Šillers Fridrihs

Laupītāji

Fridrihs Šillers LAUPĪTĀJI LUGA PIECOS CĒLIENOS

.

.

PERSONAS

Maksimiliāns, valdošais grāfs fon Mors

kārlis viņa dēli Francis

Amālija fon E d e l r e i h a

Špīgelbergs

Š v e i c e r s

Grims

R a c m a n i s

S u f t e r l e

R o ll e r s

K o s i n s k i s

Š v a r c s

ļaudis ar patvaļīgu dzīves veidu, vēlāk bandīti

Hermanis, kāda muižnieka nelikumīgi dzimušais dēls

Daniels, grāfa fon Mora kalps Mācītājs Mozers Kāds mācītājs Laupītāju banda Mazāk nozīmīgas personas

Darbības vieta — Vācija, notikumu gaita ilgst apmēram divus gadus.

PIRMAIS CĒLIENS

.

PIRMĀ AINA

Frankonija. Moru pils zāle.

Francis. Vecais Mors.

Francis. Vai jūs nejūtaties labi, tēvs? Jūs izskatāties gaužām bāls.

Vecais Mors. Jūtos gluži labi, mans dēls … vai tev ir man kas sakāms?

Francis. Pienācis pasts — mūsu Leipcigas korespondenta vēstule …

Vecais Mors (spēji). Vai kādas ziņas par manu Kārli?

Francis. Hm! Hm!… Ir gan. Bet es baidos … es nezinu … vai es … jūsu veselība? … Vai jūs tiešām jūtaties pavisam labi, tēvs?

Vecais Mors. Kā zivs ūdenī! Viņš raksta par manu dēlu? Kāpēc tu esi tā norūpējies par manu veselību? Divas reizes jau vaicā to pašu.

Francis. Ja jūs jūtaties slims vai ari jums būtu kaut visniecīgākā nojausma, ka ar veselību nav īsti kārtībā, tad atļaujiet — es runāšu ar jums citā reizē. (Paklusu.) Sl ziņa nav piemērota vārgam cilvēkam.

Vecais Mors. Augstais dievs! Kas man būs jādzird?

Francis. Ļaujiet man vispirms paiet malā un liet līdzcietības asaras par zudušo brāli. Man vajadzētu mūžam klusēt — jo viņš ir jūsu dēls, man vajadzētu mūžam slēpt viņa kaunu — jo viņš ir mans brālis. Bet paklausība jums ir mans svētais, skumjais pienākums — tāpēc piedodiet man.

Vecais Mors. Ak vai, Kārli, Kārli! Ja tu zinātu, kā tava uzvedība plosa tēva sirdi! Viena vienīga iepriecinoša ziņa no tevis pagarinātu manu mūžu par gadiem desmit, pārvērstu mani par jaunekli, bet nu — ak vai! — katra vēsts mani ved par soli tuvāk kapam.

Francis. Ja tā, tēvs, tad dzīvojiet vesels — citādi mums visiem vēl šodien būs jāplēš mati pie jūsu zārka.

Vecais Mors. Paliec! Vairs atlicis tikai īss solis, ko spert, — lai notiek pēc viņa prāta! (Apsēžas.) Tēva grēki tiek piemeklēti līdz trešajam un ceturtajam augumam — lai tad viņš dara līdz galam savu posta darbu!

Francis (izņem no kabatas vēstuli). Jūs pazīstat mūsu korespondentu. Redziet, es ļautu savu labo roku nocirst, ja uzdrīkstētos teikt, ka viņš ir melis, zemisks, nekrietns melis … Saņemieties! Piedodiet, ka nedodu jums pašam vēstuli lasīt, pagaidām jūs nedrīkstat visu zināt.

Vecais Mors. Visu, visu, mans dēls, nevajag mani žēlot.

Francis (lasa). «Leipcigā pirmajā maijā. Ja mani nesaistītu ciešais solījums neslēpt Tev, mīļais draugs, gluži neko 110 tā, ko dabūju zināt par Tava brāļa gaitām, nemūžam manas nevainīgās rakstu rindas nekļūtu par Tavām spīdzinātājām. Simtiem Tavu vēstuļu liecina, cik ļoti šāda veida ziņas plosa Tavu brāļa sirdi, man liekas, it kā es redzētu, kā Tu šī nelieša, šī nekrietnā …»

Vecais Mors aizklāj seju ar rokām.

— Redziet, tēvs, es lasu jums tikai pašu nenozīmīgāko. — «… šī nekrietnā necilvēka dēļ lej gaužas asaras …» — Ak, tās ir plūdušas, straumēm slacījušas manu noskumušo vaigu!… — «Man tā vien liekas, ka es jau redzētu Tavu sirmo, dievbijīgo tēvu nobālam…» — Augstā debess! Jūs tiešām esat nobālis, kaut arī dzirdējāt tikai niecīgu daļu no visa.

Vecais Mors. Tālāk! Tālāk!

Francis. «… nobālam un nespēkā atslīgstam atpakaļ krēslā, un nolādam to dienu, kad pirmo reizi izdzirda bērnu šļupstam: tēvs. Man negribēja atklāt visu, un no tā mazumiņa, kas man zināms, pastāstīšu Tev tikai nedaudz. Šķiet, Tavs brālis zaudējis katru mēra sajūtu savā apkaunojošā izrīcībā, vismaz es nespēju iedomāties neko tādu, ko viņš jau nebūtu paveicis, ja vien viņa iedomu spējas šai ziņā nepārspēj manējās. Sataisījis ap četrdesmit tūkstošu dukātu lielu parādu …» — Nekas, glīta kabatas naudiņa, tēvs! — «… iegrūdis negodā šejienes bagāta baņķiera meitu, nāvīgi ievainojis divkaujā viņas pielūdzēju, krietnu augstas kārtas jaunekli, viņš vakar ap pusnakti kopā ar septiņiem citiem, kurus ievilcis savā izlaidīgajā dzīvē, cieši nolēmis bēgt no taisnās tiesas sprieduma.» — Tēvs! Dieva dēj! Tēvs, kas jums notika?

Vecais Mors. Pietiek. Lai paliek, mans dēls!

Francis. Es saudzēšu jūs… — «Viņam nopakaļ izsūtītas pavēles, cietušie skaļi brēc pēc gandarījuma, par viņa galvu izsolīta samaksa … Moru vārds…» — Nē! Manas nabaga lūpas nemūžam nebūs tās, kas nogalina tēvu! (Saplēš vēstuli.) Neticiet, tēvs! Neticiet ne vārdam!

Vecais Mors (rūgti raud). Mans vārds! Mans godīgais vārds!

Francis (apkrīt viņam ap kaklu). Nekrietnais, trīskārt nekrietnais Kārlis! Vai es to nenojautu jau toreiz, kad viņš vēl zēna gados skrēja pakaļ skuķiem, ar salašņām un klaidoņu puiku bariem klimta pa kalniem un pļavām, pa gabalu bēga no baznīcas, kā noziedznieks vairīdamies no cietuma un feniņus, ko izdiedelēja no jums, pameta pirmajam ubagam, kuru satika ceļā, kamēr mēs mājā pacilājām savu garu ar dievbijīgām lūgšanām un svētu rakstu lasīšanu? Vai es to nenojautu jau toreiz, kad viņš labāk nodevās Jūlija Cēzara, Aleksandra Lielā un citu tumsonīgo pagānu dēku aprakstu lasīšanai, nevis iedziļinājās grēku nožēlotajā To- biasa dzīves stāstā? Esmu simtiem reižu to pareģojis un teicis jums — jo ar visu mīlestību uz viņu es nekad neaizmiršu savu bērna pienākumu pret jums —, ka zēns iegrūdīs mūs visus postā un negodā! Ak, kaut viņam nebūtu Moru vārds! Kaut mana sirds nepukstētu tik siltā līdzjūtībā! Gan man vēl nāksies atbildēt augstākā soģa priekšā par neprāta mīlestību, ko nav manos spēkos izravēt no sirds.

Vecais Mors. Kur manas cerības! Mani zeltaustie sapņi!

Vecais Mors. Un arī tu, manu Franci, — arī tu? Ak, mani bērni, kā jūs plosāt manu sirdi!

Francis. Kā redzat, es varu būt arī dzēlīgs — un manam dzēlīgumam ir skorpiona dzelonis. Un tad šis skarbais, ikdienišķais cilvēks, saltais, kokainais Francis — kādiem gan krāšņiem titulīšiem es netiku apveltīts, lai jūsu acīs pasvītrotu kraso atšķirību starp viņu un mani, kad viņš sēdēja jums klēpī vai arī raustīja aiz vaigiem, — kādreiz nomirs, satrūdēs zemes strēmelē starp saviem robežakmeņiem, izplēnēs no laužu miņas, kamēr šī universālā ģēnija slava izplatīsies tālu — no viena zemeslodes pola līdz otram. Ha! Rokas saņēmis lūgšana, šis saltais, skarbais, kokainais Francis pateicas tev, debess, ka nav tāds kā tas tur!

Vecais Mors. Piedod man, bērns, neturi ļaunu prātu uz tēvu, kurš vīlies savās cerībās. Dievs, kurš liek man Kārļa dēļ liet asaras, ļaus tavai rokai, mans Franci, tās nosusināt.

Francis. Jā, tēvs, viņš nosusinās jūsu acis. Jūsu Francis nežēlos savu dzīvību, lai pagarinātu jūsējo. Jūsu mūžs ir orākuls, pie kura eš pirmām kārtām griežos pēc padoma katrreiz, iekams kaut ko uzsāku, spogulis, kurā es visu vēroju, — nav cita tik svēta pienākuma, ko es nebūtu ar mieru pamest jūsu visudārgās dzīvības dēl. Vai jūs man ticat, tēvs?

Vecais Mors. Uz tevi gulstas lieli pienākumi, mans dēls, — lai dievs svētī tevi par to, kas tu esi man bijis un vēl būsi!

Francis. Teiciet — vai tad, ja jums vairs nevajadzētu šo dēlu saukt par savu, jūs būtu laimīgs cilvēks?

Vecais Mors. Klusu! Jel klusē! Toreiz, kad bērna saņēmēja man viņu sniedza, es viņu pacēlu pret debesīm un saucu: «Cik laimīgs es esmu!»

Francis. Tā jūs sacījāt. Un kas no tā iznācis? Jūs apskaužat vispēdīgo no saviem zemniekiem, ka viņš nav tam tēvs. Jūs māks sirdēsti tikmēr, kamēr vien jums šis dēls būs. Šie sirdēsti augs līdz ar Kārli. Šie sirdēsti sabeigs jūsu mūžu.

Vecais Mors. Ak vai! Tie mani padarījuši par astoņdesmit gadus vecu sirmgalvi.

Francis. Nu, tātad — ja jūs atteiktos no šī dēla?

Vecais Mors (pielēkdams kājās). Franci! Franci! Ko tu runā?

Francis. Vai tā nav mīlestība pret to, kas jums sagādā visas šīs raizes? Bez šīs mīles- tibas viņš nebūtu jums nekas. Bez šis nos6- dāmās, sasodītās mīlestības viņš būtu jums miris — it kā nekad nebūtu dzimis. Nevis miesa un asinis, sirds padara mūs par tēviem un dēliem. Izraujiet viņu no savas sirds — un šis izdzimtenis vairs nebūs jūsu dēls, lai arī ir miesa no jūsu miesas. Līdz šim viņš bijis jūsu acuraugs, bet nu — ja tava acs tevi pazudina, tad izrauj to, tā sacīts svētos rakstos. Labāk ar vienu aci tikt debesīs, nevis ar divām ellē. Labāk bez bērniem debesīs nekā abiem — tēvam un dēlam — ietikt ellē. Tā sludina dievišķā mācība!

Vecais Mors. Tu gribi, lai es nolādu «avu dēlu?

Francis. Nē taču! Nē! Savs dēls jums nav jānolād. Ko jūs saucat par savu dēlu? Vai to, kuram esat devis dzīvību un kurš visiem spēkiem cenšas saīsināt jūsējo?

Vecais Mors. Ak, patiesi vārdi! Tas ir sods, kas mani trāpījis. Tas kungs viņam tā licis!

Francis. Vai redzat, cik jauki jūsu mīlulis izturas? Spīdzina jūs ar jūsu paša tēvišķīgajām rūpēm, nogalina ar jūsu mīlestību, pielabinājies jūsu tēva sirdij, lai jūs sabeigtu. Tiklīdz vairs nebūsiet, viņš taps par jūsu īpašumu valdnieku, ļaus vaļu savām iegribām. Dambis būs novākts, un viņa neganto dziņu straume mutuļos bez šķēršļiem. Iedomājieties sevi viņa vietā! Cik bieži viņam jāvēlas, kaut tevs jau būtu kapā, cik bieži tas pats nav jāvēlas par brāli — jo tie tik nežēlīgi stājas ceļā viņa trakulībām! Vai tad tā ir pretmīlestība mīlestībai? Vai tā ir bērna pateicība par tēva laipnību, ja tas mirkļa aizrautības dēļ upurē desmit gadu no jūsu mūža? Ja tas savu senču slavu, kas jau septiņus gadu simtus neaptraipīta spoži mirdz, liek uz spēles viena aizmirstības brīža dēļ? Vai to var saukt par dēlu? Atbildiet — vai to var saukt par dēlu?

Vecais Mors. Cietsirdīgs bērns! Ak vai! Bet tomēr mans bērns!

Francis. Gaužām mīļš, jauks bērniņš, kam pastāvīgas rūpes — kā vien ātrāk tikt vaļā no tēva. Kad jūs beidzot to sapratīsiet? Kad jums nokritīs zvīņas no acīm? Bet jūsu iecietība vēl jo vairāk rosina viņa izlaidību, ar savu atbalstu jūs attaisnojat viņa izdarības. Jūs, protams, novērsīsiet no viņa galvas lāstu, uz jums, tēvs, — uz jums kritīs mūžīgās pazudināšanas lāsts.

Vecais Mors. Tiesa! Tiesa gan! Es, tikai es vien esmu visā vainojams!

Francis. Cik daudzi tūkstoši, kas pilniem malkiem tukšojuši baudu kausu, vēlāk ciešanās labojušies! Vai fiziskās sāpes, kas seko jebkurām pārmērībām, nav dievišķīgās gribas izpausme? Vai cilvēkam ir tiesības ar nežēlīgo maigumu to noniecināt? Vai tēvs lai būtu tas, kurš viņam uzticēto ķilu iegrūž mūžīgā pazudināšanā? Padomājiet, tēvs, — vai viņam nevajadzēs atgriezties un laboties, ja jūs pametīsiet viņu kādu laiku paša sagādātajā postā? Jeb vai viņš arī lielajā pārbaudījumu skolā paliks tas pats nelietis, bet tad — bēdu dienas tēvam, kurš ar savu maigumu iznīcina kādas augstākas varas lēmumu! — Tātad, tēvs?

Vecais Mors. Es rakstīšu, ka atrauju no viņa savu roku.

Francis. Pareizi un gudri darīts.

Vecais Mors. Lai viņš nekad nerādās man acīs.

Francis. Tam būs dziedinoša ietekme.

Vecais Mors (ar maigumu balsī). Līdz viņš būs pārvērties.

Francis. Labi jau, labi… Bet ja nu viņš ierodas, slēpies aiz liekulības maskas, un, asaras liedams, iemanto jūsu līdzjūtību, ar glaimiem iegūst jūsu piedošanu, bet nākošajā dienā netikļu apkampienos zobojas par jūsu vājumu? — Nē, tēvs! Tiklīdz viņa sirdsapziņa būs atkal tīra, viņš atgriezīsies no brīva prāta.

Vecais Mors. Tad es rakstīšu viņam tūlīt pat.

Francis. Pagaidiet! Vēl vienu vārdu, tēvs! Es baidos, ka jums sašutumā varētu uz papīra izplūst pārāk skarbi vārdi, kas plosītu viņa sirdi… un tad… vai jums nešķiet, ka viņš uzskatītu par piedošanu jau to, ka turat viņu par cienīgu saņemt jūsu pašrocīgi rakstītu vēstuli? Tāpēc būs labāk, ja rakstīšanu uzdosiet man.

Vecais Mors. Dari to, mans dēls. Ak vai! To patiesi mana sirds nespētu izturēt! Raksti viņam . ..

Francis (steigšus). Tātad paliek, kā norunāts?

Vecais Mors. Raksti viņam, ka, sirdij asiņojot, esmu lējis neskaitāmas asaras, ka neskaitāmas negulētas naktis… bet nenoved manu dēlu līdz izmisumam!

Francis. Vai negribat atgulties, tēvs? Tas jums ir smagi ķēries pie sirds.

Vecais Mors. Raksti viņam, ka tēva sirds… Bet es vēlreiz saku, nenoved manu dēlu līdz izmisumam! (Noskumis aiziet.)

Francis (smiedamies skatās viņam nopakaļ). Nomierinies, vecais! Tu vairs nekad nespiedīsi viņu pie savas sirds; ceļš pie tās viņam tāpat slēgts kā debesis ellei. Kārlis tika izrauts no taviem apkampieniem, vēl iekams apjēdzi, vai tu to pats gribētu. Es būtu nožēlojams nepraša, ja nemācētu pat ne tik daudz, kā atraut dēlu no tēva sirds, lai cik ciešām saitēm viņš būtu pie tās siets… Esmu apvilcis ap tevi maģisku lāsta apli, kam viņš nemūžam netiks pāri. Lai tev labi veicas, Franci! Mīlulīša vairs nav — un jau paspīd gaisma. Jāsalasa šīs papīra skrandas, citādi kāds viegli varētu pazīt

manu rokrakstu… (Savāc saplēsto vēstuli.) Sirdēsti drīz nobeigs veco … bet viņai… man arī šis Kārlis jāizrauj no sirds, kaut arī viņai tas maksātu vai pusi dzīvības.

Man ir pilnīgas tiesības būt neapmierinātam ar dabu, un, goda vārds, es pratīšu tās likt lietā! Kāpēc es neesmu pirmais pametis mātes miesas? Kāpēc neesmu vienīgais? Kāpēc daba apkrāvusi mani ar tādu neglītuma nastu? Tieši mani? Tā, it kā daba manai piedzimšanai būtu izmantojusi to, kas tai palicis pāri. Kāpēc tieši man lapzemieša deguns? Man — šis nēģera purns? Hotentota acis? Nudien, man šķiet, ka daba sametusi kaudzē visnejaukāko no visa, kas vien cilvēkos rodams, un no tā izcepusi mani. Velns un elle! Kas tai piešķīris tiesības šo apveltīt ar visu un mani tā apiet? Vai tad iespējams tai izdabāt, vēl iekams pats esi dzimis, vai arī apvainot, vēl iekams esi ieraudzījis šīs pasaules gaismu? Kāpēc tā izrīkojusies tik netaisni?

Nē, nē! Es nodaru tai pāri. Tā piešķīrusi mums radošo garu, izmezdama mūs kailus un nožēlojamus pasaules bezgalīgā okeāna krastā — lai peld, kā prot, bet, kas neprot, lai iet dibenā! Tā neko nav iedevusi man ceļā, viss, pēc kā tiecos, ir vienīgi manis paša sasniegts. Katram ir vienādas tiesības tiklab uz dižiem, kā arī uz nelieliem mērķiem; prasība iznīcina prasību, dziņa dziņu un spēks spēku.

Taisnība ir pārspēka pusē, un mūsu spēka robežas noteic mūsu likums.

Pastāv gan vēl arī zināmi sabiedriski nolīgumi, kas noslēgti, lai spēcīgāk darbotos pasaules pulss. Godīgs vārds! Nudien, tas ir ko vērts, tikpat kā zelta gabaliņš, ar kuru labs lietpratējs var meistarīgi izrīkoties, ja zina, kur to likt lietā. Sirdsapziņa! O jā, lielisks putnu biedēklis, lai padzītu no ķiršu kokiem zvirbuļus! Veikli izrakstīta parādu zīme, ar kuru arī bankrotējušais ļaunākā gadījumā vēl izkuļas no nelaimes.

Nudien, gaužām slavējams iestādījums, lai turētu paklausībā pūli un muļķus zem tupeles un tādā veidā veikli varētu netraucēti darboties. Nav ko teikt, diezgan dīvains iestādījums! Tas atgādina man žogu, ko mani zemnieki iz- gudrēm uzceļ ap saviem tīrumiem, lai, dievs pasarg', neviens zaķis netiok tam pāri, neviens pats! Turpretī vina žēlastība, cienījamais kungs, iespiež zirgam piešus sānos un lidot ielido druvā iekšā.

Nabaga zaķis! Nožēlojams liktenis būt par zaķi šai pasaulē. Bet zaķi tieši nepieciešami mūsu cienījamam kungam!

Tātad droši pāri visiem šķēršļiem! Tas, kurš nekā nebaidās, ir tikpat varens kā tas, no kura ■visi baidās. Patlaban ir pieņemts valkāt bikses ar sprādzēm, ar kuru palīdzību tās var atlaist ērtāk un sajozt ciešāk. Piemērosim savu sirdsapziņu jaunākajai modei — tiklīdz radīsies vajadzība, varēs to palaist vaļīgāk. Ko mēs tur varam darīt? Ejiet pie drēbnieka! Man ir tik daudz pātarots par tā saucamo asinsradniecības mīlestību, ka dažam labam mestos nelabi. Tas ir tavs brālis! Citiem vārdiem: izvilkts no tās pašas krāsns, no kuras nācis tu, — tātad turi viņu svētu! Ievērojiet tikai šo sarežģīto domu slēdzienu, dīvaino secinājumu, ka tad, ja augumi atrodas līdzās, jārodas arī dvēseļu harmonijai, ja ir viena un tā pati izcelsme, tad jābūt ari vienādām izjūtām, ja vienāda barība, tad jābūt arī vienādām tieksmēm. Bet tālāk — tas ir tavs tēvs! Viņš devis tev dzīvību, tu esi viņa miesa un asinis — tātad turi viņu svētu! Atkal blēdīgs secinājums! Man gribētos vaicāt: kāpēc viņš mani radījis? Taču ne aiz mīlestības pret mani, kuram vēl tikai vajadzēja tapt? Vai tad viņš mani pazina, iekams es rados? Vai arī viņam bija padomā, kāds es tikšu darināts? Vai varbūt viņš bija mani iepriekš vēlējies? Vai viņš zināja, kas no manis iznāks? Lai nu tā nebūtu, citādi man rastos vēlēšanās viņu sodīt par to, ka viņš mani radījis! Vai man vajadzētu būt pateicīgam, ka esmu piedzimis par vīrieti? Tikpat maz varētu viņu apsūdzēt, ja būtu piedzimis par sievieti. Vai varu atzīt mīlestību, kas nebalstās uz cienību pret manu paša «es»? Un vai iespējama cienība pret manu paša «es», ja tai jārodas tikai no vielas, kurai jābūt tās priekšnosacījumam? Kur tad te slēpjas pats svētums? Varbūt pašā aktā, ar kuru esmu ticis pie dzīvības? It kā tas būtu kaut kas vairāk par dzīvniecisku procesu dzīvniecisku tieksmju apmierināšanai! Vai varbūt tas slēpjas šī akta rezultātā, kas taču nav nekas cits kā vien nenovēršama nepieciešamība, no kuras tik labprāt raisītos vaļā, ja vien tas nenotiktu uz miesas un asiņu rēķina? Vai man tāpēc jāšķie- žas ar laipnību, ka viņš mani mīl? Tā ir uzpūtība, visu to mākslinieku iedzimtā apgrēcība, kuri māžojas ap savu veidojumu, lai arī cik pretīgs tas būtu. — Tā arī ir visa burvestība, ko jūs aizplīvurojat ar svētulīgu migliņu, lai ļaunprātīgi izmantotu mūsu bailīgumu. Vai tāpēc arī man ļaut sevi kā puišeli raustīt pavadā?

Tātad lai iet! Drosmīgi ķerties pie nodoma pildīšanas! Es izravēšu visu ap sevi, kas mani kavē būt valdniekam. Es būšu valdnieks, ar varu panākšu to, kam man pietrūkst tīkamu izdarību. (Aiziet.)

OTRĀ AINA

Krogs pie Saksijas robežas.

Kārlis fon Mors iegrimis grāmatas lasīšanā. Špīgelbergs sēž pie galda un dzer.

Kārlis fon Mors (liek grāmatu sānis). Man nelabi metas no mūsu tintes plūdu gadsimta, kad lasu Plutarhu par . liela gara cilv kiem.

Spīgelbergs (noliek viņam glāzi un dzei pats). Būtu labāk lasījis Jozefu.

Mors. Prometeja gaišā dzirksts ir apdzi- susi, tās vietā tagad iztiek ar augu pulvera zibināšanu, butaforisko uguni, kas neder ne pīpes aizkūpināšanai. Cilvēki kā žurkas ložņā pa Herkulesa vāli, lauza galvas un netiek gudri, kas viņam tā bijusi par mantu… Franču abats sludina, ka Aleksandrs Lielais bijis zaķ- pastala; diloņslims profesors ik brīdi grūž pie deguna ožamā spirta pudelīti un lasa lekciju par spēku. Vīrieši, kas zaudē samaņu, tik- ^dz pastrādājuši kādu delverību, sīkumaini kritizē Hannibala taktiku; puikas, kam vēl slapjš aiz ausīm, makšķerē izteicienus no kaujas apraksta pie Kannām un dīc par Scipiona uzvarām, tāpēc ka viņiem jātulko to izklāsts.

Spīgelbergs. īsti aleksandriska smilkstēšana.

Mors. Ir nu gan skaista alga par jūsu sviedriem kaujas laukā — dzīvot tagad ģimnāzijās, kur jūsu nemirstība tiek aizvazāta skolnieku somās. Vērtīga atmaksa par jūsu izlietajām asinīm — noderēt kādam Nirnbergas tirgonim par ietinamo papīru cepumiem, vai arī, ja palaimējas, kāds franču dramaturgs var piesiet pie koka kājām un ņemties raustīt aiz stieples. Ha-ha-ha!

Spīgelbergs (dzer). Lasi Jozefu, es tevi lūdzu!

Mors. Kauns un negods par nevarīgo kastrātu laikmetu, kas derīgs, tikai lai atgremotu seno laiku panākumus, kropļotu senatnes varoņus ar komentāriem un sagandētu traģēdijas. Tā gurnu spēks ir izsīcis, un tagad alus raugam jāpalīdz radīt cilvēkus.

Spīgelbergs. Tējai, brālīt, tējai!

Mors. Viņi bojā savu dabu ar pliekanām konvencijām, neuzdrīkstas iztukšot kausu, jo tad vajadzēs uzdzert uz kāda veselību, pieglaimojas pēdējam sulainim, lai tas aizbilst kādu vārdiņu Viņa Augstībai, un tramda nabadziņu, no kura nav jābaidās. Ceļ cits citu vai debesīs svētku maltīšu reizēs un labprāt vai noindētu cits citu kādā ūtrupē pārsolīta cisu maisa dēļ. Nolād saduciešus, kas pietiekami cītīgi neapmeklē baznīcu, bet paši skaita pie altāra savus augļotāju procentus, krīt uz ceļiem, lai pēc tam varētu plātīties ar savu izlaidību, bet nenovērš ne acu no mācītāja, pētīdami, kā safrizēta viņa parūka. Zaudē samaņu, redzot, ka liek nokauta zoss, un sirsnīgi aplaudē, ja viņu sāncensis bankrotējis aiziet no biržas. Cik gauži es viņiem lūdzos: «Vienu dienu vēl tikai,» — veltīgi! Parādnieku bedrē, nelieti! Lūgšanās! Zvēresti! Asaras! (Piecirzdams kāju.) Velns un elle!

Spīgelbergs. Kaut kādu nieka pāris tūkstošu dukātu dēļ…

Mors. Nē, es nespēju par to domāt! Vai lai es iežņaudzu savu augumu korsetē un gribu likumu spaidos? Likums piespiedis vilkties gliemeža gaitā tos, kam pienāktos ērgļa lidojums. Likums nav vēl izaudzinājis nevienu dižu cilvēku, brīvībā turpretī dzimst lieli gari un padibenes. Viņi iezogas tirāna vēdera dobumā, i/.dabā viņa kuņģa untumiem un ļauj viņa vaļā palaistam vējam sevi vai nosmacēt. Ak, kaut Hermaņa gars vēl kvēlotu pelnos! Nolieciet mani priekšgalā karaspēkam, kur būtu man līdzīgi vīri, — un Vācija kļūs par tādu republiku, ar kuru salīdzinājumā Roma un Sparta liksies sieviešu klosteri. (Nomet uz galda zobenu un pieceļas.)

Spīgelbergs (pielēkdams kājās). Bravo! Bravissimo! Tieši par to es gribēju runāt. Es tev pačukstēšu kaut ko, kas jau sen man nedod miera, un tu esi šim nolūkam īstais vīrs. Dzer, draugs, dzer! Kā būtu, ja mēs pārvērstos par ebrejiem un ierosinātu atkal nodibināt jūdu ķeizarvalsti?

Mors (smiedamies pilnā kaklā). A! Es jau manu, es jaušu, kurp tu stūrē: grasies pasludināt ārpus modes priekšādiņu, tāpēc ka balbie- ris tavējo jau nošņāpis?

Spīgelbergs. Ka tevi jupis! Esmu brīnumainā veidā jau laikus apgraizīts. Bet saki pats — vai tas nav viltīgs un drosmīgs plāns? Mēs izsūtām uz visām četrām debess pusēm manifestu un aicinām visus, kas neēd cūkas galu, uz Palestīnu. Tur es ar ticamiem dokumentiem pierādu, ka Herods, tetrarhs, bijis mans sencis un tā joprojām. Tad tik būs gaviles, kad viņi atkal tiks uz zaļa zara un radīsies iespēja atjaunot Jeruzalemi! Tagad, kamēr dzelzs ir karsta, — turkus no Āzijas laukā! Libanonā cirst ciedru kokus, būvēt kuģus, un lai visa tauta liekas uz tirdzniecību ar sprādzēm un spīguļiem. Tikmēr …

Mors (smiedamies satver viņu aiz rokas). Draudziņ, gana! Ar aušībām nu ir jāizbeidz.

Spīgelbergs (pārsteigts). Ej nu, nesāc tik tēlot pazudušo dēlu! Tāds zellis kā tu, kas ar rapieri iecirtis sejās vairāk zīmju, nekā trīs rakstveži paguvuši sarakstīt garajā gadā pavēļu grāmatā! Vai atgādināt tev par pirmšķirīgajām suņa bērēm? Ha! Vajag man tikai tavā atmiņā atdzīvināt tava paša tēlu, lai tavās dzīslās no jauna uzmutuļotu versme, ja jau nekas cits tevi vairs nespēj sajūsmināt. Vai atceries, kā maģistrāta kungi lika sašaut kāju tavam sunim un tu par atriebību teicies sodīt visu pilsētu ar gavēni? Visi smīkņāja par tavu reskriptu. Bet tu, ilgi negudrodams, liki uzpirkt gaļu visā L . . ., tāpēc pēc astoņām stundām visā apkārtnē nebija vairs ne pliks kauliņš sameklējams un sacēlās zivju cenas. Maģistrāts un pilsētas bir- ģeļi perina ja atriebību. Un tad kāds tūkstotis septiņi simti puišu bija klāt kā naglas — miesnieki, drēbnieki, bodnieki, krodzinieki un bal- bieri, visas cunftes ar tevi priekšgalā, — un mēs nozvērējāmies doties uzbrukumā pilsētai, ja kādam no mums atgadītos kas ļauns. Un tā nu,šie bija izšāvuši pa tukšo un nekas cits neatlika, kā atkāpties ar garu degunu. Tu liki sasaukt doktoru konslliju un piesolīji trīs dukātus tam, kurš izrakstīs sunim recepti. Mēs bažījāmies, ka šiem kungiem netrūks lepnuma un dūšas, lai atteiktos, un bijām jau norunājuši piespiest šos ar varu. Bet nemaz nebija vajadzības to darīt, kungi sakāvās šo trīs dukātu dēļ un nosita cenu līdz trim baceniem; vienā mirklī bija izrakstīts vesels ducis recepšu, tā ka dzīvnieks drīz pēc tam arī nobeidzās.

Mors. Nelieši!

Spīgelbergs. Bēres bija grandiozas, suni ielenca milzu pūlis, un mēs nakts melnumā — ap tūkstoš cilvēku — ar lukturi vienā rokā un rapieri otrā, un tā cauri pilsētai, zvaniem zvanot un mūzikai rībinot, līdz suns bija apbedīts. Vēlāk rijām kā negaušas līdz rīta gaismai, pēc tam tu pateicies kungiem par sirsnīgo līdzjūtību un liki pārdot atlikušo gaļu par puscenu. Mort de ma vj'e/[2] tad mums radās pret tevi respekts kā garnizonam iekarotā cietoksnī . . .

Mors. Un tev nav kauna ar to plātīties? Tevī nav ne tik daudz goda jūtu, lai par šīm nelietībām klusētu?

Spīgelbergs. Liecies nu mierā! Tu neesi vairs Mors. Vai atceries, kā tu neskaitāmas reizes ar pudeli rokā zobojies par veco skopuli un sacīji: lai tik taupa, lai rauš, tu toties pratīšot rīkli skalot. Vai atceries? Ko? Atceries? Ak tu negantais, nožēlojamais lielības maiss! Tā bija vīra valoda, dižciltīga cilvēka valoda, bet tagad . . .

Mors. Nolādēts, ka tu man to atgādini! Nolādēts, ka es to stāstīju! Bet tas notika vīna dvakas ietekmē, un mana sirds nedzirdēja, ar ko dižojās mēle.

Spīgelbergs (purina galvu). Nē! Nē! Nē! Tas nevar būt. Neiedomājami, draudziņ, ka tā būtu tava nopietnība. Saki, draudziņ, — vai tas nav trūkums, kas tevi šādi noskaņo? Paklau, es tev' pastāstīšu kādu gadījumu no manām bērnu dienām. Līdzās mūsu mājai bija grāvis, vismaz savas astoņas pēdas plats, tur mēs, puikas, sacentāmies pāri lēkšanā. Taču veltīgi. Bac! — un tu jau esi garšļaukus, bet visapkārt spiegšana un smiekli un tevi no ' galvas līdz kājām apmētā ar sniega pikām. Manai mājai blakus bija piesiets mednieku suns, gaužām nejauks zvērs: vienā rāvienā ieķērās svārku strēmelē skuķiem, ja tie aizmirsās un piegāja par tuvu klāt. Mana lielākā izprieca bija vienmēr, kur vien iespējams, suni kaitināt, es gribēju vai nobeigties aiz smiekliem, kad nezvērs pārskaities glūnēja uz mani, un, ja vien spētu, būtu meties virsū. Un kas notiek? Kādu reizi es, kā parasti, šo kaitinu un tik spēcīgi trāpu ar akmeni pa ribām, ka šis niknumā noraujas no ķēdes un metas man virsū, bet es jožu uz velna paraušanu prom kā plēsts. Ka tevi jupis! Un te nu tas sasodītais grāvis priekšā. Ko nu? Suns, nikns kā sātans, teju, teju klāt, tad nu, daudz nogudrodams, ieskrienos un — pāri esmu. Lēciens izglāba man dzīvību, nezvērs būtu saplosījis mani gabalu gabalos.

Mors. Kāpēc tu tagad to stāsti?

Spīgelbergs. Lai tu redzētu, kā vajadzības gadījumā rodas spēks. Tāpēc es arī neko nebēdāju, kad liekas — vairs nav izejas. Drosme pieaug līdz ar briesmām, spēks rodas, kad jāaizstāvas. Liekas, liktenim ir padomā mani padarīt par dižu cilvēku, jo tas šķērsām vien stājas man ceļā.

Mors (īgni). Nevaru iedomāties, kam mums vēl būtu vajadzīga drosme un kur tās būtu trūcis.

Spīgelbergs. Tad tā? Un tu gribi, lai tavas dotības pazūd veltīgi? Talants tiek aprakts? Vai tu domā, ka tavi Leipcigas ķīviņi ir pats augstākais cilvēka prata sasniegums? Lai tikai mēs tiekam lielajā pasaulē! Parīze un Londona! — kur var dabūt pa ausi, ja kādu nosauc par godīgu cilvēku. Sirds gavilē, kādas iespējas tur paveras. Tev mute paliks aiz brīnumiem vaļā, acis iepletīsi! Pagaidi tik, un — kā atdarināt rokrakstus, kā mest kauliņus, uzlauzt atslēgas un izķidāt ceļasomas — tas tev, brālīt, vēl jāmācās pie Spīgelberga! Pie pirmā staba vajadzētu pakārt to nelieti, kurš tīšuprāt cieš badu un neizmanto savu pirkstu veiklību.

Mors (izklaidīgi). Kā? Vai tad tu butu sasniedzis kaut ko vairāk?

Spīgelbergs. Tā vien liekas, it kā tu man neticētu. Pagaidi tik, ļauj man iejusties, redzēsi brīnumus; tavs smadzeņu pods var vēl pārplīst, kad mans atjautīgais saprāts būs iznēsājis un dzemdēs kārtējo joku. (Pieceļas, dedzīgi.) Kā manī viss noskaidrojas! Sirdī plaiksnās dižas domas! Pasaules mēroga nodomi rūgst manā radošajā prātā. Sasodītā miegainība (ieplāj sev pa pieri), kas līdz šim turēja važās iekaltus manus spēkus, kavēja un traucēja nākotnes izredzes! Es mostos, sāku sajust, kas esmu, par ko man jākļūst!

Mors. Muļķis tu esi. Tavās smadzenēs plātās vīns.

Spīgelbergs (aizrautīgāk). «Špīgelberg,» tad visi ņemsies klaigāt, «burvis tu esi, vai?» — «Žēl, ka tu neesi ticis par ģenerāli, Spīgel- berg,» sacīs karalis, «tu būtu austriešus padzinis, ka nemetas.» — «Jā,» es dzirdu dakterus vaimanājam, «nepiedodami, ka puisis nav studējis medicīnu, viņš būtu izgudrojis jaunu pulveri pret kāksli.» — «Ak kāpēc viņš nav par savu specialitāti izvēlējies finansu zinības?» sūkstīsies valstsvīri savos kabinetos. «Viņš būtu akmeņus pārvērtis par luidoriem.» Un Špīgelberga vārdu daudzinās austrumos un rietumos; kamēr jums, bailuļiem un rāpuļiem, īstā vieta gulšņāt dubļos, tikmēr Spīgelbergs ar izplestiem spārniem lidos uz nemirstības templi.

Mors. Laimīgu ceļu! Rāpies vien pa kauna -stabu uz slavas kalngaliem! Mani vilina cildeni prieki tēva birztalu ēnā, manas Amālijas roku apskautam. Es aizrakstīju jau pagājušā nedēļā tēvam un lūdzu piedošanu, neslēpu no viņa nenieka, un, ja ir atklāta sirds, rodas arī līdzjūtība un palīdzīga roka. Mums nu jāatvadās, Moric. Mēs šodien redzamies pēdējo reizi. Pasts pienācis. Tēva piedošana atrodas jau šeit, pilsētas mūru iekšpusē.

Ienāk Svcice/s, Grims, Ro 11 e r s, 5 u 11 e r I e, Ra c- ma n i s.

Rollers. Vai jūs arī zināt, ka mēs tiekam izspiegoti?

Grims. Ka mēs ne mirkli nevaram būt droši, ka mūs nesaņem ciet?

Mors. Es par to nebrīnos. Lai notiek, kam jānotiek! Vai neesat redzējuši Švarcu? Vai viņš nav jums minējis par kādu vēstuli man?

Rollers. Liekas gan, viņš jau labu laiku tevi meklē.

Mors. Kur viņš ir? Kur? Kur? (Grasās steigšus doties prom.)

Rollers. Neej! Mēs sūtījām viņu šurp. Kāpēc tu trīsi?

Mors. Es netrīsu. Kāpēc lai es trīsētu? Biedri! Sī vēstule. . . Priecājieties kopā ar mani! Es esmu laimīgākais cilvēks zemes virsū, kāpēc tad man trīsēt?

Ienāk Svarcs.

Mors (steidzas viņam pretī). Brāl! Brāl! Vēstuli! Vēstuli!

Švarcs (nodod viņam vēstuli, ko tas steigšus atplēš). Kas tev notika? Tu esi tik balts kā siena!

Mors. Mana brāļa rokraksts!

Švarcs. Ko tur Spīgelbergs darās?

Grims. Puisis kā bez prāta. Viņš raustās kā svētā Vita dejā.

Šufterle. Viņam prāliņš izgājis pastaigāties. Liekas, viņš dzejo.

R a c m a n i s. Spīgelberg! Ei, Špīgelberg! . . . 'Nedzird, nelietis.

Grims (purina viņu). Puis, vai tu sapņo* jeb …

Spīgelbergs (kurš visu laiku sēdēja, nogrimis pārdomās, un sarunājās pals ar sevi, pēkšņi pielec kājās). La bourse ou la vie." (Sagrābj aiz rīkles Sveiceru, kurš viņu aukstasinīgi atgrūž pret sienu.)

Moram vēstule nokrīt zemē, un viņš izskrien laukā. Visi pielec kājās.

Rollers (sauc nopakaļ). Mor! Uz kurieni, Mor? Kas tev padomā?

Grims. Kas viņam kaiš? Kas ar viņu notika? Bāls kā līķis.

Sveicers. Tām jābūt labām ziņām! Paskatīsimies!

Rollers (paceļ vēstuli un lasa). «Nelaimīgais brāli!» — Jautrs sākums! — «Tikai dažos vārdos man jādara Tev zināms, ka Tavas cerības ir veltas. Lai Tu ejot turp, tēvs liek tev pateikt, kurp Tevi vilina Tavi kauna darbi. Viņš saka, lai Tu nemaz necerot jel kādreiz izlūgties žēlastību, mesties viņam pie kājām, ja neesi ar mieru sēdēt viņa torņa dziļākajā pagrabā pie ūdens un maizes tikmēr, kamēr Tavi mati izaugs par ērgļa spārniem un nagi būs līdzīgi putna nagiem. Tie ir viņa paša vārdi. Viņš liek man vēstuli nobeigt. Sveiks uz mūžu! Man Tevis žēl. Francis fon Mors.»

Sveicers. Brīnum jauks brālītis, nudien! — Vai to nelieti sauc Francis?

Spīgelbergs (klusiņām piezadzies). Vai runa ir par maizi un ūdeni? Jauka dzīve! Tad man ir kas cits jums padomā! Vai es neteicu, ka galu galā man vajadzēs par jums visiem gādāt?

Sveicers. Ko tas aitasgalva melš? Tas ēzelis grasās gādāt par mums visiem?

Spīgelbergs. Jūs visi neesat nekas cits kā zaķpastalas, kropļi, tizli suņi, ja jums trūkst dūšas uzdrīkstēties kaut ko lielu!

Rollers. Nu labi, lai mēs tādi tiešām būtu — tev taisnība, bet vai tas, ko tu gribi uzdrīkstēties, atbrīvos mūs no šī sasodītā stāvokļa? Atbrīvos? …

Spīgelbergs (vīzdegunīgi smiedamies). Nabaga vientiesīt! Atbrīvot no šī stāvokļa? Ha-ha-ha! Atbrīvot no šī stāvokļa? Neko vairāk tavs smadzeņu pods nespēj izdomāt? Tu esi apmierināts ar to pašu? Spīgelbergs būtu nejēga, ja samierinātos ar tik vien. Par varoņiem, es tev saku, par baroniem, par firstiem, par dieviem jūs tiksiet padarīti!

R a c m a n i s. Tas ir daudz vienā rāvienā, nudien! Bet droši vien būs arī darbiņš, par ko var vismaz ripot galva.

Spīgelbergs. Tas prasa tikai drosmi, kas attiecas uz pašu izrīcību, to es ņemu pilnām uz saviem kamiešiem. Drosmi, es saku, Svei- cer! Drosmi, Roller, Grim, Racman, Šufterle! Drosmi! …

Švarcs. Drosmi? Ja tik vien vajadzētu… drosmes man netrūkst, lai basām kājām soļotu cauri ellei.

Šufterle. Drosmes netrūks, lai sakautos ar pašu sātanu pie karātavām nabaga grēcinieka dēļ.

Spīgelbergs. Tas man patīk! Ja jums ir drosme, tad lai iznāk kaut viens un klaji atzīst, ka viņam ir vēl ko zaudēt un nav viss jāiegūst!

Švarcs. Nudien, būtu šis tas, ko zaudēt, ja es gribētu zaudēt to, kas man vēl jāiegūst!

Racmanis. Pie velna! Un šo to iegūt, ja gribētu to iegūt, ko nevaru zaudēt.

Šufterle. Ja man būtu jāzaudē tas, ko esmu paņēmis uz parāda un kas sedz manas miesas, tad man katrā ziņā rit nebūtu vairs ko zaudēt.

Spīgelbergs. Nu tad! (Nostājas viņu vidū un runā, kā zvērestu nododams.) Ja jūsu dzīslās vēl rit kāda lāse vācu varonīgo asiņu — iesim! Apmetīsimies Bohēmijas mežos, tur savāksim laupītāju bandu un.. . Ko jūs blenžat uz mani? Jau no drosmes vairs ne smakas?

Rollers. Tu nebūsi pirmais blēdis, kurš skatās karātavām garām un tās nemana … un tomēr … kas cits mums vēl atliek?

Spīgelbergs. Kas atliek? Kas? Nekas jums vairs neatliek! Varbūt gribat patverties parādnieku tornī un tur murrāt, kamēr atskanēs pastardienas bazūnes? Varbūt gribat ar lāpstu un kapli noņemties sakaltuša maizes kumosa dēļ? Varbūt gribat pie svešu laužu logiem kā ielas dziedātāji izlūgties nožēlojamas nabagu dāvanas? Vai arī gribat nodot kara algādžu zvērestu — bet tad vēl jājautā, vai jūsu viepji iedvesīs uzticību, — un tur, iztopot uzpūtīga kaprāļa melmeņsērdzīgajiem untumiem, jau iepriekš iziet cauri šķīstīšanās ugunīm? Vai arī pastaigāties bungu rīboņas taktī? Vai arī vergu paradīzē stiept uz savas muguras vai visu Vulkāna dzelzs saimniecību? Redziet, cik liela izvēle jums dota!

Rollers. Špīgelbergam ir sava tiesa taisnības. Arī es jau esmu šo to plānojis, bet, cik plats, tik garš. Kā būtu — tā es gudroju —, ja mēs sabāztu galvas kopā un sameistarotu kādu kabatas grāmatiņu, almanahu vai kaut ko šādā garā, un nožēlojamu grašu dēļ sacerētu recenzijas, kā tas nupat iegājis modē?

Šufterle. Velns lai parauj! Tas nav nemaz atšķirīgs no mana projekta. Es pats gudroju: kā būtu, ja paliktu par evaņģēlistu un ik nedēļas uzstātos ar pacilājošām runām?

Grims. Pamatīgi! Un, ja no tā nekas neiznāktu, tad paliktu par ateistu! Mēs sakautu visus četrus evaņģēlistus lupatu lēveros, liktu bendēm atklāti sadedzināt mūsu grāmatu — un tad to pirktu plūkdamies.

R a c m a n i s. Vai arī mēs uzsāktu karu ar franču slimību — cs pazīstu kādu ārstu, kurš uzcēlis sev māju no skaidra dzīvsudraba, tā vēsta epigramma uz viņa namdurvīm.

Sveicers (pieceļas un sniedz Špīgelbergam roku). Moric, tu esi ģeniāls cilvēks! — Vai arī aklai vistai gadījies grauds.

Svarcs. Lieliski plāni! Cēlsirdīgi nodomi! Cik labi dižie gari saprotas! Vēl tikai trūkst, lai mēs pārvērstos par sieviešiem un savedējām vai pat sāktu tirgoties ar savu jaunavību.

Spīgelbergs. Blēņas! Nieki! Un kas jūs kavē apvienot visu vienā personā? Mans plāns sniegs jums vislielākās iespējas, un kur tad vēl slava un nemirstība! Redziet nu, nabaga plikadīdas! Arī tiktāl uz priekšu vajag padomāt! Par nemirstības slavu, lai būtu jaukā apziņa, ka netapsi aizmirsts . ..

Rollers. Un godīgo laužu sarakstā pašā sākumā! Tu esi izcils orators, Špīgelberg, kad runa ir par to, lai godīgu cilvēku pataisītu par nelieti. . . Bet sakiet — kur kavējas Mors?

Spīgelbergs. Tu saki — godīgu? Vai tu domā, ka būsi tad mazāk godīgs nekā tagad? Kas, pēc tavām domām, ir godīgi? Atņemt bagātiem skopuļiem trešdaļu viņu rūpju, kas tiem laupa dārgo miegu, laist apgrozībā naudu, kura nekā neienes, atjaunot īpašumu līdzsvarotību, vārdu sakot, atsaukt zelta laikmetu, atbrīvot mīļo dieviņu no dažiem uzmācīgiem liekēžiem, lai viņam nebūtu jārūpējas par karu, mēri, dārgo laiku un doktoriem, — redzi, tas, manuprāt, nozīmē būt godīgam, tas nozīmē būt cienīgam ierocim augstākās varas rokā — un tad pie katra cepeša kumosa, ko bāž mutē, glaimot sev: to sagādājusi tava veiklība, tava izcilā drosme, negulētās naktis… un būt godā pie lieliem un maziem…

Rollers. Un, beidzot, vēl dzīvās miesās pacelties debesu augstumos un, par spīti negaisam un vētrai, par spīti vecā senču laika rijībai, lidināties telpā zem saules un mēness, un visām stāvzvaigznēm, kur pat nesaprātīgie debesu putni, cildenas iekāres pievilināti, izpilda savus dievišķīgos koncertus un astainie eņģeļi pulcējas savos svētsvinīgajos sinedrijos? Vai ne? Un tai pašā laikā, kad valdniekus un šīs pasaules varenos grauzīs tārpi un kodes, būt cienīgam pieņemt vizītē Jupitera karalisko putnu? — Morici Moric! Moric! Piesargies! Piesargies no trijkājainā zvēra!

Spīgelbergs. Un tas tevi, zaķpastala, biedē? Un vai dažs labs slavens ģēnijs, kas būtu varējis pasauli pārveidot, nav satrūdējis dīrātavā, un vai tādu neatceras gadu simteņiem, gadu tūkstošiem ilgi, kamēr dažu labu karali un kūrfirstu vēsture pat nepieminētu, ja vēsturnieku nebiedētu izlaidumi un viņa grāmata ar to neiegūtu dažas astotdaļloksnes, par kurām izdevējs maksā skaidrā naudā. Un, ja ari ceļa gājējs ieraudzīs tevi šūpojamies vējā, tas savā nodabā nomurminās: «Puisim, kā redzams, bijusi galva uz pleciem!» — un nopūtīsies par grūtajiem laikiem.

Sveicers (paplāj viņam pa muguru). Lieliski, Špīgelberg! Lieliski! Kāda velna pēc jūs vēl stāvat un vilcināties?

S v a r c s. Un kaut vai to sauktu par prostitūciju, — kāda tam nozīme? Vai tādai reizei nav iespējams allaž pie sevis turēt kādu pulverīti, kas visā klusībā jebkuru aizvadīs pāri Aheronai, kur tam ne gailis pakaļ nedziedās! Nē, brāl Moric, tavs priekšlikums ir labs! Tāds ir arī mans ticības apliecinājums.

Šufterle. Ka tevi velns! Ne par matu mazāks arī mans. Špīgelberg, tu esi mani savervējis!

Racmanis. Gluži kā tāds Orfejs tu esi manu sirdsapziņu, to kaucošo nezvēru, ar dziesmu iemidzinājis. Ņem mani tādu, kāds es esmu!

Grims. Si omnes consentiunt ego non dis- senlio/' Ņemiet vērā: vilcināšanās nav. Man galvā ir vesela virkne: pietisti… šarlatāni… recenzenti un krāpnieki. Kas vairāk sola, tam es piederu. Se mana roka, Moric!

Rollers. Arī tu, Šveicei? (Sniedz Špigel- beigām roku.) Tātad es ieķīlāju savu dvēseli velnam.

Spīgelbergs. Un savu vārdu — zvaigznēm! Kāda tam nozīme, kur mūsu dvēsele nonāks, ja veseli bari uz priekšu izsūtītu vēstnešu ziņos par mūsu pulcēšanos un elles kalpi steigsies svētdienīgi uzposties, notraust no skropstām tūkstošgadīgos kvēpus, un ragainu galvu miriādes sprauksies no sēraino skursteņu dūmiem, lai noraudzītos mūsu ienākšanā? Biedri! (Pielēkdams kājās.) Augšā! Biedri! Kas vēi pasaulē var būt labāks par šo jūsmas skurbumu? Iesim, biedri!

Rollers. Rāmu garu tikai! Rāmu garu! Uz kurieni? Draugi, arī zvēram nepieciešama galva!

Spīgelbergs (dzēlīgi). Ko tas tūļa tur sprediķo? Vai galva nebija jau tad, kad vēl nekustējās ne loceklis? Man paka), biedri!

Rollers. Pamazām, es saku. Arī brīvībai nepieciešama savaldība. Roma un Sparta bez vadības aizgāja bojā.

Spīgelbergs (piekāpīgi). Jā, pagaidiet — Rolleram taisnība. Un tai jābūt gaišai galvai.

Spīgelbergs (dzēlīgi). Vai saprotat? Tai jābūt smalkai, politiski gudrai galvai. Jā! Kad es tā padomāju, kas jūs bijāt pirms stundas un kas esat tagad — pateicoties laimīgai iedomai. .. Jā, protams, protams, jums nepieciešams vadonis. Nu, un tas, kuram šāda doma radusies, sakiet — vai tam nav gaiša, politiski gudra galva?

Rollers. Ja varētu cerēt… tas būtu sapnis .. . bet baidos, viņš nebūs ar mieru.

Spīgelbergs. Kāpēc ne? Saki vien droši laukā, draugs! Lai arī cik grūti vadīt kuģi pretī vētrai, lai arī cik smags ir vadības kronis… Runā vien nešaubīdamies, Roller! Varbūt viņš tomēr būs ar mieru.

Rollers. Un ne velna tur neiznāks, ja viņš to neuzņemsies. Bez Mora mēs esam — miesa bez dvēseles.

Spīgelbergs (neviļus novēršas). Aitas- galva!

Mors (ienāk bezgala satraukts, spēji skraida pa istabu un runā pats ar sevi). Cilvēki, cilvēki! Melīga, lišķīga krokodilu dzimta! Jūsu asaras ir ūdens! Jūsu sirdis ir akmens! Lūpas skūpsta! Rokas triec krūtīs zobenu! Lauvas un leopardi baro savus bērnus, kraukli mielo savus mazuļus ar maitu, un viņš, viņš .. . Esmu iemācījies paciest ļaunumu, protu smaidīt, kad mans niknākais ienaidnieks uzdzer man ar manis paša sirds asinīm, bet, ja radniecisko asiņu mīlestība pārvēršas par nodevību, tēva mīlestība par megeru, o, tad vīrišķīgā savaldība šķeļ zibeņus! Rāmais jērs, kļūsti tīģeris, un lai katra dzīsliņa manī saceļas naidā un atriebības kārē!

Rollers. Paklau, Mor! Kā tev liekas, laupītāj u dzīve taču ir labāka, nekā sēdēt torņu pazemē pie ūdens un maizes?

Mors. Kāpēc šis gars nav iemiesojies tīģerī, kurš cērt savus asos zobus cilvēka miesā? Vai tā ir tēva uzticība? Vai tā atmaksā mīlestību ar mīlestību? Kaut es varētu būt lācis un uzrīdīt Ziemeļzemes lāčus pret šo slepkavīgo cilti! Nožēlas un apžēlošanas nav. Esmu gatavs saindēt okeānu, lai cilvēki no visiem avotiem dzer nāvi! Uzticēšanās, bezgalīga uzticēšanās un nekādas apžēlošanas!

Rollers. Nu paklausies, Mor, ko es tev teikšu!

Mors. Tas ir neticami, tas ir sapnis, murgs! Tik sirdi aizkustinošs lūgums, tik dzīvs posta un asarās mirkstošas nožēlas attēlojums — jebkura nezvēra sirds būtu līdzjūtībā atkususi! Akmeņi būtu asaras lējuši — ak vai! — to uzskatītu par ļaunu, uz visu cilvēci attiecināmu paskvilu, ja es izstāstītu, un tomēr, tomēr.. . Ak, ja es spētu pūst ragā, aicinot uz sacelšanos visu dabu, gaisu, zemi un jūru, un vest cīņā pret nelietīgo hiēnu izdzimumu!

Grims. Paklausies taču, dzirdi! Tu tā plosies, ka nekā nedzirdi.

Mors. Prom, prom no manis! Vai tavs vārds nav «cilvēks»? Vai tevi nav dzemdējusi sieviete? Prom no manām acīm — tu, kam cilvēka seja! Es viņu tik neizsakāmi mīlēju! Tā nav mīlējis neviens dēls. Es viņa dēļ būtu tūkstoš dzīvību.. . (Niknumā piecērt kāju pie zemes.) Ha! Kurš man tagad ieliktu zobenu rokās, lai dotu triecienu tam odžu dzimumam? Tas, kurš man pateiks, kur varu trāpīt viņu dzīvības pašā sirdī, to saplosīt, iznīcināt, būs mans draugs, eņģelis, dievs — esmu gatavs to pielūgt!

Rollers. Tieši tādi draugi mēs arī gribam būt — uzklausi tikai!

Švarcs. Nāc iesim Bohēmijas mežos! Mēs grasāmies savākt laupītāju bandu, un tu . . .

Mors saspringti raugās viņā.

Sveicers. Tev jābūt mūsu virsaitim! Tu būsi mūsu virsaitis!

Spīgelbergs (spēji iemetas kādā krēslā). Vergi un gļēvuļi!

Mors. Kurš iedvesis tev šos vārdus? Paklau, puis! (Cieši satver Svarcu.) Tu taču nebūsi tos atradis savā cilvēciskajā dvēselē! Kurš iedvesis tev šos vārdus? Jā, zvēru pie tūkstoš- veidīgās nāves! To mēs darīsim, tas mums jādara! Sī doma ir pielūgsmes vērta! Laupītāji un slepkavas! Tik tiešām, ka man ir dvēsele, — es esmu jūsu virsaitis!

Visi (skaļi klaigādami). Lai dzīvo virsaitis!

Spīgelbergs (pielēkdams kājās, murmina). Tikmēr, kamēr es viņu dabūšu no ceļa!

Mors. Tikpat kā zvīņas nokrīt no acīm! Kāds muļķis es biju, tiekdamies atpakaļ sprostā! Mans gars alkst pēc darbošanās, krūtis — pēc brīvas elpas. Slepkavas, laupītāji! — to sakot, esmu saminis likumu ar kājām. Cilvēki slēpa no manis cilvēcību, kad es sauktin saucu pēc cilvēcības. Lai tad izzūd līdzjūtība un cilvēciska saudzība! Man nav vairs tēva, nav vairs mīlestības, lai asinis un nāve māca mani aizmirst visu, kas manai sirdij kādreiz bija tuvs! Iesim! Iesim! O, es atradīšu sev baismīgu izklaidēšanos. Izlemts — esmu jūsu virsaitis! Lai slava tam, kurš vis- mežonīgāk dedzinās, baismīgāk slepkavos, jo — to es saku — tas tiks karaliski atalgots! Sastājieties visi man apkārt un zvēriet man uzticību un paklausību līdz pašai nāvei! Zvēriet man to ar savu vīrišķīgo labo roku!

Visi (sniegdami viņam roku). Zvēram tev uzticību un paklausību līdz nāvei!

Mors. Un nu pie šīs vīrišķīgās labās rokas es jums šeit zvēru uzticīgi un nelokāmi palikt par jūsu virsaiti līdz nāvei! Lai šī roka pataisa tūlīt par līķi to, kurš svārstās, šaubās vai atkāpjas! Tāpat lai izrīkojas ar mani jebkurš no jums, ja es lauzīšu savu zvērestu! Vai esat apmierināti?

Spīgelbergs saniknots skraida šurp un turp.

Visi (mezdami cepures gaisā). Esam apmierināti!

Mors. Tad dosimies ceļā! Nebaidieties ne nāves, ne briesmu, jo pār mums valda nelokāms liktenis! Katram beidzot pienāk viņa diena vai nu mīkstā dūnu gultā, skarbā cīņas mutulī, vai arī karātavās, vai uz moku rata! Viens no tā ir mūsu daļa! (Visi aiziet.)

Spīgelbergs (skatīdamies viņiem nopakaļ, pēc brīža). Tavā uzskaitījumā kaut kā trūkst. Esi aizmirsis indi. (Aiziet.)

TREŠA AINA

Moru pili. Amālijas istaba.

Francis, Amālija.

Francis. Amālij, tu novērsies? Vai esmu mazāk vērts nekā tas, ko tēvs ir nolādējis?

Amālija. Prom! — Ha, mīlošais, žēlsirdīgais tēvs, kurš pamet savu dēlu vilkiem un nezvēriem par barību! Pats mājās mielojas ar saldiem, dārgiem vīniem un lutina savas tizlās miesas dūnu spilvenos, kamēr viņa cildenais, dižais dēls cieš trūkumu. — Kaunieties jūs, necilvēki! Kaunieties, pūķu izdzimumi, jūs, cilvēces negods! . .. Savu vienīgo dēlu!

Francis. Es domāju, ka viņam ir divi.

Amālija. Jā, to viņš ir pelnījis — tādus dēlus, kāds esi tu. Nāves cisās gulēdams, viņš veltīgi stieps rokas pēc sava Kārļa un šausmās atrausies, satverdams Franča ledus salto roku. O, cik tīkami, cik neizsakāmi tīkami saņemt tēva lāstu! Saki, Franci, mīlošā brāļa dvēsele, — kas jādara, lai viņš mani nolādētu?

Francis. Tu murgo, mana mī]ā, man tevis žēl.

Amālija. Ak, es tevi lūdzu… Vai tev sava brāļa žēl? . .. Nē, necilvēk, tu viņu ienīsti! Tu taču arī mani ienīsti?

Francis. Es tevi mīlu, Amālij, kā pats sevi!

Amālija. Ja tu mani mīli, tad neatteiksi, ko es lūgšu?

Francis. Neko, neko! Kaut arī tas maksātu man dzīvību.

Amālija. Ak, ja tā! Lūgums, ko tu viegli, ko tu labprāt izpildīsi. (Lepni.) Ienīsti mani! Man aiz kauna jāsarkst, kad, domājot par Kārli, attopos, ka tu mani neienīsti. Tu apsoli man to?… Tagad ej, pamet mani vienu, es labprāt esmu viena!

Francis. Brīnum jaukā sapņotāja! Cik ļoti es apbrīnoju tavu maigo, mīlošo sirdi! (Pieskar- damies viņas krūtīm.) Seit, šeit Kārlis valdīja kā dievs savā templī. Kārli un vienīgi Kārli tu redzēji gan nomodā, gan sapņos; tev šķita, ka visa esība ir pārpilna ar viņu vienīgo, ka tā atspoguļo šo vienīgo un skaņu plūsmās nes šo vienīgo tev pretī.

Amālija (satraukta). Jā, patiesi, es to atzīstu. Jums, mežoņiem, par spīti, visas pasaules priekšā varu atzīties — es mīlu viņu!

Francis. Necilvēciski! Cietsirdīgi! Tā atmaksāt par šādu mīlestību! Aizmirst…

Amālija (iztrūkdamās). Kas? Mani aizmirst?

Francis. Vai tu neuzmauci viņam pirkstā gredzenu? Briljanta gredzenu — kā tavas uzticības ķīlu! — Ir jau tiesa — kā jauneklis lai spētu pretoties netikles vilinājumiem? Kurš lai pārmet, ja viņam nebija vairs nekā cita, ko atdot, un vai nu tā nesamaksāja ar uzviju, viņu apskaudama un glāstīdama?

Amālija (satraukta). Mans gredzens netiklei?

Francis. Kāds kauns! Būtu vēl labi, ja tas vien!… Lai arī cik gredzens vērtīgs, tas tomēr dabūjams pie kura katra žīda — varbūt viņam nepatika gredzena izstrādājums, varbūt viņš iemainījis to pret skaistāku.

Amālija (spēji). Bet tas ir mans gredzens — es saku mans gredzens!

Francis. Neviena cita, Amālij! Ak, šāds dārgums manā pirkstā — un Amālijas dots! Nāve nespētu to noraut. Vai ne, Amālij? Nevis dārgais briljants, ne arī tā mākslinieciskā apdare — mīlestība ir tā, kas tam piešķir vērtību. Mīļais bērns, tu raudi? Lai piesargās tas, kurš liek šīm dārgajām lāsēm ritēt no acīm kā debesu dzīlēm! Ak, ja vien tu visu zinātu, redzētu viņu pašu tādā paskatā! …

Amālija. Šausmas! Kā? Kādā paskatā?

Francis. Klusē, klusē, labā dvēsele, nevaicā! (It kā pie sevis, bet skaļi.) Ja būtu vismaz kaut viegls aizsegs, kas apslēptu no pasaules acīm pretīgo netikumu! Baismīgi raugās acis, zem kurām dzelteni, svina pelēki loki, netikums atsedzas nāves bālajā, iekritušajā sejā ar atbaidoši izspīlētajiem vaigu kauliem, to pauž pa pusei izdzisusī, aprautā balss, — tas ziņo par sevi — ar neciešami skalo trīsošo, lodzīgo skeletu; netikums iesūcas dziļi kaulu smadzenēs un sagrauj jaunības dzīvinošo spēku — rau, tur, tur — no pieres, vaigiem, mutes, no visa auguma sūcas pūžņājošas, kodīgas spitālības strutas un ieperinās lopiski atbaidošajās rētās. — Tfu tu! Man metas nelabi. Deguns, acis, ausis — viss drebinās. Toreiz — atceries, Amālij, to nelaimīgo, kurš mūsu nespējnieku namā klepodams izklepoja savu dzīvības sulu, liekas, pati kautrība, viņu redzot, pievēra savas biklās acis, — tu vaimanādama stāvēji tam līdzās. Atsauc vēlreiz savā sirdī šo tēlu — un tavu acu priekšā stāv Kārlis! Viņa skūpsti ir mēris, viņa lūpas saindēs tavas!

Amālija (sit viņam). Nekaunīgais izvirtulis!

Francis. Vai, šādu Kārli redzot, tevi sagrābj šausmas? Metas nelabi, jau iedomājoties tikai blāvu attēlu vien? Ej veries pati savā skaistajā, eņģelim līdzīgajā, dievišķīgajā Kārlī!

Ej ieeipo viņa dvašas balzamu un ļauj sevi nogalināt ambrozijas smaržām, kas dvako no viņa rīkles! Jau dvesma vien no viņa mutes apņems tevi ar tādu smacīgu, nāvējošu reiboni, kāds sagrābj, ievelkot plaušās pūstošas maitas smārdu vai ieraugot līķiem nosētu kaujas lauku.

Amālija novēršas.

Francis. Kāds mīlestības uzplūdums! Kāda baudkāre apskaujoties! Bet vai tad nav netaisni nosodīt cilvēku par viņa tizlo ārieni? Arī visnicināmākā Ezopa kroplī var iemājot liela, mīlestības cienīga dvēsele, kas spēj laistīties kā rubīns dubļos. (Ļauni smīnēdams.) Arī no pūžņainām lūpām var mīlestības …

Tiesa, ja netikums iedragājis arī rakstura cietoksni, ja reizē ar šķīstību pagaist arī tiklība, kā mēdz pagaist novītušas rozes smarža, ja reizē ar miesu arī gars tiek sakropļots . ..

Amālija (priecīgi pielēkdama kājās). Ai! Kārli! Nu es tevi pazīstu atkal! Tu esi tas pats, kas biji! Tas pats! Viss meli! Vai tad tu, ļaunais, nezini, ka ar Kārli tas nemūžam nevar notikt? (Francis kādu brīdi, domās nogrimis, paliek stāvam, tad pēkšņi pagriežas, lai ietu prom.) Kurp tad tik steidzīgi? Vai tu pats no sava kauna bēdz?

Francis (aizsegdams seju). Laid mani, laid! Ļauj asarām vaļu… Tirāns tēvs! Labāko no saviem dēliem pamest postā, visapkārt valdo

šajā netikumā… Laid mani, Amālij! Es metisos viņam pie kājām, uz ceļiem lūgšus lūgties, lai viņa lāsts krīt uz manas, tikai uz manas galvas, lai tas man atņem mantojumu… mani… manas asinis … dzīvi… visu…

Amālija (krīt viņam ap kaklu). Mana Kārļa brāli, labais, mīļais Franci!

Francis. Ak, Amālij, cik ļoti es tevi mīlu tavas nesatricināmās mīlas dēļ uz manu brāli! Piedod, ka uzdrīkstējos tik cietsirdīgi tavu mīlestību pārbaudīt! Cik skaisti tu attaisnoji manas cerības! Ar šīm asarām, nopūtām, dievišķīgo sašutumu — arī man, arī man tas bija veltīts… mūsu dvēseles bija vienotas.

Amālija. Ai nē, tā nekad nav bijis!

Francis. Ak, tās jutās tik harmoniski vienotas, ka es allaž domāju — mums būtu vāja- dzējis piedzimt par dvīņiem! Un nebijusi skumjā ārējā atšķirība, kad diemžēl Kārlis būtu zaudētājs, mūs desmitiem reižu samainītu. Tu — es bieži sacīju pats sev —, tu esi tas pats Kārlis, kā viņa atbalss, kā līdzinieks!

Amālija (šūpodama galvu). Nē, nē! Pie debesu šķīstās gaismas! Ne mazākās ēnas no līdzības, ne dzirkstītes no viņa jūtām …

Francis. Mums ir gluži vienādas tieksmes. Roze bija viņa mīļākā puķe — kura no puķēm, manuprāt, būtu pārāka par rozi? Viņš neizsakāmi mīlēja mūziku, un jūs, zvaigznes, esat liecinieces! Cik bieži nakts nāves klusumā jūs

klausījāties manā klavesīna spēlē, kad visapkārt pasaule grima krēslā un snaudā! Kā tu vari vēl šaubīties, Amālij, ja mūsu mīlestība atklājās ar vienu un to pašu pilnības izpausmi, bet, ja mīlestība ir tā pati, kā varētu tās bērni būt dažādi?

Amālija raugās viņā pārsteigta.

Francis. Bija rāms, jauks vakars, pēdējais pirms viņa aizbraukšanas uz Leipcigu, kad viņš paņēma mani līdzi lapenē, kur jūs abi bieži no- devātics mīlas sapņojumiem. Mēs ilgi klusējām .. . Beidzot viņš satvēra manu roku un asarām acīs čukstus teica: es atstāju Amāliju … nezinu, man tāda nojauta, ka uz mūžu. Brāl, nepamet viņu! Esi viņai draugs, viņas Kārlis … ja Kārlis … nekad neatgrieztos … (Nometas ceļos un dedzīgi skūpsta viņas roku.) Nekad, nekad, nekad viņš neatgriezīsies, un es viņam svēti zvērēju!

Amālija (spēji atraudamās). Nodevēj, es tevi pieķēru! Tai pašā lapenē viņš mani lūgšus lūdza nevienu nemīlēt, ja viņam būtu lemts mirt. Redzi, cik bezdievīgs, cik zemisks tu esi! Prom no manām acīm!

Francis. Tu mani nepazīsti, Amālij, nemaz nepazīsti!

Amālija. O, es pazīstu tevi gan, tagad pazīstu labi! Un tu gribēji būt viņam līdzīgs? Un, tev redzot, viņš būtu lējis manis dēj asaras?

Tev redzot! Drīzāk viņš rakstītu manu vārdu uz kauna staba! Pazūdi tūlīt pat!

Francis. Tu mani apvaino!

Amālija. Es teicu — ej! Tu nozagi man vienu skaistu stundu — lai tā tiktu atskaitīta no tava mūža laika!

Francis. Tu mani ienīsti?

Amālija. Es tevi nicinu, pazūdi!

Francis (piecirzdams kāju). Pagaidi tikai, es vēl likšu tev drebēt! Upurēt mani ubagam! (Nikns aiziet.)

Amālija. Ej, nelieti! — Nu esmu atkal kopā ar Kārli. Ubagam, viņš teica? Tātad pasaule apgriezušies otrādi! Ubagi ir karaļi, un karaļi kļuvuši par ubagiem! Es negribētu skrandas, kas viņam mugurā, mainīt pret svaidīto purpura tērpiem. Skatienam, ar kādu viņš lūdz dāvanas, jābūt lieliskam, karaliskam skatienam — tādam, kas iznīcina bagāto un pasaules vareno dižumu, krāšņumu un triumfu. Nost ar vizuļojošām rotām! (Norauj no kakla pērļu kaklarotu.) Jūs, bagātie un varenie, lai zelts, sudrabs un dārgakmeņi jums valkājot kļūst par lāstu! Par lāstu lai top jūsu svētku negausīgās maltītes, jūsu baudkārā atpūta mīkstajos pēļos! Kārli! Kārli! Nu esmu tevis cienīga.

' (Aiziet.)

OTRAIS CĒLIENS

.

PIRMĀ AINA

F r a nc i s f o n Mo i s sēž, domas nogrimis, savā istabā.

Francis. Tas velkas pārāk ilgi… Ārstam liekas, it kā viņa stāvoklis uzlabojas. Tāda veča dzīvība turas veselu mūžību! Man būtu tagad brīvs, gluds ceļš, ja nebūtu šī īgnā, sīkstā gaļas kluča, kurš gluži kā pazemes apburtais pasaku Suns aizsprosto man ceļu uz dārgumiem.

Vai tad tiešām maniem nodomiem jāpakļaujas dzelžainajam mehānisma jūgam? Vai manam augstā lidojuma garam jāļauj sevi piekalt matērijas gliemežu gaitai? Nopūst liesmu, kas tikpat vēl lipinās tikai no pēdējām eļļas lāsēm, — tas arī viss! Un tomēr cilvēku dēļ man lāgā negribētos to darīt pašam. Man negribētos viņu nogalināt, bet es tikai vēlētos, lai izbeidzas dzīvība. Es vēlētos to darīt kā sava aroda pratējs ārsts, tikai otrādi — nevis likt dabai šķēršļus ceļā, bet līdzēt tai pašas ejamā gaitā. Mēs taču. spējam radīt apstākļus dzīves paildzināšanai, kāpēc lai mēs neprastu to saīsināt?

Filozofi un mediķi māca mani, ka garastāvoklis nekļūdīgi atbilst visām cilvēka mehānisma kustībām. Podagrai raksturīgām sajūtām seko kustību mehānisma disonanse; kaislības grauj dzīvības spēku, pāri mēram nodarbināts gars spiež savu mājokli pie zemes. Tātad — kā? Kurš pratīs nolīdzināt nāvei šo neiestaigāto ceļu dzīvības patvērumā? Sagraujot garu, sagraut miesu. Ha! Nudien oriģināla ideja! Kurš spētu to piepildīt? Ideja, kurai nav līdzīgas! Apsver to, Mor! Tā būtu prasme, kas cienīga tevi saukt par savu atklājēju. Indes jaukšana taču ir pacelta gandrīz vai īstas zinātnes rangā un daba ar eksperimentu palīdzību piespiesta uzrādīt savas robežas, tā ka tagad par vairākiem gadiem uz priekšu var aprēķināt sirdspukstus un pulsam teikt: līdz šejienei — tālāk ne![3] Kāpēc arī šeit neizmē- ģināt savu prasmi?

Bet kā ķerties pie šī uzdevuma, lai izjauktu dvēseles un miesas jauko, miermīlīgo saderību? Kāda veida izjūtas vajadzētu izvēlēties? Kuras viskrasāk iedragā dzīvības plaukstošo ziedu?

Hermanis. Esmu gatavs pakalpot, junkur.

Francis (sniedz viņam roku). Tam, kurš nebūs tev nepateicīgs.

Hermanis. Zinu no pieredzes.

Francis. Tu gūsi vairāk pie nākošā… pie nākošā… Man tev kas sakāms, Herman.

Hermanis. Esmu pati uzmanība.

Francis. Es tevi pazīstu, tu esi dūšīgs puisis. .. karavīra sirds… Uz galvas sev neļausi kāpt. Mans tēvs tevi ļoti apvainojis, Herman!

Hermanis. Lai velns mani parauj, ja es to aizmirstu!

Francis. Tā ir vīra cienīga runa! Atriebība piederas vīrišķīgai sirdij. Tu man patīc, Herman. Ņem šo maku, Herman! Tas būs smagāks, kad es te būšu saimnieks.

Hermanis. Tā jau ir mana mūžsenā vēlēšanās, cienījamais junkur, es pateicos jums.

Francis. Tiešām, Herman? Vai tu patiesi vēlētos, lai es te būtu saimnieks? Bet manam tēvam ir lauvas spēks, un es esmu jaunākais dēls.

Hermanis. Es gribētu, lai jūs būtu vecākais dēls un jusu tēvs tik vārgs kā diloņslima meitene.

Francis. Ha! Kā tad tevi šis vecākais dēls apbalvotu! Paceltu gaismā no neciliem zemes pīšļiem, kas nemaz nesaderas ar tavu garu un dižciltību! Tad tā, kā šeit stāvi, tu būtu ar zeltu apbērts un četrjūgā auļotu pa ielām, patiesi, tā tas būtu! Bet es vairs nezinu, ko gribēju tev sacīt… Vai esi, Herman, jau aizmirsis fon Ēdelreihas jaunkundzi?

Hermanis. Sasodīts! Kāpēc jūs man viņu atgādināt?

Francis. Mans brālis viņu tev nocēla.

Hermanis. Viņš to nožēlos.

Francis. Viņa tev iedeva «kurvīti». Man liekas, viņš tevi pat nogrūda lejā pa kāpnēm.

Hermanis. Es viņu par to iegrūdīšu elles peklē.

Francis. Viņš teica, ļaudis čukstot, tu esot bandu bērns un, tiklīdz tēvs uz tevi paskatījies, tā sitis sev pie krūtīm un nopūties: «Dievs, esi man, grēciniekam, žēlīgs!»

Hermanis (nikni). Lai pērkons mani sasper! Apklustiet!

Francis. Viņš ieteica tavu muižnieka ciltsrakstu pārdot ūtrupē un par iegūto naudu likt salāpīt sev zeķes.

Hermanis. Velns un elle! Ar nagiem izskrāpēšu viņam acis.

Francis. Ko? Tu dusmojies? Kāda jēga tavām dusmām? Ko tu viņam spēj padarīt? Ko spēj žurka padarīt lauvai? Tavs niknums vērtīs tikai saldāku viņa triumfu. Tev neatliek nekas cits kā sakost zobus un izlādēt savu īgnumu, cērtot tos sakaltušā maizē.

Hermanis (piecirzdams kāju). Es viņu pīšļos samalšu!

Francis (plāj viņam pa muguru). Ei nu, ei, Herman! Tu taču esi muižnieks, tev nepiederas paciest šādu apvainojumu. Tev nevajag atkāpties no Amālijas, nē, to tev ne mūžam nevajag darīt, Herman! Velns un elle! Es tavā vietā darītu visu, lai panāktu savu.

Hermanis. Es nelikšos mierā, iekams nebūšu tiklab vienu, kā otru dabūjis zem zemes.

Francis. Ne tik strauji, Herman! Panāc tuvāk . . . Amālijai jābūt tavai!

Hermanis. Jābūt, lai velns par stenderi paliek! Jābūt!

Francis. Tu viņu dabūsi, to es tev saku, un ar manu palīdzību. Nāc tuvāk, es saku — tu varbūt nezini —, Kārlis ir tikpat kā izslēgts no mantojuma.

Hermanis (pienākdams tuvāk). Neaptverami! Pirmo reizi dzirdu.

Francis. Nomierinies un klausies tālāk! Citu reizi pastāstīšu sīkāk. Jā, drīz būs gads, kā viņš ir tikpat kā padzīts. Bet vecais jau nožēlo pārsteidzīgo soli, kuru (smiedamies), cik ticams, viņš nav spēris patstāvīgi. Turklāt vēl šī Ēdolreiha nemitas ar pārmetumiem un žēlabām. Agrāk vai vēlāk viņš liks to meklēt pa visu pasauli — un tad tu varēsi kost pirkstos, ja viņš to atradīs. Drīkstēsi pazemīgi pieturēt karietes durtiņas, kad viņš brauks ar Amāliju uz baznīcu laulāties.

Hermanis. Es viņu pie altāra nožņaugšu!

Francis. Tēvs drīz vien nodos viņa pārziņā īpašumus un vienā mierā dzīvos savās pilīs. Bet vīzdegunīgajam trakulim būs valdības groži rokās, viņš pasmiesies par saviem ienaidniekiem un skauģiem… un es, kurš grasījās tevi pataisīt par varenu, dižu cilvēku, es pats, Herman, zemu klanīdamies, stāvēšu viņa durvju priekšā …

Hermanis (aizrautīgi). Nē! Tik tiešām kā es esmu Hermanis — tas nenotiks! Kamēr šajās smadzenēs mājo kaut dzirkstīte saprāta, tas nevar ar jums notikt!

Francis. Vai tu to novērsīsi? Arī tev, mīļais Herman, viņš liks sajust savu pātagu, gan viņš, uz ielas satiekot, iespļaus tev sejā, un sargies tad paraustīt plecus, kaut vai saviebties. Tāda, redzi, ir tava tīkošana pēc Amālijas, tādas tavas nākotnes izredzes un nodomi.

Hermanis. Sakiet — ko man darīt?

Francis. Paklausies, Herman, un pārliecinies, cik ļoti man, tavam patiesam draugam, sirdij tuvs tavs liktenis. Ej pārģērbies, pārvērties gluži nepazīstams, piesakies pie vecā, stāsti, ka esi ieradies tieši no Bohēmijas, ka piedalījies kopā ar manu brāli sadursmē pie Prāgas un tur, kaujas laukā, esi redzējis viņu izlaižam garu.

Hermanis. Vai man ticēs?

Francis. Oho! Par to es parūpēšos! Paņem šo sūtījumu: te tu atradīsi sīkus norādījumus sev. Turklāt dokumentus, kas spēj izkliedēt jebkuras šaubas. Tagad tikai taisies, ka tiec prom — un lai neviens nemanītu! Cērties pa sētas durvīm pagalmā, tur meties pāri dārza mūrim. Traģikomēdijas atrisinājumu atstāj man!

Hermanis. Un tas būs: «Lai dzīvo mūsu jaunais kungs — Francisks fon Mors!».

Francis (paplāj viņam pa vaigiem). 'Cik tu esi attapīgs! Redzi, šādā veidā mēs sasniedzam visus mūsu nodomus reizē, turklāt ātri. Amālija pārstās cerēt uz viņu. Vecais vainos dēla nāvē sevi, un vesels viņš nav, bet, lai ļodzīga ēka sagāztos, nav vajadzīga zemestrīce. Viņš šo ziņu nepārdzīvos. Tad es būšu viņa vienīgais dēls. Amālija, zaudējusi savus balstus, nemanāmi pakļausies manai gribai. Vari viegli iedomāties tālāko … īsi sakot, viss notiks tā, ķā mēs gribēsim, bet tu nedrīksti savu solījumu atsaukt.

Hermanis. Kur nu! (Priecīgi.) Drīzāk tad lode var atgriezties savā skrējienā un saplosīt

šaveja iekšas. Paļaujieties uz mani! Gan es zināšu kā rīkoties. Sveiki!

Francis (sauc viņam nopakaļ). Raža ir tava, mīļais Herman! (Viens palicis.) Kad vērsis labības vezumu ievedis šķūnī, tam jāapmierinās ar sienu. Kūtsmeitu tev, ne Amāliju! (Aiziet.)

OTRA AINA

Vecā Mora guļamistaba.

Vecais Mors gul atzveltnes krēslā. Amālija.

Amālija (piesardzīgi tuvojas). Klusu, klusu! Viņš snauž. (Viņa nostājas iepretī aizmigušajam.) Cik skaisti, cik dižciltīgi! — Tik cienījams kā gleznās svētie — nē, uz tevi es nespēju dusmoties! Dusi saldi, pamosties līksmi, es viena iešu pretī ciešanām.

Vecais Mors (sapņodams). Mans dēls! " Mans dēls! Mans dēls!

Amālija (satver viņa roku). Ko es dzirdu… Viņš redz sapnī dēlu.

Vecais Mors. Vai tas esi tu? Tiešām tu? Ak, cik tev nožēlojams izskats! Neraugies manī tik skumjām acīm! Esmu jau tā bezgala nelaimīgs.

Amālija (steidzas viņu modināt). Mostieties, mīļais tēvoc! Tas bija tikai sapnis! Nomierinieties!

Vecais Mors (pa pusei pamodies). Vai viņš te nebija? Es neturēju viņa roku savējā? Nekrietnais Franci! Vai tu grasies viņu laupīt man arī sapņos?

Amālija. Vai nu tu saproti, Amālij?

Vecais Mors (attapdamies). Kur viņš ir? Kur? Kur es esmu? Tā esi tu, Amālij?

Amālija. Kā jūs jūtaties? Jūs tik saldi gulējāt.

Vecais Mors. Es redzēju sapnī savu dēlu. Kāpēc mans sapnis pārtrūka? Varbūt es būtu dzirdējis no viņa lūpām piedošanas vārdus?

Amālija. Eņģeļi nemēdz turēt ļaunu prātu — viņš piedod jums. (Skumji satver viņa roku.) Mana Kārļa tēvs, es jums piedodu.

Vecais Mors. Nē, mana meita, nāves bālums tavā sejā apsūdz tēvu. Nabaga meitene! Esmu tev laupījis tavas jaunības līksmi — ak, jel nenolādi mani!

Amālija (maigi skūpsta viņa roku). Jūs?

Vecais Mors. Vai pazīsti šo attēlu, mana meita?

Amālija. Kārlis!

Vecais Mors. Tāds viņš izskatījās sešpadsmit gadu vecumā. Tagad viņš ir citāds. O, kā sāp mana sirds! So maigumu nomainījis īgnums, smaidu — izmisums. Vai ne tā, Amālij, — šo attēlu tu gleznoji viņa dzimšanas dienā jasmīnu lapenē? Ak, mana meita! Par jūsu mīlestību biju tik laimīgs.

Amālija (joprojām nenovērsdama acu no ģīmetnes). Nē, nē! Tas nav viņš! Dievs redz, tas nav Kārlis! Šeit, šeit (rādīdama uz pieri un sirdi) viņš ir pavisam, pavisam citāds. Blāvās krāsas nespēj atveidot dievišķīgo garu, kas liesmoja viņa acīs. Prom! Attēls neko neizsaka. Es biju tāda nepraša.

Vecais Mors. Šis rāmais, sirds siltuma pilnais skatiens — būtu tas pie manas guļvietas, es dzīvotu vēl pašā nāves stundā. Nemūžam nemirtu!

Amālija. Nemūžam jūs nemirtu? Tā būtu bijusi slīdēšana, kā mēdz slīdēt no vienām domām uz citām — skaistākām, šis skatiens sniegtu jums gaismu pāri kapam. Šis skatiens paceltu jūs virs zvaigznēm!

Vecais Mors. Ir smagi, ir skumji! Es mirstu, bet mana dēla Kārļa šeit nav, mani nesīs uz kapu, bet viņš neraudās pie mana kapa. Cik jauki, kad nāves miegā ieaijā dēla lūgšana — tikpat kā šūpļa dziesma!

Amālija (sapņaini). Jā, jauki, dievišķīgi, ja nāves miegā ieaijā dziesma, ko dzied mīļotais, — varbūt arī kapā vēl redz sapni — ilgu, mūžīgu, nebeidzamu sapni par Kārli, līdz atskanēs augšāmcelšanās zvans (pielec kājās, jūs

mīgi), un kopš tā brīža raužam nešķirami. (Klusums. Viņa piesēžas pie klavesīna un spēlē.)

Vai tu, Hektor, prom no manis tiecies Un pēc Aiakīda šķēpa sniedzies, Upuris lai Patroklam tiek baiss? Kurš gan turpmāk tavu dēlu mācīs Šķēpu mest, tam dievu vārdus sacīs, Ņems kad tevi ūdens mūžīgais?1

Vecais Mors. Skaista dziesma, meit. Tā tev jāspēlē, iekams es mirstu.

Amālija. Tā ir Andromahas un Hektora atvadīšanās dziesma. Mēs ar Kārli to bieži dziedājām lautas pavadībā. (Turpina spēlēt.)

Sieva, sniedz man šķēpu! Cejš sauc laukā, Jādodas man niknā kara aukā, Smagi īlija gulst plecos man. Hektoru vairs neglābs neviens dievs, Bet mēs atkal kādreiz tiksimies Tur, kur Elisija līksme skan.

Ienāk Daniels.

Daniels. Laukā kāds cilvēks vaicā pēc jums. Viņš lūdz, lai ielaižot. Viņam esot jums nododama kāda svarīga ziņa.

Vecais Mors. Man ir svarīgs tikai viens — tu to zini, Amālij. Varbūt tas ir kāds nelaimīgais, kam nepieciešama mana palīdzība? Viņam nebūs jāaiziet no šejienes ar smagām nopūtām.

Amālija. Ja tas ir ubags, tad lai nāk šurp aši.

Daniels aiziet.

Vecais Mors. Amālija, Amālija! 2ēlo mani.

Amālija spēlē.

Nedzirdēt man tavas bruņas šķindam, Ieroči pie sienām rūsēs rindām, Bojā aizies lielā Priamcilts! Vairs tev diena mūžam neatzaigos, Kokita vels savus viļņus baigos, Tavu mīlu izdzers tuksnešsmilts.

Manas ilgas, manu garu

Melnā Lēta paņemt spēj ar varu,

Taču mana mīla kvēl!

Drīz jau naidnieks sekos man pa pēdām —

Sniedz man šķēpu, nav ko ļauties bēdām!

Mana mīla vēl pat Lētā kvēl.

Francis, Hermanis, nomaskējies. Daniels.

Francis. Te ir šis cilvēks. Drausmīgas ziņas viņam esot sakāmas jums. Vai varat tās uzklausīt?

Vecais Mors. Man zināma tikai viena. 5" 67

Nāc tuvāk, draugs, un netaupi mani! Sniedziet viņam kausu vīna!

Hermanis (pārvērstā balsī). Kungs, neatraujiet nabaga vīram savu žēlsirdību, ja tam pret savu gribu vajadzēs caurdurt jūsu sirdi! Esmu svešinieks šai pusē, bet pazīstu jūs visai labi, jūs esat Kārļa fon Mora tēvs.

Vecais Mors. Kā tu to zini?

Hermanis. Es pazinu jūsu dēlu…

Amālija (pielēkdama kājās). Viņš ir dzīvs? Dzīvs? Tu viņu pazīsti? Kur viņš ir? Kur? Kur? (Grasās skriet laukā.)

Vecais Mors. Tev ir kādas ziņas par manu dēlu?

Hermanis. Viņš studēja Leipcigā. No turienes viņš aizklīda, es nezinu, cik tālu prom. Viņš esot krustām šķērsām pārstaigājis Vāciju, kā pats stāstīja, kailu galvu, basām kājām, izlūgdamies svešu durvju priekšā maizi. Piecus mēnešus vēlāk no jauna izraisījās pretīgais karš starp Prūsiju un Austriju, un, tā kā viņam šai pasaulē vairs nebija uz ko cerēt, viņš sekoja Fridriha bungu uzvaras rīboņai uz Bo- hēmiju. Atjaujiet man, viņš sacīja lielajam Šverinam, nomirt varoņa nāvē, man nav vairs tēva!

Vecais Mors. Nelūkojies manī, Amālij!

Hermanis. Viņam iedeva karogu. Viņš aiztraucās Prūsijas uzvaras lidojumam līdzi. Mums gadījās vienā teltī gulēt. Viņš daudz stāstīja par savu veco tēvu un par labākajām aizgājušajām dienām… par cerībām, kas nav piepildījušās, — mēs klausījāmies ar asarām acīs.

Vecais Mors (slēpj seju spilvenos). Klusē, jel klusē!

Hermanis. Nedēļu vēlāk notika lielā kauja pie Prāgas. Man jums jāteic, ka jūsu dēls izturējās kā drosmīgs karavīrs. Armijas acu priekšā viņš veica brīnumdarbus. Pieci pulki viņam līdzās nomainījās, bet viņš stāvēja, kā stāvējis. Lodes lidoja pa labi un pa kreisi — jūsu dēls stāvēja. Kāda lode sadragāja viņam labo roku, jūsu dēls paņēma karogu kreisajā un stāvēja . . .

Amālija (jūsmīgi). Hektor, Hektor! Vai dzirdat? Viņš stāvēja .. .

Hermanis. Vakarā es viņu atradu kaujas laukā sagumušu zem svelpjošu ložu krusas; ar kreiso roku viņš centās aizturēt plūstošās asinis, ar labo bija ieķēries zemē. «Brāl!» viņš man uzsauca. «Karavīru rindās paklīdušas baumas, ka pirms stundas kritis ģenerālis.» — «Viņš ir kritis,» es teicu, «un kas tev noticis?» — «Ja tā, tad īsts karavīrs seko savam ģenerālim, kā to daru es!» viņš iesaucās un palaida vaļā kreiso roku. Drīz pēc tam viņa cēlā dvēsele aizlidoja varonim līdzi.

Francis (saniknoti metas klāt Hermanim). Kaut nāve izrautu tavu sasodīto mēli! Vai tu esi nācis šurp, lai mūsu tēvu iegrūstu nāvē? — Tēvs! Amālij! Tēvs!

Hermanis. Tā bija mana mirstošā biedra pēdējā vēlēšanās. «Ņem šo zobenu,» viņš gārdza, «nodod to manam vecajam tēvam, pie zobena pielipušas viņa dēla asinis, grēks ir izpirkts — tēvs var priecāties. Saki viņam, ka viņa lāsts mani iedzina kaujā un nāvē, ka mani nobeidzis izmisums.» Viņa pēdējā nopūta bija — Amālija.

Amālija (kā atguvusies no nāves miega). «Viņa pēdējā nopūta bija — Amālija!»

Vecais Mors (baismīgi vaimanājot, plēš sev matus). Mans lāsts viņu iedzinis nāvē! Viņu nobeidzis izmisums!

Francis (skraidīdams pa istabu). O, ko jūs esat izdarījis, tēvs! Kārli, mans brāli!

Hermanis. Šeit ir zobens, un te ir arī portrets, ko viņš tai pašā reizē noņēma no krūtīm. Portrets uz mata līdzīgs šai jaunkundzei. «Tas manam brālim Francim,» viņš teica. Es nezinu, ko viņš ar to gribējis teikt.

Francis (izlikdamies pārsteigts). Man? Amālijas portrets? Man … Kārlis . .. Amāliju? Man?

Amālija (spēji mezdamās Hermanim klāt). Blēdis, uzpirkts krāpnieks! (Cieši satver viņu.)

Hermanis. Es neesmu tas, godājamā! Paskatieties pati — vai tas nav jūsu attēls? Droši vien jūs pati esat viņam to iedevusi.

Francis. Nudien, Amālij, tas ir tavs! Nudien tas ir tavs!

Amālija (dod portretu atpakaļ). Mans, mans! Augstā debess!

Vecais Mors (vaimanādams satver galvu). Ak vai, ak vai! Mans lāsts viņu iedzinis nāvē! Viņu nobeidzis izmisums!

Francis. Un viņš iedomāja mani savā pēdējā, sūrā nāves stundā! Eņģelis, ne cilvēks — jau tad, kad pār viņu pletās nāves melnais spārns, viņš mani…

Vecais Mors (murmina). Mans lāsts viņu iedzinis nāvē… manu dēlu nobeidzis izmisums! …

Hermanis. Es nespēju to paciest. Dzīvojiet sveiks, vecais kungs! (Klusiņām Francim.) Kāpēc arī jūs to darījāt, junkur? (Atri aiziet.)

Amālija (pielēkdama kājās, viņam nopakaļ). Paliec, paliec! Kādi bija viņa pēdējie vārdi?

Hermanis (atskatīdamies sauc). Viņa pēdējā nopūta bija — Amālija! (Aiziet.)

Amālija. «Viņa pēdējā nopūta bija — Amālija!» — Nē! Tu neesi krāpnieks! Tātad tā ir taisnība … taisnība — viņš ir miris, miris! (Streipuļo šurp un turp, kamēr noslīgst zemē.) Miris … Kārlis miris …

Francis. Ko es redzu? Kas tur uz zobena ar asinīm rakstīts? — Amālija!

Amālij a. Viņa raksts?

Francis. Vai tā ir īstenība, vai es sapņoju? Redzi šo asiņaino rakstu: «Franci, nepamet manu Amāliju!» — Paskaties, paskaties! Un otrā pusē: «Amālij, tavu zvērestu lauzusi visvarenā nāve.» — Vai tu nu redzi, vai redzi? Viņš to rakstījis ar stingstošu roku, rakstījis ar sirdssiltām asinīm, rakstījis pie mūžības svinīgā sliekšņa! Gaistošā dvēsele vēl pakavējusies, lai savienotu Franci ar Amāliju.

Amālija. Žēlīgais dievs! Tā ir viņa roka. Viņš nav nekad mani mīlējis! (Steigšus aiziet.)

Francis (piecirzdams kāju). Sasodīts! Visa mana prasme ir nespēcīga pret šo tiepšu.

Vecais Mors. Ak vai, ak vai! Nepamet mani, mana meita! — Franci! Franci! Atdod man manu dēlu!

Francis. Kurš tad bija tas, kas viņu nolādēja? Kurš savu dēlu dzina kaujā, nāvē un izmisumā? Ak, tas bija eņģelis! Debesu dāvana! Lai nolādēti viņa bendes! Lāsts, lāsts pār jūsu galvu!

Vecais Mors (dauza ar dūri sev pa krūtīm un pieri). Tas bija eņģelis, debesu dāvana! Lāsts, lāsts, sodība un lāsts pār manu galvu! Es esmu tēvs, kurš nogalinājis savu cildeno dēlu. Mani viņš mīlējis līdz pašai nāves stundai! Lai mani atriebtu, viņš metās kaujā un nāvē! Necilvēks! Esmu necilvēks! (Izgāž niknumu pats uz sevi.)

Francis. Viņa vairs nav, ko nu līdz vaimanas? (Ņirdzīgi smiedamies.) Vieglāk ir noga lināt nekā atdzīvināt. Nemūžam jūs viņu vairs nedabūsiet no kapa laukā.

Vecais Mors. Nemūžam, nemūžam, nemūžam nedabūt viņu no kapa laukā! Prom, zudis uz mūžīgiem laikiem! Un tu ar savu tēr- gāšanu izvilināji man lāstu, tu, tu! Atdod manu dēlu!

Francis. Neizaiciniet manas dusmas! Es pametu jūs nāvei! …

Vecais Mors. Briesmoni! Briesmoni! Gādā man manu dēlu atpakaļ! (Uzraušas no krēsla, grasās grābt Franci aiz rīkles. Francis viņu atgrūž atpakaļ.)

Francis. Kaulu kambaris! Ko jūs uzdrīkstaties! Mirstiet! Izsamistiet! (Aiziet.)

Vecais Mors. Esi tūkstoškārt nolādēts! Tu izrāvi dēlu no manām rokām. (Izmisīgi svaidās krēslā šurp un turp.) Ak vai, ak vai! Tāds izmisums, bet nomirt nevar! Viņi bēg, pamezdami mani nāvei; mani gādīgie eņģeļi bēg, labie gari vairās no sirmā slepkavas. Ak vai! Ak vai! Vai nav neviena, kas atbalstītu manu galvu, nav neviena, kas atbrīvotu mokošos dvēseli? Ne dēlu, ne meitas, ne draugu! — Tikai sveši… neviena nav, viens — pamests… Ak vai! Ak vai! Tāds izmisums, bet nomirt nevar!

Amālija saraudātām acim.

Vecais Mors. Amālij! Debesu sūtne! Vai tu atnāci atbrīvot manu dvēseli?

Amālija (rāmā balsi). Jūs esat zaudējis izcilu dēlu.

Vecais Mors. Nogalinājis — tu gribi teikt. Ar šo apziņu nomāktam, man jāstājas visaugstākā soģa priekšā.

Amālija. Tā ne, sirdēstu nomāktais sirmgalvi! Debesu tēvs aizsaucis viņu pie sevis. Mēs būtu pārāk laimīgi šai pasaulē. Tur, augšā, aizsaulē, mēs satiksim viņu no jauna.

Vecais Mors. Satiksim, satiksim! Ak, tikpat kā šķēps caururbs manu sirdi, ja es, uzņemts svēto pulkā, redzēšu viņu svēto vidū. Pašos debesu augstumos mani tirdīt tirdīs elles mocības! Skatot bezgalību, mani satrieks atmiņas: esmu nogalinājis savu dēlu!

Amālija. O, viņa smaids izdzēsīs jūsu sirdī sāpīgās atmiņas! Saņemieties, mīļais tēvs! Es esmu jau sevi pārvarējusi. Vai viņš nav jau debesu būtnēm eņģeļu arfas pavadībā skandējis Amālijas vārdu, un vai debesu būtnes nav klusiņām viņam piebalsojušas? Viņa pēdējā nopūta jau bija — Amālija! Vai tad pirmais gaviļu sauciens nebūs — Amālija?

Vecais Mors. Debesu mierinājums plūst no tavām lūpām! Viņš man uzsmaidīs, tu teici? Piedos? Tev, mana Kārļa mīļotā, jāpaliek pie manis manā nāves stundā.

Amālija. Nāve ir lidojums viņa rokās.

Jūs gaida svētlaime! Jūs esat apskaužams. Kāpēc mani locekļi nav izdēdējuši? Kāpēc mati nav sirmi? Kam tu esi vajadzīgs, jaunības spēks? Esi sveicināts, nevarīgais vecums, tu esi tuvāks debesīm un manam Kārlim!

Ienāk Francis.

Vecais Mors. Nāc tuvāk, mans dēls! Piedod, ka pirmīt biju pārāk skarbs pret tevi! Es piedodu tev visu. Man tik ļoti gribētos, mieru ieguvušam, šķirties no šīs pasaules.

Francis. Vai pietiekami esat izraudājies par savu dēlu? Man tā šķiet, ka jums ir vēl viens.

Vecais Mors. Jēkabam bija divpadsmit dēlu, bet savu Jāzepu viņš apraudāja rūgtām asarām.

Francis. Hm!

Vecais Mors. Ej, mana meita, paņem bībeli un palasi man stāstu par Jēkabu un Jāzepu! Tas mani allaž aizkustinājis, kaut arī toreiz es vēl nebiju Jēkabs.

Amālija. Kuru vietu man lasīt? (Paņem bibeli un pārlapo lo.)

Vecais Mors. Lasi man pamestā žēlabas — kad viņš nespēja to atrast starp saviem bērniem un veltīgi gaidīja to savu vienpadsmit bērnu vidū, un viņa gaudu dziesmu, kad viņš dabūja zināt — Jāzeps viņam atņemts uz mūžu…

Amālija (lasa). «Un tie ņēma Jāzepa svārkus un nokāva āzi, un iemērca svārkus asinis, un aizsūtīja raibos svārkus, un lika tos aiznest tēvam, un sacīja: šos esam atraduši, apraugi jele, vai tic ir tava dēla svārki jeb ne?

Francis pēkšņi aiziet.

Un viņš pazina tos un sacīja: tie ir mana dēla svārki, nikns zvērs ir viņu aprijis, saplosīt tas ir Jāzepu saplosījis.»

Vecais Mors (atkrīt atpakaļ spilvenos). Jāzepu saplosījis kāds zvērs!

Amālija (lasa). «Un Jēkabs pārplēsa savas drēbes, apvilka maisu apkārt saviem gurniem un bēdājās pēc sava dēla ilgu laiku. Tad cēlās visi viņa dēli un visas viņa meitas to iepriecināt, bet viņš negribēja būt iepriecējams un sacīja: es kļūšu bēdādams pie mana dēla bedrē …»

Vecais Mors. Rimsties, rimsties! Man nav labi!

Amālija (nomet grāmatu, pieskrien pie viņa). Augstā debess! Kas jums notika?

Vecais Mors. Tā ir nāvei Acu priekšā melns … es tevi lūdzu … pasauc mācītāju … lai viņš … svēto vakarēdienu … Kur mans dēls Francis?

Amālija. Aizbēdzis! Dievs, apžēlojies par mums!

Vecais Mors. Aizbēdzis … aizbēdzis no mirstošā gultas… Un tas viss… viss … divi dēli… tik daudz cerību. Tu esi devis… tu esi ņēmis … tavs vārds lai ir . ..

Amālija (pēkšņi iekliegdamās). Miris! Viss pagalam! (Izmisusi aiziet.)

Francis ieskrien priecīgi satraukts.

Francis. Miris! Viņi kliedz — miris! Tagad es esmu noteicējs. Pa visu pili atskan sauciens — miris! — Bet ja nu viņš tikai guļ? Protams, ak, protams! Tas, protams, ir miegs, pēc kura vairs nemūžam neatskan sveiciens «Labrīt!». Miegs un nāve ir dvīņi. Samainīsim reiz vārdus! Krietnais, gaidītais miegs! Mēs sauksim tevi par nāvi! (Viņš aizspiež tam acis.) Kurš tagad uzdrīkstēsies nākt un mani tiesāt? Vai arī mest sejā: tu esi nelietis! Tātad nost ar neciešamo labsirdības un tiklības apvalku! Nu jūs dabūsiet redzēt Franci pa īstam — un jūs sagrābs šausmas! Mans tēvs mēdza saldināt savas prasības, pārvērta savu apgabalu par ģimenes loku, mīlīgi smaidīdams, sēdēja pie vārtiem un sveicināja visus kā brāļus, kā bērnus. Manas uzacis sa- rauksies pār jums kā negaisa mākoņi, mans kundziskais vārds pacelsies virs šiem kalniem kā draudīga komēta, mana piere būs jūsu laika rādītājs! Viņš glāstīja un paijāja muguras, kas iecirtīgi meta kūkumus. Glāstīt un paijāt nav manā dabā. Es spiedīšu asus piešus jūsu miesā, un jūs dabūsiet just pātagas svilumu. Kartupeļi un novadējies alus būs jūsu svētku mielasts, un lai sargās tas, kurš trāpīsies man acīs sārts, ar apaļiem vaigiem! Nabadzības un verdzisko baiļu bālums būs manas muižnieka krāsas. Šādā livrejā es jūs ietērpšu! (Aiziet.)

TREŠA AINA

Bohēmiļas meži.

Spīgelbergs. R a c ma n i s. Bars laupītāju.

Racmanis. Vai tu tas esi? Patiesi tu? Ļauj sevi apskaujot saspiest plakanu, mīļais draudziņ Moric! Esi sveicināts Bohēmijas mežos! Cik liels un dūšīgs esi kļuvis! Velns un elle, tu jau esi atvedis līdzi veselu bara rekrūšu, izcilais vervētāji

S p ī g e l b e r gs. Vai ne tā, brāl? Ko? Turklāt visi kā uz pasūtījuma! Tu neticēsi, bet mani pavada īsta dieva svētība; biju nožēlojams, izsalcis nabags, man nebija nekā cita, kad šķērsoju Jordānu, kā vien šis ceļa spieķis, un tagad mūsējo ir septiņdesmit astoņi cilvēki, lielākoties izputējuši bodnieki, padzīti ierēdņi un skrīveri no Švābijas provincēm. Tas, brāl, es tev saku, ir vesels korpuss dūšīgu puišu, katrs no viņiem gatavs otram nozagt pogas no biksēm un jūtas drošībā tikai ar pielādētu ieroci līdzās; nekā tiem netrūkst, viņu slava — vai tur nav jābrīnās — zināma četrdesmit jūdžu apkārtnē. Nav neviena laikraksta, kur nebūtu kāds raksts par slīpēto zelli Špīgelbergu, tāpēc vien arī tos lasu; aprakstījuši mani no galvas līdz kājām — kā tavu acu priekšā stāvu, pat manu svārku pogas nav piemirstas. Un tomēr mēs tos vazājam aiz deguna kā nabagus. Nesen es iegāju tipogrāfijā — sak, esmu redzējis slaveno Špīgelbergu — un aprakstīju kādam skrīverim, kas tur sēdēja, viena turienes dziednieka izskatu — nu, kā dzīvu. Ziņa tiek padota tālāk, puisi sauc pie atbildības, viņu attiecīgi pratina, un savās izbailēs un muļķībā šis — velns lai parauj ! — atzīstas, ka esot Spīgelbergs, — ka tevi nelabais! Es jau dzīros ziņot maģistrātā, ka nelietis apkauno manu vārdu. Vai zini, trīs mēnešus vēlāk viņu pakāra. Man vajadzēja krietnu šņaucienu tabakas iestūķēt nāsīs, kad gāju karātavām garām un redzēju viltus Špīgelbergu tur visā godībā dižojamies. Un, kamēr «Spīgelbergs» tur karājas, Spīgelbergs klusiņām izlokās no cilpas un parāda pārgudrajam taisnīgumam garu degunu, — vai tur nav jāraud?

Racmanis (smiedamies). Tu vēl arvien esi tas pats vecais.

Spīgelbergs. Tas es esmu, kā redzi, ar

sirdi un dvēseii. Naivais, man tev jāpastāsta kāds joks, ko es nesen pastrādāju svētās Cecīlijas klosterī. Savā klejojumā pagadījos pie šī klostera, kad jau metās krēsla, un, tā kā es pa visu dienu nebiju izšāvis nevienu patronu «— tu jau zini, es kā rūgtu nāvi neciešu diem perdidi\ — tad vajadzēja kaut nakti atsvaidzināt ar kādu joku, lai tur velns par stenderi paliek! Līdz vēlai naktij mēs izturējāmies klusi kā pelītes. Nodzisa ugunis. Mēs nolēmām, ka nu jau mūķenes būs salīdušas pēļos. Tad es paņemu līdzi savu draugu Grimu, pārējiem lieku gaidīt pie vārtiem, kamēr dzirdēs mani svelpjam, tieku galā ar klostera sargu, pakampju viņa atslēgas, iežogos iekšā, kur guļ kalpones, noceļu šīm apģērbu un izmetu laukā pie vārtiem. Ejam tālāk no celles uz celli, pievācam visām mūķenēm drānas, beidzot arī klostera priekšniecei. Tad es uzsvilpju un mani puiši tur, laukā, sāk tā trokšņot un klaigāt, it kā būtu pastarā diena klāt, un ar ellišķīgu bļaustīšanos cellēs pie mūķenēm iekšā! Ha-ha-ha! Tev būtu vajadzējis redzēt, kā nabaga kukainīši tumsā grābstījās pēc saviem brunčiem, vaimanāja un brēca, ka drēbes pagalam, bet mēs tikmēr kā nelabā apsēsti devāmies uzbrukumā; šīs aiz izbailēm un pārsteiguma nu tik vīstīsies palagos vai arī līdīs zem krāsns kā tādi kaķi,

citas aiz bailēm tā pieslapināja istaba, ka tur varētu peldēt mācīties, un kur nu lielā brēkšana un ķērkšana! Tad vēl galā tā vecā murk- šķe, tā priekšniece, stāv kā Ieva pirms grēkā krišanas. Tu jau, brāl, zini, ka man uz visas plašās zemeslodes nekas nav tik pretīgs kā zirneklis un vecs sievišķis. Un tad nu iedomājies šo krunkaino, pelēko, pinkaino grabažu sev apkārt dīdāmies un lūdzamies pie savas jaunavīgās tiklības. Sasodīts! Es jau biju atvēzējies ar elkoni, lai tai iedzītu nožēlojamās zobu paliekas taisnajā zarnā — sak, īsi un aši: vai nu dod šurp sudraba traukus, klostera dārgumus un visus tos spožos dālderīšus, vai… — Mani puiši saprata mani bez liekas runāšanas. Es tev saku, izkāsu no klostera mantas vairāk par tūkstoš dālderiem — un kur tad vēl varenais joks? — bet atmiņas par maniem puišiem tās glabās savus deviņus mēnešus.

Racmanis (piecirzdams kāju). Ka tevi nelabais, man tur vajadzēja būt!

Spīgelbergs. Redzi nu! Saki vēl, ka tā nav bezbēdīga dzīve! Un turklāt cilvēks jūtas svaigs un spēcīgs, miesa vesela un briest kā prelāta vēders. Es nezinu, laikam man piemīt kaut kas magnētisks, jo salašņas no visas dieva pasaules līp man klāt kā tērauds un dzelzs.

R a c m a n i s. Tad nu gan magnēts! Bet zvēru pie bendes, gribētu zināt, kas tās tev par burvestībām …

Spīgelbergs. Burvestības? Kādas tur burvestības — galvai jābūt uz pleciem! Zināmas nepieciešamas praktiskas iemaņas, kas, protams, no gaisa nekrīt. Redzi, es allaž mēdzu teikt: godīgu cilvēku var izveidot no jebkura mieta, bet blēdi — tur vajadzīga prasme; nepieciešams arī sava veida nacionālais ģēnijs, tāds zināms, es teiktu, blēžiem atbilstošs klimats, un tāpēc es tev iesaku — brauc uz Graubindu, tur ir mūsdienu krāpnieku Atēnas.

Racmanis. Man, brāl, atkal slavēja visu Itāliju.

Spīgelbergs. Jā, jā! Gods, kam gods pienākas, Itālijā arī dzimst vīri, un, ja Vācija arī turpmāk ies pa iesākto ceļu un pilnīgi atteiksies no bībeles, uz ko ir visspožākās izredzes, tad ar laiku no Vācijas vēl var kas labs iznākt. Tomēr man tev jāsaka, klimatam nav diezin cik liela nozīme, ģēnijs pastāvīgi izsitīsies uz augšu, bet viss pārējais, brāl… Sūrābols arī paradīzes dārzā nekad nepārvērtīsies par ana- nasu. Bet es stāstīšu tālāk… kur es paliku?

Racmanis. Pie meistarstiķiem.

Spīgelbergs. Jā, pareizi, pie meistarstiķiem. Pirmām kārtām, kad ierodies kādā pilsētā, pacenties izvilkt no ubagu uzraugiem, pilsētas patruļniekiem un pārmācības namu sargiem, kas tic par cilvēkiem, kuriem ir tas gods viņus visuzcītīgāk apmeklēt, tad šos klientus vajag dabūt rokā — pēc tam kļūsti par pastāvīgu kafejnīcu, publisko namu, krogu viesi, izlūko, zondē, kurš visvairāk brēc par lēto dzīvi, zemajiem procentiem, par policijas dienesta uzlabojumu postošo mēri, kurš visvairāk pukojas par valdību vai šķendējas par fiziognomiku un tamlīdzīgi. Šeit tad, brāl, ir sasniedzamas īstas virsotnes! Godīgums ļodzās kā satrunējis zobs, atliek tikai pielikt stangas, var arī labāk un ašāk tā: tu ej un nomet tieši uz ielas naudas maku — pilnu ar naudu, pats paslēpies un cieši novēro, kas to paceļ, pēc brīža drāzies šim pakaļ, meklē, brēc un it kā starp citu vaicā, vai kungs nav atradis naudas maku. Ja šis atbildēs: «Jā,» — lai viņu velns parauj, turpretī ja viņš liedzas: «Piedodiet… nevaru atcerēties . . . nožēloju . . .» (pielēkdams kājās) — tad, brāl, uzvara ir mūsu! Dzēs nost savu lukturi, viltīgais Diogen, — tu esi atradis īstos!

Racmanis. Nav vārdam vietas, tu esi gudrs kā čūska.

Racmanis. Pērkons rībina, stāsti tālāk.

Spīgelbergs. Vēl īsāks un labāks ceļš ir šāds: izputini puisi, pataisi par pēdējo nabagu, kam ne krekla nepaliek mugurā, tad viņš pats tev dosies rokā; tā redz, draudziņ, es neesmu pirmo reizi ar pīpi uz jumta, pajautā tur tam kapara vieplim. Velns un elle! To es smuki notvēru savās cilpās. Apsolīju četrdesmit dukātu, ja šis atnesīs vaska nospiedumu no sava saimnieka atslēgām. Vai vari iedomāties — aunagalva izdara visu, kā likts, atnes — lai velns mani parauj! — atslēgas un nu grib dabūt naudu. «Vai tu arī zini, msjē,» tā es saku, «ka aiznesīšu šīs atslēgas taisnā ceļā policijas leitnantam un sarunāšu tev labu vietiņu pie karātavām?» — Ka tevi nolāpīts! Tev vajadzēja redzēt, kā puisis iepleta acis un sāka tirināties kā slapjš pūdelis … «Dieva dēļ, kungs, esiet žēlīgs, es gribu … gribu …» — «Ko tu gribi? Vai gribi tūlīt pat paņemt ceļa spieķi un doties kopā ar mani pie velna?» — «No visas sirds labprāt, ar prieku. ..» Ha-ha-ha! Lāga nejēga, ar speķi ķer peles. Pasmej ies taču par viņu, Racman! Ha-ha-ha!

Racmanis. Jā, tas ir ko vērts. Es ierakstīšu tavas pamācības savā pakausī ar zelta burtiem. Sātans laikam pazīst savējos, ja viņš tevi padarījis par savu mākleri.

Racmanis. Sasodīts! Es saožu to jau labu laiku. Liec vērā, te tuvumā būs kaut kas nelāgs atgadījies! Jā, jā, Moric, tu būsi ieradies ar saviem rekrūšiem īstā laikā pie virsaiša, arī viņš sadabūjis dūšīgus zeļļus.

Spīgelbergs. Bet manējie! Manējie… tie…

Racmanis. Nu jā, pirkstu veiklības tiem droši vien netrūkst, bet — es tev saku — mūsu virsaiša slava arī pievilinājusi un ievedusi kārdināšanā dažu labu godīgu puisi.

Spīgelbergs. Nieki!

Racmanis. Bez jokiem! Un tie nemaz nekaunas kalpot viņa vadībā. Viņš neslepkavo, lai laupītu kā mēs, pēc naudas viņš vairs netīko, kopš var to dabūt pēc sirds patikas, un pat savu trešdaju laupījuma, kas viņam pienākas, viņš atdāvina bāreņiem vai arī ziedo trūcīgiem, spējīgiem jauniešiem studijām. Bet, ja nepieciešams nolaist asinis muižniekam, kurš nodzen zemniekus kā lopus, vai arī pārmācīt kādu krāpnieku zeltizšūtā ģērbā, kurš aplam iztulko likumus un taisnībai aizmiglo acis ar sudrabu, vai vēl kādam šāda veida kun- dziņam, tad, brāl, — tad viņš ir īsti savā elementā un ņemas kā pats nelabais, katra dzīsliņa viņa augumā top par sava veida fūriju.

Spīgelbergs. Hm! Hm!

Racmanis. Nesen mēs krogā dabūjām zināt, ka te brauks garām kāds bagāts grāfs no Rēgensburgas, kurš ar sava advokāta blēdībām vinnējis tiesas lietu miljona vērtībā. Mors tobrīd sēdēja pie galda un spēlēja šahu. «Cik ir mūsējo?» steigšus pieceldamies, viņš man vaicāja; es redzēju, ka viņš iekodis zobos apakšlūpu, ko mēdza darīt tad, kad bija nikns pēc traka. — «Tikai picci!» es atbildēju. — «Ar to pietiek!» viņš attrauca, pameta saimniecei naudu uz galda, atstāja pasūtīto vīnu nedzertu, un mēs devāmies ceļā. Visu laiku viņš nebilda ne vārda, gāja gar maliņu viens pats, vienīgi laiku pa laikam apvaicājās, vai mēs neko nemanām, un lika klausīties, piespiežot ausi pie zemes. Beidzot grāfs brauc, kariete smagi piekrauta, advokāts sēž iekšā līdzās, karietei pa priekšu viens jātnieks, gar katru sānu vēl pa vienam. Tad tev vajadzēja redzēt, kā viņš ar divām pistolēm rokā mums pa priekšu pielēca pie karietes. Un kādā balsī iesaucās: «Stāt!» Kučieris, kurš negribēja apturēt, noripoja no bukas, grāfs raidīja no karietes šāvienus gaisā, jātnieki aizmetās kā plēsti. «Naudu šurp, nelieti!» virsaitis dārdošā balsī uzsauca, un grāfs novēlās kā vērsis zem cirvja. — «Un tu esi tas krāpnieks, kurš taisnību pārvērš par pērkamu staiguli?» Advokāts drebēja kā apšu lapa — un zobens iesprūda viņa vēderā kā miets vīna koku dārzā. «Esmu savu paveicis!» Mors noteica un lepni novērsās no mums. «Laupīt ir jūsu tiesa.» To pateicis, pazuda mežā.

Spīgelbergs. Hm, hm! Viss, ko es tev pirmīt, draudziņ, stāstīju, paliek starp mums, viņam tas nav jāzina. Saprati? Racmanis. Labi, labi! Saprotu.

Spīgelbergs. Tu jau pazīsti viņu. Viņam ir savas dīvainības. Vai saproti mani?

Racmanis. Saprotu, saprotu.

Ieskrien Švarcs.

Racmanis. Kas tur? Kas tur notiek? Vai ceļotāji mežā?

Švarcs. Aši, aši! Kur pārējie? — Sasodīts! Jūs te stāvat un kulstāt niekus! Vai tad nezināt? Neko nezināt? Rollers …

Racmanis. Kas noticis? Kas noticis?

Švarcs. Rollers pakārts, kopā ar viņu vēl četri…

Racmanis. Rollers? Ka tevi! Kad tad? Kā tu zini?

Švarcs. Sēž jau pāri par trim nedēļām, bet mēs nekā nezinām; savas trīs reizes viņš pratināts, bet mēs nekā nedzirdam; spīdzinot gribējuši no viņa izzināt, kas ir virsaitis. Drosmīgais puisis nav nekā teicis, vakar viņu tiesāja, šorīt viņš pa galvu pa kaklu nogādāts pie sātana.

Racmanis. Sasodīts! Vai virsaitis to zina?

Švarcs. Tikai vakar dabūja zināt. Tad bija uguns pakulās! Tu jau zini, viņam Rollers bija tuvāks par visiem, un pēkšņi — Rolleru spīdzina. Virves un kāpnes bija jau atnestas pie torņa, nekas nelīdzēja; viņš pats, pārģērbies par mūku, iezagās pie Roilera, lai apmainītos apģērbiem; Rollers nav bijis pierunājams;

nu viņš deva tādu zvērestu, ka mums tirpuļi skrēja pār kauliem, — aizdedzināt tādu bēru lāpu, kāda nav degusi nevienam karalim, no šis lāpas tiem muguras nosvilšot brūnas un zilas. Man metas bail par pilsētu. Viņam jau sen zobs uz to, jo tā ir pretīgi svētulīga, un tu jau zini, ja viņš saka: «Es to darīšu!» — tas ir tikpat kā izdarīts.

Racmanis. Tā ir tiesa. Es pazīstu virsaiti. Ja viņš būtu sātanam devis solījumu braukt uz elli, tad nekad neskaitīs lūgsnu, ja pat ar pusi no tēvreizes varētu glābt savu dvēseli! Bet — ak vai! Nabaga Rollers! Nabaga Rollers!

Spīgelbergs Memento mori!* Bet tas mani nesatrauc. (Trallina dziesmiņu.)

Ja Kraukļu klintij ceļš mans garām ies, Es tikai labo aci piemiegšu Un domāšu: tu viens te karājies. Kurš gan ir nelga: es vai tu?

Racmanis (pielēkdams kājās). Dzirdi! Šāviens!

Šaušanās un troksnis.

Spīgelbergs. Vēl viens!

Racmanis. Atkal! Virsaitis!

Aiz skatuves dzied.

Nirnbergieši kar tik tadu, Kurš tiem ceļā pagadās.

Šveicers, Rollers (aiz skatuves). Hollā- ho! Hollā-ho!

Racmanis. Rollers! Rollers! Lai mani pērkons nosper!

Šveicers, Rollers (aiz skatuves). Rac- man! Švarc! Špīgelberg! Racman!

Racmanis. Rollers! Šveicers! Velns un elle! (Skrien viņiem pretī.)

Laupītājs Mors zirgā. Šveicers, Rollers, Grims, S u i t e r 1 e un laupītāju bars — netīri, noputējuši.

Laupītājs Mors (nolēkdams no zirga). Brīvība! Brīvība! Tu esi drošībā, Roller! Aizved manu zirgu, Šveicer, un nomazgā viņu ar vīnu… (Nogujas zemē.) Tas ir paveikts!

Racmanis (Rolleram). Zvēru pie Plutona ēzes! Vai tu esi augšāmcēlies no nāves un moku rata?

Švarcs. Vai tu esi gars? Vai arī es esmu nelga? Nē, nudien, vai tas esi tu?

Rollers (smagi vilkdams elpu). Tas esmu es. Dzīvs un vesels. Kā tu domā, no kurienes esmu te ieradies?

Švarcs. Tiec nu gudrs! Par tevi jau bija pacelts cirvis!

Rollers. Tā tas bija un pat vēl vairāk.

Nāku tieši no karātavām. Ļauj man atvilkt elpu! Šveicers tev pastāstīs. Dodiet man glāzi brandvīna! — Arī tu esi atkal šeit, Moric? Es domāju tevi kaut kur citur satikt. Dodiet taču man glāzi brandvīna! Mani kauli neturas kopā. C), mans virsaitis! Kur ir mans virsaitis?

Švarcs. Tūlīt, tūlīt! Runā taču, stāsti! Kā tu tiki prom? Kā tu esi atkal ieradies pie mums? Nekā nevaru saprast. No karātavām — tu saki?

_ Rollers (rāvienā izdzer pudeli degvīna). Ā, tas iet pie sirds! Svilina! Kad es saku — nāku tieši no karātavām šurp! Ko jūs stāvat vaļā mutēm, nevarat ne iedomāties: es jau biju soļus trīs no sasodītajām kāpnēm, pa kurām man vajadzēja iekāpt Ābrama klēpī, — tik tuvu, tik tuvu —, vārdu sakot, biju jau no galvas līdz papēžiem pārdots anatomijai! Mana dzīvība nebija ne šņauciena tabakas vērta. Virsaitim esmu parādā par gaisu, brīvību un dzīvību.

Šveicers. Tas joks bija ko vērts. Dienu iepriekš mēs bijām ar mūsu spiegu palīdzību uzoduši, ka Rolleram glābiņa nav un, ja nenotiks debesu brīnums, tad rītu dienā — tas būtu šodien — viņam jādodas ceļā, kas ejams katram mirstīgajam. «Uz priekšu!» sacīja virsaitis. «Ko tik nevar paveikt drauga labad! Mēs viņu izglābsim vai arī, ja neizglābsim, vismaz aizdedzināsim tādu bēru lāpu, kāda nav degusi nevienam karalim, — lāpu, no kuras šiem muguras nosvils brūnas un zilas.» Viss bars bija kājās. Mēs aizsūtījām pie Rollera ziņnesi, kurš viņam paskaidroja visu zīmītē, ko iemeta zupā.

Rollers. Mani sagrāba izmisums, domājot par iznākumu.

Rollers. Mani pavadoņi tagad atskatās — pilsēta guļ kā Sodoma un Gomora, viss apvārsnis — uguns josla dūmos un sodrējos, desmitiem kalnu visapkārt rēc, atbalsodami negantās šausmās, paniskās izbailēs visi krīt gar zemi — tagad es izmantoju mirkli un kā vējš ar reizi esmu brīvs 110 saitēm, gals bija tuvu klāt… Sargi raudzījās atpakaļ kā pārakmeņojusies Lata sieva. Prom! Pūlim cauri! Tālāk! Noskrējis soļus sešdesmit, nometu drēbes, iešaujos upē, peldu zem ūdens tālāk, līdz domāju, ka esmu šiem no acīm prom ticis. Mans virsaitis jau gaidīja ar zirgiem un drēbēm — tā es izglābos. Mor! Mor! Būtu tev arī labi drīz gadījies iekļūt šādā ķezā, lai es varētu atmaksāt ar to pašu!

Racmanis. Neganta vēlēšanās, par kuru tevi derētu pakārt. Bet tas nu gan bijis varens joks!

Rollers. Tā bija palīdzība nelaimē, ko jūs nespējat novērtēt. Būtu jūs dabūjuši dzīvi ar virvi ap kaklu soļot uz kapa vietu kā es! Ar visiem sātaniskiem priekšdarbiem un spīdzinātāju izdarībām, ar katru soli, ko sper trīsošās kājas, tuvāk, baismīgi tuvāk nāk sasodītā uzrikte, kur man jākāpj augšā; tā izaug atbaidošās rīta saules gaismā, tad vēl glūnošie bendes kalpi.un pretīgā mūzika — tā vēl joprojām skan man ausīs —, izsalkušo vārnu ķērkšana, kas bija aplipušas ap manu pusē satrūdējušo priekšgājēju, — tas viss, viss — un vēl turklāt nojausma par svētlaimi, kas mani gaidīt gaida! Ak, draudziņ, brāl! Un pēkšņi aicinājums uz brīvību! Tas bija tāds sprādziens, it kā debesu mucai būtu pārtrūkusi stīpa. — Vai dzirdat* nelieši, ka es jums saku — ja no kvēlojošas krāsns ielec ledus saltā ūdenī, tad nejūt tik krasu starpību, kādu jutu es, kad atrados otrā krastā.

Spīgelbergs (smiedamies). Nabaga velns! Nu jau viss garām. (Uzdzer viņam.) Uz laimīgu atdzimšanu!

Rollers (mezdams savu glāzi prom). Nē, zvēru pie visiem Mamona dārgumiem — es negribētu otrreiz to vairs piedzīvot. Nāve ir kaut kas vairāk nekā Arlekīna lēciens, bet nāves baile6 ir ļaunākas par miršanu.

Spīgelbergs. Un pulvera tornis, kas uzsprāga gaisā, — vai tu saproti tagad, Racman? Tāpēc tik ilgi smakoja pēc sēra, it kā zem debesu velves tiktu vēdināta visa Moloha garderobe. Tas tik bija meistarstiķis, virsaiti! Es tevi apskaužu.

Šveicers. Ja visai pilsētai sagādā prieku redzēt manu biedru nobeidzam kā trenkātu vepri, tad — pie velna! — vai mums jākautrējas mūsu biedram par godu uzlaist pilsētu gaisā? Turklāt mūsu puišiem bija laimīgs ķēriens. Sakiet — ko jums izdevās pakampt?

Viens no laupītājiem. Es pa burzmu ielavījos svētā Stefana baznīcā un noārdīju apmali no altāra pārklāja; mījais dieviņš, sacīju sev, ir bagāts vīrs un var iegūt zelta diegus no vienkāršas virves.

Šveicers. Pareizi darīji — kam arī visi tie krāmi baznīcai? Viņi stiepj to visu radītājam, kurš smejas par šīm grabažām, bet viņa radījumi lai cieš badu! — Un tu, Špangler, — kur tu biji izmetis tīklus?

Otrs laupītājs. Mēs ar Bīgelu aptīrījām vienu veikalu un atstiepām drēbi saviem piecdesmit cilvēkiem.

Trešais. Es nocēlu divus zelta kabatas pulksteņus un piedevām duci sidraba karošu.

Šveicers. Jauki, jauki! Un mēs viņiem kaut ko tādu uzrīkojām, ka nedēļas divas ņemsies dzēsdami. Lai izbēgtu no uguns briesmām, viņiem vajadzētu applūdināt visu pilsētu. Vai tu nezini, Šufterle, cik nogalināto?

Šufterle. Runā, ka astoņdesmit trīs. Tornis vien samalis putekļos cilvēkus sešdesmit.

Laupītājs Mors (loti nopietni). Roller, par tevi dārgi samaksāts.

Šufterle. Ha, liela muiža! Būtu vēl bijuši īsti vīri, bet zīdaiņi, kas tik vien prot kā apzeltīt savus autiņus, snaudulīgas večiņas, kuras dzenāja mazuļiem odus nost, izkaltuši aizkrāsnē tupētāji, kas nespēja pašu spēkiem aiztaustīties līdz durvīm, pacienti, kuri smilkstēdami sauc pēc daktera, kas tikmēr cienīgi tipināja plūstošajam pūlim līdzi. Visi, kam vien spēks kaulos, bija ņēmuši kājas pār pleciem, lai neko nepalaistu garām no valdzinošās izrādes, un tikai pilsētas padibenes palika sargāt mājas.

Laupītājs Mors. Nabaga radījumi! Tu saki — sirdzēji, sirmgalvji un bērni?

Šufterle. Jā, ka tevi nelabais! Turklāt vēl dzemdētājas, grūtnieces, kas baidījās, ka nedzemdē nelaikā pie karātavām, jaunas sievas, kuras nebija drošas, ka, noskatījušās visās šajās nelietībās, vēl neiededzina savam bērnam mātes miesās karātavas uz muguras. Trūcīgie dzejnieki, kam nebija ko aut kājās, jo savu vienīgo apavu pāri atdevuši labot, un vēl tamlīdzīgi klaidoņi, par kuriem nav vērts runāt. Nejauši gadījās iet garām kādai būdai, dzirdu — iekšā kaut kas brēc, paskatos — un ko es liesmas gaismā redzu? Bērns — itin možs un žirgts — gul uz grīdas zem galda, bet galds teju, teju aizdegsies. — «Nabaga kukainītis,» es noteicu, «tu še nosalsi,» — un iemetu viņu liesmās.

Mors. Vai tiešām, Šufterle? Lai tad šī liesma deg tavās krūtīs, līdz pati mūžība nosirmos! Prom, briesmoni! Lai manas acis tevi nekad neredz manā bandā! Jūs kurnat? Spriedelējat? Kurš uzdrīkstas spriedelēt, kad es pavēlu? Aizvācat viņu, es saku! Jūsu vidū ir vairāki, kas izpelnījušies manas dusmas. Es tevi pazīstu, Špīgelberg. Drīz vien es uzradīšos pie jums, un baismīga būs pārbaude, kas tad notiks.

Visi drebēdami aiziet. Mors viens pats, sparīgi šurp un turp soļodams.

Neklausies viņos, debesu atriebēji Ko es te iespēju? Ko iespēj tu, ja tevis uzsūtītais mēris, bads un ūdensplūdi līdz ar ļaundariem liek bojā iet arī taisnīgajiem? Kurš spēj liesmai aizliegt, lai tā neaprij arī tevis svētīto ražu, ja tai jāiznīcina sirseņu midzenis? Kāda nelietība — bērnu slepkavība, sieviešu slepkavība, sirgstošo slepkavība! Kā mani nomāc šīs ļaundarības! Tās sagandējušas manus labākos veikumus. Te nu debesu acu priekšā stāv aiz kauna tumši piesarcis, apsmiets puišelis, kurš uzdrīkstējies rotaļāties ar Jupitera vāli, uzvarējis pigmejus, kad vajadzēja satriekt titānus. — Ej, ej! Tu neesi tas vīrs, kuram lemts cilāt augstākā soģa atriebības zobenu, tu esi padevies jau ar pirmo mēģinājumu. Es atsakos no pārdrošā nodoma, ielīdīšu kādā dziļā zemes alā, kur dienas gaisma no mana kauna izdzisīs. (Grasās bēgt.)

Vairāki laupītāji (steigšus ieskriedami). Sargies, virsaiti! Te spokojas! Bohēmiešu jātnieki bariem jādelē pa mežu — pats Sātans ir mūs izspiegojis.

Vēl citi laupītāji. Virsaiti, virsaiti! Viņi ir mūs uzoduši — vairāki tūkstoši cilvēku pašā meža vidū lenc ap mums loku.

Vēl citi laupītāji. Posts, nelaime, bēdas! Mēs esam pagalam, uz moku rata, saplosīti gabalu gabalos! Daudzi tūkstoši huzāru, dragūnu un jegeru ložņā gar augstienēm un aizsprosto izejas.

Mors aiziet.

Šveicers, Grims, Rollers, Sv a r c s, Šufterle,

Spīgelbergs, Racmanis. Bars laupītāju.

Šveicers. Tad esam gan šos no pēļiem izvilkuši laukā? Priecājies taču, Roller! Sen jau man niezēja nagi pamēroties spēkiem ar šim garnizona žurkām. Kur ir virsaitis? Vai viss bars ir vienkopus? Pulvera taču mums pietiks?

Racmanis. Pulvera atliku likām. Bet mūsu ļaužu pavisam tikai astoņdesmit, un tad nu — skaiti kā gribi — tikko viens pret divdesmit viņu ļaužu.

Šveicers. Jo labāk! Kaut vai piecdesmit pret vienu manu mazo pirkstiņu — sagaidīja, kamēr mēs viņiem aizdedzinājām salmus pie pakaļām, — brāļi, nav nekādas nelaimes! Viņi pārdod savu ādu par desmit kreiceriem, — vai tad mēs necīnāmies par dzīvību un brīvību? Mēs brāzīsim šiem virsū uz galvas kā paši nelabie, spersim kā pērkons un zibens. — Kur, velns, kavējas virsaitis?

Spīgelbergs. Viņš pamet mūs nelaimē. Vai tad nav vairs iespējams izsprukt?

Šveicers. Izsprukt?

Spīgelbergs. O, kāpēc nepaliku Jeruzalemē!

Šveicers. Kaut tu nosmaktu atejas bedre, nelietīgais izdzimums! Pie kailām mūķenēm — tur tu esi varonis, bet, tiklīdz ieraugi krietnu clūri, tā dūša papēžos. Parādi, ko vari tagad, citādi tik jāiešuj tevi cūkas ādā un jādod suņiem saplosīt.

Racmanis. Virsaitis! Virsaitis!

Mors (lēnām ienākdams, savā nodabā). Esmu piejāvis, ka viņi ir pilnīgi ielenkti, tagad jācīnās izmisīgi. (Skali.) Puiši! Nu tas brīdis ir klāt. Mēs esam pazuduši, ja necīnīsimies kā aizšauti meža kuili.

Šveicers. Ha! Es uzšķērdīšu ar saviem ilkņiem viņiem vēderu tā, ka zarnas izvelsies ar joni! — Virsaiti, ved mūs! Mēs tev sekosim nāves atplestajā rīklē.

Mors. Pielādējiet visus ieročus! Pulvera taču mums netrūkst?

Šveicers (pielec kājās). Pulvera pietiek, lai uzspridzinātu zemi līdz pat mēnesim augšā!

Racmanis. Katrs pielādējis piecus pārus pistoļu, un katram vēl turklāt ir trīs šautenes.

Mors. Labi, labi! Tagad vienai daļai jārāpjas kokos vai arī jāpaslēpjas biezoknī un jāatklāj uguns no slēptuves …

Šveicers. Tas tev, Špīgelberg, ir piemērots uzdevums!

Mors. Mēs, pārējie, metīsimies kā fūrijas virsū 110 flangiem.

Šveicers. To vidū arī es, es!

Mors. Tai pašā laikā visiem jāskraida pa mežu un jāsvelpj, lai liktos, ka mūsu ir bezgala daudz; arī visi suņi jāpalaiž vajā un jārīda viņiem virsū, lai viņus izklīdinātu, izšķirtu un uzdzītu jums pa šāvienam. Mēs trīs — Rollers, Šveicers un es — cīnīsimies drūzmā.

Šveicers. Lieliski, meistarīgi! — Mēs uz- klupsim kā negaisa mākonis, ka šie netiks gudri, no kurienes birst belzieni. Esmu dažbrīd ķiršogu ar šāviņu notrausis no lūpām. Lai tikai panāk šurp! (Šufterle rausta Sveiceru aiz piedurknes, Šveicers savukārt aizved virsaiti sānis un klusiņām sarunājas ar to.)

Mors. Klusē!

Šveicers. Es lūdzu …

Mors. Prom! Lai viņa kauns ir viņa glābiņš! Viņš nedrīkst mirt tad, kad mirstu es, kad mirst mans Šveicers un mans Rollers. Lai novelk drēbes, un es pateikšu, ka viņš ir ceļotājs, ko esmu aplaupījis. — Esi, Šveicer, mierīgs! — Zvēru, gan viņš vēl tiks pakārts.

Ienāk mācītājs.

Mācītājs (pie sevis, pārsteigts). Tad šis ir tas pūķa midzenis? — Ar jūsu atļauju, kungi!

Ēsmu dieva kalps, un lauka stāv tūkstoš septiņsimt cilvēku un apsargā katru malu uz manas galvas.

Šveicers. Bravo, bravo! Lieliski, lai sev uzturētu dūšu.

Mors. Apklusti, Šveicer! — Runājiet īsi, svētais tēvs, — kas jums šeit meklējams?

Mācītājs. Mani sūta augstākā vara, kas lemj par nāvi un dzīvību. Jūs — zagli, jūs — dedzinātāji, jūs — blēži, indīgais odžu dzimums, kas tumsā ložņā un paslēpšus dzel, cilvēces posts un nelaime, elles izdzimums, īsti piemērota barība kraukļiem un tārpiem, īstā neliešu banda karātavām un moku ratam …

Šveicers. Pretekli! Beidz lamāties vai… (Piebāž viņam pie sejas revolveri.)

Mors. Šveicer, kā nu tā! Tu sajauksi viņam sakāmo — viņš tik teicami izmācījies savu sprediķi no galvas. — Tātad tālāk, mans kungs! «Karātavām un moku ratam …»

Mācītājs. Un tu, smalkais virsaiti! Kabatas zagļu hercogs! Blēžu karalis! Visu pasaules neliešu lielmogols! Gluži līdzīgs tam pirmajam pretīgajam barvedim, kurš tūkstošiem leģionu nevainīgu eņģeļu iedzina dumpja ugunī 1111 norāva sev līdzi dziļajā pazušanā! Pamesto māšu vaimanas seko tev pa pēdām, tu loc asinis kā ūdeni. Cilvēki pret tavu slepkavīgo dunci nav ne ziepju burbuļa vērti…

Mors. Taisnība, taisnība! Tālāk!

Mācītājs. Kas — taisnība, taisnība? Vai tā ir atbilde?

Mors. Tātad, mans kungs, jūs šādu atbildi negaidījāt? Tālāk, turpiniet! Ko jūs vēl gribējāt teikt?

Mācītājs (aizrāvies). Necilvēk! Pazūdi no manām acīm! Vai pie tavām nolādētajām rokām nelīp noslepkavotā reihsgrāfa asinis? Vai tu ar savām laupītāja rokām neuzlauzi tā kunga svētnīcu un nenozagi svētā vakarēdiena traukus? Ko? Vai tu nebiji tas, kurš iemeta degošas pagales mūsu dievticīgajā pilsētā? Un pulvera tornis, kas sagāzās pār godīgu kristiešu galvām? (Rokas sasizdams.) Drausmīgas, drausmīgas ļaundarības, kuru smārds brēc uz debesīm un dod ziņu pastarai tiesai, tuvinādams tās dienu; tā atriebes diena ir tuvu, to vēstīs pēdējās bazūnes!

Mors. Līdz šim veikli runāts! Bet pie lietas! Ko tad augsti godājamais maģistrāts liek man ar jūsu starpniecību ziņot?

Mācītājs. To, kādas ziņas tu nemūžam neesi cienīgs. Paraugies visapkārt, dedzinātāj un slepkava! Cik tālu vien skatiens sniedz, tu esi mūsu jātnieku ielenkumā — nekur nav spraugas, kur izmukt. Tikpat patiesi, kā uz šiem ozoliem aug ķirši un šīs egles nogatavina fir- ziķus, — tikpat patiesi jus neskarti pagriezīsiet muguras šiem ozoliem un eglēm.

Mors. Vai dzirdi, Šveicer? Bet turpiniet!

Mācītājs. Tad uzklausi, cik labsirdīgi, cik iecietīgi ar tevi, ļaundari, apietas tiesa. Ja tu tūlīt pat, uz ceļiem mezdamies, lūgsi piedošanu un apžēlošanu, tad likuma bardzība pārvērtīsies tev par žēlsirdību un taisnā tiesa — par mīlošu māti: tā pievērs acis par pusi tavu noziegumu un aprobežosies — iedomājies tikai — aprobežoties vienīgi ar stiepšanu uz moku rata.

Šveicers. Vai tu, virsaiti, dzirdēji? Varbūt man pieiet un aizžņaugt šim mūdzim rīkli, lai pa visām porām izšļācas sarkanā sula?

Rollers. Virsaiti! Velns parāvis! Virsaiti . .. Skat, kā viņš iekodis zobos apakšlūpu! Vai man neapgriezt šo velna piestu ar kājām gaisā, lai galva atsitas kā bumba?

Šveicers. Man … es! Es tevi lūgšus lūdzu, sagādā man svētlaimi un ļauj viņu saberzt miltos!

Mācītājs kliedz.

Mors. Rokas nost! Neuzdrīkstieties viņu aizskart! (Mācītājam, izvilkdams savu zobenu.) Redziet, svētais tēvs, te viņu ir septiņdesmit deviņi, esmu viņu virsaitis, neviens no viņiem neprot pēc mājiena vai komandas skriešus izpildīt pavēli vai arī dancot lielgabala mūzikas pavadībā. Un tur stāv tūkstotis viens simts cilvēku, kas, ieročus nesot, nosirmojuši, — klausieties nu uzmanīgi! To saka Mors, slepkavu un dedzinātāju virsaitis! Ir tiesa, es esmu nogalinājis reihsgrāfu, izlaupījis un aizdedzinājis Dominikāņu baznīcu, esmu sviedis degošas pagales jūsu liekulīgajā pilsētā un sagrāvis pār godīgo kristiešu galvām pulvertorni, bet tas nav vēl viss. Esmu paveicis vairāk. (Viņš rāda savu labo roku.) Vai redzat četrus dārgakmeņiem rotātos gredzenus manos pirkstos? Ejiet un sakiet tiem tiesas kungiem, kas spriež par dzīvību un nāvi, vārds vārdā visu, ko šeit redzēsiet un dzirdēsiet! Šo rubīnu es novilku no pirksta kādam ministram, kuru es medībās nometu pie kājām viņa valdniekam. No zemes pīšļiem viņš ar glaimiem bija pakāpies līdz pirmajam mīlulim, priekšgājēja neveiksme noderēja viņa augstībai par soliņu, kur pakāpties, bāreņu asarās viņš uzpeldēja augšup. Šo briljantu es novilku kādam finansu padomniekam, kurš pārdeva goda amatus un posteņus tiem, kas solīja vairāk, un deguna priekšā aizcirta durvis saviem skumstošajiem patriotiem. Šo ahātu es valkāju par godu tādas pašas sugas mācītājam, kāds esat jūs, to es nožņaudzu pats savām rokām, pēc tam kad viņš no atklātas kanceles vaimanāja, ka inkvizīcija vairs neesot uzdevuma augstumos. Es varētu jums vēl vairāk pastāstīt par saviem gredzeniem, ja nenožēlotu jau tos nedaudzos vārdus, kurus esmu velti izšķērdis sarunā ar jums …

Mācītājs. Ak, faraon, faraoni

Mors. Vai dzirdējāt? Ievērojāt, kā viņš nopūtās? Vai viņš te nestāv, it kā gribētu izlūgties, lai debesu uguns nolīst pār atstumto baru, nosoda, paraustot plecus, nolād ar kristīgo «vai»? Kur tad cilvēks spēj tik akls būt? Viņš, kam ir Argusa simt acu, lai pamanītu traipus pie sava brāļa, — vai viņš spēj būt tik akls pats pret sevi? No mākoņu augstumiem viņi mēdz dārdināt par padevību un pacietību un paši nes mīlestības dievam cilvēku upurus tikpat kā Moloham, sprediķo par tuvāko mīlestību un lādēdamies padzen no durvju priekšas astoņdesmit gadus vecu, aklu sirmgalvi! Nosoda skopulību un zelta dēļ iznīcina Peru iedzīvotājus un iejūdz pagānus kā darba lopus savu ratu priekšā. Viņi lauza galvas, kā daba varējusi radīt Jūdasu, bet vēl ne tuvu ne ļaunākais no viņu vidus nodotu trīsvienīgo dievu par desmit sidraba grašiem. — Ak vai jums, farizeji, patiesības naudas viltotāji, dievības pērtiķi! Jūs nebaidāties liekt ceļus krusta un altāra priekšā, šaustāt savas muguras un spīdziniet savu miesu ar gavēņiem, jūs iedomājaties ar šādu nožēlojamu māžošanos pūst miglu acis tam, kuru jūs, nejēgas, dēvējat par visu zinošo, tāpat kā visindīgāk zobojās par šīs pasaules varenajiem tad, kad tiem glaimo, ka viņi glaimotājus ienīstot, jūs dižojaties ar godīgumu un priekšzīmīgu uzvedību, bet dievs, kas jūsu sirdīs redz, saskaistos uz radītāju, ja vien viņš pats nebūtu radījis Nīlas briesmoni. Vāciet viņu prom no manām acīm!

Mācītājs. Un ļaundaris var vēl būt tik lepns!

Mors. Tas ir nieks — tagad es runāšu lepni. Ej un saki augsti godājamās tiesas vīriem, kas met kauliņus par dzīvību un nāvi, ka neesmu nekāds zaglis, kurš, slēpdamies naktī un tumsā, ar pieslienamām kāpnēm tēlo varoni… To, ko esmu darījis, es neapšaubāmi kādreiz izlasīšu debesu parādu grāmatā, bet ar debesu nožēlojamiem vietniekiem zemes virsū es nevēlos vairs šķiest vārdus. Saki viņiem — mans amats ir atmaksa, atriebība ir mans arods.

Pagriež viņam muguru.

Mācītājs. Tātad tu atsakies no žēlastības un iecietības? Labi, ar tevi esmu galā. (Pagriežas pret laupītājiem.) Tad uzklausiet jūs, ko taisnā tiesa ar manu starpniecību dara jums zināmu! Ja jūs tūlīt pat izsniegsiet sasaistītu šo nosodīto ļaundari, tad sods par visiem jūsu noziegumiem tiks nodots aizmirstībai — svētā baznīca uzņems jūs, pazudušās avis, ar atjaunotu mīlestību savā mātes klēpī un katram no jums būs pavērts ceļš uz goda pilnu amatu! (Ar triumfējošu smaidu.) Nu, ko teiksiet, jūsu augstība? — Tad nu aši! Sieniet viņu — un jūs esat brīvi!

Mors. Vai dzirdat? Dzirdat? Ko stāvat kā pārakmeņojušies? Kāpēc mulstat? Jums piedāvā brīvību, un jūs patiesi jau esat gūstekņi. Jums dāvā dzīvību, un tā nav lielīšanās, jo jūs nudien esat jau notiesāti. Jums sola godu un amatus; pat arī tad, ja jūs izsistos, kāds liktenis var jūs gaidīt? Vienīgi kauns, lāsts un vajāšana. Jūs vēlas samierināt ar debesim, bet jūs arī esat nolādēti. Ar visiem matiem un nagiem jūs nonāksiet ellē. Un jūs vēl gudrojat? Vēl šaubāties? Vai tad tik grūti izvēlēties starp debesīm un elli? Palīdziet taču viņiem, svētais tēvs!

Mācītājs (sānis). Vai puisis nav prātu zaudējis?… (Skaļi.) Jūs varbūt baidāties, ka tās ir lamatas, lai jūs dabūtu rokā dzīvus? Lasiet paši, te parakstīta apžēlošana. (Viņš nodod Šveiceram dokumentu.) Kādas te vēl varētu būt šaubas?

Mors. Nu redziet, redziet! Ko vēl vairāk var vēlēties? Parakstīts ar paša roku — tā ir nedzirdēta žēlastība. Vai arī jūs baidāties, ka viņi lauzīs doto vārdu, jo esat dzirdējuši, ka nodevējiem dotais vārds nav jātur? O, esat bez bailēm! Jau politiska rakstura apsvērumi varētu viņus piespiest solījumu pildīt, kaut arī tas būtu dots vai pašam sātanam. Vai tad viņi varētu jebkad vēlreiz izmantot šādu līdzekli? Esmu gatavs zvērēt, ka viņi domā godīgi. Viņi zina, ka es esmu tas, kurš jūs uzmudinājis un kūdījis, jūs viņi netur par vainīgiem. Jūsu pārkāpumus viņi vērtē kā jaunības maldus, pārsteidzību. Vienīgi es esmu tiem vajadzīgs, vienīgi man jāizpērk viss grēks. Vai tā nav, svētais tēv?

Mācītājs. Kāds velns runā ar viņa muti? — Kā tad, kā tad, tā jau ir… Puisis pataisīs mani traku.

Mors. Kā? Vēl arvien nav atbildes? Vai jūs varbūt vēl gudrojat izsisties ar ieročiem rokā? Paskatieties taču visapkārt, paskatieties! Par to nav ko sapņot, tā būtu bērnišķīga pašpaļāvība. Vai varbūt jums glaimo krist kā varoņiem kaujas laukā, jo redzējāt, kā es priecājos uz gaidāmo saķeršanos? Ak, metiet šādas domas no galvas laukā! Jūs neesat Mori! Jūs esat bezdievīgi zagļi! Nožēlojami ieroči maniem lielajiem nodomiem, nicināmi kā valgs bendes rokā! Zagļi nevar krist varoņa nāvē. Dzīvība ir vienīgais zagļa guvums, tad seko kaut kas briesmīgs — zagļiem ir tiesības drebēt nāves priekšā. Ieklausieties viņu tauru skaņās! Paraugieties, cik draudīgi spīguļo viņu zobeni! Kā? Vēl arvien svārstāties? Kur jūsu prāts? Vai esat jukuši? Tas ir nepiedodami! Es neteikšu paldies par savu dzīvību, man kauns par jūsu upuri!

Mācītājs (bezgala pārsteigts). Man zūd saprašana, es bēgšu no šejienes prom! Kur kaut kas tāds dzirdēts?

Mors. Varbūt jūs baidāties, ka es pats noduršos un, izdarīdams pašnāvību, iznīcināšu līgumu, kurš attiecas tikai uzdzīvo? Nē, draugi, tās ir veltīgas bažas. Te es nometu savu dunci, pistoles un pudelīti ar indi, kas vēl varēja man lieti noderēt, — esmu tagad tik nožēlojams, ka man nav pat varas pār sava paša dzīvību. Kā — jūs vēl arvien vilcināties? Vai varbūt jūs domājat, ka es sākšu aizstāvēties, tiklīdz ņemsieties mani sasaistīt? Skat, te es piesienu savu labo roku pie ozola zara, esmu pilnīgi neaizsargāts, katrs bērns var tikt ar mani galā. — Kurš būs pirmais, kas pametīs savu virsaiti nelaimē?

Rollers (neprātīgā saviļņojumā). Un kaut vai deviņas cilpas būtu elle ap mums apmetuši! (Vicina zobenu.) Kas nav nelietis, glābj virsaiti!

Šveicers (saplēš apžēlošanas rakstu un met mācītājam sejā). Apžēlošana ir mūsu lodēs! Prom, nelieti! Saki senātam, kurš tevi sūtīja, ka Mora bandā nav neviena nodevēja! — Glābiet, glābiet virsaiti!

Visi (trokšņaini). Glābiet, glābiet, glābiet virsaiti!

Mors (atraisīdams saites, liksmi). Tagad, draugi, mēs esam brīvi! Es jūtu savā dūrē veselu armiju — nāve vai brīvība! Vismaz dzīvs neviens viņu nagos netiks!

Taures ziņo uzbrukuma sākumu. Troksnis un dārdoņa. Visi aiziet ar izvilktiem zobeniem.

TREŠAIS CĒLIENS

,

PIRMĀ AINA

Amālija dārzā spēlē lautu.

Skaists kā eņģelis viņš allaž bija, Debess sūtnis, nokāpis pie mums, Saules maigums viņa skatos lija, Zilās jūras skaidrais spulgojums.

Viņa glāsti — neprātīga jūsma! — Sirds pie sirds kad ugunīgi sit, Lūpas kopā sietas — acīs tumša plūsma — Gars uz augšu nerimtīgi rit.

Viņa skūpsti — paradīzes laime — Divas liesmas kopā sakļāvās, Arfu skaņas plūst kā debess glaime, Divas sirdis tajās salējās.

Gars ar garu vienots augšup traucās, Lūpas, vaigi dega, trīsēja — Divas dvēseles tad kopā saucās, Debesis ar zemi sakusa.

Viņš ir miris! — Veltīgi šie vaidi, Kurus viņam pakaj raidu es! Viņš ir miris — ko tu, sirds, vēl gaidi No šīs pazaudētās pasaules?

Ienāk Francis.

Francis. Jau atkal te, ietiepīgā sapņotāja? Tu slepus pameti līksmo mielasta galdu un sabojāji visiem prieku.

Amālija. 2ēl nevainīgo izpriecu! Tev ausīs vajag vēl atbalsoties bēru dziesmai, kas skanēja pie tava tēva kapa …

Francis. Vai esi nolēmusi mūžīgi bēdāties? Ļauj mirušajiem dusēt un dāvā dzīvajiem laimi! Es atnācu …

Amālija. Un kad iesi atkal prom?

Francis. O! Kam tik drūms, tik lepns izskats? Tu apbēdini mani, Amālij! Es atnācu, lai tev pateiktu …

Amālija. Man laikam jāklausās; Francis fon Mors nu ir cienījamais pavēlnieka kungs.

Francis. Jā, tieši par to es gribēju ar tevi parunāt. Maksimiliāns devies pie miera savu senču kapličā. Es esmu pavēlnieks. Bet es gribētu tāds būt pilnīgi, Amālij. Tu zini, kas tu biji mūsu namam, tu tiki turēta kā Mora meita, viņa mīlestība pret tevi ir pat pārdzīvojusi pašu nāvi — to tu gan laikam nekad neaizmirsīsi?

Amālijā. Nekad, nekad, — kurš ari to vieglprātīgi spētu pie līksmā dzīru galda?

Francis. Mana tēva mīlestība tev jāatlīdzina viņa dēliem. Kārlis ir miris. Tu jūties pārsteigta? Tev galva reibst? Jā, protams, nodoms ir tik glaimojoši cildens, ka spēj apreibināt pat sievietes lepnumu. Francis min kājām visdižciltīgāko jaunavu cerības, Francis ierodas un piedāvā nabaga pamestajai bārenei, kura bez viņa būtu gluži bezpalīdzīga, savu sirdi, roku un reizē ar to visu savu zeltu, savas pilis un mežus. Francis, visu apskaustais, no kura visi baidās, brīvprātīgi paziņo, ka ir Amālijas vergs,

Amālija. Kāpēc zibens nesašķej neģēlīgo mēli, kas runā noziedzīgus vārdus? Tu nogalināji manu mīļoto, un tad lai Amālija tevi sauc par savu mūža draugu! Tu…

Francis. Ne tik strauji, augsti godājamā princese! Tiesa, Francis nelokās līdzīgi dūdojošam Seladonam, tiesa, viņš nav mācījies līdzīgi Arkādijas tvīkstošajiem ganiem skaļi paust savas mīlestības žēlabas grotu un klinšu atbalsīm. — Francis runā, un, ja viņam neatbild, tad viņš — pavēl.

Amālija. Tu, nicināmais tārps, pavēlēsi? Man pavēlēsi? Un ja tu savu pavēli saņemsi atpakaļ ar zobgalīgiem smiekliem?

Francis. To tu nedarīsi. Es zinu līdzekli,

kas aši vien spēj salauzt iedomīgas spītnieces lepnumu, — proti, klostera mūri.

Amālija. Bravo! Lieliski! Aiz klostera mūriem uz mūžu būt pasargātai no taviem iznīcinošiem skatieniem un gūt pietiekami laika nodoties sapņojumiem par Kārli. Esi sveicināts, klosteri! Mūri, atverieties!

Francis. Ha-ha! Tad tā? Sargies! Tagad tu mani pamācīji, kā tevi mocīt. Lai tad mans skatiens līdzīgi ugunīgajai fūrijai šaustīdams izdzen no tavas galvas mūžīgās sēras par Kārli! Tāpat kā apburtais suns, kas guļ uz zelta lādēm, glūnēs Franča biedinošais vieplis aiz tava mīlulīša tēla. Aiz matiem es tevi ievilkšu kapelā, ar zobenu iznīdēšu no tavas sirds uzticības zvērestu, ar varu ieņemšu tavu jaunavības gultu un lepno kautrību uzvarēšu ar vēl lielāku lepnumu.

Amālija (cērt viņam pļauku). Vispirms paņem to pūrā līdzi!

Francis (nevaldāmās dusmās). Pagaidi tik! Desmitkārt un vēlreiz desmitkārt saņemsi par to atmaksu! Nevis mana laulātā draudzene — šī goda tu neesi cienīga —, tu būsi mana mīļākā, godīgās zemnieku sievas rādīs uz tevi ar pirkstiem, ja tu uzdrīkstēsies pāriet pār ceļu. Griez vien zobus, šķel zibeņus ar acīm, mani uzjautrina sievietes dusmas, tās vērš tevi vēl skaistāku, iekārojamāku. Nāc — tava pretošanās saldinās manu uzvaru un darīs kairinošāku baudkāri ar varu iegūtās skavās! Nāc līdzi manā istabā! Es tvīkstu ilgās — tev jānāk tūlīt man līdzi! (Grasās viņu ar varu aizvilkt līdzi.)

Amālija (apkrīt viņam ap kaklu). Piedod man, Franci! (Kad viņš grasās viņu apskaut, viņa izrauj tam zobenu 110 maksts un spēji atkāpjas.) Vai redzi, ļaundari, ko es varu ar tevi izdarīt? Esmu sieviete, bet saniknota sieviete, uzdrīksties tikai ar netiklu roku pieskarties manam augumam — šis tērauds caururbs tavas miesaskārīgās krūtis un mana tēvoča gars palīdzēs vadīt manu joku. Bēdz, pasteidzies! (Dzen viņu prom.) A! Cik labi! Tagad es varu mierīgi elpot — es jūtos tik spēcīga kā rumaks, kam no pakaviem uz visām pusēm šķīst dzirkstis, nikna kā tīģeru māte, kura vajā savu mazuļu laupītāju, kad tas uzvaras kārē rēc. Klosterī, viņš saka, — paldies par šo laimīgo iedomu! — Tagad piekrāptā mīlestība atradusi sev patvērumu — klosteri. .. Pestītāja krusts ir piekrāptas mīlestības patvērums. (Grasās iet.)

Bailīgi sperdams solus, ienāk Hermanis.

Hermanis. Amālijas jaunkundzi Amālijas jaunkundzi

Amālija. Nelaimīgais! Ko tev no manis vajag?

Hermanis. Man jāatbrīvojas no mana dvēseles sloga, iekams tas vēl nav mani aizrāvis ellē. (Nometas uz ceļiem.) Piedodiet! Piedodiet! Esmu jūs gauži aizvainojis, Amālijas jaunkundzi

Amālija. Piecelies! Ej! Es negribu nekā zināt. (Grib iet.)

Hermanis (viņu aizkavēdams). Nē! Palieciet! Dieva dēļ! Mūžīgā dieva dēļ! Jums jāzina viss!

Amālija. Ne skaņas vairāk — es tev piedodu, ej dieva mierā! (Grib steigties prom.)

Hermanis. Uzklausiet tikai vienu pašu vārdu — tas atdos jums atkal jūsu mieru.

Amālija (atgriežas un pārsteigta viņā lūkojas). Kā, mans draugs? Kurš gan debesis un virs zemes spēj man atdot mieru?

Hermanis. To spēj viens vienīgs vārds no manām lūpām. Uzklausiet mani!

Amālija (līdzjūtīgi satver viņa roku). Labais cilvēk.. . Vai tad viens vārds no tavām lūpām spēj atvērt mūžības vārtus?

Hermanis (pieceļas). Kārlis ir dzīvs!

Amālija (kliedz). Nelaimīgais!

Hermanis. Tā tas ir. Vēl vienu vārdu: jūsu tēvocis . ..

Amālija (mezdamās viņam klāt). Tu melo…

Hermanis. Jūsu tēvocis …

Amālija. Vai Kārlis ir dzīvs?

Hermanis. Ari jūsu tēvocis. Nenododiet mani. (Izskrien laukā.)

Amālija (ilgi stāv kā pārakmeņojusies, tad spēji satrūkstas un skrien viņam pakaļ). Kārlis ir dzīvs!

OTRA AINA

Apvidus pie Donavas. Laupītāji apmetušies pakalnā zem kokiem, zirgi ganās palejā.

Mors. Šeit man jāpaliek gujam. (Nometas zemē.) Es jūtos kā salauzts. Mēle pagalam izkaltusi. (Šveicers nemanot pazūd.) Gribēju jūs lūgt, lai atnesat man riekšavu ūdens no tā strauta tur, bet jūs visi esat nomocījušies līdz nāvei.

Švarcs. Arī vīna vairs nav mūsu vīna maisos.

Mors. Paraugieties, cik skaista labība! Koki vai lūst no svētības nastas, vīnkoki ir cerību pilni.

Grims. Būs auglīgs gads.

Mors. Vai tu tā domā? Tad būtu kaut daļa sviedru pasaulē samaksāta. Daļa?… Bet naktī var uzkrist krusa un visu izpostīt.

Švarcs. Ļoti iespējams. Viss var iet zudumā dažas stundas pirms pļaujas.

Mors. To jau es saku. Viss aizies bojā. Kāpēc lai cilvēkam izdotos tas, ar ko viņš līdzīgs skudrai, ja viņam nevedas tas, kas viņu dara līdzīgu dieviem? Vai arī tāda būtu viņa sūtības būtība?

Švarcs. Es nezinu.

Mors. Labi teikts, un būtu vēl labāk, ja tu nekad necenstos to izzināt! Draugs, esmu redzējis cilvēkus viņu sīkās rūpēs kā bites strādājam, redzējis viņu milzu nodomus, viņu dievišķīgās ieceres un sīkmanīgos darījumus, visbrīnumainākās skriešanās sacensības pēc laimes: viens paļaujas uz sava zirga ātrumu, otrs — uz sava ēzeļa nojausmu, vēl cits — pats uz savām kājām; esmu redzējis šo raibo dzīves loteriju, kur, dzīdamies pēc vinnesta, dažs labs liek uz spēles savu nevainību un dvēseles glābšanu, bet izvelk tukšas lozes, un galu galā tāda vinnestā nemaz nav bijis. Draugs, tas ir skats, no kura acīs sariest asaras, bet krūtis kutina smiekli.

Švarcs. Kāds brīnumaini cildens saules riets!

Mors (nogrimis vērošanā). Tā mirst varonis. Un tas ir pielūgsmes cienīgi!

Grims. Šķiet, tu esi dziļi aizkustināts.

Mors. Kad es vēl biju zēns, mana dedzīgākā vēlēšanās bija dzīvot un mirt, kā dzīvo un mirst saule… (Sāpes valdīdams.) Bērnišķīga iedoma!

Grims. Kā tad citādi!

Mors (aizklāj seju ar cepuri). Bija laiks… Draugi, atstājiet mani vienu!

Švarcs. Mor! Mor! Kāda velna pēc? Kā viņš pārvērtās sejā!

Grims. Sasodīts! Kas viņam lēcies? Vai nelabi?

Mors. Bija laiks, kad es nespēju aizmigt, ja biju aizmirsis noskaitīt vakara lūgšanu…

Grims. Vai tu traks esi? Gribēsi varbūt, lai bērnības atmiņas noteic tavu rīcību?

Mors (pieliec galvu pie Grima krūtīm). Brāl! Brāl!

Grims. Kas nu? Neesi taču bērns, es tevi lūdzu…

Mors. Ak, ja es tas būtu … būtu no jauna!

Grims. Kaunies!

Švarcs. Saņemies! Redzi, cik gleznains apvidus, cik lielisks vakars!

Mors. Jā, draugs, pasaule ir skaista!

Švarcs. Nu, tas bija labi teikts.

Mors. Zeme tik krāšņa!

Grims. Pareizi, pareizi… tas man patīk.

Mors (no jauna nokar galvu). Un es esmu tik atbaidošs šai skaistajā pasaulē, esmu nezvērs uz šīs krāšņās zemes.

Grims. Ak vai, ak vai!

Mors. Mana bērnu dienu nevainība! Mana nevainība! — Paraugieties, kā visa daba atmodusies, kā gozējas glāsmainajos pavasara

saules staros, — kāpēc tikai man vienam debesu prieki pārvēršas peklē? Zeme ir laimes pārpilna, visus apvieno miera gars! Visa pasaule ir viena ģimene un viens tēvs tur augšā — mans tēvs ne — es viens pats esmu atstumtais, es viens pats esmu izraidīts no patieso cilvēku vidus, nekad mani neuzrunās ar brīnum jauko vārdu «bērns», nekad man netiks dāvāts mīļotās tvīkstošo acu skatiens, nekad, nemūžam mani neapskaus sirds- mīļotā drauga rokas. (Spēji atkāpdamies.) Slepkavu, čūsku šņākšanas ielenkts, ar nesaraujamām važām piekalts pie netikuma, es grīļodamies velkos pa ļodzīgo netikuma laipu arvien tuvāk savai bojā ejai — laimīgās pasaules puķu klāsta vidū kaucošs Abadonna!

Svarcs (pārējiem). Neizprotami! Nekad vēl neesmu viņu šādu redzējis.

Mors (skumji). Kaut varētu atgriezties mātes miesās! Kaut būtu varējis piedzimt par ubagu! Nē, augstā debess, es neko citu vairs negribētu kā vien būt amatnieks! Kaut varētu tā noņemties darbā, lai asiņaini sviedri tecētu pār pieri, iegūt ar to vienas vienīgas pēcpusdienas miega saldmi, vienas vienīgas asaras svētlaimi!

Grims (pārējiem). Pacietību, lēkme drīz beigsies!

Mors. Bija laiks, kad tās tik viegli ritēja . .. Ak, bezrūpīgās dienas! Mana tēva pils, tās za]ās, sapņainās ielejas! Kur jūs esat, manas bērnības paradīzes ainas? Vai jūs nekad neat- griezīsieties, nekad neatvēsināsiet ar brīnumaino elpu manas smeldzošās krūtis? Skumsti, daba, līdz ar mani! Tās nemūžam vairs neatgriezīsies, nemūžam neatvēsinās ar savu brīnumaino elpu manas smeldzošās krūtis — zudušas, zudušas uz neatgriešanos!

Šveicers nes ūdeni cepurē.

Šveicers. Dzer, virsaiti, — ūdens te, vai cik, un salts kā ledus.

Švarcs. Tu asiņo? Kas tev noticis?

Šveicers. Nieki, joks, kas man gandrīz maksāja abas kājas un galvu. Laižos pa smilšu nokalni pie upes lejā, te — ka tevi! Visa tā irdenā zeme sāk zem kājām slīdēt prom, un es lidoju savas desmit Reinzemes pēdas lejup. Tur nu es gulēju un, kad biju atkal kaut cik atjēdzies, ieraudzīju starp oļiem brīnum skaidru ūdeni. Šai reizei diezgan dancots, es nodomāju, virsaitim ūdens būs īstā reizē.

Mors (sniedz cepuri atpakaļ un noslauka viņam seju). Citādi nav redzamas brūces, ar kādām bohēmiešu jātnieki izrotājuši tavu pieri. Ūdens bija labs, Šveicer, — brūces tev labi piedien.

Šveicers. Ha! Pietiks vietas vēl savām trīsdesmit.

Mors. Jā, puiši, tā bija karsta pēcpusdiena. Un tikai vienu vīru esam zaudējuši — mans

Rollers mira skaistā nāvē. Viņa mirstīgajām atliekām uzceltu pieminekli, ja viņš nebūtu manis dēj miris. Apmierinieties ar to pašu. (Slauka acis.) Cik tad īstenībā ienaidnieku palika guļam?

Šveicers. Simt sešdesmit huzāru, deviņdesmit trīs dragūnu un ap četrdesmit jēgeru — kopā trīs simti.

Mors. Trīs simti par vienu! Katram no jums ir tiesības uz šo galvu! (Noņem cepuri.) Es paceļu dunci! Zvēru pie savas dvēseles: es nekad jūs nepametīšu!

Šveicers. Nezvēri! Kas zina, varbūt vēl būsi laimīgs un nožēlosi doto zvērestu?

Mors. Zvēru pie sava Rollera pīšļiem! Es nekad jūs nepametīšu!

Ienāk Ko s i n s k i s.

Kosinskis (pie sevis). Šajā te apkārtnē, tie saka, es viņu sastapšot. — Skat, skat! Kas tās par sejām? Vai viņi?… Ja nu viņi… tie ir viņi, viņi! Uzrunāšu viņus!

Švarcs. Uzmanību! Kas tur nāk?

Kosinskis. Piedodiet, kungi! Es nezinu, vai esmu pareizi trāpījis vai aplam?

Mors. Un kam mums vajadzētu būt, ja esat pareizi trāpījis?

Kosinskis. Vīriem!

Šveicers. Vai mēs neesam to pierādījuši, virsaiti?

Kosinskis. Es meklēju virus, kas raugās nāvei acis un rotaļājas ar nāvi kā ar pieradinātu čūsku, brīvību vērtē augstāk nekā godu un dzīvību, vīrus, kuru vārdus, kas tik vēlami nabagiem un apspiestajiem, pieminot vien, pat visdrosmīgākos sagrābj bailes un tirāni nobāl.

Šveicers (virsaitim). Puisis man patīk. Paklau, draudziņ, tu esi atradis tos, kurus meklēji.

Kosinskis. Tā es arī domāju un drīzumā ceru, tie būs mani brāļi. Tad jau jūs varētu mani aizvest pie vīra, ko meklēju, pie jūsu virsaiša — dižā grāfa fon Mora.

Šveicers (draudzīgi sniedz viņam roku). Mīļais jaunekli! Būsim draugi!

Mors (nākdams tuvāk). Vai jūs virsaiti pazīstat?

Kosinskis. Tas esi tu. Kurš gan, pavēries šai sejā, vēl meklēs citu? (Cieši veras viņā.) Esmu vienmēr vēlējies redzēt vīru ar iznīcinošo skatienu, vīru, kurš sēdējis uz Kartāgas drupām, — tagad vairs to nevēlos.

Šveicers. Puisis uz goda!

Mors. Un kas jūs atvedis šurp?

Kosinskis. Ak, virsaiti! Mans gaužām cietsirdīgais liktenis — esmu vētrainajā dzīves jūrā cietis avāriju, mana mūža cerības nogrima bezdibenī, man nepalika pāri vairs nekas cits kā vien mokošas atmiņas par zaudējumu, kas man laupītu saprātu, ja es necenstos tās apslāpēt ar citāda veida darbošanos.

Mors. Jau atkal viens, kas kurn uz dievību! — Tālāk!

Kosinskis. Es kļuvu karavīrs. Nelaime neatkāpās no manis arī te. Devos līdzi uz Austrumindiju, mūsu kuģis uzskrēja uz klintīm — viss vējā —, palika tikai nepiepildīti nodomi! Beidzot padzirdu gari un plaši stāstām par taviem varoņdarbiem, ļaundarībām, kā viņi tos dēvēja, un tad devos šurp trīsdesmit jūdžu garu ceļu ar ciešu nodomu kalpot tavā vadībā, ja pieņemsi manus pakalpojumus. Es lūdzu tevi, cienījamais virsaiti, neatsaki man!

Šveicers (palēkdamies). Vareni, vareni! Tad jau mūsu Rollers ir tūkstoškārt atlīdzināts! īstais puisis mūsu bandai!

Mors. Kā tevi sauc?

Kosinskis. Kosinskis.

Mors. Kosinskis? Vai tu arī saproti, ka esi vieglprātīgs puisis un rotaļājies kā nejēga meitēns, izšķirdamies par šo mūža soli? Te nebūs nekāda bumbiņu mētāšana vai ķegļu spēle, kā tu iedomājies.

Kosinskis. Es zinu, ko tu gribi sacīt, — man ir divdesmit četri gadi, bet esmu jau redzējis zobenus vicinām un dzirdējis ap sevi lodes svilpojam.

Mors. Tā gan, jaunais cilvēk? Vai tad tu tikai tāpēc esi mācījies paukoties, lai viena dāldera dēļ uzbruktu nabaga ceļotājiem vai arī slepus iedurtu vēderā sievietēm? Ej, ej! Tu esi aizmucis no savas aukles, jo viņa tev piedraudējusi ar žagariem.

Šveicers. Pie velna, virsaiti! Kas tev prātā? Vai tiešām gribi sūtīt prom šo Herku- lesu? Vai tad viņam nav tāds izskats, it kā viņš grasītos ar zupas smeļamo kausu aizdzīt pāri Gangai Saksijas maršalu?

Mors. Tāpēc vien, ka tev nav paveicies ar tavām bērnišķīgām iegribām, tu ierodies šeit, lai paliktu par krāpnieku un slepkavu? Zēn, vai tu arī saproti, ko nozīmē slepkava? Tu varēji mierīgi gulēt, kad notrausi magoņu galviņas, bet ja uz sirdsapziņas guļ slepkavība . . .

Kosinskis. Esmu gatavs atbildēt par katru slepkavību, ko tu man liksi izdarīt.

Mors. Ko? Tik gudrs tu esi? Tev netrūkst drosmes uz glaimu makšķeres ķert vīru? Kā tu zini, vai mani nemoka baismīgi murgi, vai uz nāves cisām nenobālēšu? Vai daudz esi paveicis jau tāda, kur tev vajadzēja domāt par atbildību?

Kosinskis. Protams, vēl ļoti maz. Bet šis ceļojums pie tevis, cildenais grāf.

Mors. Vai tavs audzinātājs nav tev devis lasīt Robiņa stāstus — šādus neapdomīgus neliešus vajadzētu sūtīt uz galerām —, vai tie nesatrauca tavu bērnišķīgo fantāziju un neizraisīja neprātīgu vēlēšanos kļūt slavenam? Vai tevi nekārdina tituli un godinājumi? Vai tu grasies iegūt nemirstību ar dedzināšanām? Liec vērā, godkārais jaunekli! Dedzinātājiem un slepkavām lauri nezaļo! Bandītus negaida triumfs, bet gan lāsts, briesmas, nāve, kauns. Vai redzi tur uz pakalna karātavas?

Spīgelbergs (saīdzis staigā šurp un turp). Ai, cik muļķīgi! Cik neciešami, nepiedodami muļķīgi! Tas nav īstais veids! Es rīkotos citādi.

Kosinskis. No kā lai baidās tas, kam nav no nāves bail?

Mors. Bravo! Lieliski! Tu esi skolā bijis čakls un pamatīgi no galvas iemācījies Seneku. Bet, mīļais draugs, ar šāda veida izteicieniem tu nelīdzēsi cietējai dabai, ar to tu nepadarīsi trulas sāpju bultas. Apsver labi, mans dēls! (Paņem viņa roku.) Saproti, es dodu tev padomu kā tēvs — iekams lec bezdibenī, iepazīsti tā dziļumu! Ja tev zināms, kā pasaulē iegūstams vēl kāds prieks, — gadās tādi… apskaidrotības brīži.. . tad tas varētu būt par vēlu. Šeit tu tūlīt pat pametīsi cilvēcības loku: vai nu tev jātop liela gara cilvēkam, vai arī sātanam. Vēlreiz atkārtoju, mans dēls! Ja tev kāda cerību dzirkstele kaut kur citur paspīd, tad pamet šo baismīgo savienību, uz kuru nākt tevi varēja pamudināt vienīgi izmisums, ja vien to nebija noteikusi kāda augstāka vara…

Iespējams maldīties … tici man, iespējams pieņemt par gara stiprumu to, kas beigās tomēr ir vienīgi izmisums — tici man, man! Un pasteidzies pazust.

Kosinskis. Nē! Tagad es vairs nebēgšu. Ja tevi neaizkustina mani lūgumi, tad uzklausi manu nelaimīgo dzīves stāstu. Tu pats tad iespiedīsi man rokā dunci, tu pats. Sēdieties šeit, man visapkārt, un klausieties uzmanīgi!

Mors. Es klausos.

Kosinskis. Jums jāzina, ka esmu bohē- miešu augstmanis un tēva agrā nāve padarīja mani par ievērojamas muižas īpašnieku. Apkārtne bija līdzīga paradīzes dārzam, jo tur dzīvoja eņģelis, meitene, dāsni apveltīta ar ziedošas jaunības pievilcību un nevainīga kā dzidrā debesu gaisma. Bet kam es to stāstu? Tas aizslīd jums gar ausīm — jūs nekad neesat mīlējuši, nekad neesat mīlēti…

Šveicers. Rāmāk, rāmāk! Mūsu virsaitis pietvīcis kā uguns!

Mors. Rimsties! Es uzklausīšu to citreiz… rīt, tuvākajās dienās vai… kad būšu skatījis asinis.

Kosinskis. Asinis, asinis … Paklausies tālāk. Kad es saku, tev sirds pārplūdīs asinīm. Viņa bija pilsoniskas izcelsmes vāciete. Bet viņas acu skatiens kausēja aristokrātijas aizspriedumus. Ar kautrīgu vienkāršību viņa pieņēma no manas rokas laulību gredzenu, un pēc divām dienām man vajadzēja vest pie altāra Amāliju.

Mors steigšus pieceļas.

Kosinskis. Gaidāmās svētlaimes mutulī gatavojoties laulībām, mani ar ziņnesi aicināja ierasties galmā. Ierados. Man rādīja vēstules, kuru saturs bija viena vienīga nodevība un kuras it kā es biju rakstījis. Izdzirdis šādu nelietību, es tumši piesarku; man atņēma zobenu, mani iemeta cietumā, un es zaudēju samaņu.

Šveicers. Un tikmēr… turpini! Es jau jūtu, pēc kā te ož.

Kosinskis. Tur es nosēdēju veselu mēnesi un netiku gudrs, kā tas varējis gadīties. Es drebēju bailēs par Amāliju, kas rūpēs un neziņā par mani kuru katru brīdi varēja nomirt. Beidzot ieradās galma pirmais ministrs, nolasīja pavēli par atbrīvošanu, jo bija atzīts, ka vainīgs neesmu, ar sīrupsaldiem vārdiem apsveica mani un atdeva man zobenu. Nu tikai gavilēdams prom uz savu pili, mīļās Amālijas apkampienos… bet viņa bija pazudusi! Viņu aizveduši pusnaktī, neviens nezināja, kurp, un kopš tā laika neviens viņu nav ne redzējis, ne manījis. Pēkšņi man kā zibens izšāvās caur galvu, es traucos uz pilsētu, centos kaut ko izpētīt galmā, visi raudzījās manī kā uz apsēstu, bet neviens neko noteiktu nezināja pateikt.

Beidzot es atklāju, ka viņa ir pilī aiz slepeniem režģiem — viņa izmeta man zīmīti.

Šveicers. Vai es neteicu?

Kosinskis. Nāve, velns un elle! Tur bija viss pateikts. Viņai bija dota izvēle — vai nu pieļaut, lai es mirstu, vai arī palikt par firsta mī]āko. Svārstoties starp godu un mīlestību, viņa bija izšķīrusies par otro, un (smiedamies) es biju glābts.

Šveicers. Ko tu darīji?

Kosinskis. Es stāvēju kā zibens trāpīts. Asinis — bija manas pirmās domas, asinis — manas pēdējās. Ar putām uz lūpām es brāžos mājās, sameklēju trīssmaiļu zobenu un tad kā plēsts uz mājām pie ministra, jo tikai viņš — viņš bija sasodītais savedējs bijis. Laikam mani bija pamanījuši jau nākam, jo, tiklīdz uzkāpu augšā, visas durvis bija aizslēgtas. Meklēju, vaicāju: viņš esot aizbraucis pie firsta, tā man atbildēja. Es devos tiešā ceļā turp — viņš nebija ne redzēts, ne dzirdēts. Griezos atpakaļ, atlauzu durvis, atradu šo; tikko grasījos… te piesteidzās pieci vai seši kalpotāji no paslēptuves un izrāva man zobenu.

Šveicers (piecirzdams kāļu). Un viņš izgāja sveikā, un tu nekā nepanāci?

Kosinskis. Mani satvēra, neģēlīgi apsūdzēja, bezgodīgi tiesāja — ņemiet vērā! Kā īpašu žēlastību parādot, padzina aiz valsts robežas, mani īpašumi kā atlīdzība pienācās

ministram, mana Amālija paliek, kā iepriekš, tīģera nagos, pavada savas mūža dienas sērās un vaimanās, bet manai atriebībai jāgavē un jāzemojas despotisma jūgā.

Šveicers (pieceļas un asina zobenu). Tas ir ūdens uz mūsu dzirnavu rata, virsaiti! Te ir ko dedzināt!

Mors (kurš līdz šim sparīgiem soļiem staigāja šurp un turp, spēji pagriežas pret laupītājiem). Man viņa jāredz. Celieties! Kosinski, tu paliec! Veikli posties!

Laupītāji. Uz kurieni, kas?

Mors. Uz kurieni? Kurš vaicā — uz kurieni? (Aizsvilies, Sveiceram.) Nodevēj, tu gribi mani aizkavēt? Zvēri pie debesu gaismas! …

Šveicers. Es nodevējs? Ej kaut ellē, es tev sekošu!

Mors (apskauj viņu). Brāļa sirds! Tu sekosi man. Viņa raud, viņa sērās aizvada savas mūža dienas. Celieties! Aši! Visi! Uz Frankoniju! Mums jābūt tur nedēļas laikā. (Aiziet.)

CETURTAIS CĒLIENS

.

PIRMĀ AINA

lauku ainava Moru pils tuvumā.

Laupītājs Mors. Kosinskis tālāk.

Mors. Ej pa priekšu un pieteic mani. Vai tu atceries visu, kas tev sakāms?

Kosinskis. Jūs esat grāfs fon Brands, braucat no Meklenburgas, es esmu jūsu zirgu puisis. Esiet bez rūpēm, gan es savu lomu notēlošu, dzīvojiet vesels! (Aiziet.)

Mors. Esi sveicināta, dzimtā zeme! (Skūpsta zemi.) Dzimtenes debesis! Dzimtenes saule! Lauki un pakalni, strauti un meži! Esiet visi, visi sirsnīgi sveicināti! Cik brīnum jauki dvesmo manu dzimtenes kalnu gaiss! Kāda dziedinoša lieglaime strāvo no jums pretī nabaga bēglim! Elisijs! Poētiskā pasaule! Apstājies, Mor! Tava kāja sper soli svētnīcā. (Iet tuvāk.) Redzi, tur jau arī bezdelīgu ligzdas pils parkā, te dārza vārtiņi un stūrītis pie žoga, kur tu tik bieži vēroji un kaitināji pūci, un tur, lejā, pļava, kur tu, varonis Aleksandrs, vedi maķedoniešus kaujā pie Arbelām, un tur līdzās zālainais pakalns, no kura tu nogāzi Pērsijas tirānu un kur tavs uzvaras karogs plīvoja augstu! (Smaida.) Bērnības zelta maija dienas no jauna atdzīvojas izmisušajā dvēselē. Tu biji toreiz tik laimīgs, biji tik nedalīts, gaiši līksms un tagad… Te nu guļ tavu nodomu drupas. Šeit tev bija paredzēts dzīvot — ievērojamam, cildenam, visu godātam cilvēkam, šeit tev vajadzēja Amālijas ziedošajos bērnos otrreiz pārdzīvot savu bērnības laiku… Šeit! Šeit tev vajadzēja kļūt par savas tautas elku, bet ļaunais ienaidnieks ir tevi izjokojis. (Saraujas.) Kāpēc es nācu šurp? Vai tāpēc, lai mani, tāpat kā gūstekni, no sapņiem par brīvību pamodinātu važu šķindoņa? … Nē, es atgriezīšos savā postā! Gūsteknis bija jau aizmirsis, kāda ir dienas gaisma, bet sapnis par brīvību iedzirkstījās viņā kā zibens nakts tumsā, kas pēc tam tiek vēl melnāka. Dzīvojiet sveiki, dzimtenes lauki! Kādreiz jūs skatījāt zēnu Kārli — un zēns Kārlis bija laimīgs zēns, tagad jūs redzat vīru — un viņš ir izmisuma pilns. (Viņš apsviežas un dodas uz viņu galu, kur pēkšņi paliek stāvam un ar skumjām noraugās uz pili.) Nepamest ne mirkli uz viņu… un tikai mūris šķir viņu no manis. .. Nē! Man viņa jāredz, jāredz viņš… Lai arī sirds asiņo! (Atgriežas.) Tēvs! Tēvs! Tavs dēls tuvojas . .. Prom, melnās, kūpošās asinis! Prom, tukšais, postošais, drebošais nāves skats! Ļauj man vaļu tikai šo vienu stundu! Amālij! Tēvs! Tavs Kārlis nāk! (Ātri tuvojas pilij.) Moki mani, kad ausīs diena, neatkāpies, kad iestāsies nakts, moki drausmīgos murgos! Tikai neatņem man šo vienīgo prieku. (Viņš apstājas pie vārtiem.) Kas ar mani notiek? Ko tas nozīmē, Mor? Esi vīrs!… Nāves šausmas … Baismīga nojausma … (Iet iekšā.)

OTRA AINA

Galerija pilī.

Ienāk laupītājs Mors un Amālija.

Amālija. Un jūs domājat pazīt viņa attēlu šo portretu vidū?

Mors. Neapšaubāmi. Viņa tēls ir manī vienmēr bijis dzīvs. (Iedams gar portretiem.) Sis nav.

Amālija. Uzminējāt! Tas ir grāfu dzimtas ciltstēvs, dižciltību viņam piešķīra Barbarosa, kuram viņš kalpoja kaujās ar jūras laupītājiem.

Mors (joprojām aplūko portretus). Šis arī nav, tas arī ne, tur tas arī ne — viņa nav to vidū.

Amālija. Kā? Paskatieties vērīgāk! Es domāju, ka jūs viņu pazināt…

Mors. Tikpat labi kā savu tēvu! Viņam trūkst maigā vaibsta ap muti, kas viņu Jāva atšķirt starp tūkstošiem, — tas nav viņš.

Amālija. Es esmu pārsteigta. Kā? Neredzēt astoņpadsmit gadus ilgi un vēl. . .

Mors (pēkšņi piesarcis). Tas viņš ir! (Stāv, ka zibens trāpīts.)

Amālija. Brīnišķīgs cilvēks!

Mors (nogrimis vērošanā). Tēvs! Tēvs! Piedod man! — Jā, brīnišķīgs cilvēks! (Slauka acis.) Dievišķīgs cilvēks!

Amālija. Jums, liekas, viņa liktenis ir tuvs?

Mors. Ak, brīnišķīgs cilvēks! Un viņš ir šķīries no šīs pasaules?

Amālija. Šķīries! Šķīries no mums kā viss labākais… (Pieskardamās viņa rokai.) Mījais grāfa kungs, šeit, zemes virsū, nav svētlaimes,

Mors. Patiesi vārdi, patiesi vārdi. Vai jūs būtu jau pieredzējusi šo bēdīgo patiesību? Jums droši vien tikai gadu divdesmit.

Amālija. Esmu to pieredzējusi. Visi dzimst, lai atkal skumji mirtu. Mēs izzinām tāpēc vien, mēs iegūstam tāpēc vien, lai atkal ar sāpēm zaudētu.

Mors. Vai esat jau kaut ko zaudējusi?

Amālija. Nē … Visu … neko … Vai neiesim tālāk, grāfa kungs?

Mors. Tik steidzīgi? Kā attēls ir tas tur, pa labi? Man liekas, viņam ir skumjas sejā.

Amālija. Pa kreisi — tas ir grāfa dēla portrets, tagadējā pils īpašnieka … Nāciet, nāciet!

Mors. Bet portrets pa labi?

Amālija. Vai jūs nevēlaties iziet dārzā?

Mors. Bet portrets pa labi? — Tu raudi, Amālija?

Amālija steigšus aiziet.

Mors. Viņa mīl mani! Viņa mīl mani! Viņa satraucās līdz sirds dzijumiem, pār vaigiem sāka ritēt nodevīgās asaras. Viņa mīl mani! Nožēlojamais, vai tu esi to pelnījis! Vai es te nestāvu kā notiesātais, gaidot, kad kaklu skars bendes cirvis? Vai šis nav tas dīvāns, kur es, viņu apskaudams, lidinājos svētlaimē? Vai tās ir tēva mājas? (Skata tēva portretu, satriekts.) Tu, tu … tavās acīs šaudās liesmas … lāsts, lāsts, iznīcība! Tur es esmu? Acu priekšā tumšs.. . Dieva dusmība! Es, es viņu nogalināju! (Aizskrien.)

Francis t o n Mor s dziļās pārdomās.

Francis. Prom no acīm šo tēlu! Prom! Gļēvais bailuli! Ko trīci un kāpēc? Tā vien liekas, ka īsajā laika sprīdī, kopš grāfs klaiņo šajās sienās, man pa pēdām zagtos kāds elles spiegs. Es taču viņu pazīstu! Kaut kas dižens un bieži skatīts ir viņa mežonīgajā, saules no- brūninātajā sejā, kas man liek notrīsēt. Arī

Amālija nav pret viņu vienaldzīga! Vai tā nešauda uz viņu alkatīgi tvīkstošus skatienus, ar kādiem parasti ir ļoti skopa? Vai es neredzēju, kā viņai slepus iekrita dažas asaras vīnā, kuru viņš man aiz muguras tik rijīgi izkampa, it kā gribētu aprīt ar visu glāzi! Jā, es to redzēju, redzēju pats savām acīm spogulī. Ei, Franci, uzmanies! Te slēpjas postošas, neapjaustas briesmas!

Pētoši raugās Kārļa portretā.

Viņa garais kā zosij kakls, melnās, dzirkstis šķiļošās acis … Hm! Hm! Drūmās, pārkārušās, kuplās uzacis… (Pēkšņi satrūkdamies.) Ņirdzīgās pekles ugunis! Vai jūs man iedvešat šo nojautu? Tas ir Kārlis! Jā, tagad viņa vaibsti atkal atdzīvojas. Tas ir viņš, par spīti savai mākslai! Tas ir viņš! Lāsts un nāve! (Sparīgi soļo uz priekšu un atpakaļ.) Vai tāpēc es naktīs neesmu gulējis, vai tāpēc klintis aiz- vācis un bezdibeņus pielīdzinājis, pretojies visiem cilvēcības instinktiem, lai beigās šis pasaules klaidonis izjauktu manas mākslīgi izaustās cilpas? Rāmu garu! Tikai rāmu garu! Atlicis vairs tikai nieks. Esmu jau tiktāl līdz ausīm iestidzis nāves grēkos, ka būtu neprāts peldēt atpakaļ, ja krasts atrodas tālu prom. Par atgriešanos nav vairs ko gudrot! Žēlsirdībai pašai būtu vajadzīgs ubaga spieķis un nebeidzamā apžēlošana pagalam izputētu, ja sadomātu atlaist man visus parādus. Tātad uz priekšu, kā vīram pieklājas! (Zvana.) Lai piebiedrojas sava tēva garam un tad nāk — par mirušajiem es daudz nedodu. Daniel! Ei, Daniel! Kas tas nu, būs arī vēl to pret mani sakūdījuši? Viņš izskatās tik noslēpumains.

Ienāk Daniels.

Daniels. Ko pavēlēsiet, augstība?

Francis. Neko. Ej piepildi šo vīna kausu, bet žigli! (Daniels aiziet.) Pagaidi, vecais, gan es tevi dabūšu rokā! Es tik cieši raudzīšos tev acīs, ka tava notvertā sirdsapziņa nobālēs arī maskai cauri! Viņam jāmirst! Muļķis ir tas, kurš savu daibu paveic tikai līdz pusei, tad pamet un dīkā blenž, kas tālāk notiks.

Daniels ar vinu.

Francis. Noliec te! Raugies man cieši acīs! Kā tev ļogās ceļgali! Kā tu drebi! Atzīsties, vecais, — ko tu esi izdarījis?

Daniels. Neko, jūsu augstība, tik tiešām kā dievs debesīs!

Francis. Izdzer šo vīnu! Ko? Tu vilcinies? Taisnību — tūlīt pat, aši! Ko tu iebēri vīnā?

Daniels. Dievs kungs! Kā? Es — vīnā?

Francis. Tu iebēri indi vīnā! Vai neesi bāls kā nāve? Atzīsties! Kurš tev to iedeva? Grāfs — vai ne tā, viņš tev iedeva?

Daniels. Grāfs? Jēzus Marija! Grāfs man nav neko devis.

Francis (metas viņam viisū). Es tevi žņaugšu, līdz tu zils metīsies, sirmais melkuli! Neko? Kāpēc tad jūs allaž bāžat galvas kopā? Viņš, tu un Amālija? Kas jums mūžīgi ko sačukstēties? Klāj laukā! Kādus noslēpumus viņš tev uzticējis?

Daniels. Dievs augstais zina, viņš nav man uzticējis nekādus noslēpumus.

Francis. Vai tu gribi to noliegt? Kādas viltības jūs perināt, lai dabūtu mani nost no ceļa? Nožņaugt aizmigušu, vai ne? Pārgriezt man rīkli, skujot bārdu? Noindēt ar vīnu vai šokolādi? Klāj laukā, saki! Vai arī aizlaist uz viņpasauli, pasniedzot zupu? Klāj laukā, es zinu visu.

Daniels. Dievs lai mani soda, ja es jums tagad kaut ko citu saku, nevis tīrāko patiesību.

Francis. Šoreiz es tev piedodu. Bet, klau, viņš droši vien iedeva tev naudu? Paspieda roku ciešāk, nekā tas pieņemts? Apmēram tā, kā mēdz spiest veciem paziņām?

Daniels. Nekad, jūsu augstība.

Francis. Vai viņš, piemēram, neteica, ka pazīst tevi… ka tev vajadzētu pazīt viņu? Ka , tev reiz kā migla nokritīs no acīm, ka… Ko? Vai tiešām viņš nebūtu tev nekā tamlīdzīga teicis?

Daniels. Gluži nekā tāda.

Francis. Ka zināmi apstākli viņu kavējuši … ka bieži bijis jāslēpjas aiz maskas, lai tiktu galā ar saviem ienaidniekiem, ka viņš gribot atriebties, nežēlīgi atriebties?

Daniels. Ne skaņas par kaut ko tādu.

Francis. Kā? Gluži nekā? Padomā labi! Ka viņš ļoti labi pazinis veco grāfu… sevišķi labi pazinis … ka viņu mīl… ārkārtīgi mīl… kā dēls…

Daniels. Kaut ko tamlīdzīgu tā kā būtu dzirdējis.

Francis (nobālis). Tiešām? Vai tiešām viņš? … Kā — stāsti veicīgāk! Vai viņš teica, ka ir mans brālis?

Daniels (iztrūcies). Ko, jūsu augstība? Nē, to viņš nav sacījis. Bet, kad jaunkundze viņu vadāja pa galeriju — es tieši tobrīd slaucīju putekļus no gleznu rāmjiem —, viņš pēkšņi palika kā zibens trāpīts pie nelaiķa grāfa portreta stāvam. Jaunkundze norādīja uz portretu un sacīja: «Brīnišķīgs cilvēks.» — «Jā, brīnišķīgs cilvēks!» viņš atbildēja, slaucīdams acis.

Francis. Klausies, Daniel! Tu zini, ka es vienmēr esmu pret tevi bijis labs, devu tev uzturu un drēbes un saudzīgi izturējos pret tavu lielo vecumu.

Daniels. Lai dievs jums to atmaksā! Es esmu jums vienmēr godīgi kalpojis.

Francis. To es nupat gribēju teikt. Tu vēl nekad savā mūžā neesi man pretim runājis, jo labi zini, ka esi man paklausību parādā viscaur, lai ko es tev liktu darīt.

Daniels. Viscaur no sirds, ja tas nav pretrunā ar dievu un manu sirdsapziņu.

Francis. Nieki, nieki! Vai tev nav kauna? Vecam vīram ticēt Ziemsvētku pasaciņām! Ei nu, ei, Daniel, tās bija muļķīgas domas. Es esmu tavs kungs. Dievs un sirdsapziņa sodīs mani, ja vien dievs un sirdsapziņa ir.

Daniels (sasit iokas). Žēlīgā debess!

Francis. Tavas paklausības vārdā! Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Tavas paklausības vārdā es tev pavēlu — rīt grāfs vairs nedrīkst būt starp dzīvajiem …

Daniels. Dievs, apžēlojies! Kāpēc tā?

Francis. Tavas a k 1 ā s paklausības vārdā! Tu man par visu atbildēsi.

Daniels. Es? Svētā dievmāte, esi man žēlīga! Es? Ko tad es, vecs vīrs, esmu nogrēkojies?

Francis. Te nav tik ilgi ko gudrot, tavs liktenis ir manās rokās. Vai gribi savu mūžu nonīkt dziļākajā no maniem torņiem, kur bads tevi spiedīs grauzt pašam savus kaulus un dedzinošas slāpes — lakt pašam savu ūdeni? — Vai arī labāk vienā mierā ēst dienišķo maizi un rāmi pavadīt vecumdienas?

Daniels. Ko jūs runājat, kungs? Rāmas vecumdienas slepkavam?

Francis. Atbildi uz manu jautājumu!

Daniels. Mana sirmā galva, mana sirmā galva!

Francis. Jā vai nē?

Daniels. Nē! Dievs, apžēlojies par mani!

Francis (grasīdamies iet). Labi, tev drīz šī apžēlošana būs vajadzīga.

Daniels viņu aiztur un nokrīt viņa priekšā uz ceļiem.

Daniels. Žēlastību, kungs! Žēlastību!

Francis. Jā vai nē?

Daniels. Jūsu augstība, man ir septiņdesmit viens gads! Esmu tēvu un māti godā turējis un nevienu savā mūžā apzināti neesmu krāpis, godīgi un paļāvīgi turējies pie savas ticības un jūsu namā nokalpojis četrdesmit četrus gadus, un tagad gaidu mierīgu, svētīgu galu. Ak, kungs, kungs! (Cieši aptver viņa ceļgalus.) Un jūs gribat man atņemt pēdējo mierinājumu manā nāves stundā, lai sirdsapziņas mokas man laupa pēdējo lūgšanu, lai aizeju mūžīgā mierā kā briesmonis dieva un cilvēku priekšā? Nē, nē, mans dārgais, labais, cienītais kungs! To jūs negribat, to jūs nevarat prasīt no septiņdesmit vienu gadu veca vīra.

Francis. Jā vai nē? Kam tukšā tērgāšana?

Daniels. Es kalpošu jums turpmāk vēl centīgāk, savus vājos spēkus likšu lietā, cik vien spēšu, celšos agrāk, gulšos vēlāk, ak, un pieminēšu jūs savās vakara un rīta lūgšanās, un dievs nepametīs neuzklausītu veca vīra lūgšanu.

Francis. Paklausība ir labāka par upuriem. Vai tu esi kādreiz dzirdējis, ka bende klīrētos, kad viņam jāizpilda spriedums?

Daniels. Jā, tā gan! Bet nobeigt nevainīgu, kas…

Francis. Vai man tev jādod norēķins? Vai cirvis drīkst vaicāt bendem, kāpēc tā, nevis šitā? Redzi, cik esmu pacietīgs — es piedāvāju tev atlīdzību par to, ko tu man esi zvērējis darīt tāpat.

Daniels. Bet, kad es zvērēju, tad cerēju, ka varēšu palikt kristietis.

Francis. Bez iebildumiem! Redzi, es tev dodu vēl veselu dienu laika apdomāties! Apsver vēlreiz! Laime un nelaime — vai dzirdi? Saproti? Lielākā laime un postoša nelaime! Un mocībās es darīšu brīnumus.

Daniels (brīdi nogrimis pārdomās). Es to darīšu, rīt es to darīšu. (Aiziet.)

Francis. Kārdinājums ir liels, un šis nu nav vis dzimis par savas ticības mocekli. — Uz veselību, grāfa kungs! Pēc visa spriežot, rītvakar jūs ieturēsiet savu pēdējo maltīti! Viss ir atkarīgs no domāšanas veida, un muļķis ir tas, kurš neapsver savu labumu. Tēvam, kurš varbūt izdzēris lieku pudeli vīna, rodas iekāre — un rezultātā dzimst cilvēks, bet cilvēks, protams, ir pats pēdējais, par ko domā, darot šo Herkulesa darbu. Nu arī mani sagrābusi iekāre — un cilvēks noliek karoti, protams, šeit ir vairāk saprāta un mērķtiecības nekā tur, viņa izcelsmes brīdī. Vai lielāko tiesu cilvēku piedzimšanai nav par iemeslu tveicīga jūlija pēcpusdiena, kāda palaga pievilcīgais izskats, guļošas grācijas valdzinājums vai varbūt izdzēsta gaisma? Ja cilvēka piedzimšanai ir dzīvnieciskas iekāres un gadījuma raksturs, tad kuram gan ienāks prātā piešķirt lielu nozīmi viņa dzimšanas noliegšanai? Lai nolādēta mūsu auklētāju muļķība, kas kropļo mūsu iztēli ar šausminošām pasakām, un mūsu uzņēmīgajās smadzenēs dziļi iespiežas pretīgas pastarās tiesas ainas, kas neviļus liek nodrebēt pat vīrieša cilvēkam, iedveš stindzinošas bailes, nomāc mūsu visdrosmīgākos nodomus, iekaļ tumšas māņticības važās mūsu mostošos saprātu… Slepkavība! Ap šo vārdu plivinās veseli spieti ellišķīgu fūriju; daba piemirsusi radīt vienu cilvēku vairāk, nav bijusi nosieta nabas saite, kāzu naktī tēvs cietis neveiksmi — un no visas ēnu rotaļas nav ne miņas. Kaut kas ir bijis, un nekā nebūs. Vai tas nav tas pats, kas — nekā nav bijis, un nekā nebūs, bet par to, kā nav, nav ari ko runāt. Cilvēks rodas no muklāja, kādu laiku bradā pa muklāju, pats rada muklāju un no jauna pārvēršas muklājā, līdz beidzot pretīgi pieķep pie sava mazmazbērna kurpju zoles. Tādas ir dziesmas beigas — cilvēces aicinājuma muklāja aplis. Un tāpēc — laimīgu ceļu, godājamais brāļa kungs! Lai sirdsapziņa, šis žultainais, podagras slimais morālists, dzen no atklātajiem namiem laukā grumbainās sievas un spīdzina nāves cisās vecus augļotājus — pie manis tā nekad audienci nedabūs! (Aiziet.)

TREŠA AINA

Cita istaba pili. Laupītājs Mors ienāk no vienas puses, Daniels — no otras.

Mors (steidzīgi). Kur jaunkundze?

Daniels. Cienītais kungs! Atļaujiet nabaga cilvēkam jums kaut ko lūgt.

Mors. Tas tev ir atļauts. Ko tu gribi?

Daniels. Nedaudz — un visu, ļoti maz — un tomēr ļoti daudz, atļaujiet jums noskūpstīt roku!

Mors. To nevajag, labais sirmgalvi! (Apskauj viņu.) Es tevi gribētu saukt par tēvu.

Daniels. Jūsu roku, jūsu roku! Es lūdzu jūs!

Mors. Nē, nē.

Daniels. Man vajag! (Satver Mora roku, aši apskata un nokrīt uz ceļiem.) Mījais, labais Kārli!

Mors (iztrūkstas, bet savaldās, vēsi). Draugs, ko tu runā? Es tevi nesaprotu.

Daniels. Jā, noliedziet vien, izliecieties — labi, labi! Bet man jūs tomēr esat labais, dārgais junkurs! Mījais dievs, man, vecam vīram, vēl tāds prieks . .. kāds es esmu mujķa stulbenis, ka tūlīt pat ne… Debesu tēvs! Tā nu jūs esat atgriezies, bet vecais kungs jau zem velēnām… un jūs esat atkal šeit… kāds akls ēzelis esmu bijis, ka (ieplāj sev pa pieri) nepazinu tūlīt, no pirmā acu uzmetiena … Dieviņ tētīt! Kas to būtu varējis iedomāties! Tas ko es, asarās mirkdams, lūdzos… Kungs Jēzu Krist! Te nu viņš stāv savā agrākajā istabā!

Mors. Kas tā par savādu runāšanu? Vai jums ir drudzis, vai arī gribat ar mani izspēlēt kādu joku?

Daniels. Ai, ai, nav labi! Nav labi zoboties par vecu kalpu. Šī rēta! Vai atceraties? Augstā debess! Kādas bailes es toreiz pārcietu! Es jūs vienmēr tik Joti mīlēju, un kādus sirdēstus jūs man gandrīz sagādājāt! Jūs sēdējāt man klēpī, vai atceraties? Tur, apaļajā istabā. Droši vien, manu putniņ, esat to aizmirsis… ari pulksteni ar dzeguzīti, kas jums tik Joti patika. Iedomājieties, Dzeguzīte pagalam, saplēsta… Vecā Zuze to sadauzīja, uzkopdama istabu…. Kā tad, un jūs sēdējāt man klēpī un saucāt: «Nū, nū!» — un es aizskrēju pēc jūsu zirdziņa. Jēzus Marija! Kāpēc arī man, vecam muļķim, vajadzēja skriet? Mani tikpat kā ar verdošu ūdeni aplēja, kad es izdzirdu tur laukā jūs brēcam… Iebrāžos istabā: jūs guļat zemē, asinis plūst aumaļām, bet rokā… Svētā dievmāte! Mani it kā viens būtu ledus saltā ūdenī iegrūdis… bet tā jau iet, tiklīdz netur acis vaļā un neuzmana bērnus. Dieviņ, ko tad, ja būtu acī? Tā jau, kā par spīti, labajā rokā. Savu mūžu vairs, es teicu, neviens bērns man netiks ne pie naža, ne šķērēm vai kā cita asa, es teicu. Par laimi, kungs un kundze bija izbraukuši. Jā, jā, tā būs tev mācība uz visu mūžu, es teicu. Kungs, apžēlojies! Mani taču varēja padzīt, es varēju… Dievs tas kungs piedos jums jūsu nerātnības… bet — paldies dievam — brūce laimīgi sadzija, palika tikai nejaukā rēta.

Mors. Es nesaprotu ne vārda no visa, ko tu saki.

Daniels. Jā, jā, tie bija laiki… Allaž kādu cepumu, biskvītu, saldumu iedevu jums paslepus, jūs man vienmēr bijāt visvairāk pie sirds. Vai atceraties, ko jūs man sacījāt stallī, kad es jūs uzsēdināju uz vecā grāfa dūkanā zirga un ļāvu jādelēt pa lielo pļavu? «Daniel,» jūs teicāt, «pagaidi tik, kad es izaugšu liels, tu būsi mans pārvaldnieks un vizināsies kopā ar mani karietē.» — «Jā,» es sacīju un smējos, «ja dievs dos veselību, Jaus vēl dzīvot un jūs no vecā vīra nekaunēsieties,» es sacīju, «tad es lūgšu jūs uzdāvināt man ciematā to mājiņu, kas jau labu laiku stāv tukša, tur es sev saraudzētu spaiņus divdesmit vīna un savās vecumdienās saimniekotu.» Jā, smej ieties, sme- jieties vien! Tas jums, jaunais kungs, būs pavisam izkūpējis no galvas. Tagad izliekas, ka veco vīru nepazīst, izturas tik vēsi, tik augstprātīgi, — o, jūs tomēr esat tas pats mans zelta junkuriņš! Tiesa, bijāt mazliet vieglprātīgs — neņemiet ļaunā —, kā jau tas ar jauniem ļaudīm mēdz būt, bet beigās vēl viss var par labu vērsties.

Mors (apskauj viņu). Jā, Daniel, es negribu vairs no tevis neko slēpt! Es esmu tavs Kārlis, tavs pazudušais Kārlis! Ko dara mana Amālija?

Daniels (sāk raudāt). Vai gan man, vecajam grēciniekam, varēja ienākt prātā, ka piedzīvošu tādu prieku … Tātad nelaiķa kungs veltīgi lējis asaras! Tad nu, tad nu, baltā galva, trauslie kauli, liecieties kapā ar prieku! Mans kungs un pavēlnieks ir dzīvs, manas acis to skatījušas!

Mors. Un savu solījumu es pildīšu — ņem šo, godīgais sirmgalvi, par dūkano stallī! (Piespiež paņemt smagu naudas maku,) Es neesmu aizmirsis veco vīru.

Daniels. Vai, ko jūs darat? Par daudz! Jūs esat pārskatījies.

Mors. Neesmu pārskatījies, Daniel! (Daniels grasās nokrist uz ceļiem.) Celies augšā! Saki — ko dara mana Amālija?

Daniels. Lai dievs jums to atmaksā! Lai dievs atmaksā! Ak, kungs Jēzu, jūsu Amālija — viņa to nepārdzīvos, viņa aiz prieka nomirs!

Mors (spēji). Viņa nav mani aizmirsusi?

Daniels. Aizmirsusi? Kādus niekus jūs atkal melšat? Jūs aizmirsusi? Jums vajadzēja būt klāt, pašam redzēt, kā viņa lauzīja rokas, kad pienāca raksts ar ziņu, ka jūs esot miris, — ar ziņu, ko lika izplatīt tagadējais cienītais kungs…

Mors. Ko tu saki? Mans brālis …

Daniels. Jā, jūsu brālis, cienītais kungs, jūsu brālis… citu reizi, kad būs laika, es jums vairāk pastāstīšu… Un cik smalki viņa tam parādīja durvis, kad tas katru miju dieniņu uzmācās ar priekšlikumu, lai Amālijas jaunkundze top par viņa cienīto! Ak, man jāsteidzas, jāsteidzas pateikt, pavēstīt priecīgo ziņu! (Grasās iet.)

Mors. Pagaidi, pagaidi! Viņa to nedrīkst zināt, neviens nedrīkst zināt, arī mans brālis ne…

Daniels. Jūsu brālis? Nē, lai dievs pa- sarg, viņš nekā nedrīkst zināt. Viņš jau nu ne! … Ja tikai viņš jau nezina vairāk, nekā drīkstētu zināt… Ak, ticiet man, pasaulē ir zemiski cilvēki, zemiski brāļi, zemiski kungi, bet — kaut vai par visu mana kunga zeltu — es nebūšu zemisks kalps. Cienītais kungs uzskatīja jūs par mirušu.

Mors. Hm! Ko tu tur murmini?

Daniels (klusāk). Un, protams, ja tik negaidot pieceļas no miroņiem … Jūsu brālis bija nelaiķa kunga vienīgais mantinieks …

Mors. Vecais! Ko tu tur murmini caur zobiem, itin kā mēles galā tev būtu tāds baismīgs noslēpums, ko nedrīkst izpaust, bet kam tomēr jāatklājas? Runā skaidrāk!

Daniels. Bet es drīzāk aiz bada grauzīšu pats savus vecos kaulus, drīzāk izslāpis lakšu pats savu ūdeni nekā nopelnīšu labklājību un bezrūpīgu dzīvi ar slepkavību. (Steigšus aiziet.)

Mors (pēc baismīga klusuma brīža, aizsvi- lies). Piekrāpts! Piekrāpts! Kā zibens apgaismoja manu prātu! — Blēža izdarības! Debesis un elle! Nevis tu, tēvs! Blēža izdarības! Slepkava, laupītājs blēža izdarību dēļ! Viņa apmelots! Manas vēstules atplēstas, viltotas.. . mīlas pilna bija viņa sirds — ak, es nejēgu nejēga! Mīlas pilna bija viņa tēvišķīgā sirds … Ak vai, kāda neģēlība! Man būtu vajadzējis tikai nokrist pie viņa kājām, būtu pieticis ar vienu pašu asaru…

ak vai, kāds es esmu stulbs, stulbs nejēga! (Sizdams galvu pret sienu.) Es būtu varējis justies laimīgs… ak, nelietība, nelietība! Mana mūža laime nekrietni sadragāta. (Skraida saniknots šurp un turp.) Slepkava, laupītājs blēža izdarību dēļ! Viņš pat nedusmojās. Ne domas viņa sirdī nebija par lāstu… Ak, ļaundari, neizprotamais, glūnīgais, atbaidošais ļaundari!

Ienāk Kosinskis.

Kosinskis. Virsaiti, kur tu esi pazudis? Kas noticis? Es redzu, ka tu labprāt te pakavētos ilgāk.

Mors. Prom! Apseglo zirgus! Pirms saules rieta mums jābūt pāri robežai!

Kosinskis. Tu joko!

Mors (pavēloši). Steigšus, ātri! Nekavējies ne mirkli, pamet visu, un tā ka lai neviens tevi nebūtu redzējis! (Kosinskis aiziet.) Man jābēg no šiem mūriem. Vismazākā vilcināšanās — un es varētu zaudēt savaldību, bet viņš ir mana tēva dēls. — Brāl, brāl! Tu esi mani padarījis par visnelaimīgāko cilvēku zemes virsū, es nekad neesmu tev pāri darījis, tu neesi rīkojies brāļa cienīgi. Plūc vienā mierā savas ļaundarības augļus, lai mana klātbūtne ■vairs ilgāk nevieš rūgtumu tavā baudā, — bet tiesa gan, tu neesi rīkojies brāļa cienīgi. Lai mūžīga tumsa sedz tavu nodarījumu, un nāve lai to neizkliedē!

Kosinskis. Zirgi ir apsegloti, mēs varam jāt, ja vēlaties.

Mors. Steidzini, steidzini! Kāpēc tik ātri? Vai tad es neredzēšu viņu vairs?

Kosinskis. Ja gribat, es noņemšu iemauktus, jūs pats likāt steigties pa galvu pa kaklu.

Mors. Vēl vienu reizi! Pēdējās ardievas! Man jāizdzer šis svētlaimes indes dzēriens līdz dibenam un tad… Pagaidi, Kosinski! Vēl desmit minūtes … tur, aiz pils pagalma … un mēs laidīsim aulekšiem prom!

CETURTA AINA

Dārzā.

Amālija. «Tu raudi, Amālij a?» — un viņš teica to tādā balsī, tādā balsī. .. Man šķita, ka visa daba atjaunojusies. Dzirdot šo balsi, atmodās senā jausma par kādreiz izjusto mīlas pavasari. Lakstīgala pogoja kā toreiz, puķes smaržoja kā toreiz, un es, svētlaimē apskurbusi, gulēju pie viņa krūtīm. — Ak, viltīgā, nodevīgā sirds! Kā tu centies attaisnot savu neuzticību zvērestam! Nē, nē, laukā no manas sirds, tu noziedzīgais tēls! Mans vienīgais, es neesmu lauzusi zvērestu! Prom no manis, jūs viltīgās, bezdievīgās vēlēšanās! Sirdī, kur valda Kārlis, nav vietas nevienam mirstīgajam. Bet kāpēc mana sirds tik neatlaidīgi, pret pašas gribu tiecas pie šī svešinieka? Vai viņš nav sakusis ar mana vienīgā tēlu? Vai viņš nav mana vienīgā mūžīgais pavadonis? «Tu raudi, Amālij a?» — Ai, es bēgšu no viņa, bēgšu… Lai nekad manas acis neskata šo svešinieku!

Laupītājs Mors atver dārza vārtiņus.

Amālija (saraujas). Klau! Kas tur? Vai nečīkstēja vārtiņi? (Pamana Kārli un pielec kājās.) Viņš? Kurp? Kas? Esmu kā zemē ieaugusi, nespēju pakustēties ne no vietas. — Debesu tēvs, nepamet mani! — Nē, tu nedrīksti man atņemt manu Kārli! Manā sirdī nav vietas divām dievībām, es esmu vienkārša, mirstīga meitene! (Izņem Kārļa portretu.) Tu, Kārli, esi mans labais gars un aizstāvis pret šo svešinieku, kurš mulsina manu mīlošo sirdi! Tevī, tikai tevī nenovēršoties raudzīties — un neviena paša bezdievīga mirkļa šim cilvēkam! (Sēž klusēdama, nenovērsdama acu no portreta.)

Mors. Jūs esat šeit? Un skumja? Asara uz šī portreta? (Amālija viņam neatbild.) Kurš ir tas laimīgais, kura dēļ eņģeļa acīs sidrabo asaras? Vai es arī drīkstu šo cildināto … (Grib aplūkot portretu.)

Amāli j a. Nē … jā… nē!

Mors (spēji atkāpies). Ā! Vai viņš ir šādas dievināšanas cienīgs? Vai ir cienīgs? …

Amālija. Būtu jūs viņu pazinis!

Mo r s. Es viņu apskaustu.

Amālija. Pielūgtu, jūs gribējāt teikt.

Mors. Ha!

Amālija. O, jūs būtu viņu iemīļojis… Viņa vaibstos, acīs, balss noskaņā ir tik daudz, tik daudz kopīga ar jums … tik daudz, ko es tik ļoti mīlu …

Mors stāv, raudzīdamies zemē.

Amālija. Seit, kur jūs stāvat, viņš stāvējis neskaitāmas reizes un viņam līdzās tā, kurai viņa tuvumā aizmirsās zeme un debesis. Šeit viņa skatiens klīda pa ziedošo apkārtni, liekas, daba uztvēra dziļo, iedvesmojošo acu mirdzumu un vērtās vēl krāšņāka, veldzēdamās sava radības kroņa atzinībā. Šeit viņš ar savu dievišķīgo mūziku apbūra visus dziedoņus gaisā… Te no šī rožu krūma viņš plūca rozes, plūca rozes man … šeit, šeit viņš mani apskāva, viņa lūpas dedzināja manas un puķes labprāt šķīrās no dzīves zem mīlētāju soļiem …

Mors. Un viņa vairs nav?

Amālija. Viņa dzīves laiva svaidās pa vētrainām jūrām — Amālijas mīlestība seko viņam pa pēdām. Viņš klaiņo pa smilšu tuksnešiem, kur cilvēks nav soli spēris, — Amālijas mīlestība pārvērš sakarsētās smiltis zem viņa kājām zaļojošā laukā un kailos zarus — ziedošos krūmos. Dienvidu saule kveldē viņa kailo galvu, ziemeļu sniegs stindzina kājas, krusa brāzmaini sitas sejā, bet Amālijas mīlestība ieaijā viņu negaisā un vētrā… Jūras, kalni, nepārredzami tālumi šķir mīlētājus, bet viņu dvēseles paceļas no smacīgās tumsas un tiekas mīlestības paradīzē… Jums ir skumji, grāf?

Mors. Mīlas vārdi atdzīvina arī manu mīlestību.

Amālija (nobālusi). Kā? Jūs mīlat citu? — Dievs, ko es runāju!

Mors. Viņa domāja, ka esmu miris, un palika uzticīga šķietami mirušajam. Viņa dabūja zināt, ka esmu dzīvs, un upurēja manis dēļ svētās oreolu. Viņa zina, ka es klīstu pa tuksnešiem un mani pavada posts, bet viņas mīlestība no manis neatkāpjas tuksnešos un postā. Tāpat kā jūsu, arī viņas vārds ir Amālija.

Amālija. Kā es apskaužu jūsu Amāliju!

Mors. Ak, viņa ir nelaimīga meitene, viņa mīl dzīvei zudušo, un viņas mīlestība netiks nemūžam gandarīta.

Amālija. Nē, tā tiks gandarīta debesīs. Esot taču kāda labāka pasaule, kur noskumušie priecājas un mīlošie satiekas.

Mors. Jā, pasaule, kur nokrīt visi aizsegi un mīlošie šausmās sastopas no jauna. Mūžība ir tās vārds. Mana Amālija ir nelaimīga meitene.

Amālija. Nelaimīga, kaut arī jūs mīlat?

Mors. Nelaimīga tāpēc, ka viņa mīl mani! Kas notiktu tad, ja es izrādītos slepkava? Kā būtu, ja jūsu mīļotais par katru skūpstu varētu atskaitīties ar slepkavību? Ak vai, mana Amālija! Viņa ir nelaimīga meitene.

Amālija (līksmi pielikdama kājās). Ai, cik es esmu laimīga meitene! Mans mīļotais ir dievišķības atspulgs, bet dievišķība ir pati labdabība un žēlsirdība! Viņš nespēja ne mušai pāri nodarīt.. . Viņa būtībai ir tikpat tāla "jebkura asiņaina doma kā dienasvidum pusnakts.

Mors aši patveras aiz kāda krūma un nekustīgi raugās tālē.

Amālija (dzied un spēlē uz lautas). Vai tu, Hektor, prom no manis tiecies Un pēc Aiakīda šķēpa sniedzies, Upuris lai Patroklam tiek baiss? Kurš gan turpmāk tavu dēlu mācīs Šķēpu mest, tam dievu vārdus sacīs, Nems kad tevi ūdens mūžīgais?

Mors (klusēdams paņem lautu un spēlē). Dārgā, ej un atnes zobenu, Lai es kara deju dejoju!

(Nomet lautu un aizskrien.)

PIEKTĀ AINA

Tuvumā mežs. Nakts. Vidū kādas pilsdrupas. Laupītāju banda nometusies zemē.

Laupītāji (dzied).

Zagt un kaut, un maukoties — Tas jau nava grēks nekāds, Rīt ja lemts mums karāties, Šodien vēl mums priecīgs prāts.

Mēs brīvu dzīvi dzīvojam Un visu liekam lietā; Mēs nakti mežā pārlaižam, Mēs vētrā apkārt klejojam, Mums mēness saules vietā, Un Merkurijs ir mūsu draugs, Ar viņu mūsu darbiņš plauks.

Mēs šodien pie melnsvārčiem ierodamies, Pie trekniem nomniekiem rītu Un parīt vienalga kur aizkulamies, Un dzeram mēs tikai uz krīta.

Un, kad mēs vīna valgumā Sev rīkles izskalojam, Mums dūša aug tad augumā, Pats sātans mums par draugu nāk, Viņš neraida mūs projām.

Kad tēvi kauti mirstot sēc Un mātes gaužās bēdās brēc, Kad izjārēta brūte kauc, Par to mums priecāties lai Jauts!

Kad tie zem cirvja noraustās, Kā teļi mauj, kā mušas krīt, Tad laupītāji nošmaukstās: Vai tiem kāds ko var padarīt?

Un, kad nāks stunda pēdējā — Lai nelabais to rāvis! — Tad tiks mums alga pelnītā, Vēl kausā daudzkārt cilātā Līs lāse pati saldākā, Lai ko būs katrs kāvis!

Šveicers. Jau nakts, bet virsaiša vēl arvien nav.

Racmanis. Un apsolīja taču būt atpakaļ tieši pulksten astoņos.

Šveicers. Ja viņam būs noticis kas ļauns, draugi, mēs visu nodedzināsim un nežēlosim pat zīdaiņus.

Spīgelbergs (pavelk Racmani sānis). Uz vienu vārdu, Racman!

Švarcs (Grimam). Vai neizsūtīt izlūkus?

Grims. Liecies mierā! Viņš būs notvēris tādu laupījumu, ka mums mutes paliks vaļā.

Šveicers. Nekā nebij, velna milti! Viņš neaizgāja tāds, it kā viņam būtu padomā kāda viltība. Vai tu aizmirsi, ko viņš teica, kad veda mūs cauri silājam? — «Ja es dabūšu zināt, ka viens no jums nozadzis kaut vai kāli no lauka, tas samaksās ar savu galvu tikpat patiesi, kā mani sauc Mors.» — Mēs nedrīkstam laupīt.

Racmanis (klusiņām Bpigelbergam). Ko tu ar to gribi teikt? Saki skaidri!

Spīgelbergs. Tss! Tss! Es nezinu, kāda ir tava un kāda mana sajēga par brīvību, ja velkam vezumu kā tādi vērši un reizē brīnum daudz tērgājam par neatkarību. Man tas nepatīk.

Šveicers (Grimam). Kas tam āmurgalvam ir aiz ādas?

Racmanis (klusi Spigelbergm). Tu runā par virsaiti?

Spīgelbergs. Klusu, klusu! Viņam te mūsu vidū ir ausis. Virsaitis — tu saki? Kurš viņu iecēla mums par virsaiti? Vai viņš šo titulu, kas pēc taisnības ir mans, nav piesavinājies pats? Vai tāpēc liekam dzīvību uz spēles, esam pakļauti visām likteņa nejaušībām, lai beigu beigās vēl priecātos, ka esam dzimtcilvēki, verga dzimtcilvēki? Dzimtcilvēki, lai gan varējām būt firsti? Kad es tev saku, Rac- man, man tas nekad nav bijis pa prātam.

Šveicers (pārējiem). Jā, tu jau man esi īstais drosminieks, zvirbuļus baidot. Vajag

tikai viņam skaļāk nošņaukties, ka tu jau laid ļekas vaļā …

Spīgelbergs (Racmanim). Jā, kur tas laiks, kā es gudroju — visam jābūt citādi. Rac- man, ja tu esi tāds, par kādu es tevi vienmēr uzskatīju … Racman! … Viņa nav un nav… domā, ka viņš varētu būt pagalam .. . Racman, man rādās, situsi viņa pēdējā stundiņa. Kā — tu nemaz nesatraucies, kad tev zvans iezvana brīvību? Tev nav pat tik daudz dūšas, lai saprastu drosmīgu mājienu?

Racmanis. Sātans tāds! Gribi pazudināt manu dvēseli?

Spīgelbergs. Apjēdzi? Labi! Tad seko man. Es ievēroju, uz kurieni viņš aizlavījās. Iesim! Divas pistoles reti kļūdās, un tad… tad mēs būsim pirmie, kas to zīdaini piežmiegs. (Grasās viņu aizraut līdzi.)

Šveicers (saniknots izvelk dunci). A, bes- tija! īsti laikā tu man atgādināji Bohēmijas mežus! Vai tu, zaķpastala, nebiji tas, kam bikses trīsēja, kad atskanēja: «Ienaidnieks nāk!» Es toreiz nozvērējos… Pazūdi, nodevēji (Nodur viņu.)

Laupītāji (satraukumā). Slepkavība! Slepkavība! — Šveicer, Špīgelberg! Izšķiriet viņus!

Šveicers (uzmet nazi viņam virsū). Tā! Nosprāgsti! Mieru, draugi, nav uztraukumam vietas! Sis bestija pastāvīgi grieza zobus uz virsaiti, bet pašam nav ne skrambiņas uz ādas.

Vēlreiz saku — nomierinieties! Vai tu redzējies, kāds nelietis! Vīriem no mugurpuses slepeni durt? Vīriem no mugurpuses! Vai tāpēc mēs lējām aumaļām sviedrus, lai mūs nodevīgi nelieši nožmiegtu? Ak tu, bestijatāds! Vai tāpēc mēs svilām ugunī un rijām dūmus, lai nobeigtos kā žurkas?

Grims. Bet, pie velna, draugs, par ko jūs saplēsāties? Virsaitis būs nikns.

Šveicers. Par to tev nav jālauza galva. — Un tu, nelieti (Racmanim), — tu biji viņa labākais palīgs, ak tu! Vācies prom no manām acīm . .. Šufterlem arī niezēja nagi, tāpēc tagad viņu Šveicē pakāra, kā jau mans virsaitis paredzēja … (Atskan šāviens.)

Švarcs (pielēkdams kājās). Vai dzirdat? Pistoles šāviens! (Vēlreiz šāviens.) Vēl! Virsaitis!

Grims. Mierā! Viņam jāšauj vēl trešo reizi!

Vēlreiz šāviens.

Švarcs. Tas ir viņš! Viņš! Šauj, Šveicer, atbildēsim! (Viņi šauj.)

Ienāk Mors un Kosinskis.

Šveicers (iet pretī). Esi sveicināts, virsaiti! Kopš tu prom, esmu mazliet rīkojies uz savu roku. (Pieved pie līķa.) Esi tiesnesis man un šim — viņš dzīrās tevi no mugurpuses nogalināt.

Laupītāji (sašutuši). Ko? Virsaiti?

Mors (nogrimis vērošanā, tad pēkšņi iesaucas). O, neizprotamais atriebējas Nemesldas pirksts! Vai šis nebija tas, kurš man skandēja sirēnas dziesmu? Ziedo šo nazi tumšajai atriebības dievei! Šveicer, tu to neesi darījis!

Šveicers. Nudien! Es tiešām to izdarīju un — velns lai parauj! — tas vēl nav pats Jaunākais, ko es savā mūžā paveicis. (Aiziet saīdzis.)

Mors (domīgi). Es tevi saprotu, debesu spēku noteicēj, saprotu… Lapas krīt no kokiem … Pienācis mans rudens. — Aizvāciet šo no acīm prom! (Špīgelberga līķi aiznes.)

Grims. Dod norādījumu, virsaiti, — ko darīt 'tālāk?

Mors. Drīz, drīz būs viss piepildīts. — Sniedziet man manu lautu. — Kopš esmu tur bijis, pazaudēju pats sevi… Manu lautu, es teicu … Man ar dziesmas skaņām jāatgūst savs spēks … Atstājiet mani vienu!

Laupītāji. Ir pusnakts, virsaiti.

Mors. Tās gan bija tikai asaras, kas līst teātrī… Man jādzird dziesma par romiešiem, lai no jauna pamostas mans snaudošais gars. — Manu lautu šurp … Jūs teicāt, pusnakts?

Švarcs. Drīz jau būs pāri. Mums kājas un rokas kā svina pielietas. Kopš trim dienām neesam acis aizvēruši.

Mors. Vai tad tiešām svētīgais miegs nolaižas arī uz blēžu acīm? Kāpēc tas bēg no manis? Es nekad neesmu bijis gļēvulis vai ļauns cilvēks. — Liecieties gulēt… Rīt dienā dosimies tālāk.

Laupītāji. Ar labu nakti, virsaiti! (Viņi izvietojas zemē un aizmieg.)

Dziļš klusums.

Mors (paņem lautu un spēlē).

Bruts

Esi sveika, klusā miera vieta, Uzņem pēdējo no romiešiem! No Filipi mana gaita ieta *

Cauri kaujas lauka gruvešiem. Kasij, kur tu esi? — Romai beigas! Sakauts karaspēks mans brālīgais, Nāves vārtiem tuvojos bez steigas, Viņas aplis apņem mani baiss.

Cēzars

Kas ar neuzveikta vīra soļiem Klinšu taku lejup nonācis? Tagad iet pa sabirzušiem oļiem? Redzu soļo tur kāds romietis, —

Tibras dēls, no kurienes tu nāci? Septiņkalnu pilsēta vēl stāv? Bieži asarojušas man acis, Redzot, ka tai Cēzara vairs nav.

Bruts

Tu — ar divdesmit un trīskārtīgo brūci! Kurš ir tevi gaismā atsaucis? Pavediens ar pasauli tev trūcis, Lepnais raudātāj, tavs triumfs ris! Uz Filipi altāra nu dūmo Brīvestības pēdēj's upuris; Roma gārdz par Bruta gultu drūmo, Bruts nu mirst! — Tad peldi asinīs!

C ē z a r s

Nāves dūriens, ak, no Bruta rokas! Arī tu — Brut, tu?

Dēls — es tēvs tavs, dēls, ak, kam šis

mokas —

Visu zemi tev es atdotu!

Ej — tu lielākais no romiešiem nu

kjuvis,

Tēva krūtīs šķēpu ietriekdams.

Ej un sauc, cik daudz vai maz tu guvis:

Bruts vislielākais no romiešiem nu

kļuvis,

Tēva krūtīs šķēpu ietriekdams.

Ej — tu zini nu, kurš Lētas krastā Mani vēl un vēl joprojām saista, — Melnais laiv'niek, atstumies no krasta!

Bruts

Klausies, tēv! — Šai saules impērijā Tāds, kas līdzinātos Cēzaram, Zemes virsū tik viens vienīgs bija; Dēls — tā dzirdēju to nosaucam. Tikai Cēzars likt var Romai irt, Tikai Bruts un Cēzars kopā neder abi. Brutam tirānvaru nepiešķirt: Bruts ja dzīvo, Cēzaram būs mirt; Ej pa kreisi, ļauj man iet pa labi.

Noliek lautu un, dziļās domās nogrimis, staigā šurp un turp.

Kas varētu par mani galvot?… Viss tik drūms … sarežģīti labirinti… nav izejas … nav ceļvedes zvaigznes. Ja viss beigtos ar pēdējo elpas vilcienu, beigtos kā pliekana leļļu izrāde. — Kam mūžīgā tieksme pēc svētlaimes? Kam nesasniedzamas pilnības ideāls? Neizpildītu nodomu atlikšana?… Vien viegls spiediens uz šo nožēlojamo nieku (tur pistoli pieliktu pie sejas) gudro padara līdzīgu muļķim, bailīgo — drosmīgam, godīgu cilvēku — blēdim? Bezjūtīgajā dabā taču ir tik dievišķīga harmonija, kāpēc saprātīgajā jābūt tādai disonansei? — Nē! Nē!

Te ir kaut kas vairāk, jo es vēl neesmu bijis laimīgs.

Vai jūs domājat, ka es drebēšu? Manis nobeigto gari! Es nedrebēšu. (Stipri drebēdams.) Jūsu baiļpilnā pirmsnāves smilkstoņa … jūsu nomelnējušās sejas … jūsu atbaidošās, atvērtās brūces ir tikai likteņa nesaraujamās važas posmi, kas beigu beigās saistīti ar maniem brīviem brīžiem, ar manu audzinātāju un aukļu garastāvokļiem, ar mana tēva temperamentu, ar manas mātes asinīm. (Šausmu sagrābts.) Kāpēc mans Perils[9] pataisīja mani par vērsi, vai tāpēc, lai cilvēce cepinātos manā nokaitētajā vēderā? (Pieliek pistoli.) Laiks un mūžība saliedēti kopā vienā pašā mirklī! — Baismīgā atslēga, kas aizslēdz aiz manis dzīves cietumu un atver man mūžīgās nakts mājokli… Saki man… o, saki man, kurp, kurp tu mani nove- dīsi? Sveša zeme, kur nav piestājis neviens burinieks. Kā zini, cilvēce pagurst šī paredzējuma nojausmā, bezgalīgā sasprindzinājums atslābst, un fantāzija, šis jūtu nebēdnīgais pērtiķis, uzbur mūsu lētticīgo acu priekšā dīvainas ēnas. — Nē, nē! Vīrs nedrīkst paklupt. Lai tu būtu kāda būdama, nezināmā viņpasaule, — lai tikai mans e s paliktu man uzticīgs; lai tu būtu kāda būdama, ja tikai varu turp paņemt līdzi savu «e s». Arējās parādības ir tikai cilvēka veidols. Es pats esmu savas debesis un sava elle.

Ja tu man vienam pašam piešķirtu kādu pelnos pārvērstu pasaules daļu, no kuras tu būtu savas acis novērsis, kur man nebūtu nekas cits gaidāms kā tikai vientuļa nakts un mūžīgais tuksnesis? — Es tad ar savas fantāzijas augļiem iedvestu dzīvību klusējošā tuksnesī un brīvo mūžības laiku izmantotu, lai atšķetinātu vispārējā posta samudžināto ainu … Vai arī tev ir padomā mani allaž ar jauniem nodarījumiem un allaž ar jauniem posta atklājumiem pakāpienu pēc pakāpiena vest… uz iznīcību? Vai es nespēšu tos dzīves pavedienus, kas man ir austi viņpasaulē, tikpat viegli pārraut kā šo? … Tu vari mani pārvērst par neko, bet šo rīcības brīvību atņemt nevari. (Pielādē pistoli. Pēkšņi paliek stāvam.) Vai tiešām es miršu aiz bailēm no moku pārpilnas dzīves? Vai es tiešām dāvāšu nelaimēm uzvaras prieku? Nē! Es pacietīšu. (Aizmet pistoli.) Mans lepnums atvairīs mokas! Es iešu līdz galam!

Metas arvien tumšāks.

Hermanis (nākdams cauri mežam). Klau! Cik baismīgi kliedz pūce … Ciematā pulkstenis sit divpadsmit… Labi, labi… Nelietība guļ… Šai biezoknī nav neviena, kas var noklausīties. (Pieiet pie pils un klauvē.) Nāc augšā, nelaimīgais torņa iedzīvotāj! Tava maltīte ir klāt.

Mors (klusi atkāpdamies). Ko tas varētu nozīmēt?

Balss (no pils). Kas tur klauvē? Ko? Vai tas esi tu, Herman, mans kraukli?

Hermanis. Jā, tas esmu es, Hermanis, tavs krauklis. Nāc augšā pie režģa un ēd. (Pūces kliedz.) Baismīgi dziedoņi ir tavi nakts draugi, vecais, — vai garšo?

Balss. Esmu ļoti izsalcis. Paldies tam, kas sūta kraukli tuksnesī, lai atnes man barību! Un kā klājas manam mīļajam bērnam, Herman?

Hermanis. Pagaidi… klusu! Tāds troksnis, it kā te kāds krāktu! Vai tu nekā nedzirdi?

Balss. Kā? Vai tu kaut ko dzirdi?

Hermanis. Vēja nopūtas un auri torņa drupās ir nakts mūzika, no kuras asinis stingst dzīslās un pirksti neklausa. Vai dzirdi, atkal… Man tā vien rādās, ka dzirdu krākšanu. Te, vecais, ir vēl kāds …

Balss. Vai tu ko redzi?

Hermanis. Dzīvo vesels, ardievu! Baismīgi šajā apvidū. Kāp atpakaļ bedrē… tur augšā tavs glābējs, tavs atriebējs. Nolādētais dēls! (Grasās bēgt.)

Mors (šausmās panāk pretī). Paliec!

Hermanis (iekliegdamies). Ak vai!

Mors. Paliec, kad es saku!

Hermanis. Ak vai, ak vai! Nu viss pagalam!

Mors. Paliec! Runā! Kas tu esi? Kas tev te meklējams? Runā!

Hermanis. Žēlastību, žēlastību, bargais kungs! Uzklausiet kaut vienu vārdu, iekams mani nobeidzat!

Mors (izvilkdams zobenu). Un ko es dzirdēšu?

Hermanis. Jūs gan aizliedzāt man, piedraudēdams ar nāvi… Es citādi nevarēju … nedrīkstēju! Dievs ir debesīs… Jūsu miesīgais tēvs … es apžēlojos par viņu… Nogaliniet mani!

Mors. Te ir kāds noslēpums. Klāj vajā! Runā! Gribu visu zināt.

Balss (no torņa). Ak vai, ak vai! Vai tas esi tu, Herman, kas runā? Ar ko tu, Herman, runā?

Mors. Tur lejā ir vēl kāds.. . Kas te notiek? (Skrien pie torņa.) Vai kāds cilvēku izraidīts gūsteknis? Es atraisīšu viņa važas … Atsaucies! Vēlreiz! Kur durvis?

Hermanis. Ak, žēlojiet, kungs! Nelauzieties turp… ejiet aiz līdzcietības garām! (Stājas viņam ceļā.)

Mors. Četrējas atslēgas! Nost! Man jātiek skaidrībā… Tagad nu pirmo reizi nāciet man palīgā, zagļu darba rīki! (Izņem ielaušanās rīkus un atver aizrestotās durvis. No dziļuma iznāk vecs, izģindis vīrs.)

Vecais Mors. Žēlastību nelaimīgajam, žēlastību!

Mors (iztrūcies atsprāgst atpakaļ). Tā ir mana tēva balss!

Vecais Mors. Lai pateicība dievam! Atbrīvošanas stunda situsi.

Mors. Tēva gars! Kas tevi kapā iztraucējis? Vai tu būtu viņpasaulē vilcis līdzi kādu grēka nastu, kas tev liegtu vērt vajā paradīzes vārtus? Es likšu lasīt neskaitāmas mesas, kas aizvedīs klīstošo garu atpakaļ tā mājoklī. Vai tu būtu atraitņu un bāreņu zeltu apracis zemē, ka šai pusnakts stundā klīsti vaimanādams apkārt? Es izraušu apakšzemes bagātības no negantā pūķa nagiem, kaut arī tas spļautu baltu uguni man virsū un klakšķinātu asos zobus pret manu zobenu… Vai arī tu esi atnācis dot atbildi man, uzminot mūžības noslēpumu? Runā, runā! Es neesmu no bailīgajiem.

Vecais Mors. Es neesmu gars. Aptausti mani, esmu dzīvs, bet cik nožēlojama, nelaimīga dzīvība!

Mors. Kā — tu netiki apglabāts?

Vecais Mors. Es biju apglabāts, pareizāk — manu senču kapličā guļ beigts suns, bet es smoku jau veselus trīs mēnešus šai drūmajā apakšzemes velvē, kur neiespīd neviens gaismas stariņš, kur neviena silta gaisa pūsmiņa mani nav skārusi, kur mani nav uzmeklējis neviens draugs, kur tikai ķērc mežonīgie kraukļi un gaudo pusnakts ūpji.

Mors. Debesis un elle! Kurš tad to izdarījis?

Vecais Mors. Nenolādi viņu! To izdarīja mans dēls Francis.

Mors. Francis? Francis? Ak, tumsas vara!

Vecais Mors. Ja tu esi cilvēks un tev ir cilvēciska sirds, mans nezināmais atbrīvotāj, tad uzklausi tēva bēdas, ko viņam sagādājuši dēli. Trīs mēnešus esmu šiem kurlajiem klinšu mūriem kliedzis par savām bēdām, bet manām vaimanām atsaucās vienīgi dobja atbalss. Tāpēc, ja tu esi cilvēks un tev ir cilvēciska sirds…

Mors. Uz šo saucienu pat meža zvēri steigtos no savām alām ārā!

Vecais Mors. Es vēl gulēju slimības gultā, tikko biju sācis atgūties pēc smagas sirgšanas, kad pie manis ieveda kādu vīru, kurš apgalvoja, ka mans pirmdzimtais kritis kaujā; šim cilvēkam bija līdzi zobens, slacīts dēla asinīm, viņš atveda arī dēla pēdējos atvadu vārdus, it kā mans lāsts iedzinis viņu izmisumā un viņš gājis nāvē kaujas laukā.

Mors (spēji novērsdamies). Viss skaidrs!

Vecais Mors. Klausies tālāk! Izdzirdis šo ziņu, es zaudēju samaņu. Mani laikam noturēja par mirušu, jo, kad es atguvos, tad jau gulēju zārkā, ietīts līķautā. Es paskrubināju pie zārka vāka. To atvēra. Bija tumša nakts, manā priekšā stāvēja mans dēls Francis. — «Kā?» viņš iebrēcās nejaukā balsī. «Vai tad tu mūžīgi dzīvosi?» — Un zārka vāks aizcirtās ciet. Šie vārdi kā pērkona grāviens mani no jauna iegrūda nemaņā; kad pamodos, es jutu, ka zārku paceļ un kādu pusstundu kaut kur ved. Beidzot to atvēra — es atrados pie ieejas šai pazemē, līdzās mans dēls un tas vīrs, kurš bija atnesis Kārļa asiņaino zobenu. Es neskaitāmas reizes apskāvu Franča ceļus, lūgšus lūdzos — tēva lūgšanās neskāra viņa sirdi. — «Lejā ar šo veco ādu!» viņš dārdināja. «Diezgan tas ir dzīvojis!» Un mani bez žēlastības nogrūda lejā, bet mans dēls Francis aizslēdza aiz manis durvis.

Mors. Tas nevar būt, nevar būt! Jūs laikam maldāties.

Vecais Mors. Iespējams, ka esmu maldījies. Klausies tālāk, bet nedusmo! Tā es nogulēju dienu un nakti, un neviena dzīva dvēsele nelikās gar mani zinis. Neviens arī nespēra ne soli šai pamestajā vietā, jo klīst valodas, ka manu senču gari šais drupās žvadzina ķēdes un pusnakts stundā čukstus velk savas bēru dziesmas. Beidzot es atkal dzirdēju atveram durvis: šis cilvēks atnesa maizi un ūdeni un pateica man, ka es esot nolemts bada nāvei un viņš liekot savu dzīvību uz spēles, ja atklātos, ka viņš mani barojot. Tā es tikko turējos pie dzīvības visu šo ilgo laiku, bet nerimtīgais sals … netīrumu smārds . .. nebeidzamās bēdas… Mani spēki izsīka, mana miesa izkalta. Es nemitīgi, asaras liedams, lūdzu dievu pieņemt mani, bet, jādomā, mans soda mērs vēl nav pilns, vai arī mani gaida kāda prieka vēsts, ja esmu tik brīnumainā kārtā līdz šim izvilcis dzīvību. Bet ciešanas es esmu pelnījis. — Mans Kārlis! Mans Kārlis! — Viņam taču vēl nebija neviena sirma mata.

Mors. Pietiek! Augšā, jūs miega pūžņi, ledus bluķi, slinkie, bezsirdīgie gujavas! Augšā! Vai neviens negrib mosties? (Šauj ar pistoli pār aizmigušajiem laupītājiem.)

Laupītāji (satraukušies). Ko! Kas noticis! Kas ir?

Mors. Vai šis stāsts neizkliedēja jūsu snaudu? Tas jau varēja pamodināt no mūžīgā miega! Skatieties, skatieties! Pasaules likumība kļuvusi par metamo kauliņu spēli, dabas saistības zudušas, atkal valda senais haoss, dēls nogalinājis tēvu.

Laupītāji. Ko virsaitis saka?

Mors. Nē, nav vis nogalinājis. Tā teikt nozīmē saudzīgi teikt! Dēls ir neskaitāmas reizes tēvu vilcis uz moku rata, dedzinājis uz lēnas uguns, spīdzinājis, noniecinājis! Nē, šie vārdi ir pārāk cilvēciski tām ļaundarībām, kuru

dēļ nosarks pat grēks, šausmās nodrebēs kanibāls, neviens sātans kopš mūžu mūžiem nespētu to izdomāt. — Dēls pats savu tēvu … O, skatieties, skatieties! Viņš zaudējis samaņu … šai pazemē dēls ir savu tēvu,.. sals . . . bez apģērba . .. bads … slāpes … O, skatieties, skatieties taču! Tas ir mans paša tēvs, es atzīstos jums!

Laupītāji (pieskrien un ielenc veco vīru). Tavs tēvs? Tavs tēvs?

Šveicers (goddevīgi pieiet tuvāk un noslīgst uz ceļiem). Mana virsaiša tēvs! Es skūpstu tavas kājas! Pavēli manam zobenam!

Mors. Atriebt, atriebt, atriebt par tevi, nežēlīgi apsmietais, noniecinātais tēvs! Tā es uz mūžu sarauju brālīgās saites. (Saplēš apģērbu no augšas līdz lejai.) Tā es atklātās debess priekšā nolādu katru brāļa asins pilienu! Uzklausiet mani, mēness un zvaigznes! Uzklausi, pusnakts debess, kas noraugies uz šo ļaundarību! Uzklausi arī tu, trīskārt bargais dievs, kurš tur augšā valdi pār mēnesi, atrieb un sodi augstāk par zvaigznēm un raidi ugunīgas liesmas nakts tumsā! Es noliecu šeit ceļus… es svinīgi paceļu šeit šausmu apņemtajā naktī trīs pirkstus… te es zvēru — un, lai daba izspļauj mani no sava vidus kā ļaunu bestiju, ja es šo zvērestu lauzīšu, — es zvēru neskatīt dienas gaismu tikmēr, kamēr tēva slepkavas asinis, pie šī akmens izšļāktas, izkūpēs saulē. (Viņš pieceļas.)

Laupītāji. Tā tik ir sātaniska izrīcība! Lai tad nu kāds saka, mēs esot nelieši! Nē, velns lai parauj! Tik neganti mēs nekad neesam bijuši!

Mors. Jā! Zvēru pie to ļaužu baismīgajām nopūtām, kurus nodūris jūsu zobens, kurus aprijusi manis aizdedzinātā uguns un kurus sašķaidījis manis sagāztais tornis, ka jūsu krūtīs nedzims neviena doma par slepkavību vai laupīšanu, iekams jūsu apģērbs nebūs sārtojies neģēļa asinīm. Tas jums gan laikam nekad nebūs sapņos rādījies, ka augstākais soģis jūs izvēlējies par savu ieroci? Mūsu sarežģītais likteņa mezgls ir atšķetināts! Šodien, šodien kāda neredzama vara ir mūsu amatu padarījusi cildenu! Pielūdziet to, kurš jums piešķīris tik izcilu lomu, kurš jūs atvedis šurp un padarījis par viņa bargās tiesas cienījamiem soģiem! Atsedziet savas galvas! Zemojieties pīšļos un piecelieties šķīstījušies! (Viņi nokrīt uz ceļiem.)

Šveicers. Pavēli, virsaiti! Kas mums jādara?

Mors. Piecelies, Šveicer, un pieskaries šīm svētajām sprogām! (Pieved viņu pie tēva un iedod rokā matu šķipsnu.) Vai tu atceries, Šveicer, kā tu toreiz tam bohēmiešu jātniekam pāršķēli galvu, kad viņš bija atvēzējis zobenu pār

mani, bet es pārguris, bez elpas tupēju, sabrucis uz ceļiem? Toreiz es apsolīju tev karalisku atalgojumu, līdz šim man nebija iespējas tev šo parādu samaksāt…

Šveicers. Tiesa, tā tu zvērēji toreiz, bet ļauj man mūžīgi saukt tevi par savu parādnieku!

Mors. Nē, tagad es gribu to samaksāt. Šveicer, neviens mirstīgais vēl nav saņēmis tādu pagodinājumu! — Atrieb manu tēvu! (Šveicers pieceļas.)

Šveicers. Dižais virsaiti! Šodien pirmo reizi tu esi mani padarījis lepnu! Pavēli — kur, kā un kad man viņš jānonāvē?

Mors. Laiks ir dārgs, tev jāpasteidzas. Izvēlies cienīgākos no bandas un ved taisnā ceļā uz grāfa pili! Velc viņu laukā no gultas, ja viņš guļ vai arī atdusas baudkāres skavās, stiep prom no uzdzīves galda, ja viņš ir piedzēries, rauj nost no krucifiksa, ja viņš tup lūgšanā uz ceļiem! Bet to es tev saku un cieši piekodinu: atved man viņu dzīvu! Es saplosīšu gabalu gabalos un atdošu lijām par barību to, kurš viņu kaut vai ieskrambās vai ļaus matam no galvas nokrist! Man viņš vajadzīgs dzīvs un neskarts, un, ja tu viņu atvedīsi dzīvu un neskartu, tad saņemsi par atalgojumu vienu miljonu; es to, dzīvību nesaudzēdams, nozagšu kādam karalim, un tad tu būsi brīvs kā vējš laukā. Vai saprati? Pasteidzies!

Šveicers. Pietiek, virsaiti… še tev mana roka! Vai nu tu redzēsi nākam divus, vai nevienu. Sveicera atriebēji eņģeļi, man pakaļ! (Aiziet ar laupītāju baru.)

Mors. Pārējie izklīstiet pa mežu. Es palikšu te.

PIEKTAIS CĒLIENS

.

PIRMĀ AINA

Skats uz daudzām istabām. Tumša nakts.

Daniels ienāk ar lukturi un ceļasomu rokā.

Daniels. Ardievu, mana dārgā, dzimtā māja… esmu daudz laba un mīļa tevī pieredzējis toreiz, kad vēl bija dzīvs nelaiķis grāfs. Nav asarām gala, kas apraud tevi! Un to viņš prasa no vecā kalpa! Šai namā guva pajumti bāreņi un patvērumu atstumtie, un šis tavs dēls to pārvērta par slepkavu bedri. — Ardievu arī tu, labā grīda, cik bieži vecais Daniels ir tevi slaucījis! Ardievu, mīļā krāsns, vecajam Danielam nav viegli no tevis atvadīties … tev tika viss uzticēts… arī tev būs sāpīgi, vecais draugs. — Bet lai dievs savā žēlsirdībā pasargā mani no krāpšanas un ļaunā kārdināšanas! Kails atnācu šurp un kails no šejienes aiziešu, bet mana dvēsele ir glābta. (Grasās iet, bet tobrīd istabā iebrāžas Francis, ģērbies rītasvārkos.)

Daniels. Dievs, stāvi man klāt! Kungs atskrējis! (Nodzēš lukturi.)

Francis. Nodevība, nodevība! Gari ceļas no kapiem augšā… Mirušie, pamodušies no mūžīgā miega, brēc uz mani: «Slepkava! S1 e p k a v a!» Kas tur kustas?

Daniels (bailīgi). Palīdzi, svētā dievmāte! Vai tas esat jūs, cienītais kungs, kas tik baismīgi kliedz pa visu pili, ka tie, kuri aizmiguši, lec kājās?

Francis. Aizmiguši? Kas jums lika gulēt? Ej aizdedzini gaismu! (Daniels aiziet, ienāk cits kalpotājs.) Tā ka lai neviens šai stundā negulētu! Vai dzirdi? Visiem jābūt nomodā… apbruņotiem, pielādēt ieročus! … Vai redzēji, kā šie nesās pa gaiteni?

Kalpotājs. Kas, cienītais kungs?

Francis. Kas, aitasgalva, kas? Tik vēsi, tik vienaldzīgi jautāt — kas? Es gandrīz vai samaņu zaudēju! Kas? Ēzelis tāds! Kas! Gari un velni? Kura nakts stunda jau ir?

Kalpotājs* Nupat naktssargs nokliedza «divi».

Francis. Cik? Vai tiešām šī nakts vilksies līdz pastardienai? Vai tu nedzirdēji nekādu troksni tuvumā? Uzvaras saucienus? Zirgu auļošanu? Kur Kār. .. grāfs, es gribēju teikt?

Kalpotājs. Nezinu, augstība.

Francis. Tu nezini? Arī tu esi viņu barā? Es tevi tā sapurināšu, ka tu nezināsi, kur likties ar savu sasodīto «es nezinu»! Pazūdi, pasauc mācītāju!

Kalpotājs. Cienītais kungs!

Francis. Ko tu murkšķi? Tu vilcinies? (Kalpotājs steigšus aiziet.) Kas? Arī ubagi sazvērējušies pret mani? Debesis un elle — viss sazvērējies pret mani?

Daniels (ienāk ar gaismu). Augstība…

Francis. Nē, es nedrebu! Tas bijis tikai murgs. Mirušie vēl neceļas augšā! Kurš saka, es drebot un esot bāls? Es jūtos tik viegli, tik labi.

Daniels. Jūs esat bāls kā nāve, jūsu trīsošajā balsī jau jaušamas bailes.

Francis. Man ir drudzis. Ja atnāk mācītājs, pasaki vienīgi, ka man ir drudzis. Pasaki mācītājam, ka es rīt likšu sev nolaist asinis.

Daniels. Vai pavēlēsiet uzpilināt uz cukura balzamu?

Francis. Uzpilini uz cukura! Mācītājs vēl tik drīz nebūs klāt. Mana balss ir nedroša un trīc, dod balzamu uz cukura!

Daniels. Tad iedodiet man atslēgas, es iešu lejā, atnesīšu no skapja …

Francis. Nē, nē, nē! Neej prom! Vai ari es iešu tev līdzi. Tu redzi: es nevaru palikt viens! Es varētu tik viegli… tu taču redzi.. . zaudēt samaņu… ja palikšu viens. Lai paliek, lai! Tas pāries, neej prom.

Daniels. O, jūs patiesi esat nopietni slims.

Francis. Jā, kā tad, kā tad! Tas arī ir viss.

Bet slimība satrauc smadzenes un perina trakus un negantus murgus. Murgi neko nenozīmē, vai ne, Daniel? Murgi rodas no kuņģa un, tāpat kā sapņi, neko nenozīmē… es nupat redzēju jocīgu sapni. (Nokrīt nesamaņā.)

Daniels. Jēzus Marija! Kas tad tas? Georg! Konrād! Bastian, Martin! Kur jūs esat, ka ne manīt nemana? (Purina viņu.) Marija, Magdalēna un Jāzep! Ak, attopieties! Teiks vēl, ka es esmu viņu nogalējis! Dievs, apžēlojies!

Francis (nesakarīgi). Prom, prom! Ko tu mani purini, pretīgais skelet? Mirušie vēl neceļas augšā…

D a n i e ls. Žēlīgais dievs! Viņš zaudējis prātu!

Francis (gurdi slienas augšā). Kur es esmu? Vai tas esi tu, Daniel? Ko es teicu? Nepievērs tam uzmanību! Lai arī ko es būtu sacījis, tie ir meli. Nāc palīdzi man piecelties! Tikai mazliet apreiba galva.. . tāpēc ka … tāpēc ka neesmu izgulējies.

Daniels. Būtu nu atnācis Johans! Es pasaukšu kādu palīgā, pasaukšu ārstus.

Francis. Paliec! Apsēdies līdzās uz dīvāna … Tā. . . Tu esi saprātīgs, labs cilvēks. Ļauj, es tev izstāstīšu!

Daniels. Tagad ne, citu reizi! Es nolikšu jūs gulēt, miers jums vairāk vajadzīgs.

Francis. Nē, es tevi lūdzu, ļauj pastāstīt, un tu dabūsi krietni pasmieties par mani! Redzi, es biju it kā sarīkojis karalisku mielastu, jutos pacilāts un apskurbis gulēju pilsdārza zālājā, kad pēkšņi — tas bija ap dienasvidu —, pēkšņi… bet es saku, izsmej ies vien krietni!

Daniels. Pēkšņi?

Francis. Pēkšņi, man tā snaužot, nodārd baismīgs pērkona grāviens, es trīsēdams un grīļodamies ceļos augšā un redzu, it kā viss apvārsnis būtu ugunīgu liesmu pārņemts un kalni, pilsētas un meži izkustu kā vasks krāsns mutē, un viesuļvētra kaukdama kā slaucīt aizslaucītu jūru, debesis un zemi. .. Tad kā no vara bazūnēm atskan: «Zeme, atdod savus mirušos, atdod savus mirušos, jūra!» Un kailie klajumi paveras un izmet galvaskausus, ribas un žokļus, un stilbu kaulus, kas izveido cilvēku augumus, šis dzīvais viesulis aizjoņo nepārredzamā straumē! Tad es palūkojos augšup un redzu, ka stāvu dārdošā Sinaja pakājē un virs manis ļaužu mudžeklis un zem manis ļaužu mudžeklis, bet pašā kalna virsotnē uz trim dūmakas apņemtiem krēsliem sēž trīs vīri, no kuru acu skata slēpjas jebkura dzīva radība …

Daniels. Tā jau ir visīstākā pastarā diena!

Francis. Vai nav nejēdzīga murgoņa? Tad uz priekšu panāca viens, izskatā līdzīgs zvaigžņotai naktij, kam rokā bija zīmoggredzens, to viņš turēja starp rītiem un vakariem un sacīja: «Mūžīgi, svēti, taisnīgi, neviltoti! Pastāv tikai viena taisnība, pastāv tikai viena tiklības mēraukla! Posts un bēdas, posts un bēdas tam, kuru grauž šaubu tārps!» — Tad panāca uz priekšu otrs, kam bija rokā spodrs spogulis, kuru viņš turēja starp rītiem un vakariem, un sacīja: «Šis spogulis ir patiesība, liekuļot un izlikties tas neļauj.» — Es izbijos, un arī visi citi izbijās, jo briesmīgajā spogulī mēs redzējām atspoguļojamies čūskas un tīģerus, un leopardus. Tad uz priekšu panāca trešais, kam bija rokā vara svari, tos viņš turēja starp rītiem_ un vakariem un sacīja: «Nāciet tuvāk jūs, Ādama bērni, — es sveru domas savu dusmu kausā un darbus sava barguma kausā!»

Daniels. Dievs, esi man žēlīgs!

Francis. Visi stāvēja pārbijušies, balti kā sniegs, katra krūtīs sirds dauzījās baismpilnās gaidās. Tad man likās, ka cauri šim kalnu negaisam atskanētu vispirms mans vārds, — kā ledus skavās sastinga mani kauli, un zobi skaļi klabēja. Svari tūdaļ sāka šķindēt, klints dārdēt, un stundas cita pēc citas slīdēja garām kreisajam svaru kausam un cita pēc citas meta tanī pa nāves grēkam…

Daniels. Ak, dievs, piedod viņam!

Francis. To viņš nedarīja! — Svaru kausā grēku nasta pieauga par milzu kalnu, bet otrs svaru kauss, pilns ar izpirkšanas asinīm, turēja to vēl arvien augstu gaisā. Beidzot pienāca kāds vecs, aiz bēdu nastas sagumis vīrs, neprātīgā izsalkumā iekodis sev rokā; visu acis bikli novērsās no viņa. Es pazinu veco vīru. Viņš nogrieza cirtu no saviem sidraba matiem, iemeta grēku pilnajā svaru kausā, un, rau, tas nosvērās, pēkšņi nosvērās līdz peklei, un izpirkuma svaru kauss uzlingoja augstu gaisā! Tad es izdzirdu caur dūmiem, kas apņēma klinti, kādu balsi saucam: «Žēlastība, žēlastība katram grēciniekam uz zemes un peklē! Tikai tu viens pats esi atstumts!» (Dziļš klusuma bridis.) Nu, kāpēc tu nesmejies?

Daniels. Kā lai es smejos, ja man šermuļi skrien pār kauliem? Sapņus sūta dievs.

Francis. Ei, ko niekus! Tā nerunā! Sauc mani par muļķi, māņticīgu, stulbu muļķi! Dari to, mīļais Daniel, es tevi lūdzu, izsmej mani, kā nākas!

Daniels. Sapņus sūta dievs. Es lūgšu par jums dievu.

Francis. Kad es saku, tu melo; ej tūlīt pat, skrien, ko kājas nes, paskaties, kur paliek mācītājs, liec, lai viņš pasteidzas, pasteidzas! Bet, kad es saku, tu melo.

Daniels (prom iedams). Lai dievs ir jums žēlīgs!

Francis. Tumsoņu gudrība, tumsoņu bailes! Vēl jau nav pierādīts, vai pagājušais aiziet uz neatgriešanos, vai arī virs zvaigznēm ir kāda visu redzoša acs. — Hm, hm! Kurš man to pačukstēja? Vai tad tiešām tur, aiz zvaigznēm, ir kāds, kas atriebj? Nē, nē! Jā, jā! Cik drausmīgi čuksti visapkārt: «Aiz zvaigznēm ir kāds, kas tiesā! Vēl šo pašu nakti jāstājas šī atriebēja priekšā!» — «Nē!» saku es. Nožēlojams kakts, kur patverties tavai gļēvulībai, — viss tukšs, izmiris, nedzīvs tur augšā, aiz zvaigznēm. Un ja nu tur tomēr kaut kas būtu? Nē, nē, nekā nav! Es pavēlu, lai nekā nebūtu! Un ja nu tomēr būtu? Posts un nelaime, ja mani darbi tiktu uzskaitīti! Ja tos uzskaitītu vēl šai pašā naktī! Kāpēc man šermuli skrien pār kauliem? Nomirt! Kāpēc šis vārds mani tā satriec? Dot norēķinu tam tiesnesim tur, aiz zvaigznēm… Un ja viņš ir taisnīgs un bāreņu un atraitņu, un apspiesto, nomocīto vaimanas pacelsies līdz viņam? Un ja viņš ir taisnīgs?… Kāpēc viņi tad cieta? Kāpēc tad tu triumfēji pār viņiem?

Ienāk mācītājs Mozeis.

Mozers. Cienītais kungs, vai jūs likāt mani ataicināt? Esmu pārsteigts. Pirmo reizi mūžā! Vai esat nodomājis zoboties par reliģiju vai arī sākat drebēt tās priekšā?

Francis. Zoboties vai drebēt — atkarībā no tavām atbildēm. Klausies, Mozer, es tev pierādīšu, ka vai nu tu esi muļķis, vai arī visu pasauli uzskati par muļķiem, un tev jādod man atbilde! Vai dzirdi? Tev jādod atbilde — vai •arī samaksāsi ar savu dzīvību.

Mozers. Jūs aicināt uz tiesu visaugstāko. Visaugstākais jums kādreiz dos atbildi!

Francis. Man jāzina tagad, tūlīt, šo pašu brīdi, lai nepastrādātu kauna pilnas aplamības un grūtā stundā nezemotos tumsonīgās tautas elku priekšā. Esmu bieži pie pudeles burgun- dieša pa smieklam tev metis sejā: «Dieva nav!» Tagad es runāju nopietni un saku tev: tāda nav! Pacenties ar visiem līdzekļiem, kādi vien ir tavā rīcībā, to apstrīdēt, bet es tos ar vienu elpas vilcienu aizpūtīšu kā nebijušus.

Mozers. Ja tu tikpat viegli varētu aizpūst pērkonu grāvienus, kas ar desmittūkstoškārtīgu centneru spēku dārdinās tavu dvēseli! Visuzi- nošajam dievam, kuru tu, nejēga un ļaundari, esi iznīdējis viņa radījumos, nav vajadzības taisnoties ar manām nicīgajām lūpām. Viņš ir vienādi liels gan tavā tirānijā, gan uzvarošas tikumības smaidā.

Francis. Labi teikts, melnsvārci! Tāds tu man patīc.

Mozers. Es atrodos šeit augstākās varas uzdevumā un runāju ar tādu pašu zemes tārpu, kāds esmu arī es un kam es negribu izpatikt. Protams, vajadzētu notikt brīnumam, lai es spētu tavu stūrgalvīgo ļaundara dvēseli piedabūt pie atzīšanās. Bet, ja tava pārliecība ir tik cieša, saki — kāpēc tu mani aicināji? Saki — kāpēc tu mani aicināji nakts vidū?

Francis. Tāpēc ka mani moka garlaicība un šaha spēle vairs nevilina. Iegribējās paēr- cētics ar melnsvārci. Ar tukšu iebiedēšanu tev neizdosies padzīt manu drosmi. Es labi zinu, ka tikai tas cer uz mūžību, kam šai pasaulē nav paveicies, bet viņš piedzīvos nežēlīgu vilšanos. Esmu daudz lasījis, ka mūsu būtība nav nekas cits kā asinsrite un ar pēdējo asins pilienu izgaist arī gars un domas. Gars tāpat pakļauts visām miesas vājībām, — vai tas arī neaprims, tiklīdz miesa sairs, vai neizgaros, tiklīdz tai būs lemts pārvērsties pīšļos? Vajag tikai pilienam ūdens iekļūt smadzenēs, un cilvēka dzīvība pēkšņi pārtrūks, šī pārtrūkšana robežojas ar nebūtību, bet, ja ieilgst, tad galu galā iestājas nāve. Jušanas spēja ir dažu stīgu vibrēšana, bet sabojāts klavesīns vairs neskan. Ja es nolīdzinātu ar zemi savas septiņas pilis, ja es sadauzītu šo Venēru, tad simetrija un skaistums būtu zuduši. Tā tas ir! Tāda ir jūsu nemirstīgā dvēsele!

Mozers. Tā ir jūsu izmisuma filozofija. Bet jūsu paša sirds, kas šo pierādījumu laikā, bailīgi trīsot, dauzās krūtīs, atmasko jūsu melus. Visu šo sistēmu tīmekli sarauj viens vienīgs teiciens — «Tev jāmirst!». Es izaicinu jūs uz šādu pārbaudi: ja jūs arī nāves stundā būsiet tikpat nesatricināms, ja arī tad paliksiet uzticīgs saviem uzskatiem, tad jūs būsiet uzvarējis; bet, ja nāves stundā jūs sagrābs kaut niecīgas baiļu trīsas, tad — sargieties! Jūs būsiet sevi piekrāpis.

Francis (samulsis). Ja mani nāves stundā sagrābs baiļu trīsas?

Mozers. Esmu redzējis daudzus nelaimīgos, kuri līdz nāves slieksnim ar varenu sparu spītēja taisnībai, bet nāves stundā maldi pagaisa. Es stāvēšu pie jūsu gultas, kad jūsu stunda būs situsi. Man pat gribētos redzēt tirānu šķiramies no šīs pasaules — es būšu klāt un cieši raudzīšos jums acīs, kad ārsts satvers jūsu salto, miklo roku un, vairs tikko spēdams saklausīt gaistošo, aprimstošo pulsu, pavērsies jūsos un sacīs ar parasto, baismīgo plecu paraustīšanu: «Cilvēka palīdzība ir bezspēcīga!» Sargieties, sargieties, ka neesat tad līdzīgs Ričardam un Nēronam!

Francis. Nē, nē!

Mozers. Arī šis «nē» pārvērtīsies par brēcošu «jā». Iekšējais soģis, kam jums nekad neizdosies pielabināties ar skeptiskiem prātojumiem, pamodīsies un turēs tiesu par jums. Bet šī pamošanās būs līdzīga dzīvi apraktajam kapa bedrē, tas būs tāds sašutums, kādu izjūt pašnāvnieks, kad nāvi nesošais jau paveikts, bet viņu sagrābusi nožēla, tas būs zibens spēriens, kas apžilbinās jūsu nakts melno tumsu; tas būs varens skats, un, ja jūs arī tad būsiet nelokāms, jūs būsiet vinnējis!

Francis (nemierīgi staigādams pa istabu šurp un turp). Melnsvārča murgi, melnsvārča murgi!

Mozers. Tad pirmo reizi mūžības zobeni graizīs jūsu dvēseli un — pirmo reizi par vēlu. Domas par dievu pamodinās baismīgu kaimiņu, un viņa vārds ir soģis. Mor, jūs turat savos pirkstgalos tūkstošiem cilvēku dzīves pavedienu, un no katra tūkstoša deviņi simti deviņdesmit deviņus esat padarījis nelaimīgus. Jums trūkst tikai Romas ķeizarvalsts, lai jūs būtu Nērons, un Peru brīvvalsts, lai jūs būtu Fransisko Pisarro. Vai tad jūs domājat, ka dievs pieļaus, lai viņa saulē viens vienīgs cilvēks izrīkotos kā varmāka un apgrieztu visu otrādi? Vai jūs domājat, ka šie deviņsimt deviņdesmit deviņi ir radīti vienīgi postam, radīti vienīgi tāpēc, lai būtu lelles jūsu sātaniskajā rotaļā? O, nedomājiet vis! No jums prasīs atbildību par katru mirkli, ko esat viņiem sabojājis, par katru prieku, ko esat viņiem sagandējis, par katru iespēju tuvoties pilnībai, ko esat viņiem laupījis, un, ja varēsiet par to nest atbildību, Mor, tad būsiet vinnējis.

Francis. Pietiek! Ne vārda vairs! Vai tu iedomājies, ka es pakļaušos tavai murgainajai vāvuļošanai?

Mozers. Paraugieties, cik bargi skaistā līdzsvarā atrodas cflvēku liktenis! Svaru kauss, grimdams šai dzīvē, pacelsies viņā dzīvē, celdamies šajā, noslīgs lejup viņējā. Bet tas, kas zemes dzīvē bija tikai pārejošas ciešanas, taps tur par mūžīgu līksmību, tas, kas šeit bija

laicīga līksmība, kļūs tur par mūžīgu, nebeidzamu izmisumu.

Francis (nikni viņam iebilzdams). Lai pērkons tevi pataisa mēmu, melkuli! Es izraušu tev no mutes tavu sasodīto mēli!

Mozers. Vai jūs jau tik ātri sajutāt patiesības slogu? Es jau vēl neesmu nekā bildis par pierādījumiem. Ļaujiet man tikai pievērsties pierādījumiem . ..

Francis. Klusē, vācies pie velna ar saviem pierādījumiem! Dvēsele iznīks, kad es tev saku, un neuzdrīksties man iebilst!

Mozers. Tāpēc arī pekles gari smilkst, bet soģis debesīs šūpo "galvu. Vai jūs domājat viņa tiesai izbēgt nebūtības tukšajā valstībā? Jūs dosieties augšup uz debesīm — un viņš ir tur! Jūs apmetīsieties ellē, bet viņš būs arī tur! Jūs teiksiet naktij: «Ietin mani savā plīvurā!» — un tumsai: «Paslēp mani!» Tumsa sāks ap jums starot, un pusnakts ausīs kā diena ap lāstu apkrauto. Bet jūsu nemirstīgais gars saceļas pret to, ko runā jūsu mute, un svin uzvaru pār aklo domu.

Francis. Es negribu nemirstību… lai nemirstība tiek tam, kas to vēlas, es neiebildīšu. Es viņu piespiedīšu mani iznīcināt, es viņu tā sakaitināšu, ka viņš mani iznīcinās. Saki man — kurš no grēkiem ir vissmagākais, kas spētu viņu visvairāk saniknot?

Mozers. Es zinu tikai divus tādus grēkus.

Bet cilvēki ar tiem nenoziedzas, un cilvēkiem nav par tiem jausmas.

Francis. Un tie būtu?

Mozers (nozīmīgi). Viens ir tēva slepkavība, brāļa slepkavība ir otrs. Kāpēc jūs pēkšņi tā nobālējāt?

Francis. Ko, vecais? Vai tu esi sazvērestībā ar debesu vai pekles gariem? Kas tev to pateica?

Mozers. Posts tam, kuram abi šie grēki guļ uz sirds! Labāk, ja tāds nemaz nebūtu piedzimis! Bet nomierinieties: jums nav vairs ne tēva, ne brāļa!

Francis. Ha! Un tev nav zināms neviens smagāks grēks? Apdomā labi… nāve, debesis, mūžība, pazudināšana tā vien lido no tavām lūpām. Nav zināms neviens smagāks grēks?

Mozers. Neviens smagāks.

Francis (iekrīt kādā krēslā). Iznīcība! Iznīcība!

Mozers. Priecājieties! Priecājieties taču! Teiciet sevi laimīgu! Ar visiem saviem šausmu darbiem jūs varat sevi uzskatīt par svētu salīdzinājumā ar tēva slepkavu. Lāsts, kāds kritīs uz jums, salīdzinājumā ar to, kas trāpīs viņu, ir mīlas slavinājums … balva …

Francis (pielēkdams kājās). Kaut tu simtkārt izputētu, nolādētā pūce! Kas tevi sauca šurp? Pazūdi, kad es saku, vai arī es tevi sakapāšu gabalos!

Mozers. Vai tiešām melnsvārča vāvuļošana spēj saniknot filozofu? Aizpūtiet taču to ar vienu savas elpas vilcienu! (Aiziet.)

Francis nevaldāmā satraukumā svaidās' pa krēslu. Dziļš klusums.

Iesteidzas kāds kalpotājs.

Kalpotājs. Amālija aizbēgusi, grāfs pēkšņi pazudis!

Daniels bailīgi ienāk.

Daniels. Žēlīgais kungs, bars mežonīgu jātnieku auļo pa taciņu uz pili, kliegdami: «Nāve, nāve!» Viss ciemats ir sacelts kājās.

Francis. Ej liec, lai zvani skan… lai aicina visus uz baznīcu … lai metas ceļos … lūdz par mani. . . apcietinātos palaist uz visām debess pusēm … es atlīdzināšu nabagiem divkārt un trīskārt… es … nu ej taču … pasauc garīdznieku, lai viņš man atlaiž manus grēkus! Vai tu vēl tepat?

Troksnis kļūst aizvien stiprāks.

Daniels. Kungs, piedod man, lielajam grēciniekam! Kā man to saprast? Jūs jau par lūgšanām nekad ne dzirdēt negribējāt, triecāt pa galvu ar bībeli un sprediķu grāmatām, tiklīdz notvērāt mani, lūgšanas skaitot. ..

Francis. Ne vārda vairs par to! — Nāve!

Vai redzi? Nāvē! Būs par vēlu. (Dzirdama Šveicera grandošā balss.) Lūdz taču, lūdz!

Daniels. Es vienmēr esmu jums teicis: jūs nicinājāt svētās lūgšanas… bet piesargie- ties, piesargieties! Kad cilvēkam pienāk grūts bridis, kad jums vairs nebūs glābiņa, tad būsiet ar mieru atdot visas pasaules bagātības par vienu vienīgu kristīgu nopūtu … Vai redzat? Jūs mani zākājāt! Te nu bija! Vai redzat?

Francis (nesavaldīgi apskauj viņu). Piedod, mīļais, labais zelta Daniel, piedod… es tevi ietērpšu no galvas līdz … lūdz taču … es tev sarīkošu kāzas … es tev … bet taču … es tev lūgšus lūdzu… uz ceļiem lūdzos… Sātana vārdā! Lūdz jel, lūdz!

Laukā trauksmains nemiers. Kliedzieni, dārdoņa.

Šveicers (laukā). Uzbrukumā! Sitiet nost! Lauzieties iekšā! Es redzu gaismu! Tur viņam jābūt.

Francis (uz ceļiem). Uzklausi manu lūgšanu, debesu tēvs! … Tā ir pirmā reize… un droši vien nekad vairs neatkārtosies… Uzklausi mani, debesu tēvs!

Daniels. Ak vai! Ko jūs darāt? Tā jau ir bezdievīga lūgšana.

Saskrien Jaudis.

Ļaudis. Zagļi! Slepkavas! Kas tik neganti trokšņo pašā nakts vidū?

Šveicers (vēl arvien laukā). Trieciet viņus atpakaļ, draugi! — Tas ir sātans, un tas paraus jūsu pavēlnieku… Kur paliek Švarcs ar savu baru? Ielenc pili, Grim.. . Triecienā pret pils mūriem!

Grims. Stiepiet šurp degošas pagales!… Vai nu mēs būsim augšā, vai novilksim viņu lejā! Jāmet uguns viņa apartamentos!

Francis (lūdz). Es neesmu bijis parasts slepkava, mans dievs … nekad neesmu ar niekiem noņēmies, mans dievs …

Daniels. Dievs, esi mums žēlīgs! Arī viņa lūgšanas top grēcīgas.

Lido akmeņi un degošas pagales, plīst logu rūtis. Pils deg.

Francis. Es nespēju lūgt… Šeit, šeit! (Piesizdams pie krūtīm un galvas.) Viss iztukšots… izkaltis. (Pieceļas.) Nē, es arī nelūgšu… šo gandarījumu debesis negūs, es netikšu ellei par apsmieklu …

Daniels. Jēzus Marija! Palīdziet… glābiet … visa pils vienās liesmās!

Francis. Še, ņem šo zobenu! Aši! Ietriec to man no mugurpuses vēderā, lai nelieši nedabū par mani ņirgt.

Liesmas pieņemas spēkā.

Daniels. Pasarg' dievs! Es negribu nevienu pirms laika nosūtīt uz debesīm, vēl jo vairāk pirms laika nosūtīt… (Aizbēg.)

Francis (stingām acīm raudzīdamies viņam nopakaļ, pēc brīža). Uz elli, tu gribēji teikt.. . Tiešām! Es jaušu kaut ko līdzīgu… (Neprātīgi.) Vai tie ir viņu līksmie trilleri? Vai dzirdu šņācam elles čūskas?… Viņi brāžas augšup, lauž durvis … Kāpēc es nobijos no šīs asās smailes? … Durvis brakšķ … gāžas … glābiņa nav… Ha! Tad apžēlojies tu par mani! (Norauj cepures zelta auklu un nožņaudzas.)

S v c i c e r s ar savējiem.

Šveicers. Kur tu esi, velna mūdzi? Vai redzējāt, kā šie aizlaidās?.. . Vai tad viņam tik vien draugu? Kur tā bestija ielīdusi?

Grims (ierauga līķi). Stāt! Kas te guļ ceļā? Pagaismojiet šeit!

Švarcs. Viņš aizsteidzies mums priekšā. Bāziet zobenus makstīs! Te viņš guļ nosprādzis, maitas gabals.

Šveicers. Beigts? Ko? Beigts? Pagalam bez manis? Tie ir meli, es saku. Paskatieties, cik veicīgi viņš pielēks kājās! (Purina viņu.) Ei, tu! Reta izdevība nogalināt tēvu!

Grims. Nepūlies! Viņš ir beigts un pagalam.

Šveicers (paiet sānis). Jā, viņš nepriecājas vis… Beigts gan… Ejiet atpakaļ un sakiet manam virsaitim: viņš ir beigts — mani virsaitis vairs neredzēs. (Iešauj sev pierē.)

OTRA AINA

Darbība noris turpat, kur iepriekšējā cēliena pēdējā ainā.

Vecais Mors sēž uz akmens. Viņam iepretī laupītājs Mors. Laupītāji izklaidus mežā.

Laupītājs Mors. Viņa vēl nav? (Triec ar dunci pa akmeni, ka dzirksteles šķīst.)

Vecais Mors. Lai piedošana ir viņa sods, mana atriebība — divtik liela mīlestība!

Laupītājs Mors. Nē, zvēru pie savas niknuma pārņemtās dvēseles! Tas nenotiks. Es to nevēlos. Lai viņš paņem savu baismīgo "ļaundarību sev līdzi mūžībā! Kāpēc tad man vajadzētu viņu nogalināt?

Vecais Mors (asaras liedams). Ak, mans bērns!

Laupītājs Mors. Kā? Tu raudi viņa dē]? Līdzās šim pašam tornim?

Vecais Mors. Žēlastību! Ak, žēlastību! (Izmisumā lauzīdams rokas.) Tūlīt, tūlīt tiks spriesta barga tiesa par manu bērnu!

Laupītājs Mors (iztrūcies). Par kuru?

Vecais Mors. A, kāpēc šāds jautājums?

Laupītājs Mors. Nekas, tāpat vien.

Vecais Mors. Vai tu esi nācis, lai zobotos par manām bēdām?

Laupītājs Mors. Nodevīgā sirdsapziņa! Neliecieties zinis par maniem vārdiem!

V e c a i s M o r s. Jā, es esmu mokas sagādājis vienam no saviem dēliem, tāpēc otram vajadzēja kļūt par manis mocītāju. Tas ir dieva pirksts. Ak, manu Kārli! Manu Kārli! Ja tavs gars lidinās ap mani miera ietērpā, tad piedod! Ak, piedod jel man!

LaupītājsMors (ātri). Viņš jums piedod. (Samulsis.) Ja vien viņš ir cienīgs saukties par jūsu dēlu — tad viņam jāpiedod jums.

Vecais Mors. Ak vai, viņš bija pārāk cildens pret mani. Bet es došos viņam pretī ar savām asarām, negulētajām naktīm, mokošajiem sapņiem, es apskaušu viņa ceļgalus un saukšu, skaļā balsī saukšu: «Esmu grēcinieks debesu un tavās acīs. Neesmu cienīgs, ka tu mani sauktu par tēvu!»

Laupītājs Mors (Joti aizkustināts). Jums bija mīļš tas jūsu otrais dēls?

Vecais Mors. Dievs liecinieks! Kāpēc es ļāvu ļaunā dēla viltībai sevi apmulsināt? Es biju pats laimīgākais tēvs starp visiem tēviem zemes virsū. Man līdzās cerību pilni ziedēja mani bērni. Bet — sita nelaimes stunda! Mana jaunākā dēla sirdī iemājoja ļaunais gars, es noticēju čūskai — zaudēti abi mani bērni. (Aizklāj seju.)

Laupītājs Mors (aiziet tālu nost no viņa). Zaudēti uz mūžu!

Vecais Mors. O, cik patiesi dziļi es izjūtu, ko man reiz sacīja Amālija. Atriebības garš runāja ar viņas lūpām: «Veltīgi tu stiepsi savas stingstošās rokas pēc dēla, veltīgi tieksies satvert sava Kārja silto plaukstu, nemūžam tev neredzēt viņu pie savām nāves cisām .. .»

Laupītājs Mors novērsis seju, sniedz viņam roku.

Vecais Mors. Būtu tā mana Kārļa roka! Bet viņš guļ tālu savā šaurajā mājvietā, aizmidzis mūža miegā, nekad vairs nedzirdēs manas vaimanas. Posts un bēdas! Nomirt svešinieka rokās … neviena dēla vairs … neviena dēla, kas aizspiestu man acis .. .

Laupītājs Mors (nevaldāmā satraukumā). Tagad tam jānotiek … tagad … Atstājiet mani! (Laupītājiem.) Un tomēr — vai tad es varu viņam atdot viņa dēlu? Es nevaru vairs atdot viņam dēlu . .. Nē! Es to nedarīšu!

Vecais Mors. Kas ir, draugs? Ko tu tur murmini?

Laupītājs Mors. Tavs dēls … jā, veco vīr (balsij aizraujoties), tavs dēls… ir uz mūžu aizgājis bojā.

Vecais Mors. Uz mūžu?

Laupītājs Mors (satriecošā satraukumā raudzīdamies debesīs). O, tikai šoreiz… neļauj, ka manu sirdi pārņem vājums, tikai šoreiz atbalsti mani!

Vecais Mors. Tu saki — uz mūžu?

Laupītājs Mors. Vairāk nevaicā! Uz mūžu — es teicu.

Vecais Mors. Svešinieki Svešinieki Kāpēc tu izvilki mani no ieslodzījuma?

Laupītājs Mors. Kā būtu? Ja es tagad pievāktu viņa svētību — pievāktu kā zaglis un pēc tam aizlavītos prom ar dievišķīgo laupījumu? Stāsta, ka tēva svētība nekad nezūd.

Vecais Mors. Arī mans Francis ir zudis?

Laupītājs Mors (nokrīt uz ceļiem). Es uzlauzu tava cietuma durvis. Svētī mani!

Vecais Mors (ar sāpēm). Kāpēc tev vajag iznīcināt dēlu, tēva glābēj? … Redzi, dieva žēlastība nav izsmejama, bet mēs, nabaga zemes tārpi, ejam pie miera ar dusmu pilnām sirdīm. (Uzliek roku uz laupītāja galvas.) Esi tik laimīgs, cik žēlsirdīgs!

Laupītājs Mors (aizkustināts pieceļas). O, kur palikusi mana vīrišķība? Mani muskuļi ir ļengani, duncis krīt no rokām laukā.

Vecais Mors. Cik brīnišķīgi, ja brāļos valda saprašanās, gluži kā dievišķīga rasa, kas krīt no Hermona uz Ciona kalnu virsotni. Mācies iepazīt šo svētlaimi, jaunekli, un debeša eņģeļi tīksmināsies tavas slavas starojumā. Lai tava gudrība ir sirmas galvas gudrība, bet tava sirds — tava sirds lai ir nevainīgas bērnības sirds!

Laupītājs Mors. O, šādas svētlaimes nojausma! Noskūpsti mani, dievišķīgais sirmgalvi!

Vecais Mors (skūpsta viņu). Iedomājies,

ka tevi skūpsta tēvs, es domāšu, ka skūpstu dēlu. Tu esi spējīgs arī raudāt?

Laupītājs Mors. Es domāju — tas ir tēva skūpsts! Posts, ja tagad viņu atvestu! Drūmi, galvas nokāruši, aizklātām sejām klusā sēru gājienā ienāk Sveicera /audis.

Laupītājs Mors. Augstā debess! (Bailīgi atkāpjas un grasās paslēpties. Viņi paiet garām. Viņš raugās sānis. Dziļš klusums. Viņi apstājas.)

Grims (klusi). Mans virsaiti!

Laupītājs Mors neatbild un atkāpjas vēl tālāk.

Svarcs. Dārgais virsaiti!

Laupītājs Mors atkāpjas vēl tālāk.

Grims. Mēs neesam vainīgi, virsaiti!

Laupītājs Mors (neskatīdamies uz viņiem). Kas jūs esat?

Grims. Tu neskaties uz mums? Tavi uzticamie vīri.

Laupītājs Mors. Vai jums, ja esat man bijuši uzticīgi!

Grims. Mums jānodod tev pēdējās ardievas no tava uzticīgā kalpa Sveicera … viņš nekad vairs neatgriezīsies — tavs Šveicers.

Laupītājs Mors (iztrūcies). Jūs viņu neatradāt?

Š v a r c s. Atradām mirušu.

Laupītājs Mors (priecīgi). Pateicos tev, likteņu lēmēj!… Apskaujiet mani, vīri!

Turpmāk mūsu lozungs būs — žēlsirdība. Nu arī 1as ir pārvarēts… viss pārvarēts.

Cita laupītāju grupa. Amālija.

Laupītāji. Hei, urā! Tas tik ir ķēriens, brangs ķēriens!

Amālija (vajā palaistiem matiem). Mirušie — viņi kliedz — esot piecēlušies no viņa balss? … Mans tēvocis dzīvs … šai mežā. Kur viņš ir? Kārli! Tēvoc! Ai! (Metas viņa rokās.)

Vecais Mors. Amālij! Mana meita! Amālij! (Tur viņu cieši apskautu.)

Laupītājs Mors (pieskriedams). Kas atsaucis šo tēlu manu acu priekšā?

Amālija (izraujas no vecā Mora rokām, metas pie laupītāja un jūsmīgi apskauj viņu). Viņš ir te, ak, debesu zvaigznes! Viņš ir te! …

Laupītājs Mors (atbrīvodamies, laupītājiem). Uz priekšu, prom, sātans ir mani nodevis!

Amālija. Mans saderētais, mans dārgais, tu nevaldi pār sevi! Ai! Aiz sajūsmas! Kāpēc es esmu tik bezjūtīga, tik vēsa svētlaimes skurbumā?

Vecais Mors (uzrausdamies). Saderētais? Meit! Meit! Saderētais?

Amālija. Uz mūžu viņa! Uz mūžu, uz mūžu, uz mūžu mans!… Ak, debesu vara! Atbrīvo mani no šīs nāvi nesošās svētlaimes, lai es nesabruktu zem šīs saldās nastas!

Laupītājs Mors. Raujiet viņu nost no manis! Nogaliniet viņu! Mani! Jūs! Visus! Lai visa pasaule iet bojā! (Grasās skriet prom.) ' Amālija. Kā? Uz kurieni? Mīlestība! Mūžība! Svētlaime! Bezgalība! — Un tu bēdz prom?

Laupītājs Mors. Prom, prom! Nelaimīgākā no nelaimīgākajām! — Raugies pats, vaicā pats, dzirdi, nelaimīgākais no nelaimīgākajiem tēviem! Ļauj man uz mūžu aizbēgt no šejienes!

Amālija. Pieturiet mani! Dieva dēļ, pieturiet mani! Man acīs satumst melna nakts!… Viņš bēg!

Laupītājs Mors. Par vēlu! Veltīgi! Tavs lāsts, tēvs! Nevaicā man neko vairāk! … Es esmu … es … tava lāsta upuris… tava viltus lāsta upuris! — Kas mani šurp atvīlis? (Metas uz laupītājiem ar zobenu.) Kurš no jums, elles izdzimteņi, mani šurp atvīla? Tad iznīksti, Amālij! — Mirsti, tēvs! Mirsti no manis trešo reizi! — Šie tavi atbrīvotāji ir laupītāji un slepkavas! Tavs Kārlis ir viņu virsaitis!

Vecais Mors mirst.

Amālija stāv sastingusi, klusēdama kā statuja. Visā laupītāju bandā valda baigs klusums.

Laupītājs Mors (dauza galvu pret ozolu). To dvēseles, kuras es nobeidzu mīlestības skurbumā … to, kurus es nogalēju, iemigušus svētā miegā, to … ha-ha-ha! … Vai dzirdat pulvertorni sabrūkam pār dzemdētāju gultām? Vai redzat liesmu apņemtos zīdaiņus šūpuļos? Tā ir kāzu lāpa, kāzu mūzika! O, viņš neko neaizmirst, viņš prot sasaistīt — tāpēc tālāk prom mīlestības svētlaimi! Tāpēc man mīlestība ir — mokas! Tā ir atmaksa!

Amālija. Tā ir tiesa! Debesu valdniek, tā ir taisnība! Ko es būtu darījusi, es, nevainīgā dvēsele? Es viņu mīlēju!

Laupītājs Mors. Tas nav vairs cilvēka spēkos! Esmu dzirdējis savu nāvi svelpjam no tūkstoš stobriem un neesmu ne soli atkāpies, — vai man tagad jāmācās drebēt kā sievišķim? Drebēt iepretī sievišķim? — Nē, sieviete nesatricinās manu vīrišķību … asinis, asinis! Tā ir vienīgi mirklīga sievietes ietekme. Man nepieciešamas asinis, tad viss pāries. (Grasās aizskriet.)

Amālija (apskauj viņu). Slepkava! Sātans! Es nespēju no tevis šķirties, mans eņģeli!

Laupītājs Mors (grūž viņu prom). Prom, viltīgā čūska! Tu ņirgājies par ārprāta pārņemto — lai tirāns — liktenis vēl nepriecājas . .. Ko? Tu raudi? Ak jūs, nepastāvīgās, ļaunās zvaigznes! Viņa izliekas raudam, it kā manis dēļ kāds varētu raudāt! (Amālija apķeras viņam ap kaklu.) Ko tas lai nozīmē? Viņa ne

spļauj man virsū, neatgrūž mani — Amālij! Vai tu esi aizmirsusi? Vai tu arī zini, ko tu apskauj, Amālij?

Amālija Mans vienīgais, nešķiramais!

Laupītājs Mors (atplaucis, svētlaimes skurbumā). Viņa man piedod, viņa mīl! Esmu skaidrs kā debesu zilgme, viņa mani mīl! — Lai asarām slacīts paldies tev, debesu žēlsirdība! (Viņš nokrīt uz ceļiem un gauži raud.) Manas dvēseles miers ir atgriezies, mokas pārciestas, nav vairs elles! — Redzi, ai, redzi, gaismas bērni lej asaras pie krūts raudošiem sātaniem! (Pieceldamies, laupītājiem.) Raudiet arī jūs! Raudiet, raudiet, jūs taču esat tik ļoti laimīgi! — O, Amālij! Amālij! Amālij! (Viņš skūpsta Amāliju, abi paliek apskāvušies stāvam.)

Viens no laupītājiem (īgni, panākdams uz priekšu). Rimsties, nodevēj! Rokas nost no viņas, vai arī es kaut ko tādu pateikšu, ka tev ausīs sāks zvanīt un zobi aiz šausmām klabēs! (Iesprauž starp abiem zobenu.)

Kāds vecs laupītājs. Atceries Bohē- mijas mežus! Vai dzirdi? Tu vilcinies? — Es saku, atceries Bohēmijas mežus! Neuzticīgais, kur tavi zvēresti? Vai brūces tik ātri aizmirstas? Mēs tevis dēļ riskējām ar laimi, godu un dzīvību, kā mūris stāvējām par tevi, kā vairogi uztvērām cirtienus, kas dzīrās laupīt tev dzīvību, — vai tad tu nepacēli roku un svinīgi nezvērēji nekad mūs nepamest, ka mēs tevi neesam pametuši? — Bezgodi! Uzticības lauzēj! Esi gatavs mūs pamest, tiklīdz kāda palaistuve sāk činkstēt?

Trešais laupītājs. Kauns tev, zvēresta lauzēj! Pašaizliedzīgi kritušā Rollera gars, piesaukts par liecinieku no mirušo valstības, nosarks par tavu mazdūšību un apbruņojies kāps no kapa laukā, lai tevi pārmācītu.

Laupītāji (steigšus plēš savas drēbes). Paskaties, skaties šurp! Vai pazīsti šīs rētas? Tu piederi mums! Ar savas sirds asinīm mēs esam tevi ieguvuši par savu vergu. Tu esi mūsu, kaut vai erceņģelim Miķelim vajadzētu tevis dēļ mesties kautiņā ar pašu sātanu! Uz vietas mums līdzi! Upuris par upuri! Amālija jāupurē bandai!

Laupītājs Mors fatlaiž viņas roku vajā.) Viss pagalam! Es gribēju atgriezties un doties pie sava tēva, bet debesu valdnieks sacīja, ka tam nenotikt. (Vēsi.) Ak, es stulbais muļķis, kāpēc arī pēc tā tīkoju? Vai tad liels grēcinieks spēj atgriezties? Liels grēcinieks nekad nav spējīgs atgriezties, to man jau sen vajadzēja zināt. — Nomierinies, es tevi lūdzu, nomierinies! Tā jau arī ir taisnīgi — es negribēju tad, kad dievs meklēja mani; tagad, kad es meklēju viņu, viņš vairs negrib. Kas var būt taisnīgāk? Neskaties uz mani tādām acīm, es viņam neesmu vajadzīgs. Vai tad viņam nav

bez sava gala dažādu radījumu? Viņš var viegli iztikt bez viena, un šis viens nu esmu es .. . Iesim, draugi!

Amālija (parauj viņu atpakaļ). Stāvi! Pagaidi! Dur! Dod vienu nāvējošu dūrienu! Atkal pamesta! Ņem savu zobenu un apžēlojies par mani!

Laupītājs Mors. No žēlastības vairs nav ne miņas, es tevi nenogalināšu!

Amālija (apskaudama viņa ceļgalus). Ak, dieva dēļ, visaugstākās žēlastības vārdā! Es nelūdzos vairs mīlas, es zinu, ka mūsu zvaigznēm nav lemts satikties… es lūdzos tikai nāvi! Pamesta, pamesta! Saproti, kādas šausmas slēpj šis vārds — pamesta! Es nespēju to pārdzīvot. Tu redzi, neviena sieviete nespēj to pārdzīvot. Es lūdzos tikai nāvi! Redzi, mana roka dreb! Man pietrūkst drosmes, lai durtu. Es baidos no spožā asmens . . . tev tas nākas viegli, tik viegli, tu esi meistars slepkavošanā, izvelc savu zobenu — un es būšu laimīga!

Laupītājs Mors. Vai tu viena pati gribi būt laimīga? Nost, es nenogalinu sievietes!

Amālija. A, slepkava! Tu nogalini tikai laimīgos, bet tiem, kam dzīve apnikusi, ej garām! (Rāpo uz ceļiem pie laupītājiem.) Tad apžēlojieties jūs par mani, bendes mācekļi! — Jūsu acīs ir tāda asinskāra līdzcietība, kas nelaimīgajam sniedz mierinājumu. Jūsu meistars ir plātīgs, iedomīgs gļēvulis.

Laupītājs Mors. Sieva, ko tu runā! (Laupītāji novēršas.)

Amālija. Neviena drauga? Arī šo vidū nav neviena drauga? (Pieceļas.) Didona, tad māci tu mani mirt! (Viņa grasās iet, kāds no laupītājiem mērķē.)

Laupītājs Mors. Pagaidi! Neuzdrīksties! Mora mījotā mirs tikai no Mora rokas! (Nogalina viņu.)

Laupītāji. Virsaiti! Virsaiti! Ko tu dari? Vai tu esi prātu zaudējis?

Laupītājs Mors (stingi raudzīdamies uz līķi). Nāve pievārējusi! Vēl augums noraustās, un tad viss būs galā. — Skatieties! Vai jums ir vēl kādas prasības? Jūs upurējāt man dzīvību, dzīvību, kas nebija vairs jūsu, kauna un negoda pilnu dzīvi. Es jūsu dēļ nogalināju eņģeli. Nu, apskatieties, apskatieties labi! Vai esat tagad apmierināti?

Grims. Tu esi savu parādu samaksājis ar uzviju. Paveici to, ko neviens cilvēks nebūtu darījis sava goda dēļ. Nāc tagad, iesim!

Laupītājs Mors. Vai tu tā domā? Vai tad atdot svētās dzīvību par neliešu dzīvību nav nevienlīdzīga maiņa? — O, es jums saku, ja ikviens no jums uzkāptu uz asiņaina ešafota un liktu ar kvēlojošām stangām raut no miesas gabalu pēc gabala un kaut šīs mokas ilgtu vienpadsmit vasaras dienu, tās arī tad neatsvērtu šīs asaras. (Ar rūgtu smaidu.) Rētas!

Bohēmijas meži! Kā tad, jā! Par to vajadzēja samaksāt.

Švarcs. Nomierinies, virsaiti! Nāc mums līdzi, šis skats nav priekš tevis. Ved mūs tālāk!

Laupītājs Mors. Pagaidiet! Vēl vienu vārdu, iekams ejam projām. — Klausieties jūs, kas Jauna prieka pilni steidzāties izpildīt manas barbariskās pavēles! Kopš šī brīža es vairs neesmu jūsu virsaitis. Ar kaunu un šausmām es šeit nolieku šo asiņaino zizli, kura vadībā jūs uzskatījāt sevi par tiesiskiem izdarīt noziegumus un ar darbiem, ko slēpj tumsa, aptraipījāt debesu gaismu. Ejiet uz visām debesu pusēm! Mūsu ceļi nekad vairs nekrustosies.

Laupītāji. Ha, mazdūšīgais! Kur paliek tavi cildenie nodomi? Tad tie būs bijuši tikai ziepju burbuļi, kas pašķīst, ja kāds sievišķis uzpūš elpu?

Laupītājs Mors. Ak, es, muļķis, sapņoju pasauli labot ar ļaundarībām un likumus balstīt ar nelikumībām! Es to dēvēju par atriebību un tiesībām. Es dzīros, ak, dieva taisnība, noasināt, nolīdzināt tava zobena robus un izlabot tavus pāri darījumus, bet — ak, godkārā bērnišķība! — te nu es stāvu uz drausmīga mūža robežas un, zobiem klabot un gaudojot, uzzinu, ka divi tādi cilvēki kā es spētu sagraut līdz pamatiem visu tikumiskās pasaules celtni. Apžēlojies, apžēlojies par zēnu, kurš bija iedomājies tev aizsteigties priekšā! — Tava ir atriebība. Tev nav vajadzīga cilvēka rokas palīdzība. Tiesa, nav vairs manā varā atgriezt pagātni. Kas iznīcināts, paliek iznīcināts. Tas, ko esmu pazudinājis, nekad vairs nepiecelsies. Bet man vēl ir kaut kas, ar ko samierināt noniecinātos likumus un atjaunot nozākāto kārtību. Tā prasa upuri — upuri, kas atklātu visai cilvēcei tās nesatricināmo diženumu, — un šis upuris esmu es pats. Man pašam tās dēļ ir jāmirst.

Laupītāji. Atņemiet viņam zobenu, viņš grasās nogalināties!

Laupītājs Mors. Ak jūs, ar aklumu sistie neprāši! Vai tad jūs domājat, ka nāves grēkus var izpirkt ar nāves grēkiem? Vai jūs domājat, ka pasaules harmonija kaut ko iegūs ar šo bezdievīgo disonansi? (Ar nicinājumu nomet pie viņu kājām savus ieročus.) Es došos dzīvs tās rokās. Es pats iešu un nodošu sevi taisnās tiesas rokās.

Laupītāji. Ieslēdziet viņu dzelžos! Viņš ir traks!

Laupītājs Mors. Ne jau tāpēc, ka es šaubītos, ka tā nespētu mani pietiekami ātri atrast, ja to gribēs augstākā vara, bet varētu gadīties, ka tā pārsteidz mani miegā vai arī panāk mani bēgot, vai arī sagūsta ar varu un ieročiem, un tad -man būtu zudis arī pēdējais nopelns, ka esmu labprātīgi atdevis tai dzīvību.

Kāpēc lai es kā zaglis vēl ilgāk slapstīdamies glābju savu dzīvību, kas debesu sargu padomē jau sen man ir atņemta?

Laupītāji. Lai viņš pazūd! Tā ir lieluma mānija. Viņš grib godkāri upurēt dzīvību, lai tiktu apbrīnots.

Laupītājs Mors. Mani varētu tāpēc apbrīnot. (Pēc pārdomu brīža.) Atceros, ka, šurp nākot, sarunājos ar kādu nabaga zelli algādzi, kam ir liela ģimene, vienpadsmit bērnu. Tūkstoš luidoru solīts tam, kurš dzīvu atvedīs visiem zināmo laupītāju. Tam cilvēkam iespējams palīdzēt. (Aiziet.)

Fridrihs Šillers LAUPTTAJI

Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors A. Ga- leviuss. Tehn. redaktore V. Brālēna. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 1974. g. 19. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 9. augustā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 60X90 1/32. 6,95 fiz. iespiedi.: 6.95 uzsk. iespiedi.; 7,09 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 37 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 533/26734-D538. Iespiests Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāiija cCīna» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 1327-n.

1 Naudu vai dzīvību! (Franču vai.)

1 Ja visi ir ar mieru, man nav ko iebilst (lai. vai).

' Dzejas rindas atdzejojis V. Bisenieks.

1 Zaudētu dienu (lat. val).

1 Piemini nāvi! (Lat. val

[1] to ir paveikusi mīlestība (Iranču vai).

[2] velns lai parauj! (Franču vai.)

[3] kūda sieviete parīzē ar rūpīgi veiktiem i/mēģinājumiem indes jaukšanā esot guvusi tādus paņēmienus, ka spējusi samērā precīzi noteikt nolikto nāves stundu. Kauns mūsu ārstiem, kas šo sievieti noniecinājuši par viņas prognozēm (Šillera piez.).

[4] negaidīts atrisinājums (lat. vai J.

[5] iegaumē labi (lat. vai).

[6] starp citu (lat. vai).

[7] par velti (lat. vai).

[8] sasodīts (franču vai.).

[9] perils — atēnu varkalis, kas Agrigentas tirānam Fa- laridam pagatavojis vara vērsi, kurā sadedzināti uz nāvi notiesātie; pirmais sadedzināts pats Perils.

Content

Šillers Fridrihs Laupītāji

PERSONAS

PIRMAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

OTRĀ AINA

TREŠA AINA

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

OTRA AINA

TREŠA AINA

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

OTRA AINA

TREŠA AINA

CETURTA AINA

PIEKTĀ AINA

PIEKTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

OTRA AINA