņš bija vecs.

Pa to laiku Karaību jūrā pie Lagrenadas franču flote admirāļa d'Estena vadībā izcīnīja izšķirošu uzvaru, un Pjeram, pašam nezinot, šajā uzvarā bija izcila loma.

Jūlija sākumā Hortaleza firmas flote — divpadsmit smagi piekrauti transportkuģi karakuģa «Orfreja» apsardzībā bija sasnieguši Karaību jūru. Pamanījis skaisto kuģi, admirālis d'Estens tūlīt norādīja viņam vietu kaujas ierindā un pameta nelaimīgos tirdzniecības kuģus savam liktenim. «Orfrejs» cīnījās patiešām varonīgi, astoņdesmit lodes caururba to, visi masti tika sašauti, kapteinis Monto nogalināts. Pats admirālis d'Estens glaitiioļošū vēstulē paziņoja Pjeram par šo notikumu, apsveica viņu |nn to, ka viņš devis tik lielu ieguldījumu karaļa ieroču uzvarā un apgalvoja viņam, ka parūpēšoties, lai neciestu Pjera intereses.

Pjers līksmoja. Viņš maigi aplūkoja «Jūras ērgļa» priekšgala modeli. Viņa nojauta atkal bijusi pareiza; viņš bija darījis pareizi, kad savā laikā riskēja ar visu, lai iegūtu šo kuģi. Drosme UII saprāts galu galā atnes laimi.

Viņš esot kvēla lepnuma pilns, Pjers rakstīja karalim, ka viņa kuģis un īpašums drīkstējis piedalīties uzpūtīgās Anglijas p umācīšanā. Jūrniecības ministram viņš rakstīja, ka izjūtot gandrīz bērnišķīgu prieku, iedomādamies par angļiem, kas tagad tapis pašās avīzēs, kurās noķengājuši viņu, spiesti ziņot, ka viens no viņa kuģiem tik lielā mērā «veicinājis sakāvi.

Morpā apsveica un jautāja, kādu atlīdzību viņš sagaidot. Pjers atbildēja, ka lūdzot sarīkot piemiņas svinības par godu kritušajam pirmajam kapteinim un apbalvot ar Ludviķa krustu otro kapteini, un viņš cerot, ka tos viņa matrožus, kas īpaši izcēlušies kaujā, uzņemšot kara flotē.

—    Jūsu prasības ir mērenākas, nekā es domāju, — sacīja Morpā.

—    Un no Nekera kunga es, protams, sagaidu, — Pjers turpināja, — ka viņš, kārtodams manu prasību par zaudējumu atlīdzību, būs tikpat augstsirdīgs, cik es pats parasti līdzīgos gadījumos.

Parīzieši uzgavilēja uzvarai Rietumindijā, notika uguņošana un citas publiskas izpriecas, un, tā kā admirālis d'Estens nebija Parīzē, tad godināja Pjeru Bomaršē. Viņš bija ne vien uzrakstījis labāko franču komēdiju kopš Moljēra laika, viņš bija ne vien atbrīvojis Ameriku, bet tagad viņa kuģi bija arī vēl devuši izšķirošu triecienu angļiem un iekarojuši bagātus angļu īpašumus Francijas kronim. Un atkal un vēl biežāk nekā agrāk visi svilpoja, dungoja un dziedāja maigo un kareivisko Kefubina dziesmiņu.

Pjera spirgtā, tuklā seja ar skaidro pieri, jautrās, gudrās acis, smailais, taisnais deguns un pilnīgās, uzmestās lūpas pauda dzīvesprieku. Tas bija lieliski, ka skulptors Hudons tieši tagad strādāja pie viņa krūšutēla. Tas arī izdevās brīnišķīgs, un Pjeram Tjļtas šķita pavisam taisnīgi.

Viņu atkal bija pacēlis augsts laimes vilnis. Zaudējumu atlīdzība par «Orfreju» palīdzēs noturēties Hortaleza firmai, kamēr pienāks amerikāņu maksājumi; vienreiz taču viņi samaksās. U galms un pilsēta lutināja Pjeru kā vēl nekad.

Trūka tikai viena. Joprojām nevarēja izrādīt «Figaro». Ta kremta Pjeru. Aizliegums nedrīkstēja palikt spēkā. Ja viņš tagad, visas Parīzes atbalstīts, prasīs atcelt aizliegumu, tad Luijs nespēs ilgāk pretoties. Viņš satrieks Francijas karaļa aizliegumu tāpat kā satrieca Anglijas karaļa tirāniju, un valstsvīra un karavīra Bomaršē slavu vainagos dzejnieka slava.

Vodreijs bija uzņēmis vēsti par uzvaru pie Lagrenadas ar dalītām jūtām. Viņā bija pietiekami daudz patriotisma, lai priecātos par uzvaru. Bet viņš jau sen ar briesmīgu nepacietību bija gaidījis, kad varēs doties uz Brefcaņu, uz armiju, kura tur bija nostādīta iebrukumam Anglijā un kuras vadība bija uzdota viņam. Bet nu šī uzvara Rietumindijā nāca par labu tiem armijas un flotes vadītājiem, kuri bija pret iebrukumu un atbalstīja ekspedīcijas korpusa sūtīšanu uz Ameriku. Tas nu bija skaidrs: tagad viņam būs vēl ilgāk jāpaliek šeit, Versaļā, un jānopūlas izdabūt no Luija atļauju iebrukumam.

Sādā noskaņojumā bija Vodreijs, kad Pjers un Dezirē viņam stāstīja par «Figaro». Dezirē bija lūgusi uzaicināt savu protežējamo pusdienās, un viņš labprāt bija izmantojis izdevību, lai sarunā ar jocīgo autoru pavadītu pāris stundas no nepatīkamā gaidīšanas laika. Kad Dezirē pa pusei jokodama, pa pusei apbēdināta sacīja, ka marķīzs tomēr atstāšot Versaļu, tā ari nepanācis «Figaro» uzvedumu, viņš neuztvēra to kā uzmācīgu atgādinājumu par savu solījumu. Atgādinājums nāca īstā laikā. Viņš nebija nekāds sīkpilsonis un neturējās tiepīgi pie dotā vārda. Bet viņš bija daudziem paziņojis, ka liks uzvest «Figaro» tieši tāpēc, ka Luijs to aizliedzis; izrāde bija kļuvusi par viņa paša vēlēšanos, un, tā kā viņš jau tāpat bija spiests dienām un nedēļām ilgi palikt Versaļā, tad nebija nekas labāks ko darīt, kā panākt «Figaro», sava «Figaro» izrādi. Tā viņš ar slavu šķirsies no Versaļas, iekams uzsāks savu spīdošo karjeru Bretaņā.

— Esiet bez raizēm, Dezirē, — viņš sacīja, — un arī jūs, Pjer. Sī iebrukuma dēļ Anglijā es neesmu aizmirsis «Figaro».

Viņš devās pie Tuanetes. Vodreijs bija pilnīgi atsalis pret viņu; viņas grūtniecības pazīmes, smagā gaita, gurdā, izplūdusī seja viņam iedvesa pilnīgu pretīgumu. Viņš priecājās, ka tiks projām no viņas. Viņš negribēja vairs ne dzirdēt par šo sievieti, kas priecājās par savu bērnu, savu un Resnā bērnu gluži kā bodiecc. Viņš vairs nespēja saprast, ka labu laiku bija varējis sāju minaties par viņu.

Taču viņš rūpīgi noslēpa savu nepatiku. Atturīgi sacīja, ka viņam esot grūti šķirties no viņas, un tad, viegli pāriedams uz riiu tematu, pateica, ka neesot pat pabeidzis savus intendanta pienākumus. Viņš vēlējies panākt, lai viņa ieiet vēsturē kā franču teātra labvēle. Bet veikta tikai dala no šī pasākuma. Viņš labprāt būtu redzējis, ka viņas aizgādībā notiek «Figaro» izrāde. Tas neesot izdevies. Viņš tikai kompromitējis sevi, viņas dēļ lepni un paļāvīgi paziņodams, ka komēdija tiks izrādīta.

Tuanete vilcinādamās atbildēja, ka viņš taču zinot, kādi muļķīgi šķēršļi radušies izrādei. Viņš izlikās satraukts. Tomēr būtu jauki, viņš atbildēja, ja viņu kopā pavadītos gadus vainagotu šāds kopīgs darbs. Viņš neesot sentimentāli noskaņots, taču nevarot zināt, vai viņš maz atgriezīšoties.

—   Nerunājiet jel tādas blēņas, Fransuā, — viņa saskaitusies teica ar drebošām lūpām. i

Viņš pasmējās un vieglprātīgi attrauca.

—    Bez «Figaro» man nebūs laimes. Man šķiet, ka būtu vērts pamēģināt vēl pēdējoreiz. Labāku ieganstu mūsu jaunajam uzbrukumam kā «Orfreja» uzvaru mēs nemaz nevaram vēlēties. Visa Parīze dedzīgi prasa atcelt muļķīgo aizliegumu. Ierodieties kā parīziešu pārstāve, un Resnim būs grūti palikt pie sava aiz-^ lieguma.

Tuanete uzmanīgi klausījās viņā. Viņa neatbildēja, bet Vod< reijs bija pārliecināts, ka viņa sapratusi viņa vārdus, un nerunāja vairs par «Figaro», bet kļuva atkal skumjš un maigs.

Vēl tajā pašā dienā Tuanete gāja pie Luija.

Luijs bija lasījis ziņojumu par uzvaru pie Lagrenadas ar īstu Burboņa lepnumu. Visvairāk viņu iepriecināja tas, ka ar šo uzvaru tika vājināti to cilvēku argumenti, kuri atbalstīja iebrukumu Anglijā; tagad viņa ministri un ģenerāļi gribēs paātrināt * ekspedīciju uz Ameriku, bet, tā kā no šiem abiem lielajiem pasākumiem var uzņemties tikai vienu, tad iebrukums uz nenoteiktu laiku tiks atlikts. Un, ja doma par to, ka viņa frančiem jācīnās Amerikā, bija viņam pretīga, tad domu par iebrukumu viņš ienīda desmitreiz vairāk. īsti kari var notikt tikai Eiropā, un, kamēr ^viņš spēja pasargāt Eiropu no nopietnām militārām sadursmēm, (tas vēl nebija nekāds karš. Tātad viņš vēsti par Lagrenadu uzņēma ar lepnumu un dziļu labpatiku.

Protams, arī šim priekam bija piejaukts mazliet rūgtuma.

Viņu kremta, ka šajā kaujā tik ievērojami izcēlies kuģis, k viņam bija izmānījis bēdīgi slavenais Karona kungs. Ar nepatikn viņš lasīja policijas ziņojumā, ka «Figaro» romance kļūstot par tādu kā nacionālu himnu, karaspēka daļas, dodoties uzbrukumā, dziedot de Bomaršē kunga vārdus, un klīda baumas, ka «Orfreja» matroži miruši ar šīs dziesmas vārdiem uz lūpām.

Taču šīs mazās nepatikšanas tikai mazliet traucēja viņa prieku, un, kad tagad pie viņa ieradās Tuanete, tā atrada Luiju jautru un pacilātu. Plati smaidīdams, viņš vēroja viņas grūtniecības pazīmes, ar gandarījumu konstatēja, ka viņas mātes stāvoklis ļoti manāms, un neveikli noglāstīja viņu. Tuanete atbildēja, ka jūtoties lieliski. Tiesa, viņu mazliet skumdinot tas, ka tuvākajā laikā viņu atstāšot viens no viņas mīļākajiem draugiem, viņas intendants Vodreijs. Luijs sausi atbildēja, ja pareizi atceroties, tad taču viņa pati uzstājīgi pieprasījusi iecelt Vodreiju par virspavēlnieku. Pats par sevi saprotams, viņa atbildēja, ka viņa, ja runa ir par Francijas interesēm, netaupot arī savus labākos draugus. Starp citu, viņa esot atļāvusi izteikt Vodreijam pēdējo vēlēšanos un cerot, ka Luijs netraucēšot izpildīt viņai savu solījumu. Marķīzs vēloties beigt savus intendanta pienākumus ar «Figaro» izrādi.

Luijs sadrūmis klusēja. «Atkal viņi visi rausta un velk mani,» viņš prātoja, «tieši tāpat kā pirms savienības noslēgšanas. Un tāpat kā es toreiz veltīgi cīnījos pret šo Franklinu, tā arī tagad nav nekādas jēgas, ja es pretojos šim Karonam. Es sacīju «nekad», un pats priecājos par šo «nekad» un biju lepns uz to. Bet laikam jau toreiz sirds dziļumos zināju, ka tas tomēr notiks. Viņi taču visi ir akli un rok paši sev kapu, un es nespēju viņus aizkavēt.»

—   Vodreijs, -pa to laiku skaidroja Tuanete, — nav vienīgais, kas to vēlas. Mesjē de Bomaršē flote izcīnījusi tik slavenu uzvaru, un visa Parīze tagad gribētu redzēt viņa lugu.

Luijs dusmīgi šņāca.

—    Tieši tā jau ir tā vaiņa, — viņš sacīja. — Ja runa būtu tikai par izrādi Versaļā, tad man par to nebūtu sevišķi jāraizējas; manus kungus un dāmas ne ar ko vairs nevar samaitāt. Bet parīzieši nedrīkst redzēt šo nepieklājīgo lugu. Es jau zināju, kāpēc toreiz sacīju «nekad». — Viņš centās runāt iespaidīgi.

Tuanete uzmeta lūpu.

—   Varbūt jūs jau kādreiz esat dzirclējis^ — viņa sacīja, — ka grūtām sievietēm ir savi untumi. Ja šiem untumiem nepie-5

pjas, tad tas var kaitēt. Doktors Lasons jums to apstiprinās. ji.m nav labi, Luij, ka jūs gribat apdraudēt dofinu. Es nu reiz inu sadomājusi sagādāt manam Vodreijam šo pēdējo prieku.

Luijs pēc brīža vārgi un nikni prasīja:

—    Un kur tad jūsu intendanta kungs grib spēlēt? Atkal fnunā «Menus Plaisirs»? Vai varbūt Trianonā? — Viņš izaicinoši uzlūkoja Viņu.

—    Nē, nē, — viņa pasteidzās atbildēt. — Tikai vistuvākajiem draugiem, pavisam privāti. Zanviljē, man šķiet.

Luijs sēdēja, domās saraucis pieri.

—    Bet klausieties, Tuanete, — tad viņš teica, -las patiesi Unv pieļaujams, tas būtu ārkārtīgi nepieklājīgi, ja Francijas karaliene noskatītos lugu pēc tam,kad es vairākkārt esmu paziņojis: << Nekad.»

—    Ja jūs nevēlaties, es neiešu, — sacīja Tuanete. — Tātad Vodreijs var spēlēt? — viņa tieši noprasīja.

—   Nu ja, nu labi, — Luijs teica.

Bet tūlīt piebilda:

—    Ar nosacījumu, ka no komēdijas izsvītro visas nepieklājības vietas, un ar nosacījumu, ka to uzved tikai vienu pašu reizi, proti, Zanviljē, un tikai marķīza de Vodreija intīmākajiem draudiem, un ar nosacījumu, ka jūs, kundze, neieradīsieties izrādē, un ar nosacījumu, ka pēc tam nekad vairs netiks runāts par šo «Figaro».

—   Labi, — sacīja Tuanete.

Un starodama viņa saldi piebilda:

—    Es zināju, ka jūs izpildīsiet sava dēla mātes vēlēšanos, manu mīļo Luij.

Izrādes dienā bija ļoti karsts. Mazajā Zanviljē teātrī, tajā pašā, kurā Dezii'ē savā laikā bija tēlojusi Telia zēnu, bija neciešami tveicīgi, jo zāle bija bāztin piebāzta ar cilvēkiem, tie stāvēja visās ejās un gaiteņos.

Līdz šim Pjers bija padevies bez iebildumiem, ka zināmi aristokrāti ielūdz viņu bez ģimenes; šoreiz viņš bija pieprasījis, lai ielūdz uz izrādi ari Terēzi un viņa draugu Gidēnu. Viņi sēdēja vienā no mazajām ložām ļoti skaidri saskatāmi. Terēze ar lielo, Migto seju, uzmestajām lūpām un augstajām, pārdroši izliektajām uzacīm sēdēja, mierīgi gaidīdama, gaišbrūnie pleci un krūtis blāvi vizēja zilās, vienkāršās kleitas ieskauti. Viņai pievērsa lielu uzmanību, jo šaja sabiedrība visi pazina cits citu, bet Terez| pazina nedaudzi.

— Tā ir de Bomaršē kundze, — bija dzirdams, un daudzi izbrīnījušies atcerējās, ka «Figaro» ir sieva.

Dezirē savā pāža tērpā pa priekškara spraugu atkal aplūkoja! publiku. Nu viņa to bija panākusi, par spīti Sarlo, par spīti Luijam, un otru reizi viņai pēdējā mirklī neviens vairs neatņemviņas Kerubinu, visu viņas viltību un pazemojumu augli.

Viņa ieraudzīja ložā Terēzi. Pjers stāvēja viņai aiz muguras un noliecās pie viņas. Tas bija savādi un mazliet smieklīgi, ka viņas Pjero, kas ar visu savu ideālismu bija tik cinisks, sirds dziļumos mīlēja tikai Terēzi. Viņš piederēja šai Terēzei kā liels, uzticams suns. Viņa, Dezirē, bija izraisījusi Pjera talantu, un viņš spēja izteikt vārdos un iemiesot tēlā zēna Kerubina alkas, taču šīs alkas nebija domātas viņai, bet gan sievietei ložā.

Zizlis noklaudzēja, priekškars pašķīrās. Previjs-Figaro stāvēja uz skatuves, mērīja un teica: — Deviņpadsmit reiz divdesmit seši.

Pjers sēdēja, skatījās un klausījās, viņš bija kā sapnī un tajā pašā laikā ļoti modrs. Spēlēja «Figaro». Tiešām tas tā bija: spēlēja «Trako dienu jeb Figaro kāzas». Francijas augstmaņi jau reiz bija sapulcējušies, lai noskatītos viņa drosmīgo lugu. Toreiz bija iejaucies saniknotais karalis. Bet nu bija uzvarējis viņš, Pjers. Burboņu Luija dusmas izrādījās bezspēcīgas, un viņi bija ieradušies otru reizi, visi šie prinči un hercogi un grāfi un marķīzi. Un nu Suzanna pateica šāvu pirmo jautro repliku, un tagad viņi smējās, un tie bija ilgi, sirsnīgi smiekli. Uivpatiešām tā bija: spēlēja «Figaro». Viņš pateica viņiem savas domas tieši sejā, tieši tā, kā viņš bija iedomājies, un viņi noklausījās un pacieta. Nevienam citam viņi to nebūtu ļāvuši. Bet viņam lūdza, viņam nedeva mieru; jo viņiem bija jāatzīst, ka neviens cits to nespētu izdarīt tik viegli un eleganti, ka patlaban Francijā neviens cits nerunāja no skatuves tik asprātīgi kā "Viņš. Viņš sēdēja ložā ar savu skaisto, mīļoto sievu, un uz skatuves runāja un tēloja viņa neparasti gudrā, daudzu apbrīnotā draudzene, un Francijas lielie kungi un dāmas klausījās.

Ja šie lielie kungi un dāmas bija ieradušies tikai tālab, lai smiedamies izteiktu savu pretestību karalim, kas. gribēja aizliegt viņiem izpriecu, tad tagad viņi drīz vien aizmirsa savu nodomu un bez ierunām sajūsminājās par lugas pievilcību un saturu. Viņiem bija gaume, viņiem bija saprāts, un viņi izprata teātri.

Vmi priecājās par Figaro-Prēvija asprātīgo nekaunību, par dižrlllipo, eleganto, mazliet aizvainoto Almavivu-Molē, un viņi bija pārsteigti-un aizkustināti par šo Dezirē Menāru. To viņi nebija |»gaidījuši no Dezirē, ka viņa pievilcīgo, iemīlējušos zēnu tēlos 5ik dabiski, piemīlīgi un mundri. Pat romance, ko katrs bija jau dzirdējis simtiem reižu, uz skatuves no Menāras lūpām atskanēja svaigi un neparasti.

Parterā, kur bija tikai stāvvietas, saspiests stāvēja doktors Lasons, un, kaut arī viņš vispār jutās jauns^ droši vien nebija Inbi cilvēkam viņa vecumā uzņemties tādas fiziskas un garīgas pulēs. Viņš lūkojās uz Dezirē, redzēja un juta, ka visi vīrieši Sajā zālē viņu iekāro, tāpat kā visas sievietes iekāro zēnu Kerubinu, un smagi elsa. Viņš prātoja: «Tā ir muļķība, bet es viņu precēšu. Viņa mīl tikai šo vējgrābsli Karonu un arī šo uzpūtīgo gaili Vodreiju vērtē augstāk par mani. Un viņa piekrāps mani un pazemos uz katra soļa un izšķiedīs visu manu naudu. Tā būs milzīga muļķība, ja es viņu apprecēšu, bet tā ir pēdējā muļķība, ko varu izdarīt, un tā ir pūļu vērta.»

Arī Vodreijs juta spēcīgo burvību, ko izstaroja Dezirē. Viņa piederēja viņam. Viss piederēja viņam. Vodreijam tas likās jauks vakars, kā tilts tas savienoja spīdošo pagātni ar vēl slavenāku nākotni. Taisīdamies atstāt Versaļu, viņš uzlūkoja Versaļu ar laipnām acīm. Visu, kas tajā bija skaists un rosmīgs, l>auda viņam šis vakars. Ar sava aizbilstamā Pjera palīdzību viņš bija radījis šo lugu, izdabūjis no Rešņa šo izrādi, un viņš, Vodreijs, dāvināja komēdiju franču tautai, tāpat kā Luijs Četrpadsmitais bija dāvinājis frančiem Moljēra komēdiju. Viņam piederēja cilvēks, kas bija sacerējis šos asprātīgos teikumus, un sieviete, kura patlaban uz skatuves savaldzināja visus, un karaliene, kas valdīja pār visu. Bet vissvarīgākais bija tas, ka viņu šeit nesaistīja nekas, viņš pameta visu un devās prom.

Kādā no ložām sēdēja Morpā. Viņš jutās progresīvs, jo bija panācis vai vismaz pieļāvis sava galma āksta komēdijas uzvešanu, un viņš izbaudīja lugas bezkaunīgo asprātību. Bet reiz, un tieši tai vietā: «Kas ir galminieka amats? Saņemt, ņemt un prasīt,» — viņam pēkšņi iešāvās prātā doma, ka viņi visi, kas pulcējušies šajā teātrī un priecājas, atkal sparīgi zāģē zaru, uz |sura paši sēž, un uz brīdi viņu pārņēma nepatīkama sajūta. Bet Tad1 viņš iedomājās, ka tik ilgi, kamēr viņš dzīvos, zars vēl turēs, un vakara beigu daļā viņa prieks par jauko lugu nemazinājās.

Pārējie, Francijas dižākie augstmaņi, laikam nemaz neizjūta šīs šaubas, kas bija skārušas Morpā sirdi. Viņi smējās un uzjautrinājās, redzēdami savu patieso seju, iedomību, savas labās manieres un savu smadzeņu un siržu bezkaunīgo tukšumu. Visvairāk ietekmēja tās neizteiktās replikas, kuras Pjers jautri bija licis atvietot ar žestiem un garām, nozīmīgām pauzēm, jo daudzi publikā atcerējās svītrotos vārdus. Viņi aplaudēja un sauca: «Vēlreiz, vēlreiz!» — un desmit, divdesmit, simtu balsu pateica svītrotos teikumus. Sajūsma auga, augstie kungi un dāmas gavilēja, ar skaļiem aplausiem pateicās Figaro, ka tas pateica viņiem acīs, kas viņi ir.

Daži izvēlēti rakstnieki un filozofi bija uzaicināti apmeklēt izrādi, un starpbrīdī viņi izteica savu spriedumu, ko nākamajā dienā atkārtos Parīzē. Tā esot patiesi enciklopēdiska komēdija, apgalvoja Samfors. Sevišķi jūsmīgi izteicās barons Grims. Bargais kritiķis bija pirmās Pjera lugas noraidījis ar dzēlīgu izsmieklu. Bet tagad viņš redzēja, cik patiesi sajūsmināta bija Šī ietekmīgā publika, nolēma izlikties, ka maldījies, un atzina šo maldīšanos ar veikliem vārdiem. Luga, viņš paziņoja, esot drosmīgs un, asprātīgs valdošās šķiras tikumu un uzskatu attēlojums, ko gleznojis cilvēks, kas prot tā kā neviens cits jaukt krāsas un vadīt savu otu. Luga esot cīņa par mīlas nakts tiesībām un tai pašā laikā arī vesela laikmeta spogulis; tātad to radījis ģēnijs.

Baidījās, ka varbūt ļoti garās komēdijas otrā daļa nogurdinās untumaino publiku. Taču, neraugoties uz tveici, viesi aizvien vēl bija tikpat spirgti un uzņēmīgi kā sākumā. Sasprindzināti viņi sekoja sarežģītajiem darbības pavērsieniem un saprata un izbaudīja ikkatru vieglāko mājienu. .t

Un nu nāca pēdējais cēliens ar lielo monologu. Mēģinājumos par šo monologu radās daudz šaubu un strīdu. Vēl nekad uz franču skatuves nebija runāts tik garš monologs. Vai drīkstēja prasīt no skatītājiem, kas bija noguruši, gandrīz trīs stundas klausoties asprātībās un vērojot raibos sarežģījumus, lai viņi vēl noklausās šādu monologu? Tūlīt būs redzams, tūlīt izšķirsies, vai publika uztvers šos garos prātojumus, vai arī drosmīgais eksperiments beigās tomēr sagandēs visu komēdiju.

Figaro staigāja šurp un turp zem Spānijas kastaņām. Te viņš apmetās priekšplānā uz sola un raidīja vārdus skatītāju telpā, te atkal pietrūkās kājās un skraidelēja šurp un turp, temperamentīgi žestikulēdams, tad atkal apsēdās un prātoja. Un runāja, runāja, runāja. Bet, palūk, skatītāji joprojām spraigi klausījās, viņi neelpoja un nekļuva nemierīgi, viņi uzmanīgi sekoja visgarākā monologa, kāds jebkad bija atskanējis uz franču skatuves, negaidītajiem pavērsieniem.

Dezirē stāvēja aiz kulisēm. Viņai mugurā bija virsnieka tērps, viņa zināja, ka izskatās pārgalvīga un valdzinoša, bet aizmirsa lo. Viņa gaidīja lieliskos teikumus, ar kuriem tūlīt beigsies monologs un kuros Figaro-Pjers pastāstīs par savu dzīvi skaidrāk, nekā to spētu viņa skauģi un viņa cienītāji. Nu tie atskanēja, šie teikumi.

—    Tā nu es eju savu ceļu, — sacīja Figaro-Previjs, viņš uzdrošinājās runāt klusu, un tomēr pēc četrām tveicē pavadītām stundām un nogurdinošas klausīšanās publika ausījās, elpu aizturējusi, — tā nu es eju savu ceļu; es nostājos uz tā un nezināju pats, kā to atstāšu, un es nevēlējos to. Un, kamēr es pa to eju, apkaisu to ar tik daudz puķēm, cik atļauj mans humors. Es saku: mans humors un tomēr nezinu, vai tas ir mans humors, tāpat kā es nezinu, kas īstenībā ir šis «es», ar ko te noņēmos: kaut kas neizveidots no dažnedažādām daļiņām. Patlaban nožēlojams muļķis, mazs, vieglprātīgs radījums, puisis, kas kaislīgi dzenas pēc izpriecām. Šodien kungs, rīt kalps, kā pagadās. Uzpūtības dēļ godkārīgs, nepieciešamības dēļ strādīgs, svētlaimīgi slinks, ja briesmas prasa — orators, atpūtas brīdim — dzejnieks, pie izdevības — muziķis, pēkšņos jūtu uzplūdos — mīlētājs. Nav nekas, ko es nebūtu izmēģinājis, nekas, ko es nebūtu darījis, nekas, ko es nebūtu izmantojis un izbaudījis.»

Un tad luga tuvojās beigām. Nobeiguma vodeviļas draiskos pantus un baletu pāršalca ovāciju viļņi, un tajos pazuda muziķa un vārdi. Aktieri paklanījās. Aplaudēja viņiem, aplaudēja autoram ložā. Arī viņš vairākkārt palocījās, taču nevis tā, kā to darīja citi autori, ar mākslotu nevērību, — viņš staroja priekā.

Dezirē bija lepna. Ar savu viltību un tēlojumu viņa bija panākusi Pjeram šo uzvaru. Taču ar viegli ironisku un rūgtu smaidu viņa vēroja, ka Pjers gan aplaudēja viņai un pārējiem aktieriem, bet vispārējo gaviļu troksnī viņš aizvien maigi noliecās pie savas Terēzes, uzsvērdams vēl savu maigumu.

Vēlāk Dezirē ģērbtuvē Vodreijs sacīja Pjeram:

—   To nu mēs būtu paveikuši,.mans mīļais. Un rīt es braukšu uz Bretaņu un uzbrukšu Anglijai.

Apmēram četrsimt amerikāņu, kurus Londonā turēja nožēlojamā gūstā, atsūtīja doktoram Franklinam uzstājīgas sūdzības, un delegāti nolēma tiem palīdzēt un sūtīt naudu. So diezgan bīstamo misiju vajadzēja uzticēt apzinīgam un ļoti veiklam cilvēkam. Franklins bija ieteicis divus kandidātus. Personīgas saskares ar viņiem Franklinam nebija bijis, taču viņus bija ieteikuši cienījami cilvēki un viņu sejas šķita godigas. Turpretī Arturs Lijs ieteica kādu kungu, ko pazina kopš vairākiem gadiem, — misteru Daigsu, komersantu no Merilendas; ar parasto drūmo nesavaldību viņš paziņoja, ka galvojot par šī kunga godīgumu un izveicību. Doktoram misters Daigss nelikās sevišķi patīkams; viņš runāja gari un plaši un glaimīgi un izvairījās skatīties acīs.

Kad trīs delegātu apspriedē Arturs Lijs uzstāja, lai pieņem viņa misteru Daigsu, Franklins savilka noraidoši seju.

—   Ko jūs varat iebilst pret misteru Daigsu? — jautāja Adamss.

—   Man viņš nepatīk, — Franklins vienkārši sacīja.

—   Es galvoju par šo cilvēku, — atkārtoja Arturs Lijs.

Misters Adamss bija taisnīgs. Tā kā Arturs Lijs galvoja par

misteru Daigsu un doktors Franklins nevarēja neko iebilst, izņemot to, ka viņam nepatīk Daigsa seja, arī Adamss balsoja par misteru Daigsu, un to aizsūtīja uz Londonu.

Franklins jau sen zināja, ka misters Adamss viņu ne visai labi ieredz, bet viņš zināja arī, ka tas cengas būt objektīvs un taisnīgs. Tāpēc viņš bija sevišķi nepatīkami pārsteigts, kad uzzināja, ka nogaidīšanas postošā atmosfēra bija pat Džonu Adamsu pavedinājusi izturēties zemiski.

Aplinku ceļā no sava sekretāra de la Mota viņš uzzināja, ka misters Adamss bija ļoti naidīgi izteicies par viņu, turklāt Marbuā kunga klātbūtnē; bet Marbuā kungs bija viens no Veržēna sekretāriem. Misters Adamss bija dzēlīgi zobojies, ka Parīzē doktoru Franklinu godinot' kā lielo Amerikas likumdevēju. Visā Eiropā uzskatot, ka Franklins ar savu elektrību izdarījis amerikāņu revolūciju. Tās esot blēņas. Pat sava dzimtā štata Pensilvānijas konstitūciju — starp citu, tā esot slikta — viņš neesot spējis sastādīt. Runa bijusi arī par Franklina ārlaulības bērniem, un misters Adamss paziņojis, ka Franklina. izcilo spēju dēļ rakstniecībā, estētikā un zinātnē nedrīkstot skatīties caur pirkstiem uz viņa lielajām kļūdām.

Kaut arī? Franklins labi pazina cilvēku vājības, tomēr no Džona Adamsa viņš to nebija gaidījis. Viņu sadusmoja un apbēdināja, ka Kongresa delegāts, cienījams cilvēks, tā aprunāja savu kolēģi augsta franču ierēdņa klātbūtnē.

Viņš ilgojās tikt vaļā no pārējiem. Viņš brīdināja sevi no veltām cerībām, bet vai tur viņpus okeāna viņu neaizstāvēja franču sūtnis? Un sirds dziļumos viņš cerēja, ka viņu iecels par vienīgo pilnvaroto.

Bet tad pār viņa izredzēm krita dēla ēna.

Viljams pēdējos mēnešos patiešām bija uzvedies rāmi, viņu bija apmainījuši un nogādājuši angļu teritorijā. Tagad viņš atradās Ņujorkā, vadīja «Lojālo amerikāņu» apvienību, deva padomus angļu ierēdņiem un virsniekiem un teica svinīgas runas, ka lielākā daļa koloniju iedzīvotāju esot nesamaitāta un nesatricināmi uzticīga britu majestātei. Pašas par sevi šīs runas bija tikpat nekaitīgas, cik liekas. Diemžēl, angļu avīzes, kā jau Franklins to bija gaidījis, pārspīlētos rakstos slavināja Viljama pļāpāšanu un dēla uzticību nostādīja pretī dumpīgā tēva viltībai. Un noteikti šie angļu raksti bija ļoti pa prātam viņa ienaidniekiem Filadelfijā, un noteikti tagad daudzi saskatīs viņā nevis to cilvēku, kas palīdzējis realizēt franču aliansi, bet gan nodevēja tēvu. Un nu tiem bija jauni argumenti pret viņu un Kongresam jauns iegansts novilcināt savu lēmumu.

Jaunais Viljams un de la Mots nikni pukojās par Kongresa novilcināšanas taktiku un noziedzīgo kūtrību. Bet Franklins tikai viegli ironizēja par to un noslēpa īgnumu un nepacietību dziļi krūtīs.

Viņš tīksmi gulēja vannā, un jaunieši sēdēja uz koka vāka un dusmojās, ka vakar pienākušais kuģis vēl aizvien nav atvedis nekādas vēstis no Kongresa. Bet vecais vīrs lika pieliet vēl klāt karstu ūdeni un pastāstīja viņiem joku par trusīti un bruņurupuci.

Reiz trusītis bija salauzis kāju. «Esi tik labs,» viņš sacīja savam draugam bruņurupucim, «aizskrej pie ārsta un atnes man dziedinošus augus.» Bruņurupucis pamāja ar galvu. Trusīti mocīja sāpes, viņš gulēja un gaidīja. Trusītis gaidīja ilgi. Beidzot nākamajā dienā pret vakaru ieradās bruņurupucis. «Vai tad tu ātrāk nevarēji tikt pie ārsta?» vaimanāja trusītis. «Ja tu tā mani sagaidi,» atbidēja bruņurupucis, «tad. es vispār neiešu.»

Sajā gaidu un nepatikšanu laikā Franklins tomēr piedzīvoja lielu prieku. Atgriezās mazais Benjamins Beičs, un Zenēvas internāta rektors nebija melojis: zēns bija dūšīgi izaudzis. Doktors ar patiku klausījās, cik skaisti un veikli mazais runā franciski. Viņš interesējās par visu un sprieda saprātīgi, taču nebija vīzdegunīgs un pāragri nobriedis. Viņš izrādīja arī dzīvu interesi par

Franklina grāmatu iespiešanas mākslu un ātri uztvēra, ko viņam paskaidro. Helvecija kundze tūdaļ iemīlēja zēnu un aizvien skaļi norādīja, ka vectēvs un mazdēls izskatoties ļoti līdzīgi.

Mazais Benjamins atgādināja Franklinam viņa dēlu Frensisu, viņa mīluli, kas bija nomiris četru gadu vecumā. Bija jau pagājuši četrdesmit divi gadi. Doktors bieži pazobojās, cik vecāki ir akli pret saviem bērniem, bet mazais Frenkijs patiešām bija neparasti glīts zēns, tik gudrs un tik pievilcīgs ar savām dzeltenajām cirtām un lielajām acīm, patiesi šādu bērnu reti varēja sastapt.

Franklins nesapņoja bieži, īstenībā viņš redzēja tikai divus sapņus, uņ tie atkārtojās. Vienā sapnī viņš bija cieši noņēmies nesvīst, lai pārējie neredzētu viņa bailes, bet viņam mugurā bija biezais, zilais mančestra uzvalks, un viņš sēdēja tuvu ugunij un nespēja atvirzīties, viņš pūlējās visiem spēkiem neliet sviedrus, taču sviedri tomēr lija, viņš svīda aizvien stiprāk, kaut arī nedrīkstēja. Otrajā sapnī viņš pacēla savu zēnu Frenkiju augstu pāri galvai, mazais gavilēja un spiedza, viņš bija neparasti viegls, un Franklins priecājās, ka viņš tik viegls, un viņš kļuva aizvien vieglāks, un pēkšņi izgaisa, bet Franklins pārsteigts stulbi skatījās gaisā.

Sajās nedēļās, laikam tāpēc, ka pastāvīgi viņa acu priekšā bija mazdēls Benjamins, viņš bieži redzēja šo otru sapni un nespēja pateikt, vai tas viņu iepriecē vai biedē. Arī pa dienu yiņš bieži domāja par savu dēlu Frenkiju.

Un bieži viņš atcerējās arī Frenkija māti, Deboru, savu mirušo sievu.

Viņš skaidri iztēlojās Deboru. Ar lepnu un mulsu smaidu tuklajā, apaļajā, sārti baltajā sejā viņa stāvēja un lūkojās uz viņu. Viņa bija aicinājusi viņu brokastīs, bet viņam negaidot nolikta porcelāna tase pienam un sudraba karote. Līdz šim viņš bija ēdis ar alvas karoti no māla bļodiņas divu pensu vērtībā. Dārgos traukus viņa bija nopirkusi, viņam nezinot, tie maksāja divdesmit trīs šiliņus, un, kad viņš mazliet rūca' par to, viņa teica, ka nespējot saprast, kādēļ viņas vīram tikpat labi nevarot būt sudraba karote un porcelāna tase kā viņa kaimiņiem. Viņa stāvēja tur robusta, mazliet zemnieciska, pareizi gan, bet cik viņa bija lieliska, noteikta sieva, un kas gan labāk saprata viņa daudzās mazās vēlēšanās nekā viņa? Cik viņš toreiz, zīmoga likuma laikā, bija lepns, no galvas lītfe kājām ieģērbts viņas pašas rokām darinātās vilnas un linu drēbēs. Un, kad Debora iepirka lupatas viņa papīrfabrikai, cik nikni tad viņa spēja tirgoties un kaulēties. Viņš bija sludinājis taupību, bet īstenībā taupība viņam bija sveša, un, ja viņa nebūtu glabājusi naudu, viņš to vienmēr būtu izšķiedis.

Labi, ja šeit viņam būtu kāds līdzīgs Deborai. Finka kungs bija krietns pārvaldnieks, bet mājā varētu būt omulīgāk. Dzīve bez sievietēm nekam nederēja. To viņš šodien ar septiņdesmit diviem gadiem izjuta tāpat kā septiņpadsmit gadu vecumā. So dziņu cilvēkam piešķīrusi augstākā būtne, un, ja bija brīži, kad to izjuta kā kaut ko pazemojošu, tad tas bija aplam. Viņš smaidīdams atcerējās lieliskos rupjos jokus, ar kuriem reizēm izpauda savu spēku un patiku, piemēram, šo sulīgo vēstuli ar bezkaunīgi sagrozīto Kempas Toma latīņu teicienu. «In angulo cum puella, jeb in angulo puellae.» Arī viņa esejai par iemesliem, kādēļ pavecāka mīļākā ieteicamāka par jaunāku, bija sava loģika un vērtība. Viņš neticēja romantiskai mīlestībai, bet platoniskai vēl mazāk.

Vientuļš vīrietis ir nepilnīgs radījums, tas līdzinās griežņu vienai pusei. Franklins jutās noguris un atstāts. Bet, ja viņu atsauks atpakaļ uz dzimteni, kur viņu uzskata par izvirtuli, liekuli un bezdievi, vai tur viņš nebūs vēl vientuļāks?

Seit, Francijā, viņu mīl un cienī. Jaunieši bija sakārtojuši jau trešo biezo mapi ar slavinājumiem dzejā un prozā un cildinošiem zīmējumiem. Viņš gribēja palikt šeit, un laikam būtu labāk jau laikus sameklēt iemeslus tam gadījumam, ja Kongress atņemtu viņam tiesības palikt.

Vakaru viņš pavadīja Otejā pie Helvecija kundzes. Pie viņas bagātīgi un. nevīžīgi klātā galda viņš jutās labāk nekā mājās. Seit ar mīlestību rūpējās par viņa vajadzībām, vājībām un vēlmēm. Kamēr pārējiem viesiem pasniedza teļa cepeti, viņam servēja garšīgu ēdienu no kapātas vistas gaļas, kas bija piemērots viņa retajiem un jutīgajiem zobiem. L)n pie augļiem un kūkām pasniedza putu krējumu, tādu, kā viņam patika, — biezu, saldu un stingri saputotu.

Pēc maltītes Helvecija jaunkundzes dziedāja viņa iemīļotās skolu dziesmas, abati omulīgi jokoja, viņš pastāstīja vairākas anekdotes, urt katrs priecājās par citiem un pats par sevi.

Vēlāk vakarā viņš pļāpāja ar Helvecija kundzi vienatnē pie kamīna, kā viņi bija paraduši. Kuplā dāma vaļīgi sēdēja atzveltnes krēslā, balta un sārta, nevērīgi nopūderējusies, paplūkušos gaišos matus nevīžīgi nokrāsojusi, viņai bija pāri piecdesmitiem. Bet doktors saskatīja viņā bijušo, daudz apbrīnoto krāšņumu. Viņa nemitīgi tērgāja, līksma un pārliecināta par savu iespaidu, un viņas skaļā, jautrā balss, viņas impulsīvā izturēšanās, visa viņas esamība un šķietamība modināja Franklinā sirsnīgas simpātijās. Viņā apbrīnojami bija savienots viss, ko viņš cienīja savā mājīgi omulīgajā Deborā un savā parīziski izsmalcinātajā Brijona kundzē.

Neievērodams sāpes kājā, viņš piecēlās, nostājās viņai aiz muguras, pārliecās pār viņas krēslu. Mazliet uzjautrināts, mazliet samulsis, viņš pavirši nodomāja, ka viņš un Helvecija kundze, — viņa ar sunīti klēpī, viņš pārliecies viņai pār plecu. — izskatās pēc tāda paša pāra, kāds attēlots vienā no daudzajām galantajām gleznām, kas karājas šeit pie sienām.

—    Kā būtu, Mari Felisitē, — viņš negaidot sacīja, — ja mazliet padomātu par precēšanos?

Neslēpdama lielo pārsteigumu, viņa strauji pacēla galvu.

—   Vai jūs runājat nopietni? — viņa jautāja.

—    Ja jūs nevēlaties, tad nenopietni, bet, ja jūs vēlaties, tad nopietni, — atbildēja Franklins, ar pūlēm izraudzīdamies franču vārdus.

Viņa klusēja, lielā, izkrāsotā seja bija neparasti sapņaina, viņa mehāniski glāstīja sunīti klēpī. Viņš aplūkoja viņas skaisto, tuklo roku, mazo, aizvien vēl bērnišķīgo plaukstu. It kā starp citu, klusu, lietišķi, pretēji paradumam gandrīz kautrīgi, Franklins izskaidroja viņai savu stāvokli.

—    Ja mani, kā tas ļoti iespējams, — viņš sacīja, — tuvākajā laikā atsauks no līdzšinējā posteņa, tad man radīsies ļoti smaga problēma. Vai lai atgriežos atpakaļ Filadelfijā? Vai lai atstāju zemi, kurā atradu tik daudz izpratnes, tik daudz kā patīkama, iekšēja un ārēja, kasiepriecē manu sirdi? Zemi, kurā dzīvojat jūs, Mari Felisitē? Ar vienu vienīgu mazu jūsu «jā» mana problēma būtu atrisināta.

Viņa lēnām nostūma sunīti no klēpja un piecēlās. Aiz samulsuma kļuvusi daudz jaunāka, smaidīdama un redzami aizkustināta, viņa norādīja uz vienu no daudzajiem sava Kloda Adriena Helvecija portretiem.

Sparīgāk, nekā parasts, Franklins sacīja:

—    Jūsu vīrs, mans draugs Helvecijs, bija dižs cilvēks. Tieši viņš saprastu, kādēļ es ilgojos dzīvot kopā ar jums. Viņš tam piekristu ar visu savu filozofiju. Un vai jūs pati man netei«iii, Mari Felisite, ka viņš pedejā brīdi jums vel piekodinājis, lai |ns baudot dzīvi?

Aizvien vēl smaidīdama, viņā neskatīdamās, Helvecija kundze sacīja:

—   Runājiet vēl, mīļais un cienījamais dižais cilvēk! Es ar lielu prieku klausos jūsos.

Vieglos, galantos, prātīgos vārdos viņš iztēloja, ka viņi abi ' mīl tās pašas lietas, tos pašus cilvēkus, ka viņieiņ kopīgs dzīves veids. Tad mazliet nepacietīgi aprāvās un sūrojās:

—   Tagad es vairāk nekā citas reizes nožēloju, ka tik slikti runāju franciski. Es varētu to visu jums pateikt daudz labāk, ne lik neveikli.

—    Jūsu franču valoda nav nemaz tik slikta, — viņa atbildēja. — Jūsu Brijona kundze tīri labi jums iemācījusi franču valodu, — un vilcinādamās, smaidīdama vēl vairāk, izrunādama pa zilbēm, viņa pirmoreiz nosauca viņu priekšvārdā: — Benjamen! — Neviens vēl viņu franciski tā nebija nosaucis, un viņam bija grūti saprast savu vārdu. Viņas seja un izturēšanās pauda vairāk nekā vārdi, un viņš nodomāja, ka jau ieguvis viņu. Sirsnīgi, mazliet svinīgi viņš noskūpstīja viņas roku.

Viņas sirdi saviļņoja doma, ka viņa tik ļoti spējusi savaldzināt šo cilvēku, ko viņas draugi cienīja vairāk par visiem, kas pašreiz dzīvoja zemes virsū.

—   To visu brīnum jauki dzirdēt, mans draugs, — viņa sacīja, — un tas man ārkārtīgi patīk, es atzīstos. Bet es noprotu labi, jūs, vecais šķelmi. Jūs spējat — to jūs man esat bieži teicis — nemaz tieši nemelodams, savus vārdus tā pateikt, ka cits tiem notic. Tādēļ man viss labi jāapsver, un jums jādod man laiks apdomāties.

Viņa aizbrauca pie sava drauga Tirgo un pastāstīja viņam par Franklina bildinājumu.

—   Tas ir viens no viņa jokiem, — Tirgo tūlīt sacīja stingri un nosodoši.

—   Nē jel, 2ak Robēr, — Helvecija kundze žirgti teica. — Viņš to domāja pavisam nopietni.

Tirgo atcerējās, ka viņa bija noraidījusi viņu pašu, pirmo reizi, kad viņš bija jauns un nabadzīgs, otru reizi, kad viņš bija bagāts un slavens. Dedzīgajam un jūtīgajam kungam tas kremta *vēl šodien.

—   Un ko jūs atbildējāt? — Tfrrgo noprasīja, un viņa skaistā, dziļu grumbu izvagotā seja kļuva vēl drūmāka.

—   Es lūdzu dot man laiku apdomāties, — viņa pavēstīja.

—   Kā?, — viņš dusmīgi iesaucās. — Jūs viņam tūlīt nesadevāt, kā nākas? Apdomāties? Vai jūs esat jukusi?

—   Jūs aizvien vēl esat tikpat rupjš, Zak Robēr, — viņa bērnišķīgi žēlojās. — Tas taču ir glaimojoši un vilinoši, ja doktors Franklins grib apprecēt.

. — Glaimojoši? Vilinoši? — viņš sašuta. — Tas ir banāli, neprātīgi. Tas ir pilnīgi bezjēdzīgi. Un, ja pie jums ar šādu priekšlikumu ierastos kāds cits, kas izskatās tāpat kā viņš, kāds parasts misters Brauns vai misters Smits, tad jūs vienkārši pasmietos.

—   Bet viņš nav nekāds misters Brauns, — viņa atcirta,

—   viņš ir tieši doktors Franklins.

Tirgo dusmīgi staigāja šurp un turp.

—    Ja es dzirdu jūs tā runājam, — viņš sacīja,m — tad es nesaprotu, kāpēc reizēm mēģinu ar jums prātīgi sarunāties. Vai tad jūs pati neredzat, cik aplam ir spriedelēt par šo bildinājumu? Bet jūs ļaujat, — viņš sarūgtināts pabeidza, — lai jūs apžilbina nauda un slava.

—   To jūs nedrīkstiet sacīt, Zak Robēr, — viņa attrauca.

—   Ar visiem saviem aizspriedumiem jūs nevarat noliegt, ka mans Klods Adriēns bija ne vien bagāts un slavens, bet arī visapburošākais vīrietis Francijā. >

Kādu brīdi viņš klusēja.

—    Un tomēr tā tas ir, — viņš sacīja. — Tāpēc ka jūs pirmoreiz apprecējāt cilvēku, ko uzskatījāt par slavenāko filozofu pasaulē, tagad jūs gribat precēt slavenāko valstsvīru. Atdariet jel acis, Mari Felisitē! Jūsu nespēja spriest un jūsu bērnišķīgais prieks par burzmu un spožumu sabojās jums vēl mūža vakaru.

Viņa sēdēja tur kupla, apmulsusi, patiešām jauna.

—    Es bažījos, — viņa atzinās, — ka pret šo laulību būs kādi iebildumi. Bet es tik labprāt gribētu dzīvot kppā ar viņu. Paskaidrojiet jel man, Žak Robēr, ķādēļ tā būtu tāda aplamība.

—    Es cienu Franklinu, mīlu viņu un esmu viņa draugs, — viņš domīgi sacīja. — Bet nelaimīgi sagadās, ka man jāsaka «nē» tādos jautājumos, kas viņam ļoti svarīgi, un tas nav pirmoreiz. Viņš gan ne, bet daudzi citi man vēl šodien pārmet, ka es savā laikā nedevu amerikāņiem naudu. Bet es taču nedrīkstēju dot, — viņš iekaisa. — Amerikai vajadzēja . ..

—    To jūs man jau vairākkārt esat izskaidrojis, — viņa mēģināja pamudināt viņu atgriezties pie iesāktā temata.

Viņš apklusa. Tad ar piespiestu pacietību sacīja viņai kā

bērnam:

—  Ja jūs apprecēsieties ar viņu, tad jums vajadzēs mainīt ;avu dzīves veidu. Vai jūs esat padomājusi par to?

—   Kā tad tā? — viņa izbrīnījusies atvaicāja. — Viņam patīk tie paši cilvēki, kas man, tas pats dzīves veids.

—   Amerikāņu sūtnis, — Tirgo paskaidroja viņai, — ja arī viņš tikpat maz ievēro cieņu kā Franklins, tomēr nevar ielūgt savā namā daudzus cilvēkus, kas jums tuvi, un viņam jāpieņem ļoti daudz cilvēku, kuri jums nepatīk. Jums vajadzēs atteikties no daudziem un no daudz kā, Mari Felisitē. Jums vajadzēs ik uz soļa sev un viņam vaicāt, vai tas pieklājas vai ne. Tik patvaļīgai dāmai kā jums nebūs viegli, ja jūsu salons pārvērtīsies par Savienoto Valstu Eiropas aģentūru.

Viņa apsvēra.

—   Varbūt doktoru atsauks, — beidzot viņa ar cerību sacīja. — Un ja viņa amats patiešām traucēs mūsu attiecības, tad jau viņš var arī brīvprātīgi atkāpties.

—    Ko jūs tur atkal melšat, — viņš tai uzkliedza. — Vai jūs domājat, ka Franklins, ja viņam būs jāizvēlas starp jums un Ameriku, pat vienu mirkli svārstīsies? Ja ir pāri septiņdesmitiem, tad vairs nav nekāds romantiķis. Un Benjamins Franklins pat agrā jaunībā nebija tik neprātīgs, ka zaudētu dzīves jēgu sievietes dēļ.

Viņa sabozusies klusēja, taču, acīm redzot, bija saviļņota. Viņš nemitējās viņu pierunāt.

—   Arī jūsu Helvecijs, — viņš teica, — aiz visvienkāršākā saprāta iemesliem it nemaz nebūtu piekritis šādai laulībai. Un Franklins pats droši vien jau šodien nožēlo, ko jums vakar pateicis. Ja jūs vispār neesat viņu pārpratuši un tas nav tikai viens no viņa sarežģītajiem jokiem.

Atgriezusies Oteijā, Helvecija kundze staigāja gar sava Helvecija ģīmetnēm. Viņš bija tikpat saprātīgs, cik dzīvespriecīgs, to bija spiests atzīt pat Zaks Robērs. Doktoram Franklinam, Benjamiņam, bija daudz līdzības ar viņu, būtu jauki dzīvot kopā ar viņu. Bet viņa un Klods Adriēns toreiz bija jauni, un viņi viegli piemērojās viens otram. Doktoru Franklinu uzskatīja par ciiv vēku, kas ar visu savu maigumu tomēr prata galu galā panākt savu gribu. Viņa apsvēra, ka «amerikāņu sūtnis» reizēm viņai lūgs šo vai to, kas viņai nepatiks. Viņa nostājās spoguļa priekšā.

Un jutās jauna. Bet vai viņa bija pietiekoši jauna, pietiekoši lokana, lai piemērotos otram? Daudzus gadus viņa bija darījusi vienīgi to, kas pašai bija pa prātam. Ja viņa bija noraidījusi nesavaldīgo Zaķu Robēru, tad tas bija noticis aiz bailēm par savu neatkarību. Benjamins nebija tik nesavaldīgs, taču diezgan patvaļīgs un tiepīgs. Viņa nopūtās.

Nosēdās pie sava rakstāmgalda. Rakstīja savam Benjaminam jautru un nopietnu vēstuli. Ja kāds, viņa rakstīja, varētu satricināt viņas lēmumu mīļotajam nelaiķa vīram par godu palikt vientuļai, tad tas būtu Benjamins Franklins. Taču viņas lēmums esot negrozāms un izturēšot pat šādu kārdinājumu. Viņa mazliet paraudāja, salocīja vēstuli, apzīmogoja to un nosūtīja.

Arī Franklins pa to laiku apsvēra, kādu labumu un kādas nepatikšanas varētu sniegt laulība ar Mari Felisitē. Viņš redzēja viņu savā priekšā kuplu, jautru un daudz pievilcīgāku nekā tās pusapģērbtās, taču stingrās sievietes, kas uz pagodinošajām gravīrām tuvojās viņam, lai rotātu ar ziediem. Tad viņš atkal iedomājās, cik Mari Felisitē bija patvaļīga un skaļa un ka tad viņam būtu daudz mazāk laika lasīšanai un filozofiskai apcerei. Bet viņš atcerējās, cik viņa bērnišķīgi piesarkusi bija stāvējusi viņa priekšā un uzrunājusi viņu priekšvārdā. Benjamin! «Benjamain», kā viņš reizēm bija lasījis uzrakstītu franciski. Un arī atmiņā viņās balss un izturēšanās bija ļoti pievilcīga. Taču tad viņš atkal apsvēra, ka temperamentīgā Marī Felisitē daudz enerģiskāk gribēs iejaukties viņa darīšanās, nekā to bija darījusi Debsija. Laulībām par labu bija tikpat daudz iemeslu kā pret tām, un, lai arī kā izlems Helvecija kundze, viņš filozofiski uzņems viņas lēmumu un izbaudīs tā labumus.

Tā viņš arī darīja, kad pienāca viņas vēstule. Viņš bija apmierināts, ka tiecies pēc šīs laulības, un apmierināts, ka tās nenolika.

Mari Felisitē vēstule viņam ļoti patika. Viņš pamanīja daudzās gramatiskās un ortogrāfiskās kļūdas un nosprieda, ka arī šai ziņā Helvecija kundze un Debora ļoti līdzīgas. Bez tam viņam glaimoja, ka atteikšanās viņai, acīm redzot, bija prasījusi smagu cīņu. Viss bija atkal nolicis lieliski, un viņš priecājās par nākamo satikšanos. Redzēt viņu divas vai trīs dienas nedēļā bija daudz labāk nekā septiņas dienas nedēļā atrasties viņai blakus, un pārējās dienās viņam būs jāapmierinās ar godājamām alegoriskajām dāmām uz gravīrām.

Viņš uzrakstīja viņai atbildi.

«Jūsu lēmums, mana dārgā, jūsu mīļajam dzīvesbiedram par godu palikt vienai atlikušajā mūža daļā mani dziļi satrieca, un es ilgi nevarēju aizmigt. Kad beidzot iemigu, redzēju sapni. Es esot miris, es sapņoju, un atrodos paradīzē. Man jautāja, vai es gribot redzēt kādu noteiktu personu, un es prasīju pēc filozofiem. «Divi dzīvo šeit pavisam tuvu; viņi ir labi kaimiņi un tuvi draugi.» — «Kas viņi ir?» — «Sokrāts un Helvecijs.» — «Es cienu abus. Bet labprāt vispirms gribētu redzēt Helveciju. Franciski mazliet protu, bet grieķiski it nemaz.»

Helvecijs saņēma mani ļoti laipni. Viņš izprašņāja mani par tūkstoš jautājumiem, — kā noris karš, kā tagad Francija ir ar reliģiju, ar brīvību un valdību. «Un par savu mīļo draudzeni, par Helvecija kundzi,» es sacīju, «jūs man nevaicājat? Turklāt viņa jūs bezgalīgi mīl. Es nupat biju pie viņas.» — «Ak,» viņš teica, «jūs man atgādināt manu bijušo laimi. Ilgus gadus es nespēju domāt ne par ko citu kā vienīgi par viņu, bet beidzot samierinājos un apprecēju citu sievu, līdzīgāko, ko atradu. Tik skaista, protams, viņa nav, bet viņai arī ir labs saprats un humors, un viņas vienīgā vēlēšanās ir darīt man dzīvi patīkamu. Viņa pašlaik ir izgājusi, lai vakariņām sagādātu labāko nektāru un ambroziju. Palieciet uz vakariņām, un jūs viņu redzēsiet.» — «Jūsu agrākā dzīvesbiedre», es atbildēju, «ir uzticīgāka nekā jūs. Viņa saņēmusi vairākus kārdinošus bildinājumus, bet tos visus noraidījusi. Es pats, es jums atklāti atzīstos, biju neprātīgi viņā iemīlējies.» — «Man sirsnīgi žēl jūs,» viņš teica, «viņa ir laba sieviete un jebkuras mīlestības cienīga.»

Kamēr mēs tā runājām, pārnāca jaunā Helvecija kundze ar nektāru, un iedomājieties manu pārsteigumu — tā bija mana vecā amerikāņu dzīvesbiedre, misis Franklina! Es tūlīt cēlu iebildumus. Bet viņa vēsi atcirta: «Es jums biju laba draudzene četrdesmit deviņus gadus un četrus mēnešus, gandrīz pusgadsimta. Ar to jums jāapmierinās. Tagad es šeit esmu noslēgusi jaunu laulību uz mūžīgiem laikiem.»

Es biju ļoti noskaities par manas Eiridikas atraidījumu un tūlīt pametu nepateicīgo ēnu valsti un atgriezos atpakaļ šajā labajā pasaulē, lai atkal redzētu sauli un Jūs. Es esmu šeit, kundze, labāk atriebsimies viņiem.»

Franklins pārlasīja savu vēstuli, smīnēja un iesmējās: «Vive la bagateīle», un bija vēl vairāk pārliecināts, ka rīkojies pareizi. Tas bija labi, ka Franklins bija viņu bildinājis, un tas bija ļoti labi, ka viņa to noraidījusi.

Vakarā viņš viesojās pie Brijona kundzes. Viņš jutās pacilāts, un doma, ka viņš kā Helvecija kundzes laulāts draugs droši vien tik bieži nevarētu ierasties pie savas jaukās franču valodas skolotājas, vēl pavairoja viņa labo Omu.

Brijona kundze bija likusi sagatavot sev vannu pulksten desmitos, bet viņu saruna ritēja ļoti spraigi, un viņa neļāva Franklinam iet prom. Gandrīz divas stundas viņš vēl nosēdēja uz viņas vannas koka vāka un tērzēja ar viņu.

Tūlīt pēc «Figaro» izrādes Vodreijs aizbrauca uz piekrasti, lai uzņemtos iebrukuma armijas pavēlniecību. Viņš atrada armiju ļoti sliktos apstākļos, ilgās gaidīšanas nogurdinātu. «Mirt nebūtu bail,» tūkstoš variācijās viņam sūdzējās virsnieki, «cīnīties būtu lieliski, garlaikoties ir briesmīgi.»

Vodreijs gribēja panākt pavēli uzbrukumam. Reizēm viņš vienā dienā nosūtīja divus kurjerus uz Versaļu. Taču straujajam, enerģiskajam Vodreijam neklājās labāk kā viņa priekštecim, vecajam, rāmajam marķīzam de Kastri. Versaļa atrada tūkstošiem ieganstu, lai novilcinātu uzbrukumu, norādīja, ka nepieciešams izvest ekspedīcijas korpusu pie jūras, vai arī ieteica jaunu projektu — sūtīt armiju uz SenegālL Vodreijs bārās, draudēja, lūdzās. Nekas nelīdzēja. Veiklie kungi Parīzē un Versaļā ļāva viņam pūlēties, cik tīk. Viņš atradās Bretaņā, tur viņš varēja rakstīt, līks palikdams.

Lai tiktu vaļā no nāvējošās, nogurdinošās garlaicības, virsnieki ālējās aizvien trakāk. Kārtis spēlēja uz augstākām likmēm nekā Versaļā, notika dažāda veida orģijas, un tiesai nu bija darbs. Vodreijs reti piedalījās šajās izpriecās. Viņš bija apmeties kādā vasarnīcā Brestas tuvumā, Tur ar saviem labākajiem virs-^ niekiem viņš izstrādāja iebrukuma plānus un izdomāja arvien jaunus grozījumus ierindas reglamentā, lai nodarbinātu karaspēka daļas.

Kādu pēcpusdienu vasaras beigās viņš savā vasarnīcā saņēma vēsti, ka franču kuģus ceļā uz B^estu pārsteigusi angļu eskadra un notikusi liela kauja. Bet franču kuģi esot izbēguši no ienaidnieka pārspēka un drīz ienākšot Brestā. Sevišķi izcēlusies fregate «Sardze», tā esot nogremdējusi līnijkuģi «Kvebeku».

Ar sulaiņa Baptista un raitnieka palīdzību Vodreijs tūlīt apvilka parādes uniformu, uzlēca zirgā un steidzās uz Brestu saņemt jūras kaujas varoņus. Jādams pilniem rikšiem, pēc pusstundas viņš sasniedza pilsētu, bet pašā Brestā pa stāvajām, līkumotajām ieliņām tikai lēnām tika uz priekšu. Pilsētā valdīja satraukums, par franču kuģu varoņdarbiem stāstīja brīnumus, karavīri un iedzīvotāji steidzās uz ostu.

Beidzot Vodreijs nonāca krastmalā. Tur viņš apstājās un, zirgā sēdēdams, pāri pīilim lūkojās pēc kuģiem. Bija tveicīgs, zirgs un jātnieks stipri svīda. Stāstīja, ka «Sardze» esot uzspridzinājusi «Kvebeku», taču aizdegusies pati, un kuģa kapteinis ševaljē de Kuediks esot smagi ievainots.

Tad tālumā parādījās «Sardze», tā nāca tuvāk, lēni, dūmu mutuļos tīta. Velkoņi gatavojās doties tai palīgā. Cik lēni viss norisinājās arī šeit! Vodreijs negribēja ilgāk gaidīt, viņš gribēja doties pretī uzvarām vainagotajai eskadrai, kas atmodināja viņa cerības. Viens velkonis dzīrās atstāt ostu. Viņš piejāja klāt un palūkojās apkārt, kam varētu uzticēt savu zirgu. Viņam negribējās kāpt zemē no zirga. Viņš iedomājās tēvoča maršala Vodreija skaisto jātnieka statuju. Viņam ienāca prātā, ka nesen Gabriela, kad viņš ar Resni jāja medībās, bija pačukstējusi: «Zirgā jūs izskatāties kā īsts Marss.» Viņš uzskatīja, ka nav militāri sagaidīt uzvarētājus savādāk nekā zirgā, tāpēc vadīja zirgu uz kuģi. Ļaudis sauca: «Lai dzīvo Vodreijs!»

Gaiss bija smags, tveicīgs un rāms. Velkonis lēnām peldēja uz «Sardzes» pusi, šķita, ka lielā, neveiklā fregate savā dūmu mākonī nemaz nenāk tuvāk. Vodreijs, aizvien vēl sēdēdams zirgā, lūkojās uz turieni. No tālienes atskanēja stiprs sprādziens, zirgs, kas jau no paša sākuma bija nemierīgs, pacēlās uz pakaļkājām. Vodreijs piespieda viņu stāvēt mierīgi. Vīrišķīgs un varens viņš sēdēja zirgā visu priekšā. Pagriezis galvu, viņš raudzījās uz ziemeļiem, kur atradās Anglijas krasti. Tagad, pēc šīs uzvaras, Resnis nespēs ilgāk liegt viņam doties lielajā uzbrukumā. Savas armijas priekšgalā viņš iebruks Anglijā.

Atskanēja jauns sprādziens, šoreiz daudz tuvāk. Zirgs ar spēju lēcienu metās pāri kuģa margām jūrā.

Kā Vodreijs, labs peldētājs, varēja noslīkt, par to vēlāk izteica daudz minējumu. Viņu traucēja jātnieka zābaki un biezā parādes uniforma; varbūt viņam bija iesitis ar pakavu zirgs, kas cīnījās ar viļņiem. Matroži, kas tūlīt ielēca viņam pakaļ ūdenī, nespēja viņu izglābt. Uz mirkli ūdens virspusē uzpeldēja viņa ? platmale un cimds. Degošā «Sardze» pa to laiku lēnām tuvojās krastam.

Vēsts par marķīza de Vodreija dīvaino nāvi radīja satraukurnu Parīzē un Versaļā. Nesen līdzīgā nelaimes gadījumā bija gājis bojā kāds cits ievērojams franču virsnieks — ģenerālmajors di Kudreijs. Sailess Dīns viņu bija salīdzis dienestam amerikāņu armijā, un viņu stādīja priekšā Kongresam, kas apstiprināja viņa iecelšanu; pēc tam viņš gribēja doties uz štābu un, braukdams pāri Salkilas upei, nenokāpa no zirga, bet zirgs no prāmja ielēca upē, un viņš noslīka.

Kad Vodreijs kļuva par virspavēlnieku vecā ģenerāļa Kastri vietā, daudzi bija cerējuši, ka tagad Francija sāks karot nopietni un uzbruks mūžsenajam ienaidniekam, un bija apjukuši par lepnā vīra un savu cerību grotesko galu.

Pjers bija noskumis. Vodreijs, visaugstprātīgākais no visiem augstprātīgajiem, kurus viņš pazina, tomēr viņam patika. Ar lielu kāri un patiku Pjers bija izzobojis grāfu Almavivu, taču piešķīris viņam arī lielu spožumu. Pjeram patiesi bija žēl iemīļotā un ienīstā, apbrīnotā un nicinātā drauga Vodreija.

Viņš bija pārsteigts, cik Dezirē vēsi uzņēma šo notikumu. Tikai tajā mirklī, kad Pjers viņai to pateica, viņa bija samulsusi. Bet tad lietišķi teica:

— No viņa iebrukuma tik un tā nekas nebūtu iznācis, — un veltīja viņam prātīgus piemiņas vārdus: — Kaut arī aristokrats, viņš tomēr bija jauks cilvēks, ne tik dumjš kā pārējie, bet vēl iedomīgāks. Kā mīļākais viņš nebija patīkams: viņš izturējās tā, it kā tā būtu žēlastība. Viņš nomira īstajā laikā. Viņa funkcija ir izpildīta: «Figaro» uzvests, un viņš pats kā Almaviva dzīvos mūžīgi.

Ceriņzilā līga jutās pamesta. Princis Karls, kas neko sevišķi neņēma pie sirds, bija dziļi satriekts. Viņš bija zaudējis draugu, kādu otru vairs nevarēja atrast. Fransuā Vodreijs viņam bija modes, galantuma un īsti aristokrātiskā dzīves veida paraugs; šī cilvēka padomam drīkstēja akli paklausīt. Turpmāk viņam, princim Karlam, būs vienam pašam un bez parauga jāreprezentē Francijas aristokrātijā un dižciltīgais dzīves veids.

Pavisam satriekta bija Gabriela Poliņaka. Viņa bija kūtra pēc dabas, viņas asinis tik viegli vis nesaviļņojās. Taču šis Fransuā bija spējis viņu satraukt; Gabrielu sajūsmināja viņa skaistā, kaislīgā seja, viņa auguma, viņa kustību, viņa runas veida elegance, viņa izcilā asprātība, visa viņa izsmalcinātā vīrišķība, viņa smarža, jau viņa tuvums vien. Kamēr Vodreijs bija dzīvs, viņa zināja, kas ir mīlestība. Gabriela raudāja ilgi, klusi un nerimtīgi. Un viņas vīrs Zils Poliņaks saprata viņu.

—   Mēs esam daudz zaudējuši, — viņš izjusti sacīja.

Bija jāatrisina smaga problēma. Kā lai pasaka briesmīgo vī sti grūtajai Tuanetei, nekaitējot viņai? Diāna Poliņaka apspriedās ar doktoru Lasonu. Viņa bažījās, ja šo ziņu pavēstīs Gabriela, kas pati bija tik draudzīgās attiecībās ar nelaiķi, tad viņas sāpes vēl pavairos Tuanetes satraukumu. Lasons pārdomāja. Viņam iešāvās prātā kāda ideja. Kā būtu, ja šo uzdevumu uzticētu Menāra jaunkundzei? Tā bija tuva un reizē svgša viņas gaišībai grūtniecei. Bija labāk, ja karaliene nāves vēsti uzzina no Menāra jaunkundzes nekā no sveša cilvēka vai nejauši.

Doktors Lasons pats karalienes draugu vārdā lūdza Dezirē izdarīt šo pakalpojumu. Šis uzdevums patika viņai, viņa gandrīz priecājās, ka varēs Tuanetei paziņot par kopīgā drauga nāvi. Dīvainā kārtā viņi visi bija saistīti — Tuanete, viņa pati, grāfiene Poliņaka un nelaiķis. Izrādījās, ka pat dolctors Lasons te iederējās, jo viņš izdarīja ļoti personīgus secinājumus par Vodreija nāvi. Viņš domāja, ka Dezirē bijusi ļoti pieķērusies Vodreijam un tagad zudis galvenais šķērslis, kas stāvēja ceļā viņa nodomiem. Tikko viņš bija pateicies Dezirē par pakalpojumu, ko viņa gribēja izdarīt Ceriņzilajai līgai, kad tūlīt svinīgi, mulsi un šķelmīgi piedāvāja viņai savu roku.

Dezirē bija sagatavojusies uz to, viņa zināja, ka Lasons to kādreiz darīs, un viņai gandrīz nāca smiekli, ka tieši Vodreija groteskais gals devis viņam šo iemeslu. Taču viņa savaldījās, tēloja pārsteigto un aizkustināto un izlūdzās laiku pārdomām.

—   Cik ilgi jūs pārdomāsiet? — Lasons jautāja.

—    Ja jūs mani skubināsiet, mans mīļais kungs, — atbildēja Dezirē, uzlūkodama viņu, — tad jūs, diemžēl, piespiedīsiet mani sacīt «nē».

—   Es neskubinu, — Lasons pasteidzās apgalvot.

Kad Dezirē pastāstīja Tuanetei par Vodreija nāvi, Tuanete . nobālēja.

—   Šausmīgi, — viņa teica, — drausmīgi.

Taču Dezirē, kas bija paradusi noverot citu jūtas, noskārta, ka šis notikums satrauca Tuaneti mazāk, nekā Ceriņzilās līgas locekļi bija baidījušies. Viņai pat šķita, ka Tuanete juta gandrīz atvieglojumu.

Tā arī bija. Tuanete bija gan dziļi noskumusi par sava Fransuā varonīgo nāvi, taču sirds dziļumos, pati sev neatzīstoties, pateicās dieva lēmumam. Viņa bija ar mieru turēt savu solījumu un izpildīt Fransuā vēlēšanos. Viņa bija teikusi sev, ka pārkāpt

laulību, apmānot vājo un nožēlojamo Luiju, esot mazāks grēks nekā lauzt solījumu, kas varētu iedzīt izmisumā un varbūt pat piespiest izdarīt pašnāvību šo izcilo karavīru un cēlo cilvēku. Tagad dievs viņu bija izglābis no šī smagā pienākumu konflikta un viņa, dofina māte, bija pasargāta no laulības pārkāpšanas. Un tomēr tas bija šausmīgi. Viņa atcerējās kaislīgās alkas,-kuras bija izjutusi, kad Vodreijs viņu bija apskāvis tik aplaimojoši un nekautrīgi, un viņai sariesās asaras acīs.

—    Cik briesmīgi, — viņa skaļi prātoja. — Cik drosmīga, varonīga nāve, — viņa teica. — Ko mēs visi zaudējam ar viņu, kādu karavadoni, kādu cēlu cilvēku, kādu mākslinieku! Vai jums arī tā neliekas, Dezirē?

—   Protams, kundze, — Dezirē sausi atbildēja.

Bet Tuanete nolēma:

—   Viņš jāapbedī uz valsts rēķina. Es iešu tūlīt pie Luija.

Arī Luijs, uzzinājis par Vodreija nāvi, saskatīja tajā dieva

pirkstu.

Sešdesmit trešā gada apkaunojošo miera līgumu vajadzēja atcelt, tas bija pareizi, un amerikāņu konflikts bija laba izdevība. Bet Luijam nebija nekāda naida pret savu brālēnu Sendžeimsā, un viņš uzskatīja, ka nepieklājīgi uzbrukt tam Anglijā. Viņam šķita bruņnieciskāk pārnest ķildu tālās pasaules daļās. No otras puses, Francijas karalim nepieklājās strupi pateikt «nē», ja ģenerāļi viņam nedeva miera, lai viņš dod pavēli sūtīt desantu uz Angliju. Tagad Vodreijs, dedzīgākais invāzijas aizstāvis, bija iekritis jūrā un līdz ar viņu viņa plāni. Tagad pamazām ekspedīcijas korpuss aizbrauks uz Ameriku, ziemeļu piekrastē sapulcinātās karaspēka daļas aizsūtīs uz Āfriku, uz Senegāli, un šīs abas ekspedīcijas cienīgā veidā norādīs britu impērijai tās īsto vietu.

Arī Luijs bija nobažījies, kā gan Tuanete uzņems sava drauga nāvi, un, kad viņa tagad atnāca un neizrādīja pārspīlētas skumjas, viņš atviegloti uzelpoja. Tas esot iepriecinoši, viņa teica, ka Vodreijs atradis tik varonīgu nāvi kara ceļā uz Angliju, par ko viņš vienmēr sapņojis. Luijs klusībā nodomāja: «Kas viņam bija pavēlējis jāšus zirgā kāpt uz kuģa?» Bet viņš izvairījās skaļi izteikt šo domu. Turpretī noglāstīja Tuaņeti un sacīja:

—   Jā, žēl mūsu Vodreija.

Tad Tuanete teica, ka viņš droši vien piešķiršot nelaiķim Zilo ordeņa lentu un likšot sarīkot bēres uz valsts rēķina. Luijam tas šķita pārspīlēti, pat smieklīgi, taču viņš negribēja uztraukt sērojošo karalieni un atbildēja:

— Jā, kundze. Tas ir labs ierosinājums, kundze.

Bēres notika ar vislielāko krāšņumu, kādu vien Versaļa spēja sagādāt. Piedalījās galms, visi ministri un sūtņi. Daudz sieviešu nesavaldīgi raudāja, arī Gabriela Poliņaka izrādīja vairāk sāpju, nekā to pieļāva labais tonis. Princis Karls negribot izskatījās aizkustināts, un 2ila Poliņaka seja bija pārplūdusi asarām.

Morpā un Franklins sasveicinājās cienīgi itn skumīgi, kā to prasīja šis gadījums. Bet Morpā bija sacerējis epigramu par nelaiķi un Franklins kapa uzrakstu, šie sacerējumi jau bija pačukstēti dažam labam, un Morpā atzina savu pantu labāku par Franklina jprozu. Ar nemanāmu, mazliet uzjautrinātu vienprātību abi kungi pamirkšķināja viens otram.

Kad admirālis d'Estens rekvizēja «Orfreju», tā apsardzībai bija uzticēti desmit kuģi. Zaudējuši konvoja kuģi, visi desmit krita angļu rokās. Vispārējās domas bija, ka Hortaleza firmai par šiem zaudējumiem pienākas atlīdzība no valdības, taču nebija vienprātības par zaudējuma lielumu. Vairāki kuģi daļu kravas bija izkrāvuši Rietumindijā, bez tam «Orfrejs» nevarētu katru atsevišķu kuģi pavadīt visā ceļa garumā. Ar šādiem argumentiem finansu ministrijas ierēdņi novilcināja Pjera prasību.

Pjeram bija aizdomas, ka aiz bezgalīgajām atrunām slēpjas norādījums no augšas. Kad viņš tieši jautāja Morpā, tas smaidīdams atbildēja, ka viņu patīkamās sastapšanās laikā «Ķīniešu maskarādē» viņš jau teicis, ka Pjers savā laikā esot sadusmojis karali ar nepiedienīgi skaļu rīcību; tāpēc lai viņš tagad nebrīnoties, ja karalis neapber viņu ar naudu.

Beidzot iecēla komisiju ar trim nodokļu ģenerālnomniekiem, kuriem bija jānoskaidro zaudējumu lielums un Hortaleza firmas prasības. Šiem kungiem nebija jāsteidzas. Viņi pieprasīja dokumentus, kurus vajadzēja sagādāt no Rietumindijas vai pat no Amerikas, viņi ievāca ziņas, ko atkal varēja iegūt tikai no Rietumindijas un Amerikas. Bija paredzams, ka šādos apstākļos komisijai būs vajadzīgi mēneši, varbūt gadi, lai vienotos par kādu lēmumu. Pjers lūdza izmaksāt kādu daļu. Taču Francijas karaļa finansu ministrijai, gluži tāpat kā Kongresam Filadelfijā, bija šāds viedoklis: kamēr nav noskaidrots visas prasības lielums, nav jāmaksā nekas. Beidzot Veržēns piešķīra Pjeram smieklīgi niecīgu avansu simt piecdesmit tūkstošu livru apmērā.

Darbojās noslēpumaini ienaidnieki, kas izpauda pilsētai katru sīkumu par Pjera grūtībām. Kreditori kļuva neatlaidīgi. Hortaleza firma ar pūlēm vilka savu dzīvību. Megrons neatlaidīgi gribēja apspriesties ar Pjeru. Bet Pjers izvairījās.*Tad Megrons ieradās Senantuana ielas namā un neļāvās sevi noraidīt.

Lepnā Hortaleza firma, viņš jau divdesmito reizi skaidroja Pjeram, no paša sākuma varēja pastāvēt tikai tāpēc, ka Pjers tajā bija ieguldījis lielas summas no citiem uzņēmumiem. Tāpēc tagad arī šie agrāk solīdie un ienesīgie uzņēmumi strādāja ar zaudējumiem. Hortaleza firma izvērtās par augoni, kas pamazām saēda visus Pjera uzņēmumus.

—    Tas ir muļķīgs ideālisms, — Megrons paskaidroja neparasti asi, — ja jūs joprojām apgādāsiet viņpus okeāna cilvēkus, kas nemaz nedomā jums maksāt. Esiet saprātīgs, mesjē! Atsakieties no Hortaleza firmas! Ļaujiet man pieteikt Hortaleza firmas bankrotu!

Pjers pats bija nolicis sev termiņu. Viņš gribēja noturēt Hortaleza firmu līdz pirmajam septembrim. Ja līdz tam laikam ne no Filadelfijas Kongresa, ne no Francijas valdības nepienāks lielāki maksājumi, tad viņš atteiksies. Pirmais septembris bija pagājis. Uz ļoti padevīgā, uzticamā Megrona iebildumiem viņam nebija ko atbildēt. Viņš bija darījis galīgi aplam, ieguldīdams firmā tik daudz naudas; bija neprāts to ilgāk noturēt.

—    Ļaujiet man pieteikt bankrotu, — klusu, bet neatlaidīgi uzstāja Megrons.

Ar milzīgām pūlēm, seju novērsis, Pjers sacīja:

—   Es gribu līdz rītam pārdomāt.

Megrons bija satriekts. Viņš bija rēķinājies ar to, ka Pjers, tāpat kā parasti, sacīs «nē» un izbārs viņu. Ilgajos kopējā darba gados tas bija pirmo reizi, kad lieliskais, aizvien jautrais šefs zaudēja ticību savai laimei. Megrona stingā seja drebēja, viņš nervozi spēlējās ar zīmuli.

—   Vēl viss būs labi, mesjē, — viņš ar pūlēm izteica.

-.Taču Pjers bija zaudējis savaldību.

—    Esiet prātīgs, Megron, — viņš uzstāja ar ironiju un izmisumu, kas plosīja sirdi. — Parīzē nav otra tāda cilvēka, kam liels uzņēmējs tik mierīgi var uzticēt savus darījumus kā jums. Es zinu, ka jums no visām pusēm izsaka piedāvājumus. Ejiet uz Indu kompāniju! Ejiet pie Lenormana! Astājiet manu kuģi, kam vairs nav ne buru, ne mastu! Visur citur jums būs labāk. Es jums pateicos, Megron. Pameklēj-iet sev gudrāku kungu!

Megrons nikni paraudzījās viņā.

—   Nerunājiet blēņas, — viņš sacīja un aizgāja.

Palicis viens, Pjers labu laiku sēdēja, atbalstījis galvu rokās, pie sava apbrīnojamā rakstāmgalda, ko bija darinājis meistars Lalonds, pie skaistākā rakstāmgalda visā karalistē. Kaprīze kļāvās viņam klāt, bet viņš to nemanīja. Viņš bija tik iztukšots un noguris kā vēl nekad. Viņš sajuta: tajā acumirklī, kad viņš vairs nebija pārliecināts, ka visa pasaule pieder viņam, viņš bija pazudis. Viņš ieraudzīja savu seju spogulī un pirmoreiz apzinājās, ka nav vairs jauns.

—   Es grimstu, — viņš sacīja pie sevis, — es grimstu, es jau esmu pagalam.

Ienāca Gidēns. Viņš izbijās, ieraudzīdams draugu.

—   Dieva dēļ, kas noticis? — viņš jautāja.

Pjeru uzmundrināja tas, ka bija ieradies kāds, kam viņš varēja izrādīt savu izmisumu.

—   Tas pats, kas parasti, — viņš atbildēja ar saltu izsmieklu.

—   Kāds izdarījis pasaulei milzīgu pakalpojumu un par to viņu iegrūž dubļos.

—   Protams, tas ir parasts, — atbildēja vēsturnieks Gidēns,

—   un vienas stundas būtu par maz, lai uzskaitītu tikai šādi apvainoto vārdus, sākot no Demostena un Perikla līdz Voltēram un jums. Bet ko tad jums atkal nodarījuši, Pjer?

—   Es esmu bankrotējis, — sacīja Pjers.

Gidēns bija vīlies.

—   Jūs taču vienmēr bijāt bankrotējis, — viņš teica.

—   Bet tagad patiešām tā ir, — Pjers iekaisa. — Man nav ne sū. Krēsls, uz kura ēs sēžu, gredzens manā pirkstā nepieder man. Es esmu pliks kā žurka.

Gidēns nesaprata īsti labi. Komersants šodien bija nabags, rīt bagāts, tāda bija šīs profesijas īpatnība. Tam jābūt citam, morālam iemeslam, kas šodien tik dziļi satriecis aizvien paļāvīgo draugu. Droši vien šie zemiskie amerikāņi bija viņam devuši jaunu triecienu. Gidēna seja kļuva līdzjūtīga.

—    Es esmu šo to darījis Amerikas labā, — sacīja Pjers tikpat klusi, salti un rūgti, — vai arī es maldos? «Feraguss», «Eiženija», «Terēze», «Laimīgais» un «Merkurs» taču piegādāja Amerikai ieročus, ieročus un preces, kas man izmaksāja sešus miljonus livru, jeb v^i es to esmu nosapņojis? Virdžīnijas, Ņuhempšīras, Ziemeļkarolīnas štatiem es vēlreiz piegādāju preces par trim miljoniem, jeb vai es to tikai iedomājos? Un vai «Orfrejs» piedalījās kaujā pie Lagrenadas, jeb vai arī tas ir tikai māns? Un kāds ir mans atalgojums? Man grib atņemt visu.

A.r visu savu līdzjūtību Gidēns bija apmierināts, ka bijis lielas vēsturiskas scēnas liecinieks, un tā būs lieliska lappuse viņa «Piezīmēs par Karona de Bomaršē dzīvi un uzskatiem.» Viņš sirsnigi teica:

—    Jūs panācāt Pjer, ka pasaulē vēl ir brīvība. To jums neviens nevar noliegt. Tā ir vēsture. Jūsu šķirstā jums ir lielais Kongresa pateicības raksts, un pat nenovīdīgais, dzēlīgais Tacits — Gibons pret savu gribu ir atzinis jūsu nopelnus. Jūs esat izglābis brīvību, Pjer, — viņš iespaidīgi nobeidza.

—   Un es pie tam eju bojā, — atbildēja Pjers.

Bet tad, pēkšņi pārmainīdamās, viņa seja kļuva atkal tā pati vecā, možā, labsirdīgi humoristiskā.

—   Neraizēsimies pārāk par to, manu Filip, — viņš sacīja. — Ko lai citu šai pasaulē dara? Var tikai smieties vai izmist. Smiesimies!

Taču, kad Gidēns bija aizgājis, viņš nesmējās. Viņš izņēma no šķirsta savus dokumentus, savu darbu godpilnos lieciniekus, tiesas spriedumu, kas viņu atbrīvoja no «kauna traipa», Kongresa pateicības vēstuli, «Memuāru», «Bārddziņa» un «Figaro» manuskriptus. Taču šie dokumenti nespēja viņu mierināt. Patlaban vūiam tuvojas četrdesmit astotais mūža gads, un lielākā daļa dzīves bija pagājusi pūlēs un darbā, vairāk citu nekā paša interesēs, un tagad atkal viņam draudēja pilnīgs sabrukums. Viņš, protams, spēja pārliecinoši pierādīt, ka šī sabrukuma cēlonis bija vienīgi sabiedroto vaina, Savienoto Valstu vaina. Ja arī vēsture to atzīs, viņš tomēr dzīvoja šodien, un doma par vēlāko paaudžu godinājumiem nepadarīja vieglāku to kaunu, kas viņam tagad bija jāuzņemas. Hortaleza firmas bankrots būs saistīts ar pazemojošām formalitātēm, viņam atkal būs jāuzņemas kauna traips. Augstmaņi «zsitīs viņam uz pleca un uzjautrināsies, viņa rīta pieņemšana paies skumīgi vientuļi, un, ja Sarlo aiz labdarības pacienās viņu ar izmeklēti smalkām pusdienām, tad pie tam nogrozīs savu lielo galvu un ar pazīstamo fatālo smīnu atgādinās: «Vai es jums jau nepareģoju?»

Nākamajā rītā ieradās Megrons un atnesa līdzi izpildītus formulārus, kas bija jāparaksta, lai pieteiktu bankrotu. Pjers jau ķērās pie spalvas, kad Megrons sacīja:

—     Man jums tomēr jāpaziņo par kādu sarunu, kas man šonakt bija ar Brinelē kungu, jūs zināt, ar to Brinelē, kas reizēm darbojas kā marķīza d'Obepina fiktīvs starpnieks.

Pjers tūlīt nolika zoss spalvu pie malas.

—   Jūs varat dabūt no viņa naudu? — viņš atplaucis jautāja.

—   Viņš būtu ar mieru, — Megrons viņu informēja, — uz māju Senantuana ielā izdot hipotēku.

Pjers bija vīlies. Viņi jau bija mēģinājuši aizņemties naudu, ieķīlājot māju, bet bija saņēmuši tikai pazemojQŠus un riskantus piedāvājumus.

—   Tas mums daudz nepalīdzēs, — viņš sacīja.

—   Brinelē kungs, — Megrons vilcinādamies paziņoja, — būtu ar mieru dot sešsimt tūkstošus livru.

—   Sešsimt tūkstošus? — Pjers staroja. — Piekrītu!

—    Pagaidiet, — Megrons viņu atturēja. — Piedāvājums šķiet aizdomīgs. Brinelē kungs grib aizdot naudu tikai uz diviem mēnešiem. Un ķīlā jāliek visa mājas iekārta, mēbeles, mākslas darbi, viss. Tas ir skaidrs: Brinelē kungs un cilvēks, kas slēpjas aiz viņa, cer dabūt māju savās rokās.

—   Divos mēnešos, — Pjers dedzīgi teica, — man šī nauda būs trīskārt ienākusi, no Amerikas, no zaudējumu atlīdzības pieprasījuma. Divi mēneši, sešdesmit dienas, sešdesmit viena diena, un jūs vēl vilcināties? Jūs esat tūļa, Megron. Uzticams kā zelts, bet tūļa. Es uzņemtos hipotēku, pat ja tās termiņš bīītu tikai viens mēnesis.

Hipotēku pieņēma. No šiem sešsimt tūkstošiem livru Pjers tūlīt nosūtīja divdesmit piecus tūkstošus skulptoram Hudonam kā honorāru.

Luijs apskatīja izstādi Salonā. Viņu pavadīja mākslinieki Diplesī un Grezs, godbijīga pūļa ielenkts, viņš aplūkoja gleznas un skulptūras. Mākslu viņš ne pārāk cienīja, taču daudzu darbu saturs izraisīja viņā interesi. Tur bija viņa Sevras mākslinieku žanra scēnas, kas viņu patiesi iepriecināja. Kādā Purā gleznā veca sieva krita laukā no ratiem, kas bija krautin piekrauti ar saimniecības piederumiem.

—    Nabaga večiņa, — Luijs priecājās, un viņa važoņa smiekli tricināja gleznas audeklu. Viņam patika arī dažas ainavas, un, izrādīdams savas plašās zināšanas ģeogrāfijā, viņš pavēstīja māksliniekiem, kuri viņu pavadīja, šo apvidu iedzīvotāju skaitu vai pastāstīja par tirdzniecību un amatniecību, kas tur plauka.

Viņi nonāca mazā kabinetā, kurā stāvēja tikai trīs krūšutēli.

—   Un šeit, — paskaidroja Greza kungs, — ir tas, ko mūsu Praksitels — Hudona kungs radījis šajā gadā.

Hudona kungs nogaidīdams pieticīgi turējās aizmugurē.

Luijs skatījās un sadrūma. Tur nelielā puslokā stāvēja to triju cilvēku baltā marmora krūšutēli, kurus viņš ienīda visvairāk pasaulē: Voltērs, Franklins, Bomaršē. Un šie trīs it nemaz neizskatījās kā ķeceri un dumpinieki, gluži otrādi, viņi izskatījās cienījami un tikumīgi, viņus varētu noturēt pat par senatnes varoņiem. Voltēra mirdzošās acis pauda šķelmīgu labsirdību. Franklina galva izstaroja vienkāršību un gudrību, Bomaršē sejā jaudās bumors un nosvērts, labsirdīgs saprāts. Luijs smagi sēca. Lai slēptu savu sapīkumu, viņš, mirkšķinādams īsredzīgās acis, piegāja gluži klāt krūšutēliem.

Klusēšana kļuva nepatīkama.

—    Mūsu mesjē Hudons, — cildināja Greza kungs, — ir pirmais cilvēks pasaulē, kas spējis akmens acis padarīt dzīvas.

Un zemnieciski biklais Diplesī saņēmās un teica:

—    Jā, augstība, tagad jūsu valsts lielākais mākslinieks attēlojis trīs lielākos rakstniekus, kuriem jūsu galvaspilsēta devusi pajumti.

Sie vārdi vēl vairāk sakaitināja Luiju. Bet viņam bija jāsavaldās, viņam bija kaut kas jāsaka.

—   Es zinu, — viņš pievērsās Hudonam. — Jūs esat izcils mākslinieks. Es biju ļoti apmierināts arī ar savu krūšutēlu. Un daudz pozēt jums arī nevajadzēja. Nu jā, nu labi, — viņš noteica -un apgriezās, lai turpinātu apskatīt izstādi.

Braukdams mājup, viņš bija iegrimis nelāgās domās. Kad viņa laika žēlākais mākslinieks, viņa Praksitels, izmeklēja labākos modeļus, tad viņš atrada šos trīs. «Trīs jūsu lielākie Parīzes rakstnieki.» Un viņa galma gleznotājs Diplesī naivi un bezkaunīgi cildināja šos trīs viņa klātbūtnē, nema^ nedomādams par to uzskatiem. Ar viņa režīmu bija slikti, ja šajos trijos saskatīja viņa laikmeta pārstāvjus. Tas nozīmēja, ka visas viņa godīgās pūles bijušas nesekmīgas.

Tajā dienā hercogs Fronsaks, Franču teātra intendants, sniedza viņam ziņojumu par sava resora stāvokli. Krievu troņmantnieks toreiz Pjeram nebija teicis tukšus komplimentus. Atgriezies dzimtenē, viņš nebija aizmirsis skaisto komēdiju; varbūt arī sajūsminātās dāmas bija viņam atgādinājušas par jautro autoru. Katrā ziņā lielkņazs tagad vēlējās Sanktpēterburgā uzvest komēdiju «Trakā diena jeb Figaro kāzas», un krievu sūtnis savas valdības uzdevumā bija lūdzis Franču teātra intendantu šim nolūkam dažiem no viņa māksliniekiem piešķirt atvaļinājumu. De Bibikofa kungs, ķeizariskā galma teātra intendants, gaidot tikai piekrišanu, lai dotos uz Parīzi.

Luijs šņāca. No šiem trim dumpiniekiem, kuru galvas viņš bija spiests aplūkot, bet nespēja sadauzīt tās druskās, šis Karons bija visļaunākais. Viņš bija ne vien dzīvs, bet arī diezgan jauns. Un Luijs juta, ka Karons viņu apkrāpis un apmelojis. Sis cilvēks ar grūtās karalienes palīdzību bija viņam izmānījis atļauju izrādīt lugu Zanviljē. Luijs bija noteicis, ka pēc izrādes Zanviljē par šo dumpīgo, izlaidīgo.lugu vairs nedrīkst būt nekādas runas. Un nu nekaunīgais zellis bija uzsācis jaunu intrigu un paslēpies aiz Krievijas Katrīnas brunčiem.

—   Tas ir nepatīkami, — viņš izgrūda, — tā ir nekautrība. Kas šiem eskimosiem ienācis prātā? Vai man būs jāslēdz mans Franču teātris, lai viņi varētu uzjautrināties par šo riebīgo lugu?

—   Kā jūsu majestāte pavēl, lai es atbildu lielkņazam? — jautāja hercogs Fronsaks.

—   Lai pēterburdznieki nobučo man pakaļu, — Luijs saniknots atcirta, — pasakiet to viņam pieklājīgi.

—   Tas nav viegli, augstība, — intendants nopūtās.

—   Es zinu, — Luijs piekrita, — tā ir riebīga situācija, kurā mūs iegrūdis šis Karons.

—   Mēs varētu, — de Fronsaka kungs ierosināja, — mēs varētu noraidīt krievu pieprasījumu, it nemaz nekļūstot nepieklājīgi, ja paši uzvestu šo komēdiju. Lielkņazs sapratīs, ka tad mākslinieki vajadzīgi mums pašiem.

—    Es nevēlētos ķerties pie tik drastiskiem līdzekļiem tikai tālab, lai izliktos pieklājīgs, — Luijs nikni atbildēja. — Esiet tik laipns un atcerieties, hercoga kungs, ka es esmu sacījis: «Nekad!».

De Fronsaka kungs paklanījās.

Jau nākamajā dienā Karona kungs no jauna aizdeva karalim dusmas. Šoreiz ar savu Voltēra darbu izdevumu. Kamēr citus aizliegtus darbus viņš klusuciezdams bija pacietis, šis izdevums Luiju ārkārtīgi sakaitināja, un tā Pjera «Literārā un tipogrāfijās sabiedrība» atdūrās uz lielām grūtībām. Ne vien Parīzē, bet arī visā valstī policija rīkojās ļoti stingri, lai pārtrauktu kopoto rakstu izplatīšanu. Bet Pjers pieņēma arvien jaunus aģentus, kuriem apsolīja neparasti iielu komisijas naudu. Šoreiz Luijs lasīja policijas ziņojumā, ka Parīzē vienā pašā dienā aizturēti trīs kolportieri, kas apmeklējuši turīgu pilsoņu mājas, lai uztieptu viņiem parakstīties uz aizliegto Voltēra darbu izdevumu.

Luijs ņēma šo lietu pats savās rokās. Viņš deva Lenuāra kungam norādījumu vainīgos neieslodzīt vis uz trim dienām, kā tas bija parasts, bet uz piecām nedēļām ar vienu gavēņa dienu nedēļā.

—   Es pierādīšu mesjē Karonam un viņa salašņām, — viņš saniknots paziņoja, — ka kroņa cenzūras priekšraksti nav nekāds farss. Es neļaušu sev kāpt uz galvas. Es esmu neapmierināts ar jums, -viņš nopēla savu policijas prezidentu. — Jūs esat pārāk gļēvs, mesjē.

Lenuārs norādīja, ka piešķirtās summas esot nepietiekamas, lai pienācīgi kontrolētu cenzūras priekšrakstus.

—   Es atļauju vēl simttūkstoš livru, — Luijs iekaisis paziņoja. — Es vēlos, lai šī gļēvulība izbeigtos, — viņš spiedzīgi uzkliedza. — Jūs mani sapratāt, mesjē?

Tad viņa oma pēkšņi pārmainījās.

—    Mani ierēdņi ir mīkstčaulīgi, — viņš žēlojās. Un skumīgi pavēstīja savarft apstulbušajam policijas prezidentam: — Jūs pieredzēsiet, Lenuār, nonāks vēl tiktāl, ka šis Bomaršē un viņa Figaro būs stiprāks nekā jūsu aizliegums.

Vēl pēc divām dienām Veržēns savā ziņojumā arī sāka runāt par ienīsto Karona kungu. Aizbildinādamies ar Hortaleza firmas spaidīgajiem apstākļiem, Karons lūdzis viņam piešķirt uz zaudējumu atlīdzības rēķina pusmiljonu lielu avansu. Šoreiz, ministrs paskaidroja, patiešām firmai ejot grūti, un, ja tā būs spiesta pieteikt bankrotu, tad jābažījas, ka Karona kungs izstāstīšot Parīzei un visai pasaulei par firmas sakariem ar valdību jau pirms alianses; šāds paziņojums angļiem būtu ļoti pa prātam, tas būtu pierādījums, ka Versaļa jau pirms vairākiem gadiem lauzusi neitralitāti. Starp citu, nevarot noliegt, ka Hortaleza firmai Rietumindijā cēlušies lieli zaudējumi. Nobeigumā ministrs atbalstīja I^jera lūgumu.

—    Man jūsu Karona pastāvīgā diedelēšana apnikusi, — Luijs sapīcis, noraidīja. — No komersanta, kas spekulē uz tik milzīgu peļņu, var prasīt, lai viņš uzņemas arī risku. Tas gan Karona kungam patiktu, ja viņš iebāztu kabatā ienākumus un es maksātu zaudējumus. Es neesmu nekāds nejēga, kas ļauj katram blēdim sevi aplaupīt. Un, ja šis zellis sāks mums draudēt, tad kronim galu galā ir vēl līdzekļi un ceļi, kā tikt galā ar nepaklausīgu pavalstnieku.

Kaut arī «Figaro» vēF nebija izrādīts, taču to apstaroja tik daudz slavas, ka tas radīja skaudību un naidu. Parādījās pret autoru vērstas skrejlapas, pat Parīzes arķibīskaps savā draudzes gana vēstījumā izteica svētu dusmu pilnus vārdus pret komēdiju. Bet vissīvākais pretinieks bija abats Siars, talantīgs, ietekmīgs rakstnieks, akadēmijas loceklis. Vispirms viņš nemirstīgajiem stāstīja par modernā teātra lēto erotiku, pie tam bieži un nepārprotami mērķēdams uz «Figaro». Pēc tam viņš uzbruka komēdijai savā iecienītajā «Journal de Paris» divos garos, anonīmos, rūpīgi uzrakstītos rakstos.

Kad parādījās trešais raksts, atkal tikai ar parakstu «Abats», Pjers nespēja vairs savaldīties. Viņš atbildēja anonīmajam rakstītājam, — viņš domāja, ka aiz tā slēpjas abats Siars, — ar atklātu vēstuli, ko publicēja «Merkurā». «Kas tik mūsu dienās neuzdodas par priesteri?» viņš zobojās. «Agāk šāds tituls rotāja tikai gudrus, nosvērtus cilvēkus. Bet tagad katram plukatam un muļķim jāuzsauc: «Mierā, abat, vācies prom, abat!» Ko jūs īstenībā domājat panākt ar savu muļķību publikāciju, mani anonīmie kungi? Vai jūs gribat mani, kas nebaidījās no cīņas ar lauvām un tīģeriem, lai panāktu savas lugas uzvedumu, pārvērst par kalponi, kura ar slotiņu nosit sīkas blaktis!?»

Runādams par «sīkajām blaktīm», Pjers bija domājis mazo, pundurim līdzīgo abatu Siaru. Taču rakstu, pret kuru viņš vērsās, šo trešo, pēdējo rakstu, nebija vis uzrakstījis mazais abats, bet gan ļoti resns, plaša vēriena vīrs — princis Ksavjē.

Princis Ksavjē, kas citādi it nepavisam nelīdzinājās savam brālim Luijam, tāpat kā tas ienīda «Figaro» autoru. Princim Ksavjē bija aizdomas, ka Vodreijs bijis tēvs topošajam dofinam, kam bija lemts atņemt kroni viņam, Ksavjē. Vodreijs bija miris, un viņu vairs nevarēja pārmācīt, bet daudzi viņa domubiedri vēl dzīvoja. Prinča Ksavjē naids vērsās arī pret izlaidīgās komēdijas autoru, jo nelaiķis aiz noziedzīgi vieglprātīgas muļķības bija licis izrādīt šo lugu. Princis Ksavjē izlūdzās no Lenuāra kunga lugas tekstu, un, tā kā viņam bija literāras tieksmes, tad uzstājās pret šo sacerējumu vispirms abata Siara «Žurnālā».

Tātad tagad viņam jāpacieš, ka «Merkurā» viņu nosauc par «sīku blakti». Viņš nolēma par to atmaksāt nekaunīgajam apvainotājam.

Luijs un viņa brāļi sastapās gandrīz ik dienas, dzēlīgi zobojās cits par citu, izsmēja, samierinājās un ķildojās atkal. Tovakar Luijs un Ksavjē spēlēja kārtis; šo spēli pēdējos gados mēdza saukt par «Bostonu», bet, Luijam, protams, atgādinājums par Bostonu un dumpiniekiem nepatika, un viņš sauca šo spēli joprojām par «lombēru». Luijs un grāfs Gramons bija vienā pusē, Ksavjē un viņa pirmais kambarkungs — d'Arnū kungs — otrā. Luijs bija ļoti labā omā. Lombēra spēle bija vienīgā izdevība, kad viņš nepiemaksāja savam brālim, bet atņēma viņam naudu. Un, ja arī viņa partneris Gramons nebija nekāds labais partneris, tad Ksavjē kambarkungs d'Arnū bija vēl sliktāks un bez tam ļoti gļēvs, tā ka neiedrošinājās apspēlēt viņu, Luiju.

—   Jūs tagad man esat parādā vienu luiju, sešus livrus un trīs sū, kungi, — Luijs jautri teica.

—   M-m, — atbildēja Ksavjē, — jums šovakar laimējas, augstība.

—   Es nespēlēju slikti, — sacīja Luijs.

Nu Ksavjē atzina, ka ir īstais brīdis sākt runāt par Karona bezkaunīgo «zooloģisko» rakstu. Ar gudru ziņu viņš nepieminēja pats savu rakstu, tāpat arī blakti, bet izteica aizdomas, ka Karons ar lauvu domājis karali un ar tīģeri viņu, Ksavjē, bet iespējams arī, ka tīģeris nozīmējot karalieni.

Luijs ar dusmām domāja par Karona amerikāņu darījumiem, par Voltēra darbu izdevumu, par Hudona krūšutēlu. Tagad šis zellis sabojāja viņam arī vēl šo lombēra partiju, kas Luijam parasti sagādāja prieku. Taču viņš savaldījās, spēlēja mierīgi tālāk un, tāpat kā līdz šim, atzīmēja laimētos un zaudētos punktus. Bet tagad viņš sāka arī zaudēt.

—    Jūs esat man tagad parādā vairs tikai astoņus livrus un četrus sū, — viņš sacīja.

Viņi spēlēja tālāk, un viņš pazaudēja vēl vairāk. Kad viņi bija beiguši, Luijs sarēķināja.

—    Jums laimējies, Ksavjē, un jums, mesjē d'Arnū, — viņš teica. —Jūs saņemsiet divus luijus, trīs livrus un astoņus sū, — un viņš samaksāja.

Luijs bija milzīgi saniknots. Viņš bija pārāks par šo pāri Ksavjē — d'Arnū, un, ja viņš beidzot bija zaudējis, tad viņa izklaidībā vainojamas vienīgi domas par šo Karonu.

—   Vai jūs dzirdējāt, ko es jums stāstīju par šī Karona rakstu? — Ksavjē jautāja.

.— Jā, mesjē, — atbildēja Luijs.

—    Un vai jūs kaut ko uzsāksiet pret šo kungu? — Ksavjē jautāja.

—   Varat nešaubīties, mesjē, — atbildēja Luijs, drūmi un apņēmīgi pievērsdams viņam savas šaudīgās, tālu stāvošās acis. Viņš domāja par to, ka šis Karons nedod viņam mieru ar savu bezkaunīgo, zemisko lugu; pat krievus tas bija viņam uzrīdījis, lā jau bija gandrīz valsts nodevība.

—   Ļoti gribētos zināt jūsu lēmumu, augstība, — sacīja Ksavjē.

—   Jums nebūs ilgi jāgaida, mesjē, — sacīja Luijs.

Viņš paņēma lombēra spēles punktu aprēķina lapiņu. Zaudēti divi luij i, trīs livri, astoņi sū.

—    Jūs būsiet pārsteigts, mesjē, — viņš pavēstīja. Un lapiņas otrā pusē uzrakstīja: «Policijas prezidenta kungam. Tūlīt pēc šī raksta saņemšanas esiet tik laipns un izdodiet pavēli ieslodzīt de Bomaršē kungu Bastīlijā.» Sis puisis bija iedrošinājies aizskart pat viņa Bastīliju. Viņš nebija Bastīlijas cienīgs. Luijs pārsvītroja vārdu «Bastīlijā» un uzrakstīja augšā «Senlazārā». Bet Senlazāra bija pārmācības nams pagrimušiem priesteriem un jauniem palaidņiem no pilsoniskām dzimtām," un rīkste tur bija visparastākais pārmācības līdzeklis. Ievietojot pārmācības namā, kā arī pārkāpjot nama noteikumus, katru sagaidīja krietns pēriens.

Luijs triumfēdams parādīja lapiņu savam brālim Ksavjē. Tad nobeidza ar pieņemto teicienu: «Jo tāda ir mūsu . griba,» parakstīja, salocīja, rūpīgi uzpilināja laku, apzīmogoja ar savu gredzenu un nosūtīja šo lapu.

Savā dienasgrāmatā viņš ierakstīja: «Nošāvu 13 zaķus, 18 fazānus, 32 irbes. Tulkoju Gibonu, II sējumu, no 118.— 120. lappusei. Piešķīru armijai 33 317 436 livrus. Pārmācīju nepaklausīgo pavalstnieku Karonu.»

Lenuāra kungs apjucis raudzījās uz karaļa pavēli. Pietiekami liela sensācija būtu, ja Bomaršē ieslodzītu Bastīlijā; bet sūtīt Amerikas atbrīvotāju, izcilāko rakstnieku valstī, Lagrenadas kaujas varoni uz Senlazāru, tas nebija visai gudri darīts, tas sagādās majestātei vēl daudz galvassāpju un arī viņam. Bet pavēle bija skaidra un nepārprotama.

Nākamajā dienā, ap pulksten deviņiem vakarā, policijas komisārs Senī ieradās Senantuana ielas namā. Pjers ar Terēzi sēdēja patlaban pie galda; tur bija arī vecais hercogs Rišeljē, Nasavas princis, doktors Lasons, Dezirē. Komisārs Senī lika izaicināt Pjeru priekštelpā un paziņoja viņam, ka jādodas tam līdzi.

Pjers pārdomāja, ko gan viņš atkal būs nodarījis, nekas viņam neienāca prātā, viņš atgriezās pie saviem viesiem un paziņoja, ka, diemžēl, esot spiests pamest viņus vienus, jo viņu steidzīgi izsaucot uz Versaļu. Tad viņš devās atpakaļ pie policijas komisāra un teica, ka esot tā rīcībā. Senī laipni jautāja, vai mesjē nepavēlēšot piebraukt karieti. Pjers smaidīdams atbildēja, ka tāpēc jau viņš esot savu māju uzcēlis pie Senantuana laukuma, jo negribējis būt tālu no Bastīlijas. Policijas virsnieks atbildēja, ka, diemžēl, runa neesot par Bastīliju, bet gan Senlazāru. Tad Pjers nobāla un sacīja:

—   Uz to es nebiju sagatavojies.

Pa to laiku iznāca laukā arī pārējie. Viņi redzēja Pjera apjukumu, nojauta, kas noticis. Vecais Rišeljē jautāja policijas virsniekam, kas stāvēja, rokas gar sāniem izstiepis, kas noticis. Senī vilcinādamies paskaidroja. Galvu kratīdams, Rišeljē dusmīgi sacīja:

—   Man ir astoņdesmit deviņi gadi, bet neko tamlīdzīgu neesmu piedzīvojis.

Bet Dezirē, nobālusi un drebēdama, atklāti izsaucās:

—   Tā ir nekrietnība!

Senī nopietni un klusi aizrādīja viņai:

—   To es nevēlos dzirdēt, kundze. Tā ir viņa majestātes pavēle.

Terēze apkampa Pjeru, viņa neraudāja. Tad Pjeru viņa lepnajā karietē aizveda uz Senlazara pārmācības namu.

Braucot viņš nespēja savaldīties, viņu kratīja nervozi drebuļi un šņuksti.

—   Saņemieties, mesjē, — policijas komisārs viņu mierināja. — Mesjē Lenuārs devis rīkojumu apieties ar jums labi. Droši vien vissliktākais ies jums secen.

Gidēns vēl tai pašā naktī dedzīgos vārdos aprakstīja, ka sākusies jauna viņa lielā drauga vajāšana un cik cienīgi viņš uzņēmies arī šīs mokas.

Taču nākamajā dienā Gidēns piedzīvoja vilšanos. Viņš bija gaidījis, ka visa Parīze būs sašutusi un aizstāvēs savu dižāko dēlu. Bet parīziešiem šķita komiski, ka gandrīz piecdesmit gadus vecais Bomaršē ievietots vienā pārmācības namā kopā ar paklīdušiem priesteriem un jauniem palaidņiem. Viņi smējās, šie neaprēķināmie parīzieši, viņi skaļi smējās. Parādījās neskaitāmas karikatūras un satīriski dzejoļi. Kāds kokgriezums attēloja, kā nosodīts garīdznieks per nerātni Karonu.

Bija pienācis termiņš hipotēkai uz namu Senantuana ielā. Vēl mazāk nēkā citkārt bija cerības dabūt aizņēmumu uz to summu rēķina, kuras Pjeram pienācās no Francijas valdības vai amerikāņu kredītu rēķina, jo abos gadījumos Hortaleza firma bija atkarīga no karaļa labvēlības, un nekas nespēja skaidrāk pierādīt karaļa nežēlastību kā Pjera apcietināšana.

Tā kā Senlazārā nepielaida apmeklētājus, Megrons apspriedās ar Terēzi un Gidēnu. Viņš paskaidroja, ka nemaksāšanas gadījumā māju parīt aizzīmogos un pēc trim nedēļām pārdos ūtrupē. Sī apķīlāšana dos Hortaleza firmai vēl vienu smagu triecienu. Apķīlāšanu var novērst, ja atsakās no uzņēmuma «Societē Industrielle de Chinon», par ko piedāvā zemāku cenu nekā īstā vērtība.

Gidēns nespēja nosēdēt uz sava krēsla; satraukts un pietvīcis, resnais vīrs skraidelēja pa istabu. Varbūt nepieciešamībai likvidēt tirdznieciskos darījumus ir savs labums, viņš nobēra. Liktenis atgādinot Pjeram, lai viņš kādu laiku nodarbojas ar dzejas mākslu. Sokrāts, starp citu, bijis arī izcils kareivis, taču ne jau viņa militārā darbība padarījusi viņu nemirstīgu. Tā arī Pjers Bomaršē varot vēl stingrāk nopamatot savu nemirstību, ja viņš pāris gadu, atteicies no saviem tirdznieciskajiem darījumiem, pavadīšot savā skaistajā mājā pie grāmatām un mākslas darbiem kopā ar savu mūzu. Viņš kā Pjera draugs un vēsturnieks atzīstot, ka jāzaudē «Sociēte industrielle» un jāglābj māja Senantuana ielā.

Terēze sēdēja nekustīgi, skaistā seja ar augstu izliektajām uzacīm bija ļoti drūma. Nekrietnā netaisnība, kas Pjeram nule bija nodarīta, viņu satrieca. Viņa nebija paguvusi noskaidrot, kādēļ Pjers tik pēkšņi ieslodzīts šajā apkaunojošajā cietumā, taču viņa bija pārliecināta, ka galvenais iemesls nav nekas cits kā Pjera dedzīgā cīņa par brīvību un cilvēka labklājību. Bet te nu varasvīri maldījās. Pjeru šis jaunais trieciens nekādā ziņā neiebaidīs un viņš nepametīs savus amerikāņu darījumus. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka viņš zaudē Hortaleza firiņu, tāpēc ka bija cietumā un nespēja rūpēties par saviem darījumiem.

—   Es domāju, — viņa teica savā zemajā, rāmajā balsī, — ka Pjers nevēlētos likvidēt «Sociētē industrielle».

X — JūSTātad uzskatāt par labāku, kundze, — lietišķais Megrons pārliecinājās, — atļaut, lai atņem māju?

—   Jā, — sacīja Terēze.

Divas dienas vēlāk ieradās hipotēkas īpašnieks Brinelē kungs ar policijas komisāru un diviem tiesas izpildītājiem. Brinelē kungs bija mazs, neizskatīgs cilvēks. Viņš lūdza Bomaršē kundzi pieņemt viņu, parādīja biezu sarakstu, mājas inventāra aprakstu, un laipni lūdza Terēzi palīdzēt visu pārbaudīt, jo, diemžēl, esot dzirdējis, ka de Bomaršē kungu aizkavējot neparedzēti apstākļi. Terēze samierinājās, taču aizsūtīja pēc Megrona. Atnāca arī Gidēns; viņš gribēja pats savām acīm redzēt apkaunojošo aktu, lai piesātinātu savu sirdi ar nepieciešamo rūgtumu šī notikuma attēlošanai.

Vispirms pielika zīmogu galvenajai ieejai, lielo karaļa zīmogu un mazo Brinelē kunga zīmogu. Apstaigājot dārzu, Gidēns nespēja atturēties.no sarkastiskām piezīmēm.

—   Neaizmirstiet, kungi, uzspiest savu zīmogu gladiatoram, — viņš teica, vai arī: — Kā būtu, ja jūs aizzīmogotu Voltēra templi? Citādi viens no miljoniem de Bomaršē kunga piekritējiem var paslepen iebāzt templi kabatā un aiznest prom.

Brinelē kungs aizvien tikai paraustīja plecus un apgalvoja:

—   Man tas ir ļoti sāpīgi, kundze, — vai arī: — Tas nomāc mani, bet es esmu komersants.

Brinelē kungs, policisti un Pjera pārstāvji iegāja mājā. Tur viņiem sašutusi kliegdama metās pretī Jūlija.

—   Vai jums nepietiek, — viņa kliedza, — ka jūs šīs zemes cēlāko, labāko cilvēku iegrūdāt savā žurku alā? Vai jums vēl jānolaupa viņa māja, viņa pēdējais patvērums, kad viņš slims un izmocīts atgriezīsies atpakaļ?

—   Man pašam ļoti sāpīgi, — atbildēja Brinelē kungs, — bet de Bomaršē kungs ir komersants, viņš saprastu mani.

—    Jūs vēl ņirgājaties par mani, — Jūlija ārdījās, — Pjers nekad nav darījis pāri atraitnei vai bāriņam. Nekad viņš nav izūtrupējis nabaga māju.

Viņa tā saskaitās, ka policijas komisārs piedraudēja viņu savaldīt. Beidzot Gidēnam izdevās vaimanātāju aizvest atpakaļ uz viņas istabu.

Pjera darbistabā ierēdņi gribēja aizzīmogot šķirstu ar viņa dokumentiem un atvilktnes ar viņa manuskriptiem.

—   Es būtu jums pateicīga, ja jūs to nedarītu, — sacīja Terēze.

Megrons savā neizteiksmīgajā balsī protestēja:

—    Es apšaubu jūsu rīcības likumību. Inventāra sarakstā minētas manuskriptu glabātavas, nevis manuskripti.

—   Vai jums ir skaidrs, — Gidēns uzbruka Brinelē kungam, ka jūsu rīcība ir ļaunākais noziegums, ko vien kāds mirstīgais var nodarīt, tā ir mākslas apgānīšana!

—   Es jūs brīdinu, — Megrons vēl protestēja, — ka es ierosināšu pret jums sūdzību par zaudējumu atlīdzību, ja jūs apķīlāsiet priekšmetus, kas nav pieminēti inventāra sarakstā. Es esmu pilnvarots mesjē de Bomaršē prombūtnē kārtot viņa darījumus. Bet tas man nebūs iespējams, ja itevarēšu piekļūt svarīgiem dokumentiem.

Policijas komisārs jautājoši palūkojās uz Brinelē kungu.

—   Pagaidiet, — tas sacīja. — Es apspriedīšos ar kādu savu kompanjonu.

Viņš aizbrauca. Atgriezās ar Lenormana kungu. «-.

Sarlo bija sagatavojis šo dienu ar daudzām, sarežģītām viltībām. Viņš ar prieku bija gaidījis, ka iegūs gladiatoru, kamīna ietveri un Dezirē portretu un laipni paskaidros Pjeram: «Vai es jums to jau nepareģoju, mans vecais?» Varbūt viņš būtu paņēmis tikai šos trīs priekšmetus un atstājis Pjeram māju. Bet tagad Resnā muļķīgais rīkojums bija visu sajaucis. Lenormans visvairāk bija kārojis sastapties ar ,Pjeru, sastapties ar viņu viņa nobankrotējošajā firmā vai viņa apķīlātajā mājā. Tagad šis nodoms bija izjucis, viņam atlika tikai pārņemt māju, un viņš bija prātojis, vai vispār iet tur un priecināt savu sirdi ar apzīmogošanas aktu. Tas bija lieki un būtībā varēja tikai kaitēt. Tāpēc viņš arī nepiedalījās apķīlāšanā; tomēr viņš bija norādījis savai fiktīvajai personai Brinelē: «.Ta radīsies grūtības, bet tikai tad, pasauciet mani.» Nu šīs grūtības bija radušās, tas bija likteņa mājiens, viņš nespēja ilgāk pretoties kārdinājumam un ieradās.

Ar tēvišķīgu laipnību viņš apgalvoja Terēzei, ka šo bēdu laikā viņam esot mazs gandarījums palīdzēt viņai un pasargāt sava drauga Pjero* māju no rupjiem uzbrukumiem. Ar rāmu aukstasinīgu ironiju viņš uzņēma salti sarkastiskās, lietišķās Megrona piezīmes un Gidēna niknos apvainojumus. Pēc īsa brīža viņš paziņoja, ka mājas inventārs kundzes rokās būšot vislabākā uzraudzībā, viņš pats galvojot par to, un aizliedza turpināt apzīmogošanu.

Tomēr viņš neizjūta to ļauno prieku, ko bija cerējis izjust šajā brīdī. No sava portreta uz viņu nolūkojās Dezirē, vēsi, zobgalīgi, jautri, un uz tā ietvara spīdēja viņa Brinelē kunga zīmogs. Te nu viņam bija šis portrets, skaista glezna, izcilā

mākslinieka Kantēna de Latūra krāšņais audekls. Kāds trūcīgs, nožēlojams triumfs, un cik bezjēdzīgi viņš to bija pārmaksājis' ar dzīvās Dezirē zaudējumu!

Kad Lenormans un skumīgais ierēdņu bars bija aizgājis, Jūlija pievienojās pārējiem. Noraudājusies un nikna viņa norādīja uz Dezirē portretu.

—    Es esmu pārliecināta, — viņa sacīja, — ka šajā arestā un šajā nelaimīgajā dienā vainojams šis nolādētais sievišķis.

Bet Megrons sausi atbildēja:

—   Te jūs maldāties, jaunkundz. Par to visu mums jāpateicas Amerikai.

«Doktors Franklins ar nepatiku uzzināja, ka Hortaleza firmas īpašniekam patiesi pienācis gals un ka viņa kreditori apķīlājuši viņa māju. Visā Parīzē runāja, ka Kongresa kūtrums vainīgs Amerikas lielākā ieroču piegādātāja nelaimē.

Franklins apspriedās ar saviem kolēģiem. Misters Adamss vēsi paziņoja, ka sabrukuma tiešais cēlonis laikam gan esot Bomaršē apcietināšana, un arī visniknākais Amerikas ienaidnieks nevarot par to uzvelt vainu Kongresam.

—    Tomēr nevar noliegt, — Franklins atbildēja, — ka Karona kungam vēl piederētu viņa māja, ja Kongress būtu paātrinājis savus maksājumus. Katrā ziņā tas būtu iedarbīgs žests, ja tagad nodotu šī cilvēka rīcībā naudu viņa mājas glābšanai.

Arturs Lijs bija sašutis par doktora honoris causa prasību. Viņš domājot, Lijs klāstīja, ka apcietināšana, kā arī apķīlāšana, neesot nekas cits kā bēdīgi slavenā avantūrista jauns blēdīgs manevrs. Ar saviem viltotajiem piegāžu aprēķiniem viņš sagādājis Kongresam un delegācijai pietiekoši daudz raižu. Franklins saudzīgi atbildēja, ka viņš nespējot iedomāties, vai kāds dotos uz Senlazāru gūt finansiālas priekšrocības. Lijs tiepīgi atbildēja, ka tas esot pilnīgi iespējams: tāds francūzis un skribents, kas tik ļoti alkst pēc efekta kā Karona kungs, sagaida labumus, ja ākstīgi uzņemsies ciešanas.

—    Tas nu ir skaidrs, — viņš paziņoja, — ka tagad arī franču valdība atzinusi un nosodījusi viņu par krāpnieku. Man šķiet, ka tam jāpamudina mūs vēl stingrāk pārbaudīt viņa rēķinus, nevis apbērt viņu ar naudu.

Misters Adamss īgni teica, ka pats pieredzējis franču neparasto jūtīgumu. Ja Bomaršē kungam tieši tagad pēc viņa apcietināšanas piešķiršot naudu, tad vienmēr aizvainotais Veržēns sa«

skatīšot tur amerikāņu delegācijas nelikumīgu iejaukšanos franču valdības rīcībā, pat izaicinājumu karalim.

Franklins nopūtās, un, tā kā naudas tik un tā nebija, viņš vairs necilāja šo jautājumu.

Tajā pašā laikā Dezirē saņēma Megrona vēstuli. Varbūt viņu interesēšot, viņš pavēstīja, ka hipotēka, kuras nesamaksāšanas dēļ apķīlāta māja Senantuana ielā, esot izdota par sešsimt tūkstošiem livru. Ja šo summu nenomaksāšot divdesmit dienu laikā, tad māja tiks konfiscēta. Dezirē visu laiku bija lauzījusi galvu, kā panākt Pjera atbrīvošanu. Tālab viņai vispirms vajadzēja uzzināt, par ko viņu īstenībā apsūdz. Taču neviens nekā skaidri nezināja, pat policijas prezidents nezināja, jo Gramona un d'Arnū kungi, vienīgie, kas spētu pasacīt, bailīgi klusēja. Un tagad vēl šis nelietis Sarlo gribēja izmantot apcietināšanu, lai nozagtu Pjera māju. Te nu viņš rūgti maldās.

Dezirē saņēma naudu no daudzām pusēm, taču viņa bija izšķērdīga un ļāva tai izkust. Viņai nebija šo sešsimt tūkstošu livru, un ātri sadabūt tik lielu summu nebija viegli. Viņa griezās pie sava doktora Lasona.

Slavenais ārsts nobālēja. Pamodās viss viņa lepnums un mantkāre. Cik viņa bija naiva un bezkaunīga! Ja viņai patika reizēm ar vējgrābsli Karonu gulēt, tad viņam, Zozefam Mari Fransuā Lasonam, bija jāizmet vējā desmit vai piecpadsmit gadu pūļu ienākums. Bet, ja viņš noraidīs Dezirē, šo bezkaunīgo, nolādēto, mīļoto netikli, tad viņa laipni pakniksēs, neko daudz nesacīs, bet viņa bildinājums uz visiem laikiem būs noraidīts. Un viņš taču gribēja viņu precēt, šo kuci. Turklāt viņam bija nolādēti grūti sadabūt skaidru naudu, tāpēc ka, vēlēdamies pats sev likt šķēršļus naudas izšķērdēšanai, viņš lielāko daļu savas naudas noguldīja tā, ka bija nepieciešami sarežģīti darījumi, iekams viņš tika klāt pie šīm summām. Sie sešsimt tūkstoši livru viņam izmaksās sešsimt desmit tūkstošus vai pat sešsimt divdesmit tūkstošus. Un viss viņas un Bomaršē dēļ.

—    Es jums kaut ko jautāju, doktora kungs, — Dezirē saldi un šķelmīgi teica. Lasons nožagojās.

—   Līdz kādam laikam jums nepieciešama šī summa, kundze? — viņš vaicāja.

Dezirē izņēma Megrona vēstuli no azotes.

—   Divdesmit dienu laikā, šis cilvēks man raksta, — viņa atbildēja. — Bet no tām jau divas dienas ir pagājušas.

—   Sešsimt tūkstoši livru ir liela nauda, — sacīja Lasons, — un astoņpadsmit dienas ir īss laiks.

Dezirē nekā neatbildēja, viņa tikai stāvēja tur laipna, zobgalīga, pievilcīga.

Doktors Lasons sasparojās.

—   Astoņpadsmit dienu laikā šī summa būs jūsu rīcībā, kundze, — viņš aizsmacis paziņoja.

Dezirē laipni smaidīja.

—   Es zināju, doktora kungs, — viņa atbildēja, — ka jūs esat augstsirdīgs, neraugoties uz visu, ko par jums saka. Sirsnīgi pateicos.

Lasons noskūpstīja viņai roku.

Viņš saprata, ka tas, ko viņš pašlaik dzīrās darīt, bija aplam, taču nespēja savaldīties. Un, mazliet saviebies, viņš smaidīdams sacīja:

—   Man bija gods, kundze, lūgt jūsu roku.

—   Es atceros, — Dezirē teica, — un es neesmu sacījusi «nē». Un vēl arvien nesaku «nē», jo jūs bijāt augstsirdīgs, — un viņa ar nepieejamu izskatu smaidīdama nolieca galvu, lai viņš noskūpsta viņas pakausi.

—   Vēl kas, — viņa sacīja, atkal atliekdamās. — Pamēģiniet jel izdibināt, kādēļ ieslodzīts mūsu draugs Bomaršē. Ja viņš īstā laikā kļūs brīvs, varbūt jūsu sešsimt tūkstoši aiztaupīsies.

Pjers pa to laiku sēdēja Senlazārā.

Labsirdīgā Luija laikā bija uzsākta Parīzes cietumu reforma, bet Senlazāras pārmācības namā tā vēl nebija izdarīta. Lepina kungam, nama pārzinim, kara veterānam ar koka kāju, bija stingra, rupja un taisnīga sirds. Viņam nebija viegli tikt galā ar saviem jaunajiem «karātavu putniem». Trīsreiz viņi gribēja to nogalināt; reiz viņš izglābās tikai tā, ka ar savu koka kāju pārsita vienam galvu.

Lepins nebija paradis saieties ar tādiem vīriem, kāds bija filozofs un valstsvīrs mesjē de Bomaršē. No Lenuāra kunga viņš bija saņēmis norādījumu izturēties pret savu jauno arestantu atbilstoši, taču labi, tāpēc atbrīvoja viņu no miesas soda, tomēr citādā ziņā pakļāva viņu pārmācības nama kārtībai.

Pjers gulēja uz sapuvušiem salmiem šaurā, zemā telpā kopā ar piecpadsmit jauniem puišiem, kas izskatījās nelādzīgi un nelabi oda. Žurku un parazītu bija vairumā, bet ēdiena visai maz.

Noskrandušie jaunie slaisti bija pārsteigti, ieraudzīdami savā vidū eleganto, jauki smaržojošo kungu pusmūža gados. Tam jābūt pavisam slīpētam, ja pratis nonākt līdz šādai bedrei.

—   Ko tad tu esi pastrādājis? — viņi tam jautāja.

Viņš neatbildēja. Valodīgajam Pjeram it nemaz negribējās runāt, humorists nesaskatīja savā stāvoklī nekāda humora.

—   Kas tu esi? Kā tevi sauc? — viņi nerimās.

Viņš neatlaidīgi klusēja. Tad kāds attapīgāks puisis ar ļoti skaņu balsi teica, ka esot līdzīgu seju redzējis attēlos.

—   Tagad es zinu, — viņš sacīja, — ko šis jaunais man atgādina: avīžnieku Bomaršē. — Un viņš sāka svilpot Kerubina romanci. Pārējie pievienojās.

Tad Pjers nespēja vairs savaldīties un īsi un noraidoši teica:

—   Es esmu Pjers Bomaršē.

Bet slaisti saskatījās, piegrūda cits citam un sāka irgoties, un beidzot visiem izlauzās skaļi smiekli. Ar šo cilvēku, kas uzstājās ar labo joku, ka esot Bomaršē, būs jautri aizvien!

Bet Pjers visu šo tumšo, smirdoņas pilno nakti pavadīja izmisumā. Tiktāl viņš nonācis gandrīz piecdesmit gadu vecumā. Te nu viņš čurn un nīkst kopā ar šiem palaidņiem, nekad savā mūžā viņš nav bijis tik bezspēcīgs. Viņš visu bija darījis aplam. Kas viņam bija licis rūpēties par cilvēci? Kas viņam bija licis glābt Ameriku un brīvību? Kas viņam bija licis rakstīt brošūras un lugas, kuras pauda protestu pret netaisnību? Ja viņš būtu sacerējis bezkaunīgus, erotiskus farsus un nodarbojies ar milzīgām afērām, pametot Ameriku un cilvēci savam liktenim, tad tagad viņam netrūktu ne zelta, ne godinājumu. Viņš bija muļķis, neiedomājami liels ēzelis.

Viņš lauzīja galvu, kas un kādēļ viņu būtu denuncējis. Vienīgais, ko viņš zināja, bija tas, ka policijas komisāra uzrādīto pavēli parakstījis tieši karalis, tā bija Lettre de Cachet[9]. Viņš prātoja, ar ko gan viņš tā būtu sakaitinājis Luiju. Pārdomāja, ko pēdējās nedēļās darījis. Nekā neizdomāja. Un pie viņa nepielaida nevienu, ko viņš varētu iztaujāt. Viņu mocīja mīklainais jautājums, kas slēpās aiz šī trieciena.

Viņš prasīja pēc cietuma priekšnieka. Lepina kungs ieradās tūlīt un laipni apjautājās:

—   Ar ko es varu jums pakalpot, mesjē?

Pjers vaicāja, kādēļ viņš īstenībā esot šeit.

—   Vispārējas sliktas uzvedības dēļ, mesjē, — Lepina kungs laipni atbildēja, — diemžēl, man vairāk nekas nav zināms.

—    Vai es nevaru runāt ar kādu no saviem draugiem, — Pjers uzstāja, — ar ministru prezidenta kungu vai Veržēna kungu vai vismaz ar manu advokātu? Jeb varbūt es kādam varu uzrakstīt?

—   Nama kārtība to atļauj tikai pēc četrām nedēļām, — atbildēja Lepina kungs.

Par tīrību vecais veterāns daudz neraizējās. Pjers ātri vien panīka. Elegantais uzvalks, kas viņam bija mugurā, ēdot vakariņas ar Dezirē un hercogu Rišeljē, Muva netīrs un apdila, uz vaigiem, zoda un ap muti bija izaugusi brūngana, iesirma, pinkaina bārda, un paša smakas dēļ viņš nemanīja, ka citi smirdēja. Tā viņš dzīvoja kopā ar piecpadsmit slaistiem, savas nevarības nomākts.

Sajā laikā kāds abats de Ponts bija sadabūjis komēdijas «Figaro kāzas» manuskriptu un izveidojis no tā operas libretu, un kāds muziķis, vārdā Mocarts, šim libretain komponēja muziķu.

Lenuāra kungs apjautājās Senlazāras pārzinim par jaunā iemītnieka pašsajūtu un uzvešanos. Vecais kareivis ziņoja, ka de Bomaršē kungs nedodot iemeslu sevišķām sūdzībām; viņš uzvedoties tāpat kā pārējie viņa audzēkņi un izskatoties tāpat kā viņi, mazliet noplīsis un panīcis. «Hm,» noteica policijas prezidents un izprašņāja par sīkumiem.

Dzirdēto viņš pastāstīja grāfam Morpā. Tas saviebās.

—   Man neliekas, ka tāda būtu karaļa vēlēšanās, — viņš teica. — Brūnganas, iesirmas pinkas uz vaigiem un zoda? Es esmu pārliecināts, ka tāda nav majestātes vēlēšanās. Dodiet norādījumu, lai ar mūsu Pjero apietas kārtīgi.

Turpmāk Pjers gulēja atsevišķi. Viņu ēdināja labi, pat bagātīgi. Lepina kungs jautāja, vai viņš nevēloties ataicināt bārddzini. Pjers noraidīja.

Tad viņam atļāva ataicināt divus kungus, ar kuriem varētu apspriesties par saviem darījumiem. Viņš pieprasīja atsaukt Gidēnu un Megronu.

Viņi ieradās. Pjeru ieraudzīdami, viņi izbijās. Gidēns nevarēja novaldīt asaras.

—     Nerunāsim par to, mani draugi, — Pjers sacīja tik nepa rasti j autri, ka Gidēnam pārskrēja drebuļi. — Vai Parīzē dzird daudz joku par mani? Pastāstiet taču man kādu!

Tad Megrons pastāstīja par mājas aprakstīšanu un ka, acīm redzot, hipotēkas īstais īpašnieks esot Lenormana kungs. Gidēns spilgti attēloja aprakstīšanas sīkumus. Pjers vaidēja. Viņš izbāra Megronu, ka tas neesot pārdevis «Societe industrielle», lai aiztaupītu viņam šo kaunu. Ar savām nesatricināmi mierīgajām acīm Megrons uzlūkoja nikno, netīro vīru un teica:

—   Man ir pamats domāt, ka arī bez «Sociētē industrielle» atdošanas nams paliks jūsu īpašumā. Ir atradusies dāma, kas savlaicīgi nomaksās šos sešsimt tūkstošus livru.

Pjers apstulbis iepleta acis, arī Gidēns bija ļoti pārsteigts.

—   Dāma? — Pjers jautāja. — Runājiet taču, — viņš uzbruka Megronam. — Kas jums piedāvāja naudu? Baroniete d'Udeto? De Klonāra kundze? — Viņš nosauca vēl vairākas savas aristokrātiskās draudzenes.

—   Dāma nevēlas, ka viņas palīdzība kļūtu zināma, — Megrons atbildēja.

—   Kā viņa ieradās pie jums? Runājiet jel, — Pjers uzstāja.

—   Es griezos pie šīs dāmas, — godīgais Megrons vilcinādamies atzinās.

-Jūs uzdrošināties manā vārdā diedelēt no sievietēm? — Pjers sašuta.

—   Rezultāts, kā šķiet, pierāda, ka man taisnība, — sekretārs lietišķi atbildēja.

Klusībā Pjers nopriecājās, ka Megrons bija atradis šo atrisinājumu; vislielākajās grūtībās aizvien par viņu bija parūpējušās cēlas sievietes. Bet viņš neļāva manīt savu apmierinātību.

—   Kas tā ir, pie velna? — viņš ārdījās.

—   Menāra jaunkundze, — Megrons atzinās.

—    Pie velna! — Pjers iesaucās. — Viņš brīnījās pats par sevi — viņa labākā draudzene nepavisam neienāca viņam prātā. — Kur viņa ņēmusi naudu? — viņš jautāja.

Bet Gidēns sacīja:

—   Mūsu mākslinieces . . . Māksla mīkstina sirdis.

Pjers saņēma atļauju redzēties ar saviem ģimenes locekļiem un tuvākajiem draugiem.

y — Bomaršē kundze vēlas jūs apmeklēt, — Lepina kungs paziņoja viņam.

Taču Pjers nepieņēma Terēzi. Viņš negribēja šķirties no brūngani iesirmajām pinkām, kauna un pārciesto moku pazīmēm, taču nevēlējās arī, lai Terēze redz viņu tik neglītu un vecīgu, jo viņš mīlēja Terēzi.

Toties viņš vēlējās redzēt Dezirē. Viņa atnāca. Jauna, ļoti glīti ģērbusies, starojoša, viņa ienāca drūmajās telpās. Ieraudzījusi Pjeru, viņa izbijās. Bet tas ilga tikai mirkli, un viņš to nepamanīja, jo bija pārāk aizņemts,Tai demonstrētu savu kaunu.

Pēc apsveicināšanās viņš sacīja sirsnīgi un tomēr mazliet nevērīgi:

—   Es tev pateicos, starp citu, Dezirē. Es dzirdēju, ka tu atkal esot rīkojusies lieliski. Es domāju, ka tāpat jau būtu ticis laukā no ķezas, jo visuzticīgākā no manām sievietem ir Fortūna.

Viņi sēdēja blakus uz nožēlojamās lāvas, graciozā, eleganti ģērbtā Dezirē un noskrandušais vīiietis, un klusībā viņa smaidīja, taču nezobojās par viņa vārdiem, kā to citkārt būtu darījusi. Viņa bija laimīga, ka pati varēja sēdēt viņam blakus, nevis Terēze, kaut gan nojauta patiesos iemeslus.

—   Es laikam precēšu Lasonu, — viņa stāstīja tam, — vai es tev jau neesmu teikusi?

—    Veco Lasonu? — Pjers sašuta. — Tas taču tev nav vajadzīgs, Dezirē.

—   Ar viņu precēties ļoti izdevīgi, — viņa paskaidroja, — un viņš ir neprātīgi iemīlējies, un man tas patīk.

Pjers pārdomāja. Pievirzījās viņai tuvāk.

—    Vai viņš ir tas, — Pjers, juzdamies glaimots, draudzīgi apvaicājās, — kas dos tev naudu, lai palīdzētu man.

Dezirē klusēja, bet viņas seja sacīja «jā».

—   Es noteikti to drīz vien spēšu tev atmaksāt, — Pjers mierināja sevi un viņu.

—    Tam tu pats netici, — Dezirē sacīja. — Turklāt šoreiz tā varbūt būs pat taisnība. Es varu tev pastāstīt kaut ko savādu, man šķiet, ļoti iepriecinošu. Es to nebūtu uzzinājusi bez sava Lasona. — Un viņa pastāstīja, kāds bijis viņa apcietināšanas iemesls. D'Arnū kungs, prinča Ksavjē partneris nozīmīgajā lombēra spēlē, bija saslimis, pacienti ir pļāpīgi, viņš visu izstāstījis doktoram.

Tas bija jauki. Ja tik niecīgs iemesls bija pamudinājis karali piespriest viņam tādu briesmīgu sodu, tad Pjera viegli saviļņojamā sirdī tūlīt radās pārspīlētas cerības. Arī Dezirē domāja, ka šīs aplamās aizdomas varētu viegli atspēkot. Viņa bija lūgusi audienci pie Tuanetes, rīt viņa sastapsies ar to.

—   Es domāju, ka spēšu ātri panākt tavu atbrīvošanu, — viņa teica.

Taču Pjers vēlējās daudz vairāk.

—   Atbrīvošanu? — viņš nicinoši jautāja. — Reabilitēšanu. Ks prasu reabilitēšanu. Un es to panākšu. — Panīkušais cilvēks savā netīrajā, noplīsušajā uzvalkā vingrs un mundrs skraidelēja šurp un turp. — Nē, tagad man tava nauda vairs nav vajadzīga, — viņš līksmoja. — Sos sešsimt tūkstošus es dabūšu itin viegli.

Ar Dezirē un viņas draugu palīdzību visā Parīzē izplatījās vēsts, kādas muļķīgas apsūdzības dēļ karalis licis «Figaro» autoru ievietot Senlazārā, un parīziešu zobgalības par Pjeru pēkšņi pārvērtās par sašutumu pret Luiju. Ja tādu cilvēku kā Bomaršē ar viņa stāvokli un nopelniem tik apkaunojoši iemet šajā riebīgajā cietumā tikai tādēļ, ka viņa nevainīgo izteicienu iztulko naidīgi, tad kas gan vispār vēl var būt drošs, ka viņam neuzbrūk naktī, gultā guļot? Atkal Parīzē atskanēja saucieni: «Patvaļa, tirānija!»

No policijas ziņojuma Luijs uzzināja par šo sašutumu. Viņš jau bija sācis šaubīties, vai viņa rīkojums bijis pareizs. Morpā bija atnesis viņam zināmo rakstu, kas Pjeru bija pamudinājis publicēt atklāto vēstuli, un Luijs atzina, ka Karona kunga zooloģisko salīdzinājumu nolūks nav bijis aizvainot viņu vai karalieni. Un, kad viņš vēl uzzināja, ka «Journal de Paris» zināmā raksta autors nav vis abats Siars, bet gan Ksavjē, viņam kļuva skaidra šī sakarība. Viņš pukojās un kaunējās. Viņš atkal bija ļāvies, lai ļauni viltīgais brālis viņu apved ap stūri un pamudina uz pārsteidzīgu rīcību. Ja arī principā viņam bija taisnība un Karona kungs patiešām nebija nekas cits kā pavecs dīkdienis un palaidnis, tad šajā gadījumā viņš bija nodarījis šim cilvēkam netaisnību.

Un nu vēl arī Tuanete nedeva viņam miera un sašutusi sūdzējās. Dezirē bija darījusi visu, kas viņas spēkos, lai uzkūdītu karalieni, un visvairāk Tuaneti bija satriecis Dezirē spilgtais tēlojums, kā Pjers tur panīkst un pagrimst. Sarūgtināta un aizkustināta viņa pārmeta par to Luijam. Tad pazobojās par nelādzīgā scjda iemeslu.

— Kas izprot dzejas mākslu, — viņa paskaidroja, — tas neapvainosies, ja to salīdzina ar lauvu vai tīģeri. Mūsu dažādajos ģerboņos ir vesels bars šādu zvēru. Sāda salīdzinājuma dēļ aizsūtīt lielu dzejnieku uz Senlazāru, — tas nav karalisk1 augstība.

Luijs vainas apziņā izlocījās.

—   Nu jā, nu labi, — viņš murmināja. — Diemžēl, mani nepareizi informējuši. Neuztraucieties, Tuanete, es visu nokārtošu. ļ

Viņš deva rīkojumu Pjeru tūlīt atbrīvot un paziņot, ka viņam atkal tiek atdotas visas tiesības, tituli un amati, kurus viņš zaudējis sakarā ar ieslodzījumu Senlazārā. «Jo tāda ir mūsu karaliskā griba,» viņš rakstīja, parakstīja un pielika savu zīmogu.

Cietuma pārzinis Lepins uzvilka savu parādes uniformu no Septiņgadu kara laikiem, pielika arī savas dažādās medaļas un ordeņus un, koka kāju klaudzinādams, svinīgi devās pie arestanta, lai paziņotu viņa majestātes gribu. Bārdainais Pjers drūmi J uzklausīja viņu un nekā neatbildēja.

—   Jūs esat atbrīvots, mesjē, — vecais kareivis, juzdamies i neērti, teica, un, tā kā Pjers aizvien vēl klusēja, viņš piebilda: ] — Vai lai atsūtu jums frizieri? Vai jūs vēlaties savu karieti?!

Pjers papurināja galvu.

—    Es nevēlos, — viņš teica, — lai mani ne par šo, ne par to aizsūta prom. Neviens nav pat papūlējies man paziņot, par | ko mani apsūdz. Es uzskatu, ka man jāsaņem gandarījums.

Lepina kungs nezināja, ko lai uz to atbild, neaizvainojot karali vai šo grūti izprotamo rakstnieku. Viņš sacīja:

—    Es jums paziņoju to, kas man bija ziņojams, mans kungs. Pārējais ir jūsu ziņā. — Viņš devās prom un raportēja policijas prezidentam.

Parīzes iedzīvotāju satraukums pieauga. Pie Pjera mājas un Senlazāras notika demonstrācijas. Pjera palikšana pārmācības namā izvērtās par publisku skandālu.

Lenuāra kungs ataicināja Gidēņa un Megrona kungus pie sevis un lūdza, lai viņi pamudinot de Bomaršē kungu tūlīt atstāt Senlazāru. Viņš pārkāpjot savas pilsoņa tiesības, šādā veidā spītējot karaļa gribai. Pat ja de Bomaršē kungam būtu nodarīta netaisnība, viņš darītu prātīgāk, ja nekaitinātu vairs karali, bet pakļautos viņa taisnībai un žēlastībai.

Gidēns un Megrons aizbrauca uz Senlazāru.

—   Es nāku pie jums, Pjer, — starodams sacīja Gidēns, — kā Romas senāta sūtņi pie Koriolana, lai jūs pazemīgi un svinīgi vestu atpakaļ uz Kapitolu.

—   Varbūt jūs varētu izteikties ne tik tēlaini! — Pjers uzaicināja.

—   Jums jāiet prom no šejienes, — sacīja Megrons, — jums jāatgriežas mājās.

Un Gidēns teica:

—   Karalis lūdz jūs ātstāt šo kauna namu. Karalis neatlaidīgi lūdz neliegt viņam savus uzticamos pakalpojumus.

—   To nu gan viņš gribētu, — sacīja Pjers. Viņš tīksminājās pats par savu kaunu, kas viņam bija nodarīts. — Paraugieties uz mani, mani draugi, — viņš teica. — Sādā stāvoklī mani noveduši. Mani padarījuši par pēdīgo cilvēku, nogrūduši pie viszemākajiem radījumiem, un tad nu nāks šis karalis un vienkārši teiks: «Tā, tagad jūs varat iet.» Nē, augstība. Es neiešu. Tā Pjeru Bomaršē nevar aizsūtīt uz māju.

—   Ko jūs gribat darīt? — Megrons apjautājās.

—   Es rakstīšu karalim, — Pjers paziņoja. — Es pateikšu viņam savas domas. Es uzstādīšu viņam savas prasības. Es pieprasu gandarījumu.

Viņš nodiktēja draugiem vēstuli Francijas un Navaras karalim. Vispirms viņš paskaidroja, cik nesaprotama esot apsūdzība, ka viņš gribējis apvainot viskristīgo karali. Viņš gribējis tikai atvairīt niecīga spriedelētāja nožēlojamo uzbrukumu un neko vairāk. Piedēvēt viņam, ka viņš atklātā vēstulē apvainojis majestāti, un turklāt tādā brīdī, kad viņš vēl vairāk nekā citkārt savas zaudējumu atlīdzības prasības dēļ atkarīgs no karaļa žēlastības, nozīmē atklāti pasludināt viņu par jukušu. Bet, tā kā viņu ievietojuši Senlazārā un nevis vājprātīgo namā, viņam jālūdzot noturēt likumīgu tiesas procesu, lai atjaunotu savu godu. «Es nevaru savus galma amatus pieņemt atpakaļ no jūsu-rokām, augstība,» viņš rakstīja, «jo pagaidām esmu ar man nodarīto netaisnību izsvītrots no jūsu pilsoņu saraksta. Ja es nedabūšu taisnību, palikšu ārpus likuma. Mans gods ir aptraipīts, mans stāvoklis sabiedrībā satricināts. Un, kamēr neizklīdīs mākonis, kas nācijas, Eiropas un Amerikas priekšā aptumšo manu personu, arī mans kredīts būs satricināts. Bet tādējādi cieš un ir I apdraudēts ne vien mans īpašums, bet arī piecdesmit ar mani saistīto veikala biedru īpašumi.»

1 — Kāds meistarīgs sacerējums jums atkal izdevies! — Gidēns jūsmoja. — Sai vēstulei ar cieņas pilno lūgumu var līdzināties tikai viens vienīgs literārs darbs: tas pēdējais «Iliādas» (dziedājums, kurā vecais Priams lūdz Ahilu atdot viņam sava dēla Hektora apgānīto līķi.

Arī lietišķais Megrons bija apmierināts.

—    Manuprāt, — viņš atzina, — karalim būs jāpiekāpjas un Nekera kungs būs spiests izdot dažus sū.

Veids, kādā šis Karons lika viņam izbaudīt sev nodarīto netaisnību, kremta un mocīja karali. Viņš apspriedās ar Morpā un Veržēnu. Kungi teica, ka būtu labi dot gandarījumu talantīgajam un ļoti saprātīgajam de Bomaršē kungam; ar viņu esot patiesi mazliet rupji apgājušies. Luijs ar drūmu seju piekrita:

—   Es baidos, ka jums taisnība, kungi, — un apsolīja nākamajā dienā visu nokārtot.

Abi kungi bija pārsteigti, kad uzzināja, cik lielu žēlastību karalis ar mieru dāvāt Senlazāras arestantam.

Atkal Gidēna un Megrona kungi bija izraudzīti paziņot Pjeram viskristīgā karaļa lēmumu.

—    Sursum corda. Pievērsiet sirdis debesīm, — Gidēns sāka savu ziņojumu. Tad viņš uzskaitīja žēlastības pierādījumus: — Kā labvēlības pierādījumu karalis jums piešķir no savas privātkases gada pensiju tūkstoš divsimt livru apmērā. Karalis devis cenzūrai pavēli turpmāk neradīt šķēršļus grāmatas «Figaro kāzas» publicēšanai.

Bet Megrons, sadusmots par filozofu, kas tik ilgi kavējās pie sīkumiem, pārtrauca viņu:

—    Karalis ir ar mieru atzīt mūsu zaudējumu atlīdzības prasību divi miljonu simt piecdesmit tūkstošu livru apmērā.

Pjers sēdēja ar atplestu muti. *»

—   Kā jūs teicāt? — viņš jautāja. — Vai jūs nepārteicāties? Jūs teicāt: vienu miljonu simt piecdesmit tūkstošus?

—   Nē, — atbildēja Megrons. — E^ sacīju — divi miljoni simt piecdesmit tūkstoši. Neķers jau nu gan pukosies, — viņš lietišķi piebilda. — Karalis ir pilnīgi jucis.

Dezirē rūpējās par to, lai Pjera atbrīvošana izvērstos par lielu tautas demonstrāciju. Senlazāras priekšā stāvēja tūkstošiem ļaužu, policija neiedrošinājās iejaukties.

Vārti atvērās, un garām Lepina kungam, kas militāri sveicināja, Gidēna un Megrona pavadīts, Pjers iznāca brīvībā. Tur nu viņš stāvēja, netīrs, ar bārdu apaudzis, mirkšķināja acis saulē, un pūlī valdīja dziļš klusums, jo viņu ielenca vareni, neredzami pavadoņi — Figaro un Almaviva, un Rozina, un Kerubins, un neskaitāmi matroži, kas vadīja kuģus ar ieročiem uz Ameriku. Brīdi bija klusums. Tad pūlis mežonīgi ierēcās, aiznesa Pjeru uz viņa karieti un pavadīja viņu līdz mājām.

Kariete pieturēja pie parka treliņiem Senantuana ielā. Jau dzīrās atvērt režģotos vārtus. Bet Pjers kāpa lauķā, viņš vēlējās kājām ieiet savā dārzā. Viņš stāvēja vārtu priekšā, taču nelika vēl atvērt, stāvēja un aplūkoja karaļa un Brinelē kunga zīmogus, kas bija pielikti pie treliņiem. Beidzot viņš devās uz māju garām Voltēra templim, garām gladiatoram. Viņš juta nespēku ceļos, un Megrona un Gidēna atbalsts bija noderīgs.

Smiedama, kliegdama un vaimanādama no mājas izskrēja Jūlija un metās viņam ap kaklu. Bet durvīs stāvēja Terēze, Pjers raudzījās uz viņu, un viņa raudzījās uz Pjeru, un abi lēnām devās viens otram pretī, un tagad Pjers nožēloja, ka nebija nomazgājies un licis nodzīt pinkaino bārdu. Terēze nesacīja nekā, un viņš nesacīja nekā, abi pazina viens otru līdz pēdējam sīkumam, abi zināja, ka viņš ir smieklīgs un lielisks, un viņi apkampās gandrīz kaunīgi, bet tas nebija kauns par citu cilvēku klātbūtni, tm viņus saviļņoja liela mīlestība vienam pret otru.

Bet tad piedrāzās Kaprīze, smilkstēja, rēja, slējās Pjeram klāt, gandrīz apgāza viņu, laizīja viņu. Pjers iešņukstējās, ar pūlēm apspiezdams asaras.

Pjers mazgājās vannā. Emils bailīgi apprasījās, vai drīkstot viņam nodzīt bārdu. Pjers dusmīgi atbildēja: — Nē. — Visi sēdās pie galda, viņš ēda ar labu apetīti, taču gandrīz nekā nerunāja. Atbrauca daudz apmeklētāju, taču viņš nevienu nepieņēma. Viņš paskaidroja, ka jūtoties vēl netīrs un apkaunots un nevēloties rādīties nevienam, izņemot savus tuviniekus.

Nākamajā dienā viņš sēdās pie galda un rakstīja priekšvārdu «Figaro» izdevumam. Reizēm viņš pacēla galvu, piecēlās, staigāja šurp un turp un redzēja spogulī savu nonīkušo, apkaunoto seju, un tad rakstīja ar divkāršu dedzību.

Sajā priekšvārdā viņš lepni nostājās vienā rindā ar Moljēru • un Rasinu un aizstāvēja savas tiesības uzvest uz skatuves neliešus, krāpniekus un augstmaņus. Vai fabulai trūkst morāles, ja lauva ir nikns, vilks rijīgs un lapsa viltīga? Vai viņš vainīgs, ja augstmaņi ir tādi, kādi viņi ir? Vai viņš radījis viņus tādus?

Vai viņš nebija saudzīgs un piekāpīgs, ja nepiešķīra savam grafam nekādas citas kļūdas, vienīgi viņa pārmērīgo galantumu? Vai šo vājību Francijas aristokrati paši, gandrīz glaimoti, neatzina vislabprātāk? «Es mīlu grāfu Almavivu,» viņš rakstīja, «jo es mīlu savu gudro, izveicīgo Figaro. Un, jo spožāks būs grāfs un iepaidīgāka viņa vara,'jo slavenāka būs Figaro un viņa dabiskā prāta uzvara. Mana tema ir daudzo dzīvnieku fabulu tema — viltības un asprātības uzvarām vainagotā cīņa pret brutālo varu. Es rakstu,» nobeidza bārdainais cilvēks ar drūmā cietuma pēdām sejā, «es rakstu šīs lappuses nevis savam tagadējam lasītājam. Pēc astoņdesmit gadiem rakstnieki salīdzinās savu likteni ar mūsējo, un no mana attēlojuma pēcnācēji redzēs, ar kādām pūlēm izdevies pakavēt laiku viņu senčiem.»

Viņam kļuva vieglāk, kad -fcija. izkratījis sirdi rakstot, taču dusmas pavisam vēl nebija pārgājušas.

Bet tad pienāca nauda zaudējumu atlīdzībai. Tur bija zelts un vekseļi, tie ieplūda tādā daudzumā, kādu viņš vēl nekad nebija redzējis: divi miljoni simt piecdesmit tūkstoši livru. Un tad Pjers nespēja ilgāk paturēt mocekļa masku, un spogulis, kas bija uztvēris tūkstošiem Pjera attēlu — vieglprātīgo Pjeru un ākstīgo, sajūsmināto un radošo, izmisušo un dusmīgo, — tagad redzēja aušīgo Pjeru. Jā, Pjera prieks, ka viņa dziļākā nelaime izvērtusies par viņa lielāko laimi, bija gandrīz vēl lielāks nekā viņa triumfs. Pēkšņi traģiski pazemotais cilvēks pārvērtās par jokupēteri, par kādu viņš bija dzimis, par ākstu, kam bija lemts aizvien no jauna ar tūkstoš draiskulībām uzvarēt nāvi un velnu. Apkārt galdam ar naudas kaudzi dejoja bārdainais, vecijais Pjers, rādīja mēli un uzsauca savam attēlam spogulī:

— Pie velna, te es esmu.

Tad viņš ļāva noskūt bārdu un uzaicināja savus tuviniekus un draugus uz svinīgām vakariņām. Un ieradās visi, viņa māsa Tontona ar savu vīru, tiesas padomnieku, vecais hercogs Rišeljē, Nasavas princis, un Dezirē bija paņēmusi līdzi savu doktoru Lasonu, kas bija lepns, tāpēc ka drīkstēja nākt, un pazemots, tāpēc ka bija jānāk. Bija klāts varens galds ar visādiem gardu» miern, un dega tūkstoš sveču, un visi ēda un dzēra, un līksmojās. Un katram Pjers pateica kādu laipnību, joku un labu vārdu, un nekad vēl Pjera galda biedri nebija redzējuši viņu tik jautru kā tovakar.

Nākamajā dienā Megrons gribēja atmaksāt Brinelē kungam hipotēkas summu. Taču Pjers to viņam aizliedza, viņš gribēja pats to nokārtot. Ar Brinelē kunga vekseli kabatā viņš aizbrauca uz Etiolu. Taču Sarlo nepieņēma viņu. Tad Pjers nodeva vekHoli hipotēkas apmaksai Lenormana kunga sekretāram un sacīja: — Nododiet, lūdzu, šo summu savam šefa kungam, tad tā būs īstajās rokās. Un šeit ir vēl tūkstoš livru par pusdienām, kuras esmu ēdis pie Lenormana kunga, turklāt vēl dzeramnauda.

I

CETURTA NODAĻA ĢA IRA — viss bus labi (franc.).

Lielā amerikāņu Fregate «Alianse» bija uzvilkusi visas buras un traucās ātri uz priekšu. Uz klāja pie kuģa margām stāvēja jauns, ļoti kalsns vīrietis rudiem matiem un garu degunu. Bija vēss, jaunais cilvēks bija pārcietis smagu slimību un lielas grūtības. Bet patlaban viņš brauca uz dzimteni, viņa zeme jau bija redzama. Aizrautīgi viņš vēroja, kā aizvien skaidrāk kļūst saskatāma šķautnainā klints, kas slējās augšup pie ieejas Brestas ostā. Tagad viņš redzēja jau fortus.

Brauciens pāri jūrai nebija viegls. Jau pašā sākumā bija radušās grūtības, ar pūlēm varēja ekipēt kuģi. Jaunais cilvēks, viņa vārds bija Zozefs Pols Zilbērs marķīzs de Lafaijets, bija ar mieru, ka komandā salīgst cietumniekus un angļu armijas dezertierus. Tad viņi bija piedzīvojuši šausmīgu vētru, un tumšajā, bezgalīgi garajā naktī viņi visi bija domājuši, ka gals jau klāt. Bet marķīzs, tikko pārciestās slimības novārdzināts, bija nolādējis liktenis, kas viņu no skaistās, greznās Noaju pils Parīzē iztrencis šajā satrakotajā jūrā un nolēmis zivīm par barību. Pēc tam, brauciena pēdējā nedēļā, viņu dzīvības apdraudēja sazvērestība, par ko viņiem nebija ne jausmas. So sazvērestību rīkoja salašņas, no kuriem sastāvēja lielākā daļa kuģa komandas. Angļu valdība centās dumpinieku kuģus aizvilināt uz Angliju un bija apsolījusi,ka kuģi,kurus sacēlušies matroži aizvedīs uz Angliju, būs šo komandu īpašums. «Alianses» matroži nosprieda: ja aiz<vedīs vēl līdzi arī izdaudzināto Lafaijetu, tad katrā angļu ostā viņus uzņems ar'divkāršu prieku, un viņi bija izperinājuši plānu, kā pievārēt virsniekus. Pēdējā brīdī laime un strauja rīcība glāba Lafaijetu un kuģi. Un tagad bija jau redzama Francija, un dumpinieki gulēja sasieti kravas telpās.

Kamēr krasts iezīmējās arvien skaidrāk, jaunais marķīzs domāja, kā viņu sagaidīs. Viņa stāvoklis nebija īsti skaidrs. Pretēji tiešai karaļa pavēlei viņš bija pametis posteni franču armijā un savu zemi un kļuvis par «dezertieri». Bet pa šo laiku politika, ko viņš bija paudis ar savu «dezertēšanu», bija kļuvusi par viņa dzimtenes oficiālo politiku, bija pasludināts karš pret Angliju, un viņš atgriezās mājup, vainagots ar slavu par varoņdarbiem, kurus bija veicis šajā karā.

Viņi iebrauca ostā, nodārdēja fortu lielgabali. Tie sveica karogu ar zyaigznēm un svītrām, ko toreiz, kad viņš brauca prom, nedrīkstēja rādīt. Jaunais cilvēks iedomājās, kā viņš toreiz bija spiests slepeni aizlavities prom no spāņu ostas ar kuģi, kas bija pirkts par de Bomaršē kunga naudu, un kā viņš tagad atgriezās, karaļa salūta apsveikts, un viņu pārņēma saviļņojums.

Viņš traucās uz Parīzi, uz Noaju namu Senonorē ielā. Trīcēdama viņu apskāva sieva, deviņpadsmit gadus vecā Adriena. Ieradās kara ministrs, vecais Segīrs, sniedza viņam kalsno vaigu skūpstam, noglāstīja viņu un pasludināja sodu, saudzīgu sodu — vienu nedēļu aresta, kas jāpavada Noaju pilī.

Sēdēdams mājas arestā, marķīzs uzrakstīja karalim pazemīgu vēstuli. «Man nenāk ne prātā,» viņš rakstīja, «attaisnot savu nepaklausību, es to dziļi nožēloju. Tomēr mana pārkāpuma būtība dod man tiesības cerēt, ka man tiks dota iespēja visu vērst par labu. Varbūt Jūsu Majestātes žēlastība sagādās man laimi izlabot savu pārkāpumu tādējādi, ka es kalpošu Jūsu Majestātei vienmēr un visur, kur vien Jūsu Majestātei labpatiks pavēlēt.»

Jau nākamajā dienā marķīzam bija pavēlēts ierasties Versaļā, lai saņemtu karaļa rājienu. Luijs pieņēma viņu bibliotēkā. Acis mirkšķinādams, jaunais, resnais monarhs uzlūkoja savu jauno, kalsno virsnieku un neveikli teica:

—    īstenībā to jūs nedrīkstējāt darīt, mesjē. — Kad Lafaijets kādu brīdi bij» pastāvējis vainīgi nodurtām acīm, Luijs žirgti uzaicināja: — Un tagad, manu mīļo marķīz, pasakiet man precīzi, kur īsti atrodas šī Saratoga, kas nav atzīmēta nevienā kartē! — Ln drīz vien abi kungi raiti tērzēja par ģeogrāfiskiem jautājumiem.

Kad šis temats bija pārrunāts, Lafaijets paziņoja:

—   Man ir gods nodot jūsu majestātei Savienoto Valstu Kongresa vēstuli.

Luijs paņēma un lasīja. Vēstule sākās tā: «Mūsu lielajam, uzticamajam un mīļajam sabiedrotajam un draugam Luijam

Sešpadsmitajam, Francijas un Navaras karalim,» — un tā cildināja cēlo jaunekli, šīs vēstules nogādātāju, kas bija parādījis gudrību apspriedēs, drosmi kaujas laukā un izturību kara grūtībās. Un tad Kongresa locekļi vēlreiz nosauca sevi par «karaļa labajiem draugiem un sabiedrotajiem» un pabeidza: «Mēs lūdzam dievu, lai viņš ņem Jūsu Majestāti savā svētajā aizgādnībā.»

Luijam nu bija diena samaitāta. Sie bodnieķeļi, zemnieki un provinces advokāti nosauca viņu, viskristīgo karali, par «savu mīļo draugu», viņi žēlīgi rekomendēja viņam franču virsnieku no vissenākās muižnieku dzimtas. Tas bija tieši tas, no kā viņš bija baidījies, — apvērsuma sākums, visas labās kārtības sairums.

— Es redzu, marķīza kungs, — viņš sausi teica, — ka jūs esat iemantojis šo, — viņš meklēja vārdu, — šo pilsoņu mīlestību. Es arī biju noteikti cerējis, ka franču virsnieks izcelsies starp šiem, — atkal viņš sastomījās, — starp šiem pilsoņiem. — Ar to audience bija beigusies.

Vispār Versaļā jau bija zināms, ka jaunais marķīzs patiešām kļuvis ļoti populārs starp «bostoniešiem». «Seit, Amerikā, visi,» vēsais novērotājs Zerārs bija ziņojis savam ministram, «mīl un apbrīno marķīzu. Par viņa militārām spējām ir ļoti augstās domās. Viņa apdomīgā, drosmīgā un laipnā izturēšanās padarījusi viņu par Kongresa, armijas un visu iedzīvotāju elku.» Veržēns atcerējās, cik slikti tas pats Kongress nesen bija uzņēmis marķīzu, pavīpsnāja un atzina, ka republikas nenoteiktība nav mazāka nekā despotijas.

Galms, tauta un visvairāk sievietes izrādīja jaunajam varonim visādi savas simpātijās un atzinību. Zozefs Zilbērs de Lafaijets bija neglīts, drebelīgs, neveikls jauneklis. Ar saviem ugunīgi sarkanajiem matiem un mazajām acīm viņam pirms savas dēkas pie sievietēm nebija daudz laimes; Tuanete neveiklo dejotāju reiz bija pametusi dejas vidū. Bet tagad kļuva pavisam savādāk. Slava un sajūsma padarīja pārbraucēju žilbinoši skaistu. Viņa vājums bija slaidums, no viņa iekaisušajām acīm staroja jūsma un inteliģence, viņa ķepurošanās bija nedzirdētas enerģijas izpausme. Sievietes mīlēja viņu.

Viņš gozējās savu panākumu saulē. Taču citi panākumi viņam bija daudz svarīgāki. Jau nākamajā dienā, pēc tam kad viņu bija pieņēmis karalis un mājas arests tika atcelts, viņš apmeklēja vīru dārzā.

Todien, kad Lafaijets ieradās pie viņa, doktors Franklins Inja pavadījis nepatīkamu priekšpusdienu.

Jau pieminētais misters Daigss, kas ar mistera Lija sirsnīgu Ieteikumu bija aizsūtīts uz Londonu, lai tur parūpētos par amerikāņu gūstekņiem, bija no piešķirtās summas piesavinājies gandrīz četrsimt mārciņas, precīzāk izsakoties, trīssimt astoņdesmit astoņas mārciņas un četrus šiliņus, un torīt bija notikusi izskaidrošanās starp doktoru Franklinu un Arturu Liju,

Arturs Lijs pieprasīja, lai galīgu lēmumu vēl nepieņemot. Liekoties, ka misters Daigss vainīgs, taču viņš apgalvojis, ka atbraukšot uz Parīzi un visu paskaidrošot.

—   Tomēr tas ir fakts, — atbildēja Franklins, — ka šis cilvēks izšķiedis trīssimt astoņdesmit astoņas mārciņas, par kurām viņš nespēj sniegt pierādījumus.

Arturs Lijs paraustīja plecus un uzstāja, ka jānogaida, kamēr misters Daigss ieradīsies Parīzē.

—   Es baidos, — atbildēja Franklins, — ka uz to jums būs ilgi jāgaida.

Arturs Lijs nosarka.

—    Es neesmu nekāds bagātnieks, — viņš sacīja, — bet, ja gūstekņi patiešām mistera Daigsa vainas dēļ būtu zaudējuši savu naudu, tad ziedošu no savas kabatas piecdesmit mārciņas, lai segtu daļu zaudējumu. — Un, tā kā Franklins klusēja, viņš asi turpināja: — Un tagad es jūs lūdzu par šo jautājumu vairs nerunāt. Un, galvenais, es noteikti protestēju, ka jūs no šī gadījuma izdarāt secinājumus par manām spējām novērtēt cilvēkus un apstākļus.

—    Bet vienu jūs man atļausiet, — Franklins mierīgi atbildēja, — proti: izdarīt secinājumus par jūsu mistera Daigsa raksturu. Ja kāds nozog bagātniekam gvineju, tad tas, jūs tam piekritīsiet, ir vienkārši nelietis. Bet, kā jūs, mister Lij, nosauksiet tādu cilvēku, kas nabaga gūsteknim atņem viņa astoņpadsmit centus pabalsta? Un turklāt nevis vienreiz, bet visu auksto ziemu, nedēļu pēc nedēļas? Un kas to nodara nevis vienam gūsteknim, bet sešiem simtiem! Kā jūs nosauksietjšādu cilvēku, mister Lij?

—   Mēs visi esam maldījušies, — Arturs Lijs uzpūtīgi atcirta. — Es varētu minēt veselu rindu cilvēku, kuros jūs esat maldījies, doktor Franklin.

—    Tātad jūs nevarat pateikt ne vārdu par tādu zelli, kā jūsu ieteiktais Daigss, — ar pūlēm apspiezdams niknumu, sacīja Franklins. — Jums arī neienāks prātā neviens vārds, mūsu valodā trūkst vārdu šādai nelietībai. Ja tādam nav ellē vietas, tad nebija vajadzības pūlēties un izgudrot velnu.

—   Es redzu, — Arturs Lijs atbildēja, — ka šis misters Daigss devis jums labu ieganstu.

—    Klusējiet jel, — Franklins sacīja. Tas nelika teikts skaļi, taču tā, ka Lijs aprāvās.

Sī saruna tātad notika tajā dienā, kad Lafaijets ieradās pie doktora. Franklins bija gaidījis viņa apciemojumu, taču šodien tas nebija sevišķi patīkams. Viņu nespēja apžilbināt sensācija, kas bija radusies par marķīzu, un daudzi bija viņam stāstījuši, ka Lafaijets neesot nekas vairāk kā lielīgs zeņķis. Tāpēc viņš apsveica savu viesi laipni, taču bez sevišķas sajūsmas.

Tomēr Lafaijets izrādījās patīkams, inteliģents jauns cilvēks bez mākslotas kautrības un arī bez sevišķas uzpūtības. Viņš runāja ar Franklinu ar vislielāko cieņu, bet tā it nepavisam nebija tā tukšā, vispārējā laipnība, ar ko franči reizēm kaitināja veco vīru.

Viņš ac. nožēlu dzirdējis, Lafaijets teica, ka angļi notverot daudz pasta sūtījumu, tādēļ viņš ar sevišķu prieku varot nodot doktoram neskartu Kongresa vēstuli, un pasniedza to. Pietvīcis un jauki smaidīdams, viņš lūdza doktoru neuzkavēties pie tām frāzēm vēstulē, kur būtu runāts par viņu, Lafaijetu, jo Amerikā viņu esot pārāk izlutinājuši un slavējuši vairāk, nekā viņš pelnījis.

—    Es priecājos, — atbildēja Franklins un nolika vēstuli nelasītu uz galda, — ka viņi centušies vērst par labu slikto uzņemšanu, ar kādu jūs sagaidīja Filadelfijā, kā es ar nožēlu uzzināju.

Vājajai Lafaijeta sejai pārslīdēja smaids, viņš līksmi iesmējās; kad viņš tā smējās, visi aizmirsa, cik viņš ir neglīts.

—    Protams, es dusmojos, — viņš teica, — par mistera Lauela nelaipno izturēšanos. Bet vēlāk es visu sapratu. Toreiz Kongress no Francijas cerēja saņemt lielu maisu zelta. Bet tā vietā ieradās bars jaunu, noplīsušu franču, kas visi gribēja būt ģenerāļi.

Vēlāk viņš runāja par Džordžu Vašingtonu. Cildināja viņa nosvērtību vissarežģītākajos apstākļos un viņa aukstasinību pret pastāvīgajām intrigām, kas Kongresa iecietības dēļ tika perinātas pret viņu. Lielākā laime viņa mūžā esot tā, viņš sirsnīgi nobeidza, ka drīkstējis iemantot šī apbrīnošanas cienīgā cilvēka tēvišķīgo draudzību.

Doktoram patika jaunais cilvēks. Protams, viņš daudz runāja un nekautrējās izteikt savus spriedumus. Bet divdesmit viena gada vecumā viņam bija liela dzīves pieredze, un viņš prata lietišķi novērtēt cilvēkus un parādības. Varbūt uz Ameriku viņš bija devies vienīgi dēkas meklēdams un godkāres dēļ, taču paša pieredzētais un dižā, rāmā, gausā Vašingtona paraugs bija palīdzējis viņam nobriest. Acīm redzot, Lafaijets bija vērīgi uztvēris, kā ģenerālis pacietīgi un mierīgi atmaskojis to zināmo Kongresa locekļu ļaunprātību, nespējīgumu un peļņas kāri, kuri bija lieguši viņa armijai visnepieciešamāko.

Mazliet pārgudri un ar pieredzējuša politiķa svarīgu izskatu marķīzs tagad klāstīja, ka, diemžēl, arī Francijā jau zinot par amerikāņu ķildām un tas radot Versaļā neuzticību pret sabiedroto. Viņš, Lafaijets, mēģinot nomierināt un attēlojot amerikāņu notikumus labvēlīgā gaismā. Viņš runāja dedzīgi. Pūlējās pierādīt šim vecajam vīram, kas blakus Vašingtonam bija ievērojamākais Amerikas pilsonis, savu izpratni un enerģisko, labo gribu. Franklins smaidīdams klausījās viņā. Jaunā cilvēka sajūsma bija ļoti noderīga amerikāņu cīņai, taču viņš bija jāapvalda, lai nekaitētu ar pārlieku centību.

Nu viņš esot jau pārāk ilgi aizkavējis Franklinu, beidzot teica Lafaijets un piecēlās, lai atvadītos. Jau durvīs viņš pa pusei īstā, pa pusei tēlotā kautrībā paziņoja, ka atvedis līdzi uz Parīzi vēl vienu vēstuli Franklinam, ģenerāļa Vašingtona vēstuli, bet tā neesot viņam klāt.

—    Kādēļ ne? — mazliet izbrīnījies, Franklins jautāja, un Lafaijets ar smaidu, kas viņam tik jauki piestāvēja, atbildēja:

—   Man ir pamats domāt, ka šajā vēstulē runāts galvenokārt par mani, tāpēc tā nav steidzama. Un es vēlējos, lai man būtu iegansts atnākt pie jums otru reizi.

—    Jums nay vajadzīgs nekāds iegansts, marķīza kungs, — doktors laipni atbildēja. — Kad vien jūs vēlaties, tad ierodieties, lūdzu, ar vai bez vēstules.

Palicis viens, Franklins pārdomāja par Lafaijetu un viņa likteni. Džordža Vašingtona paraugs bija sajūsminājis šo aristokrātu, un viņš veltīja savu spēku un godkāri, lai sagrautu kaitīgo veco pasauli, kaut gan ^sa viņa eksistence balstījās uz šīs vecās iekārtas. Labais aizrāva.

Doktora domas pievērsās vispārējiem jautājumiem. Kaitīgi bija šie toriju likumi, kas žņaudza jauno valsti. Tie ir atcelti, tos vairs neatjaunos. Bet pienāks laiks, un droši vien nebūs nemaz jāgaida ilgi, kad jaunā amerikāņu republika būs kļuvusi veca, un daudz kas, ko tā radījusi, būs novecojis un kļuvis bezjēdzīgs. Un tāpat kā patlaban ceturtai daļai iedzīvotāju, pašaizliedzīgi un daudz ko upurējot, sīvi jācīnās par dziļas jēgas pilno jauno pret iedzīvotāju vairumu, kas kūtri un patmīlīgi turas pie bezjēdzīgā vecā, tā vēlāk darbīgāks, gudrāks, humānāks mazākums būs spiests cīnīties pret gauso masu, pret kūtrajiem sirdī un garā. Un tāpat kā šodien šie kūtrie tērgo par labo, veco, tradicionālo angļu dzīvesveidu, tāpat viņi vēlāk pļāpās par labo, veco, tradicionālo amerikāņu dzīves veidu.

Franklins paņēma Kongresa vēstuli, ko viņam bija nodevis marķīzs. Viņš sagaidīja, ka vēstule viņam sirsnīgi rekomendēs Lafaijetu. Tā arī bija. Marķīzs, rakstīja misters Lauels, Ārlietu komitejas priekšsēdētājs, izdarījis Savienotajām Valstīm ārkārtīgi derīgus pakalpojumus. Lai Franklins palīdzot viņam un savā uzturēšanās laikā Parīzē griežoties pie viņa pēc padoma visos svarīgajos jautājumos. Bez tam lai pasniedzot viņam goda zobenu.

Tad vēstulē bija rakstīts par citiem jautājumiem. Franklins lasīja, izslējās, viņa acis iemirdzējās. Misters Lauels viņam īsi paziņoja, ka Kongress nolēmis iecelt viņu par Savienoto Valstu vienīgo pārstāvi Versaļas galmā. Viņa akreditēšanās raksts pienākšot ar nākamo kuģi. Viņš, Lauels, izmantojot izdevību, lai ar marķīza starpniecību viņam ātrāk paziņotu šo vēsti, un novēlot viņam laimi. Ar gausu vecās rokas kustību Franklins nolika vēstuli atpakaļ uz galda.

Viņš bija sagaidījis, ka tā notiks. Citādāk arī nedrīkstētu būt. Tomēr bija ļoti iespējams, ka notiktu savādāk, un arī ar to viņš bija rēķinājies. Tā bija liktenīga vēstule. Tā noņēma viņam smagu nastu un atkal uzlika smagu nastu. Tas nu bija izlemts, ka viņš paliks šeit, un varbūt viņš vairs neredzēs savu dzimteni. Tas bija garš ceļš no sastapšanās ar karalieni līdz šai iecelšanai. Savienība bija panākta. Bet tagad viņam jādabū aizņēmums, tas būs atkal garš, grūts ceļš, un vēl garāks būs ceļš līdz mieram. Bet viņš to panāks, un viņš bija cieši nolēmis palikt dzīvs, līdz būs lo panācis. Ģa ira.

Vislabāk viņš tūlīt būtu braucis pie Morpā un atgādinājis viņa solījumu, ka par aizdevumu varēšot sākt sarunas tad, kad Lija un Adamsa kungi būšot atsaukti. Taču pie šīm domām viņš pasmīnēja par savu steigu. Viņš pazina savu Morpā un zināja,

ka tas viņu sirsnīgi apsveiks un paskaidros, ka tik ilgi, kamēr viņš nebūšot saņēmis oficiālu informāciju par šo jauno, patīkamo pārmaiņu, viņš varot apspriesties tikai ar visu delegāciju. Tātad Franklinam bija jāgaida.

Parasti tik aukstasinīgais cilvēks nespēja gaidīt. Kaut kas viņam bija jādara tūlīt. Sarunām par aizņēmumu viņam bija nepieciešams uzticama cilvēka padoms, un tāds bija tikai viens, Legrāna kungs, Savienoto Valstu pārbaudītais baņķieris; taču tas atradās neitrālajā Amsterdamā. Un tā nu jaunieceltais vienīgais pārstāvis izdarīja savu pirmo dienesta aktu un pašrocīgi uzrakstīja Legrāna kungam, lai tas tūlīt ierodas Parīzē.

Tikai tad, kad viņš to bija izdarījis, Franklins galīgi aptvēra un izjuta, ko šī iecelšana viņam nozīmēja. Viņš iedomājās, kādu iespaidu šī vēsts atstās uz viņa kolēģiem, kas vairs nebija viņa kolēģi. Neaptēstais kungs uzņems šo notikumu ar pieklājīgu izskatu. Bet kādu seju rādīs viņa mīļais Arturs Lijs? Franklina platā mute savilkās smaidā, un īsu mirkli viņš nepavisam neizskatījās gudrs, bet gan ļauni priecīgs.

Bet tad viņš aprāvās. Viņam šķita maziski priecāties par citu vilšanos. Viņš nu bija dabūjis skaidrību un varēja mierīgi gaidīt, kamēr jaunie cilvēki saņems no Kongresa nepatīkamo vēsti. Viņš rīkosies cienīgāk, ja paturēs šo ziņu pie sevis, un viņš vēl uzjautrināsies, vērodams, kā pārējie tais nedēļās, kas viņiem vēl atlikušas, kundziski uzplīsies viņam ar padomiem un iebildumiem.

Vispār bija gudrāk klusēt un neteikt nevienam nekā, pat tuviniekiem un draugiem ne. Nevar uzsākt neko derīgu, iekams nav pienācis akreditēšanās raksts; citādi sāksies tikai domstarpības un ķildas. Tieši klusējot viņš varēs papriecāties par pārējo delegātu izturēšanos.

Ilgi viņš sēdēja ar aizvērtām acīm, mierīgs un apmierināts.

Viņš savaldījās, kā jau bija apņēmies, un neteica nevienam nekā, ne Viljamam Templam, ne Helvecija kundzei.

Tā viņš kādu dienu sēdēja zem sava skābarža. Bija jau krietni vēss, un viņš bija apvilcis savu kažoku. Taču cauri kailajiem zariem spīdēja laipna saule, viņš noņēma zvērādas cepuri un ļāva retiem matiem klātajai galvai baudīt patīkamo siltumu. Pienāca mazais Bens un jautāja, vai drīkstot viņam pakaf vēt laiku. Viņš sēdēja vectēvam blakus, kluss, bērnišķīgs un tomēr ārkārtīgi saprātīgs. Droši vien tā būtu izskatījies mazais Frenkijs, ja viņam būtu lemts kļūt vecākam.

Un pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma.

—   Nu, palūkosimies, manu zēn, — viņš teica, — vai tu spēj glabāt noslēpumu. Vai tu domā, ka tu vari?

—   Es domāju gan, vectēv, — zēns ziņkārīgi sacīja.

—   Vai tu dosi man vārdu, — doktors jautāja, — ka tu nevienam neizpaudīsi, ja es tev pateikšu kaut ko ļoti svarīgu un slepenu? Nevienam? Arī Viljamam ne?

—   Es noteikti nevienam neteikšu, — apgalvoja mazais Bens.

—   Vai apsoli? — Franklins noprasīja.

—   Apsolu, — mazais svinīgi sacīja.

—   Tātad klausies, — sacīja Franklins, — tavs vectēvs ir kļuvis vienīgais pārstāvis.

Mazais Benjamins šķita mazliet vīlies. Tomēr viņš teica pieklājīgi: — Es tevi apsveicu, vectēv, un es nevienam noteikti neko neteikšu.

Franklins pasmīnēja, — cik negudrs bija gudrais Franklins. Un viņš iedomājās, ka šajā gadījumā viņa draugs Dibūrs droši vien būtu pastāstījis notikumu par karali Midu. Muzikālajā sacensībā starp Panu un Apollonu karalis Mids bija viens no godalgu piešķīrējiem, un vienīgais bija piešķīris godalgu Panam. Apollons par to viņu apveltīja ar ēzeļa ausīm. Mids tās rūpīgi paslēpa zem savas frīģiešu cepures. Tomēr bārddzinis tās pamanīja. Viņš zināja, ka, atklādams noslēpumu, apdraud savu dzīvību, tāpēc ilgi neizpauda to. Galu galā viņš vairs dgāk nespēja paturēt to pie sevis, izraka bedri un iečukstēja tajā: «Midam ir ēzeļa ausis, Midam ir ēzeļa ausis.» Bet no bedres izauga niedres, un niedres pavēstīja visai pasaulei: «Midam ir ēzeļa ausis.»

Ar viņu gan negadīsies tik slikti. Bet gudri tas nebija, ka viņš bija to uzticējis mazajam Benam. Protams, nožēlot viņš to negribēja, un, jajzēns viņam tagad vīrišķīgi un jautri paslepen pamirkšķināja, Franklins priecājās par to.

, Lafaijets staigāja pa Parīzi un izbaudīja slavu. Divdesmit vienu gadu veco varoni cildināja tāpat kā pirms pusgada bija suminājuši astoņdesmit trīs gadus veco filozofu Voltēru. Voltērs bija sējis idejas, no kurām bija radusies un nobriedusi Amerikas neatkarība; Lafaijets pirmais no frančiem bija realizējis savienību. Tā nu gluži tas nebija, taču tam labprāt ticēja, jo Lafaijets bija jauns, dedzīgs, daiļrunīgs un milzīgi laipnīgs.

Lafaijets apmeklēja arī Monbarē pili. Atceltais ministrs un viņa sieva «jutās pagodināti, un viņi neņēma ļaunā, ka divu kontinentu varonis nepieklājīgi ilgi runā ar Veroniku loga nišā.

Lafaijets pastāstīja Veronikai par Felisjenu un nodeva tai viņa vēstuli. Felisjens bija ievainots rokā. Lafaijets bija parūpējies par savu tautieti un panācis viņa paaugstināšanu par leitnantu. Viņš bija iecienījis jauno, nopietno cilvēku, kas nebija pieļāvis, ka viņu samulsina Jaunās pasaules reizēm atbaidošie, neparastie paradumi, bet palicis uzticīgs savam nosvērtajam spriedumam par daudzajiem sīkajiem trūkumiem, ko tur sastapa, un par retajām, taču nozīmīgajām labajām parādībām. Viņš priecājoties, marķīzs teica, nodot sava drauga Felisjenā Lepina sveicienus tik gudrai, drosmīgai un laipnai jaunai dāmai un uzlūkoja vinu ar varonīgu un neatlaidīgu skatienu.

Kad viņš bija aizgajis, Veronika ar Felisjenā vēstuli devās parkā uz to vietu, kur viņi pēdējoreiz bija sēdējuši kopā. Veronika bija pārdzīvojusi smagu gaidu laiku, viņa panesa to ar pacietību. Viņas uzskatu pareizību Veronikai apliecināja tas, ka viņas tēvs bija pazaudējis savu amatu un viņam bija atņemta iespēja nodarīt valstij ļaunu. Viņa bija labprātīgi atļāvusi savam draugam un mīļotajam doties cīņā par cilvēces atbrīvošanu, viņa bija izturējusi pirmo pārbaudījumu.

Viņa lasīja Felisjenā vēstuli. Tā bija rakstīta nometnē, kas bija uzcelta apvidū, ko sauca par Vellifordžu. Nesūdzēdamies, taču biedējoši uzskatāmi Felisjens attēloja šīs nometnes trūkumus un postu. Militārā dzīve Jaunajā pasaulē likās pavisam savādāka, nekā to varēja iedomāties pēc ziņojumiem žurnālos un stāstiem grāmatās par karu; Felisjens rakstīja nikni, gandrīz izmisīgi drūmi. Taču viņš rakstīja ari tā: «Es biju sagaidījis, ka cīņai par brīvību būs savi dzeloņi,» — un cauri šiem drūmajiem, rūgtajiem vārdiem jaudās liela paļāvība.

Veronika ilgi turēja vēstuli rokā un centās pilnīgi izprast tās noskaņu. Viņa bija vīlusies par to, ka viss izrādījās daudz savādāk, nekā viņa bija iedomājusies, un nemaz nebija spilgts un romantisks, bet gan skaudrs, netīrs, garlaicīgs un nožēlojams. Viņa domāja par Felisjenā ievainojumu, viņa iztēlojās viņa roku, kurai tagad būs rēta; diemžēl, marķīzs nespēja pateikt, vai tā bija labā vai kreisā. Viņai atkal iešāvās prātā senie, sirsnīgie vārdi, kuriem Zans 2aks bija komponējis muziķu: «Mīļais, kas laimīgu darīja mani, ir svešumā devies prom. Kāpēc aiz jūrām laimi viņš meklē, ja mājo t^jau šeit?» Taču drīz drūmā apņēmībā viņa aizdzina savas skumjas un mierināj sevi ar lepno domu, ka pieder tai jaunatnei, kas ar upuriem izpelnās brīvu pasauli.

Arī Pjeru Bomaršē Lafaijets pagodināja ar savu apciemojumu. Marķīzs neaizmirsa, ka viņš Pjeram parādā lielu pateicību. Nezin vai viņš būtu spējis aizbraukt bez Pjera enerģiskās palīdzības, un arī no naudas grūtībām Amerikā viņam augstsirdīgi bija palīdzējis izkļūt Pjera aģents. Tūlīt pēc atgriešanās marķīzs bija licis atmaksāt Bomaršē kungam prāvo summu, ko viņam bija aizdevis aģents Filadelfijā, un nu viņš pats ieradās Senantuanas ielas namā, lai izteiktu pateicību.

Ar diezgan lielu skaudību Pjers vēroja jauno cilvēku, kura nopelnus cildināja tik pārspīlēti. Ja Lafaijets būtu no pilsoņu kārtas, tad viņam laikam būtu klājies citādāk ir šaipus okeāna, ir viņā pusē. Arī viņš, Pjers, bija drīkstējis izbaudīt visādu slavu, ko pasaule spēja sniegt. Bet ar visu sgvu slavu viņš nespēja panākt, ka viņa gatavāko augli, darbu, kas bija viņa lepnums un lielā mīlestība — «Figaro» patiešām drīkstētu izrādīt. Vēl aizvien Luijs truli un sīksti pretojās izrādei.

Tomēr Pjers izjuta lielu, gandrīz draudzīgu prieku par otra panākumiem un dedzīgos vārdos izteica viņam apbrīnu. Tikpat pārspīlētiem vārdiem arī Lafaijets izteica savu cieņu.

Tad viņš pastāstījāt par jautājumiem, kas varētu interesēt Pjeru. Uzskatāmi attēloja, cik skumīgi un nevarīgi Dīns sēdējis Kongresa locekļu priekšā. Nikni viņam uzbrūkot ienaidnieki; tie, kurus viņš uzskatījis par saviem draugiem, uzklausījuši viņu, ar pūlēm slēpdami žāvas. Plaši Lafaijets izklāstīja arī par Liju intrigām. Viņš darījis visu, ko spējis, lai atspēkotu šos melus, un pamazām, taču droši Pjera nopelni gūšot pelnīto atzinību arī Kongresā.

Tad viņš pastāstīja arī par literārajiem panākumiem, kādus Pjers, pats to nemaz nezinādams, guvis Amerikā. Kesneja kungs, jaunais filozofs, Pompaduras ievērojamā ārsta dēls, bija aizbraucis pāri jūrai, lai tur liberālākos apstākļos paustu franču filozofiju un mākslu. Viņš dzīvoja Filadelfijā, mācīja turienes sabiedrības dāmām franču valodu un bija panācis, ka tajā laikā, kad teātra izrādes bija aizliegtas kā frivolas, tika uzvesta Pjera drama «Eiženija» franču valodā.

— Tikai nejautājiet man, — marķīzs smaidīdams piebilda, — kā šī franču valoda skanēja.

Taču Pjers nodomāja, ka viņa lugu tomēr būs sapratuši. Un viņš bērnišķīgi priecājās, ka franču vārdam un franču mākslai iekarojis citas pasaules daļas cilvēku sirdis.

Kongresa dāvana Lafaijetam, — goda zobens bija pirmā šāda veida velte, kas Franklinam bija jāliek izgatavot kā vienīgajam pārstāvim. Jaunajai republikai šeit, visgreznākajā Eiropas galmā, bija jāreprezentējas cienīgi, viņas veltes nedrīkstēja atpalikt no citu nāciju veltēm, un laimīgā kārta Franklinam šoreiz nebija jāstrīdas ar kolēģiem par to, kādu summu viņš drīkst atvēlēt. Viņš centās izdomāt nozīmīgus un arī glītus simbolus, ornamentus un izteicienus un uzdeva izgatavot zobenu galma juvelierim Basanžam, bet reljefu un izrotājumu zīmējumus Purā kungam no Sevras porcelāna manufaktūras.

Basanža kungs, maldīgi uzskatīdams, ka pasūtījumu uzdevusi visa delegācija, vērsās pie Artura Lija ar kādu jautājumu. Tas-bija sašutis. Doktors honoris causa bija izdarījis tik lielu pasūtījumu, neprasot viņa piekrišanu; atkal viņš bezatbildīgi bija izšķiedis Kongresa naudu.

Misters Lijs dusmīgi steidzās uz Pasī un sauca doktoru pie atbildības.

—   Man ir pamats domāt, — Franklins aukstasinīgi paskaidroja, — ka šāda goda balva saskan ar Kongresa vēlēšanos.

—   Es nezināju, — Arturs Lijs ņirgājās, — ka jūs protat lasīt domas pāri okeānam.

Uz mirkli Franklinam radās vēlēšanās paskaidrot jaunajam cilvēkam, ka viņa loma izspēlēta, taču viņš pārvarēja šo kārdinājumu.

—    Vai jūs vēlaties, — viņš jautāja tik mierīgi, ka Arturs Lijs sadusmojās vēl vairāk, — lai mēs atsaucam pasūtījumu par goda zobena izgatavošanu un aizvainojam Lafaijetu un visu Franciju?

—   Diemžēl, tas nav iespējams, — atbildēja Arturs Lijs, — kaut gan es uzskatu, ka šo zaļo jaunekli, šo franču aristokrātu, milzīgi pārvērtējuši. Nekādā ziņā es nevaru mierīgi piekrist, ka mēs šajā laikā, kad mūsu zemi māc briesmīgas finansiālas grūtības, izdodam piectūkstoš livru cēla žesta dēļ.

Franklins noņēma brilles un pievērsa satrauktajam cilvēkam platās, izvelbtās, mierīgās acis. Šķita, ka viņa uzacis savelkas vēl augstāk, platā mute sakniebj as vēl noraidošāk, lielās acis kļūst stingrākas; tas bija Diplesī gleznotais Franklins, kas uzlukoja Arturu Liju. Tam kļuva neomulīgi. Beidzot vecais vīrs atdarīja muti.

—    Jums ir taisnība, — viņš teica, — piectūkstoš livru ir liela nauda, par to varētu nopirkt daudz maizes un arī dažus šķiņķus izsalkušajiem amerikāņiem. Bet man šķita necienīgi pasniegt skopu dāvanu šim jauneklim, kas izdarījis mums tik milzīgu pakalpojumu un vairākkārt riskējis mūsu dēļ ar dzīvību. Man ienāca prātā ziedot no saviem līdzekļiem kādu summu. Bet tad es uzskatīju par labāku ari no savas puses dot piecdesmit mārciņas mūsu gūstekņiem Anglijā, kuriem šī nelieša Daigsa krāpšanas dēļ aizvien vēl jābadojas.

Sādu Franklina debatēšanas veidu Arturs Lijs atzina par nepieklājīgu. Tas bija nepieklājīgi, ka vecais, tikai lai viņu pazemotu, šeit iepina jautājumus, kam ar temu, ar noziedzīgo valsts naudas izšķiešanu, nebija nekāda sakara.

—   Tieši tādēļ, ka mēs Londonā esam neparedzētā kārtā zaudējuši naudu, — viņš paskaidroja, — mums būtu jāizvairās no jebkuriem liekiem izdevumiem. — Un viņš izslējās, sakrustoja rokas un nolieca galvu uz priekšu.

Franklins gribēja skarbi atbildēt. Bet tad nodomāja: «Ak tu manu nabaga Rišār, ja tu zinātu!» Viņš vēroja, ka Lija sejā izpaužas īsta tikumības iemiesojuma cieņas pilns sašutums, un savilka muti platā, apmierinātā smaidā. Arturs Lijs nezināja, kā lai to uztver; tas vairs nebija apvainojoši, kā vecais uzvedās, viņš bija jucis. Lijs paraustīja plecus un aizgāja.

Pēc dažām dienām viņš guva skaidrību, ko nozīmēja Franklina smaids. No Amsterdamas kopā ar citu pastu pienāca oficiāls Kongresa ziņojums, ka Franklins iecelts par vienīgo pārstāvi.

Asinis saplūda Artura Lija sirdī, viss satumsa, un viņš pakrita nesamaņā.

Viņš atkal iznira no nemaņas. Gulēdams vēl uz grīdas, Lijs lēnām pārdomāja, kas bija noticis. Viņu pārņēma bezgalīgs sašutums. Viņš atvairīja to. Tikai nepaļauties jūtām, pārdomāt, loģiski apsvērt, tā bija viņa stiprā puse, tai ziņā viņš bija pārāks par doktoru honoris causa.

Viņš elsdams ar pūlēm piecēlās, atsēdās krēslā. Vēlreiz uzmanīgi pārlasīja Kongresa rakstu. Tur bija arī norādījums pasniegt I^afaijetam goda zobenu. Augšmalā labajā pusē cipars «4», tā bija ceturtā kopija. Trīs kopijas bija pazudušas. Sakodis zobus, savilcis lūpas, Arturs Lijs pārdomāja. Arī Franklinam

i

domātās kopijas laikam pazudušas. Tomēr vecais virs būs zinājis par savu iecelšanu un ari par norādījumu pasniegt goda zobenu. Citādi Franklins nebūtu izturējies pret viņu ar tik bezkaunīgu, žēlīgu izsmieklu, citādi nebūtu smaidījis tik zemiski un augstprātīgi. Arturs Lijs jutās tik pazemots kā vēl nekad. Cik nožēlojami viņš bija stāvējis Franklina priekšā, rājis viņu un pēlis, un uzpūtīgais sirmgalvis pat neuzskatīja par vajadzīgu viņam paskaidrot un satriekt viņu. Cik viņš bija viltīgs, cik bezgalīgi ļauns, šis Nestors, šis patriarhs, viņa viltus un lepnums ar gadiem bija vēl pieaudzis. Kas tas bija par nekrietnu joku, ka viņš noslēpa šo ziņu, lai uzjautrinātos par otra nezināšanu. Viņam ienāca prātā doktora smaids, šis uzjautrinātais, neizsakāmi iedomīgais smaids. Tā varētu smaidīt par pērtiķi, kas smieklīgi lēkā, lai sasniegtu augli, kurš atrodas viņpus restēm.

Viņš bija īsts velns, šis doktors honoris causa. Jau pašā sākumā Franklins bija centies viņu nobīdīt pie malas ar savu elektrību, ar savu akadēmisko slavu, un viņš, Arturs Lijs, bija padevies. Turklāt viņš, Arturs Lijs, bija daudz labāks politiķis, tas bija jāatzīst arī skauģiem. Bet veco vīru nebija samierinājusi nekāda iecietība. Vecais gribēja tikt no viņa vaļā, tāpēc ka viņš, Arturs Lijs, palikdams uzticīgs saviem republikāniski stingrajiem uzskatiem, bija izteicis doktoram pārmetumus par viņa uzpērkamību, par radu būšanu, par «liberālo», tas ir negodīgo un visu dzimteni apkaunojošo dzīves veidu. Viņš negribēja, lai godīgas acis redzētu viņa un viņa draugu darījumus. Tādēļ viņš bija paslēpies aiz elku pielūdzēju, aiz despota kalpu mugurām. Bet Kongress, pārdzīvodams smagu laiku, bija spiests piekāpties mūžsenajam ienaidniekam, un turpmāk šis divkosīgais cilvēks bez uzraudzības sēdēs Pasī un nodarbosies ar savām aizdomīgajām mahinācijām, kaitēdams Amerikai un brīvībai.

Savienotajām Valstīm neklājās labi, ja Henrijs Ričards Lijs, amerikāņu neatkarības radītājs, bija spiests pieļaut, ka viņa brālim Arturam Lijām uzveļ šādu negodu un nepateicību.

Pavisam nevarīgs viņš sēdēja ilgu, ilgu laiku. Tad saņēmās, piecēlās, sakrustoja rokas uz krūtīm, izstiepa zodu pret neredzamo ienaidnieku, pret doktoru honoris causa. Franklins maldījās, ja domāja, ka Arturs Lijs tik ātri atteiksies no cīņas. Vēl viņam bija tiesības palikt Parīzē, turklāt amatā, jo no viņa abiem amatiem bija palicis vēl viens, vēl viņš bija amerikāņu sūtnis Madridē. Instrukcija, ko Kongress bija devis līdzi viņa brālim Viljamam un Ralfam Izaram, attiecās arī uz viņu.

Kamēr viņu nepieņem Madridē, viņa pienākums bija palikt Parīzē, aizstāvēt tēvzemes intereses, uzraudzīt sirmgalvi, atturēt viņu no noziedzīgiem soļiem.

Tajā pašā dienā Pasī arī misters Adamss uzzināja, ka nevis viņš, bet gan Franklins iecelts par vienīgo pārstāvi. Uz mirkli viņš sadrūma un nodomāja, ka pat izslavētajā Amerikā ēzeļu esot vairākumā. Bet viņš ātri pārvarēja savu vilšanos. Līgums bija noslēgts pirms viņa ierašanās, tāpēc viņa uzturēšanās Francijā jau pašā sākumā bija lieka. Bija labi, ka viņš var to pamest un atgriezties pie savas Abigailas. Bet, ja uz visu raudzījās objektīvi, tad bija labāk, ja šeit, Parīzē, darīšanas vadīja viens cilvēks, kaut arī tas nebūtu sevišķi piemērots.

Misteram Adamsam piemita goda jūtas un patika plaši žesti. Viņš devās pie doktora Franklina, paņēma tā veco, brūno roku savā siltajā, tuklajā plaukstā un sirsnīgi sacīja:

— Es apsveicu jūs, doktor Franklin. Es pats būtu vēlējies vadīt šeit darīšanas, to es saku atklāti. Bet es zinu, ka mūsu zemes intereses, ja jūs būsiet vienīgais pārstāvis, būs daudz drošākās rokās, nekā tad, ja mēs darbotos šeit trijatā. Bez tam jūs labprāt dzīvojat starp frančiem, turpretī man labāk patīk dzīvot dzimtenē. Tā Kongresa gudrība varbūt atradusi vislabāko atrisinājumu.

Savai sievai misis Abigailai viņš rakstīja: «Saņēmis ziņojumu par rezolūciju, ko bija sagudrojis liktenis un zināmu Kongresa locekļu neapdomība, es, nb vienas puses, nožēloju jauno pārbaudījumu, kas tagad uzlikts dzimtenei. No otras puses, man šķita pareizi apsveikt doktoru, kas personīgi pret mani izturējies nevainojami, tomēr neslēpjot savas domas. Starp citu, es viņu atradu sēžam pie rakstāmgalda, viena kāja viņam bija kaila, bet mati nesukāti un tik sapinkājušies, ka es šaubījos par saprātu šajā galvā.»

Ar to pašu pasta sūtījumu Franklins bija saņēmis no uzticamiem draugiem sīku ziņojumu, kā notikusi viņa iecelšana. Pēc tam, kad bija nolemts samazināt Parīzes delegāciju līdz vienam cilvēkam, tika iecelta trīspadsmit cilvēku komisija priekšlikumu iesniegšanai. No šiem trīspadsmit sākumā pieci balsojuši par Artura Lija iecelšanu, četri par Adamsu, diviem nebija nekādu ieteikumu, tikai divi balsojuši par Franklinu. Artura Lija draugi un Adamsa draugi nekādi nebija spējuši vienoties. Tad radies plāns atsaukt visus trīs sūtņus un iecelt vienu jaunu. Bet šajā laikā franču sūtnis noteikti paziņojis, ka viņa valdība pietiekami rienot vienīgi Franklinu, un tikai viņš spēšot panākt aizdevuma piešķiršanu. Tā beidzot tika ieteikts Franklins ar vienas balss vairākumu. Plenārsēdē pret viņu vienoti balsojis viņa Pensilvānijas štats.

Par šo ziņojumu Franklins nebija sevišķi pārsteigts. Savienotajās Valstīs pret viņu bija radies stipri naidīgs noskaņojums, viņš bija ziepju vārītāja dēls, savā Pensilvānijā viņš bija mazo ļaužu partijas vadonis, kas uzstājās pret zemes īpašnieku partiju, un viņa dēla Viljama nodevība bija labs propagandas materiāls. Tātad daudz netrūka, lai izlemtu pret viņu. Bet viņam bija veicies, viņam, Benjaminam, labās rokas dēlam, laimes dēlam. Ja viņš gribētu būt atklāts pret sevi, tad viņam bija jāatzīst: atcelšana viņam būtu bijis smags trieciens. Varbūt tieši vakariņas «Ķīniešu maskarādē» bija panākušas, ka tagad palika viņš, nevis Arturs Lijs. Tie bija tukši sapņi. Notikumiem ir sava jēga, un tas bija liktenis, ka šeit palika labākais Amerikas interešu pārstāvis.

Viņš pavīpsnāja. Pat Kongress beidzot bija atzinis, ka tā tam jābūt, protams, tikai ar franču sūtņa palīdzību.

Pasī, Versaļā un Parīzē valdīja milzīgs prieks par šo notikumu. Mazais Benjamins ar lepnumu pamanīja, ka tas patiesi bijis svarīgs noslēpums, ko vectēvs viņam vienam pašam uzticējis.

Helvecija kundze sarīkoja svētku mielastu Franklinam par godu un pārvarēja sevi un ielūdza arī Brijona kundzi. Doktors ēda nesātīgi, visvairāk putu krējumu, un nebaidījās ari dzert daudz madeiras; viņš gribēja savai vecajai ienaidniecei ģikts kundzei parādīt, ka nebaidās no tās.

Sajā gadījumā abats Morelē sacerēja Franklinam par godu dziesmu, blēņu, dziļa apbrīna un mīlestības, nevainīgas jautrības un sliktu, jautru, skanīgu atskaņu pilnu dziesmu.

Vēlāk lai historia Dzied par viņu gloria. Šodien sumināts lai tiek Vīrs, kas visiem smieties liek. Cin, čin, čin,

Lai dzīvo mūsu Benjamins! Zibens spēriens viņam nieks, Lielvalsti ir radīt prieks. Jokus riekšavām viņš her, Madeiru un bordo dzer.

Un par laimes dēlu sauks To, kas Benjaminam draugs. Amerikas Solons viņš, Filozofs un vectētiņš, Valda gudrība un joks, Vīna kausi līksmi plok. Varens prāts un gudrs smīns — Tāds ir mūsu Benjamins.

Tādi līksmi un aušīgi bija veseli septiņi panti. Franklins varen uzjautrinājās. Helvecija kundzes meitas dziedāja šo dziesmu, un viņš pavadīja ar pašizgudrotu mūzikas instrumentu, līdzīgu harmonikām. Tad viņš pats nodziedāja divas skumjas skotu tautas dziesmas, kuras visvairāk mīlēja, romanci par Mariju Stjuarti un sērīgu dziesmu — «Tik laimīgi, kā bijām mēs».

Nākamajā dienā Franklins aizbrauca uz Versaļu, lai oficiāli paziņotu Veržēnam un Morpā par savu iecelšanu. Par šīs iecelšanas priekšvēsturi abus kungus jau sen un labi bija informējis sūtnis Zerārs. «Es apsveicu jūs un sevi, ekselence,» Zerārs bija rakstījis grāfam Veržēnam, «ka mēs esam vaļā no šī briesmīgā Artura Lija. Sis cilvēks vērpa bezjēdzīgus viltus un intrigu tīklus, kas apdraudēja katru, kam ar viņu bija darīšana. Es priecājos no visas sirds, ka man bija iespējams aizkavēt to, ka šis bīstamais un sliktais cilvēks tiek iecelts Franklina vietā.»

Veržēns nekautrējās pateikt Franklinam to, ko viņš domā par Kongresu.

—    Jūs, doktor Franklin, — viņš sacīja, — nepārpratīsiet mani, ja es runāšu ar jums atklāti. Bet kas tā ir par dīvainu sabiedrību, ko jūs esat ievēlējuši savā tautas pārstāvniecībā? Ja mēs nebūtu paspējuši aizkavēt, tad patiesi jūsu dieva pamestais Kongress būtu vislielākajā nelaimes brīdī atsaucis savu labāko cilvēku.

Arī Morpā neslēpa prieku par Franklina iecelšanu.

—    Es jau uzdevu, — viņš smīnēdams paziņoja Franklinam, — meistaram Diplesī tūlīt uzgleznot jaunu jūsu portretu. Es gribu gleznu dāvināt karalienei, — viņš izpauda. — Majestātei jau ļoti sen bija prieks iepazīties ar jums. Ja kundze tagad jūsu portretu piekārs visiem redzamā vietā, tad tā būs zināmā mērā pāragri dzimuša bērna leģitimēšana. Vēlāk, — viņš teica, — jūs redzēsiet atkal arī monarhu, kad iesniegsiet viņam savu akreditēšanās rakstu. Pamazām viskristīgais pieradīs jūs redzēt.

Par aizdevumu abi ministri nerunāja. Arī Franklins uzskatīja par pareizāku šoreiz vēl nepieminēt delikāto jautājumu.

Parīze patiesi priecājās, ka brīvības un saprāta sūtnis no jauna atzīts un apstiprināts. Viljama Tempļa un de la Mota mapes ātri pildījās. Caurām dienām uz Pasī brauca karietes ar apmeklētājiem, kas vēlējās apsveikt Franklinu.

Starp apsveicējiem bija arī Pjers Bomaršē. Vēsts, ka ļauni viltīgais, bezgala pretīgais Arturs Lijs, kas apkaunoja Amerikas vārdu, ir atcelts, pārlieku iepriecināja Pjera sirdi. Atkal attaisnojis cerības viņa dzīves likums. No dziļiem bezdibeņiem viņš atkal tika pacelts visaugstākajā laimes kalngalā. Galu galā par žilbinošu laimes gadījumu bija pārvērties aplamais spriedums, kas viņu bija iegrūdis pie Senlazāras dīkdieņiem, un nu viņš saņēma vēl jaunu gandarījumu, tika nobīdīts pie malas nelietis Lijs, kurš bija pretojies viņa kredītu apmaksai. Bez tam šis notikums viņu no jauna saistīja ar otru lielo amerikāņu neatkarības celmlauzi — ar Pasī patriarhu.

Viņš pārmērīgi jūsmīgi apsveica Franklinu. Doktors jutā3 atvieglots. Kad šis Karons nesen daļēji Kongresa vainas dēļ, kas negribēja viņam maksāt, bija nokļuvis nelaimē, viņš nekā nebija darījis un nebija viņam palīdzējis; tagad šķita, ka Karona kungs neņem viņam to ļaunā. Starodams tas naivi sacīja:

—    Jūs laikam arī milzīgi priecājaties, doktor Franklin, ka mēs esam tikuši vaļā no šī dundura, no Artura Lija. Arī jūs dabūjāt daudz ciest viņa dēļ.

Sie vārdi samulsināja Franklinu. Viņš atcerējās Dibūru un «Mušu un karieti». Vai tas bija aplinkus norādījums? Piesardzīgi, mazliet neveikli viņš teica:

—   Jā, jums nodarīta liela netaisnība, mesjē.

—    Jums un man, jums un man, — Pjers dedzīgi apgalvoja. — Man tas ir gods, doktor Franklin, ka šai liktenī es dalos ar jums. Mani pagodina, ka mums abiem ir tik daudz kopīga. Mēs vienmēr izkļūstam no visām nelaimēm.

Franklins nodomāja, ka šis cilvēks patiešām daudz darījis Amerikas labā, vairāk nekā jebkurš cits Francijā, vairāk nekā izdaudzinātais Lafaijets, un par šo palīdzību viņam atmaksāts ar ļaunu. Taču viņš nespēja nekā padarīt, Karona kungs viņam joprojām bija pretīgs. Viņš negribēja, lai viņiem būtu kaut kas kopējs. Viņš pamācoši teica:

—   Nepriecāsimies par agru. Mūsu priekšā vēl ir garš ceļš.

Pjers sākumā nesaprata, kāds sakars šai piezīmei varētu

būt ar viņa vārdiem. Bet tūlīt viņš to iztulkoja pēc sava prāta.

—    Jā, arī šai ziņā-jūs esat tāds pats kā es, — viņš dedzīgi pievienojās. — Arī man katrs panākums šķiet aizvien tikai sākums, kā kalna pakāje, kura galotne pazūd mākoņos.

Pārsteigts par šādu iztulkojumu, Franklins atbildēja ar vieglu nopūtu:

—   Mans mīļais kungs, man vairs nebūs laika uzkāpt šādā galotnē, kas pazūd mākoņos. Kad es tagad eju cauri Šķīsto kapsētai, tad man šķiet, ka es meklētu sev dzīvokli.

Taču Pjers viņu steigšus nomierināja:

—   Nē jel, cienījamo doktor, — viņš teica. — Nenokariet galvu. Es ticu jūsu laimei tāpat kā savējai. Mēs*abi vēl piedzīvosim kara beigas. To jums saka Pjers Bomaršē.

Pa to laiku bija ieradies baņķieris Legrāns no Amsterdamas, un Franklins kopā ar viņu sagatavoja memorandu, ko viņš gribēja iesniegt franču ministru kabinetam, lai pamatotu aizņēmuma nepieciešamību. Kļuva aizvien skaidrāks, ka steidzami! saņemt divdesmit piecus miljonus, kurus Kongress pieprasīja, bija Savienoto Valstu dzīvības interesēs.

Tomēr doktors vilcinājās. Nebija labvēlīgs brīdis pieprasīt tilc lielu summu. Kopš savienības noslēgšanas sakari starp Franciju un Ameriku bija kļuvuši ciešāki, tagad franči bija labāk informēti par ķildām Kongresā un par visas valsts stāvokli, kļuva zināmi daudzi sīkumi, kas parādīja sabiedrotos sliktā gaismā. Franču virsnieki atgriezās neapmierināti un pastāstīja nelabvēlīgas ziņas par amerikāņu apstākļiem. Runāja, ka tikai ceturtā daļa amerikāņu ticot neatkarības uzvarai. Laroša kungs, kāds no neapmierinātajiem virsniekiem, dzēlīgi bija izteicies, ka Amerikas republikai vairāk draugu esot Parīzē nekā Amerikā. Kāds cits virsnieks de Portaija kungs, admirāļa d'Estena flotes ievainotais kapteinis, visur stāstīja, ka ar amerikāņiem neesot iespējams saprasties un sadzīvot. Amerikāņi slinkojot, dienu un nakti dzerot tēju un rumu, smēķējot un izvairoties no grūtībām, ilgi viņi neizturēšot. Turklāt viņi izjūtot lielas antipatijas pret frančiem un drīzāk gribot pāriet pie angļiem nekā cīnīties kopā ar frančiem. Kāds finansu ministrijas ierēdnis, Peljē kungs, bija Nekera kunga uzdevumā apceļojis Savienotās Valstis. Amerikas ienaidnieki bija izplatījuši viņa ziņojuma norakstu. Amerikāņu valdības aģenti, viņš ziņoja, saņemot no valdības piegādātājiem neticami augstu komisijas naudu. Visā valstī valdot savtīgs, mantkārīgs gars, neviens nedomājot nosodīt šādu domāšanas veidu, milzīga peļņas kāre esot visraksturīgākā amerikāņu iezīme, sevišķi Ziemeļu štatos.

Franklinam šķita nepareizi tādā brīdī, kad Parīzes salonos un kafejnīcās atskanēja šādas valodas, lūgt milzīgo summu, ko Kongress pieprasīja. Viņam gan bija valdības galvas solījums, ka gaidot tikai to, ka Franklins kļūtu par vienīgo pārstāvi, lai uzsāktu ar viņu sarunas par aizdevumu. Taču Franklins no pieredzes zināja, ko nozīmēja diplomātu solījumi. Arī visskaidrāko piekrišanu varēja tik ilgi un sīkumaini iztulkot, kamēr tā izgaisa kā dūmi.

Sajās nedēļās viņš vairākkārt bija sarunājies ar Lafaijetu. Ģenerālis Vašingtons — tas skaidri izrietēja no marķīza vārdiem — bija pārliecināts, ka bez franču armijas un franču flotes palīdzības nav iespējams izcīnīt izšķirošu uzvaru un uzvarēt karā. Bez garām runām nu bija ari sastādīts franču ekspedīcijas korpuss, un tā bija teicama armija. Marķīzs bija saņēmis pavēli tuvākajās dienās izbraukt uz Havru, lai kā viceģenerālkvartirmeistars pārbaudītu karaspēka daļas. Tomēr armija nevarēja aizbraukt, jo Kongress pretojās ielaist franču karaspēku valstī. Starp amerikāņiem un admirāli d'Estenu bija notikuši nikni strīdi, un Kongress baidījās, ka būs vēl sliktāk, ja valstī atradīsies vesela franču armija.

— Kongress, — sūdzējās Lafaijets, — negrib ielaist nekādas karaspēka daļas, negrib pieredzējušus virsniekus, tas negrib nekā cita, vienīgi naudu. Palīdziet man, doktor Franklin, —; viņš dedzīgi lūdza. — Iestāstiet Kongresam, lai tas ar prieku pieņem franču palīgkorpusu. Ieskaidrojiet šiem kungiem, ka franču armija atnesīs arī franču naudu, kas tad nonāks pie viņiem. Ak, kādi bodnieķeļi ir jūsu Kongresa kungi, — viņš nopūtās. — Es vienmēr domāju, ka mēs, franči, esam skopulīga tauta, bet, salīdzinot ar jums, mēs esam tīrie izšķērdētāji.

«Nabaga Rišāra» autors, kas saviem lasītājiem tik neatlaidīgi bija piekodinājis būt taupīgiem, kaut gan pats ne sevišķi cītīgi turējās pie savām pamācībām, pavīpsnāja.

Bet tik daudz bija skaidrs: arī franču palīgkorpusa nosūtīšana, bez kura nebija iespējams uzvarēt karā, bija atkarīga no ^izdevuma. Franklina saprāts pavēlēja viņam nogaidīt, bet sirds prasīja, lai viņš rīkojas.

Dn tad vēl viņš saņēma Vašingtona vēstuli. Tā bija īsa vēstule. Armijas un valsts stāvoklis esot neskaidrs, — ģenerālis rakstīja tieši un vienkārši, kā bija paradis. Amerikai vai nu jādabūjot nauda no Francijas vai jānoslēdzot miers.

Sī Vašingtona vēstule pamudināja Franklinu, par spīti visām šaubām, vairs ilgāk nevilcināties. Viņš nosūtīja memorandu, ko bija sacerējis ar Legrāna palīdzību, grāfam Veržēnam, un pievienoja tam ļoti personīgā tonī ieturētu vēstuli. Viņš neatgādināja Morpā solījumu, bet rakstīja: «Es esmu vecs, slimības novārdzināts, un nav ticams, ka es vēl ilgi spēšu noņemties ar darījumiem. Tāpēc izmantoju šo gadījumu un paziņoju Jūsu ekselencei: pašreizējais stāvoklis ir kritisks. Jābaidās, ka Kongress, ja tas vairs nespēs apmierināt nepieciešamās vajadzības, zaudēs varu pār tautu. Tad tiks apdraudēts viss jaunais režīms Amerikā. Bet, ja angļi no jauna tiks Amerikā pie varas, tad šai paaudzei vairs neradīsies izdevība panākt tik efektīvu atdalīšanos no Anglijas kā pašreiz. Un tad, auglīgajai, plašajai zemei ar garo piekrasti nokļūstot bez iebildumiem angļu rokās un ātri attīstoties tirdzniecībai, kā arī palielinoties matrožu un kareivju skaitam, radīsies tik plaša bāze turpmākai varenībai, ka viņi kļūs par briesmām Eiropai un spēs nesodīti realizēt to nekaunīgo patvaļu, kas vispār ir šīs nācijas dabā un, pieaugot varai, izpaudīsies vēl vairāk.»

Pa to laiku bija izgatavots goda zobens Lafaijetam. Ar labpatiku Franklins aplūkoja šo meistardarbu. Rokturis un visi izrotājumi bija no tīra zelta. Izrotājumi bija uz roktura, maksts un asmens. Tur bija redzams Lafaijeta ģerbonis un viņa drosmīgā devīze: «Cur non? Kādēļ ne?» Pusmēness attēloja plaukstošo Amerikas slavu. Britu lauva gulēja izstiepies pie Lafaijeta kājām, un Amerika sniedza jaunajam cīnītājam lauru zaru. Bija attēlotas Gločesteras un Monmutas kaujas un atkāpšanās no Barenhilas un Rodailendas. Spārnotā dieviete Fama lidoja pa priekšu fregatei, kas veda Lafaijetu atpakaļ uz Franciju. Vienā rokā viņa turēja vainagu, ko Amerika bija piešķīrusi varonim, otrā rokā trompeti, lai pavēstītu Eiropai viņa dižos darbus. Apbrīnojami, ko tik visu Franklins un mākslinieka Purā bija spējuši attēlot uz zobena.

Lafaijets atradās Havrā, kur viņš saskaņā ar pavēli inspicēja Amerikai paredzētās karaspēka daļas, tā ka doktors nevarēja viņam personīgi pasniegt skaisto dāvanu. Bet tur bija arī savs labums. Franklinam tagad bija lieliska izdevība .sūtīt uz Havru jauno Viljamu.

No visiem, kas doktoram bija tuvi, jaunais Viljams bija izrādījis vislielāko prieku par viņa iecelšanu. Viņa jūtas pret Blanseti Kaijo bija dziļākas, nekā viņš ļāva citiem nomanīt, viņam būtu sāpīgi šķirties no viņas un atgriezties Amerikā. Tagad viņam bija cerības vēl vairākus gadus būt kopā ar viņu.

Jau sen viņš bija kautrīgi lūdzis, lai atļauj viņam aizbraukt uz Havru un apmeklēt savu draudzeni. Taču bija daudz jāstrādā, un doktors atzina par pareizāku jauneklim allaž ieskaidrot, ka viņa dzīves centrs ir darbs. Franklins gribēja dot viņam atvaļinājumu braucienam uz Havru tikai tad, ja šis brauciens būs saistīts ar kādu oficiālu uzdevumu. Būtu grūti atrast skaistāku dienesta pienākumu kā goda zobena nodošanu.

Viljams staroja vien. Viņu sagaidīja svētlaime. Viņam bija jādodas ceļojumā ar ļoti pagodinošu misiju, viņam bija jāpasniedz slavenajam un apbrīnotajam ģenerālim lieliskā dāvana, un tajā pašā reizē viņš redzēs savu mīļoto draudzeni, sava bērna māti. Ar prieku doktors vēroja sava mazdēla laimīgo seju.

Iekams viņš ļāva Viljamam iet, viņš uzrakstīja vēstuli Lafaijetam. «Uz zobena,» viņš rakstīja, «attēloti daži no svarīgākajiem varoņdarbiem, kas jums sagādājuši slavu. Sie attēlojumi un alegoriskās figūras, kā man šķiet, izdevušies neparasti labi. Ar jūsu zemes izcilo mākslinieku palīdzību iespējams attēlot visu. Tomēr nav iespējams attēlot to pateicību, ko mana zeme un es izjūtam pret jums. To mākslinieciskie tēlojumi spēj tikpat maz izpaust kā vārdi.»

Ar Brijona kundzes palīdzību Franklins pārlaboja šīs vēstules franču tekstu. Viņš pārlasīja vēstuli galīgā veidā un nosmējās pie sevis. Tas bija īstais franču stils, kā pateikties franču ģenerālim. v

De Morpā kungs jau trešo dienu brokastoja viens pats. Viņa grāfiene bija aizbraukusi uz Parīzi, lai pati uzraudzītu pēdējos atjaunošanas darbus Felipo namā.

Vecajam ministru prezidentam patika, ka grāfiene padarīja mājīgu viņu nemīlīgo pili pilsētā. Turpmāk viņam arī Parīzē būs ērts, pēc viņa gaumes ierīkots mājoklis. Viņš daudz biežāk varēs aplūkot savas gleznas, kas snauž aiz zīda aizkariem. Bez tam viņš nebūs arī vairs spiests visu savu saviesīgo dzīvi vadīt f monarha acu priekšā. Bet šīs nākamās ērtības viņam bija jāsamaksā ar pašreizējām ciešanām. Viņam bija grūti iztikt bez savas grāfienes, un vientuļās brokastu stundas kaitināja viņu.

Viņš iemērca trauslo cepumu šokolādē, taču nepielika pie mutes, viņam nebija patikas ēst. «Zvēru pie manas dvēseles, ja man tāda ir,» viņš domāja, «es kļūstu vecs.» Viņš atcerējās dažādos priekus, ar kuriem mēdza aizpildīt savas dienas. Bet šodien nebija nekā, kas viņu spēja kārdināt. Viņš bija noguris. Viņš vēlējās, kaut diena būtu jau pagājusi un varētu likties gultā, savilkties čokurā un gulēt.

Viņam. Zanam Frederikam Morpā, bija piederējis viss, pēc kā cilvēks var ilgoties, — bagātība, sievietes un godinājumi. Viņam piemita asprātība, saprāts, gaume un drosme. Viņam bijuši satraucoši piedzīvojumi, viņa varaskāre bija varējusi iztrakoties, cik tīk, viņš bija apmierinājis jebkuru izsalkumu, jebkurš viņa sapnis bija kļuvis īstenība. Tagad atlika viens vienīgs mērķis — nomirt savā amatā,

Bija neizsakāmi grūti būt par reakcionāra karaļa progresīvu ministru. Un vai tas bija pūļu vērts? Ietinies savās šallēs un lakatos, vecais vīrs sēdēja mazs, izkaltis un īgns.

Tagad atkal kolēģis Veržēns viņu mocīja ar šo muļķīgo aizdevumu Franklinam un viņa Amerikai. Viņš nebija devis mieru, kamēr Morpā bija reiz apsolījis pirmajā labvēlīgajā brīdī pamudināt izvairīgo Luiju to parakstīt. Cik daudz cīņas tas atkal prasīs! Un kālabad gan viņš īsti tā nopūlējās? Kāda daļa viņam gar Ameriku? Viņš dusmīgi un skaudīgi palūkojās uz portretu, kas karājās viņam iepretī. Vēsām, pētošām acīm Franklins raudzījās viņam cauri un pāri viņam. Tam bija labāk. Tas pārstāvēja jaunu valsti un varēja iet kopā ar jaunatni bez garas cīņas un mokām.

Kaķis Gri-Gri izstaipījās, nožāvājās, klusu ieņaudējās. Morpā pasniedza tam gabaliņu cepuma, tas paostīja, novērsās. Kaķis Gri-Gri ne visai ieredzēja viņu. Vecais vīrs iedomājās pēdējo sarunu ar grāfieni par šo dzīvnieku. Viņa visu laiku bija svārstījusies, vai atstāt kaķi šeit vai ņemt līdzi uz Parīzi. «Man tā ļoti trūks,» viņa bija sūrojusies. «Man negaršo brokastis, ja Gri-Gri nediedelē pāris kumosu.» — «Tad ņemiet to līdzi, mana dārgā,» viņš bija ieteicis. «Bet tas nejutīsies labi Parīzē, šis krietnais dzīvnieciņš,» viņa bija šaubījusies. «Tās pāris reizes, kad es pamēģināju, tas bija ļoti nelaimīgs, un cik neomulīgi tam būs tieši tagad, pārbūves juceklī. Seit, Versaļā, tas ir pieradis. Te tas noņemas ar peļu medībām, te tas labi pazīst katrņ peļu caurumu. Kaķim jau patīk māja, nevis cilvēki.» — «Nu labi, mana mīļā,» viņš bija atbildējis, «tad jūs nomierinās doma, ka Gri-Gri jūtas šeit pie mums labi.» — «Bet reizēm man liekas,» viņa atkal bija apsvērusi, «ka mīļais dzīvnieciņš tomēr ilgojas pēc manis, un es arī neesmu pilnīgi pārliecināta, vai Gaspars dod tam pienu vienmēr ar pareizu temperatūru.» — «Ja jūs par to raizējaties, mana dārgā,» viņš bija atbildējis, «tad varbūt tomēr ir labāk, ja jūs ņemat to līdzi.» — «Ar jums nekā nevar sarunāt,» viņa bija žēlojusies. «Jūs vienkārši nezināt, ko jūs gribat. Ņemt līdzi, atstāt šeit, no jums nekad nevar dabūt skaidru, nepārprotamu atbildi.»

Atcerēdamies šo sarunu, sirmgalvis mazliet atplauka. Doma, cik viņš bija atkarīgs no savas grāfienes un tajā pašā laikā pārāks par viņu, sasildīja viņa auksto sirdi. Viņš noglāstīja kaķi, kas neapmierināts devās prom, un iesnaudās.

Viņu pamodināja viegls troksnis. Tika aizvērtas durvis. Laikam sulaiņi bija ienākuši istabā, lai novāktu brokasta traukus, un atkal aizgājuši, lai netraucētu viņu. Viņš paskatījās pulkstenī uz kamīna, Falkonē meistardarbu. Viņš laikam bija snaudis kādu ceturtdaļstundu. Atkal aizritējušas piecpadsmit minūtes, deviņsimt sekundes. Tā paiet minūtes, stundas. Kamēr viņš nomirs savā dienestā.

Morpā piezvanīja. Lika pasaukt Šallē. Ietērpdams vārdos šī rīta noskaņojumu, viņš diktēja sekretāram ciniski asprātīgus novērojumus par dzīves niecīgumu.

—   Lasiet, Šallē, — viņš pavēlēja.

Šallē savā neizteiksmīgajā balsī nolasīja.

—     Tas ir labi, — Morpā nopriecājās. — Vai jūs neatzīstat, Šallē, ka tas ir labi? — Un, jūsmodams par savu smalko stilu, viņš aizmirsa pasaules niecīgumu. — Tas ir gandrīz tikpat labi kā pravietim Zālamanam. Vai jums neliekas, mīļo Šallē? — .viņš gribēja dzirdēt apstiprinājumu. — Palasiet jel man dažus pantus salīdzinājumam no pravieša, — viņš palūdza.

Šallē paņēma bībeli un lasīja: «Piemini savu radītāju savā jaunībā, pirms tās ļaunās dienas nāk un tie gadi tuvojas, kur tu sacīsi: tie man nepatīk; pirms saule un gaišums, un mēness, un zvaigznes aptumšojas, un padebeši nāk atkal pēc lietus; tai laikā, kad tie nama sargi trīcēs un tie stiprie vīri locīsies, un tie malēji stāvēs klusu, tāpēc ka viņu palicis maz, un logi paliks tumši. Un tās divi durvis pret ielu taps aizslēgtas, tā ka malšanas skaņa paliks lēnāka, un viņš uzmostas, kad putniņa balsi dzird un kad klusu skan visas dziesmas. Un, kad mandeļu koks ziedēs, un sisenis būs par nastu, un līksmība zudīs, jo cilvēks iet uz savu mūža namu, un tie žēlotāji ies apkārt pa ielām; pirms tā sudraba virve trūkst, un tas zelta trauks saplīst un tas smeļamais pie avota izkalst, un tas skritulis pie akas salūst; jo pīšļiem būs atkaļ zemē griezties, kā tie ir bijuši.»

— Mitējieties jel, Šallē, — ministrs viņu pikti pārtrauca. — Viņš tomēr rakstījis labāk, šis vecais jūds. Manuprāt, viņš izsakās pārāk miglaini, bet, acīm redzot, viņš runā par vecuma kaitēm, un to viņš dara tēlaini un pārliecinoši, kaut gan tulkojums šķiet vājš. Nu jā, ar vecumu pirms divtūkstoš gadiem bija gluži tāpat kā šodien. Nav nekā jauna zem saules. — Un viņš aizsūtīja Šallē prom un, drūmu domu mākts, atkal aizsnaudās.

Luijs sēdēja savā bibliotēkā un aplūkoja kādu vara gravīru. Spānija tiešām beidzot bija pieteikusi karu, un gravīra ar gavilēm un izsmieklu attēloja politiski ekonomisko stāvokli, kas bija radies pēc šī jaunā trieciena Anglijai. Tur bija kāda slaucama govs, kas, acīm redzot, simbolizēja Lielbritānijas tirdzniecību. Kāds amerikānis dzīrās nozāģēt govij ragus, viens jau bija nokritis zemē. Kāds resns holandietis izmantoja gadījumu un slauca govi. Francūzis nesa prom pilnu trauku ar pienu, un spānietis ar otru trauku gaidīja, kad pienāks viņa rinda. Bet priekšplānā, cieši aizmidzis, gulēja britu lauva, mazs nekaunīgs šunelis pastaigājās tam pa muguru, un blakus sēru drānās raudāja kāds anglis.

Tomēr patīkami, ka tagad arī Spānija piedalījās karā. Tas bija iepriecinoši, ka arī viņa brālēns Karls Madridē, šis lieliskais valdnieks, kas savā valstī tik enerģiski uzturēja dieva nolikto kārtību, nespēja vairs ilgāk izvairīties no savienības ar dumpiniekiem. Nu viņš, Luijs, nebūs vairs vienīgais, kam jāsūta dumpiniekiem nauda, kuģi un kareivji.

Droši vien viņa ministri izmantos patīkamo pārmaiņu par ieganstu, lai izspiestu no viņa vēl vairāk naudas dumpiniekiem. Viņi uzstāja, ka tagad, kad daļu no maksājumiem var uzvelt Spānijai, jāpiešķir amerikāņiem milzīgais aizdevums. Turklāt jebkuros apstākļos lielākā daļa būs jāsamaksā viņam. Lai arī kas atgadījās, labs vai slikts, viņam jāmaksā, tīrais kauns. Vismaz Nekera kungs, šis protestants un šveicietis, bija stūrgalvīgs, tas palīdzēja viņam cīnīties pret pārējiem un pretojās svaidīties ar miljoniem.

Vakar, kad Morpā un Veržēns neatkāpās ar saviem argumentiem, Neķers bija minējis šausminošu skaitli. Kara izdevumi, viņš apgalvoja, tagad sasniedzot jau vairāk nekā piecsimt miljonus. Viņš, Luijs, bija domājis, bija cerējis, ka tas ir pārspīlējums, Neķers būs noapaļojis skaitli uz augšu, lai atgaiņātos no pārējo prasībām. Bet arī kad pārējie bija aizgājuši un viņš Neķeram vaļsirdīgi jautāja, tas stingri un noteikti bija paziņojis, ka tā tas esot, izdevumi sasnieguši jau vairāk nekā piecsimt miljonus, un viņš bija apsolījis šodien sastādīt sīku bilanci un pateikt precīzu skaitli. Luijs gaidīja šo aprēķinu, viņš bija devis norādījumu tūlīt pēc iesniegšanas to nodot viņam.

Viņš atvairīja nomācošos priekšstatus un domāja par gaidāmo lielo prieku. Tagad palikušas vairs tikai dažas nedēļas, kad Tuanetes laiks būs pienācis. Dzemdības tika gaidītas decembra vidū. Viņš bija kaut ko izdomājis, ar ko pārsteigs visu pasauli. Viņa dofinu, protams, sauks par Luiju Augustu, t.āpat kā viņu pašu, bet viņš dos savam vecākajam, Luijam Septiņpadsmitajam, vēl vienu jaunu vārdu, kāds nav bijis nevienam franču karalim. Tieši tādēļ, ka viņš, Luijs, bija spiests noslēgt savienību ar dumpiniekiem, ar dofina vārdu viņš izteiks savu labo gribu, savu paļāvību dievam, un nosauks viņu par Adeodatus — Dieudonne, Dieva Dāvātais. Tā bija laba, dievbijīga doma. Tad nu gan brīnīsies un dusmosies viņa mentors, šis slepenais ķeceris! «Zvēru pie manas dvēseles, ja man tāda ir!» Luijs to bija gluži labi dzirdējis. Bet tieši tādēļ viņš nosauks savu dofinu par Dieva Dāvāto. Un vecais neuzdrīkstēsies nekā iebilst.

Jā, Luijam būs patīkama ziema, visiem ķeceriem un dumpiniekiem par spīti. Tikai vienu bija žēl — sakarā ar gaidāmajām Tuanetes dzemdībām viņam šogad būs jāatsakās no savas porcelāna izsoles.

Klusu un godbijīgi ienāca de Set-Sēna kungs, nolika uz galda kādu dokumentu un tūlīt atkal devās projām. Ahā, Nekera kunga memorands. Apslapinājis resnos pirkstus, Luijs, uztraukts, turēdams tuvu acīm, šķirstīja dokumentus, lai atrastu galīgo skaitli. Tur tas bija. Viņš pietvīka, smagi elsa, drēbes viņam žņaudza, viņam bija jāpalaiž vaļīgāk josta. 532 miljoni.

Morpā un Veržēns tikai smējās, kad Neķers ar drūmu seju bija pareģojis, ka karš izmaksāšot tūkstoš miljonus. Un viņš .pats, ja arī izlikās, it kā ticētu Neķeram, īstenībā viņam nekad ^nebija ticējis. Viņš labprāt bija klausījies pārējo mierinājumos, ka karš nevilkšoties ilgi, Anglija būšot drīz spiesta slēgt mieru vai sabrukšot. Bet Neķers vairākkārt nemitīgi bija atkārtojis

savā asajā, pamācošajā balsī, kas Luijam atgādināja viņa vecā galma pārrauga Vogijona balsi: tūkstoš miljonu, tūkstoš miljonu.

Tur nu gulēja šī gravīra, kas attēloja Anglijas sabrukumu. Ragi nozāģēti. Un te atradās bilance, ko šis protestants bija sastādījis ar ļaunprātīgu precizitāti. Piecsimt trīsdesmit divi miljoni parādu, tas bija tas izslauktais piens, tā bija īstenība. Gravīra bija fantāzija, sapnis, ko sapņoja viņš un visi franči, vēlēšanās, migla. Piecsimt trīsdesmit divi miljpni. Viņam pašam, viņa Francijai nozāģēti ragi. Viņš paķēra gravīru, saplēsa to, nometa druskas uz grīdas, samīdīja tās.

Un tad viņi vēl gribēja aizdevumu. Vēlreiz divdesmit piecus miljonus. Tad ar vienu vienīgu spalvas vilcienu summa būs piecsimt pieēdesmit septiņi. Viss šim negaušam Franklinam.

Viņš vairs nespēja nosēdēt bibliotēkā. Dusmīgs, nemaz nepārģērbies, gāzelēdamies un kājām dimdinādams, viņš metās pa gaiteņiem un kāpnēm augšā uz savu kalvi. Viņam bija nepieciešamas spēcīgas kustības, vajadzēja pacilāt veseri.

Smagās, zemās durvis bija aizslēgtas. Atslēga viņam vienmēr bija līdzi. Luijs atvēra durvis. Viņš saklausīja negaidītas skaņas, gari stieptu, žēlabainu un turklāt iepriecinātu ņaudēšanu. Tur augšā, uz darbarīku plaukta, tupēja trokšņa cēlonis — kāds kaķis. Tātad Lodri vai Gamēns bija tik neapzinīgi, ka ļāvuši dzīvniekam ielavīties viņa pēdējā patvērumā, un viņš taču bija stingri piekodinājis viņiem būt rūpīgiem. Seit, šajā kalvē, viņš vēlējās būt viens, šeit viņš necieta nevienu cilvēku un nevienu dzīvnieku.

Viņš ņēmās trenkāt kaķi. Tas sēdēja pašā augšā uz plaukta. Luijs uzrāpās uz ķeblīša. Kaķis pārlēca viņam pāri lejā uz grīdas, Luijs neveikli to dzenāja, tas uzlēca uz darbgalda, kaut kas, skaļi šķindēdams, nokrita zemē. Luijs kļuva aizvien niknāks, atvēra durvis, dzina kaķi laukā, tas iebēga pretējā kaktā. Viņš paķēra knaibles, meta tam pakaļ. Tas žēli ieņaudējās un bēdīgi izkliboja laukā. Viņš aizslēdza durvis, izjuzdams niknu apmierinājumu. Beidzot viņš bija viens, un nu viņam būs miers.

Viņš izģērbās, paturēdams mugurā tikai kreklu un bikses, uzpūta mākslīgi uzturēto uguni, ķērās apstrādāt kādu dzelzs gābalu un atvēzēja savu veseri. Sita un atvēzēja, sita un atvēzēja.

Ienāca Gamēns.

-     Vai tu ielaidi kaķi? — Luijs viņam spalga balsī uzbrēca.

—   Kādu kaķi, augstība? — puisis pārsteigts jautāja.

—    Tu zini gluži labi, — Luijs ārdījās. Gamēns nekā nezināja un dūšīgi aizstāvējās.

—    Ja šeit bijis kāds kaķis, — viņš paskaidroja, — tad tas būs ielavījies iekšā tad, kad es gāju prom. Varbūt tas ir nepamanīts ielīdis pa logu. Es uz. kādu brīdi to bija atvēris, tāpēc ka te bija pārmērīgi karsts.

—    Es negribu redzēt šeit nekādus kaķus, — Luijs sašuta. — Ievēro to, izdzimteni, paklīdeni! Es neļaušu, lai jūs visi man kāpjat uz galvas!

Vēl kādu brīdi viņš rupji lamājās. Tad, aizvien vēl dusmodamies un lamādamies, gāja atpakaļ pie laktas. Lamājās, sita un vēzēja veseri. Pierima. Un, kad atstāja kalvi, tad bija jau samierinājies ar kara izdevumiem.

Sulainis Gaspars un slēdzēja Serafine atnesa vecajam Morpā cepuru kārbā beigto kaķi Gri-Gri. To ieraudzījis, Morpā satrūkās vairāk nekā kāda politiska notikuma dēļ. Viņš nebija gļēvulis, taču aiz bailēm viņam pārskrēja šermuļi pār kauliem, iedomājoties savas grāfienes bēdas un sašutumu.

Viņš bija savaldīgs cilvēks, kas reti sacēla traci. Šoreiz viņa vecā balss kļuva mežonīgi griezīga, viņš nikni uzkliedza vīram un sievai, kuri jatt desmitiem gadu kalpoja viņam, un apbēra viņus bezjēdzīgiem apvainojumiem. Kad Morpā, aizelsies un gaisu tverdams, atkrita krēslā, Gaspars noraizējies noslaucīja viņam sviedrus un ievīstīja viņu lakatos.

Tad viņš piesardzīgi attēloja kaķa bojā eju; Gamēna vārdi bija visu noskaidrojuši. Viskristīgais karalis bija atradis GriGri vienu pašu savā kalvē. Vēlāk, to daudzi bija redzējuši, kaķis klibodams, pusdzīvs, žēli ņaudēdams, bija vilcies pa Versaļas gaiteņiem, kamēr kāda līdzjūtīga dvēsele to bija pazinusi un aiznesusi atpakaļ uz tiem apartamentiem, kur tas piederējās. Serafine bija aizsūtījusi pēc doktora Lasona, taču Gaspars tūlīt redzēja, ka tur nekas vairs nebija līdzams. Un, iekams atnāca ārsts, kaķis bija jau miris. Un te nu bija viņa līķis lielās florenciešu cepures kārbā.

Morpā ilgi sēdēja klusēdams un izmisis. Tad viņš deva rīkojumu kaķi vēl šodien apglabāt Versaļas parkā; viņš negribēja, ka grāfiene redz līķi. Viņš pats piedalījās apglabāšanā. Nākamajā dienā viņš aizsūtīja Gasparu un Serafini uz Parīzi, lai tie saudzīgi visu paziņo grāfienei.

Grāfiene pameta darīšanas Felipo pilī un atgriezās ar kalpotājiem atpakaļ. Parasti viņa katrā situācijā atrada skeptiskus, aukstasinīgus vārdus, taču šoreiz bija zaudējusi savaldību. Viņas kaķis, viņas Gri-Gri! Un pie visa, kā aizvien, bija vainīgs Zans Frederiks, vecais muļķis. Iekšēja balss viņai bija ieteikusi ņemt kaķi līdzi, bet Zans Frederiks bij as aizkavējis. Un tad viņš bija ļāvis kaķim krist šī lempja un barbara rokās, šim karalim aiz dieva nežēlastības.

Nepārprotamos vārdos viņa pateica Morpā acīs visu, ko domā par viņu un viņa jauno skolnieku.

—    Es to vairs ilgāk necietīšu, mesjē, — viņa paziņoja, vēsi un draudoši pievērsusi viņam melnās, žirgtās acis. — Jūs varat, ja gribat, sabojāt savu mūža vakaru ar tukšu godkāri. Es vēl esmu pusmūžā un ilgāk vairs necietīšu. Es nesaprotu, kā cilvēks, kam ir sajēga, var mocīties šī barbara un lempja dienestā.

Sirmgalvim aizrāvās valoda.

—    Man godbijīgi jālūdz, mīļā, — viņš beidzot nomurmināja, — lai jūs neaizmirstat, ka runājat par Francijas un Navaras karali.

—    Jā, mesjē, — grāfiene atcirta, — tieši par šo barbaru un lempi es arī runāju. Par jūsu skolnieku, par jūsu Telemaku.

( Jauku gan jūs esat viņu izaudzinājis. Ak jūs mentor, Aristoteli! Asinskāru plānprātiņu, kurš vajā visu, kas mīlas cienīgs.

—    Es cerēju, — bailīgi sacīja Morpā, — ka jums tas būs mazs mierinājums, ja kaķi nonāvējusi majestātes roka.

Grāfiene neklausījās viņā.

—    Ko mans Gri-Gri nodarījis jūsu Luijam? — viņa sūrojās. — Mest kvēlojošas lūkšas uz kaķiem, to viņš iemācījies, jūsu skolnieks, neko vairāk. Ir gan cēls auglis nobriedis jūsu uzraudzībā! Jūs varat būt lepns par sava audzēkņa spējām. Manam Franklinam viņš lika ceļā visādus šķēršļus, ieslodzīja cietumā manu mīluli un aizliedza labāko Francijas komēdiju, nogalināja manu Gri-Gri. Ko lai vēl jūsu skolnieks izstrādā, lai jums beidzot atvērtos acis? — Viņa izslējās. — Ja jums ir kaut drusciņa cieņas, Zan Frederik, — viņa ierosināja, — tad prasiet, lai jūs atbrīvo, un pametīsim šo galmu, kur nonāvē nevainīgus dzīvniekus. Dosimies uz Parīzi, kur mēs nedzīvosim zem viena jumta ar tirānu. Bet pirms tam dosimies uz Ponšartrenu. Man nepieciešama vientulība, lai aizmirstu visu.

Ponšartrenā Morpā bija pavadījis garos trimdas gadus. Atmiņas par to padarīja viņu vēl skumjāku. Viņš pavadīja bēdīgu nakti.

—   Svarīga vēsts, ekselence, svarīga vēsts, — nākamajā rītā starodams paziņoja Veržēns.

—   Vai spāņi izcīnījuši kādu uzvaru? — Morpā vienaldzīgi jautāja.

—   Daudz kas svarīgāks un priecīgāks, — Veržēns gavilēja. — Austrieši padodas, — un, vēstuli vicinādams, viņš stāstīja. De Breteija kungs, franču sūtnis Vīnē, viņam slepeni paziņojis, ka Marija Terēze liekot savā un sava dēla vārdā lūgt viskristīgo karali būt par starpnieku miera noslēgšanā ar Prūsiju. Habsburgi esot ar mieru atteikties no visām prasībām sakarā ar Bavārijas nolīgumu un apmierināties ar nelielu apgabalu pie Innas.

Tā, protams, bija svarīga vēsts. Francijas stāvoklis kļūs daudz stiprāks, ja austriešu sabiedrotais atteiksies no nelaimīgā, zaudētā kara un atbrīvos rokas. Luijs, kuru smagi nomāca Austrijas karš, izjutīs lielu atvieglojumu un būs ar mieru citos jautājumos piekāpties. Tagad noteikti varēs dabūt no viņa parakstu uz amerikāņu aizdevuma lūguma.

—   Nāciet tūlīt man līdzi, ekselence! — Veržēns līksmi mudināja.

—   Ejiet viens pats, mans draugs, — Morpā skumīgi atbildēja. — Šodien man nav tāda oma, lai skatītu majestāti vaigu vaigā.

Veržēns bija tik satraukts par jauno vēsti, ka tikai tagad pamanīja, cik noskumis viņa kolēģis.

—   Dieva dēļ, kas noticis?— viņš jautāja.

Morpā pastāstīja. Veržēns bija atvieglots, taču izrādīja aizkustinājumu un daiļrunīgi izteica savu līdzjūtību.

Taču viņš bija diplomāts, turklāt izveicīgs, un ātri atskārta arī šīs nelaimes labās puses. Un saudzīgi aizrādīja, ka Morpā tieši tagad pēc šīs pārestības, ko kronis viņam nodarījis, varot panākt no viņa ļoti daudz.

Luijs salā piesārtis un līksms atgriezās no medībām, kad Veržēns viņu iepriecināja ar labo ziņu. Viņa tuklā, labsirdīgā seja staroja labpatikā. Tas nu gan bija lieliski, ka svainis, Ro, mas ķeizars, bija nācis pie prāta. Tātad viņš gribēja apmierinaX ties ar Innas apgabalu. Tas bija mēreni, tas bija gudri. Innas apgabals bija niecīgs, tas patiešām bija tikai simbolisks iekarojums, ko Prūsijas Fridrihs noteikti novēlēs svainim.

—    Innas apgabalā, — viņš lietišķi paskaidroja, lepodamies ar savu atmiņu, — ir tikai viena pati apdzīvota vieta, ko būtu vērts pieminēt. Arī tā ir pavisam neievērojama, tai ir pāris simtu iedzīvotāju, noteikti nebūs tūkstotis, tā ir maza pilsētiņa, to sauc par Braunavu.

Viņš tūlīt aizsteidzās pēc savām kartēm un bezgala priecājās, ka kartes to apstiprināja.

Būt par starpnieku miera noslēgšanā, tas bija Luijam Sešpadsmitajam īsti pa prātam. Ministram par pārsteigumu, viņš sāka pie sevis dungot senu dziesmiņu, kas bija populāra tirgus paviljonos pirms četrdesmit gadiem, 1735. gada miera noslēgšanas laikā.

—  No manas valsts taisies, kā tieci! —

Tā karalis ķeizaram teic.

—  Es varu tev paziņot priecīgs,

Ka postīt reiz jāizbeidz.

Ir miers, vecais draņķi,

Vari iepūst man, ser.

Diridam, diridam, diri dum-dum…

Luijs juta pavisam nelielu ļaunu prieku, iedomādamies par savu svaini Jozefu, kura plāns patlaban bija tik nožēlojami sabrucis. Taču šo ļauno prieku atvairīja daudz dziļākas jūtas. Tieši tagad, kad viņš drīz vien kļūs tēvs, Luijs izjuta dziļu pateicību pret šo cilvēku, kas viņam bija ieteicis operāciju, un viņam kļuva žēl godkārīgā Jozefa, neveiksmīgā pasaules iekarotāja. Bez tam viņš izjuta dziļu, godīgu apmierinājumu, ka Jozefs tagad bija atbrīvojies no smagā kara nozieguma. Turklāt viņš vēl beidzot saņems jaunu teritoriju, šo Innas apgabalu, šo Braunavu. Bet visvairāk Luija sirdi iepriecināja tas, ka viņas gaišība mātes kundze atbrīvosies no smagajiem kara rūpestiem.

Viņš bija gatavs darīt visu, kas viņa spēkos, lai likvidētu konfliktu starp Habsburgiem un Prūsiju. Taču viņam bija skaidrs, ka tagad ar īpaši ātri aizvainojamo Jozefu būs jāapietas ārkārtīgi piesardzīgi. Miers bija tuvu, bet, ja izdarīs kaut ko aplam, tūlīt tas būs izjaukts.

—    Ko jūs man ieteicat darīt vispirms, ekselence? — viņš jautāja savam ministram.

Veržēns gan tīri labi zināja, kā ietekmēt Mersiju un prūšu sūtni. Taču viņš nekādā ziņā negribēja palaist garām lielisko izdevību un, kārtojot miera noslēgšanas jautājumus, panākt arī

karaļa piekrišanu amerikāņu aizdevumam. Veržēns bija piesardzīgs, viņš negribēja riskēt, šoreiz Luijs, kas ar visu savu trulumu tomēr bija loti nepakļāvīgs, nedrīkst viņam izsprukt. Bet šeit viņam bija nepieciešama aizvainotā Morpā palīdzība. Tāpēc viņš lūdza, lai karalis dodot viņam laiku pārdomāt šo delikāto jautājumu. Ja karalim būtu pa prātam, tad viņš rīt vai parit kopā ar savu kolēģi Morpā ziņošot par nepieciešamajiem pasākumiem.

Tajā brīdī, kad Veržēns pieminēja Morpā vārdu, Luijs pamanīja, ka tas nebija klāt. Tik svarīgas vēstis abi viņa pirmie padomnieki parasti mēdza paziņot kopīgi.

—   Kur tad palicis Morpā? — viņš pārsteigts apvaicājās.

—   Kā tad mans mentors nenāca līdzi? Kur jūs viņu atstājāt?

—   Grāfs ir ļoti satriekts, — Veržēns piesardzīgi atbildēja.

Luijs neizpratnē mirkšķināja acis.

—   Satriekts? Kādēļ tad viņš ir satriekts? — viņš muļķīgi noprasīja.

Veržēns klusi un zīmīgi sacīja:

—   Kaķa dēļ, augstība.

Luijs nesaprata.

—   Kāda kaķa dēļ? — viņš jautāja. — Kāds kaķiem sakars ar Austrijas karu? Es nekā nesaprotu.

—   Es domāju kaķi Gri-Gri, augstība, — Veržēns viņam paskaidroja. — Tas bija vienīgais grāfienes prieks. Viņu ievainojuši ar kādu kalēja darba rīku, ar knaiblēm, ja es esmu pareizi informēts.

Tagad Luijs saprata.

—   Vai tas bija Morpā kaķis, — viņš neomulīgi jautāja,

—  kas bija ielīdis manā kalvē? Un vai tas ir nopietni ievainots?

—   Ja es esmu pareizi informēts, augstība, — Veržēns atbildēja, — tad kaķis ir miris.

—   Tad nu gan es esmu trakumus pastrādājis, — Luijs sūrojās, viņš bija ļoti apjucis.

—   Atklāti sakot, augstība, — sacīja Veržēns, — es savu draugu Morpā vēl nekad neesmu redzējis tik nomāktu.

—   To es varu iedomāties, — Luijs nožēlā gaudās, — grāfiene ir enerģiska dāma. — Viņš iedomājās pats savas izjūtas,

,jja bija nodarījis kaut ko tādu, kas izraisīja Tuanetē nepatiku.

—   Tad viņam, nabagam, nav viegli, — viņš turpināja. — Tas ir briesmīgi, ka kaķis beigts. Es gribēju to tikai izdzīt laukā, bet nu tas dzīvnieks jau ir pagalam. Ziniet ko, Veržēn, — viņš

sasparodamies sacīja, — man tas jāvērš par labu. Es tūlīt aiziešu pie viņa un izteikšu savam mentoram līdzjūtību.

Un nekavējoties viņš devās pie Morpā.

Morpā pa to laiku pārdomāja, kādu sodu lai uzlieks savam audzēknim. Viņš nebija atriebīgs, taču negribēja būt vienīgais, kam jāizcieš grāfienes bēdu sekas. Viņš bija nolēmis daļu no tām uzvelt Luijam. Bez tam viņš bija arī politiķis, veikls valstsvīrs ar gandrīz sešdesmit gadu lielu pieredzi; velns parāvis, jā viņš neizmantos kaķa nāvi, lai gūtu labumu pasaules progresam.

Tas bija skaidrs: jāliek Luijam noprast visas sāpes, kuras viņš sagādājis, un tūlīt jāizmanto jaunā monarha nožēla, lai piedabūtu parakstīt amerikāņiem aizdevumu.

Taču tā nebija pietiekama atriebība. Veržēnam bija taisnība: lai izdabūtu divdesmit piecus miljonus doktoram Franklinam, pietika izmantot austriešu un prūšu kara labvēlīgo nobeigumu. Kaķa nonāvēšana prasīja stingrāku atmaksu. Kad grāfiene bija uzskaitījusi spītīgā Luija grēkus, viņa bez tā sliktās rīcības pret Franklinu bija ieminējusies par nepatikšanām, kuras monarhs bija nodarījis viņu abu mīlulim Pjeram Bomaršē. Progresīvajam valstsvīram kremta, ka viņš vēl nebija spējis panākt «Figaro» publisku izrādi. Tagad Luijam būs jāatceļ aizliegums un jāļauj izrādīt «Figaro».

Kad Luijs samulsis ienāca pie viņa, vecais vīrs jau bija skaidri izdomājis, ko lai pieprasa no tā. Tas, ka Luijs ieradās personīgi un tik ātri, vēl pastiprināja viņa nodomu pieprasīt, lai paraksta aizdevumu, kā arī lai atceļ aizliegumu par «Figaro».

Viņš piecēlās, ievīstij ies savos lakatos un šallēs.

—   Palieciet taču sēžam, cienījamā ekselence, — Luijs lūdza.

Taču sirmgalvis palika stāvam, zemu paklanījās un teica

ar drūmu seju:

—    Es pateicos jums, augstība, ka jūs pagodināt mani ar savu apmeklējumu. Es dzirdēju, ka Romas ķeizars lūdz jūs būt par starpnieku miera noslēgšanā. Pieņemiet manu vispazemīgāko apsveikumu, augstība.

—    Pateicos, pateicos, mana mīļā ekselence, — Luijs teica nevērīgi un neveikli. — Bet tagad gan, lūdzu, sēdieties, — viņš atkal uzstāja. — Es ar nožēlu uzzināju, ka jūs nejūtaties labi. Jūsu vecais, mocošais reimatisms.

—   Tas mazāk, augstība, — Morpā drūmi atbildēja, — vairāk bēdas. Manai "mīļajai grāfienei kaķa zaudējums ļoti ķēries pie sirds.

—    Man patiesi žēl, — sacīja Luijs, — ka dzīvniekam bija jānobeidzas. Saprotiet jel, kaķis pēkšņi atradās manā kalvē, sacēla tur briesmīgu troksni un savandīja visu.

—    Es saprotu, augstība, — sacīja Morpā. — Gri-Gri bija labi audzināts kaķis, bet svešā telpā tas varbūt uzvedās nepieklājīgi. Tomēr šādu sodu tas nez vai bija pelhījis.

—    Protams, es tam negribēju darīt nekā ļauna, — Luijs nelaimīgi sacīja. — Jūs taču mani pazīstat, un jūs ticēsiet man. Es gribēju kaķi izdzīt laukā, tas ir viss. Man ārkārtīgi žēl, ka iznācis tik bēdīgi.

—    Es pateicos par jūsu līdzjūtību, augstība, — Morpā sacīja, — tas grāfienei būs mierinājums.

—    Es pats izteikšu Morpā kundzei savu līdzjūtību, — Luijs paziņoja, — mutiski un rakstiski. Un lieciet kaķim uz mana rēķina uzstādīt mazu pieminekli.

—   Es pazīstu jūsu cēlsirdību, augstība, — Morpā pateicās.

Luijs uzskatīja, ka nu būs pietiekami atvainojies, un atzina,

ka viņam ir tiesības pārtraukt nepatīkamo tematu.

—    Ko jūs sakāt par svarīgo vēsti no Vīnes? — viņš jautāja. — Vai tas nav lieliski, ka Jozefs nolēmis izrādīt tik slavējamu savaldību? Veržēns man apsolīja, mīļo grāf, vienoties ar jums; jo jums tūlīt jāsatiekas ar Mersiju un jāraksta uz Vīni un uz Potsdamu.

—    Es darīšu visu, ko spēšu, — Morpā sausi atbildēja. — Bet galveno darbu es laikam būšu spiests atstāt kolēģa Veržēna ziņā. Jo baidos, ka tas nebūs manos spēkos. Es jūtos noguris un nomākts. Uz manas dvēseles gulstas ne vien manas mīļās grāfienes raizes, bet mani nomāc arī tas, ka kavējas jautājums par amerikāņu aizdevumu. Tieši tagad, kad mēs Vīnē un Potsdamā gribam nostiprināt savu vārdu, šiem galmiem jābūt pārliecinātiem, ka mūsu karalis rīkojas enerģiski un mērķtiecīgi. Bet mūsu izturēšanās amerikāņu aizdevuma jautājumā diezin vai radīs, šādu iespaidu. Mūsu sabiedrotajiem nepieciešams aizdevums, mēs ar kolēģi Veržēnu esam devuši solījumus. Tas

. ir zināms, un tas, ka šie solījumi vēl aizvien netiek izpildīti, noteikti radīs iespaidu, ka valdība ir svārstīga un tai trūkst apņēmības. Bet šāds iespaids traucē visu mūsu rīcības iedarbību. Arī paredzētā starpniecība miera noslēgšanā cietīs šīs vilcināšanās

dēļ. Jo Fridrihs ir labs cilvēku pazinējs, un grāfs Mersijs ir viltīgs. Sarunas būs grūtas.

Luijs nomākts neteica ne vārda. Vecais ministrs pēc brīža turpināja klusu, taču uzsvērti:

—    Es vairs neesmu nekāds jaunais, augstība. Es nevaru nodarboties ar austriešu jautājumu un veikt savus amata pienākumus" tā, kā es labprāt vēlētos, ja galva man pilna ar raizēm par amerikāņiem.

Luijs noklausījās viņā ar nevarīgām dusmām. Morpā izgudri teiktajos vārdos slēpās draudi. Vecais vīrs dusmojās, tāpēc ka viņš nodarījis tam nepatikšanas ar kaķi. Ja viņš nesankcionēs aizdevumu, tad sirmgalvis demisionēs.

Luijs zināja, ka viņš galu galā būs spiests piekāpties amerikāņu jautājumā. Viss viņā pretojās šai jaunajai-sakāvei. Viens tūkstotis miljonu parādu. Jau nākamā gada pirmajos mēnešos būs sasniegts šis milzīgais, nepieredzētais skaitlis. Seit pie sienas, viņa ministru prezidenta istabā, nekaunīgi karājās ienīstā dumpinieka portrets. Tas bija visur, kur vien Luijs ieradās. Viņa pirmais padomnieks nekautrējās to uzdāvināt Tuanetei, un nu viņam bija jāpacieš šī nekrietnā glezna savas karalienes istabā. Tur nu viņš noraugās, šis negausīgais Franklins, salti, stingri, augstprātīgi un, pārliecināts par savu uzvaru, viņš raugās pāri Luijam, it kā cauri tam.

Pēkšņi jaunajam, resnajam cilvēkam uzmācās liels nogurums, bezgalīgas ilgas vairs turpmāk nesparoties, necīnīties vairs, nestrīdēties.

—    Nu ja, nu labi, — viņš teica. — Es vēlreiz runāšu ar Neķeru. Es laikam atļaušu aizdevumu. Bet tikai pēc karalienes dzemdībām, — viņš ātri piebilda. — Un naudu nedrīkst piešķirt Kongresam, es negribu nekā zināt par šiem neliešiem un spekulantiem. Visa nauda jāpiešķir personīgi ģenerālim Vašingtonam. Tad tā vismaz tiks izlietota kara vajadzībām, nevis tumšām privātām darīšanām.

—    Es jums pateicos, augstība, — Morpā teica. Un tūlīt viņš piebilda: — Un tā kā jums ir tik žēlsirdīgs noskaņojums, tad atļaujiet man runāt arī par otrām raizēm, kas man laupa miegu.

Luija seja pauda nepatiku. Vai ar divdesmit pieciem miljoniem nepietika par beigtu kaķi? Vecais prasīja pārāk daudz.

Morpā neļāvās atbaidīties.

—     Parīziešu noskaņojums, — viņš teica, — nav labs. Viņš uzskata, ka mūsu panākumi karā neatbilst augstajiem kara nodokļiem. Mums būtu kaut kas jādara, lai uzlabotu noskaņojumu. Kopš seniem laikiem šādiem nolūkiem ir tikai divi līdzekļi: maize un izrādes. Tā kā mēs maizi vairāk nespējam dot, tad mums vajadzētu dot parīziešiem vairāk komēdijas.

Luijs tūlīt saprata, kurp Morpā mērķē. Protams, runa bija atkal par uzmācīgo Karonu un viņa nepieklājīgo lugu. Vispirms vecais viņu apgrūtināja ar doktoru Franklinu, un tagad viņš uzmācās ar šo Karona kungu. Viņš, Luijs, pats bija vainīgs. Ja jau viņš bija šo zelli tā zooloģisko salīdzinājumu dēļ licis ieslodzīt pārmācības namā, tad vajadzēja palikt stingram un nelaist to ārā. Un nepavisam viņš nedrīkstēja atļaut izdot nekrietno komēdiju grāmatā.

Vismaz publiski izrādi viņš nebija pieļāvis. Un šai ziņā viņš būs stingrs, kaut arī vecais mentors žēlojas un draud. «Nekad,» viņš bija paziņojis, un nekad viņš neatļaus publisku izrādi.

—    Ja jūs domājat par bēdīgi slaveno «Figaro» izrādi, ekselence, — viņš stīvi teica, taču viņa mazais dubultzods trīcēja, — tad man jāpievērš jūsu uzmanība tam, ka nelaiķa Vodreija sarīkotajā izrādē bija atļauts noskatīties vienīgi galma dāmām un kungiem. Tie jau ir pietiekoši samaitāti. Un tikai tāpēc es atļāvu izrādi. Bet es jau pašā sākumā brīdināju, ka necietīšu lugas publisku izrādi. Es necietīšu, ka manu ^autu saindē ar bezkaunīgu dumpību un uzmācīgu izvirtību. Dievs aizsaucis centīgāko lugas aizstāvi, šo Vodreiju. Es brīnos ekselence, ka godkāre jūs mudina ieņemt viņa vietu.

4 Tik skarbus vārdus Luijs vēl nekad nebija teicis savam mentoram; viņš sagaidīja, ka Morpā ātri atkāpsies. Taču tas atzina; ja tagad neizmantos labvēlīgo gadījumu un nepanāks progresīvās lugas uzvešanu, tad viņš nekad to nespēs izdarīt un pēcnācēju acīs būs nostādīts sliktā gaismā. Tāpēc viņš nepadevās. Pretī viņš gan nerunāja, taču sēdēja, ievīstījies savos lakatos un šallēs, vājš, pavisam vecs, sirdēstu un bēdu saliekts, un skumīgi lūkojās sava monarha tuklajā, uzbudinātajā sejā kā dzīvs pārmetums.

Luijs tiešām arī pagura un bija satriekts. Viņš mēģināja sasparoties un sacīja:

—   Lūdzu, atcerieties, ekselence, ka es esmu sacījis: fcNekad!»

Taču šajā «nekad!» nebija vairs ne cieņas, ne spēka un Morpā zināja, ka viņš ir uzvarējis.

—    Tieši to jums nevajadzēja teikt, augstība, — ar maigu pārmetumu viņš atbildēja, — un, tā kā jūs to esat teicis, tad jums jāņem atpakaļ savs vārds. Ir apstākļi, kas spēcīgāki nekā karaļa vārds.

Luijs mazliet nošņācās.

—    Mani pārsteidz, ekselence, — viņš sacīja, — ka jūs to sakāt.

Bet Morpā neparasti vīrišķīgi atbildēja:

—   Varbūt bēdas man dod šo drosmi.

Luijs, kuram vēlreiz atgādināja viņa vainu, nelaimīgs čurnēja savā krēslā.

—    Lugas aizliegums, — Morpā secināja, — sadusmo pil-' sētu. Tas sabojā uzskatus par karu. Atceliet aizliegumu, augstība. Saņemieties. Karš prasa upurus no mums visiem.

Luijs piecēlās, sāka klumzāt pa istabu. Sis ciniskais vecis! Pasacīja viņam tieši acīs: ja viņš piekritis karam, tad tagad spiests atļaut arī «Figaro». Un, diemžēl, viņam bija taisnība, šim vecim. Ja viņš spēris pirmo soli, tad jāiet arī tālāk pa slideno ceļu, jāiet aizvien ātrāk. Jāmet doktoram Franklinam miljoni rīklē. Jāatbrīvo ceļš uzmācīgajam, nepieklājīgajam Karonam. Un viņš ķildīgi teica:

—   Bet es prasu, lai uzticams cenzors izskauž visas piedauzīgās vietas.

—    Tas taču ir pats par sevi saprotams, augstība, — Morpā godīgi atbildēja. — Vai jūs domājat, ka Lenuāra kungs ļaus uz jūsu skatuves runāt divdomības?

Brītiņu klusējis, Luijs atplauka un draudzīgi teica:

—    Jūs piedzīvosiet, maliu mīļo grāf, ka tad, kad nepieklājīgās vietas būs izsvītrotas, komēdija būs tik garlaicīga, ka izgāzīsies.

Vecais vīrs savilka sausās lūpas vieglā smaidā.

—   Varbūt «Figaro» izgāzīsies, augstība, — viņš teica,

—   bet simt reižu pēc kārtas.

Galvu purinādams, Luijs uzlūkoja savu ministru.

—   Apbrīnojami, — viņš teica, — kā šis zellis jūs visus apbūris. Starp citu, — viņš vēl ātri piebilda, — ja es vispār atļaušu, tad tikai pēc karalienes dzemdībām.

—   Lieliska ideja, augstība, — Morpā godbijīgi atzina.

—   Jūs nevarat dot skaistāku žēlastības pierādījumu savai galvaspilsētai, sakarā ar dofina dzimšanu kā atļauju uzvest šo jauko lugu un izrādīt cēlāku žestu amerikāņiem, kā piešķirot šo aizdevumu.

Viņš piecēlās, zemu paklanījās un sacīja:

—   Es pateicos jums, augstība, Parīzes pilsētas un Savienoto Valstu vārdā. Un nu nāciet, manu mīļo, jauno monarh, — viņš uzstāja. — Iesim pie manas grāfienes, sniedziet viņai roku un paziņojiet pats personīgi savus žēlsirdīgos lēmumus, un tad būs vispārēja salabšana un vienprātība.

Ar visu savu enerģiju un nevaldāmo rosmi Pjers gatavoja uzvedumu.

Vispirms bija nepieciešams glābt no teksta to, kas bija glābjams.

Policijas prezidentam viss šis pasākums it nemaz nebija pa prātam. Luijs bija devis rīkojumu izskaust visas piedauzīgās vietas, un piesardzīgais Lenuāra kungs iecēla par cenzoru cilvēku, par kuru viņš varēja būt pārliecināts, ka tas stingri pārbaudīs katra teikuma lojalitāti un morālo saturu, — tas bija abats Siars, Pjera sīvākais literārais pretinieks. Pjers tūlīt aizsteidzās pie Morpā, un abatam atkal atņēma cenzora pienākumus.

Pēc lielas svārstīšanās Lenuāra kungs uzticēja šo delikāto uzdevumu kādam Kokeli kungam, ļoti pedantiskam cilvēkam. Viņam bija svarīgi izsvītrot pēc iespējas lielāku vārdu skaitu. Viņš aizvien rūpīgi saskaitīja izskaustos vārdus, to jēga viņam interesēja mazāk. Pjers un Gidēns kaulējās ar viņu par zināmām vietām, un Pjers īsu teikumu vietā, kuri viņam bija svarīgi, piedāvāja svītrošanai garākus. Vispār Gidēns bija daudz stūrgalvīgāks nekā Pjers.

—    Ja jūs, — viņš iekaisa, — sagaidāt, lai de Bomaršē kungs svītro šo teikumu, tad jūs prasāt, lai viņš savu darbu aprok pats ar savām rokām. — Citreiz viņš uzbruka cenzoram: — Ja de Bomaršē kungs pieļautu šo svītrojumu, tad viņš līdzinātos Mēdejai, kas nonāvēja pati savus bērnus.

Beidzot tika izsvītroti 2022 vārdi, tas bija ļoti daudz, un Kokeli kungs bija ļoti lepns. Bet starp šiem neskaitāmajiem vārdiem nebija daudz tādu, kurus Pjeram būtu nopietni žēl, un jtā visi bija apmierināti.

Lenuāra kungs lasīja manuskriptu pēdējā, cenzora atļautajā redakcijā. Protams, bija izdarīti neparasti plaši svītrojumi, svītroti 2022 vārdi, bet komēdija joprojām bija šaubīga, to caurstrāvoja nekrietns gars. Lenuāra kungs lasīja un lasīja un neuzdrīkstējās to atļaut un neuzdrīkstējās to aizliegt. Viņš lika sastādīt svītroto vietu sarakstu, paņēma manuskriptu un sarakstu, saņēma dūšu, devās pie Luija un godbijīgi lūdza, lai viskristīgais karalis pats izdarot galīgo lēmumu.

Ar sarauktu pieri Luijs lūkojās uz manuskriptu un sarakstu. Viņš jutās noguris. Manuskripts bija glīti iesiets un saraksts uzrakstīts rūpīgi. Bet viņš nevēlējās notraipīt savas rokas un acis, pieskaroties un lasot pretīgo komēdiju. Viņš negribēja par bezkaunīgo komēdiju neko vairs dzirdēt. Viņš nespēja vairs neko iesākt pret šo pieaugošo netīrumu straumi. Karona kungs un viņa memorandi un viņa lugas, un viņa kuģi, un viņa darī-' jumi Luijam bija apnikuši līdz kaklam.

Bet te stāvēja Lenuāra kungs, gaidīja un gribēja dabūt atbildi.

—   Cik daudz vietu tad ir izsvītrots? — viņš laiski un īgni jautāja.

Policijas prezidents paņēma savu sarakstu:

—   Svītrotas piecdesmit trīs vietas, — viņš paskaidroja, — daļēji īsas, daļēji garas. Pavisam kopā svītroti 2022 vārdi, — viņš triumfēdams sacīja.

—    Hm, — Luijs norūca ar labpatiku, — 2022, tad jūsu Kokeli kungs pamatīgi strādājis.

Policijas prezidents glaimots palocījās.

Bet Luijs vēl pieķērās cerībai, ko bija jau izteicis savam mentoram.

—    Ja 2022 vārdi ir svītroti, — viņš skaļi prātoja, — 2022 nepieklājīgi un musinoši vārdi, tad komēdija būs tik garlaicīga, ka ta noteikti izgāzīsies.

—   Vai es drīkstu jūs saprast tā, augstība, — Lenuāra kungs kāri jautāja, — ka jums labpatīk pavēlēt neizdarīt vairāk svītrojumu?

—   Nu ja, nu labi, — Luijs nolēma. — Bet jūs nedrīkstiet aizmirst, mesjē, — viņš steigšus un diezgan asi piebilda, — ka jums nopietni jābrīdina Franču teātra aktieri, lai par paredzēto komēdijas izrādi nekas nekļūtu zināms pirms viņas majestātes karalienes dzemdībām.

Izrādes atlikšana uz īsu laiku nemazināja Pjera prieku, bet Dezirē pukojās par šo pēdējo, muļķīgo mēģinājumu vēlreiz novilcināt izrādi. Kāds sakars Tuanetes dzemdībām ar «Figaro»? Bet tad tieši šī piesiešanās ierosināja viņai kādu ideju. Ja jau kungi katrā ziņā grib saistīt abus notikumus, tad viņiem var palīdzēt.

Pastāvēja paradums, ka karalienei, pēc prinča vai princeses dzemdēšanas pirmo reizi izbraucot no pils, galvaspilsētas teātri dod Parīzes tautai brīvizrādes. Dezirē ierosināja Pjeram nolikt «Figaro» premjeru tieši uz šo dienu kā brīvizrādi Parīzes pilsoņiem un pilsonēm.

Pjers bija gan pieradis pie drosmīgiem projektiem, taču par šādu pārdrošību bija pārsteigts. Ar savu atjautīgo prātu viņš tūlīt atskārta šī plāna priekšrocības un briesmas. Protams, bija vilinoši padarīt komēdijas pirmizrādi par tautas svētkiem. Bet «Figaro» taču bija rakstīts klausītājiem, kas bija pieraduši .ātri uztvert komplicētus notikumus un izsmalcinātu, strauju, pretenciozu dialogu, un vai brīvizrādes skatītāji izpratīs šādu lugu? Un galvenais — vai karalis šajā projektā nesaskatīs jaunu izaicinājumu? Vai tā nesagādās viņam ieganstu no jauna aizliegt izrādi vai vēlreiz novilcināt?

Bet tieši tādēļ, ka tas bija riskants solis, Pjers iedegās un, pārdomājis tikai divas minūtes, sajūsminājās par šo ideju.

Savaldzināt Franču teātra aktierus ar šo projektu nebija viegli. Taču Pjeru šī ideja bija pilnīgi pārņēmusi savā varā, viņš mēģināja pārliecināt kungus un dāmas, atrada aizvien jaunus iemeslus, atspēkoja visus iebildumus. Ja karalis uzlūdz savu tautu uz teātri, tad jārāda tieši vislabākais. Un kas bija labāks nekā ilgi gaidītas lugas pirmizrāde, pie kam spēlē pasaules labākā teātra aktieri. Nebija iespējams atspēkot šādus argumentus.

Beidzot aktieriem iepatikās šis neprātīgi pārdrošais plāns, un viņi vienojās to realizēt.

Tūlīt pēc «Francijas bērna» piedzimšanas galmā bija jāveic visvisādi pasākumi, kas bija saistīti ar sarežģītu ceremoniālu, un sakarā ar gaidāmajām Tuanetes dzemdībām starp Parīzi, Madridi un Vīni traucās uz priekšu un atpakaļ daudz kurjeru, iekams viss bija norunāts un nokārtots.

Par kūmām bija paredzēti Marija Terēze un Spānijas karalis Karls. Bija nolemts, ka Mariju Terēzi aizvietos Zozefīnes kundze, ^prinča Ksavjē laulātā draudzene, jo viņa pēc karalienes bija 'visdižciltīgākā dāma valstī. Bija jāsagatavo dāvanas visiem, kam bija darīšana ar Tuanetes dzemdībām. Ķeizariene laikus aizsūtīja savam sūtnim Mersijam dažādas dāvanas, gredzenus, rokassprādzes, pulksteņus un tabakdozes, Zozefīnes kundzei, princesei Rohanai kā «Francijas bērna» galma ceremonijmeistarienei, doktoram Lasonam un daudziem citiem, un deva skaidrus norādījumus par to sadali. Taču satraukumā un rūpēs par miera sarunām ar Prūsiju viņa bija devusi dažus norādījumus par dāvanām, kas viņai vēlāk vairs nepatika. Vai Zozefīnes kundze, kas ranga ziņā stāv augstāk, nebūs aizvainota, ja princese Rohana saņems tieši tādu pašu rokassprādzi ar ķeizarienes portretu? Nē, lai Mersijs pasniedz Zozefīnes kundzei ne vien rokassprādzi, bet arī tabakas dozīti ar ķeizarienes portretu, norādot, ka portretu uz dozītes gleznojis slavenais mākslinieks Vertmillers. Tā sūtni instruēja otrs speciālkurjers, kas ieradās tūlīt pēc pirmā.

Sīs pavēles nesagādāja grāfam Mersijam nekādas raizes. Diemžēl, kāds cits viņa monarhienes rīkojums izrādījās neizpildāms. Marija Telrēze negribēja Vīnē gaidīt nevienu lieku minūti uz vēsti un lūdza Mersiju, lai tas jau iepriekš uzrakstot ziņojumu par dzemdībām, tā ka atliek pievienot tikai datumu un bērna dzimumu. Bet grāfs Veržēns protestēja pret to. Nevis "austriešu sūtnim Parīzē, bet gan franču sūtnim Vīnē esot privilēģijas paziņot priecīgo notikumu Vīnes galmam. Veržēns pieprasīja, lai Mersija kurjers izbrauc tikai četrdesmit astoņas stundas pēc viņa kurjera, un Lenuāra kungam bija jāveic īpaši pasākumi,, lai pārbaudītu kurjerus, kas atstāj Parīzi, jo Veržēns bažījās, ka viltīgais un greizsirdīgais Mersijs citādi atņems viņa privilēģijas.

Pa to laiku bija atrasta rūpīgi meklētā aukle. Viņa bija no laukiem un pēc vairāku ārstu un garīdznieku vārdiem fiziski un morāli pilnīgi nesamaitāta. Viņu sauca par Puatrinas kundzi. Mersijs ziņoja ķeizarienei, ka viņa atstājot neparasti labvēlīgu iespaidu, un Tuanete rakstīja mātei, ka jau tagad ar prieku klausoties Puatrinas kundzes šūpļa dziesmas.

Rosīgi strādāja paskvilu sacerētāji, lai apmelotu bērnu, vēl iekams tas bija piedzimis. Visos Parīzes kvartālos bija izplatītas lapiņas ar jautājumu, kas tad īsteni esot tēvs, un Lenuāra kungam bija darba pilnas rokas. Karalim pašam pa logu iemeta nepieklājīgus dzejoļus. Uzsāka izmeklēšanu, taču drīz to atkal pārtrauca; pēdas beidzās pašā pilī, prinča Ksavjē apartamentos.

Baznīca, Parīzes pilsēta, visa valsts ņēma dzīvu dalību Tuanetes grūtniecības pēdējās nedēļās. Parīzes arķibīskaps lika pārdienām lasīt lūgšanas. No vistālākajām provincēm ieradās;

cilvēki, lai piedalītos svinībās, kas notiks Parīzē un Versaļā sakarā ar dzemdībām. Simtiem dižciltīgu dzimtu, kas parasti dzīvoja savās lauku muižās, pārcēlās uz Versaļu, lai nenokavētu dzemdību dienu, kurā viņi cerēja saņemt labvēlības pierādījumus. Mazajā Versaļas pilsētā nebija vairs iespējams sameklēt dzīvokli, pārtikas cenas cēlās. Lebuatjē kungs, kuram piederošās pasta karietes uzturēja sakarus starp Parīzi un Versaļu, padarīja satiksmi vēl dzīvāku.

Dzemdības gaidīja 16. decembrī. Sākot ar 14. decembri, doktors Lasons, kā arī princese Rohana un divas citas karalienes galma dāmas jau atradās gatavībā. Tagad «blakus istabas», kas bija devušas tik daudz iemeslu valodām, tika izmantotas savam īstajam nolūkam; šajās naktīs tās noderēja par guļamistabām ārstam un karalienes dāmām.

Pagāja sešpadsmitais decembris un septiņpadsmitais. Arī astoņpadsmitajā Tuanete bez jebkādām sāpju pazīmēm likās gultā.

Bet šajā naktī, ap pusdiviem, Tuanetei uznāca sāpes, un doktors Lasons paziņoja, ka sākas dzemdības. Princese Rohana pazvanīja zvaniņu priekštelpā. Pāži un ziņneši traucās uz visām pusēm, uz Parīzi, uz Senklū, lai ataicinātu prinčus ar karaliskām asinīm un karaļa padomes locekļus.

Sie aristokrati, tāpat arī karaļa pirmie augstmaņi, karalienes pirmās galma dāmas, «Zilās ordeņa lentes» nesēji un dāmas, kurām bija tiesības sēdēt uz ķeblīša, sapulcējās Tuanetes spēļu istabā. Pārējie augstmaņi pildīja karaļa ģimenes apartamentus.

Pa lielo ceļu no Parīzes saltajā naktī nāca šurp aizvien jauni ļaužu bari. Sens paradums atļāva katram franču pilsonim noskatīties karalienes dzemdībās. Pilsoņiem bija tiesības ar savām acīm pārliecināties, ka bērns, kuram viņi reiz būs pakļauti, patiešām rodas no karalienes klēpja un ka viņus nepiemāna ar kādu citu bērnu.

Versaļas pils administratori sagatavojās šo viesu saņemšanai. Viņi rēķinājās ar tūkstošiem. Tūkstoši arī'ieradās, un sulaiņiem un Šveices gvardiem bija grūta nakts. Ķēdes un stipras virves aizsprostoja ieejas. īstajā brīdī karalienes galma ārsts -oficiāli paziņos: «La reine va accoucher» — karaliene tūlīt dzemdēs. Nepaies ne minūte, kad šis sauciens būs aizskanējis pa gaiteņiem un sasniedzis pagalmu. Tad nokritīs virves un tauta varēs ieplūst Tuanetes istabā.

Sajā guļamistabā ap alkovu, kurā atradās karaliskā gulta atradās septiņpadsmit krēsli karaļa nama locekļiem, deviņi Burbonu namam un astoņi Orleānas namam. Aizmugurē stāvēja piecdesmit astoņi mazāki krēsli pārējiem augstākās aristo-ļ kratijas un karaļa padomes locekļiem» Pārējā telpa piederējaļ zemākajai muižniecībai un tautai. Tur vietu vēl varēja atrasļ divsimt līdz divsimt piecdesmit cilvēku, ja viņi stāvēja, cieši saspiesti. Luijs bažījās, k^ sagaidāmajā drūzmā var noraut alkova balstus un lielos aizkarus un nodarīt ļaunu Tuanetei vai bērnam. Tāpēc viņš pats ar savām rokām bija nostiprinājis stingrāk stabus, stieņus un aizkarus.

Tātad šajā zilajā un zeltītajā alkovā, savā zemajā, lielajā karaliskajā gultā tagad pussēdus gulēja Tuanete. Viņas mugura bija atbalstīta ar vairākiem spilveniem, viņas kājas bija saceltas uz augšu. Pie viņas bija doktors Lasons, Gabiiela Poliņaka un princese Rohana.

Doktors Lasons šķita savaldīgs, noteikti pārliecināts par sevi un savu arodu. Taču aiz viņa saltās pašpārliecinātības slēpās satraukums. Viņa liktenis bija ļoti atkarīgs no nākamajām stundām. Ja mātei vai bērnam — vai nu ar, vai bez viņa vainas — kaut kas atgadīsies, tad sava mūža atlikušajās dienās viņš būs pazudis cilvēks. Ja viss izdosies labi, viņu sagaidīja lielāks atalgojums. Ja bērns bija princese, tad pēc paraduma ārsts saņēma divpadsmit tūkstoš livru; ja tas bija dofins, tad ārsts dabūja divus augstus muižnieku titulus ar visām privilēģijām un piecdesmit tūkstoš livru lielu gratifikāciju. Lasons pazina savu Dezirē. Tā bija laimīga iedvesma, ka viņš toreiz bez vilcināšanās bija nodevis viņas rīcībā tos sešsimt tūkstošus, kurus vēlāk laimīgā kārtā viņam tomēr nevajadzēja maksāt. Bet ar to viņš Dezirē vēl nebija galīgi iekarojis. Vēl aizvien viņš nebija piedabūjis viņu noteikt kāzu dienu. Ja viņam tagad nelaimēsies, tad viņa kāzu diena notiks tad, kad paralēles krustosies. Bet, ja šī svīstošā sieviete ar balto ādu šeit viņa rokās dzemdēs dofinu, tad vēl šoziem viņš būs pie mērķa.

— Esiet tik laipna, kundze, un atliecieties mazliet vairāk atpakaļ, — viņš pavēlēja, — un spiediet, spiediet.

Tuanete spieda. Istaba bija karsta, visas logu spraugas bija aizķitētas, lai te neiespiestos nekāda vēja pūsma. Viņa gulēja un svīda smacīgajā, cilvēkiem pārpildītajā telpā. Laiku pa laikam viņas sejā iesitās sārtums. Viņa cieta lielas sāpes, taču saņēmās un nekliedza. «Tikai nezaudēt tagad savaldīšanos,» viņa sev pavēlēja. Viņas māte šādas smagas stundas bija pārdzīvojusi trīspadsmit reižu, un visi stāstīja, cik viņa izturējusies dūšīgi. Ak, kaut māte tagad būtu šeit! Gabriela bija laba draudzene, bija mierinājums redzēt viņas noraizējušos seju. Bet Rohana traucēja, Tuanete vēlējās, kaut viņas te nebūtu. Lasons bija nepieciešams, viņš noteikti sniegs viņai atvieglojumu un palīdzību, bet viņš lūkojās tik stingri, ka viņai bija bailes.

Pēkšņi sāpes pazuda, minūti, divas minūtes. .Viņa bija ļoti laimīga. Viņai būs dofins, un viņa būs tikpat slaida kā agrāk, nebūs vairs lempīga, viņa varēs spēlēt teātri tāpat kā agrāk. Un viņai būs dofins.

Tad sāpes atkal atjaunojās. Gabriela draudzīgi, bezgala līdzjūtīgi un ļoti maigi palika viņai roku zem muguras.

—   Cik tu esi dūšīga, mīļā, — viņa sacīja.

Tuanete ieskatījās Rohanas bālajās, lielajās, histēriskajās acīs un tūlīt novērsa skatienu.

—    Spiediet, kundze, — sacīja Lasons. — Viss ir labi, drīz viss būs galā.

Viņš sacīja to ļoti autoritatīvi, un viņa centās tam ticēt, taču beigu vēl nebija. Gluži otrādi, sāpes kļuva neciešamas.

—    Dievs, ak dievs, — Tuanete lūdzās, — palīdzi man, lai es nekliedzu.

Un viņa nekliedza. Viņa sakoda lūpas līdz asinīm un domāja: «Tas ir corvče. Sīm sāpēm trūkst vācu vārda. Tas ir corvče, tas ir mans pienākums un mans smagais darbs, un es nekliegšu.» Un Gabriela turēja viņai roku zem muguras, bet doktors Lasons sacīja klusu un pavēloši:

—   Drīz viss būs galā.

Prinči Ksavjē un Karls sēdēja pašā priekšā. Ja bērns būs zēns, tad princis Ksavjē zaudēja tik tuvās cerības uz troni un savu titulu «kroņprincis», un princim Karlam zuda jebkura cerība. Brāļi sēdēja blakus savos sēdekļos un stīvi blenza un skatījās kā teātrī. Princim Ksavjē bija gandarījums, ka tas vilkās 'tik ilgi un ka Tuanetei bija jācieš. Reizēm viņš izmeta brālim kādu dzēlīgu piezīmi.

—    Vismaz, — viņš teica, — tēvs vairs neredz viņas smagās dzemdību sāpes. Viņš guļ kapā un priecājas par savu Zilā ordeņa lentu. %

Princis Karls nodomāja, ka Luijam, le Roi de France et VAvate, sakarā ar priecīgo notikumu būs jāatdara maks, viņš, Karls, parūpēsies par to, un tas bija mazs mierinājums. Viņš nožēloja Tuaneti, ka viņai jācieš. Viņa bija daudz skaistāka nekā paša sieva. Resnim bija laime. Reizēm princis mazliet nožāvājās, un visu laiku sacerēja dzēlīgas piezīmes, kuras varētu izmest kristību laikā.

Diānas Poliņakas žirgtās, skadrās acis pievērsās gan dzemdētājai, gan princim Karlam. Viņa nebija skaista ar savu vājov tumšo seju un smailo degunu, drīzāk neglīta, bet viņa bija prinča Karla oficiālā draudzene, viņa bija visgudrākā Ceriņzilajā līgā, un princim viņa bija nepieciešama. Viņam patika izrādīt asu prātu, un šai ziņā princis bija atkarīgs no viņas. Kopš Vodreija nāves godkārīgā sieviete ar savu ietekmi uz princi Kārlu bija kļuvusi Ceriņzilās līgas pavēlniece. Tas, kas norisinājās šajā telpā, nāca viņai tikai par labu; jo Tuanetes vara pār Resni pieaugs, un līdz ar to arī viņas pašas vara.

Luijs pats nespēja būt ne mirkli mierā. Nosvīdis, nevīžīgi apģērbies, viņš čāpoja un klumzāja pa istabu. Bezmērķīgi viņš atkal un atkal lauza sev ceļu cauri savu viesu pūlim, izklaidīgi sacīdams: «Atvainojiet, mans dēls,» vai arī paskaidroja kādam, kura vārds viņam bija tikpat svešs kā viņa izskats: «Tas velkas briesmīgi ilgi, bet vai arī jūs neatzīstat, ka viņa ir milzīgi dūšīga?» Tad atkal padumji iesmējās un sacīja: «Kas lēni nāk, tas labi nāk.»

Reiz viņš uzskrēja augšā uz savu kalvi. Dofina vērtslietu kastītei viņš bija izgatavojis slepenu atslēgu un gribēja to tūlīt nodot Tuanetei. Bet, kad viņš gāja atpakaļ uz viņas guļamistabu, viņain kļuva baigi, ieraugot daudzās sejas, kas tik ziņkārīgi un bez līdzjūtības vēroja viņa mīļo sievu. Viņš ieskrēja bibliotēkā, kurā, tāpat kā kalvē, nebija neviena cilvēka, un nosēdēja kādu ceturtdaļstundu vienatnē. Bez skaņas kustinādams lūpas, viņš lūdzās: «Liec, lai viss norit labi, mans dievs, un, ja es būtu grēkojis, tad neatmaksā to viņai.» Tad viņš savaldījās un devās atpakaļ uz lielo guļamistabu. Gvardi un sulaiņi ar pūlēm atbrīvoja viņam ceļu.

Guļamistabā visi aizvien vēl sēdēja tāpat un blenza Tuanetē, tur bija briesmīgi karsti un smacīgi, un Tuanete gulēja, kājas sacēlusi, acīm redzami ciezdama sāpes. Bet viņa nekliedza, tikai reizēm pakustināja lūpas. Un ar bailēm un līdzjūtību viņš noprata, ka viņas lūpas čukst vācu vārdus. «Ak dievs,» viņa teica, «ak mans dievs.»

Cilvēku tūkstoši, kas pildīja aukstos gaiteņus, kāpnes, priekštelpas un pagalmus, nekļuva nepacietīgi. Ilgā gaidīšana izvērtās par tautas svētkiem. Preču iznēsātāji rūpējās par siltiem ēdieniem, kurus tiem rautin izrāva no rokām. Un tie, kas labi pazina pili, pret dzeramnaudu deva padomu, kā visātrāk var nokļūt Tuanetes guļamistabā, kad noņems virves, kas aizsprostoja ieeju. Citi čukstēdami piedāvāja dzēlīgus pamfletus; tie nebija lēti, taču tiem bija noiets. Tos lasīdami, īsināja gaidīšanas laiku. Taču visi bija labā omā, nebārās, tikai smējās.

Ausa vēls decembra rīts. Pagalmos un gaiteņos kļuva gaišāk, bet Tuanetes guļamistabā ar aizklātajiem logiem aizvien vēl bija nakts. Dega sveces; jau otru reizi bija ieliktas jaunas, gaiss kļuva aizvien smacīgāks un sliktāks. Bija pienācis rīts, un guļamistabā gaidītājiem pasniedza kafiju, šokolādi un cepumus. Pienāca priekšpusdiena, un tika pasniegta zupa. Pienāca arī pusdienas laiks. Pulkstenis bija divpadsmit trīsdesmit minūtes, tad divpadsmit četrdesmit minūtes.

Pēkšņi Lasons pievērsa savu seju gaidītājiem un aizsmakušā balsī, taču apvaldīti teica:

— La reine va accoucher.

Saucienu atkārtoja priekštelpā, tas aizskanēja pa gaiteņiem un kļuva dzirdams pagalmos, sākās mežonīga kliegšana, spiešanās un skriešana. Tur vairs nevarēja līdzēt ne sulaiņi, ne gvardi. Ļaudis skrēja garām cits citam, paskrēja garām priekštelpā stāvošajiem un vienā mirklī, tieši tā kā Luijs bija paredzējis, guļamistaba bija pilna. Uz goda krēsliem sēdošie bija piecēlušies kājās, viņi stīvi lūkojās uz sievieti, kas locījās vislielākajās sāpēs. Cik viņa izskatījās augstprātīga, pat tagad, ar savu drosmīgi izliekto degunu un habsburģisko apakšlūpu. Aizmugurē esošie bija uzkāpuši uz saviem krēsliem; kāds krēsls ar stāvētāju apgāzās. Divi savojieši, skursteņslauķi, kas šeit pazina katru kaktu, bija uzrāpušies augšā uz kamīna. «Āre, āre,» viņi līksmi sauca, «mums ir vislabākās vietas, mēs redzam visu!»

Un tad pienāca ilgi gaidītais brīdis. No Tuanetes klēpja cīnījās ārā bērns. Lasons ar savām garajām, veiklajām rokām palīdzēja. Viņš pirmais ieraudzīja — tā bija meitene, un viņam pazuda trīsdesmit astoņi tūkstoši livru.

Aukle Puatrinas kundze paņēma bērnu un ienesa to blakus istabā, lai nomazgātu un nodotu «Francijas bērna» galma ceremonijmeistarienei, princesei Rohanai. Luijs, pilnīgi apjucis, as* lepnuma un laimes izpausmi tuklajā sejā, taču nevarīgs un nepatīkami pārsteigts, sekoja viņai, arī pārējie spiedās pakaļ. Neviens nerūpējās par Tuaneti, tikai Lasons.

Pēkšņi savā skarbajā, pavēlnieciskajā balsī ārsts uzsauca:

—    Karaliene ir bezsamaņā! Gaisu! Logus vaļā! Karaliene ir briesmās!

Pēc milzīgās piepūles, lai visu laiku savaldītos, slāpdama smacīgajā gaisā, Tuanete iegrima smagā nesamaņā. Ārsta sauciens izrāva Luiju no viņa svētlaimīgās un reizē mokošās nomāktības. Ar neparasti strauju apņēmību viņš izspiedās cauri izbiedētajam pūlim, nesaudzīgi grūstīdamies, un ar kailu dūri izsita aizķitētā loga rūti, lai ieplūst auksts, svaigs gaiss. Doktors Lasons nolaida Tuanetei asinis. Pēc kāda brīža viņa atvēra acis. Luijs atvilka elpu. Mulsi smiedamies, viņš mazliet muļķīgi aplūkoja savu sagriezto, asiņojošo roku.

Pa to laiku sulaiņi ar šveiciešu gvardu palīdzību izdzina puli laukā no istabas un norāva no kamīna skursteņslauķus, kas pretojās.

Veržēna kurjeri aizsteidzās uz Vīni un Madridi. Marķīzs de Beons, gvardes komandants, devās ceļā, lai par notikumu paziņotu Parīzes pilsētas maģistrātam, kas bija sapulcējies jau kopš agra rīta.

Ceremoniāls prasīja, lai «Francijas bērna» galma ceremonijmeistare princese Rohana paziņotu Tuanetei, ka viņa dzemdējusi meiteni, un parādītu viņai bērnu. Bet, iekams Rohana atgriezās no blakus istabas, Gabriela bija pavēstījusi karalienei, ka viņai esot skaista, liela, veselīga meita.

Tuanete uzņēma milzīgo vilšanos aukstasinīgāk, nekā draudzene bija gaidījusi. Svētlaime, ka mokas pārciestas, un nogurums iedarbojās nomierinoši.

—    Ir labi arī tā, — viņa sacīja. «Bet nākošo reizi es dzemdēšu dofinu,» viņa apmierinājusies nodomāja. «Visiem viņa būs nevēlama, bet man viņa būs vēlama.» Un skaļi viņa teica: — Ja tas būtu dēls, tas piederētu valstij. Mana meita pieder man.

Luijs sēdēja pie viņas gultas. Asiņojošo roku viņš nevērīgi bija aptinis ar lakatiņu, arī viņa seja bija notraipīta ar asinīm, jo viņš ar roku bija pieskāries tai. Lasons gribēja roku pārsiet, bet viņš atraidīja. Viņš turēja Tuanetes ļoti balto plaukstu savā asiņainajā, ar lakatiņu aptītajā rokā un teica viņai:

—    Es esmu laimīgs, tu izturējies tik drosmīgi, tu esi mana mīļā, dūšīgā Tuanete, un es pateicos tevT esmu tik priecīgs, ka viss beidzies. — Bet viņa acīs un viņa sirdī bija nepatīkams apjukums. «Nekas neiznāca ar Dieva Dāvāto,» viņš domāja, «nekas neiznāca ar Septiņpadsmito Luiju. Tas ir sods. Tas ir sods, tāpēc ka es ļāvu, lai šis Franklins iepin mani savos tīklos. Tas ir sods, tāpēc ka es ielaidos ar dumpinieku.»

Mersijs ar raizēm un līdzjūtību bija noskatījies, kā viņa ķeizariskās^draudzenes meitai bija jācieš. Parasti viņš ļoti stingri ievēroja ceremoniālu. Bet tagad viņš apspriedās ar Lasonu, un tad viņi abi griezās pie Luija un paziņoja, ka katrā ziņā nepieciešams, lai augstdzimušās nedēļnieces istabā neielaiž visus, kuriem saskaņā ar savu titulu būtu uz to tiesības. Citādi varot rasties nopietnas briesmas. Luijs dedzīgi piekrita, un tika nolemts, ka Tuanete nākamajās dienās drīkst baudīt absolūtu mieru un vientulību. Pie viņas iekļūs tikai tie, kurus nekādi nevar noraidīt, — karaļa dzimtas locekļi, galma dāmas, ārsts, abats Vermons, īsāk sakot, tikai divdesmit sešas personas drīkstēja traucēt viņas gaišības nedēļnieces mieru un vientulību.

Tiklīdz kļuva zināms, ka nav piedzimis gaidītais dofins, Parīzē radās vilšanās un ļauns prieks. Bet ārēji galmā un pilsētā it kā valdīja priecīgs satraukums. Parīzē un Versaļā dziedāja «Te Deum», Ieroču laukumā pie pils gatavoja milzīgu uguņošanu. Parīzes pilsētas maģistrāta abi prezidenti paši devās uz cietumiem un atbrīvoja nabadzīgus parādniekus.

Jau dzimšanas dienā mazo princesi nokristīja par Mariju Terēzi Šarloti; viņas oficiālais tituls bija «Karaliskā kundze».

Kaut gan savu ziņojumu Mersijs nevarēja vēl nosūtīt, viņš rakstīja savai ķeizarienei tūlīt pēc svinīgā kristību akta. «Jusu mazmeitas sejai, kundze,» viņš rakstīja, «ir patīkami un ļoti pareizi vaibsti, lielas acis un neparasti skaista mute. Es atļāvos pieskarties viņas karaliskās augstības ādai un atzinu, ka viņas karaliskā augstība ir pilnīgi vesels zīdainis.»

Vēl tajā pašā dienā, sava mūža pirmajā dienā, «Karaliskā kundze» noturēja savu pirmo pieņemšanu. Visi karaliskā nama locekļi, karaļa padomes locekļi un Versaļas galmā akreditētie sūtņi gāja vizītē pie mazās princeses. Ieradās arī doktors Franklins un paklanījās karaliskajam bērnam.

Krāšņākās svinības tika atliktas uz to dienu, kad karaliene brauks uz pateicības dievkalpojumu Parīzes «Notre Dame» katedrālē.

Luijs nevēlējās, lai viņa Tuanete uzņemtos šīs pūles pārāk ?ātri, tāpēc nolika pirmo izbraukumu uz 8. februāri, — piecdesmit pirmo dienu pēc dzemdībām.

Uzsāka plašu gatavošanos. Nakti, dienu un vēl vienu nakti

Parīzē valdīs muziķa un dejas. Karalis ielūdza bez maksas iebaudīt desiņas un kūkas, no pilsētas strūklakas plūdīs vīns tautai, virs Sēnas būs lieliska uguņošana.

Visi Parīzes teātri izsludināja svētku uzvedumus. Ieeja bija brīva. Maksāja karalis.

Franču teātris izziņoja Bomaršē kunga komēdijas «Trakā diena jeb Figaro kāzas» pirmizrādi. Ieeja bija brīva. Karalis maksāja.

Sis paziņojums radīja pārsteigumu, smieklus, gaviles. Tas tik bija vareni — Bomaršē, Amerikas atbrīvotājs, kara varonis, pasaules izcilais dramaturgs šai trakajā dienā rādīs parīziešiem savu slaveno karaļa aizliegto komēdiju uz karaļa rēķina. Un ar daudz lielāku interesi gaidīja «Figaro» izrādi Franču teātrī nekā karaļa un karalienes procesiju Parīzes ielās.

Teātra administratoriem bija darba pilnas rokas. Parīzes tauta bija ielūgta, Parīzes tauta nāks, Parīzes tauta bija liela. Varēs ielaist tikai niecīgu daļu no tiem tūkstošiem, kas ieradīsies. Turklāt vēl vietas pieprasīja citi tūkstoši — aristokrati, galma locekļi, aktieru radinieki, rakstnieki, recenzenti. Nolēma ceturto daļu no vietām ierādīt šiem privileģētajiem un pārējās astoņsimt sēdvietas atstāt Parīzes tautai.

Nenāca vis tūkstoši, bet desmit tūkstoši. Kad ap pulksten pieciem tika atvērti vārti, izcēlās mežonīga drūzmēšanās, plūkšanās un spārdīšanās. Veiklie Parīzes policisti tikai ar pūlēm spēja gādāt par to, lai nesamītu sievietes un bērnus.

Beidzot visi ar klaigām, vaimanām un smiekliem bija ieņēmuši savas vietas. Un tad parādījās godaviesi. Pēc senas paražas šajās brīvizrādēs labākās vietas tika rezervētas tirgus sievām un ogļu nesējiem. Kā jau tas piederējās, šie apmeklētāji kā godaviesi ieradās tikai tad, kad pārējie bija sapulcējušies. Sargi atbrīvoja viņiem ceļu, un publika apsveica ar gavilēm, pavadot tos uz viņu vietām, — ogļu nesējus uz karaļa ložu, zivju sievas uz karalienes ložu.

Vai jel kādreiz Franču teātra pirmizrādē bija pieredzēta tik dīvaina publika? Tur sēdēja blakus galma dāmas un cimdu izgatavotājas, nodokļu ģenerālnomnieks un krēslu labotājs, hercogienes un tirgus sievas, Akadēmijas locekļi un miesnieku palīgi, īsi sakot — Parīzes tauta. Aktieri bija drudžaini satraukti; vairums jau nožēloja pārdrošo pasākumu. Šādai publikai Bomaršē kunga komēdija nebija rakstīta. Mēs neatrodamies vecajās Atēnās, un vai šī publika sapratīs «Figaro» nekaunīgos, asprātīgos vārdus?

Un tad noklaudzēja zizlis un priekškars atvērās. Skatītāji šņaukājās, krekšķināja un kādu brīdi vēl pļāpāja. Figaro-Previjs uzsāka otru un trešo reizi, kamēr beidzot pēc vairākkārtīgiem atgādinājumiem — «Cst, cst!» un «Pabeidziet, lūdzama, mājās savu stāstu, kundze!» kļuva kluss. Un tad atskanēja pirmie,-diezgan draudzīgie aplausi, un tad kāds sauca: — Ko viņš saka? Es nesapratu, — un daudzi sauca: — Vēlreiz, vēlreiz! — taču nodoms bija acīm redzami labs.

Un pamazām ļaudis saprata, kas bija šie kungi un dāmas uz skatuves, ko viņi gribēja un kas tur īsti nolika — proti, šis aristokrats gribēja gulēt ar šī patīkamā viņu aprindu cilvēka sievu. Tas nebija nekas neparasts un pārāk uztraucošs. Bet aristokrats bija sevišķi augstprātīgs, un šis Figaro, kas iederējās skatītāju vidū, sevišķi simpātisks un tam bija galva uz pleciem. Un tas bija uzjautrinoši un tīkami, kā viņš šim aristokratam sadeva. Drīz izrādījās, ka Pjers ar savu drošo teātra mākslas izjūtu bija uzrakstījis lugu, kas izturēja ikvienas publikas vērtējumu.

Tā izturēja tieši šīs publikas vērtējumu. Jā, Dezirē bija devusi savam Pjeram lielisku padomu. Drīz vien šīs brīvizrādes skatītāji, Parīzes tauta, apjauta komēdijas īsto nozīmi. Viņi nomanīja, ka šie vieglie, elegantie izteicieni nebija vis tik miermīlīgi, kā tie skanēja, bet gan pilni tā naida un nicinājuma, ko viņi paši sajuta, un ka šī cīņa par vietu istabenes Zuzannas gultānebūt nebija tikai spēle laika kavēklim. Ļaudis smējās un bija pārlieku jautri; taču tā bija trakulīgāka un bīstamāka izprieca, kāda jebkad Franču teātrī bija piedzīvota, un šī izrāde, ko karalis deva savai tautai, bija dīvainas svinības par godu karaļa atvases dzimšanai. Viņi to nezināja, bet noģida. Viņi visi to sajuta. Klātesošie augstmaņi smējās un priecājās kopā ar citiem, un viņi sajuta vēl vairāk nekā citi neparasto kairinājumu.

Toreiz izrādei Zanviljē Pjers ar gudru ziņu bija licis svītrotās vietas aizstāt ar pēkšņu apklušanu un žestiem. Nevarēja cerēt, ka ar šādām viltībām piekļūs šīsdienas publikai. Bet Dezirē domāja, ka sakarā ar svētkiem var atļauties mazliet pārgalvības, un viņa bija ieteikusi droši norunāt vienu otru svītroto vietu. Vairums aktieru bija bailīgi vairījušies no tik bīstamas X nekaunības. Tomēr tagad, kad klausītāji izrādījās neparasti atsaucīgi, viss šķita iespējams, un Dezirē pirmā drosmīgi pateica dažus svītrotos vārdus. Pievienojās Digazona kundze, beidzot arī

bailīgais Previjs. Policijas komisārs, kas rūpējās par kārtību, kļuva nemierīgs; simt divdesmit piecu gadu garajā Franču teātra vēsturē kaut kas tāds vēl nebija gadījies. Bet tā bija svētku izrāde Karaliskajai kundzei par godu, tie bija svētki, kurus karalis rīkoja saviem parīziešiem; skandālam, kas izraisītos izrādes pārtraukšanas dēļ, varēja būt nepārredzamas sekas. Ierēdnis neuzdrīkstējās iejaukties. Aktieri kļuva drošāki, atskanēja arvien vairāk svītroto vārdu. Viņus saprata. Viņiem uzgavilēja. Aktieriem vajadzēja trīs, brīžiem pat četras reizes atkārtot bīstamās vietas.

Pjers sēdēja savā ložā kopā ar Gidēnu un draugu un kolēģi Sedēnu. Viņš jau agrāk fantāzijā bieži bija izbaudījis savas lugas panākumus; nu viņš tos izbaudīja patiesībā, taču tie bija pavisam cita veida panākumi. Sī publika, Parīzes tauta, nesaprata viņa komēdijas māksliniecisko jaukumu un tās asprātību tik labi kā kungi un dāmas Zanviljē. Taču Parīzes tauta daudz labāk saprata tās patiesības, ko pauda viņa luga. Viņš izbijās, kad viņam ausīs ieskanējās pirmais no aizliegtajiem teikumiem, un izbijās dziļi un laimīgi, kad nomanīja, ar kādu nesavaldīgu prieku publika uzņēma tieši šos teikumus. Izrādei sākoties, viņš izmeta mazus, blazētus, vīzīgus jokus; pamazām viņš apklusa, beidzot iegrima sevī un dzirdēja un redzēja vairs tikai to, kas notika uz skatuves. Un viņš nebija nekas cits ka viens no skatītājiem un tomēr daudz kas vairāk. «Vai es to esmu rakstījis?» viņš sev vaicāja. «Vai to es gribēju?»

Pjers bija apstulbis. Sedēns viņam kaut ko sacīja, viņš nedzirdēja. Pjers redzēja un juta, kā viņa atrastās situācijas, viņa cilvēki, viņa domas, tas, ko viņš bija radījis un kas pats no sevis bija veidojies tālāk, satrauca Parīzes tautu, sajūsmināja to līdz sirds dziļumiem.

Tā bija svētlaime rakstīt šo lugu, svētlaime — to izrādīt, sacīt acīs patiesību sanākušajiem Francijas aristokrātiem. Taču tas, ko viņš tagad pārdzīvoja, bija kas cits, daudz dziļāks. Sajā stundā izkristalizējās visa viņa dzīves jēga. Sī stunda, kad viņa «Trakā diena» ne vien uzjautrināja viņa parīziešus tā, kā diezin vai jebkad agrāk bija spējusi kāda cita luga, bet arī samusināja viņus, piespieda domāt, izraisīja viņos sašutumu, — tā bija vislabākā, ko viņš jebkad bija piedzīvojis, labāka par ikvienu mīlas stundu, par ikvienu komerciālu politisku panākumu stundu. To, kas šajos cilvēkos snauda apslēpts, ko viņi nespēja ne izteikt, ne izdomāt, to viņš bija ietērpis vārdos, un tagad tas skanēja viņiem pretī, kļuva viņiem skaidrs uz visiem laikiem.

— Minerva, — pēkšņi viņam teica Gidēns, un, tā kā šķita, ka viņš neklausās, Gidēns piebikstīja / viņam un atkārtoja: — Minerva.

Kādu mirkli Pjers bija saīdzis par šo pedantu, kas traucēja viņa labāko stundu ar muļķīgām piezīmēm. Bet tad viņš pasmaidīja un pateicīgi pamāja draugam. Viņš atcerējās. Gidēns viņam bija stāstījis par diviem panākumu veidiem, par panākumiem, kurus piešķir Merkurijs, viltīgais dievs, kas izdala zeltu un ārišķīgus pagodinājumus, un par garīgiem panākumiem, kurus piešķir Minerva, lielā, cildenā gudrības dieviete, kas cēlusies no Zeva galvas. Merkurija panākumus viņš bija baudījis papilnam. Tagad pirmo reizi viņš izjuta svētlaimi par Minervas panākumiem. Viņš zināja, ka tā ir augstiene, ko viņš nevarēs noturēt. Viņš zināja, ka tādi panākumi gadās tikai reizi. Taču nu tie bija, un viņš tos izbaudīja pilnīgi.

Protams, arī šajā vakarā lielākais vairums piedauzīgo vietu tika izlaists. Taču Luijs bija maldījies, klausītāji lugu itin nemaz neuzskatīja par garlaicīgu. Gluži otrādi, jo tālāk ritēja izrāde, jo labāk viņi, šie Parīzes ļaudis, iejutās. Katra situācija, katrs vārds, katrs žests trāpīja naglai uz galvas. Nevaldāms, dumpīgs prieks pildīja namu.

Doktors Lasons sēdēja skatītāju vidū. Viņš vēroja Kerubinu un klausījās Kerubinu, un viņam Kerubins un Dezirē bija viens. Dezirē veltītās ovācijas uzbudināja viņu. Bieži viņu bija mocījusi doma, ka Dezirē, stāvēdama uz skatuves, pieder tik daudziem cilvēkiem. Reiz viņš tai piesardzīgi bija ieminējies par to, taču viņa tikai smējās, un viņš saprata, ka vēlreiz šādus aizrādījumus nedrīkst viņai teikt. Tagad viņš saprata Dezirē. Viņai bija taisnība: viņas patiesā dzīve bija dzīve uz skatuves, mutuļojošā, koncentrētā, daudzveidīgā aktrises esamība. Viņš pats tagad dzīvoja līdzi tam, kas notika uz skatuves.

Doktors Lasons it nemaz nebija revolucionārs, taču viņš nespēja aizkavēt, ka no skatuves nākošā trakulīgā, aizliegtā, dumpīgā jautrība pārņem arī viņu. Tas bija dīvains un noteikti kaitīgs uzbudinājums. Viņa dzīve bija nogurdinoša. Francijas karaļa galma ārstam vajadzēja vienmēr būt savā vietā, vajadzēja savaldīties, ievērot stīvo ceremoniālu un turklāt turēt visu savu māku vienmēr gatavībā. Bez tam doktoram Lasonam bija nopietnas un plašas zinātniskas intereses, viņa laiks bija ierobežots, viņš nebija vairs jauns un kā ārsts zināja, ka uzbudinājums, kādu viņš pašlaik juta, saīsinās viņa mūžu. Bet viņš bija ar mieru maksāt šo cenu un papilnam izbaudīja šo dumpīgo, erotisko satraukumu. Kopā ar citiem viņš vēlējās, lai Figaro viltība uzvarētu grāfa varu, kopā ar citiem viņš priecājās, kad grāfs, neraugoties uz savu piekāpību, tika apmānīts pirmās nakts dēļ. Taču atšķirībā no citiem viņš, Zozefs Mari Lasons, vienīgais jau iepriekš izbaudīja alkatīgo, satraucošo prieku, ka pēcāk būs kopā ar Kerubinu.

Publikā sēdēja arī misters Džons Adamss. Viņš bija sagatavojies atceļam, nākamajā nedēļā viņš atstās Franciju. Taču viņš gribēja izmantot savu uzturēšanos līdz pēdējai dienai, lai iepazītu samaitāto, paverdzināto zemi visā tās niecīgumā. Tā viņš šodien bija atnācis šurp, lai noskatītos, kā verdziskā Parīze sumināja savu despotu, jo tas bija kļuvis tēvs. Tagad, protams, viss izrādījās savādāk, nekā viņš bija iedomājies. Taču tādēļ viņš šo franču publiku nenopēla mazāk. Zināms, reizēm teātra no-. skaņojums aizrāva arī viņu, un viņš jutās aizkustināts kā loreiz sešdesmit pirmajā gādā, kad viņš bija dzirdējis Džeimsa Otisa runu. Toreiz viņam šķita, ka viņš pats ir zēns Hanibals, kam tēvs Hamilkārs pieprasa drūmi svinīgo zvērestu pret Romu. Toreiz, tiesas zālē, kad dzima neatkarība, viņš bija gatavs stāties pret Angliju ar ieročiem rokās, un kopā ar viņu visi pārējie. Un brīžiem šajā «Figaro» izrādē viņu draudēja sagrābt līdzīgas jūtas. Taču aizvien viņš atkal atģidās un ar loģiku un pretīgumu izskaidroja sev atšķirību. Nē, nē. Tam, kas saviļņoja šo pūli, kas tur spiedza un locījās aiz smiekliem, nebija nekā kopēja ar brīvības mīlestību, kurā kvēloja Jaunā pasaule, nekā kopēja ar to neatkarību, ko viņš un Džefersens bija pasludinājuši savā lielajā deklarācijā; šeit bija vienkārši izlaidība, pretošanās valdībai, nepaklausība, disciplīnas trūkums. Ja stāvoklis kļūtu nopietns, tad šie plukatas diezin vai vairītos uzbrukt arī krietniem pilsoņiem un iznifcināt viņu mantu. Taču, lai ko viņš sev iegalvoja, tas līdzēja maz, un viņa pretīgums atkal un atkal izkusa dusmu un smieklu ekstāzē, kas aizrāva visus.

Noslēpies kādā ložā, sēdēja Saris Lenormans d'Etiola kungs. Atrasties šeit nebija pieklājīgi, un viņš bija arī ilgi vilcinājies. Viņš bija baidījies, ka jūtas, kas viņā bija modušās mēģinājumos «Menus Plaisirs» zālē un izrādes laikā Zanviljē, šī grūti paciešamā apbrīna, naida un izmisuma jūklis, šoreiz tikai pastiprināsies. Nemiers viņu tomēr bija atdzinis šurp. Un ar viņu notika tas, no kā viņš bija baidījies.

Vispirms viņš kv.ēlā līdzjūtībā pievērsās Dezirē. Lenormans redzēja viņu, bezprātīgi mīlēja viņu, sirdī tam bija sarūgtinājums un nikna atsacīšanās. Viņš atzina, ka izšķiedis savu mūžu, viņš pats, milzīgas kļūdas dēļ. Zannu laikam viņš nekad nebūtu spējis paturēt; šo Dezirē, kas bija vēl kairinošāka nekā Zanna, vēl straujāka, īsti no tautas nākusi, to viņš būtu spējis paturēt. Taču izšķirošajā brīdī viņš bija rīkojies aplam. Pametis savas dzīves lielāko prieku un baudu tādēļ, lai varētu tīksmināties par sava drauga Pjera nevarību.

Taču Pjers nebija nevarīgs, viņš bija neievainojams.

Lenormana kungs nezaudēja savaldīšanos. Pa pusei mehāniski viņš aplaudēja kopā ar citiem, tāpēc ka baidījās pievērst sev uzmanību. Viņš sasita plaukstas kopā bez skaņas, savādāk viņš nekad nebija darījis, viņš uzskatīja, ka citādi nav aristokrātiski. Taču viņa dvēsele bija sabrukusi. «Vanitatum vanitas.» Šo izteicienu viņš bija nekaunīgi licis iekalt virs sava nama ieejas, jo iedomājās, ka, par spīti visam, dzīvē guvis labāko daļu. Bet vārdi virs ieejas pauda patiesību.

Atkal luga viņu aizrāva, kaut arī viņš to pazina labi. Lenormans manīja skatītāju satraukumu, viņu jūtas saplūda ar viņa paša jūtām un ar bezgalīgu, prātu mulsinošu naidu pret Pjeru. Tas bija ienaidnieks, mūžīgais pārmetums, mūžīgais pretmets viņam, Sarlam Lenormanam. Nekādu šaubu nenomākts, šis Pjero ar savu būtni tvēra visu, kas vien tam gadījās ceļā, jebkuru baudu, jebkuras dusmas. Par cieņu viņš tikai pasvilpoja, darīja un runāja, ko iedomājās, pateica, ko vēlējās, cildeno un nelietīgo, un viss viņam beidzās labi un no visa viņš guva baudu. Lenormanu kremta skaudība un alkatība. Tam gan vajadzētu būt lielam priekam — netraucēti izteikt savas domas citiem cilvēkiem, pretiniekiem, kā to darīja šis puisis. Bija vērts, pat ja tad būtu jāzaudē galva. Taču viņi nenosita Pjeru, viņi apbrīnoja to un uzgavilēja tam.

Saris nevarēja to vairs paciest, viņš gribēja iet mājās. Viņš nespēja. Viņam vajadzēja palikt sēžam un klausīties tālāk un pildīt savu sirdi un asinis ar indi.

Un tagad nāca monologs. Un, lai gan Saris jau Zanviljē X bija pieredzējis, ka monologa garums netraucēja klausītājus to izprast, viņam bija klusa, neprātīga cerība, ka šoreiz luga galu galā tomēr izgāzīsies

Arī Pjers, Previjs un citi bija vilcinājušies un ilgi debatējuši, vai nevajadzētu šai izrādei monologu saīsināt par dažiem teikumiem. Ja arī rafinētā publika Zanviljē bijusi spējīga uztvert, vai gan ogļu nesēji un tirgus sievas būs ar mieru pēc četrām vai piecām stundām vēl uzklausīt tik garu monologu?

Viņi bija ar mieru. Viņi bija sajūsmināti. Un aktieri Previju aizrāva publikas sajūsma. Viņš runāja ar ārkārtīgu kaislību, pārdzīvoja savu brīnišķīgo monologu.

Pārsteigts, sašutis un reizē valdzināts Lenormans dzirdēja un redzēja, kā šis Previjs, kas nebija nekāds dūšīgais vīrs, kļuva aizvien drošāks, temperamentīgāks. Tagad nāca teikums par cietumiem, par Bastīliju. Vai Previjs uzdrīkstēsies?

Previjs nebija domājis sacīt to pārlieku bīstamo, pilnīgi aizliegto teikumu, par ko bija zināms, ka tieši tas izraisījis Luija dusmas. Previjs pat neatcerējās pareizi šo teikumu. Taču tas aizrāva viņu, viņš iesāka šo teikumu, improvizēja to. Bet tūlīt pēc pirmajiem vārdiem viņš izbijies apstājās. Mirkli publika bija pārsteigta un nesaprata. Tomēr daži saprata, sāka skali smieties un izskaidroja citiem, un tad smiekli aizšalca tālāk, un kāds sauca:

—   Saki mums šos vārdus, Figaro! Šodien ir liela svētku diena. — Un vairāki atkārtoja to. Un viss teātris sauca:

—   Saki mums šos vārdus!

Un Previjs pateica savu frāzi, šo frāzi par cietumu, un parīzieši gavilēja un bērnišķīgi sajūsmināti sauca:

—   Bastīlija, viņš runā par Bastīliju!

Lenormans bija apstulbis. Bet viņu urdīja briesmīgs sašutums, drudžaini un alkatīgi viņš gaidīja, vai aktieris uzdrīkstēsies norunāt arī nākamo aizliegto vietu, jo tas bija pats bīstamākais teikums. Ārkārtīgā sasprindzinājumā, pilns niknuma un alku, Lenormans gaidīja. Viņš vēlējās, lai Previjs pateiktu šo teikumu, un arī baidījās no tā.

Tagad bija tiktāl. Un, paskat, Previjs nostājās tieši rampas priekšā. Viņš negribēja šo teikumu norunāt pie sevis, nevērīgi izmest šos vārdus; nē, klausītājiem vajadzēja saprast katru vārdu, izjust katru zilbi. Viņš nostājās pašā priekšā, pacēla rokas, savilka pirkstus dūrēs un ar dusmās un alkatībā degošu seju teica ļoti klusu, taču neparasti skaidri pilnīgi klusajā namā:

—    0, ja es turētu vienu no šiem lielajiem kungiem šeit savās rokās.

Tas bija kā nopūta un vaids. Atklātāku musinājumu uz revolūciju nevarēja iedomāties. Un visa publika arī satrūkās. Zivju sievas karalienes ložā spiedza, ogļu nesēji plaukšķināja savas milzīgās ķetnas. ,

Saris Lenormans d'Etiola kungs smalkā iznesībā sēdēja pavisam klusu. Viņš neiedrošinājās pat sejā atļaut izpausties savām bezgalīgajām izbailēm un naidam, viņš ieslēdza tos dziļi savās krūtīs. Viņš zināja, ja tagad atļausies vismazāko opozīcijas vārdu, starpsaucienu, svilpienu, tad skatītāji viņu saplosīs. Bet aiz viņa stingās pieres slēpās galīga panika. Teātrī bija daudz viņa kārtas skatītāju. Tie smējās kopā ar citiem, aplaudēja kopā ar citiem, priecājās kopā ar citiem. Viņi aizvien vēl nekā neredzēja, šie aklie teļi. Viņi domāja, ka tiem rāda jaukas strūklakas. Vai tad viņi nemanīja, ka tie ir grēku plūdi?

Drūma bezcerība, neizturamas skumjas žņaudza Lenormana kungam krūtis. Viņš nojauta savu sagrāvi un visa tā sagrāvi, kas viņam un viņa aprindām padarīja dzīvi baudāmu.

Atskanēja noslēguma kuplejas, un tad — beidzot un daudz par ātru — aizvērās priekškars, un ļaudis uzgavilēja aktieriem. Daži sauca:

—   Bomaršē! Bomaršē!

Sāka saukt arvien vairāk un vairāk, un tad visa publika plūda uz mazo sānu ložu, kurā sēdēja Pjers ar saviem draugiem.

—   Sādi panākumi ir retāki nekā brīnums, — teica Sedēns, un viņa skaudība izkusa sajūsmā.

Gidēns sacīja:

—   Teātra vēsturē ir tikai viens šādas sajūsmas pilns vakars, tas bija tad, kad Parīze uzgavilēja «Irēnei» un vainagoja Voltēru. Bet toreiz tās bija beigas, un šodien tas ir sākums.

Un ļaudis sauca:

—   Pjer Bomaršē, mūsu Pjer! Lai dzīvo mūsu Pjers, Amerikas atbrīvotājs, Lagrenadas uzvarētājs!

Un viņi sauca:

—   Pjer, Figaro, Kerubin!

Un viņi sauca:

—   Pjer! Amerika! Pjer!

Taču Pjers nedzirdēja un nepakustējās. Viņš sēdēja kā ^sapnī. Viņš nebija zinājis, ka tas, ko viņš darījis, tik cieši saistīts ar to, ko viņš rakstīja. Viņš nebija zinājis, ka tās ir tās pašas jūtas, kas viņu bija mudinājušas piegādāt Amerikai ieročus un sarakstīt Figaro monologu. Saratogas uzvara un šī uzvara

šeit Parīzē bija viena un tā paša koka augļi. Viņš to nebija izpratis. Tagad tauta viņu pamācīja.

Bet, ja arī viņš nebija to zinājis, tad tomēr jau pašā sākumā ar visu savu būtni bija tiecies pēc šī vakara. «Ar smiekliem es pārveidoju pasauli», — divas reizes viņš saviem darbiem bija licis šo moto. Tagad bija piepildījies viņa aicinājums. Tagad viņš bija sasniedzis lielāko, ko cilvēks spēja sasniegt: viņš pārveidoja pasauli ar savu vārdu. Viņš bija Voltēra mantinieks. Šī auditorija, Parīzes tauta, ar savu sajūsmu viņam apliecināja to: vairāk nekā ar saviem ieročiem viņš panācis ar saviem smiekliem.

Vai kādam cilvēkam jebkad bija lemta šāda laime? Viņš domāja par savu tēvu, par hugenotu, kam vajadzēja noliegt savu pārliecību, lai viņa dēls varētu tikt dzīvē uz augšu. Tagad viņa dēls bija ko sasniedzis. «Ar smiekliem es pārveidoju pasauli». Tagad viņš atriebās par savu tēvu viņa apspiedējiem.

Vēl tai pašā vakarā Franču teātra aktieri nolēma uzstādīt Pjera Bomaršē krūšutēlu blakus savu dzejnieku Korneja, Rasina, Moljēra un Voltēra krūšutēliem.

Arturs Lijs sēdēja brūnajā bibliotēkā un gaidīja uz doktoru Franklinu, lai atvadītos. Viņš gribēja doties uz Filadelfiju pēc jaunām instrukcijām; viņam bija drošas izredzes, ka viņu iecels arī par sūtni Holandē. Panācis to, tātad atkal ar divējādiem uzdevumiem, viņš gribēja ātri atgriezties Eiropā. Un tad, ar lieluma māniju sirgstošā veča netraucēts, viņš pierādīs Amerikai un pasaulei, ko spēj veikt Arturs Lijs.

Viņš sēdēja šeit jau gandrīz piecas minūtes. Arī šo pēdējo reizi viņam lika gaidīt. Pirms aizbraukšanas Lijām bija daudz darīšanu, un tā bija vienīgi pieklājība, ja viņš ieradās atvadu vizītē pie doktora honoris causa. Bet Franklinam veicās un tāpēc viņš izturējās vēl uzpūtīgāk nekā līdz šim.

Franklinam patiešām veicās. Versaļa piekritusi lielajam aizdevumam; līgumi vēl nebija parakstīti, bet viss jau norunāts, karalis bija devis vārdu. Protams, aizdevums tika piešķirts armijai un tās virspavēlniekam ģenerālim Vašingtonam, nevis Kongresam. Viņš, Arturs Lijs, nebūtu samierinājies ar šādu pazemojumu, bet, diemžēl, viņam vairs nebija tiesības celt iebildumus.

Tas bija vilcies jau pārāk ilgi. Laikam doktors bija novilcinājis sarunas, lai nepiešķirtu aizdevumu, kamēr viņš un Adamss vēl bija komisāri. Franklins gribēja panākt, lai visi atzīst, ka par aizdevumu jāpateicas vienīgi viņa milzīgajai autoritātei» Viņš gribēja, lai viņu uzskata par vienīgo amerikāni, kam Eiropā, ir panākumi.

Ienāca doktors. Viņš laipni pateicās Arturam Lijām, ka tas, neraugoties uz daudzajām darīšanām, vēlreiz atbraucis pie viņa. Misters Lijs stīvi palocījās.

—    Mums, — viņš rezumēja, — reizēm radās domstarpības, doktor Franklin. Bet jūs piekritīsiet man, ka es nopietni pūlē-jos ņemt vērā jūsu viedokli.

—   Jūs pūlējāties, — sacīja Franklins.

—    Būtu bijis vienkāršāk, — Arturs Lijs turpināja, — piekrist visam, ko jūs sakāt. Taču tās valsts, kuru mums abiem gods pārstāvēt, intereses prasīja, lai es skaidri un atklāti izsaku savus uzskatus.

—    Jūs tos izteicāt skaidri un atklāti, — Franklins atbildēja.

—    Ja jūs vēlētos dot man līdzi uz Ameriku depešas, tad es. tās labprāt nogādāšu.

Doktors laipni pateicās, klusībā viņš nolēma nosūtīt savus ziņojumus drošākā veidā.

Arturs Lijs piecēlās.

—    Man vēl atliek, — viņš teica, — izteikt jumЈ un mūsu valstij labus novēlējumus jūsu turpmākās uzturēšanās laikam šajā pilsētā.

—    Pateicos, — sacīja Franklins. — Un jums patīkamu ceļojumu un labu ceļavēju!

Arturs Lijs palocījās.

—   Tātad palieciet sveiki! — viņš teica.

Un ar šiem vārdiem dzēlīgais jaunais cilvēks pazuda no Brūnās bibliotēkas un no Franklina redzes loka, kā viņš cerēja, uz visiem laikiem.

Nākamajā rītā doktors atprasīja savam mazdēlam Benam skolas uzdevumus. Skolotājs Lefevra kungs bija uzdevis zēnam iemācīties vairākus klasiķu izteicienus par draudzību un ienaidu. Mazais Benjamins lēnām lasīja sakopotos citātus latīņu un franču valodā, un doktors uzmanīgi klausījās.

Plūtarhs, piemēram, lika savam valdniekam Agesilam sacītt «Netaisni lauzt savu vārdu ir noziegums; bet piekrāpt ienaidnieku ir ne vien labi un cildināmi, bet arī uzjautrinoši un derīgi.» Un, kad Kserkss bija uzvarēts Salamidu kaujā, Aristids sacīja Temistoklam: «Man šķiet aplam ielenkt uzvarētu valdnieku un aiz bailēm piespiest viņu rīkoties stingri. Jo tad viņš vairs nesēdēs zem zeltītas pajumtes un omulīgi nenoskatīsies cīņā, bet izmisumā veiks vislabākos pasākumus un būs gatavs uz visu. Tātad būtu labāk nenojaukt esošos tiltus, bet uzcelt vēl vienu klāt, lai šo cilvēku, jo ātrāk, jo labāk, dabūtu laukā no Eiropas.»

—   Jā, manu zēn, — sacīja Franklins, — starp senajiem grieķiem bija daudz gudru ļaužu. Bet tagad es tev gribu kaut ko teikt.

—   Vai tas būs atkal kaut kas svarīgs, vectēv? — mazais Benjamins ziņkārīgi jautāja. — Vai man tas jātur slepenībā?

—   Nē, — atbildēja Franklins, — tas nav noslēpums. Es tev gribēju teikt to: ir labi, ja tev ir ienaidnieks, kas vērīgi uzmana katru tavu kļūdu, tā ka vienmēr jāpiesargās.

—   Es zinu veselu baru zēnu, kas mani nevar ciest, — apgalvoja mazais Bens, — jo es esmu svešinieks.

—   Redzi nu, — sacīja doktors. — Tad tev šeit jāsaņemas daudz vairāk nekā Filadelfijā.

—   Bet, ja kāds mani apmelo skolotājam Lefevram, — paskaidroja mazais Bens, — tad es sadodu tam, kā nākas.

Domas par Arturu Liju nodarbināja Franklinu vairāk, nekā viņam pašam likās. «Pēdējā laikā,» viņš rakstīja savam draugam Jozefam Ridam, «kā man šķiet, man bija tikai viens nopietns ienaidnieks — Arturs Lijs. Par viņa naidu man jāpateicas frančiem, kas mani vērtēja pārāk augstu un viņu pārāk zemu. Es to spēju paciest, bet viņš ne.»

Un tad pienāca diena, kad sekretārs de la Mots smaidīdams paziņoja:

—   Lempja kungs ir Brūnajā bibliotēkā un vēlas atvadīties.

Jā, Brūnajā bibliotēkā gar ģenerāļa Vašingtona portretu

pastaigājās misters Adamss. Viņš priecāsies, kad beidzot būs atbrīvojies no personīgajām un oficiālajām saistībām ar doktoru Franklinu. Viņi bija izturējušies pieklājīgi viens pret otru, bet Adamsam tas prasīja milzīgu savaldīšanos. Jo doktoram piemita lielas kļūdas, kas varēja aizkaitināt arī vispacietīgāko cilvēku. Tā nu bija, ka vecais vīrs bija izaudzis vaļīgas morāles laikmetā, un neviens nevarēja pārlēkt pāri savai ēnai. Bet, no otras puses, nevar noliegt arī viņa nopelnus. Arī šos divdesmit piecus miljonus viņš beidzot bija sagādājis, kaut arī ar novēlošanos un ar pazemojošiem noteikumiem.

Misters Adamss uzskatīja par savu pienākumu arī šajā pēdējā sarunā aizrādīt doktoram uz bīstamajām franču īpašībām.

Daiļrunīgi viņš attēloja dziļo un neciešami pretīgo iespaidu, kādu atstājusi Karona kunga komēdija. Katru amerikāņu patriotu, viņš teica, padarīšot domīgu tie notikumi, kas norisinājušies šajā «Figaro» izrādē. Viņš, Adamss, jau no paša sākuma uzskatījis savienību ar Franciju kā, diemžēl, nepieciešamu ļaunumu. Mātes Anglijas izturēšanās pret savu meitu Ameriku bija nedabiska; bet tas bija sāpīgi, ka meitai jāapvienojas ar ģimenes mūžseno ienaidnieku. Un viss uzturēšanās laiks Francijā sniedzis misteram Adamsam vienīgi pierādījumus, ka nepatika pret šo zemi, ko viņš izjūtot, tāpat kā vairums amerikāņu, esot pilnīgi pamatota. Sī «Figaro» izrāde bijis vēl viens pierādījums.

—   Ticiet man, cienījamo doktor Franklin, — viņš iekarsa, < — visa šī Francija, galms un tauta atrodas sabrukuma stāvoklī. Tas ir līķis, ar ko mēs esam saistījušies. Es jums saku: iam foeiet, tas jau smird.

Franklins laipni teica:

—   Es esmu vecs vīrs, kolēģa kungs, un nevaru jums īsti piekrist. Jūs stāstāt, ka ļoti progresīvās komēdijas izrāde ārkārtīgi satraukusi parīziešus, un no tā jūs secināt, ka visa valsts nolemta bojā ejai. Lūdzu, paskaidrojiet man to.

—   Negribu ilgi iedziļināties izrādes priekšvēsturē, — misters Adamss pamācoši iesāka, — atgādināt karaļa «nekad». Tas viss jums ir jau zināms. Pati izrāde jau liecina, cik autoritāte šajā zemē ir viegli sagraujama. Un komēdijas sekas to pierāda vēl vairāk. Mums vajadzētu to ņemt vērā savā franču politikā. No vienas puses, no šīs grimstošās valsts mums vajadzētu panākt visus iespējamos labumus, bet, no otras puses, mums vajadzētu sargāties no pārāk ciešām saitēm ar valsti, kuras absolūtajam karalim tik maz teikšanas, kuras valdošā šķira ir tik dekadenta un kuras pilsoņi tā alkst pēc dumpja.

—   Piedodiet, — atbildēja Franklins, — bet es aizvien vēl īsti nesaprotu. Ja tautai šeit ir tādas pašas atbrīvošanās tieksmes kā mums, tad, man šķiet, tas mums var būt tikai pa prātam.

—   Lūdzu atvainojiet, doktor Franklin, — sacīja misters Adamss, — bet man jāprotestē, ka Savienoto Valstu neatkarības un pašnoteikšanās mīlestību pielīdzina Parīzes pūļa kārei pēc jauninājumiem un postīšanas. Sis pūlis ilgojas pēc nemieriem un dumpjiem tikai pašu nemieru dēļ, lai zvejotu duļķainos ūdeņos, 'fas, ko es pieredzēju «Figaro» izrādē, nebija tādas tautas sašutums, kura labi saprotamu interešu dēļ saceļas pret tirānu un protestē pret līgumu laušanu, kā mēs to darījām. Pūlis, ko man bija izdevība novērot, ir nesavaldīgs un diez vai apstātos tādu liberālu cilvēku priekšā, kādi mēs esam.

—   Ja es esmu pareizi informēts, — atbildēja Franklins,

—   tad arī mūsējie ne vienmēr rīkojušies sevišķi saudzīgi, un arī pie mums ne vienmēr iztikuši bez vardarbībām nevietā un daudzām netaisnībām. Es baidos, mister Ādams, — viņš turpināja un mazliet saslējās, tā ka tagad līdzinājās Diplesī portretam,

—    es baidos, ka brīvību un labāku kārtību nekur pasaulē nevar nodibināt pilnīgi bez varmācības un netaisnības. Droši vien jums būs taisnība. Droši vien arī franču tauta kādreiz nometīs važas, un varbūt, kā jūs to pareģojat, šo apvērsumu pavadīs nepatīkami krampji un pretīgas blakus parādības. Bet vai svētīgie ieguvumi neatsvērs zaudējumus? Es esmu vecs vīrs un atļaujos reizēm pasapņot. Es sapņoju par tādu laiku, kad visas zemes nācijas vadīs ne vien brīvības mīlestība, bet arī dziļi izjustas cilvēku tiesības. Es sapņoju par tādu laikmetu, kad cilvēki, līdzīgi mums, kur tik vien spers kāju uz planētas, drīkstēs teikt: «Seit ir manas mājas.» Pieņemsim, ka šāds laikmets pienāks, un vai jūs domājat, mister Ādams, ka ar asins izliešanu būtu pārāk dārgi par to samaksāts?

Misters Adamss pieklājīgi klausījās. Taču viņš nespēja apslēpt nepatikas izpausmi sejā. Pie sevis viņš nodomāja: «Sis Franklins ir astoņpadsmitā gadsimta cilvēks un nesaprot to, kas top. Sis Franklins sapņo par pasauli, ko būs radījušas un kur valdīs franču filozofu idejas. Bet esjau dzīvoju deviņpadsmitajā gadsimtā. Es redzu amerikāņu impēriju, kas izplešas aizvien tālāk un tālāk, lai aplaimotu pasauli un dAtu tai tādu brīvību, kā mēs to saprotam.» Bet skaļi viņš to neizpauda. Tam nebūtu nekādas jēgas, un viņš bija ieradies šeit, lai mierīgi atvadītos no Franklina. Viņš laipni teica:

—    So jautājumu mēs abi šodien neatrisināsim, doktor Franklin.

Tad viņš izņēma albumu.

—    Es apsolīju misis Adamsai, — viņš teica, — lūgt izcilos cilvēkus, ar kuriem es savā ceļojumā sastapšos, ierakstīt viņai šajā albumā kādu izteicienu un vārdu. Vai arī jūs, doktor Franklin, neparādītu laipnību misis Adamsai un man?

—    Labprāt, — Franklins atbildēja un paņēma albumu. Kādu brīdi viņš pārdomāja. Tad rakstīja: «Dei providentia et hominum confusione Helvetia regitur.» Misters Adamss lasīja un bija pārsteigts.

—   Ar dieva gādību un cilvēku maldiem tiek pārvaldīta

Šveice? — viņš neticīgi pārtulkoja.

—   Jā, — sacīja Franklins, — šo izteicienu mūsu Nekera kungs mēdza labprāt citēt. Sis izteiciens Šveicē esot tikpat pazīstams kā Vilhelms Tells. Vai jūs arī neatzīstat, ka tas ir labs izteiciens?

Misteram Adamsam nepatika, ka atgādina Nekera kungu.

—   Jā, — viņš nedroši atbildēja, — šveicieši ir skeptiski ļaudis.

—   Arī optimistiski, — Franklins teica. — Viņi tic augstākajai varai un nodibinājuši republiku, kas pastāv jau labu laiku.

Kad misters Adamss jau bija pie durvīm, Franklins norādīja uz portretu, kas attēloja Vašingtonu stāvam zem asiņainas saules.

—   Tā lec, — viņš teica.

Misters Adamss apstulbis noprasīja:

—   Kas? Kur?

Franklins atbildēja:

—   Saule. Es jautāju gleznotājam, un tam gan jāzina. — Viņš smaidīja. — Tā lec,— viņš teica, — neraugoties uz cilvēku maldiem.

Misters Adamss sacīja:

—   Tātad visu labu, — un pasteidzās aiziet. «Viņš patiesi kļuvis nevarīgs aiz vecuma,» viņš domāja. «Tas, ko viņš beigās samuldēja, man jāiegaumē un jāpastāsta Abigailai. Tā lec! Tas jau ir gandrīz vājprāts.» Un viņš nolēma Filadelfijā ar visiem spēkiem panākt, lai Savienoto Valstu jautājumus Francijā neļauj kārtot šim untumainajam, bezatbildīgajam vecajam vīram.

Kad Adamss bija aizgājis, Franklins savukārt deva rīkojumu Prinjē kunga gleznu aiznest uz noliktavu. Tad viņš sēdās Un rakstīja vēstuli ģenerālim Vašingtonam, kuram bija ļoti pateicīgs. Vispirms viņš ziņoja par aizdevumu un apsveica ģenerāli un pats sevi. Tad viņš uzaicināja ģenerāli Vašingtonu pēc kara beigām, uz kurām vairs ilgi nebūšot jāgaida, atbraukt uz Eiropu. «Es būtu laimīgs,» viņš rakstīja, «pavadīt Jūs ceļojumā pa Eiropu. Šaipus okeāna Jūs gūsiet prieku par slavu, ko Jūs esat iemantojis, tīru prieku, brīvu no mazās ēnas, ko tautiešu ^ naids un greizsirdība cenšas uzmest nopelniem. Seit jūs vēl, * dzīvs būdams, pieredzēsiet un izbaudīsiet, ko pēcnācēji sacīs par ģenerāli Vašingtonu. Jo tūkstoš jūdzēm ir gandrīz tāda pati iedarbība kā tūkstoš gadiem. Nekrietno kaislību vājā balss nesniedzas tik tālu ne laikā, ne telpā. Tagad es Jūsu vietā baudu šo prieku. Sīs karā pieredzējušās valsts ģenerāļi pētī Amerikas kartes un seko visām Jūsu operācijām. Un bieži es dzirdu, ka viņi ar patiesu atzinību un visaugstāko uzslavu runā par Jūsu kara vadoņa spējām un ir vienis prātis, ka Jūs esat viens no lielākajiem laikmeta karavadoņiem.»

Luijs gribēja atkal ar visu enerģiju ķerties pie valsts lietām, no kurām viņu tik ilgi bija atturējušas svinības sakarā ar Tuanetes dzemdībām. Viņam patika bilances un viņš pieprasīja no saviem kungiem kopsavilkumu par Francijas stāvokli šajā septiņdesmit devītā gada februārī.

Bibliotēkā viņš noklausījās Morpā un Veržēna kungu ziņojumu. Francijā, kā to attēloja plaši dokumenti, patlaban, Luija piektā valdīšanas gada beigās, dzīvoja spēcīga, laimīga nācija, lielākā un varenākā Eiropā. Un viņi bārstīja faktus un skaitļus, lai apstiprinātu šo apgalvojumu.

Luijs klausījās tikai ar vienu ausi. Doma par dieva sodu, ka dofina yietā, viņa Dieva Dāvātā vietā piedzimusi meita, bija pārņēmusi viņu un mocīja arī tagad. Viņš bija darījis visu iespējamo, lai valdītu dievam par slavu un pavalstniekiem par laimi, bet viņam trūka svētības. Savu valsti viņš bija iepinis ļaunajā savienībā ar dumpiniekiem, un bija pieļāvis, ka šī bezkaunīgā un musinošā luga dzina viņa parīziešus aizvien tālāk pa izlaidības un dumpības ceļu. Viņš bija nolēmis aizkavēt ļaunumiļ; bet visi viņu bija tirdījuši, un viņš bija padevies vienu reizi, vairākkārt un bieži. Un tāpēc dievs viņam bija liedzis karsti ilgoto Dieva Dāvāto.

Viņš centās aizdzīt drūmās domas. Iestāstīja sev, ka tā ir slimīga grūtsirdība. Viņam bija divdesmit četri gadi, Tuanetei — divdesmit trīs. Mazās princeses piedzimšana bija tikai pierādījusi, ka viņi pilnīgi spējīgi laist pasaulē veselīgus bērnus; vairāk nekā jebkad viņiem tagad bija tiesības cerēt, ka dieva žēlastība viņiem dāvās dofinu.

Viņš piespieda sevi uzklausīt padomniekus, kuru balsis, — vecā, pieklājīgā, ciniskā Morpā un padevīgā, glaimīgā Veržēna balss, — nomainīja viena otru. Veržēns patlaban apkopoja līdzšinējos kara rezultātus. Stāvoklis bija lielisks. Angļu flote, no kuras bijās, nebija panākusi nevienu uzvaru, katrā sadursmē tā bija cietusi sakāvi. Tas bija tikai laika jautājums, kad ieņems Gibraltaru. Amerikai paredzētā armija Rošambo vadībā bija tikpat kā gatava karagājienam, tas bija paraugkaraspēks, labākā armija pasaulē.

Luijs paklusu, taču īgni sacīja:

—    Protams, jūs aizstāvat savienību, ko paši esat radījuši. Jums viegli runāt, kungi. Bet mana pirmā nojauta bija pareiza. Tas, ko mēs izdarījām, šī savienība ar dumpiniekiem, jūsu savienība, kungi, ir un paliek liktenīga kļūda.

Viņš piecēlās, un reizē af viņu piecēlās ministri.

—    Palieciet sēžot, — viņš nepacietīgi pavēlēja. Viņš pats pagājās dažus soļus šurp un turp un apstājās pie globusa, ko pirms dažām dienām bija licis ienest savā bāztin piebāztajā bibliotēkā. Tas bija liels globuss, to bija izgatavojis Džordžs Adamss Vecākais, Anglijas karaļa galma kartografs. Neraugoties uz karu, karalis Džordžs bija viņam atsūtījis šo globusu. Sūtījumam šoreiz nebija pievienota vēstule, bet bija skaidrs, ka šī dāvana ir uzmanības izrādīšana sakarā ar Karaliskās kundzes dzimšanu. Tā bija rūpīgi, ar mīlestību izvēlēta velte; viņa brālēns Anglijā zināja par viņa kaislību uz labām kartēm. Lielais globuss bija darināts ar apbrīnojamu rūpību. Uz tā bija atzīmēts daudz kas tāds, ko Luijs nevarētu atrast ne uz vienas citas kartes; piemēram, ļoti skaidri bija atzīmēta nelaimīgā Saratoga. Sī dāvana mēmi un nozīmīgi atgādināja, ka karaļu pienākums dieva un cilvēku priekšā tieši šajā smagajā laikā ieturēt solidaritāti. Diez vai brālēns Džordžs spētu pārliecinošāk parādīt viņam, kādu netaisnību viņš nodarījis, noslēgdams savienību.

Luijs tātad stāvēja pie šī globusa un pār plecu sacīja saviem apklusušajiem ministriem:

—    Nē, kungi, es nevaru pievienoties jūsu cerībām. Es neatzīstu, ka notikumu gaita pierādītu jūsu taisnību. Es baidos, ka šis karš vilksies ilgāk, nekā jūs pareģojat, un izmaksās vairāk, nekā jūs domājat. Tas izmaksās tūkstoš miljonus, ja būs īss, paskaidroja Nekera kungs. Bet tas nebūs īss. Mūsu ieguvums no šīs savienības ar dumpiniekiem ir nožēlojams, bet mūsu zaudējumi, kā iekšējie, tā ārējie, — šausminoši. Manas valdīšanas piecos gados Francija kļuvusi nabadzīgāka. Un mūsu parāds pieaug un pieaug. Dažos mēnešos būs sasniegti šie tūkstoš miljoni, — un kura valsts gan spēj izturēt šādu slogu?

—   Sai ziņā jūs maldāties, augstība, — godbijīgi, taču enerģiski iebilda Veržēns. — Miera sarunas starp Austriju un Prūsiju gandrīz jau panākušas savu mērķi. Tas nozīmē mūsu prestiža ārkārtīgu pieaugumu. Militārais stāvoklis ir tāds, ka Anglija pēc iespējas ātrāk gribētu noslēgt ar mums mieru. Ar pilnīgu pārliecību mēs jau tagad varam teikt: sešdesmit trešā gada kauns ir izdeldēts. Neviens no jūsu pavalstniekiem, neviens visā Eiropā nesauks šādus rezultātus par niecīgiem.

Morpā piebalsoja viņam.

— Nekera kunga minētais skaitlis, — viņš teica, — skan draudošāk, nekā tas ir īstenībā. Tūkstoš miljonu. — Un viņš paraustīja plecus, un summa kļuva pavisam maza, kad tā izrunāja.

—   Tam, kas panākts ar šo naudu, ir daudz lielāka vērtība. — Un viņš dedzīgi runāja par Anglijas norietu un Francijas uzplaukumu, kas raksturojot jaunā monarha svētītās valdīšanas pirmos piecus gadus. Viņš runāja par armijas varenību, par tirdzniecības pieaugumu, par ātrāku naudas apgrozību. Par lauksaimniecības un rūpniecības progresu. Ražas' ik gadus kļūstot bagātākas, labības cena esot kritusies, peļņa un algas pastāvīgi pieaugot, vairojoties iedzīvotāju skaits, un, pamatodamies uz saviem dokumentiem, viņš nosauca skaitļus. — Jūsu valdīšanas laikā, augstība, uzbūvēti jauni ceļi divpadsmit tūkstoš trīssimt astoņdesmit septiņu jūdžu garumā, — viņš jūsmoja.

—    Mēs esam izbūvējuši ostas Nantē, Marseļā, Bordo, Ruānā. Lionas pilsēta iekarojusi trīs ceturtdaļas balto pasaules iedzīvotāju ar savām modēm un drānām. Jūsu valsts patēriņš pieaudzis, ienākumi no patēriņa nodokļiem pieauguši katru gadu par trim miljoniem. Jūsu tauta dzīvo labāk, augstība, kā gadu desmitos pirms jūsu valdīšanas.

Tikai uz brīdi šie skaitļi uzlaboja Luija omu; drīz tā atkal satumsa. «Ārpusē spožums, iekšpusē tukšums,» viņš nodomāja. «Sie te slavē, cik lieliski viss veicas manā laikā. Tirgo kungs droši vien uzskata, ka tik lieliski nemaz neiet.» Un skaidri viņa acu priekšā parādījās zināmā Tirgo vēstule: «Jūs uzskata par vāju, augstība.»

Tagad ministri runāja par mākslas un zinātnes uzplaukumu Luija SešpadsrPitā laikā. Viņi minēja vārdus: Lavuazjē, Monžs, Lagranžs, Hudons, Klodions, Ibērs Robērs, Luijs Dāvids, Marmontels, Sedēns, Bomaršē.

Kad Luijam ausīs ieskanējās šis pēdējais, ienīstais vārds, viņš iedomājās, ka ir atkal Salonā — istabā ar trīs bezdievīgo un dumpīgo cilvēku krūšutēliem. Un tos uzskatīja par viņa laikmeta dižgariem. Viņš nebija pārklausījies. Viņa uzticamie padomnieki patiešām bija nosaukuši Bomaršē vārdu starp šī laika izcilajiem vārdiem, un turklāt tas bija bez ironijas, viņi nevēlējās izsmiet savu karali, viņi gribēja to cildināt.

Uzplaukst māksla un zinātnes. Jauks uzplaukums! Viņam bija ziņojuši, kas noticis Franču teātra brīvizrādē. Aktieri, kas svētku uzveduma sakarsētajā noskaņojumā bija pateikuši cenzētos teikumus, protams, tika nopietni brīdināti, un kopš tā laika aizliegtās vietas izlaida. Bet arī tad komēdija atstāja iespaidu un saindēja visu; kopš nelaiķa Voltēra laikiem, rakstīja laikraksti, Franču teātrim neesot bijuši šādi panākumi.

Luijam bija parādījuši kokgriezumu, ko pārdeva visos Parīzes ielu stūros. Uz šī kokgriezuma bija redzams Figaro bruņinieka tērpā, viņa priekšā locījās pūķis. Pūķim bija cilvēka seja. Figaro bija uzlicis pūķim kāju uz kakla un dzīrās tam nocirst galvu; uz bruņinieka Figaro vairoga dižojās Bomaršē portrets, un zem kokgriezuma bija paraksts: «Figaro-Bomaršē iznīcina sociālo ļaunumu.» Tāds izskatījās mākslas un zinātnes uzplaukums, tāda izskatījās pasaule, kas bija radusies viņa režīma laikā!

Viņš bija priecājies, ka Voltērs un Ruso miruši. Taču mirušie ķeceri un dumpinieki sniedza roku dzīvajiem. Ķēde nepārtrūka, un bīstamākais noziedznieks, šis Karons, dumpinieku svētais Džordžs, dzīvoja tādā laimē un labklājībā kā vēl nekad. Dumpības pali cēlās, un, kad amerikāņi ar viņa armijas, viņa kuģu un viņa miljonu palīdzību būs uzvarējuši, tad viņa paša kareivji atgriezīsies atpakaļ kā dumpinieki, un tad dumpības viļņi viņu galīgi noslīcinās.

Ministri aizvien vēl runāja par viņa valdības laika pirmajiem pieciem slavenajiem gadiem. Tirdzniecība un rūpniecība, armija un flote, māksla un zinātne, viss uzplauka. Bija prieks dzīvot. Bija gods būt Francijas pilsonim un Luija Sešpadsmitā pavalstniekam. Jaunais monarhs bija pelnījis savu otro priekšvārdu Augusts, viņš patiešām bija savas valsts slavas pavairotājs.

Luijs vairs neklausījās ministru runās, viņš arī neiebilda, tam nebija nekādas jēgas. Viņš izklaidīgi stāvēja erkerī un raudzījās uz kāpnēm un pagalmiem.

Drūzma un kustība pie lielajām kāpnēm atvairīja viņa nomāktību. Viņš mirkšķināja īsredzīgās acis, cenzdamies ko saskatīt. Izveidojās špaleras, kā tas bija parasts, kad gaidīja kāda ievērojama viesa ierašanos vai aiziešanu. Luijs apprasījās:

— Vai jūs varat, kungi, saskatīt, kas tur notiek?

Abi ministri piegāja pie loga. Morpā, būdams lepns, ka viņš vēl tik labi redz, paskaidroja:

—   Tas ir doktors Franklins.

Un Veržēns piebilda:

—   Viņš laikam nāk no Nekera kunga. Ja es nemaldos, tad šodien bija paredzēta aizdevuma līguma parakstīšana.

—   Es to pats varēju iedomāties, — Luijs sacīja, dusmodamies, ka sliktā sirdsapziņa likusi viņam aizmirst nelādzīgo datumu.

Viņš gribēja novērst acis un domas no skata uz lielajām kāpnēm, taču nespēja. Gluži otrādi, tagad, kad viņš zināja, kas tur norisinās, šī apziņa palīdzēja viņa acīm, un viņš skaidri saskatīja, kas tur notiek. Viņš redzēja, kā doktors Franklins lēnām kāpa lejā; abās pusēs, godbijīgi sveicinādami, stāvēja kungi un zemā reveransā noliekušās dāmas. Franklinu atbalstīja kāds cits cilvēks. Jaunais cilvēks laikam bija viņa mazdēls. No policijas ziņojuma Luijam bija skaidrs, ka šis jaunais Franklins kādai francūzietei dāvājis bērnu. Sie dumpinieki izsēj savu sēklu viņa valstī.

Luijs un abi ministri stāvēja bibliotēkas erkerā un raudzījās laukā uz kāpnēm. Bija nepieklājīgi, ka jaunais karalis, kā arī pavecie ministri izrādīja šādu ziņkāri un bērnišķīgu necieņu. Tomēr viņi nespēja atraut acis no šī skata.

Luijs vēl vairāk mirkšķināja acis.

—   Vai jūs varat saskatīt, kungi, — karalis jautāja, — vai viņš vismaz ir pieklājīgi apģērbies, jūsu doktors Franklins, kad ieradies parakstīt tik svarīgu līgumu ar mani?

—   Man šķiet, ka viņam mugurā* kažoks un galvā zvērādu cepure, — mazliet vilcinādamies, atbildēja Veržēns.

—   Viņam ir mugurā tās drēbes, kas visiem patīk, — sacīja Morpā.

Luijs norūca:

—   Par divdesmit piecus miljonus lielu dāvanu viņš būtu varējis vismaz pieklājīgi apģērbties. — Taču viņa vārdi neskanēja dusmīgi, drīzāk skumīgi, rezignēti.

Un viņš aizvien vēl skatījās, kā vecais Franklins kāpa lejā. Viegli saliecis plato muguru, pakāpienu pēc pakāpiena viņšlēnām devās lejup, un aiz viņa uz lielajām, apsnigušajām, saules apmirdzētajām Versaļas kāpnēm krita milzīga ēna.

Seit beidzas romāna «Lapsas vīna kalnā» jeb «Ieroči Amerikai» trešā un pēdējā daļa.

AUTORA PĒCVĀRDS

1952.

Autors, kas šodien vielu savam darbam smejas no vēstures, var sagaidīt, ka daudzi viņa lasītāji, arī labvēlīgi noskaņoti, sapratīs viņu tikai daļēji vai nesapratīs nemaz.

Agrāk bija savādāk. Tautu vairumam klasiskā literatūra bija galvenokārt vēsturiska satura, un šīs literatūras radītājiem nevajadzēja cīnīties pret šauriem aizspriedumiem. Es nedomāju, ka, piemēram, Rasinu, kādreiz būtu apvainojuši, ka viņš ar ļaunās jūdu karalienes Atalijas tēlu būtu gribējis propagandēt antisemitismu vai ar karalienes Esteres tēlu judofiliju. Un, kad Sillers tajā laikā, kad Eiropā valdīja Napoleons, rakstīja «Orleānas jaunavu», viņu neturēja aizdomās, ka viņš ir ķeizara labvēlis. Un diez vai Cētes lasītāji ticēja, ka viņš «Egmontā» gribējis cildināt Holandi, vai Sillera lasītāji, ka tas uzrakstījis «Vilhelmu Tellu», lai slavinātu Sveici.

Šodien vēsturiska sacerējuma autoram jārēķinās ar to, ka, jau izvēlēdamies nāciju un laikmetu, kurā attēlo cilvēkus un notikumus, viņš pamudina pārsteidzīgus lasītājus spriest aplam. Piemēram, fakts, ka remāna temats ir amerikāņu revolūcija, var modināt dažos lasītājos aizdomas, ka grāmata sarakstīta, lai cildinātu mūsdienu Ameriku un tās vadītājus.

Vēsturiskais romāns pakļauts vēl citiem, ja arī gluži ne tik muļķīgiem, tad tomēr tikpat bīstamiem un aplamiem iztulkojumiem. Daudzi lasītāji nesagaida no šāda romāna neko citu kā pievilcīgu un aizraujošu vēsturisku faktu izklāstījumu, virkni raibu, dēkainu piedzīvojumu un izcilu vēsturisku personu cilvēcisko īpašību attēlojumu. Un, ja grāmata vēl atbilst šādu lasītāju patriotiskajām jūtām, viņi ir ārkārtīgi apmierināti un dziļāk neko vairs necenšas pārdomāt. Viņus saista tikai sižeta nejaušības, viņi nemeklē sacerējumā neko būtisku un ari nepamana to, nepamana sacerējuma jēgu, ko aizēno cilvēku un notikumu attēlojums.

Bet autoru, kas apņēmies rakstīt nopietnu vēsturisku romānu, vada citādi motīvi. Viņš zina: tie spēki, kuri vada tautas, ir tie paši jau kopš rakstītās vēstures sākumiem. Šie spēki tāpat nosaka tagadnes vēsturi, kā tie noteica pagātnes vēsturi. Parādīt šo nemainīgo likumu sakarību laikam ir visaugstākais mērķis, ko var sasniegt vēsturisks romāns. Pēc tā cenšas autors, kas šodien raksta nopietnu vēsturisku romānu. Viņš grib attēlot tagadni. Vēsturē viņš nemeklē pelnus, bet gan uguni. Viņš grib sevi un lasītāju piespiest skaidrāk saskatīt tagadni, ņemot palīgā pagātni.

Vairākus gadu desmitus manas domas nodarbināja zīmīga parādība, ka tik atšķirīgi cilvēki kā Bomaršē, Benjamins Franklins, Lafaijets, Voltērs, Ludviķis Sešpadsmitais un Marija Antuanete, katrs citādu iemeslu mudināts, kopigi gribējuši palīdzēt gūt panākumus amerikāņu revolūcijai un reize ar to arī franču revolūcijai. Kad Ruzvelta laika Amerika iestājās karā pret Eiropas fašismu un .atbalstīja Padomju Savienības cīņu pret Hitleru, man kļuva pavisam skaidri astoņpadsmitā gadšimta notikumi Francijā, kuri savukārt apgaismoja man pašreizējā laika politiskos notikumus. Tā iedrošināts, uzdrīkstējos ķerties pie romāna «Lapsas vīna kalnā». Man likās, ka spēšu attēlot to, kas mudinājis daudzus dažādus cilvēkus un cilvēku grupas apzināti, neapzināti vai pat pretēji savai gribai palīdzēt progresam.

Ceru, ka vismaz daļēji esmu sasniedzis savu mērķi. Daudzi lasītāji lasījuši šo romānu dažādās valodās, un, ja daudzi to ir pārprntuši. tad daudzi tomēr sapratuši. Par saviem vācu lasītājiem es esmu pārliecināts, ka vairums to sapratīs.

Viņi noteikti sapratīs, ka romāna varonis nav ne Benjamins Franklins, ne Bomaršē, ne karalis vai Voltērs, bet gan tas neredzamais vēstures virzītājs spēks, ko atklāja astoņpadsmitajā gadsimtā, skaidri izprata, aprakstīja un cildināja deviņpadsmitajā gadsimtā, lai divdesmitajā gadsimtā skarbi noliegtu un apmelotu, — proti, progress.

Aristotelis māca, ka dzeja varot labāk attēlot vēsturi nekā zinātne. Romāna «Lapsas vīna kalnā» autors, lai gan nav Aristoteļa piekritējs, tomēr pievienojas šai domai. Ar abām rokām viņš gatavs parakstīt teikumu: «Klio ir muza.»

Tāpēc autors cer, ka tas, kas lasīs viņa romānu bez aizspriedumiem, gūs skaidru priekšstatu par tiem spēkiem, kuri izraisījuši amerikāņu un franču revolūciju.

Bet kas patiesi būs saskatījis šo notikumu attīstību, tas izpratīs arī dziļāk mūsu skarbās un varonīgās tagadnes vēsturi. Tas sapratīs šo dziļo Eshila izteicienu: «Bargus ceļus iet ar mums žēlastība, kas tur pasauļu stūri savā rokā.»

L. FEIHTVANGERA «LAPSAS VlNA KALNĀ»

Deviņpadsmitajā gadsimtā, reālistiskā vēsturiskā romāna izcila uzplaukuma laikā, vācu literatūra šajā jomā neizvirzīja vārdus, kurus varētu nostādīt blakus Valtera Skota, Onorē Balzaka, Prospera Meriinē, Aleksandro Mandzoni, Fenimora Kupera, Aleksandra Puškina un Ļeva Tolstoja vārdiem. Pat samērā labi un ļoti populāri vācu rakstnieku vēsturiskie sacerējumi neradīja atbalsi ne pasaules, pat ne Eiropas mērogā.

Vēsturiskais romāns, kurā tiek izvirzīti svarīgākie jautājumi tautas dzīvē un nācijas vēsturiskajos likteņos, kurā ar pagātnes attēlojumu atklāj tagadnes jēgu un nākotnes perspektīvas, kurš, visbeidzot, — ietver sevī — pēc Beļinska vārdiem — «vēsturisko notikumu sakarību ar personīgo dzīvi», tas ir, nosaka personības nostāju pret tautas kustību un objektīvo sabiedriskās attīstības procesu, — tāds vēsturiskais romāns kā žanrs vācu literatūrā īstenībā radās un ieguva starptautisku skanējumu tikai pēc 1933. gada antifašistisko rakstnieku emigrantu daiļradē.

Vēsturiskā žanra sacerējumu centrālā problēma vācu anti fašistiskajā literatūrā bija pozitīvā varoņa un tā sabiedriskās darbības problēma.

Progresīvā pasaules uzskata pārstāvji — rakstnieki komunisti — izvirzīja tautiskuma un revolucionārā humānisma ideālu, saskaņā ar kuru izcilas progresīvas personības uzskati, centieni un rīcība nešķirami vienoti ar sabiedriska kolektīva, tautas interesēm. So ideālu viņi iedzīvināja pozitīvos vēsturiskos revolucionāru un patriotu tēlos vai arī izteica negatīvā formā atkritēju tēlos, kas nodevuši dzimteni un darbaļaudis.

Vācu rakstnieku komunistu sacerējumu varoņi bija jakobīņu vadonis Senžists (Bredela «Reinas komisārā»), franču nacionālā varone Zanna d'Arka (Zegerses «Zannas d'Arkas process Ruanā»), dramaturgs Cudens un aktrise Mišela (Volfa «Bomaršē jeb Figaro dzimšanā») un citi. Un otrādi, — parādot renegātus, tos, kuru spēka avots kādreiz bija vienotība ar dzimteni un tautu un kuri zemu krita, tiklīdz sāka kalpot svešzemju vai pašu zemes monarhiem un varasvīriem, radot Mārtiņa Lutera (Behera poēmā «Mārtiņš Luters»), ģenerāla Moro (Bredela «Moro nāvi"-») un citus tēlus, rakstnieki komunisti ar tiem pauda to pašu humānistisko koncepciju, to pašu attiecību izpratni starp personību un tautu, starp «vēsturisko notikumu sakarību ar personīgo dzīvi».

Tomēr daži rakstnieki antifašisti, kuriem vēl nebija izgaisušas ilūzijas par buržuāzisko demokrātismu, rakstnieki, kuriem inteliģences nostājas problēma bija personīga un turklāt mokoša problēma, kas sevišķi asa kļuva fašisma gados, ne vienmēr pozitīvo varoņu attēlojumā panāca pilnīgu skaidrību un konsekvenci. Tā, piemēram, kaut arī Bruno Franks, Stefans Cveigs un Lions Feihtvangers dziļi ienīda fašismu un viņu vēsturiskajiem romāniem bija šai ziņā kaujinieciska, aktuāla ievirze, taču personības un tautas attiecību traktējumā (Bruno Franka «Servantess», Feihtvangera «Jozefs Flavijs») un personības un revolucionārās rīcības pretnostatījumā (Stefana Cveiga «Erasms Roterdāmietis») šo rakstnieku humānistiskais ideāls atklāja vēl pilnīgi nepārvarētu individuālistisku aizspriedumu pazimes. Bruno Franka, Feihtvangera, Stefana Cveiga romānos varonis humānists tautas masu un reakcijas sadursmēs bieži atradās «trešā spēka» pozicijās.

Pēckara gados sarakstītie Feihtvangera romāni iezīmēja jauna auglīga posma sākšanos viņa daiļrades attīstībā. Sājos darbos vēsturiskā procesa izpratne ir dziļāka un nopietnāka.

Savus pēckara sacerējumus Feihtvangers rakstīja četrdesmito gadu vēsturiskās pieredzes ierosmē; ar uzvaru bija beidzies brīvību mīlošo tautu karš pret fašismu. Austrumvācijā un citās tautas demokrātijas valstīs sācies varens demokrātisku un sociālistisku pārvērtību process. Sie lielie vēsturiskie notikumi, kurus rakstnieks uztvēra ar sajūsmu, izpaudās viņa pasaules uzskatā, viņa turpmāko romānu un drāmu filozofiskajā koncepcijā. Daži iesīkstējuši Feihtvangera aizspriedumi, kas atspoguļojās viņa agrākajos darbos — it ipaši viņa piesardzīgais skepticisms pret tautas masām un to vardarbīgo revolucionāro cīņu, — izzuda īstenības uzskatāmo faktu ietekmē. Apsveikdams saprāta uzvaru pār fašistu barbarismu, rakstnieks, bez šaubām, atzīst arī ceļu, pa kādu šī uzvara sasniegta: tautas masu revolucionāro aktivitāti.

Romānā «Lapsas vīna kalnā» (izd. 1947. g.), sākumā ar nosaukumu «Lielās franču revolūcijas prologs», attēlota «vecās kārtības» Francija, ko jau apspīd tuvā vēsturiskā negaisa spožie zibeņi. Romānā «Goija jeb atziņas ērkšķainais ceļš» (izd. 1950. g.) parādīta feodālā Spānija 18. un 19. gadsimta mijā, kad pāri Pirenejiem no revolucionārās Francijas atšalca pērkona dārdi, kas satricināja arī Spāniju un spēcīgi ietekmēja spāņu māksliniekus, rakstniekus un visu vienkāršo tautu. Drāmā «Atraitne Kapeta» (izd. 1952. g.) un romānā «Savādnieka gudrība jeb Zana Zaķa Ruso nāve un pārvērtība» (izd. 1952. g.) franču revolūcijas notikumiem jau piešķirta galvenā loma.

Kāda ir romāna «Lapsas vīna kalnā» ideja, kura kā sarkans pavediens vijas cauri visam sacerējumam un kuru autors tieši formulējis romāna pēcvārdā? Tā ir ideja par revolūcijas objektīvo vēsturisko nepieciešamību, proti, par absolūtā feodālisma Francijas satrūdējušās iekārtas iznīcināšanu varas ceļā. Nekas nespēj novērst šo vēsturisko nepieciešamību: visi nolūki un centieni, visa darbība un pretdarbība, visi ceļi — ir .tiešie, ir aplinku ceļi — nelokāmi un neatvairāmi ved uz vienu mērķi. Un ne vien varoņi, kas iemieso sevī jaunās pasaules spēkus un kās uzstājas pret «veco kārtību» ar lielāku vai mazāku vēsturisku apzinīgumu, kā Franklins, Bomaršē, Lafaijets vai Voltērs, bet arī vecās pasaules cilvēki, lai arī kādi subjektīvi centieni būtu viņu rīcības pamatā, labprātīgi vai nelabprātīgi kalpo vēsturiskās nepieciešamības pārpersonīgajiem likumiem.

Feihtvangers parāda spilgtu vēsturiski bojā ejai nolemtās, satrunējušās sabiedrības pārstāvju portretu galeriju. So cilvēku raksturi un garīgā pasaule ir dažādi, viņu rīcību stimulējošie motīvi ir pilnīgi atšķirīgi, viņu apzinātie mērķi un ideāli dažkārt ir pretēji, un tomēr viņu centieni ir kopēji un tiem ir viens mērķis. Gan pats karaļpāris — Luijs un Tuanete, gan Versaļas galantie kavalieri un klīrīgās dāmas, gan citi augstdzimušie roklaižas, — visi tie tuvina paši savu galu. Viņi protežē modē nākušus rakstniekus apgaismotājus, dažādus brīvdomātājus, absolūtisma ienaidniekus. Sajā sakarībā autoram sarežģīta asociācija atsauc atmiņā «Augstās dziesmas» vārdus: «.. . ķeriet lapsas un lapsēnus. kas iznīcina vīna dārzus…» Bet galma aristokratu sabiedrība it kā prostrācijas stāvoklī gļēvi nolūkojas uz lapsām un lapsēniem, kas iznīcina tās vīna dārzus. Tāda ir romāna nosaukuma alegoriskā jēga.

Feihtvangers izvairījies no kārdinājuma, kam bi^ži padodas buržuāziskie vēsturisko un biogrāfisko romānu autori, kuri ideālistiski izprot personības lomu vēsturē un piedēvē vēsturiskām personībām brīnumainas spējas — virzīt sabiedrības attīstību pēc savas gribas un vēlēšanās. Šķiet, Feihtvangeram var izteikt pretēju pārmetumu, — ka daudzi viņa varoņi ir akli un nezina, ko dara. Tomēr diez vai arī šis pārmetums būs pareizs. Pārejas periodā no absolūtā feodālisma iekārtas uz buržuāzisko sabiedrisko iekārtu tā laika cilvēki vēl neizprata sabiedrības at^jstības gaitu. Jāpiemin zināmā patiesība, ka pat visprogresīvākie tā laikmeta ļaudis — rakstnieki apgaismotāji un revolucionāri-jakobīņi neredzēja (un daļēji vēl nevarēja redzēt) savas darbības objektīvos rezultātus un loloja visādas ilūzijas par sabiedrisko iekārtu, kas nāks «vecās kārtības» vietā.

Romānā «Lapsas vīna kalnā» parādīta vesela virkne vēsturisku personu, taču autors 1954. gadā par šo darbu raksta: «Grāmatas varonis ir progress.» Runa nav par Franklinu vai Bomaršē, bet par sabiedrības vēsturisko attīstību.

Apgalvojumā, ka progress ir varens, nepārvarams spēks, kas nosaka vēsturiskās attīstības ceļu, ietverta ļoti svarīga daļa (bet tikai daļa!) no tā principiāli jaunā un nozīmīgā, ko Feihtvangers sasniedzis savas daiļrades pēckara posmā. Piešķirdams sacerējumam vēsturiska optimisma patosu, rakstnieks noteikti atsakās no filozofijas, ko viņš paudis savos iepriekšējos romānos, no skeptiskas un drūmas vēstures uztveres, kur vēsture parādīta kā arēna, kurā notiek mūžsena un bezcerīga cīņa starp saprāta spēkiem un tumsonīgo fanātismu, cīņa bez kustības uz priekšu.

So ideju, kas kādreiz Feihtvangeram bija aksioma, bet ko tagad bija diskreditējusi četrdesmito gadu vēsturiskā pieredze, viņš romānā «Lapsas vīna kalnā» rāda kā bojā ejai nolemtas sabiedrības filozofiju, to cilvēku filozofiju, kuriem nav nākotnes. Viņš liek paust to pašapmierinātajam aristokrātam de Morpā, kas cenšas pārliecināt Franklinu, ka vēsturē nav kārtības, ka tā ir haotiska un tai trūkst jēgas. Franklins uz to apvaldīti un īsi atbild: «Mēs cenšamies tai piešķirt jēgu,» — un šo vārdu skarbā dižuma priekšā nobāl Francijas pirmā ministra tukšie vārdi.

Jēga, ko vēsturei piešķir Franklins un viņa nometnes cilvēki, ir progress, kuru īsteno revolucionārā ceļā. Franklins, bez šaubām, ir autoram vistuvākais romāna personāžs, zināmā mērā viņa otrais «es».

Franklins romānā parādīts kā revolucionārās cīņas filozofs. Viņa miers, apdomība, gausums pauž to, ka viņš ir revolucionārs nevis pēc temperamenta, bet pēc pārliecības, ka viņš ir prātnieks, kas atradis revolūcijā «laicīgās gudrības pēdējo secinājumu». Autors vairākkārt pasvītro sava varoņa nepatiku pret kariem un vispār varmācību. Bet Franklins apzinās, ka revolūcija nav iespējama bez upuriem, viņš ir pārliecināts, ka tikai ar revolūciju cilvēcei sasniedzama gaiša nākotne. Cildinādams amerikāņu revolūciju un pareģodams franču revolūciju, Franklins saka savam tautietim — pedantiskajam misteram Adamsam, kas cīnās par mieru un kārtību: «Baidos, ka brīvību un labāku kārtību nekur pasaulē nevar panākt bez vardarbības un netaisnības. Droši vien arī franču tauta kādreiz nometīs važas, un ļoti ticams, kā jau jūs pareģojāt, ka šo apvērsumu pavadīs sāpīgi krampji un citas pretīgas parādības. Bet vai svētīgie rezultāti neatsver nenovēršamos zaudējumus?»

Lielie domātāji un rakstnieki, kas sagatavoja savu laikabiedru prātus un sirdis Amerikā un Francijā revolucionārām cīņām, bija ļoti dažādi rakstura ziņā. No šīs atšķirības izriet tas konflikts, tā nepārvaramā savstarpējā antipatija, ko viens pret otru izjuta Franklins un Bomaršē. Neparasti talantīgs rakstnieks un vieglprātīgs avantūrists, augstsirdīgs entuziasts un veikls komersants, cilvēks ar atklātu sirdi, draudzīgs un vēlīgs, bet tai pašā laikā godkārs švīts, kas tiecas pēc pārmērīgas greznības, te likteņa luteklis, kas viegli sasniedz slavas un bagātības kalngalus, te neveiksminieks un bankiCtējušais, ko no šiem kalngaliem iegrūž tumšā cietuma kamerā, — tādu Feihtvangers attēlo Karonu Bomaršē. Nav brīnums, ka tas ir svešs un antipatisks lietišķajam, rāmajam, apdomīgajam amerikānim, kas Hortaleza firmas vadītāju uzskata par nenopietnu, pašapmierinātu vējgrābsli, līdzīgu mušai Lafontēna fabulā — kas, sīkdama un kozdama zirgiem, iedomājas, ka tieši tā, velk smago karieti kalnā.

Vienīgi, kur Franklinam saskaņā ar romāna loģiku nav taisnība, ir Bomaršē novērtējums. Savu abu varoņu naidīgajā attieksmē Feihtvangers redz vēl vienu spilgtu piemēru, cik pretrunīga ir objektīvi vēsturisko parādību būtība un subjektīvi personīgais uzskats par tām. Amerikāņu apgaismotājs revolucionārs un franču dramaturgs nesaprot un neieredz viens otru, bet objektīvi, neatkarīgi no viņu gribas, viņi ir cīņas biedri, viņi velk vēstures ratus vienā virzienā, un aktīvā, pat pārmērīgi rosīgā Bomaršē ieguldījums kopējā pasākumā, kuram viņi kalpo, kā tas redzams romānā, savā ziņā nav ne mazāk ievērojams un atzinības vērts nekā tas ieguldījums, par ko jāpateicas Franklinam, kas prot mierīgi nogaidīt un neizrāda pārliecīgu dedzību.

Aiz romāna vēsturiskās uzbūves, aiz 18. gadsimta notikumu sakarības un savstarpējās atkarības koncepcijas skaidri'saskatāms otrs romāna plāns, tā mūsdienu aktuālā izpratne, ko savā laikā daži kritiķi neaptvēra un daļēji izkropļoja. Un tā nav nejaušība, ka Feihtvangers sūrojās par tiem aizspriedumainajiem lasītājiem, kas uzskatīja, ka romāns «Lapsas vīna kalnā» «uzrakstīts mūslaiku Amerikas un tās vadītāju slavināšanai».

Grūti ticēt, ka apzinīgs kritiķis patiešām varētu nesaprast šādu Franklina secinājumu: «Pienāks laiks, un droši vien tas nebūs nemaz tik ilgi jāgaida, kad jaunā Amerikas republika būs kļuvusi veca un daudz kas, ko tā radījusi, būs novecojis un zaudējis nozīmi. Un, tāpat kā patlaban ceturtajai daļai iedzīvotāju, nesot milzīgus upurus un ciešot milzīgus zaudējumus, sīvi jācīnās par visu dziļi saturīgo, jauno, pret konservatīvo vairākumu, kas kūtri un patmīlīgi pieķēries bezjēdzīgajam vecajam, tieši tāpat kād reiz velak gudrais, humanais mazakums no jauna būs spiests cīnīties pret gauso vairākumu, pret kūtrajiem sirdī un garā. Tāpat kā šodien konservatīvie spriedele par labajam, vecajam ang]u tradīcijam, tapat tie kādreiz pļāpās par labajām, vecajām amerikāņu tradīcijām.»

Pietiek izlasīt šos Franklina vārdus, lai kļūtu skaidrs, ka Feihtvangers nav rakstījis savu romānu mūsdienu Amerikas un tās vadītāju slavināšanai. Patiesībā rakstnieka ideja bija pilnīgi pretēja tai, ko viņam piedēvēja. Pēc viņa domām, līdzīgi tam kā 18. gadsimtā reakcionāri absolūtā feodālismā zeme Francija palīdzēja un piegādāja ieročus revolucionārajai Amerikai, kas cīnījās pret britu impēriju, tādējādi objektīvi veicinot progresu un buržuāzisko revolūciju, tāpat 20. gadsimtā Amerikas Savienotās Valstis, kas sen jau kļuvušas par reakcijas un vēsturiski^ bojā ejai nolemtā kapitālisma balstu, izrādot lielāku vai mazāku gatavību palīdzēt karā pret fašistisko Vāciju sociālisma zemei Padomju Savienībai, objektīvi veicināja vēstures progresīvo gaitu un tālāku kapitālistiskās iekārtas pavājināšanu.

Protams, pret šādu vienkāršotu un shematisku analoģiju var iebilst,, bet nevar neatzīt, ka Feihtvangera ideja pilnīgi saskan ar viņa nemainīgi progresīvo nostāju cīņā par mieru un demokrātiju un tai nav nekā kopēja* ar izslavēto «amerikāņu dzīves veidu».

«Lapsas vīna kalnā» ir Feihtvangera pirmais pēckara sacerējums un arī pirmais mēģinājums izprast un paust jaunās idejas, jauno gudrību, ko rakstnieks guvis no četrdesmito gadu vēsturiskās pieredzes. Daudz kas romānā liecina par to, ka visi secinājumi vēl nav pabeigti, kā arī par to, ka autoru, lai gan tas nostājies uz jaunā ceļa, vēl nomāc daži pagātnes uzskati.

Sarunā ar Franklinu Bomaršē salīdzina cilvēkus, kas tiecas izprast vēstures gaitu, ar bērniem, kuri pirmo reizi redz pulksteni; kā apburti viņi raugās uz ātri skrejošo sekundu rādītāju, neskatīdamies minūšu un nepavisam jau ne uz stundu rādītāju un nesaprazdami to nozīmi. Bet vai Feihtvangers arī pats reizēm nepievērš pārāk lielu uzmanību sekundu rādītājam? Nav svarīgi tas, ka viņš pārāk ilgi lūkotos uz to, bet ka viņš nereti notur to par stundu rādītāju, pārvērzdams par vēsturiski nozīmīgiem faktoriem tādus notikumus kā nesaskaņas karaļpāra guļamistabā vai grāfienes de Morpā iemīļotā kaķa Gri-Gri nāvi.

Sī pārspīlētā interese par sīkiem notikumiem, kam it kā būtu lielas vēsturiskas sekas, sarežģī autora filozofisko koncepciju. Vairīdamies no vienas ideālistiskas galējības, viņš nonāk otrā. Tātad nevis valstsvīru iegriba nosaka vēstures gaitu, bet, gluži otrādi, — viņi paši pakļauti vēsturiskās attīstības likumiem. Bet kas diktē šos likumus, kas liek cilvēku sabiedrībai neatkarīgi no atsevišķu cilvēku centieniem un pūlēm, satriecot reakcionāro šķiru pretošanos, virzīties pa progresa ceļu? Uz šo jautājumu Feihtvangers nespēj atbildēt: vēstures gaita viņa iztēlē ir neizdibināma nepieciešamība, gandrīz vai liktenis, un viss pasaulē pakļauts šai nepieciešamībai. Par vēsturisko notikumu tiešu iemeslu rakstnieks vienā gadījumā uzskata Franklina gudro rīcību, otrā — kaķa Gri-Gri nāvi, un savukārt Franklins rīkojas tik gudri un Luijs XVI nogalina kaķi tikai tāpēc, ka tādā veidā jātriumfē augstākajai vēsturiskajai nepieciešamībai. Tā ticība progresam iegūst Feihtvangera izpratnē fatālisku nokrāsu.

Kas rada šo fatālisko noskaņu? Vai tas, ka galvenais vēstures virzīf tājs spēks — tauta romānā «Lapsas vīna kalnā» gandrīz nemaz nav autora redzes lokā? Sajā romānā būtībā trūkst tā laika šķiru cīņas, sociālo spaidu, masu beztiesības un grūtā stāvokļa, attēlojuma, tas ir, tiešo un galveno revolūcijas cēloņu attēlojuma. Feihtvangers ved lasītājus uz

Versaļu un Trianonu, uz dižciltīgu un bagātu cilvēku filozofiskajiem saloniem un mājām; turpretī zemnieki, manufaktūras strādnieki, nemantīgo ļaužu plašie slāņi — šī pasaule ļoti reti parādīta romāna lappusēs. Tikai divās trijās epizodēs, it īpaši, attēlojot «Figaro kāzu» pirmizrādi, kad Parīzes tauta ierodas teātrī un karaļa un karalienes ložas ieņem ogļu nesēji un zivju tirgotājas, tikai šeit revolūcijas vētras tuvošanās izjūtama nevis kā abstrakta un fatāla nenovēršamība, bet kā dabiska, tautas radītās vēstures likumsakarība.

Pabeidzis romānu «Lapsas vīna kalnā», Feihtvangers lielās franču revolūcijas temu risināja tālāk lugā «Atraitne Kapeta» un romānos «Goija» un «Savādnieka gudrība jeb 2ana Zaķa Ruso nāve un pārvērtība». Sis pēdējais romāns vispār iezīmē tālāku soli uz priekšu rakstnieka idejiskajā attīstībā. Tas stāsta ne vien par revolūcijas idejiskas nobriešanas apslēptu posmu, ne vien par atsevišķu domātāju revolucionāru dzīvi un darbiem, kā, piemēram, par Franklinu, bet arī par masām, kas jau sacēlušās cīņai, par tautu revolūcijā.

«Savādnieka gudrības» autors noteikti atzīst revolūciju. Romānā jūtama revolūcijas elpa, konventa un tā komiteju varonīgās rīcības patoss, dižo un nesavtīgo centienu atmosfēra, visas tautas saviļņojuma un entuziasma kvēle. Seit vēsturiskā nepieciešamība vairs nav nekas abstrakts un bezpersonīgs, tā iemiesota revolucionārās tautas tēlā.

Romānus «Lapsas vīna kalnā» un «Savādnieka gudrība» vieno vēsturiska sižetu secība un idejiski filozofiskās problemātikas līdzība. Pirmajā romānā Feihtvangers noteikti nostājas uz jauna ceļa. Romānā «Savādnieka gudrība» viņš spējis dot pilnīgākas atbildes uz agrāk uzstādītajiem jautājumiem, spējis pasacīt līdz galam to, kas agrāk palicis nepateikts.

ī. Fradkins

SATURS

Pirmā daļa

IEROCI AMERIKAI

Prologs……………………………………………………..

Pirmā nodaļa. Bomarse…………………………………….. 11

Otrā nodala. Franklins………………………………………… 81

Trešā nodaļa. Luijs un Tuanete……………………………. 132

Ceturtā nodaļa. Jozefs………………………………………….. 16®

Otrā daļa SAVIENĪBA

Pirmā nodaļa. Ilgā gaidīšana……………………………… 207

Otrā nodaļa. Sastapšanās…………………………………… 272

Trešā nodaļa. Uzvarētā kauja……………………………… 321

Ceturtā nodaļa. Parakstīts un apzīmogots …. 405

Treša daļa ATALGOJUMS

Pirmā nodaļa. Voltērs…………………………………………… 477

Otrā nodaļa. Aizliegums……………………………………… 559

Trešā nodaļa. Figaro……………………………………………. 610

Ceturtā nodaļa. Ģa Ira………………………………………….. 694

Autora pēcvārds ……………………………………………….. 761

L. Feihtvangera «Lapsas vīna kalnā.» I. Fradk i n s 763

L i o n s Feihtvangers LAPSAS VĪNA KALNA

Redaktore V. Balode Māksi, redaktors A. Jēgers Tehn. redaktors J. C a k g s Korektore I. Kopiņa

Nodota salikšanai 1961. g. 7. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 17. augustā. Papīra formāts 84X 108'/s2. 24,31 fiz. iespiedi.; 39,87 uzsk. iespiedi.; 45,01 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksa 2 rbļ. 42 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Jrdevn. Nr. 14533-D1553. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārraides 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 460. A. (Vācu)

[1] niecība, niecību niecība, viss ir niecība. (Lat.)

[2] [3] Francijas un Navaras karalis (fr.). Seit vardu spele: Navarre Navara; l'avare — skopulis.

[4] Visus šos kungus (frane.).

[5] Kas tas tāds ir? (Fr.)

[6] Ir cilvēki, kn.s pnSi sevi .slavē, Mēdz visur lojnuktlf.M, Bet patiesībā traucē tik un knve. Lai iet pie velna tie! (Fianc.)

[7] labs patvērums. (span.)

[8] blēņas, nieks, sīkums. (fr.)

[8] Ka kvēkerim. (Franc.)

[9] karaļa pavele, pec kuras varēja arestēt un ieslodzīt cietuma bez tiesas un izmeklēšanas. (Franc.)

Content

Feihtvangers Lions Lapsas vīna kalnā

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA ieroci amerikai

PIRMA NODAĻA BOMARŠĒ

OTRĀ NODAĻA FRANKLINS

TREŠA NODAĻA LUIJS UN TUANETE

CETURTĀ NODAĻA JOZEFS

OTRA DAĻA SAVIENĪBA

PIRMĀ NODAĻA ILGA GAIDĪŠANA

OTRA NODAĻA sastapŠanas

TREŠA NODAĻA UZVARĒTĀ KAUJA

CETURTA NODAĻA PARAKSTĪTS UN APZĪMOGOTS

TREŠĀ DAĻA ATALGOJUMS

PIRMĀ NODAĻA VOLTĒRS

OTRA NODAĻA AIZLIEGUMS

TREŠA NODAĻA FIGARO

CETURTA NODAĻA ĢA IRA — viss bus labi (franc.).

AUTORA PĒCVĀRDS

L. FEIHTVANGERA «LAPSAS VlNA KALNĀ»

SATURS